Diterails(dju Terrails) Ponsons

Parīzes noslēpumi. 1. grāmata.

Ponsons Diterails

Parīzes noslēpumi. 1. grāmata.

.

I daļa. OPERAS KAUŠĻI

I

Reiz 1836. gada janvāra vakarā pa ceļu, kas bija ierīkots Abrucas kalnu stāvajā nogāzē Dienviditālijā, veikli ripoja pasta rati, kurus vilka četri spēcīgi zirgi.

Kalpotājs, kas pavadīja karieti, stāvēja ratu aizmugurē, turēdamies pie siksnām, bet vienīgais kučieris vadīja zirgus, kas bija iejūgti nevis a la Daumont, kā tas parasts, vadājot pastu, bet gan izvietoti viens aiz otra divās rindās.

Karietē, kuras logi bija atvērti, sēdēja jauneklis un jauna sieviete un ar baudu elpoja vakara gaisu, kas bija piesātināts ar kalnu ziedu aromātu.

Spriežot pēc ārienes, jauneklim bija kādi divdesmit seši gadi, viņš bija vidēja auguma, blonds, nervozs. Viņa sejā vienlaikus bija jaušama enerģija un labestība. Zilo acu mirdzums liecināja par viņa lauvas drosmi, bet taisnais deguns par gribasspēku un neatlaidību.

Viņa ceļabiedre bija pavisam savādāka. Piķa melnie mati, koši sarkanās lūpas, virs kurām bija manāmas tumšas pūciņas, un mirdzošās tumšās acis liecināja par dienvidniccisko izcelsmi. Viņa bija gara un slaida, bet sievietes rokas bija īpaši graciozas.

Jauneklis domīgi, gandrīz vai skumji pasmaidīja. Jaunās sievietes smaids turpretī bija pilns slēptas ironijas, kas liecināja par agrā jaunībā pārciestām dzīves vētrām.

Palūkojoties uz viņu, nebija grūti pateikt, ka sieviete ilgi cerējusi, cietusi un raudājusi, bet nu ir zaudējusi cerības un pieņēmusi dzīvi, kāda tā ir, un, pagurusi no ciešanām, devusi priekšroku upura mokpilnās lomas spēlēšanai.

Viņas augstā piere, kurā iezīmējās dažas priekšlaicīgi radušās grumbiņas, liecināja par gudrību, varbūt pat ģenialitāti, bet pēc grumbām lūpu kaktiņos un izsmejošā smaida psihologs varētu runāt par vienaldzību, kas radusies pārmērīgu ciešanu dēļ, un lepnu skepticismu, kas dod sievietei spēku un vīrieti noved izmisumā.

Pasta kariete pa stāvu nogāzi devās lejup dziļā aizā, kuras mežonīgais izskats atsauca atmiņā pašus drūmākos Salvatora Rozas darbus. Starp divām kalnu grēdām pletās līdzenums, pa kuru plūda kalnu upe. Stāvās, gandrīz vai smailās klintis bija klātas ar tumši zaļiem punduraugiem. starp kuriem šur tur spraucās cauri te pelēkas klintis vai feodālās pils drupas, te pussabrukusi siena vai sagāzies tornis.

Starp klintīm vietumis reizēm iemirdzējās horizonta zilā līnija, kuru apjoza jūra, kas mirdzēja rietošās saules staros.

—   Leona, vai jums tāpat kā man nešķiet, ka dabas mežonīgais skaistums ir brīnišķīgs rosinājums mīlestībai? — ceļotājs, saspiezdams savās rokās jaunās sievietes roku, teica.

—  Jā, — viņa apbrīnojamā graciozitātē pamāja ar galvu.

—   Mana dārgā, — viņš turpināja, — cik spēcīga ir mīla ceļojuma laikā! Dzīve divatā brauciena laikā, siržu divvientulība Visumā lielceļu un svešu ļaužu vidū, vai ta nav lielākā svētlaime, par kuru tikai var sapņot?

Jaunā sieviete neatbildēja. Viņas domas bija tālu, varbūt… varbūt dabas skarbais varenums, kas viņus apņēma, viņu bija pilnībā pakļāvis savā varā.

—    Ak! Dārgā Leona, — ceļinieks atkal sajūsmā ierunājās, — kādu bezgala laimīgu dzīvi, baudpilnu dzīvi sniedz mūsu mīlestība!.. Es biju brīvs, bet skumstošs, līdz liktenis nesaveda mūs kopā. Mana brīvā sirds ilgojās nepazīstamā, iztēle veidoja manu ideālu… Es ieguvu abus. Šis gads, kas pavadīts ceļojumā, kuram drīz pienāks gals, pagāja kā sapnis., kā laimīgs sapnis… Kad es jus sastapu, jus cietāt. Bijāt nospiesta un skumja, gluži kā izmisusi statuja. Šķita, zemes dzīvei un mīlestībai esat jau mirusi, un izmisums jūsu sejai bija uzspiedis savu liktenīgo zīmogu.

—   Gontrān, apklustiet, apklustiet! — jaunā sieviete viņu pārtrauca.

—   Es nekad neesmu jūs izvaicājis par noslēpumaino pagātni, kuru tik cītīgi no manis slēpāt. Jūs bijāt skaista, gudra, un jūs cietāt. Es iemīlēju jūs no pirmā acu skatiena. Bet pēc tam, ak Dievs! Jaunībā cilvēks ir drosmīgs un mēdz doties nevienlīdzīgā cīņā — es vēlējos cīnīties ar jūsu skumjām, izmisumu, nospiestību, ar visu, kas jūs nomoka. Es uzdrošinos cerēt, ka jūsu salauztā, nogurusi sirds ir saglabājusi veselu kaut vienu stīgu, kas spēj skanēt. Es jūs atgriezu dzīvei, kad bijāt gatava mirt, es cerēju, ka iemīlēsiet mani, un nu jūs mani mīlat… Veselu gadu, kopš atstājām Franciju, esam laimīgi…

Skaistā ceļiniece klusēdama saspieda sava ceļabiedra roku.

—  Tomēr, — viņš piebilda, — tagad es baidos.

—   No kā? — viņa vaicāja.

—  No atgriešanās, — viņš nočukstēja.

—  Kāds neprāts!

—  Ak, mana dārgā, ja jūs zinātu, cik daudz nepastāvības, skepticisma un vilšanās sevī slēpj šī nolādētā pilsēta Parīze. Kaut jūs zinātu, kā tur cieš visi, kas mīl!

—  Kāds gan tam iemesls? — viņa vaicāja.

—  Greizsirdība, — ceļinieks klusā balsī atbildēja.

Jaunās sievietes lūpās pazibēja smaids. Ceļabiedrs šo smaidu uztvēra kā mīlestības izpausmi, bet aukstasinīgs vērotājs tajā saskatītu izsmejošu līdzjūtību.

—   Ak, — Gontrāns turpināja, — kad mīli tā kā es, tad kļūsti greizsirdīgs gan pret ēnu, gan pret sauli, kas iekļuvusi mīļotās sievietes buduārā, kļūsti greizsirdīgs pret dīkdieņu pūļa apbrīnu. Kā lai zina? Varbūt jūs drīz mani pārstāsiet mīlēt? Parīzē ir tik daudz jaunu un skaistu vīriešu.

Viņa neapmierināti paraustīja plecus.

To pamanījis, Gontrāns atplauka un viņai sacīja:

—  Jūs esat eņģelis!

Kamēr ceļinieki apmainījās ar savstarpējām laipnībām, vieta kļuva arvien tuksnesīgāka. Tālumā redzamais horizonts nozuda, ieleja, pa kuru kariete brauca, sašaurinājās, un kalnu trūcīgo augu valsti pamazām nomainīja slaidu priežu mežs.

Pēkšņi kučieris pavērsās atpakaļ.

—   Marķīza kungs, — viņš sacīja sliktā franču valodā, pienākusi nakts, bet ccļš nav no labākajiem. Pagājušaja nedēļa laupītājs Džuzepc un viņa banda šeit uzbruka diviem angļiem Vai jums ir ieroči?

Jauneklis notrīcēja, tad, pastiepis roku karietes bagāžas no dalījumā, no turienes izvilka divas pistoles.

—  Savelc grožus un drāz cik ātri vien iespējams, — viņš pavēlēja.

Izdzirdējusi Džuzepcs vārdu, jaunā sieviete nodrebēja, u.< pēkšņi viņas seju pārklāja nāves bālums.

Ceļinieks šīs izmaiņas pamanīja, bet izprata to kā uztrau kurnu, kas sievieti pārņēmis, stāstot par laupītāju uzbrukumu. Itālijas ceļi mudžēja no lielceļa laupītājiem.

—   Leona, — viņš lai kaislīgi teica, — nebaidieties ne no kā… Lai kas arī atgadītos, jūs aizstāvot es došos nāvē.

Jaunā sieviete neticīgi pagrozīja galvu, bet kariete turpināja traukties uz priekšu.

*              * *

Tm'ojās nakts. Saule zeltīja kalnu virsotnes, ēna klājās pār ieleju, un krēsla, zvaigžņu pirmais vēstnesis, katram tuvākam vai tālākām priekšmetam piešķīra sarežģītu, fantastisku izskatu

Marķīzs Gontrāns de Lasī — tā sauca šo ceļotāju — sē dēja bruņojies ar divām pistolēm. Viņam līdzās gulēja duncis ar trīsšķautņu asmeni, kuru viņš bija atvedis no Indijas.

Marķīzs bija drosmīgs līdz neprātam. Viņš bieži riskēja ai dzīvību, bet asiņaini piedzīvojumi ceļojuma laikā viņam sniedza neizprotamu baudījumu, tomēr šoreiz viņš no kaut kā baidi jās…

Viņš palūkojās uz Leonu.

Pēkšņi divdesmit soļu attālumā krūmos, kas ieskāva ceļu, * pazibēja gaisma un garām aizsvilpa lode. Viens no četriem zirgiem, kas bija iejūgts karietē, nāvīgi ievainots, pakrita.

Marķīzs, i/d/irdējis šāvienus, satrūkās gluži kā kaujas zirgs, kas izdzirdējis kaujas skaņas.

—  Pavirzieties dziļāk karietē, — viņš Leonai teica. — Tur lodes jūs neskars.

Viņš ar tīģera lunkanumu izlēca no karietes, turēdams zobos dunci un pa pistolei katrā rokā. Viņa kalps, bijušais kareivis, kas dienējis viņa vadībā, sekoja marķīza piemēram. Tajā pašā mirklī no krūmiem izlīda divi cilvēki. Viens turēja ieroci šaušanas gatavībā, bet otram tas bija pārsviests pār plecu un vēl kūpēja.

—  Ārzemnieka kungs, — otrais sacīja, — mirklīti pagaidiet un nešaujiet. Es vēlos ar jums aprunāties.

—   Ko jūs vēlaties? — Gontrāns vaicāja.

Laupītājs apstājās pieklājīgā attālumā un laipni paklanījās.

—   Kungs, — viņš teica, — mani sauc Džuzepe, un mans vārds varētu būt jums pazīstams.

—  Jūs kļūdāties.

—   Tādā gadījuma, ja mani nepazīstat, es tūdaļ jums ko paskaidrošu.

—   Runājiet, es jūs klausos.

—   Kungs, — laupītājs turpināja, — esmu pēc izcelsmes neapolitānietis, laupītājs pēc profesijas, diletants savos ieradumos un dzejnieks pēc aicinājuma, es mīlu klausīties operas Sankarlo un Skālā un brīvajos brīžos rakstu skanīgas vārsmas, kuras dziedu pats savā pavadījumā, pārējā laikā es aizturu un aptīru ceļiniekus, kas brauc pa lielceļiem.

—   Laupītāja kungs, — Gontrāns de Lasī vēsi iebilda, — es ceru, ka neesat mani apturējis tālab, lai lasītu man savus dzejoļus un iztaujātu par kādu jaunu operas primadonnu?

—   Protams, ne.

—  Tādā gadījumā, ko gan jūs vēlaties?

—   Maciņu, jūsu gaišība, ja jūs to labprātīgi man atdotu.

—   Bet ja es aizstāvēšos?

—  Tad jūs mirsiet.

Laupītājs nosvilpās, un tūdaļ no tuvējiem krūmiem, klinšu un koku aizsega iznāca daudzi bruņoti laupītāji un apstāja savu vadoni.

—   Darāt kā zināt, — laupītājs teica, — mana banda ir pietiekami liela.

Ja Gontrāns būtu bijis viens, viņš aizstāvētos līdz pēdējai iespējai, bet, ja viņš mirtu, Leona nonāktu laupītāju rokās.

—  Cik jums vajag? — viņš Džuzepem vaicāja.

Šajā mirklī skaistā ceļiniece palūkojās pa karietes logu.

Džuzepe iesaucās:

—  Marķīze!

Izdzirdīs šo saucienu un vārdu, Gontrāns nodrebēja.

—  Ko tas nozīmē? — viņš augstprātīgi vaicāja.

—  Ak, piedodiet, jūsu gaišība, bet es domāju, ka man ir tas gods…

—  Jūs pazīstat šo dāmu?

—  Velns lai parauj! Pat ļoti labi pazīstu.

Leona izkāpa no karietes un nostājās Gontrānam līdzās.

—  Šis cilvēks ir nekrietns melis, — viņa teica, norādot uz Džuzepi. — Es nekad viņu neesmu redzējusi.

—   Sinjora, tūkstoškārt atvainojos, — laupītājs sacīja. — Bet jūs pret mani tā neizturējāties tolaik, kad dzīvojāt Florencē.

Gontrāns, izdzirdis šos vārdus, nobālēja un palūkojās uz Leonu nemiera pilns. Bet viņa joprojām bija mierīga un nesatricināma.

—   Laupītāja kungs, — viņa smaidīdama teica, — atmiņa jūs maldina vai arī jūs esat kļuvis par dīvainas kļūdas upuri. Es nekad Florencē neesmu dzīvojusi, neesmu bijusi marķīze un redzu jūs pirmo reizi mūžā.

—  Tādā gadījumā esmu kļūdījies, uzrunātais atbildēja, pēkšņi kļūdams goddevīgs un pieklājīgs. — Tūkstoškārt lūdzu piedošanu, sinjora!

Leona palūkojās uz Gontrānu ar uzvaras pilnu skatienu.

Gontrāns atviegloti nopūtās.

—   Bet nu, mans draugs, viņa teica, atdodiet šim cilvēkam jūsu zeltu un turpināsim braucienu.

—  Skaistā sinjora, jūs tik lēti gribat tikt cauri! Vai tiešām jūs domājat, ka tagad samierināšos ar dažiem simtiem luidoru, kad runa ir par jūsu izpirkšanu, par tās sievietes izpirkšanu, kas tik ļoti līdzinās manai pirmajai mīļotajai, ka noturēju jūs par viņu.

(iontrāns nodrebēja un pavērsa pistoles stobru pret laupītāja pieri.

—  Mans kungs, — Džuzcpe viņu apturēja, — ja jūs mani nogalināsiet, paliks vēl trīsdesmit pretinieki, kuriem arī šī sieviete liksies skaista.

Marķīzs nobālēja, un pistole viņam izkrita no rokas.

—   Labi, — viņš sacīja, — esmu jūsu varā. Kādu summu vēlaties iegūt?

—   Cilvēkam, kas ceļo tik skaistas dāmas pavadībā, jābūt bagātam. Ja atļausiet, kā jūs sauc?

—  Marķīzs dc Lasī.

—  Jūs esat no Vandejas? Vai ne?

—  Tiešām, vai tad jūs mani pazīstat?

—  Kungs, — Džuzepe pieklājīgi atbildēja, — es savas lietas kārtoju ļoti plaši un pamatīgi. Man Parīzē ir savs korespondents. Ja kāds augstdzimis cilvēks izbrauc no Francijas uz Itālij u, es tūdaļ saņemu viņa pases dublikātu un sīku viņa ieradumu, rakstura, ģimenes attiecību un īpašuma aprakstu.

—  Un vēl? — marķīzs aukstasinīgi vaicāja.

—   Pirms gada jūsu ienākums bija trīsdesmit tūkstoši luidoru, bet nu atlikuši tikai divdesmit. Esat iztērējis lielu summu, desmit tūkstošus franku, lai piepildītu šīs sievietes vēlēšanās.

Džuzepe goddevīgi paklanījās Leonai.

—   Starp citu, — viņš galanti, bet izsmējīgi piebilda, — man jāatzīst, ka šī dāma ir tā upura cienīga, pat vēl vairāk. Kas attiecas uz mani, tad es, kaut arī laupītājs, esmu ar mieru par šādas sievietes mīlestību samaksāt pat simts tūkstošus ekiju.

Gontrāns nodrebēja.

—   Bet es esmu labiņš, — bandīts turpināja, un dodu jums iespēju izvēlēties: atdodiet man siņjoru vai maksājiet simts tūkstošus ekiju.

—  Simts tūkstošus ekiju! — jauneklis nobālējis iesaucās. — Jūs taču esat zaudējis prātu!

—  Kāpēc?

—  Bet tā taču ir vesela bagātība!

—   Jums paliks simts tūkstoši franku. Tas nav daudz, bet ja mīli, tad pietiekami. Jūs divdesmit Ijē attālumā no Parīzes

nopirksiet sev mazu mājiņu, kur apmetīsieties dzīvot ar šo kundzi. Jūs droši vien zināt dziesmiņu „Būdiņa un sirds“?

Marķīzs acīmredzot Džuzepes sacītā sagrauts, bāls no niknuma lūkojās te uz laupītāju, te uz Leonu. Ko iesākt? Viņam pat ienāca prātā doma nogalināt jauno sievieti, lai viņu nedabūtu neviens, pēc tam aizstāvēties līdz pēdējai asins lāsei, tik ļoti viņam bija kauns ļaut sevi aplaupīt šādā veidā. Bet Leona bija tik brīnišķi skaista!

—   Labākais, ko varu jums ieteikt, — Džuzepe piezīmēja, — ir atstāt šo dāmu man. Parīzē jūs sev atradīsiet jaunu elku, bet es būšu laimīgākais laupītājs pasaulē, jo šī sieviete ir ārkārtīgi līdzīga marķīzei. Šī iegriba man maksās simts tūkstošus ekiju. Nu ko! Laime nav rodama vienīgi naudā…

—  Nelieti, apklusti, — Gontrāns iekliedzās, — aplaupi mani, bet neapvaino sievieti, kuru mīlu! Tu saņemsi savus simts tūkstošus ekiju.

—  Lieliski! — laupītājs atbildēja. — Ja es būtu sieviete un kāds manis dēļ nestu šādu upuri, tad es, šķiet, viņu iemīlētu.

Un Džuzepe pašķielēja uz Leonu.

Gontrāns de Lasī bija izlēmis. Viņš sevi izputināja, toties izglāba Leonu, bet vai tad viņas mīlestība nebija lielākā bagātība?

Bandīts pasniedza viņam papīra lapu un teica:

—   Lūk, kungs, šeit ir „Masēja un Ko“ bankas, kas atrodas Rotšilda namā Parīzē, vekselis. Ierakstiet summu un parakstieties.

Gontrāns parakstījās, skaidri salasāmi ierakstīja summu — simts tūkstoši ekiju.

—   Bet nu, jūsu gaišība, — laupītājs piebilda, — man cits nekas neatliek, kā jums pateikties un novēlēt laimīgu ceļu.

Džuzepe galanti pasniedza roku Leonai un pavadīja viņu uz karieti. Jaunā sieviete, viegli viņam pieliekusies, pačukstēja:

—  Parīzē… pēc nedēļas.

„Es tur būšu,“ Džuzepe atbildēja ar skatienu.

Gontrāns neko neredzēja un nedzirdēja, bet sirds viņam pamira. Kariete aiztraucās, aiz sevis uz ceļa atstādama beigtu zirgu.

—  Leona, marķīzs skumīgi teica, — es jūs mīlu!

—  Ak, es zinu, — viņa atbildēja, — jūs, Gontrān, esat labs un cēlsirdīgs.

—   Tomēr apzvēriet, ka šis cilvēks meloja, sacīdams, ka ir ar jums agrāk ticies.

—  Es zvēru! — viņa mierīgi teica.

Šī sieviete meloja.

II

Pagāja mēnesis kopš Leona un Gontrāns de Lasī atgriezās Parīzē. Marķīzs pārdeva savu īpašumu, un simts tūkstoši ekiju tika izmaksāti laupītājam. Neviens nezināja, kāda katastrofa bija Gontrāna pēkšņās izputēšanas cēlonis.

Marķīzam bija tēvocis — šcvaljē de Lasī, vecs atraitnis, bagātnieks, kura ienākumi bija sešdesmit tūkstoši luidoru gadā. Ševaljē vadīja savu septiņdesmit astoto mūža gadu.

Atgriezies Parīzē, marķīzs sprieda:

„Mans tēvocis ir vecs un paralīzes salauzts, viņš izvilks augstākais vēl gadus četrus vai piecus. Man vēl atlikuši divdesmit tūkstoši luidoru gada ienākuma, un šī nauda vienmēr būs mana. Tā vietā, lai priecātos par procentiem, es tērēju kapitālu. Bet es vēlos, lai Leona būtu laimīga.“

Lconas mīlestība bija kļuvusi par Gontrāna dzīves mērķi, cerību un laimi.

Viņš koķeti iekārtoja mazu dzīvoklīti Portmagonas ielā un, aizgājis no augstākās sabiedrības, tik pat kā visu laiku pavadīja pie viņas. Tomēr Leona bija noskumusi, smaids, kuru Gontrāns uzskatīja par mīlestības apliecinājumu, parādījās arvien retāk. Viņa izlikās sadrūmusi, un, kad viņš apvaicājās par iemeslu, Leona neatbildēja, raustīdama plecus.

Gontrāns pamazām nonāca tajā kaisles stāvoklī, kuru sauc par mīlas mokām. Viņš bija greizsirdīgs uz ēnu, domu, uz nezināmo…

Dažreiz viņam ienāca prātā bandīts Džuzcpe, un viņš ļoti cieta. Leona bieži pameta māju, aizbildinoties ar dažādiem iemesliem. Gontrāns viņai neuzdrošinājās sekot — šāda uzvedība viņu mulsinātu. Jau vairākas dienas viņa staigāja, uzmetusi lūpu bez īpaša iemesla, tad strīdēšanās kļuva biežāka… Mīlestība kļuva par mocību.

*              * *

Reiz, kādā rītā marķīzs atbrauca pulksten desmitos. Leonas vairs nebija. Tas šķita dīvaini, jo viņa reti cēlās augšā pirms pusdienas. Tomēr dažu pēdējo dienu laikā jaunās sievietes rakstura nelīdzsvarotība un asums pastiprinājās tik ļoti, ka Gontrāns samierinājās ar viņas agro nozušanu un centās atrast tūkstošiem skaidrojumu, lai attaisnotu prombūtnes nepieciešamību.

Marķīzs steigšus izgāja cauri ēdamistabai un zālei un atradās nelielā buduārā, kura sienas bija apvilktas ar gaiši pelēku zīdu. Telpu rotāja lakotas mēbeles un tūkstošiem nieciņu, kuri nāca modē, pateicoties mūsdienu Aspazijām.

Marķīzs piegāja pie tualetes galdiņa un paņēma tur gulošo rūpīgi aizzīmogoto zīmīti. Viņš atplēsa aploksni un, nevērīgi ieslīdzis kušetē līdzās kamīnam, sāka lasīt. Bet, izlasījis pirmās rindiņas, viņš izmainīja savu laisko pozu un iztaisnojās.

—   Tas nav iespējams! — viņš iesaucās. — Tas nevar būt! Tas nenotiks!

Kamēr marķīzs lasīja zīmīti, viņa lūpas no uztraukuma kļuva bālas, sejaspanti izmainījās, dzīslas uz kakla saspringa un ieguva zilgani sarkanīgu nokrāsu. Beidzot, izlasījis zīmīti, viņš ar naidu to saburzīja, saplēsa vairākos sīkos gabaliņos un nosvieda tos uz paklāja. Tad viņš spēcīgi pakratīja zvaniņu un izsauca piemīlīgu kalpotāju…

Jaunā meitene ienāca.

—  Tev jāzina, kur ir tava kundze, — viņš tai sacīja, — tu to zini un man pateiksi…

—   Marķīz, zvēru jums…

—   Nezvēri, tam nav jēgas. Lūk, te tev būs maciņš ar divdesmit pieciem luidoriem, ņem un klāj vaļā…

Jaunkundze pastiepa savus skaistos rozā pirkstiņus un uzmanīgi paņēma maciņu.

—   Ja kundze man uzteiks, — viņa iesāka, — es rēķinos ar marķīza kunga labvēlību, lai dabūtu citu vietu. Kundze ir Parīzē, Rišeljē ielā 60.

Jaunā cilvēka acis iedegās greizsirdības ugunīs.

—  Leona mani krāpj! — viņš čukstēja.

Jaunkundze tikko manāmi paraustīja plecus, it kā teiktu: „Kā gan kungs joprojām var par to šaubīties!“

—  O! — marķīzs nikni iesaucās, — tas, kurš uzdrošinājies man nolaupīt Leonas sirdi, mirs!

Un, steidzīgi piecēlies, viņš devās uz ārdurvīm.

—   Kungs, — jaunkundze viņam sauca nopakaļ, — jūs tur vaicājiet pēc grāfa Džuzepes.

Marķīza pieri pārklāja auksti sviedri.

—  Džuzepe, — viņš nomurmināja, — tātad tas ir viņš!

Un, atgriezies istabā, Gontrāns paņēma dunci, kuru atveda

no Itālijas un uzdāvināja Leonai, kas mīlēja ieročus zeltītus dunčus un skaistas pistoles, kuru rokturi bija no ziloņkaula.

Gontrāns de Lasi iesēdās karietē un pavēlēja sevi aizvest uz Rišeljē ielu. Kučieris drāzās cik ātri vien spēdams. Jauneklis veikli ienāca durvja sarga telpā un pavaicāja, vai viņš var salikt grāfu Džuzepi.

—  Grāfs ir aizbraucis, — skanēja atbilde.

—  Aizbraucis?

—  Pirms stundas.

—  Viens?

—   Nē, ar dāmu.

Traks kliedziens izlauzās no Gontrāna drudžaini sažņaugtā kakla.

—  O! — viņš čukstēja, — ar viņu!

—  Kungs, — durvju sargs viņam vaicāja, vai jūs nebūtu marķīzs de Lasi?

—  Jā. Ko jūs no manis vēlaties?

—  Lūk, vēstule no dāmas, kas aizbrauca kopā ar grāfu.

Gontrāns uzplēsa aploksni un alkatīgi sāka lasīt:

„Mīļais!

Tā kā kalpone droši vien pastāstīs par manu noslēpumu, es nolēmu uzrakstīt, lai sniegtu Jums atbildi. Es aizbraucu, nemeklējiet mani. Jūs mani mīlat, bet es diemžēl nevaru atbildēt ar to pašu. Mīlestība rodas pēkšņi. Liktenis man nebija lēmis ļaut Jūs iemīlēt, es savā sirdi glabāju vienu vienīgu mīlestību, un tā kā debesu ugunis apmirdzēja manas dzīves likstas. Es biju marķīze, bet kļuvu avantūriste. Jūs bijāt bagāts, bet es vēlējos greznību, zeltu un dārglietas. Es Jums nospēlēju mīlas komēdiju, lai ātrāk Jūs iekārdinātu, bet Jūs nemīlēju. Cilvēks, kuru mīlu un vienmēr esmu mīlējusi, ir laupītājs Džuzepe. Viņš ir bagāts un salīdzis mieru ar abu Sicīliju valdībām. Mēs braucām uz Neapoli, kur precēsimies. Tur mēs būsim laimīgi. Ardievu, dārgais marķīz, aizmirstiet mani un ļaujiet man palikt Jūsu draudzenei.

Leona

bijusī marķīze Piombo P.S. Starp citu: Jūsu tēvocis ševaljē de Lasī, uz kura mantojumu Jūs tā cerējāt, gatavo testementu par labu Jūsu brālēnam baronam Bartolo. Mūsu sakars jauko večuku stipri saniknoja.“

Šis postseriptum izskaidroja Leonas rīcību Gontrāns putēja laukā, un tāpēc viņa to ilgāk negribēja mīlēt.

De Lasī salīgojās kā cilvēks, kuru būtu apdullinājis pērkons, un nogāzās zemē — marķīzs bija zaudējis samaņu.

*              * *

Kad Gontrāns atjēdzās, viņš redzēja, ka guļ savā gultā: viņš bija saslimis ar karsoni. Marķīzu pārnesa uz Portmagonas ielu, uz nelielo dzīvoklīti, kur viss tik spilgti viņam atsauca atmiņā Leonu.

Marķīzs domāja, ka redz šausmīgu sapni, un sauca:

—  Leona, dārgā Leona…

Leona neparādījās, bel durvis atvērās un kāds cilvēks, kuru marķīzs agrāk vēl nebija redzējis, pienāca pie viņa.

—   Nu, kā jūs jūtaties, — viņš Gontrānam vaicāja.

Marķīzs lielā pārsteigumā lūkojās uz šo cilvēku. Neraugoties uz to, ka jau svešinieka klātbūtne, kurš familiāri, gandrīz draudzīgi apvaicājās par marķīza veselību, viņu izbrīnīja, īpaši šokēja šī nepazīstamā cilvēka āriene. Viņš bija augumā padevies, tievs un jau cienījamā vecumā, kaut arī viņa seju varēja pieskatīt tām, kurās laika zobs neatstāj savas pēdas.

Viņa melnie mati, kuros šur tur varēja manīt sirmumu, bija īsi apcirpti, acis — pelēkas un dziļas — drūmi spīdēja un liecināja par enerģiju un prasmi valdīt pār sevi. Viņa plānajās lūpās bija saskatāms izsmējīgs smaids, kurā varēja manīt dziļu nicinājumu un pilnīgu vilšanos dzīvē.

Viņš bija ģērbies melnos svārkos, kas bija aizpogāti kā karavīram un rotāti ar manšeti.

—  Kungs, kas jūs esat? Gontrāns jautāja brīdī, kad svešais apsēdās krēslā, kas atradās pie viņa pagalvja.

—   Kungs, — viņš atbildēja, — jūs mani nepazīstat, un mans vārds jums neko neizteiks. Esmu pulkvedis Leons.

Gontrāns reaģēja ar žestu, kas liecināja — tiešām, šo vārdu es dzirdu pirmoreiz.

—   Jūs mani nekad neesat redzējis, bel es jūs pazīstu jau sen. Noslēpums, ko nevaru jums atklāt, man liek līdzdarboties jūsu liktenim. Būs jau nedēļa, kopš sēžu pie jūsu gultas galvgaļa.

—  Nedēļa! — Gontrāns iekliedzās.

—  Jā, jau nedēļa, kungs, kopš esat gultā, bet tikai šodien mierīgi aizmigāt.

—   Ak Dievs! — Gontrāns nočukstēja, vai es nemurgoju?

—   Nē.

—  Leona?..

—   Viņa aizbrauca ar laupītāju Džuzepi. Pēc mēneša viņa kļūs tā sieva.

Gontrāns iekliedzās. Svešinieks paņēma viņa roku un saspieda.

—  Kungs, viņš turpināja, — es jau jums teicu, ka ņemu dalību jūsu liktenī. Kāpēc? To jūs uzzināsiet vēlāk. Nestāstiet man savu dzīves stāstu, to es zinu labāk par jums.

—  Labāk par mani?

—  Jā, protams.

—  Bet, kungs…

—  Par pierādījumu es jums pastāstīšu, kas agrāk bija Leona un kas jūsu starpā atgadījās.

Marķīza izbrīnai nebija robežu.

—  Tātad jūs esat pats velns!

—  Nē, esmu pulkvedis Leons, cilvēks ar kauliem un ādu.

—  Tad jūs būsiet burvis?

—  Nebūt ne. Bet uzklausiet mani.

Gontrāna de Lasī ziņkāre bija tik stipri sakairināta, ka viņš piekrita pulkvedi uzklausīt.

—   Marķīz, — sarunu biedrs familiāri uzsāka, — pirms piecpadsmit mēnešiem jūs atgriezāties no Indijas, un Parīze šķita jums garlaicīga. Bijāt bagāts, tātad jums bija tiesības garlaikoties. Kādu vakaru dzīrēs jūs sastapāt Leonu.

—  Tā tas tiešām bija, — Gontrāns piekrita.

—  Šīs sievietes skaistums bija drūms un liktenīgs. Pār viņas lūpām slīdēja vilšanās pilns smaids. Šķila, viņa ir daudz cietusi. Ar to pietika, lai iedarbotos uz jūsu saasināto iztēli. Jūs viņā iemīlējāties no pirmā acu uzmetiena. Leona Parīzē bija tikai divas nedēļas. Viņa bija atbraukusi viena, un neviens viņu nepazina. Vai viņa bija nabaga vai bagāta, nāca no tautas vai aristokrātijas, to neviens nezināja. Jūs vēlējāties kļūt par viņas mierinātāju, un viņa pieņēma jūsu līdzjūtību. Leona jūs lūdza, lai neizvaicājiet viņu par pagātni, viņa jums ieminējās par Itāliju, un jūs kopā devāties turp.

—  Tā ir!

—  Veselu gadu pasaulē nebija laimīgāka cilvēka par jums. Jūs tērējāt savu bagātību tikai dēļ viņas smaida. Jūs Leonu mīlējāt un ticējāt viņas mīlestībai.

—, O, viņa mani mīlēja!

Pulkvedis paraustīja plecus.

—   Pagaidiet, — viņš sacīja, — jūs redzēsiet… — Un viņš mierīgi turpināja: — Vai tad jūs šī garā medus mēneša laikā nemanījāt dīvainus gājienus un neparastas pārmaiņas, kas notika ar šo sievieti? Vai tiešām viņa vienmēr bija stingri izturēta, gudra, aristokrātiska un nekādā veidā sevi nenodeva?

Gontrāns nodrebēja.

—   Ko jūs ar to gribat teikt?

—   Vai tad jūs dažkārt nemanījāt, ka, piemēram, vakarā, beidzot vakariņot, marķīze nozuda un tās vietu ieņēma cilvēks no tautas, augstākās sabiedrības dāma deva vietu avantūristei, izmeklētu valodu nomainīja vārdi, kas var nākt pār lūpām tikai kritušam eņģelim?

—  Jā, manīju, — Gontrāns piekrita.

—   Ja jūs būtu bijis aukstasinīgāks, būtu pamanījis, ka šī sieviete jūs nemīl un ir tikai viltīga intrigante. Vispirms viņa jūsos meklēja vīru, bet pēcāk izdomāja kaut ko veiksmīgāku un šausmīgāku… Jums uzbruka Abrucas kalnos, vai ne?

—  Jā, — Gontrāns atbildēja.

—  Un tas jums maksāja čeku simts tūkstošu ekiju vērtībā?

—  Šo naudu esmu jau samaksājis.

—   Marķīz, tā bija komēdija, visīstākā komēdija. Džuzepe un Leona bija vienojušies, viņi slepus sarakstījās.

—  Ak, šausmas! — Gontrāns iesaucās.

—   Marķīz, es saku jums taisnību un to tūdaļ pierādīšu. Redzat…

Pulkvedis atvēra portfeli un no tā izņēma saburzītu papīra lapu, kas bija aprakstīta smalkā rokrakstā.

Gontrāns steidzīgi ieskatījās tajā un atpazina Leonas rokrakstu. Tā bija zīmīte dažu rindiņu garunā, kas rakstīta no Neapoles, kurā laupītājam tika paziņota diena un stunda, kad marķīza kariete brauks cauri Abrucas kalniem.

Kad viņš uzzināja par šo nodevību, marķīzam mati saslējās stāvus. Gontrāns apstulbis lūkojās uz pulkvedi.

—   Bel nu es jums izstāstīšu, kas ir Leona, — pulkvedis turpināja. — Pirms desmit gadiem viņa bija ziedu pārdevēja Florencē un tur iemīlējās krāpniekā Džuzepē. Kāds vecs siņjors, marķīzs de Piombo, apžilbis no viņas skaistuma, šo sievieti

apprecēja. Gadā beigās Leona kļuva bagāla atraitne un sapņoja apprecēties ar laupītāju Džuzepi, kuru nepārstāja mīlēt, bet viņš kļuva par slepkavu un nokļuva neapolitāņu policijas rokās. Leona izputēja, lai glābtu Džuzepi no karātavām. Tad šī sieviete izdarīja to, par ko jau zināt — viņa pameta Florenci un ieradās Parīzē. Tur jūs viņu sastapāt. Džuzepe Abrucas kalnos nodibināja laupītāju bandu. Paklīda baumas, ka viņš ir nogalināts cīņā ar neapolitāniešu karavīriem — lūk, arī Leonas izmisuma un skumju cēlonis, kas viņu nospieda laikā, kad viņu sastapāt. Bet Ženevā viņa uzzināja, ka Džuzepe ir dzīvs. Pārējais jums ir zināms.

—   Kungs, — Gontrāns nomurmināja, — viss, ko jūs man stāstījāt, ir briesmīgi, tomēr…

—  Es varu iedomāties, pulkvedis viņu pārtrauca, — tomēr jūs viņu vēl joprojām mīlat…

Gontrāns nopūtās.

—   Nu ko, netikums piesaista, — pulkvedis mierīgi piezīmēja, — Leona ir briesmone, bet jūs viņu mīlat tāpēc, ka viņa aizbēga un jūs nemīl. Ja viņa jūs mīlētu, jūs viņu nicinātu.

—   Varbūt…

—   Bet viņa jūs nemīl tāpēc, ka pēdējā jūsu cerība uz bagātību ir zudusi. Ševaljē de Lasī ir atņēmis jums mantojuma tiesības.

—   Mans kungs, — marķīzs vēsi sacīja, — es mīlu Leonu par viņas neuzticību tāpat kā pirms nedēļas viņu mīlēju par iedomātu pieķeršanos. Ja mēneša laikā es netikšu galā ar šo liktenīgo mīlestību, tad sevi nogalināšu.

Pulkvedis klusēja.

—   O! — Gontrāns niknumā turpināja, — es atdotu pat dvēseli, lai kaut uz vienu stundu būtu viņas mīļākais! Jums taisnība, kungs, netikums piesaista vairāk kā labdarība. Tas ir bezdibenis, kurā nedomājot metas iekšā ar galvu pa priekšu.

—   Bet labāk pagaidiet, nenogaliniet sevi, — pulkvedis teica. — Ja pēc nedēļas jūs spēsiet pārvarēt šo pazudinošo kaisli, atnāciet uz balli Operā un pusnaktī iznāciet foajē. Varbūt jūs tur sastapsiet cilvēku, kas spēs dot padomu, kā atgūt Leonas mīlestību.

—   Kas ir šis cilvēks? — marķīzs steidzīgi vaicāja.

—   Es, — pulkvedis atbildēja.

—   Bet, kungs, izskaidrojiet jūsu dīvainās līdzdalības noslēpumu, kuru man izrādāt.

—   Marķīz, — pulkvedis pieceldamies sacīja, — jūs esat drosmīgs, liktenis ir jums labvēlīgs, un jūs lieliski cīnāties ar zobenu. Ja man būtu četri tādi cilvēki kā jūs, es varētu pakļaut visu pasauli. Tas ir viss, ko varu jums teikt. Līdz nākamajai trešdienai!

Un šis noslēpumainais cilvēks pameta marķīzu vienu, ļaujot viņam izdarīt pašus dīvainākos secinājumus.

III

Pagāja astoņas dienas. Grūti aptvert cik daudz šajās dienās Gontrāns bija izcietis.

Pulkvedim bija taisnība — cilvēku vairāk ietekmē netikums nekā labdarība. Mīlestību, kuru iedvesa noslēpumainā sieviete Leona, varēja izārstēt, bet mīlestība, kuru iedvesa viltīgā intrigante Leona, laupītāja Džuzepes līdzzinātāja, bija neārstējama.

Veselu nedēļu Gontrāns nebija spēris ne soli ārpus mazā Portmagonas ielas dzīvoklīša. Viņš krita ceļos katras lietas priekšā, kas atsauca atmiņā Leonu, un to noskūpstīja kā svētumu. Viņš runājās par viņu ar kalponi, kas bija kļuvusi par Gontrāna uzticības personu, un brīžiem nodevās pašām neiespējamākajām cerībām.

Pēdējie pulkveža teiktie vārdi viņam ienāca prātā gan naktī, kad viņš redzēja tos ugunīgiem burtiem rakstītus uz logu stikliem. Šis cilvēks zināja, kā aizskart Leonas sirdi, un piedāvāja viņam savu palīdzību…

Nedēļas ritumā Gontrāna cerības nomainīja izmisums. Viņš domāja par pašnāvību, bet to neizdarīja, jo vēlējās vēl reizi redzēt Leonu. Viņš deva sev zvērestu ar dunča dūrienu nogalināt Džuzepi, savu necienīgo pretinieku, bet gandrīz tūdaļ

pat ari sev atzinās, ja Leona lūgs apžēlot, viņu pārņems vājums un viņš to nenogalinās.

Marķīzs visu nedēļu skaitīja stundas, kas bija atlikušas līdz tikšanās reizei ar pulkvedi, un sev vaicāja: kādu netīru vai liktenīgu darījumu šis cilvēks piedāvās viņam noslēgt? To domājot, viņa godīgo dvēseli pārņēma sašutums. Bet Leonas ēna nostājās viņa priekšā, viņš sadrūma un čukstēja:

—  Šķiet, mīlestības dēļ es varu kļūt pat par slepkavu!

Marķīzs slimoja ar neārstējamu slimību, ko itāļi mēdz dēvēt

par mīlestības drudzi. Ceturtdien, deviņos no rīta Gontrāns pa pastu saņēma vēstuli, kurā bija rakstīts:

„Ja marķīzs de Lasī vēl nav izārstējies un ja viņš vēlas saņemt ziņas par zālēm Operas ballē, tad viņam jāuzvelk domino tērps, maska un pie kreisā pleca jāpiesprauž zaļa lenta.“

Vēstule bija bez paraksta.

„Iešu! — Gontrāns izlēma. — Es gribu būt mīlēts.“

*              * *

Viņš patiešām devās uz balli Operā. Vairākas stundas viņš klīda pa foajē kā Dieva nepieņemts. Pusē vienos naktī kāds pieskārās viņa plecam. Viņš pagriezās un sastapās ar cilvēku domino tērpā, kas bija ģērbies tieši tāpat kā viņš. Viņa acis zem maskas mirdzēja kā divas nokaitētas ogles.

—   Nu ko? — domino pusbalsī vaicāja. Gontrāns atpazina pulkvedi. — Jūs joprojām ciešat?

—   Kā elles ugunīm nolemtais.

—   Kādu upuri jūs nestu viņas mīlestības dēļ?

—  Jebkuru, atdotu pat dvēseli.

—  Padomājiet, vai tas nav mazliet par daudz…

Gontrāns samulsa.

—   Vai jūs negribat man piedāvāt izdarīt noziegumu? viņš vaicāja.

—   Varbūt…

—  Nekad.

—   Labi, tad ardievu…

—   Pagaidiet… tikai uz pāris vārdiem! — Gontrāns izmisis nočukstēja. — Vai jūs nevarētu pateikt, ko no manis vēlaties?

—   Kungs, pulkvedis vēsi atbildēja, — jūs mīlat Leonu un esat izputināts. Ja jūs negūsiet šīs sievietes mīlestību, tad droši vien sevi nogalināsiet.

—   Es varu to apzvērēt.

—  Tas var notikt šodien vai varbūt rīt.

—   Es arī tā domāju.

—  Nu, tad klausieties: ja pieņemiet manus nosacījumus, es varu atdot jums Leonas mīlestību un ļaut kļūt atkal par ševaljē de Lasī mantinieku. Leona jūs mīlēs neprātīgi un kaislīgi, tāpat kā jūs mīlat viņu. Šī sieviete ar akmeni sirds vietā pret Džuzepi izjutīs riebumu un bailes.

Gontrāns, trīcēdams pie visām miesām, klausījās pulkvedī. Katrs teiktais vārds dūra viņa sirdī kā nokaitēts duncis.

—   Ševaljē de Lasī atvainosies par to, ka bija nolēmis jūs atstāt bez mantojuma, un jūs katru gadu saņemsiet trīsdesmit tūkstošus livru lielu ienākumu līdz pat viņa nāvei, kad kļūsiet par viņa vienīgo likumīgo mantinieku.

—  Turpiniet, mans kungs…, — nočukstēja marķīzs, kuram apreiba galva.

—   Jūs augstākās sabiedrības acīs nezaudēsiet stāvokli un būsiet īsts džentlmenis. Tas, ko prasīšu no jums, nav ar likumu sodāms.

—   Ak velns! — marķīzs nomurmināja. — Tu mani kārdini…

—   Bet nu, pulkvedis turpināja, — apzvēriet man, ka, atsacījies izpildīt manus nosacījumus, jūs aiziesiet mājās un nošausieties, jo es nevēlos, ka cilvēks, kas zina manu noslēpumu un nevēlas kļūt par manu sabiedroto, dzīvotu šajā saulē.

—  Es zvēru, — Gontrāns sacīja.

—   Labi, sekojiet man.

Pulkvedis devās uz izeju, kur apmainījās noslēpumainām zīmēm ar četriem vai pieciem domino, pie kuru pleciem bija piespraustas dažādu krāsu lentas, ar žestu uzaicināja Gontrānu apsēsties nelielā ekipāžā un apsēdās viņam līdzās. Tad viņš aiz

vēra ekipāžās logus, un tā veicīgi devās ceļā. Ekipāžās stikli bija matēti, tā nu marķīzs nespēja izsekot, kurp pulkvedis viņu ved.

Viņi brauca apmēram divdesmit minūtes, tad ekipāža pēkšņi Apstājās. Pulkvedis atvēra durvis, un Gontrāns ieraudzīja mazu tumšu ieliņu, kādu Palerojāla apkārtnē bija daudz.

Marķīzs izkāpa un atradās atvērtu vārtiņu priekšā, kas veda tumšā ejā, kuras galā mirgoja lampas gaisma.

—  Ejam, — pulkvedis sacīja.

Gontrāns viņam sekoja un uzkāpa pa trīsdesmit šauru netīru kāpņu pakāpieniem. Pulkvedis atvēra vēl kādas durvis ,un marķīzs atradās mazā, slikti apgaismotā istabā, kuras logi rūpīgi bija aizklāti. Istabā bija jaunas mēbeles, to apgaismoja divas ar abažūricm klātas lampas.

Marķīza ceļabiedrs novilka masku un teica Gontrānam:

—   Palieciet maskā.

Pie pulkveža rūpīgi noslēgtajām durvīm divas reizes pieklauvēja. Viņš gāja tās atvērt. Uz sliekšņa parādījās cilvēks, kas arī bija tērpies domino.

Pulkvedis ar viņu sasveicinājās un piebilda:

—   Kungs, esiet tik laipns un apsēdieties.

Tad ienāca vēl pieci cilvēki, kas visi bija maskās. Pulkvedis viņiem paklanījās, lūdza apsēsties un aizslēdza durvis.

—  Nu visi ir ieradušies, — viņš sacīja.

To sacīdams, pulkvedis atvēra citas durvis un ar žestu aicināja sev sekot. Gontrāns de Lasī aplūkoja istabu.

Tā bija neliela, sienas klāja granātkrāsas, gandrīz vai sarkans samts. Pie sienām karājās dažādi sakrustoti zobeni, bet virs tiem bija piekārtas maskas un cimdi. Šo istabu varēja dēvēt par ieroču zāli. Vidū stāvēja rakstāmgalds, kas bija apkrauts ar papīriem, kuru lielākā daļa bija aprakstīta. Ap galdu stāvēja seši krēsli. Septītais bija paredzēts slepenās biedrības priekšsēdētājam. Pulkvedis to pievilka galdam un apsēdās.

Viņš vienīgais bija domino, bet bez maskas, visi pārējie — domino un maskās.

Iestājās svinīgs klusums, tas vienoja šos sešus cilvēkus, kuri cits citu nepazina, bet acīmredzot bija šeit ieradušies pēc slepena uzaicinājuma.

Pulkvedis pieklājīgi uzaicināja ieņemt vietas viņam līdzās un sacīja:

—   Kungi, neviens no jums nezina, kāpēc esat šeit ieradušies, maskas sedz jūsu sejas, un neviens no jums nevar pateikt, vai pazīst pārējos. Jūs ieradāties visi viena spēcīga dzinuļa dzīli, tomēr iemesls jums katram ir savs. Kungi, es vienīgais pazīstu jūs visus, bet es jūsu intīmo dzīvi turēšu noslēpumā. Jūsu vidu ir iemīlējies un izputināts džentlmenis, ir dēls, kuram pamāte atņēma tēva mantu, ir virsnieks, kas pametis kaujas lauku, jo pakļāvies slepenajam zvērestam, kas neatzīst kara likumu. Pēdējam jāstājas kara tiesas priekšā mazāk ka pēc mēneša, ja ģenerālis, kas komandē afrikāņu armiju, kurā viņš dienēja, atgriezīsies Francijā. Ceturtais ir gatavs sev ielaist lodi pierē, ja viņš nesamaksās paspēlētos simts tūkstošus ekiju. Viņš ir izputējis un šo summu viņam nav kur sadabūt, bet pats skumīgākais ir tas, ka viņa pretinieks blēdījās, bet to pierādīt nevar. Piektais reiz vakarā pirms dažiem gadiem aizmirsās un izdarīja viltojumu. Viņš nāca no labas ģimenes, bet Parīzes likstas, spēles, sievietes… un daudz kas cits… Viltotais vekselis jau bija viņam rokās, bet neuzticamais sulainis to nozaga. Ja vainīgais nonāktu tiesas rokās, tad ar visu savu barona kroni atrastos cietumā. Un visbeidzot kungi, pēdējais no jums — advokāts, viņš ir talantīgs un godkārīgs. Viņš tīko pēc vārda, kas viņam nepieder, un šo vārdu viņam var dot likai viens cilvēks, bet lai to izdarītu, ir gluži vai kalni jāpārstumj. Advokāts ir spēcīgi sakompromitēts. — Pulkvedis apklusa un palūkojās uz saviem viesiem.

Viņi sēdēja nekustīgi, un grūti būtu atminēt, kurš no viņiem ir advokāts un kurš viltotājs.

—   Kungi, kā redzat, es pazīstu jūs visus, — pulkvedis turpināja, un vairāk vai mazāk esmu lietas kursā arī par jūsu vainas pierādīšanas iespējām. Esot savā starpā nepazīstami, jiis varat veidot vienotu brālību, jūsu kaislības slēpti ir vērstas u/ vienu mērķi, kopīgas intereses jūs vieno, un jūs visi gandrīz vienlīdz labi protat cīnīties ar zobenu.

Visi seši pulkveža viesi ar ziņkāri cits cilu uzlūkoja.

—   Bet nu, — pulkvedis turpināja, — es jums pastāstīšu par sevi. Mans stāsts būs īss. Es 1815. gadā biju pulkvedis.

Restaurācija lika man atgriezties privātā dzīvē. Veselus piecpadsmit gadus es domāju, kā izveidot spēcīgu cilvēku brālību, kas neapstātos nekādos apstākļos, nesasniedzot savu mērķi. Tā būtu slepena, nevienam nezināma un draudzīga brālība. Tās biedriem sevī jāapvieno pienākumu tiesāt un tiesības nogalināt, personīgās intereses jāpakļauj kopīgajām interesēm, bet kopīgām interesēm jābūt virzītām uz katra biedra interešu īstenošanu. Šai brālībai jāattaisno fabula par salmu kūlīti, kuru grūti pārlauzt, kamēr tas sasiets, bet viegli iznīcināt katru atsevišķi. Kāds romānu rakstnieks uzrakstīja stāstu, kas saucās „Trīspadsmit“. Es vēlos to no fantāzijas pārvērst par realitāti. Es, kungi, vēlos dibināt franku masonu „Zobena draugu brālību“. Cilvēks, kas stāv ceļā, tiek nogalināts divcīņā ar mērķi — viena nāve sniedz laimi vairākiem citiem cilvēkiem. Es, kungi, varētu sīkāk jūs iepazīstināt ar savu programmu, bet pagaidām neuzskatu, ka tas būtu nepieciešams, jo brālība vēl nav nodibināta, bet jūs cits citu nepazīstat, tāpēc arī varat noteikumus pieņemt vai arī no tiem atteikties. Bet man jūs jābrīdina no briesmām, kas draud jums katram. Vienu gaida katorga, otram goda zaudēšana, trešo var nošaut, ceturtais nespēs samaksāt savu kāršu parādu, piektais nespēs lietot savu titulu. Tikai viens no jums ir bez vainas, bet arī viņu vajā liktenīgā kaislība, un viņš man deva godavārdu, ielaist sev lodi pierē dienā, kad atteiksies no līdzdalības mūsu brālībā. Tagad saprotiet, ka turu jūs visus savās rokās.

Pulkveža lūpās parādījās svētsvinīgs smaids, bet viesi nodrebēja.

—   Bet nu, viņš sacīja, — ja kāds no jums nevēlas iesaistīties mūsu brālībā, tas var iet.

Dažas minūtes iestājās šaubu pilns klusums. Šie cilvēki, kas bija pastrādājuši noziegumu vai kurus plosīja kaislības, tūdaļ saprata, ka nostājušies bezdibeņa malā. Bet neviens pat nepakustējās.

—   Es jau tāpat zināju, ka jūs visi piederat man, tāpat kā es jums, — pulkvedis nočukstēja.

Tad, palūkojies uz kamīna pulksteni, viņš teica:

—  Es jums dodu pārdomām vēl piecas minūtes.

Piecas minūtes ai/skrēja nospiedošā, drūmā klusumā, kas pildīja istabu, kuras sienas bija apsistas ar granātkrāsas samtu. Varēja skaidri saklausīt, kā sitas katra klātesošā pulss un vienmērīgi tikšķina pulkstenis.

Gontrāns de Lasī, kā godīgs cilvēks, ilgi svārstījās, bet viņu vajāja atmiņas par Leonu. Viņš ticēja, ka Leona viņu iemīlēs, un šīs liktenīgās cerības lika viņam palikt šajā istabā. Turklāt atstājot šo telpu, viņam nāktos mirt, bet dzīve, ko vainago jaunības un mīlestības oreols, tā piesaista!

Piecas minūtes pagāja, tomēr neviens nedomāja pamest šo istabu.

—   Nu, es redzu, ka mūsu brālība ir nodibināta, nost ar maskām, — pulkvedis sacīja. — Biedri, tagad mēs varam iepazīties, jo esam cits ar citi saistīti. Nost ar maskām!

Šā cilvēka balss skanēja pavēlnieciski. Viņam paklausīja. Maskas nokrita, un visi seši „Zobena brāļi“ ar pārsteigumu cits citu aplūkoja.

IV

Personas, kas noņēma maskas, no kurām piecas vēl nav pazīstamas mūsu lasītājiem, pelna, lai tām veltītu dažas rindas.

Pirmajam bija apmēram trīsdesmit gadu, viņš bija augumā padevies, apaļīgs, ar biezām melnām ūsām un vīrišķīgi skaists. Plata rēta pierē liecināja par to, ka viņš bija redzējis ienaidnieku vaigu vaigā. Nebija grūti atminēt, ka tieši viņš ir dezertējušais adjutants.

Viņu sauca Hektors Lemblēns. Tas bija lielisks virsnieks, kuram kapteiņa pakāpe tika piešķirta par nopelniem, bet nevis dēļ izcelšanās, jo viņš bija nenozīmīga Ruānas tirgotāja dēls.

Otrais bija vēl gluži jauns, blonds vārgs jauneklis, kura sejā varēja lasīt, ka viņš dzīvojis bezbēdīgi, viņu sauca Ronnevils. Tas bija nelaimīgais spēlmanis.

Trešais, advokāts, bija divdesmit deviņus gadus vecs, darbā pārguris cilvēks ar godkāri sejā, plānām izsmejošām lūpām, de-

dzinušām un šaudīgām acīm. Viņš dzīvoja ar svešu vārdu. Augstākajā sabiedrībā viņu dēvēja par Emanuēlu Flāru-Mongorī.

■ Slavenās Flāru-Mongorī dzimtas pēdējais dzīvs palikušais pārstāvis pieņēma audzināšanā mazo Emanuēlu un pēcāk viņam vajadzēja tam atstāt visu savu mantu. Bet vecais muižnieks, kas bija audzināts stingrā dzimtas gaisotnē, bija gatavs atdot visu, izņemot savu vārdu. Kaut gan savu mantu audžudēlam viņš atstāja, tomēr dzimtas vārdu atdot viņš negrasījās. Tomēr Emanuēls uzdevās par Flāru de Mongorī, bet vecais aiz sava vājuma to pieļāva. Bet kādā nebaltā dienā marķīzs varēja nomirt un tad viņa attāls radinieks barons de Flārs-Rivinjī likumīgā kārtā varētu mirušā cilvēka mantiniekiem, kas apgrozās augstākajā sabiedrībā, pavēlēt atkal dēvēl sevi par Šalambēlu. Tomēr varēja arī cerēt — ja Flārs-Rivinjī, kuram nebija bērnu, nomirs agrāk par marķīzu, tad viņš Emanuēlu adoptēs.

Ceturtais, barons Mordjē, pēdējais savas ģimenes pārstāvis, reiz bija Gontrāna de Lasī draugs. Barons bija nonācis simts tūkstošus ekiju lielos parādos, un vecmāmiņa atņēma viņam mantošanas tiesības. Vecmāmiņa mantojumu novēlēja kādam no saviem attāliem radiniekiem, Āfrikas kavalērijas kapteinim, un tikai kapteiņa nāves gadījumā Mordjē kundze varētu mainīt savu lēmumu un atdot baronam to, kas viņam likumīgi pienākas.

Visbeidzot, piektais, reiz viltojušais, bija trīsdesmit piecus gadus vecs un izskatījās pēc īsta Parīzes vieglās dzīves tīkotāja. Dzīves vētras viņa pieri bija izdaiļojušas ar grumbām, skumīgais smaids, kas klīda pa viņa lūpām, liecināja par viņa izmisuma pakāpi un to, ka viņa sabiedriskā dzīve bija pazīstama ar vairākām nosodāmām izrīcībām, kuras gudrs cilvēks rūpīgi censtos slēpt. Augstākājā sabiedrībā un Operas cienītāju vidū viņu saukāja par mazo ševaljē. Viņš bija viens no cilvēkiem, kuru dzīvi vada gadījuma rakstura notikumi. Viņš, atkarībā no apstākļiem, te ieguva visdažādākos labvēļus, te atkal bija gatavs izdarīt jebkuru noziegumu. Viņš vienmēr gāja tieši uz mērķi, nekad neatkāpās, un pulkvedis, viņu pazīstot, bija nolēmis šajā brālībā, ko pats bija izveidojis, viņam ierādīt sevis aizvietotāja tiesības.

Ševaljē d’Astī bija garš augumā un izcēlās ar savu neparasto spēku un veiklību visos fiziskos vingrinājumos. Viņa bālā seja, kas raksturīga visiem Parīzes vieglās dzīves tīkotājiem, bija vīrišķīgi skaista un izteiksmīga. Tas neatvairāmi piesaistīja sieviešu iztēli. Viņš mīlēja runāt pretī, spēja saprast lietas būtību un izsmēja visu pasaulē. Viņš bija bīstams kā Mefistofclis un skaists kā Alkiviāds. Ševaljē vēl nebija paguvis izputēt, kaut gan jau paspējis notriekt dažus mantojumus, kurus viņam vajadzēja pārņemt nākotnē. Viņa izšķērdīgajai, bezmērķīgajai dzīvei pietrūka divdesmit tūkstošu livru gada ienākuma, un viņa tēvocis atteica viņam māsīcas de Ponas jaunkundzes roku, jo barons de Pons vēlējās savai meitai tādu vīru, kuram pūrā būtu vismaz miljons.

Seši pulkveža viesi nu cils citu pazina uzvārda pēc, bet daži bija pazīstami arī personiski, bet tikai pulkvedis sīki zināja katra šī cilvēka tumšo pagātni.

Savstarpēji viņus iepazīstinājis, pulkvedis paņēma papīra lapu un teica:

—  Kungi, ļaujiet man tagad jums nolasīt mūsu brālības statūtus. Tic sastāv no četriem paragrāfiem.

Seši zobena brāļi pirms statūtu parakstīšanas uzmanīgi noklausījās sava vadītāja runu.

—   Pirmais paragrāfs, — pulkvedis iesāka, — ,,Brālībā ir septiņi biedri un tā saucas „Zobena draugu brālība“.

Otrais paragrāfs: „Zobena draugu brālības“ biedriem ir jāapvienojas un jāpakļauj personiskās iegribas brālības interesēm.

Trešais paragrāfs: „Tikai šīs savienības prezidentam ir tiesības izdot pavēles, un tas esmu es pulkvedis Leons, brālības dibinātājs.“

Ceturtais un pēdējais paragrāfs: „Katram biedram, kas reiz vēlētos pamest šo brālību, jācīnās divcīņā pēc kārtas ar visiem sešiem biedriem. Kaut arī zobenam būtu jābūt vienīgajam mūsu ierocim, mēs nēsāsim arī dunci un nepieciešamības gadījumā to lietosim kā aizsardzības vai uzbrukuma ieroci, bet ja apstākļi to prasīs, tad varam lietot arī pistoles.“

Pulkvedis apklusa un pārlaida skatienu klātesošajiem.

—  Kungi, parakstieties, — viņš piedāvāja.

Paņēmis spalvu, viņš pasniedza to marķīzam de Lasi. Gontrāns viegli nobāla, bet parakstījās. Pieci pārējie biedri parakstījās tūdaļ pēc viņa.

—   Kungi, nu mūsu brālība ir nodibināta un tai tūlīt jāsāk darboties, — pulkvedis turpināja. — Šogad esmu jūsu vadītājs: es vadu jūsu darbības, bet jūs rīkojaties, es pavēlu, jūs pakļaujaties. Nevienam no jums nav tiesību apspriest manas pavēles, jo tās virzītas uz kopēju labumu. Tagad mēs izklīdīsim. Rīt katrs no jums saņems uzdevumu. Es ceniišos jūs pasargāt no briesmām, kas jums draud.

Pulkvedis paskatījās uz Gontrānu un teica:

—  Marķīz de Lasī, es jums zvērēju, ka Leona jūs iemīlēs. Vispirms mēs parūpēsimies par jums, jo kaisle, kuras varā esat nonācis, negaida.

To pateicis, pulkvedis piecēlās.

—   Kungi, — viņš piebilda, — šodien Operā ir balle. Ja vēlaties, varat tur atgriezties. Paziņoju, ka sapulce ir beigusies.

Pieci de Lasī sabiedrotie piecēlās un cits pēc cita aizgāja. Istabā palika tikai pulkvedis, kas atkal uzvilka domino masku, un Gontrāns, kas nespēja pēc notikušā attapties.

—  Es murgoju, — viņš nočukstēja.

—  Nē, — pulkvedis sacīja, — marķīz, jūs nemurgojat.

Gontrāns pielika roku pie pieres.

—  Esmu devis zvērestu, — viņš teica, no šausmām nodrebēdams. Es vairs sev nepiederu.

—  Leona būs jūsu, — pulkvedis sacīja.

Izdzirdējis šo vārdu, marķīzs atplauka.

—  Jums taisnība! viņš iesaucās. — Es vēlos iegūt Leonu, lai ko tas arī maksātu. Leona vai nāve…

Pulkvedis bija mierīgs un pārliecības pilns.

—   Bet, pulkvedi, — marķīzs turpināja, lūkojoties uz viņu ar drudžainu skatienu, — kas notiks, ja mani būsiet piemānījis?

—  Ko jūs teicāt? viņš vēsi atjautāja.

—  Kas būs, ja solījumu neizpildīsiet?

—  Es to izpildīšu.

—  Bet tomēr…

—   Marķīz, — pulkvedis viņu pārtrauca, — ja es lo neizpildīšu, par ko es dziļi Šaubos, lad jūs varēsiet atstāt brālību, kaut gan labāk no tā jums nekļūs.

—  Jūs domājat? — Gontrāns nodrebēdams vaicāja.

—  Jā, — pulkvedis atbildēja, — ja mēs jums Leonu neatdosim, jūs mirsiet.

—  Man arī tā šķiet, — marķīzs nomurmināja.

—   Tātad, ja jūs man ticat, tad dodieties mājup un sagatavojieties aizbraukšanai. Agri no rīta mēs dosimies ceļā.

—  Kurp mēs brauksim?

—  Leonas meklējumos.

V

Neapole pamodās no dziesmu skaņām un tautas sajūsmas saucieniem. Baznīcas priekšā drūzmējās milzīgs pūlis ziņkārīgo, kas vēlējās noskatīties neredzētu izrādi: precējās pazīstamais sinjorš, grāfs Džuzepe de la Pulcinella.

Grāfs vispārēju uzmanību piesaistīja jau veselu mēnesi, un stāsts par viņa dzīvi, kurā netrūka visdažādāko piedzīvojumu, gāja no mutes mutē. Grāfs nāca no ļoti senas, bet izputējušas ģimenes, kas ne par kādu naudu nebija ar mieru strādāt vienkāršu darbu. Viņš bija nabags un dzejnieks, bet karalis viņu sauca par savu brālēnu.

Stāstīja, ka kāds greizsirdīgs vīrs, kas viņu notvēra uz sava balkona, tika nogalināts. Nu grāfam bija darīšanas ar policiju, un viņš bija spiests atstāt dzimteni. Līdz ar to sākās vai vesela episkā poēma, pilna noslēpumiem un leģendām.

Desmit gadus neviens neko par nabadzīgā grāfa likteni nebija dzirdējis. Vieni teica — viņš kļuvis par laupītāju, zagļu bandas vadoni, to pašu Džuzepi, kas Abrucas kalnu ielejās aplaupa ceļiniekus, cili apgalvoja — viņš dzīvojot Francijā, kur kļuvis populārs ar savām divkaujām un ekscentrisko uzvedību. Tad kādu dienu viņu lieliskā uzvalkā bija redzējuši Neapolē. Viņš braucis karietē, kuru pavadījuši daudzi kalpotāji. Viņš at

griezās kopā ar jaunu, skaistu sievieti, kas bija ģērbusies gaiši zilā skumstošas atraitnes sēru tērpā. Veselu gadu viņa apraudāja pirmā vīra nāvi. Taču pagāja gads, un nu grāfs D/.uzepe de la Pulcinella precas ar marķīzi Leonu, marķīza de Piombo atraitni, sievieti, kura ir ne tikai labdarīga, bet arī skaista un nevainojama.

Pie baznīcas ieejas un tuvāko ielu malās stāvēja gara ekipāžu rinda, starp kurām izcēlās kariete, kurā bija iejūgti seši zirgi.

Tā bija grāfa pasta kariete. Viņš gribēja apvienot angļu un itāļu paražas, tāpēc kāzas notika dienā.

Grāfs bija aizbraucis uz vienu no savām tālākajām pilīm — Pulcinellu, savu dzimtas īpašumu, ko bija atkal izpircis, jo grasījās tur pavadīt medusmēnesi. Prom no pilsētas trokšņa, kur viņi, bagāti un laimīgi, varētu pilnīgāk nodoties mīlestības saldkaislei.

Šī pils atradās Abrucas kalnu austrumu nogāzē, netālu no Adrijas jūras, par kuras bezgalīgo gaiši zilo klaju varēja tīksmināties no pils torņu augstumiem. Pulcinella bija feodāla pils, par kuru, neraugoties uz tās jauno vārdu, stāstīja pašas briesmīgākās leģendas.

Stāstīja, ka viduslaikos pils sienas noslāpēja ne vienu vien sagūstīta bruņinieka pirmsnāves vaidu. Pēdējā laikā tās drupās pajumti bija atradusi laupītāju banda, kas šeit bija ierīkojusi savu galveno mītni.

Bet bandīti, kas, pateicoties laupīšanām, bija kļuvuši bagāti, kādu dienu nozuda. Tad grāfs Pulcinella to izpirka un restaurēja. Viņš bija nolēmis tur pavadīt visu vasaru, jo klimats šeit bija labāks kā Neapolē.

Pusdienlaikā jaunlaulātie, ielūgto viesu pūļa apņemti, iznāca no baznīcas. Viņiem applaudēja arī salasījušies ziņkārīgie, kas vienmēr bija gatavi sacelt lielāku troksni.

Grāfs vārda tiešā nozīmē bija skaistulis. Viņam mugurā bija sens neapolitāniešu uzvalks, kas viņam lieliski piestāvēja.

Ar īstenu aristokrāta devīgumu viņš meta pūlī sudraba sīknaudu.

Jaunā grāfiene bija ārkārtīgi skaista. Bet kāds uzmanīgāks vērotājs varēja pamanīt skumju un slēpta nemiera ēnu, kas nomāca viņas ziloņkaula bālo seju. Vai varbūt nelaime viņu bija padarījusi par sapņotāju?

Grāfs un grāfiene iesēdās karietē, pateicās pavadītājiem par laba ceļa vēlējumiem un atvadījās. Četri livrejās tērpti sulaiņi, kas brauca zirgos, aplenca karieti.

Kariete sāka braukt, zirgi rikšoja pa Neapoles ielām. Neviens no kāzu viesiem jaunlaulātajiem nesekoja. Viņus pavadīja tikai kalpotāji.

Divdesmit piecas ljē, kas šķīra Neapoli no Pulcinellas, viņi cerēja nobraukt tik ātri, ka pirms pusnakts jau ierastos pilī. Grāfs jau iepriekš bija izrīkojis, lai kalpotāji gaida viņu ierašanos.

Kad kariete, izbraukusi cauri apdzīvotām vietām, drāzās pa klaju lauku, grāfs pagriezās pret savu sievu un smiedamies viņai sacīja:

—   Kā tev šķiet, mīļā, vai mēs savas lomas nenospēlējām lieliski? ,

—  Tas bija neatkārtojami!

—   Lai mani pakar, ja neapolitāņi tevi neuzskata par pašu nevainīgāko un labdarīgāko sievieti.

—  Bet arī tu gandrīz vai kļuvi par labdari…

—   Par laimi, bandīta vairs nav. Pasaulē ir tikai grāfs Pulcinella, īsts džentlmenis, kas ir šausmīgi bagāts un precējies ar augstdzimušo marķīzi de Piombo.

Leona nodūra galvu.

—   Kāda spoža nākotne mums paveras! — bijušais laupītājs turpināja. — Mēs esam bagāti, pateicoties manam veiksmīgajam amatam, bet tie simts tūkstoši ekiju, kurus saņēmām no dumjā marķīza Gontrāna de Lasī mūsu mantu vēl nedaudz, palielina.

Leona atbildēja ar smieklu šalli un palūkojās uz vīru.

Pirmo reizi šis cilvēks, kuru viņa dievināja, kad viņš bija slepkava un bandīts, viņai nešķita īsti savā vietā, jo bija ģērbies bagāta labdara drēbēs.

—  Dīvaini, — viņa čukstēja, — bet man liekas, ka tagad tu esi zaudējis visu savu burvību un poēziju.

Džuzepe iekoda lūpā.

—  Vai esi prātu zaudējusi! — viņš iekliedzās. — Vai tiešām tu gribi, lai es atkal ķeros pie šaujamā?

—  Kāpēc gan ne? Šaujamais — tās ir briesmas, tāda dzīve ir piedzīvojumu un satraukumu pilna.

Grāfs paraustīja plecus.

—  Vai tikai tu nevēlies, lai es atkal savācu bandu un Pulcinellas pili pārvēršu par laupītāju uzturēšanās vietu?

—  Tas būtu kā gleznā un poētiski.

—  Diezgan, mana mīļā, gleznas un poēzija raksturīga tikai operai, bet ne laupītāju reālajai dzīvei.

Nu lūpā iekoda Leona.

—   Vai tiešām tu domā, Džuzepe turpināja, ka dzīvojot šo briesmīgo un bīstamo dzīvi, es domāju par poēziju, bet šaujamo plecā nēsāju, lai izskatītos kā gleznā?

Leona iekoda lūpā līdz asinīm, bet klusēja.

—  Goda vārds, — laupītājs satraukti turpināja, — sievietes ir paši kaprīzākie un dīvainākie radījumi pasaulē! Izrādās, ja man piederētu miljoni un es būtu godīgs cilvēks, tu nekad nebūtu mani iemīlējusi.

—  Protams ne, jo noziegums pievelk, — Leona vēsi atbildēja un pēcāk ar rūgtumu balsī piebilda: — Ja es būtu nolēmusi iemīlēt godīgu un bagātu cilvēku, tad būtu izvēlējusies Gontrānu de Lasī. Viņš bija pozitīvais romāna varonis un par mīlestību samaksāja ar visu savu mantu. Ja viņš mani būtu nodūris ar nazi, lai es dzīva nenonāktu tavās rokās, tad es mirlu, mīlēdama viņu.

To visu Leona bija pateikusi bez emocijām un liekvārdības. Tad viņa atlaidās dziļāk karietē, aizvēra acis un izlikās, ka guļ, jo nevēlējās redzēt savu vīru, kas savā jaunajā augstdzimuša siņjora stāvoklī vairs nešķita interesants.

Tā viņi brauca visu dienu un tikai pret vakaru sasniedza Abrucas kalnu ieleju, pa kuru veda ceļš uz Pulcinellu.

Kalnu savvaļas puķes un krūmi Leonai atsauca atmiņā tikšanos ar laupītājiem, Gontrāna bailes par viņu, un jaunajai sie-

vielei kļuva žēl pagātnes. Viņai sagribējās, lai cilvēks, kas sēž līdzās, būtu Gontrāns un Džuzepe ar laupītājiem atkal viņiem uzbruktu.

Tukša ilūzija! Džuzepe bija kļuvis par labdari, viņa biedri, kas arī bija kļuvuši bagāti, sekoja viņa piemēram. Abrucas kalni, neraugoties uz to mežonīgo un briesmīgo izskatu, ceļotājiem vairs nebija bīstami.

Kariete joprojām brauca ļoti ātri, aizvien dziļāk un dziļāk kalnos. Diena sliecās pret vakaru, pēdējie saules stari viegli zeltīja kalnu virsotnes. Vakara krēsla laidās pār zemi, un pēc īsa brīža visi priekšmeti ieslīga tajā.

Grāfs Džuzepe gulēja mierīgā miegā, viņš radīja labsirdīga bagātnieka iespaidu, kuru neinteresē poēzija un kuram apnikusi gan daba, gan ceļošana. Leonai šķita, ka laupītājs, kas kļuvis par rantjē, ir briesmīgi vulgārs.

Pēkšņi uz ceļa pazibēja gaisma, atskanēja šāviens, un gluži kā pirms mēneša viens no zirgiem pakrita. Tas bija nāvīgi ievainots.

Grāfs tūdaļ pamodās.

—   Velns lai parauj, lūk, arī otra lode! — viņš iekliedzās. — Bet šeit taču nav laupītāju.

Leona no prieka smaidīja.

—  Ņem pistoli un aizstāvies! — viņa tam pavēlēja.

—   Muļķības! — viņš atbildēja. — Kālab gan? Tas droši vien ir kāds no maniem biedriem, kas nav metis pie malas veco amatu un noturējis mūs par angļiem. Par laimi, viņš mani pazīs.

Atkal divas lodes aizlidoja garām grāfa galvai, un nošautie zirgi nokrita uz putekļainā ceļa, raujot līdzi savus jātniekus. Tajā pašā brīdī kādi divpadsmit cilvēki pieleca klāt karietei un itāliski iesaucās:

—  Padodieties, vai jūs mirsiet!

—    Oho, mani draugi, — Džuzepe atbildēja, pat nepieskāries pistoles rokturim. Vai jūs mani nepazīstat? Esmu grāfs Džuzepe. Nāciet šurp…

Viens no laupītājiem pienāca un cienīgi paklanījās.

—  A, jūsu augstdzimtība, — viņš murmināja, — tūkstoškārt atvainojos! Mēs gaidījām vācu princi, kuram šeit bija jābrauc. Mēs domājām, ka tas ir viņš.

—   Džiakomo! — Džuzepc ar izbrīnu iesaucās. — Mans leitnants.

—  Jā, kaptein.

—  Tu esi laupītājs!

—  Tāds pats kā bijāt arī jūs.

—  Bet pēc mantas dalīšanas tu taču kļuvi bagāts.

—  Nē!

—  Ko tas nozīmē?

—  Es skumstu, jūsu gaišība.

—  Tu atkal esi ķēries pie agrākā amata?

—  Kā redzat.

—  Un nu tu, krāpniek, komandē manus cilvēkus?

—  Nē, es ne, jūsu gaišība.

—  Kā, viņi izvēlējuši citu vadoni?

—  Jā, es kā biju leitnants, tā arī paliku.

—  Tas ir lieliski, bet tu esi vainīgs, ka es savos īpašumos ieradīšos divas stundas vēlāk. Tu nogalināji manu zirgu.

—  Tas, jūsu gaišība, ir smieklīgs atgadījums.

—  Pavēli kādam iedot man zirgu, un uz redzēšanos!

—  Atvainojiet, bet es jūs nesapratu.

—  Kā?

—   Velns lai parauj! Kam bijis tas gods kalpot tādam priekšniekam kā Džuzepe, ir zināms, ka neviens ceļinieks nevar pabraukt garām, nesamaksājis izpirkšanas naudu.

—  Nelieti! grāfs iekliedzās. — Vai tiešām tu uzdrošinies mani aizturēt?

—  Ne es, jūsu gaišība.

—  Bet kas tad tādā gadījumā?

—  Kapteinis.

—  Tas esmu es.

—  Jūs vairs neesat kapteinis.

—  Labi, bet kur tad viņš ir?

—  Šeit, — atskanēja balss, kuru izdzirdot, Leona nodrebēja.

Cilvēks maskā pienāca pie karietes. Vienā rokā viņam bija ierocis, otrā duncis. Nostājies divu soju attālumā no grāfa, viņš noņēma masku.

—  Vai tu mani paz.isti? — viņš vaicāja.

Leona iekliedzās.

—  Gontrān!

Džuzepe nobālēja un klusi nočukstēja:

—  Marķīzs!

—   Mēs, grāf, Pulcinella, esam mainītās lomās, — Gontrāns de Lasī izsmējīgi teica, — tagad nokārtosim mūsu rēķinus!

VI

Gontrāns de Lasi, tā kā tas bija viņš, pavērsa pistoles stobru pret bandīta pieri un sacīja:

—  Ja tu kaut mazliet pakustēsies, tad mirsi! Uzklausi mani.

Laupītājs, kas kādreiz riskēja ar dzīvību dažu ekiju dēļ,

kļūstot bagāts, bija kļuvis bailīgs. Viņš juta, ka mati uz galvas saslejas stāvus.

—   Es biju bagāts, — Gontrāns turpināja, un mīlēju šo sievieti. Ar nicinājuma pilnu žestu viņš norādīja uz Leonu, kas no šausmām nodrebēja.

—  Šī sieviete tevi, nožēlojamais laupītāj, mīlēja, un ar viņas palīdzību tu atņēmi man visu mantu. Es arī gribu būt viņas mīļotais, tāpēc kļuvu par laupītāju.

Tu, grāf, esi slepkava un laupītājs, bet uzdodies par godīgu cilvēku, es rīkojos pretēji. Es gribu sekot tavam piemēram, atgūt zeltu un mīļoto sievieti tāpat kā tu man viņu atņēmi. Es savācu tavu bijušo bandu un kļuvu par tās vadoni. Viņi mani klausa tāpēc, ka esmu drosmīgs. Tagad es esmu kapteinis Gontrāns, bet nevis marķīzs de Lasi, tu toties esi grāfs Pulcinella.

Grāfs nodrebēja, bet klusēja.

—   Es, — Gontrāns turpināja, — esmu nabags, laupītājs, bet šī sieviete, lava sieva, kas reiz piederēja man, mana zelta dēļ atkal kļūs mana, vai saprati?

Un, to sacīdams, Gontrāns iesmējās.

—  Kundze, vai man nav taisniba? — viņš vērsās pie Leonas, — esiet tik laipna, izsakiel savas domas.

Leona klusēdama palūkojās uz Gontrānu, viņas acis teica: „Ak! Kāpēc tu vienmēr neesi bijis tāds?“

—   Tomēr, — Gontrāns atkal ierunājās, — es esmu cēlsirdīgāks par tevi. Es varētu tevi nogalināt bez kādas liekas runāšanas, bet dodu iespēju tev aizstāvēties. Es ļauju tev izvēlēties zobenu vai pistoli. Leona būs kā balva laimīgajam uzvarētājam.

Grāfa zobi bailēs noklabēja.

—  Nu, veicīgāk! — Gontrāns steidzināja, pagrāba grāfu aiz rokas un izvilka viņu no karietes. — Izvēlies…

—  Žēlojiet! — laupītājs nomurmināja.

Gontrāns pagriezās pret Leonu un vēsi viņai sacīja:

—  Kundze, man jūsu žēl, jūs mīlat gļēvuli!

Leona nodrebēja kā ievainota panlera. Viņa ar nožēlu un nicinājumu palūkojusies uz vīru, tad teica:

—  Nu, nogalini taču šo cilvēku, nicināmais! Nogalini taču viņu!

Džuzepe nobālēja un izjuta drūmu skurbumu. Florenciete izrāva no laupītāja rokām zobenu un pasniedza grāfam. Viņš to paņēma, bet zobens izslīdēja no rokas un smagi nokrita zemē. 1

—   Ak, gļēvuli, gļēvuli, nelieti. Riebīgais gļēvuli! — viņa niknumā čukstēja.

Un, pacēlusi zobenu, viņa ar to viegli pieskārās vīra sejai, jo bija aizmirsusi viņa agrāko arodu.

Šis apvainojums Džuzepem daļēji atdeva enerģiju. Viņš izrāva zobenu no Leonas rokām un, no naida iekliegdamies, metās virsū Gontrānam.

Marķīzs veikli atvairīja cirtienu, bet pēc dažām minūtēm grāfs bija atbruņots, un Gontrāna zobens pieskārās viņa krūtīm.

—  Tava dzīvība ir manās rokās, — viņš tam sacīja.

—  Tad nogaliniet viņu! — Leona iesaucās.

—   Es būšu cēlsirdīgāks par tevi, — Gontrāns teica, — tu man atņēmi bagātību un to, ko mīlēju, bet es tev piedāvāju: izvēlies!

Leona no naida nodrebēja. Viņas naida pilnais skatiens bija vērsts uz Gontrānu, bet uz Džuzepi viņa palūkojās ar nožēlu.

—   Izvēlies! — marķīzs turpināja. — Leonu vai bagātību. Vai nu atdod man pirmo, vai arī paraksti vekseli par četrsimts tūkstošiem livru, ko tavam Neapoles baņķierim jāizmaksā uzrādītājam, un savu sievu vari vest projām.

—  Nekad! — Džuzepe nočukstēja.

—  Tātad tu izvēlies naudu?

—  Jā.

—  Un atsakies no Leonas?

Laupītājs apstiprinoši pamāja ar galvu.

—  Redziet, kundze, — Gontrāns teica. Džuzepe domā, ka jūs neesat četri simti tūkstošu livru vērta, bet es par jums atdevu visu, kas man bija.

Un Gontrāns atkal pievērsās neapolitānim:

—  Vāqes, nelieti!

Šajā mirklī Leona pieskrēja pie viena no laupītājiem, izvilka viņa aiz jostas aizbāzto pistoli un, pavērsusi pret vīra pieri, izšāva.

Džuzepe nāvīgi ievainots nokrita zemē. Tad Leona nosvieda pistoli un pagriezās pret Gontrānu.

—   Esmu atriebta! — viņa sacīja. — Tagad varat ar mani darīt visu, ko gribat.

—  Kundze, — marķīzs laipni atbildēja, — es jūs pavadīšu uz Pulcinellas pili, kur jums bija iecerēts pavadīt vakaru. Esiet tik laipna un sēdieties karietē.

Leona paklausīja. Viņa Gontrāna acīs varēja lasīt spriedumu. Šī bija dīvaina sieviete. Viņa neieredzēja vājumu un dievināja spēku.

Gontrāns, kas viņas priekšā krita ceļos, viņā nepamodināja mīlestību, bet tas pats cilvēks, pēkšņi izmainījies, mīlestības dēļ kļuvis par laupītāju un izturēdamies pret viņu ar nicinājumu, šīs sievietes acīs ieguva jaunu vērtību. Viņš pavēlēja, un viņa ar baudu paklausīja.

Viņa iesēdās karietē, bet Gontrāns uzleca zirgā un jāja viņai līdzās.

—   Kusties! — viņš uzkliedza kučierim.

Laupītājs Džiakomo jāja karietei otrā pusē. Kučieris no pieredzes zināja, ka nedrīkst pretoties laupītājiem, un uzleca zirgā.

Kariete drāzās lielā ātrumā. To pavadīja Gontrāns un viņa leitnants. Kalpotāji palika laupītāju rokās. Viņi gatavojās iesviest sava bijušā vadoņa līķi aizā.

—   Kundze, — Gontrāns pēc dažu minūšu klusuma brīža teica, — jūs laikam esat dzimusi zem laimīgas zvaigznes.

Leona nodrebēja un palūkojās uz viņu.

—  Ja grāfs Džuzepe būtu bijis drosmīgs un cīnītos aukstasinīgāk, tad viņš varētu mani nogalināt…

Nu Gontrāns savukārt palūkojās uz viņu un iesmējās.

—  Tad, — viņš mierīgi nobeidza, — Džiakomo jūs nogalinātu.

Viņa nodrebēja un čukstēja:

—  Kas jūs esat par cilvēku?

Viņas vārdos bija saklausāms sajūsmas pilns izbrīns.

—   Par laimi, — viņš turpināja, — tas nenotika, un šajā gadījumā persona, kurai visvairāk ko nožēlot, esmu es, jo mīlēju šo sevis necienīgo sievieti, kura manā vietā deva priekšroku nelietim.

Leonas acis zaigoja naidā.

—  Ja esat cēlsirdīgs, viņa teica, — nogaliniet mani labāk tūdaļ, nevis ņirgājaties par mani.

—   Ja nogalināšu jūs tūdaļ, tad būsiet pārāk laimīga, — Gontrāns atbildēja. — Jūs nepagūsiet izbaudīt ciešanas.

Leona nodrebēja.

Gontrāns turpināja:

—   Bandīta dzīvei ir daudzas priekšrocības, par kurām es, Parīzes lauva, pat iedomāties nevarēju. Tas ir satraukums cīņas laikā, pastāvīgas briesmas, padoto pasīva pakļaušanās, nakts uzbrukumi, ārprātīgas orģijas… Ak, grāfiene, tam visam ir sava burvība!

Florencictc lūkojās Gontrānā un tikai tagad pamanīja viņa īpatno, vīrišķi skaisto ārieni. Leonā norisa pārvērtības. Gontrāns pamazām ieņēma Džuzepes vietu, bet avantūriste nespēja sev izskaidrot, kā varēja ar viņu kopā nodzīvot veselu gadu un nespēt atšifrēt, kas viņš ir par cilvēku.

Gontrāna balsī bija saklausāma slēpta ironija.

—   Es reiz kritu pie jūsu kājām, — viņš sacīja, — kā cietējs, mīlētājs. Es zvērēju jums atriebties, jo nu es jūs neieredzu kā lauva neieredz indīgu čūsku, kura iekodusi un ielaidusi savu indi. Ja jūs mani iemīlēsiet, jūsu mīla būs mana atriebība. Ja jūs mani ienīdīsiet, jūsu bezpalīdzība ieriebt mani tikai iepriecinās.

Leona saprata, ka atriebības laiks ir pienācis, bet, neraugoties uz to, viņa ļauni iesmējās.

—   Turpiniet! — viņa iekliedzās, — varat atklāt atriebības plānu. Tas mani izklaidēs.

—  Jūs to neuzzināsiet. Arī nezināšana ir mocība.

—  Tiešām! Jūs mani baidāt… vai tikai neesat nolēmis mani nomērdēt badā?

—  Nē, no bada mirst vēlākais pēc nedēļas. Atriebība kļūtu par joku, ja būtu tik īslaicīga. Es jums gatavoju ko briesmīgāku.

„(), — Leona nodomāja, — viņš būs nepielūdzams!“ Un viņas zobi no bailēm sāka klabēt, kaut arī lūpas turpināja smaidīt.

„Ka tikai viņu neiemīlu!“ — viņa ar niknumu sev sacīja.

Bet kariete ar lielu troksni turpināja ripot tālāk, te braukdama kalnā, te nozuzdama starp kalnu terasēm. Pēkšņi kariete iebrauca laukumiņā, kas atradās virs dziļas ielejas un stāvām nogāzēm, kas bija apaugušas ar biezu tumšu mežu.

—   Mana dārgā, paraugieties, lūk, pils, par kuru sapņojāt, — Gontrāns sacīja.

Sakot šos vārdus, viņš ar roku norādīja uz klinti, kuru ieskāva Abrucas kalnu grēda, un feodālo pili, kas slējās pret debesīm tās virsotnē. Tās ārējais izskats atsauca atmiņā viduslaikus. Tā bija Pulcinella. Dažas šur tur uz fasādes mirgojošas uguntiņas to apgaismoja gluži kā bāku. No austrumiem to apspīdēja mēness bālā gaisma. Nekad vēl bandītiem nebija tik

izdevīga patvēruma, kas noderētu arī par ligzdas vietu ērglim vai vanagam.

Klints no trim pusēm bija loti stāva, uz tās balstījās vecās pils pamati.

Ziemeļu pusē tai bija egļu mežs, kas pacēlās kā amfiteātris, kura vidū varēja manīt šauru, bet ekipāžai izbraucamu ceļu, kas pa stāvu nogāzi veda uz pils vārtiem.

Leona ar neizskaidrojamu satraukumu lūkojās uz drūmo celtni, kur viņai būs jādzīvo kā gūsteknei, un domās sev vaicāja, kā Džuzepe, atteicies no laupīšanas, varēja vest viņu šurp, lai pavadītu šeit vasaru.

Viņas pārsteigums vēl pieauga, kad, tuvojoties pilij, viņa ievēroja, ka pils, kura, kā viņai stāstīja, bija atjaunota, cietusi ugunsgrēkā un tās torņi ir sabrukuši, nav arī jumta virs galvas. Tikai viens pils galvenais korpuss bija palicis neskarts, kaut liesmas bija skārušas ari to.

Gontrāns, redzēdams Leonas neizpratni, viņai paziņoja:

—   Ja nelaimīgais grāfs Dž.uzepe būtu nodzīvojis trīs stundas ilgāk un ieradies šeit, tad viņu pārņemtu šausmas, redzot šo drupu kaudzi, un viņš domātu, ka murgo. Atjaunojot pili, viņš bija nolēmis tai piešķirt Monmoransī paskatu. Jūs šeit no skumjām nomirtu, mana mīļā… Bet es visu paredzēju, visu sadedzināju, visu sagrāvu, lai pili pārvērstu drupās un iespaidotu tādas sievietes kā jūs iztēli. Esmu izrādījis tādu uzmanību, kuru, ceru, spēsiet novērtēt. Šeit nav citu dzīvojamo telpu, izņemot jūsu istabas.

Šajā brīdī kariete apstājās pie Pulcinellas vārtiem.

VII

Pulcinellas pils sastāvēja no četriem korpusiem. To ieskāva liels pagalms un četri torņi — katrs savā stūri, kas bija būvēti feodālo laiku stilā. Trīs no korpusiem bija sagrauti, un mēness gaisma slīdēja pa to apdegušajām sienām. Tiem nebija jumtu.

Uguns bija saudzējusi tikai to mājas daļu, kas bija vērsta pret jūru. Pagalms bija atlūzu pilns, un kariete nevarēja tajā iebraukt.

—   Esiet tik laipna un balstieties uz manu roku, kundze, Gontrāns teica, atvērdams karietes durvis, — un ļaujiet man jūs pavadīt uz pieņemšanas zāli.

Leonas sirds sažņaudzās. Viņai šķila, ka šīs drupas kļūs par viņas kapavietu. Bet tomēr lepnums neļāva lūgt apžēlošanu. Viņa drīzāk mirlu, nekā atbalstītos pret Gontrāna roku.

—   Rādiet man ceļu, es jums sekošu, — viņa sacīja.

Gontrāns no kučiera rokām paņēma lukturi un veda Leonu

cauri drupu kaudzēm. Drupās valdīja klusums, un ja šur tur nemirgotu uguntiņas, tad šo vietu varētu iedomāties kā neapdzīvotu mitekli.

Pārgājis pāri pagalmam, Gontrāns apstājās durvju priekšā, kas veda telpās.

Viņš pieklauvēja, durvis atvērās, čīkstot briesmīgās skaņās, un aiz tām kļuva redzams gaitenis, kuru vāji apgaismoja sarkana gaisma.

Leona tālumā izdzirdēja jautras piedzērušo balsis.

—   Iesim, — Gontrāns viņai sacīja, — es gribu jūs iepazīstināt ar saviem draugiem.

Leona, kā jau visi izteikti netikli cilvēki, bija drosmīga un pašaizliedzīga, kaut arī reizēm to pārņēma bailes. Šajā brīdī viņa trīcēja un baidījās no Gontrāna.

Viņš to aizveda līdz lielas zāles slieksnim, no kurienes bija dzirdami smiekli un cilvēku balsis. Leonas acīm pavērās dīvains, bet varens skats.

Zālei, kurā viņi ienāca, bija drūms un apkvēpis izskats. Sienas klāja vecas sarkanas tapetes, stūros dzelzs ieliktņos stāvēja sveķu degļi, kas ar savu blāvo gaismu apspīdēja zāli.

Šeit, sēdot un guļot, uz grīdas varēja redzēt septiņus vai astoņus cilvēkus, kas bija ģērbušies kā Kalabrijas zemnieki. Uz lielā galda stāvēja tukšas glāzes un pudeles. Visi dziedāja slavas dziesmas vīnam un smējās.

Ieraugot Gontrānu un Leonu, viņi acumirklī apklusa un godbijīgi piecēlās.

—  Kaptein! — viņi nomurmināja.

—  Klusēt! Pļāpas, — Gontrāns nikni iekliedzās, — tā vietā, lai dzertu, labāk būtu atcerējušies, kas jums šonakt būs jādara. Nakts tuvojas. Vācieties!

Laupītāji paklausīja.

Gontrāns pagriezās pret Leonu. Viņa bija līķa bālumā.

—  Nu, mana dārgā, kā jums tīk šī aina? — viņš vaicāja.

—  Lieliski! — florenciete atbildēja, skābi smaidīdama.

—  Jauki! Jūs pagaidām vēl neko neesat redzējusi, bet laika būs diezgan… Kad nedaudz iejutīsieties, es ņemšu jūs līdzi ekspedīcijā. Bet nu ļaujiet jūs pavadīt uz istabu.

Gontrāns pacēla purpura aizkaru un nospieda pogu sienā. Durvis atvērās, un gaismas stars iespīdēja pārsteigtās Leonas sejā.

Viņa sajuta spēcīgu smaržu.

—  Ienāciet, ienāciet, — Gontrāns aicināja un ieveda Leonu istabā.

Tā bija burvīga, maza guļamistaba, kas slīga gaiši zila zīda miglā. To rotāja skaistas mēbeles. Dažas lampas, ko klāja gaiši zili kupoli, piešķīra istabai noslēpumainu izskatu.

Leona no pārsteiguma iekliedzās. Divos mīlīga izskata plauktiņos bija vērtīgas lietiņas — laikmetīgi greznumiņi, kurus ieviesušas modē sievietes. Trešajā plauktiņā bija viegli lasāmas grāmatas — moderni romāni un dzejoļi.

Istabas vidū uz apaļa galda gulēja albūms, kaste ar akvareļkrāsām un smaržīga gaiši zila zīmoglaka. Pie sienām karājās pašu labāko jaunās skolas mākslinieku gleznas.

—  Kundze, kā redzat, jūsu cietums ir burvīgs, — Gontrāns ironizēja. — Jūs varat izklaidēties un atcerēties Parīzi.

—  Tātad es esmu gūstekne? — viņa ar nicinājumu vaicāja.

—  Jā.

—  Uz ilgu laiku?

—  Uz visiem laikiem, — viņš mierīgi atbildēja.

Leona nodrebēja un nolaida acis. Viņa bija notiesāta.

Gontrāns iesaucās:

—  Džiakomo! Pasniedziet grāfienei vakariņas.

Šķita, ka marķīza pavēles tika izpildītas kā pēc fejas burvju nūjiņas mājiena.

Tūdaļ parādījās Džiakomo. Viņš stūma ratiņus, uz kuriem atradās pieticīgas vakariņas un karafe ar vīnu.

Gontrāns izgāja no istabas kopā ar Džiakomo. Jaunā sieviete atkrita krēslā. Viņa dzirdēja, kā slēdzenē divas reizes pagriezās atslēga. Viņa tiešām bija gūstekne.

Leona, neraugoties uz dedzīgo un enerģisko dabu, vēl ilgi nespēja nomierināties. Nolikusi galvu uz rokām, viņa aizmirsa par vakariņām, kuras bija atvedis Džiakomo, un domāja, meklēdama izeju no pašreizējās situācijas.

Gontrāns de Lasī, cilvēks, par kuru viņa pirms dažām stundām bija tik cietsirdīgi smējusies, sāka izraisīt simpātijas, kas jaucās ar naidu. Cilvēks, kurš nesen bija nometies ceļos pie viņas kājām, viņu vairs nemīlēja un nu kļuvis par Leonas pavēlnieku. Šī doma florcncietes sirdī aizdedza briesmīgu naida liesmu. Nu viņa bija pazemota, samīdīta, bet cilvēks, kuru viņa nežēlīgi mocījusi, tagad viņai savukārt lika izjust to pašu.

—  O, — viņa čukstēja telpai, — es negribu viņu iemīlēt! Es to negribu. Labāk tad mirt!

Viņa pieleca kājās. Tāpat kā visi, kas zaudējuši brīvību, Leona sāka pētīt sienas, cerībā atrast kādu izeju vai slepeno eju.

Desmit minūtes viņa skraidīja pa savu apzeltīto cietumu, aptaustot sienas ar roku. Uz. viņas lūpām bija putas, bet acis gailēja. Varēja domāt, ka viņa ir savvaļas dzīvnieks, kas skraidelē pa krātiņu un niknumā kož tā restēs. Viņa piegāja pie durvīm un spēcīgi tās paraustīja. Durvis atvērās un parādījās Džiakomo.

—  Kundze, — viņš rupji sacīja, — ja jūs gribētu bēgt, kapteinis man pavēlēja jūs nogalināt.

Un viņš atkal durvis aizvēra.

—  O! — Leona nočukstēja, — šis nežēlīgais cilvēks!

Viņa atkrita krēslā, dedzīgi lauzot savas skaistās rokas.

Atlikušo nakts daļu Leona nespēja aizmigt. Tomēr lielais

satraukums bija novedis tik tālu, ka viņa vairs neko nejuta.

Kad Leona atjēdzas, viņa blakus istabā izdzirdēja balsis un soļus. Tie bija smagi soļi, bet daudzo balsu vidū viņa atpazina Gontrāna balsi.

Leona pieskrēja pie durvīm un, vai degot aiz ziņkāres, pielika ausi pie atslēgas cauruma.

—   Kaptein, — kāds teica, — šie itāļi ir briesmīgi bailīgi.

—  To es zinu, — (iontrāns atbildēja, — sākot jau ar viņu bijušo kapteini Džuzepi.

—   Viņi drosmīgi no slēpņa vērš savas karabīnes pret bailīgo pastnieku, bet ja viņiem izrāda pretestību, tad viņi metas bēgt. Arī tagad, ja nebūtu manis, to trīs vāciešu un divu francūžu, kurus mēs paņēmām līdzi no Parīzes, angļi būtu no mums aizbēguši.

—   Kā tā? — Gontrāns vaicāja.

Leona ar nemieru sirdī klausījās.

—   Tur bija trīs angļi, trīs drosmīgi džentlmeņi, kuri kopā ar diviem saviem sulaiņiem cīnījās pašaizliedzīgi. Viņi nogalināja trīs mūsu cilvēkus, bet Džiakomo, kurš atveda papildspēkus, tika ievainots plecā. Tagad mums viņš ir nederīgs, bet ļoti žēl, jo viņš bija pats drosmīgākais un enerģiskākais no itāļiem. 7

—   Tādā gadījumā šīs cilvēks mums vairs neeksistē, — Gontrāns auksti atbildēja, — pats labākais būtu ar viņu likt galā — kāpēc gan mums vajadzīga lieka mute.

Šos vārdus izdzirdot, Leona nodrebēja. Šī sieviete, kas bija mīlējusi slepkavu, izdzirdot Gontrāna vārdus, sāka trīcēt.

„Viņš ir briesmonis!“ — Leona nodomāja.

—   Turpini stāstīt, — marķīzs nikni sacīja, — kas notika tālāk?

—   Kapteini, es jau jums teicu, — tas pats cilvēks turpināja, — angļi drosmīgi aizstāvējās, un ja nebūtu mums karabīnes, kas šauj precīzāk par pistolēm, un nebūtu palīdzējis Džiakomo, mēs nespētu viņus pievarēt.

—  Nu, — Gontrāns viņu pārtrauca, — vai viņi miruši?

—  Visi trīs.

—  Bet abi sulaiņi?

—  Ari, kapteini.

—  Cik naudas atradās karietē?

—   Velns lai parauj, mēs neesam paguvuši saskaitu. Mēs atradām portfeli pilnu ar naudaszīmēm un maciņu ar zeltu. Lūk, te tas ir.

Leona dzirdēja, kā uz galda birst zelta monētas. Tad kāds tās mierīgi sāka skaitīt.

—  Nu, gan, — viņa nočukstēja, — augstdzimušais marķīzs de Lasī tiešām kļuvis par lielceļa laupītāju.

Zālē atskanēja jauni soļi — tie bija smagi kā cilvēkiem, kas kaut ko nes. Tad atskanēja vaidi, un Leona atpazina Džiakomo balsi.

—   Nu ko, vecais, — Gontrāns vaicāja, — ar tevi atgadījusies nelaime?

—  Ak, kapteini, — itālietis čukstēja, — esmu zudis cilvēks. Man šķiet, ka mirstu.

—   Kur ir ārsts? — Gontrāns vaicāja.

—  Esmu šeit, kapteini, — kāds franciski atbildēja.

—  Apskatiet šo cilvēku.

Iestājās klusums. Tad kāds nomurmināja:

—  Pagalam!

—  Viņš mirs? Gontrāns vaicāja.

—  Nē, viņš zaudēs roku. To nāksies amputēt.

—  Hm! — Gontrāns piezīmēja, — cilvēks bez rokas ir gluži kā miesa bez dvēseles.

Leona trīcēja pie visām miesām. Viņa dzirdēja, kā pielādē pistoli.

Džiakomo iekliedzās… atskanēja šāviens… iestājās klusums…

Leona bez samaņas nokrita uz grīdas.

VIII

Kad Leona pavēra acis, blakus istabā valdīja klusums. No turienes nenāca ne skaņas, ne mazākā troksnīša.

Viņa palūkojās uz svecēm, kas stāvēja viņas guļamistabā uz kamīna. Tās par trim ceturtdaļām, bija kļuvušas īsākas. Varēja nešaubīties, ka viņa bija nogulējusi ģībonī vairākas stundas.

Leonas galva bija smaga, elpošana apgrūtināta, visā ķermenī viņa sajuta slābanumu. Atkal atmiņā atausa viss notikušais.

No vienaldzības līdz naidam un no naida līdz mīlestībai ir tikai viens solis.

Leona saprata, ka mīl savu spīdzinātāju, mīl tik kaislīgi, cik vien viņa spēj. Kauns par zaudējumu viņai šķita kā pelnīts sods, viņa juta, ka sirds dreb vēl nekad agrāk neizjustā baudā, kuru sniedza šis cilvēks, kas bija pārvērties tīģerī. Ja Gontrāns šajā brīdī būtu ieradies viņu nogalināt, viņa sagaidītu nāvi nometusies ceļos un ar smaidu uz lūpām. Bet Gontrāns nenāca.

Istabā ienāca nepazīstams cilvēks, kurš gūsteknei atnesa brokastis.

—  Kur ir Džiakomo? — Leona vaicāja, vēl joprojām cerēdama, ka viņas priekšā spēlēta komēdija.

Tas bija viņas pēdējais mēģinājums atbrīvoties no mīlestības, kuras varā Leona bija nonākusi.

-     Viņš ir miris, — laupītājs atbildēja, — kapteinis, pārliecinājies, ka viņš neatlabs, Džiakomo nogalināja.

Leona izteica vēlēšanos tikties ar Gontrānu, bet viņa pilī nebija.

Bandīts, kam bija uzdots viņu apkalpot, aizgāja.

Pagāja diena, bet Gontrāns vēl nebija atgriezies. Leona ļoti vēlējās viņu redzēt. Vakarā tas pats laupītājs atnesa vakariņas un noraidoši pakratīja galvu, mēmi atbildēdams uz visiem Leonas jautājumiem. Tad viņš aizgāja.

Leona cieta. Viņa vēlējās redzēt Gontrānu, ar viņu aprunāties, uzklausīt un mesties viņa priekšā ceļos, kā vergs, kas zemojas savam pavēlniekam. Bet viņas cerības bija veltas. Gontrāns netiāca.

Nākamajā naktī viņa blakus istabā vairākas reizes izdzirdēja troksni, bet viņas dzirdīgā auss nespēja saklausīt balsi, kas lika ietrīcēties sirdij. Tad viņa, degdama nepacietībā, nolēma Gontrānam uzrakstīt.

Leona garajā vēstulē it kā sarunājās ar viņu. Jaunā sieviete to atdeva savam sargam, kad tas nākamajā dienā ienāca, un nemiera pilna sāka gaidīt. Beidzot pārskaitusies, Leona sāka klaigāt un saukt, dauzot pa ozolkoka durvīm.

Pēkšņi viņa zālē izdzirdēja laupītāju balsis un saklausīja dīvainu sarunu, kas risinājās itāliski:

—   Kapteinis ir briesmīgs egoists. Viņš apietas ar mums kā ar kalpiem. Maksā viņš labi, bet visi prieciņi tiek viņam.

—   Velns lai parauj! — cita balss atbildēja, — viņam nepieliek ar skaisto siņjoru, kuru viņš atņēma mūsu mirušajam kapteinim un tur aiz atslēgām kā dārgumu. Viņš vēlas iegūt arī blondo anglieti, kuru mēs naktī sagūstījām.

—    Ak, — pirmais turpināja, — viņa, šī angliete, ir tik skaista!

Leona klausījās bālēdama, viņai aizrāvās elpa. Viņas sirdi plosīja greizsirdības inde.

Balsis noklusa, un viņa vairs nekā nespēja sadzirdēt.

To, ko Leona pārdzīvoja, nav iespējams aprakstīt. Kad ienāca sargs, viņa tā priekšā nokrita ceļos.

—   Dod man dunci, — viņa lūdzās, — es gribu mirt… Ja esi mīlējis, ja esi cietis, tad manas mokas sapratīsi. Apžēlojies par mani.

—   Es iešu un pastāstīšu kapteinim, — aizkustinātais laupītājs sacīja.

Ja Gontrāns nav zvērs, viņš atnāks, kad izdzirdēs šos izmisuma pilnos vārdus, kurus laupītājam bija jānodod.

Gontrāns tiešām atnāca. Viņu ieraudzījusi, Leona priecīgi iekliedzās un, izpletusi rokas, metās viņam pretim, bet Gontrāns ar žestu viņu apturēja.

—  Ko kundze no manis vēlas? — viņš jautāja.

—  Es vēlos, lai manām ciešanām darītu galu, — viņa atbildēja.

—  Jūs ciešat? — Gontrāns indīgi vaicāja.

—  Jūtos kā ellē.

—  Ak Dievs, kāpēc gan tā?

Viņa palūkojās vīrietī ar savu izteiksmīgo un dziļo skatienu, kas tik daudzas reizes bija licis viņam notrīcēt neizsakāmā laimē. Leona nokrita viņa priekšā ceļos un paņēma viņa roku.

—  Skatieties, — viņa teica, pielikdama to pie savām krūtīm, — vai nu jūs esat pietiekami atmaksājis?

Marķīzs nodrebēja, bet viņa seja joprojām bija bezkaislīga-

—  Jūs kļūdāties, — viņš sacīja, jūs mīlat nevis mani, bet gan Džuzepi.

—  Nē, — viņa naidīgi un skumīgi iesaucās, es mīlu jūs, es baidos par jums un sevi. Par sevi tāpēc, ka esmu nonākusi pie galējās nozieguma un nelikumības robežas, un tikai tāda cilvēka mīlestība kā jūs, kuru agrāk es nicināju un mīdīju kājām, spētu mani atgriezt dzīvei…

—  Labi, — Gontrāns pasmaidīja, — kā jūs pierādīsiet, ka mani mīlat?

Sis smaids bija tik ļauns, ka Leonai sagriezās galva. Ienāca Džiakomo, viņš bija sveiks un vesels.

Leona iekliedzās un, apvijusi rokas ar Gontrāna kaklu, čukstēja:

—  Es tevi mīlu!

Šī izvirtusī un rupjā būtne pakļāvās pašām zemākajām kaislībām. Viņu bija apbūris Gontrāna gribasspēks. Tā mežonīgs zvērs nomierinās, ieraugot sava dresētāja skatienu.

Nākamajā dienā Gontrāns de Lasī un Leona atstāja Pulcinellu, bet divas dienas vēlāk viņus varēja sastapt uz kuģa klāja, kas devās uz Franciju.

Gontrāns piecu ceļojuma dienu laikā bija piemirsis, par kādu bricsmigu cenu viņš bija nopircis Leonas mīlestību. Bet brīdī, kad viņi nokāpa Marseļas ostā no kuģa, Gontrāns pamanīja cilvēku, kuru ieraugot, viņam nācās nodrebēt. Tas bija pulkvedis. Viņš paņēma marķīzu aiz rokas un vaicāja:

—  Nu, vai ar savu komēdiju esat apmierināts? Trīs sabiedrotie jums labi palīdzēja.

—   Pulkvedi, man jāatzīst…

—   Bet tas vēl nav viss, jūsu tēvocis ševaljē de Lasi atkal jūs ir izvēlējies par savu mantinieku.

Gontrāns nodrebēja.

—   Vispirms viņš visu savu mantu novēlēja Georgam de Lasī, jūsu brālēnam, — pulkvedis turpināja, — un šis testaments jūs izputināja, bet Georga nāve viņa lēmumu mainīja.

—  Georgs miris! — marķīzs iesaucās.

—  Pirms nedēļas.

—  Viņš vēl bija tik jauns.

—   Cilvēki mirst dažādos vecumos. Viņš sastrīdējās ar cilvēku, kuru jūs bez šaubām pazīstat. Ar kapteini Hekloru Lemblēnu. Tas notika, kad viņi devās prom no masku balles. Un nākamajā dienā viņš tika nogalināts ar zobena dūrienu. Kad Georgs de Lasī nomira, ševaljē grozīja testamentu. Tagad jūs esat vienīgais likumīgais mantinieks. Jūs esat jauns un bagāts.

Gontrāns bija nāves bālumā.

—   Ak Dievs, — viņš čukstēja, — ko jūs tagad no manis gribēsiet?

—  Šobrīd ļoti nedaudz.

Pulkvedis pastiepa roku ostas virzienā un norādīja uz tikko kā parādījušos kuģi.

—  Lūk, „Mīnoss“, kas ieradies no Alžīras, — viņš sacīja.

—  Nu un tad?

—  Uz „Mīnosa“ atrodas ģenerālis, kura adjutants bija kapteinis Lemblēns. Viņš atgriežas Francijā tikai tāpēc, lai pavē-

lētu kapteini nošaut. Ģenerālim ir tiesības to darīt. Kapteinis mīl viņa sievu un tās dēļ viņš arī dezertēja, vai sapratāt?

—   Ne visai, satrauktais Gontrāns nočukstēja.

—  Jūs cīnāties ar zobenu labāk par mums visiem, — pulkvedis aukstasinīgi piebilda.

Marķīzs acumirklī nobālēja.

—  Kā šo ģenerāli sauc? — viņš vaicāja.

—  Taisnību sakot, viņa vārds ir pazīstams, un ja viņš mirs, tā kā viņam nav bērnu, viens no mūsējiem varēs sevi dēvēt par marķīzu Flāru-Mongorī.

—   Kāds ir viņa vārds? — Gontrāns uzstāja. Viņam mali bija sacēlušies stāvus.

—  Viņš ir Flāru jaunākā atzara galva, kas ir vienīgais šķērslis, lai advokāts Šalambēls kļūtu par pieņemto dēlu, — viņš ir ģenerālis Flārs-Rivinjī.

—   Mana tēva labākais draugs! — Gontrāns iesaucās. — Nekad! Nekad!

—  Labi, — pulkvedis mierīgi turpināja, — jūs lieliski zināt, ka „Zobena draugiem“ nav tiesību izvēlēties. Jūs nogalināsiet baronu, jo tā vajag! Turklāt jūs esat devis zvērestu un parakstījies.

IX

Mūsu stāstā ietvertas daudzas drāmas. Tas nav stāsts par organizētas brālības septiņiem locekļiem, bet gan drīzāk stāsts par viņu upuriem. Un tāpēc, lai soli pa solim izsekotu visiem notikumiem un atklātu lielo intrigu, nāksies ne reizi vien pārtraukt stāstījumu un pārcelties atpakaļ laikos, kad mūsu varoņiem vēl nebija kopīgā un briesmīgā brālības spēka.

Tā nu pievērsīsimies atsevišķiem notikumiem un par tiem pastāstīsim.

Jebkurš ceļinieks, kas izbrauc no Okseras un dodas uz Klamesī, Nevras departamenta nelielo suprefcktūru, pēc saviem ieskatiem var izvēlēties vienu no diviem ceļiem. Pirmais iet cauri

Kurzonai, beidzas pie Kulanžas, Jonas departamenta robežpilsētas.

Otrs stiepjas gar upes augšteci, kuras vārdā nosaukta zeme, caur kuru tā tek. Otrais ceļš savienojas ar pirmo pie tilta, kas atdala Nevru no Jonas.

Jonas ieleja ir viena no skaistākajām, gleznainākajām un auglīgākajām vietām.

Upes krastos atrodas ciemi, kas ieslīgst greznās pļavās un ēnainās papelēs.

Ieleju ieskauj pakalnu virkne, kuru nogāzēs aug lieliskas vīnogas, bet virsotnes klāj mežs, kas pilns ar meža zvēriem. Laiku pa laikam slejas kāda pussabrukusi pils, kas reizēm ir kādas burgundiešu dzimtas atvašu miteklis. Šo dzimtu cilvēkiem reiz bijusi nozīmīga vieta vēsturē.

Bet pienāca mākslas un rūpniecības laikmets, muižnieks no Jonas krastiem pārtapa par zemkopi un vīndari, bet palika arī mednieks. Un tā nu Jonas labajā krastā starp Šatelsenzuāru un Kulanžu, netālu no Lari ciematiņa, tūrists, kas aplūkoja Sosuā fantastiskās klintis, nevarēja atturēties, neaplūkojis Renesanses stilā būvētu sarkanu pili, kuru ieskāva liels parks. Tā bija celta viena no lielāko mežu malā, kas atrodas starp īsto Burgundiju un Morvānu, miniatūru Skotiju pašā Francijas vidienē.

Šī pils, kas nu jau pārdota un laupītāju bandas aplaupīta, laikā, par ko iet runa. piederēja baronam de Šastenē, karaļa Ludviķa XVI bijušajam miesassargam, divīzijas ģenerālim, bet vēlāk arī Jonas departamenta ģenerāļu padomes loceklim.

Šastenē nebija no Burgundijas. Šī dzimta bija izceļojusi no Blezuā, un uz pili pārcēlušies Ludviķa XV valdīšanas beigu posmā. Viņš bija slavenā barona Flēra de Me de Šastenē pēctecis.

Barons Flārs de Me bija precējies ar de Maili dzimtas pārstāvi. Šai dzimtai Burgundijā piederēja divi īpašumi — Maili la Viļa un Maili le Šato.

Kad izmira de Maili dzimtas vecākais atzars, Šastenē mantoja Maili de Šato īpašumu un apmetās uz dzīvi Burgundijā.

Tā nu mazā pils, kurā dzīvoja barons Šastenē, sākotnēji bija mednieku namiņš, bet, pateicoties gleznainajai apkārtnei, kļuva par īpašnieka pastāvīgo dzīves vielu.

Barons de Šastenē apprecējās samērā vēlu. Viņa sieva de Maleverta, kas bija cēlusies no Bretaņas, nomira dvīņu māsu Marlas un Kamilas dzemdībās.

Marta bija slaida brunete, viņas pieri klāja biezi tumši mati, bet lūpas līdzinājās gataviem ķiršiem. Viņas māsai Kamilai, blondai kā ķerubs, bija lielas zilas acis, kuru skatienā varēja manīt lēnprātību. Viņa bija maza auguma, trausla, gracioza un nebēdnīga kā bērns.

De Šastenē ziemu pavadīja Parīzē, savā savrupmājā, kas atradās Verncila ielā, bet pārējo laiku Belvū, mazajā burgundiešu pilī. Viņš ne brīdi negribēja šķirties no savām meitām.

Marta un viņas māsa ieguva vispusīgu izglītību. Astoņpadsmit gadu vecumā māsas bija lieliskas muzikantes, mākslinieces, meistarīgi jāja ar zirgu, bija skaistas, un katra no tām varēja dot savam vīram pūranaudu, kuras summa sniedzās līdz trīsdesmit tūkstošiem livru gadā. Bet ta kā vecais muižnieks bija liels skopulis, kas drebēja par savu bagātību, viņš nespēja izvēlēties līgavaiņus, kas būtu meitu cienīgi.

Marta un Kamila ļoli mīlēja savu tēvu un bija viena otrai ļoti pieķērušās. Zemnieki, kas dzīvoja Belvū apkaimē, kuriem valsts juku laikos barons bija krietni palīdzējis, ar sajūsmu un smaidu raudzījās uz jaukajām meitenēm, kas parka ēnā bezrūpīgi draiskojās. Viņām pilnīgi pielika ar tēva mīlestību un savstarpēju pieķeršanos.

Tomēr šogad, kad barona pasta kariete, kas bija atbraukusi no Parīzes, apstājās pie Belvū pils vārtiem, uzmanīgs vērotājs būtu pamanījis Martas sejā skumju ēnu, un, iespējams, arī spētu atminēt viņas sirdssāpju noslēpumu.

Gāja dienas, bet Martas neizprotamās skumjas arvien pieauga. Tas aptumšoja arī Kamilas seju, māsas skumjas dalīja arī viņa.

Pagāja pavasaris un vasara. Pienāca skumjie septembra vakari, Martas skumjas pieauga, viņas seja kļuva bāla un ap acīm izveidojās melni loki.

Tikai viens cilvēks, kuru bija padarījusi aklu mīlestība, šīs pārmaiņas neievēroja. Tas bija tēvs, vecais barons Šastenē. Kas attiecas uz kalpotājiem, viņi teica:

—   Laikam jaunkundzei Martai sirdi spiež lielas bēdas, ja viņa tik ļoti ir izmainījusies.

Kādu vakaru abas jaunās meitenes apķērušās staigāja pa Jonas krastu un klusi sarunājās. Pēkšņi viņām pienāca klāt ciema pastnieks un godbijīgi paklanījās.

—  Cienītās, — viņš sacīja, — man jums ir kāds jaunums.

—  Ā? Žan, kas atgadījies? — Marta izklaidīgi vaicāja.

—  Šodien jums būs viesis.

Marta nodrebēja.

—   Dieva dēļ, viņš ir skaists virsnieks! — pastnieks turpināja. — Esot pat ģenerālis. Viņš ir apmeties Kulanžā, kur šonakt ieradās pasta karietē, viņš man pavēlēja par savu ierašanos paziņot baronam un iedeva viņam adresētu vēstuli.

Izdzirdot vārdu „virsnieks“, Marta nobālēja.

—   Kā šo virsnieku sauc? — Kamila steidzīgi prasīja.

—   Jaunkundz, — pastnieks teica, — to es nezinu, bet laikam gan viņš ir tāds pats barons kā jūsu tētiņš.

Marta atviegloti nopūtās, bet Kamilas lūpās pazibēja smaids. Pastnieks jaunajām meitenēm paklanījās un devās uz pili.

—   Nabaga Marta! — Kamila čukstēja, saņemot māsas roku savās plaukstās.

Marta nopūtās, un viņas acīs pazibēja asaras.

—   Vai tu viņu patiesi tik ļoti mīli? — Kamila satraukti vaicāja.

Marta nopūtās un pacēla acis pret debesīm. Tās bija izmisuma pilnas.

—   Ko gan tu gribi? Tas ir neiespējami!.. Kamila turpināja. Nabadzīgs leitnants bez pazīstama vārda, bez īpašuma… Ak, mūsu tēvs nekad tam nepiekristu. Viņš no bēdām nomirtu…

—  Ak, mans Dievs! — Marta teica. Viņas acis bija asaru pilnas. Vai tad viņš nav drosmīgs, skaists un godkārīgs?

—  Bērns! — Kamila atbildēja. — Tēvs sapņo, ka mēs lieliski apprecēsimies. Viņš vēlas, lai lavs vīrs bulu ar titulu. Būtu bagāts…

Marta klusēja un raudāja.

— Jaunkundzes, — kāds no tālienes sauca, — jaunkundzes nāciet, barona kungs vēlas jūs redzēt.

Viņas pazina vecā kalpotāja balsi un devās uz pili. Marta stipri uztraucās, un Kamila juta līdzi viņas bēdās.

Barons Šastenē meitas gaidīja pils apakšējā stāva mazajā viesistabā.

Barons bija septiņdesmit gadus vecs sirmgalvis. Viņš bija labi saglabājies, cienīgs pēc izskata, bet biezie sirmie mati šo iespaidu vēl pastiprināja. Viņa labsirdīgā un vīrišķīgā seja no pirmā acu skatiena izraisīja cieņu, noskaņoja labvēlīgi.

Brīdī, kad meitas ienāca mazajā viesistabā, de Šastenē beidza izskatīt avīzes, kuras viņam bija atnesis pastnieks. Līdzās vēl neatplēsta gulēja vēstule no Kulanžas, kas bija atnesta kopā ar avīzēm.

—  Mans bērns, — viņš teica, skūpstīdams Martu uz pieres, es gribu ar tevi aprunāties. Apsēdies līdzās… lūk šeit, krēslā.

To sacīdams, večuks uzsmaidīja Kamilai, it kā gribētu ar smaidu viņu apbalvot par to, ka viņai nebija nekā teicis.

Marta apsēdās, bet sirmgalvis saņēma viņas roku.

—  Tev būs astoņpadsmit gadi, — viņš sacīja, maigi raudzīdamies uz meiteni.

—  Kas par to, tēvs? — Marta nopūzdamās vaicāja.

—  Ne tu, ne tava māsa mūžīgi nevar palikt meitās.

Marta strauji nobālēja.

—  Tomēr, — sirmgalvis turpināja, es kā skopulis, kurš nespēj šķirties no visiem dārgumiem, nolēmu visu uzreiz neatdot.

Marta viņā klausījās, nolaidusi acis.

—   Kam ir divas tādas pērles kā jūs, manas dārgās, tas abas reizē neprecinās. Kad tu, mans bērns, mani atstāsi, paliks vēl Kamila.

—   Bet vai man noteikti jūs jāatstāj, tēvs? — trīcošā Marta vaicāja.

—  Jā, — barons sacīja, — šovakar atbrauks tavs vīrs.

—  Mans vīrs?

—  Jā, ģenerālis barons de Rivinjī. Starp viņa un mūsu ģimenēm vienmēr bijušas draudzīgas attiecības.

Marta nobālēja. Barons kļūdīgi izprata viņas satraukumu.

—   Bet nu, mans bērns, ej uz savu istabu, — viņš sacīja. — Es zinu — visas meitenes uztraucas un raud, kad ar viņām runā par precēšanos. Viņām jāļauj nomierināties. Turklāt, mana mīļā, ja tev ģenerālis neiepatiksies, tad es tevi nespiedīšu.

Marta izskrēja no istabas, vairs īsti neesot pie pilna prāta. Viņa domāja, ka no bēdām nomirs.

Visu pagājušo vasaru Marta bija pavadījusi pie tēva māsas Blezuā. Kopš tā laika viņas sirds sāka pukstēt straujāk.

Vikontese de Marola, tā sauca viņas tanti, dzīvoja savā pilī, kas atradās Blezuā apkaimē, bet viņas vienīgais dēls, jaunais vikonts, kaislīgais mednieks, aicināja pie sevis ciemos visus kaimiņus. Un, luk, starp tiem Marta pamanīja jaunu virsnieku, galvenā štāba leitnantu. Viņš bija skaists, drosmīgs, bet nabadzīgs, ļoti nabadzīgs, un pat nākotnē viņam nebija cerību saņemt kādu mantojumu.

Viņi viens otru iemīlēja, bet drīz saprata, ka laulība ir neiespējama. Leitnants nāca no buržuā ģimenes. Viņu sauca Hektors Lemblēns, bet viņa mīļotai Martai bija jāsaņem trīsdesmit tūkstoši livru liels gada ienākums un viņas izcelsme bija aristokrātiska.

Barons de Šastenē nekad šādām laulībām nebūtu devis piekrišanu. Nabaga mīlētāji to lieliski saprata. Hektors nolēma doties uz Āfriku un, veikli taisot spīdošu karjeru, izpelnīties Martas roku. Viņa zvērēja gaidīt un neatlaidīgi atteikties no visiem precību piedāvājumiem, kas būtu izteikti.

Viegli izprast jaunas meitenes satraukumu, kad viņa uzzināja tēva gribu. Vairākas stundas viņa bija izmisumā, ieslēgusies savā istabā, un nevēlējās redzēt pat Kamilu, no kuras viņai nekad nebija noslēpumu. Bet, kad pirmais bēdu trieciens bija aiz muguras, viņa sēdēja drūmi sastingusi, un iestājās tas divai-

nais dvēseles stāvoklis, kādā cilvēki gaida nāvi un vienlaikus nav spējīgi tai doties pretim. Tobrīd ienāca Kamila.

Kamēr vecais tēvs ar mīlestību glaudīja blondās Kamilas matus, viņa paņēma avīzi un sāka to aplūkot. Pēkšņi viņas seja kļuva nāves bālumā. Viņa izlasīja, lūk ko:

„Pēdējā kaujā mūsu armija cieta smagu zaudējumu. Starp nogalinātajiem ir leitnants Hektors Lemblēns. Viņš bija viens no pašiem drosmīgākajiem mūsu virsniekiem.“

Ar šo ziņu rokā Kamila ienāca Martas istabā.

—   Dārgā māsa, — viņa sacīja, — tas, kuru tu mīli, vairs neeksistē. Neliec mūsu tēvam velti ciest.

Marta izmisumā piesauca nāvi, bet tā nenāca. Viņa palika dzīva un pēc mēneša apprecējās ar baronu de Rivinjī.

X

Bija aizritējis tieši mēnesis, kopš Marta de Šastenē jaunkundze bija kļuvusi par barona Flāra de Rivinjī sievu. Kāzas tika svinētas Belvū tuvinieku pulkā un bez īpašas greznības.

Ģenerālis, pavadījis Belvū astoņas dienas, kopā ar jauno sievu devās uz savu Rivinjī īpašumu, kas atradās Normandijā.

Rivinjī bija veca feodālā muiža, kas saglabājusi viduslaiku piļu stilu. Tolaik muižnieki norobežojās no ārpasaules ar visiem iespējamiem aizsardzības līdzekļiem, kurus spēja radīt daba un kara māksla. Šī pils atradās uz augstas krasta klints, kuru divreiz dienā apskaloja jūras paisuma viļņi. No torņa augstumiem pavērās skats uz jūru. Tā bija viendabīga un grandioza aina, kas allaž mainījās un vienlaikus palika nemainīga.

Pretējā pusē acīm pavērās viens no plašākajiem Normandijas līdzenumiem. Tas bija auglīgs, vienveidīgs, klāts it kā ar dambretes lauciņiem līdzīgi uzirdinātu zemi un zaļumiem. Šur tur auga pa ābelei un varēja saskatīt pa fermai, ko apjoza dubultžogs no dižskabāržiem un vīksnām.

Martas sirds, kas jau tā bija nospiesta, sažņaudzās vēl stiprāk, kad viņa ienāca šajā aukstajā un drūmajā miteklī, kuru bija būvējuši pirmie normadiešu baroni. Šajā klinšu virsotnes ligzdā, ko apvija jūras viļņi, plašās zālēs stāvēja pagājušo gadsimtu mēbeles, sienas klāja drūmas un laika gaitā izbalojušas tapetes un nomelnējuši ģimenes portreti. Šeit bija tumši, baigu atbalsi nesoši gaiteņi un vītas kāpnes, kuru pakāpienus nodeldējušas vairākas augstmaņu paaudzes. Visapkārt valdīja skumjas un dziļa bezcerība…

Pretstatā skaistām ainavām, milzīgiem mežiem un burbuļojošiem strautiņiem, visapkārt skatam pavērās drūmi lauki bez augu valsts.

Marta, kurai vēl nesen dzīve uzsmaidīja kā pavasara rīts, dvēselē sajuta aukstumu, līdzko bija atbraukusi Rivinjī.

Ģenerālim bija kādi četrdesmit pieci gadi. bet viņš vēl bija tik mundrs un spēka pilns, ka pēc izskata viņam varēja dot ne vairāk kā trīsdesmit piecus. Viņam bija graciozs augums un elegantas manieres. Bet dzīve militārā nometnē baronam de Rivinjī šķita kā vienīgā iespēja. Pirms pusgada viņš aizgāja rezervē pēc paša vēlēšanās, lai varētu apprecēties.

Nu, dažas dienas pēc ierašanās Rivinjī, viņš atkal sāka interesēties par jaunu norīkojumu uz Āfriku, nemaz neuztraukdamies par to, ka pēc tik īsa medus mēneša pamet savu jauno sievu.

Ģenerālis de Rivinjī apprecējās tāpēc, ka saskaņā ar muižnieka principiem viņam bija jāturpina dzimta. Turklāt viņam šķita, ka dzīvē kaut kā pietrūkst, un šis kaut kas bija sieviete. Bet, neraugoties uz to, ģenerālis nesaskatīja ne mazākā iemesla, lai paliktu Francijā. Tomēr Martu viņš mīlēja. Jaunās sievietes žilbinošais skaistums, viņas burvība un skumjas, kuru iemeslu viņš nekādi nevarēja izprast, atstāja uz viņu dziļu iespaidu. Un ja gadījums būtu licis nodoties privāta cilvēka dzīvei, tad viņam būtu šķitis, ka ir vislaimīgākais cilvēks pasaulē.

Pēc ierašanās Rivinjī, kur viņš atgriezās pēc piecu gadu prombūtnes, ģenerālis uzskatīja, ka nepieciešams nokārtot naudas lietas, atjaunot līgumus ar fermām un izdot nepieciešamos rīkojumus pilī, kuras daži korpusi draudēja sabrukt. Ticis galā

ar šīm lietām, viņš Martu atstāja Rivinjī un devās uz Parīzi, lai tur tiktos ar kara ministru.

Jaunā baronese, palikusi viena drūmajā pilī, saprata, cik lielu upuri bija nesusi tēva dēļ, apprecoties ar baronu.

Šajā skarbas dabas nostūrī, zem drūmajām un aukstajām debesīm, krēslainajā miteklī, kur viņu vajāja Hektora ēna, jo viņš bija kritis kaujas laukā, Marta sajuta, ka dzīve uz visiem laikiem ir sabojāta, un dažas dienas vēlāk viņu pārņēma briesmīgas skumjas pēc dzimtenes, kādas raksturīgas izraidītiem, kuri atrauti no visa, kas viņiem dārgs.

Klusējošo kalpotāju vidū, kas nespēja izprast viņas vientulības skumjas, atrauta no apkārtējo kaimiņu sabiedrības, kas spētu jaunajai sievietei palīdzēt pārciest vienmuļo dzīvi pilī, Marta pēc ģenerāļa aizbraukšanas cauras dienas pavadīja pils terasē, kas bija vērsta pret jūru. Mazas vītņu kāpnes no šīs terases veda uz klints pakāji, kuru ar smilšaino krastu savienoja krauja taciņa, kas bija izkalta granītā.

Muita šajā vientuļajā vietā bija izvietojusi savu sargu, kas visu laiku vērīgi raudzījās apkārt un it kā karājās starp debesīm un zemi.

Jaunā baronese, gūstot baudījumu no okeāna vērošanas, pret pašas gribu ieinteresējās par šo cilvēku, kuru civilizācija bija pārvērtusi pārijā un kuru Marta cauru dienu redzēja nekustīgi stāvam uz klints un uzmanīgi vērojam katru laivu, kas pabrauca garām un vēlējās piestāt krastā.

Kāpnes, kas stiepās no terases līdz muitas postenim, bija būvētas pirms divdesmit gadiem, tā pils iemītniekiem radās iespēja pa tām nokāpt līdz jūrai, lai bēguma laikā iesmeltu ūdeni vai saķertu omārus. Dažreiz ari Marta pa tām nokāpa un naivā bērna ziņkārē sarunājās ar sargu. Tā bija viņas vienīgā izklaidēšanās.

Sargam bija palīgs, kurš viņu nomainīja pēc divdesmit četru stundu dežūras. Sargs bija precējies, un viņam par savu nieka algu nācās uzturēt sievu un trīs bērnus.

Baronese, par to uzzinājusi, reiz kādu vakaru iespieda viņam rokā divas zelta monētas, aizsūtīja drēbes viņa puskailajiem bērniem un lūdza pateikt viņa sievai, lai viņa nepic-

a) -

tiešamības gadījumā ierodas pilī un griežas pie viņas. Sargs pret jauno sievieti izjuta cieņu un bija pats laimīgākais cilvēks, kad viņa nokāpa lejā un aprunājās.

Viņš ar savu godīgo vienkāršo sirdi juta jaunās sievietes skumjas un bieži sev vaicāja, kā viņš varētu palīdzēt šīs slepenās skumjas remdēt.

*             * *

Kādu vakaru Martins — tā sauca šo sargu — sēdēja savā postenī un lūkojās jūrā.

Tuvojās novembra beigas. Normandijas debesis bija drūmas un aukstas. Okeāns savās dzīlēs atspoguļoja debesis. Asi pūta rietumu vējš, kas sacēla viļņus.

Pēkšņi sargs nodrebēja. Tālumā laivā iemirdzējās gaisma. Tic nebija un arī nevarēja būt zvejnieki. Un, kaut gan nakts bija tumša, Martins tomēr spēja izšķirt, ka tie nav arī kontrabandisti. Tomēr pēc visiem likumiem viņš pielādēja karabīni, un, veikli nokāpis pa taciņu, atradās pie jūras brīdī, kad laiva piestāja krastā.

No tās izkāpa divi. Viens bija Martinam labi pazīstams zvejnieks, bet otrs — trīsdesmit gadus vecs cilvēks, kura seju aizklāja lielas platmales malas, bet augums no galvas līdz kājām bija tīts mētelī. Viņa uzskrullētās ūsas un staltais augums liecināja, ka viņš ir armijas cilvēks.

—   Kas nāk? — sargs jautāja.

—  Draugi! nepazīstamais atbildēja un, cieši paraudzījies uz Martinu, piebilda:

—   Mēs neesam kontrabandisti, ejiet aplūkojiet laivu, ja vien vēlaties. Tur nekā nav.

—   Virsnieka kungs, es par to esmu pārliecināts.

Nepazīstamais nodrebēja.

—   Vai esat dienējis militārā dienestā? — viņš vaicāja.

—  Jā, virsnieka kungs, es biju artilērijas kareivis.

—   Mans draugs, — virsnieks sacīja, bet tas tiešām bija virsnieks, — ja es ko lūgšu, un ja tas nav pretrunā ar jūsu pienākumiem, vai man palīdzēsiet? Esmu virsnieks, jūs uzminējāt.

—  Jā, tikai man nav jāatstāj postenis.

—  Nē, protams!

—  Virsnieka kungs, tādā gadījumā esmu jūsu rieībā.

Nepazīstamais paveda Martinu dažus soļus sānis un čukstus

viņam vaicāja:

—  Kam pieder šī pils, kas atrodas klints virsotnē?

—  Ģenerālim baronam de Rivinjī.

—  Vai viņš ir mājās?

—  Nē, ģenerālis ir Parīzē.

—  Bet baronese? — virsnieks vaicāja trīcošā balsī.

—  Baronese ir Rivinjī.

—  Vai jūs viņu pazīstat?

—  Vai viņu pazīstu, — sargs nomurmināja. — Ak, nabaga dārgā kundze, viņa dara labu maniem bērniem.

—  Nu, tad pakalpojiet man un viņai, — virsnieks turpināja.

—  Jā. Dodiet drīzāk rīkojumu, virsnieka kungs.

—  Nododiet viņai šo vēstuli.

—  Kad?

—  Šovakar.

—  Tūdaļ?

—  Jā, un iedodiet to viņai bez lieciniekiem.

—  Virsnieka kungs, tiks izpildīts.

Nepazīstamais kopā ar vēstuli gribēja sargam iespiest rokā naudas maku, bet viņš lepni to.atraidīja.

—  Nē, nē, — viņš sacīja, — nevajag, es jau tā kundzei esmu pateicību parādā…

—  Ejiet drīzāk, es jūs šeit pagaidīšu, — svešinieks teica vārgā balsī.

Martins veikli kāpa augšup pa taku, kuras galā sākās kāpnes, kas veda uz terasi.

Bija auksta Normandijas nakts. Rivinjī pils bija gandrīz vai izzudusi nakts aizsegā. Barona kalpotāji sanāca lielajā virtuvē sasildīties. Te viņi pie groka glāzes stāstīja briesmīgus notikumus par senajiem laikiem.

Marta kā parasti sēdēja terasē, atspiedusi galvu pret roku, un klausījās viļņu šalkoņā, kas ļoti piederējās viņas skumjajam garastāvoklim.

Viņa vakara krēslā pamanīja jūrā laivu, kas tuvojās krastam, un kaut arī šī aina nebija viņai sveša, jauno sievieti pārņēma dīvains satraukums un, negribot pakļaudamās neizskaidrojamām simpātijām, viņa cieši vēroja mazo kuģīti, ko trakie viļņi kuru katru brīdi varēja satriekt pret krasta klintīm.

Beidzot tas piestāja krastā… Marta atviegloti uzelpoja.

Nakts krēsla apņēma visu krastu, kur valdīja tāda tumsa, ka nabaga sieviete nespēja saskatīt, cik cilvēku bija laivā. Viņa redzēja tikai Martinu, kas kāpa lejup pie laivas. Jūras viļņu troksnis neļāva sadzirdēt to, kas notika krastā.

Drīz viņa sadzirdēja soļu troksni, un, saspringti raudzīdamās, ieraudzīja cilvēka stāvu, kurš devās augšā pa kāpnēm, kas veda uz terasi.

Marta nodrebēja, viņas sirds sāka sisties neizskaidrojamā priekšnojautā. Vai šī laiva neveda viņai kādu ziņu?

Viņas priekšā stāvēja sargs Martins ar cepuri rokās. Krietnajam kareivim labā sirdsbalss teica, ka viņš jaunajai sievietei nes vienu no tām negaidītajām vēstīm, kas reizēm no laimes liek vai nomirt, tāpēc to piecu minūšu laikā, kuras viņš kāpa uz terasi, sargs apdomāja kā viņu sagatavot šim pārsteigumam.

—  Martin, tas esat jūs? — Marta viņam vaicāja trīsošā balsī.

—  Jā, baronese.

—   Vai jums kaut kas no manis vajadzīgs?

—  Gan jā, gan nē, kundze.

—  Ko tas nozīmē?

Muitas sargvīrs apsēdās līdzās baronesei un ar cieņas pilnu familiaritāti uzdrošinājās paņemt Martas roku savā lielajā plaukstā.

—  Jūs esat tik laba, ka visai pasaulei jūs jāmīl.

Marta, izdzirdot šos vārdus, kļūdījās. Viņa nosprieda, ka Martins grib lūgt kādu būtisku palīdzību, un atviegloti uzelpoja.

—  Man ir tēvs un māsa, — baronese teica, neatraujot savu roku no sarga plaukstas.

—   Vai tiešām tikai šie, tikai šie divi cilvēki jūs mīl? — viņš vaicāja.

—   Mans vīrs… viņa nočukstēja.

—  Un vēl?

Marta nodrebēja.

—  Vairāk neviens, — viņa nopūzdamās atbildēja.

—   Kundze, — Martins vēl vairāk satraucies čukstēja, — es esmu tikai nabags, bet jūs pret maniem bērniem bijāt tik laba kā mūsu svētā aizbildne jaunava Marija. Un es kā suni nositīšu katru, kas neizrādīs jums pieliekamu cieņu, toties es būšu mēms kā zivs, ja jums vajadzīgs uzticams draugs.

Marta saspieda Martina roku.

—   Mans draugs, — viņa sacīja, — jums ir laba sirds, un ja man būtu vajadzīgs kāds uzticams cilvēks, tad, protams, es izvēlētos jūs. Bet, — viņa sacīja salauztā balsī, — man vairs noslēpumu nav…

—  Kundze, — sargs lūdza, — debesu vārdā jūs lūdzu, sakiet man taisnību! Vai jūs kādreiz esat mīlējusi?

Izdzirdot šos vārdus, Marta nodrebēja kā sausa lapa, kuru dzenā rudens vēji.

—  Ak, apklustiet, apklustiet! — viņa nočukstēja satrauktā balsī. — Klusējiet!

—  Kundze, no prieka nemēdz nomirt.

Martai sagriezās galva.

—  Prieks… — viņa trīcēdama teica, — man vairs nav prieka.

—  Varbūt.

De Rivinjī kundze laikam piemirsa, ka par uzticības personu ir kļuvis nabaga sargs, vai arī akli un bezgalīgi viņam uzticējās. Lai kā arī tas nebūtu, bet viņa nočukstēja:

—  Viņš ir miris.

—   Nomiris, jūs sakāt? — Martins viņu pārtrauca, pēkšņi kaut daļēji apjautis patiesību.

—  Āfrikā, kara laikā, — Marta tikko dzirdami sacīja.

—   Kundze, — Martins nomurmināja, — es biju kareivis un, kā redzat, esmu dzīvs, vai ne?

—  Jā, — viņa skumji sacīja, — nu un tad?

—  Ari mani uzskatīja par kritušu kaujas laukā un paziņoja ģimenei par manu nāvi. Brāļi un māsas manis dēļ sēroja, bet mācītājs noturēja dievkalpojumu, lai mana dvēsele varētu mierīgi aiziet.

—   Ak Dievs, — Marta čukstēja, — vai tiešām jūs gribat mani nogalināt?

—  Ceriet, — Martins saeīja, — ceriet, kundze…

Un tad viņš steidzīgi piebilda:

—   Laiva, kas tikko kā piestāja krastā…

Marta nodrebēja un gandrīz zaudēja samaņu. Asinis viņas dzīslās sastinga, uz pieres parādījās auksti sviedri.

—  Ar šo laivu atbrauca divi…, — Martins turpināja.

Martai apreiba galva.

—  Saņemieties, kundze, saņemieties, — sargs murmināja, — nedrebiet tik ļoti… Viens no viņiem ir virsnieks.

Baronese gandrīz iekliedzās.

—   Viņš man iedeva lūk šo vēstuli, — kareivis sacīja, atbalstīdams spēkus zaudējušo Martu, — lasiet, kundze, lasicl…

Baroneses klejojošais skatiens pievērsās vēstules parakstam, un viņa atkal iekliedzās, bet šoreiz aiz prieka… tas bija viņa paraksts… viņš nebija miris…

Ar drebošu roku viņa atplēsa vēstuli un steidzīgi izlasīja:

„Marta, mana mīļā, mana dzīve!

Dievs nevēlējās mūs izšķirt… atstāts ievainots ienaidnieka ugunī, es izdzīvoju… saņemts gūstā, es aizbēgu… Jūsu mīlestība bija mans talismans…

Marta, mana lielā mīlestība, man Jūs jāredz, tas ir nepieciešams. Neatsakiet man!..

Mūžīgi Jūsu Hcktors,,

XI

Baroneses sirdī un prātā norisa kaut kas dīvains, neizskaidrojams.

Prieks viņu nenogalināja, bet iznīcināja visu nesenā pagātnē notikušo. Šis brīdis bija it kā turpinājums pēdējai reizei, kad viņa redzēja Hektoru Lemblēnu pirms došanās uz Āfriku. Laiks pēc šī notikuma izzuda.

Gan laulības, gan baronu un jauno uzvārdu, kas viņai tagad bija — visu Marta aizmirsa, domājot par viņu. Un šī sieviete, kas vēl nesen bija tik vārga, ka viens vienīgs vārds varēja viņu nogalināt, tagad bija jauna un spēcīga, un viņas acīs mirdzēja prieks.

—  Kur viņš ir, kur?

—   Iesim, — Martins teica un atkal paņēma viņu pie rokas, — viņš ir lejā, klinšu pakājē… Viņš jus gaida…

Mīlētāji ilgi stāvēja apskāvušies.

Zvejnieks un sargs, atgājuši gabaliņu nostāk, dzirdēja, kā viņi runāja nesakarīgus vārdus, dzirdēja viņu nopūtas un raudāšanu…

Pēkšņi pār viņiem nāca šausminošā apskaidrība.

—  Jūs esat precējusies! — virsnieks iesaucās, un viņa balsī bija saklausāms briesmīgs niknums.

Marta nodūra acis un ievaidējās.

—  Precējusies, precējusies, — viņš skumīgi atkārtoja.

Marta atjēdzās, ka viņa vairs nav de Šastenē jaunkundze,

bet gan baronese de Rivinjī.

—   Ak, — viņa sauca, — piedodiet man, Hektor, piedodiet man… Bet es domāju, ka esmu jūs zaudējusi uz visiem laikiem.

Un Marta ar dedzīgu cerību pacēla acis pret debesīm.

Hektors Lemblēns stāvēja klusi un mierīgi kā cilvēks, kas stingri kaut ko izlēmis.

Nakts bija tumša. Klinšu pakājē šņāca okeāns. Apkārtnes mežonīgais diženums, attālie pērkona grāvieni, negantie viļņu rēcieni, šķiet, viss šo kādreiz, saderināto cilvēku tikšanos centās pārvērst drūmā un mežonīgā poēzijā.

—   Marta, — virsnieks sacīja skaidrai un apbrīnas vērtai astoņpadsmitgadīgai sievietei, — lai arī kā liktenis būtu izrīkojies, tomēr nevajadzētu atteikties no dzīves… Ardievu… aizmirstiet mani…

—  Kā gan tagad lai dzīvoju! — viņa iesaucās.

—   Bet vai tu būtu ar mieru savienot mūsu likteņus? — viņš dedzīgi vaicāja.

Marta nodrebēja un paraudzījās uz viņu.

—   Vai tu gribi mūsu bēdas pārvērst mūžīgā priekā, mūsu salauzto dzīvi mūžīgā paradīzē, bet mūsu ciešanas laimē? — viņš turpināja.

—   Runājiet, — viņa nočukstēja.

Viņš pastiepa roku pret okeānu. Pār ūdens virsmu mirdzēja vāja gaisma.

—   Vai redzi šo gaismu? Tas ir kuģa lākturis, kas dodas uz Ameriku. Vai redzi šo laivu? Tā atveda mani vienu, bet var aizvest mūs abus uz kuģi. Vai gribi bēgt kopā ar mani?

—  Bēgt! — viņa šausmās iekliedzās.

—  Jā, — viņš dedzīgi turpināja, — mēs aizbēgsim uz pasaules malu, un visu redzošais Dievs dos svētību mūsu mīlestībai.

Bet Martai šķila, ka kāda ēna nostājās viņas priekšā. Tas bija sirmgalvja tēls, kas ģērbies sēru tērpā un atbalstījies uz jaunas, raudošas un lūdzošas sievietes rokas — skumstošs pāris, kas sēro un raud par godīga vārda apkaunošanu.

—   Mans tēvs! Mana māsa! — viņa nočukstēja.

Kārdinātājs saprata, ka viņš nekad nespēs pieveikt šādu

sardzi.

—  Tad nu palieciet sveika, sveika uz rpūžiem. Braucam! — viņš uzkliedza zvejniekam, ielekdams laivā. — Braucam!

Nabaga sargs paņēma baronesi de Rivinjī uz rokām un aiznesa uz viņas pili.

Neviens no pils iemītniekiem vēl nebija atstājis virtuvi, kur kāds asprātīgs stāstnieks stāstīja briesmīgu un aizraujošu leģendu, tāpēc ari neviens nevarēja iedomāties par dramatiskajiem notikumiem, kas risinājās klints pakājē.

Kad baroneses de Rivinjī kalpones ienāca Martas istabā, lai viņu izģērbtu, viņas jauno sievieti atrada jau guļamistabā, pie pilnas apziņas guļam gullā.

Marta bija bāla, bet spēja valdīt pār sevi. Atmiņas par tēvu un māsu ņēma virsroku pār mīlestību, bet viņas kalponēm pat prātā nevarēja ienākt, ka viņas gandrīz uz visiem laikiem bija zaudējušas savu kundzi.

Nākamajā dienā Marta no istabas iznāca jau gluži mierīga. Viņa gribēja Hektoru aizmirst, mīlēt tikai vīru un izpirkt vienīgo savas jaunības aizraušanos ar labdarīgu dzīvi un pašapliecināšanos.

Visu nakti viņa lūdza Dievu, un lūgšanas nomierināja viņas smeldzošo dvēseli un palīdzēja aizmirst bēdas. Marta sākotnēji pret vīra aizbraukšanu izturējās gluži vienaldzīgi, bet nu ar visu savu dvēseli vēlējās, lai viņš drīzāk atgrieztos, un gribēja, lai kuģis, kas aizveda Hektoru, neatgrieztos nekad.

Visu dienu viņa viena pali pavadīja uz terases, lūkodamās jūras tālēs un nodrebot ik reizi, kad pie horizonta parādījās balta bura. Bet redzētā bura atkal nozuda debesu zilgmē, un nebija nekādu šaubu, ka kuģis bija jau tālu.

Lejā, divsimts soļus zem terases, viņa redzēja sargu, kas nekustīgi stāvēja savā postenī. Tas nebija Martins, bet gan viņa biedrs.

Marta ar nepacietību gaidīja, kad viņi beidzot mainīsies. Viņai Martins bija jāsatiek, jāaprunājas kā ar draugu. Tas bija pēdējais upuris, kuru viņa gribēja likt uz savas mīlestības altāra.

Pienāca vakars, sargs piecēlās, bet mazās taciņas galā, kas stiepās no ciemata uz sardzes posteni, parādījās kāds cits un nomainīja savu biedru.

Martas sirds sāka sisties straujāk, un viņa vieglāk par kalnu kazu nokāpa pie sarga, kas sēdēja ar muguru pret viņu.

Izdzirdis soļu troksni, viņš palūkojās atpakaļ.

Marta iekliedzās — tas nebija Martins.

Cilvēks, kas sēdēja ģērbies sarga tērpā ar karabīni plecā, bija Hektors Lemblēns.

—  Jūs! — viņa apjukusi sacīja.

—   Es gribēju sevi nogalināt, — viņš atbildēja, bet sajutu, ka man nebūs spēka to izdarīt, ja vēl reizi jūs neredzēšu.

—   Ak Dievs! Ak Dievs! — viņa nočukstēja, — es devu solījumu viņu aizmirst.

—  Marta, — Hektors turpināja, — es iztraucēju jūsu mierīgo d/īvi… piedodiet… aizmirstiet… pacentieties būt laimīga…

—  Hektor!

—  Ak, — viņš teica stingras apņēmības pilns, — dzīve bez mīlestības ir tas pats, kas zeme bez saules. Labāk tumsa un nāve… Es miršu ar jūsu vārdu uz lūpām… Marta, es sevi nogalināšu tur, lejā, uz šīm klintīm… šonakt… viļņi aiznesīs manu ķermeni un nomazgās manu asiņu pēdas…' ardievu, Marta…

—   Es negribu, lai tu mirtu, un tu nemirsi… tāpēc, ka es tevi mīlu… — viņa tikko dzirdami nočukstēja.

XII

Kādu rītu Rivinjī pils pagalmā bija sadzirdams braucošas karietes troksnis. Ģenerālis atgriezās pēc trīs nedēļu prombūtnes. Viņš bija viens no tiem godīgajiem bruņinieciskajiem cilvēkiem, kas nekad nevienu netur aizdomās. Kā bērnu viņš pacēla sievu savās rokās un varbūt pirmo reizi dzīvē, viņu redzot, izjuta prieku. Nekad vēl Marta viņam nebija šķitusi tik skaista.

Viņš nosēdās līdzās sievai uz dīvāna.

—  Mīļais bērns, — viņš tai sacīja, — pirms nedēļas es ļoti centos panākt, lai mani norīko uz Āfriku, tagad es nožēloju, ka to panācu, jo būšu spiests jūs atstāt uz ilgāku laiku.

—  Ak Dievs! — Marta nočukstēja. — Jūs aizbraucat?

—  Pēc trim dienām.

—  Pēc trim dienām? — viņa nomurmināja. — Tas ir šausmīgi!

—  Mans eņģeli, es pilnīgi jums piekrītu. Cilvēks, kas zaudē savu laimi godkāres dēļ, ir neprātīgs. Bet ko gan jūs gribat? Viņš ir tā radīts, ka prieks, ko sniedz ģimenes pavards, viņu neapmierina. Viņš aizmirst, ka tāda sieviete kā jūs ir paradīze zemes virsū, un tomēr viņam vajadzīga slava, panākumi, pa

godinājumi… Karavīra sievas dzīve ir pašuzupurēšanās un pašatteikšanās pilna. Precoties ar jums, es to zināju, un savā egoismā biju netaisns. Bet tagad es redzu, ka šķiršanos, pēc kuras es gandrīz alku aiz kaislības pret dienestu, man nāksies smagi pārdzīvot. Jūsu tēls dzīvos manā sirdī un būs mans talismans.

Šajos mīlestības pilnajos, cēla cilvēka maigā un nopietnā toni teiktos vārdos, viņa gandrīz, vai veca vīrieša pozā, kas nometies ceļos divdesmitgadīgas sievietes priekšā, bija kaut kas svinīgs.

Marta raudāja. Ģenerālis domāja, ka tās ir sarūgtinājuma asaras, kuru iemesls bija viņa drīzā aizbraukšana, un steidzās runāt jautrākā toni.

—  Mans mīļais bērns, — viņš sacīja, — jūs droši vien šajā vecajā pilī skumāt. Bet nomierinieties, jūsu ciešanām pienācis gals — es negribu, lai jūs šeit pavadītu ziemu. Kad biju Parīzē un nedevu mieru ministriem, es parūpējos arī par jums. Es liku izremontēt mūsu mazo savrupmāju Babilonijas ielā. Jūsu istabas ir burvīgas. Esmu jums iekārtojis īstu gulbja ligzdiņu. Jūs dzīvosiet netālu no sava tēva un varēsiet cauras dienas pavadīt viņa un māsas sabiedrībā. Šoziem es dodu jums vislielāko brīvību.

Ģenerālis noskūpstīja Martu uz pieres un smaidīdams sacīja:

—   Bet nu noslaukiet sava$ saraudātās skaistās acis un samierinieties ar jūsu biklā vīra aizbraukšanu, kuram daudz prātīgāk būtu bijis aiziet rezervē, lai nebūtu jāšķiras no jums. Vai gan divdesmit gadu vecumā jāraud? Ja jums ir baroneses de Rivinjī tituls, tad jums ir pienākums arī pret augstāko sabiedrību. Jūs atvērsiet savu salonu durvis un uzņemsiet abu mūsu ģimeņu draugus. Jūsu rocība to atļauj. Priecājieties, izklaidējieties, uzvariet… kļūstiet par sabiedrības krējuma ķeizarieni. Un pēcāk, — viņš ar uztraukumu piebilda, — otrā dienā pēc balles, kad jūsu kājiņas būs piekusušas no dejošanas, kad jūsu ausis vairs neskanēs sajūsmināta pūļa komplimenti, kolīdz parādīsies pirmā rīta blāzma, atcerieties arī mani… labo veco karavīru, kuru pienākums un mīlestība pret dzimteni aiztur kaujas laukā pat zvaigžņotā naktī, kas nolaižas pār pasauli.

Marta vairs ilgāk neizturēja: viņa metās savam vīram ap kaklu un šņukstot nočukstēja:

—   Ak, cik jūs esat labs un cēls… Es lūgšu Dievu, lai viņš ļauj man ilgi dzīvot un tā dotu iespēju padarīt jūs laimīgu.

Šajā bridi viņa savu vīru mīlēja!

Ģenerālim sagriezās galva. Šis cilvēks, kas bezkaislīgi stājās ceļā lodēm un lielgabalu dārdiem, notrīsēja kā bērns, un viņa drosmīgajās krūtīs sirds sāka sisties kā divdesmitgadīgam jauneklim…

Šajā vakarā, tieši tobrīd, kad barons de Rivinjī ar savu jauno sievu aizbrauca uz Parīzi, Martins leitnantam Hektoram Lemblēnam nodeva šāda satura vēstuli:

„Barons de Rivinjī atbrauca šorīt. Šim cilvēkam ir zelta sirds, un viņš mani mīl līdz neprātam. Es viņu redzēju, nometušos manā priekšā uz ceļiem, skūpstot manas rokas un stāstot par savu mīlestību pret mani. Aizmirstiet mani, tāpat kā pacentīšos aizmirst Jūs! Dievs dos man spēkus to izdarīt.

Paliecipt sveiks uz visiem laikiem!

Es jūs nekad vairs neredzēšu.

Marta “

*             * *

Pēc trim dienām mazās Babilonijas ielas savrupmājas priekšā stāvēja pasta kariete. Divi sulaiņi lika tajā ģenerāļa čemodānu. De Rivinjī stāvēja līdzās savai jaunajai sievai, turot viņas rokas savējās, un maigi no viņas atvadījās.

—   Ak! — viņš sacīja, — ir jau deviņi, bet mans jaunais adjutants liek sevi gaidīt. Jā, starp citu, es aizmirsu jums pastāstīt, ka kapteinis Lesko iesniedzis kara ministram lūgumu par savu demisiju. Kāpēc? Neviens to īsti nezina, pat es. Viņa vietā es pieņēmu citu virsnieku, tik pat lielisku, kas tikai pirms divām dienām kļuvis par kapteini. Šodienas „Moniteur’a“ numurā rakstīts par viņa iecelšanu. Viņu sauc kapteinis Lemblēns.

Marta nodrebēja un kļuva bāla.

—  Kapteinis Lemblēns, — ģenerālis turpināja, nemanīdams sievas apmulsumu, — ir jau dienējis Alžīrā. Viņš runā arābiski, un es domāju, ka viņš man būs ļoti noderīgs.

Pēkšņi atskanēja zvans, kas vēstīja par svešinieka ierašanos.

—  Tas bez šaubām ir viņš, — de Rivinjī teica.

Marta juta, ka viņai notrīc kājas, un karsti lūdza Dievu, lai tas viņai dod spēku izturēt šo pēdējo briesmīgo pārbaudījumu.

Pēc neilga brīža durvis atvērās, un kapteinis Lemblēns ienāca. Viņš bija tērpies adjutanta mundierī, ap pleciem bija apmests armijnieku lietusmētelis, kājas ieautas augstos stulma zābakos, uzpleču viņam nebija. Viņš bija bāls, bet iedegušajā sejā nebija saskatāms ne mazākais uztraukums.

Viņš pieklājīgi, kaut arī vēsi paklanījās baronesei, it kā viņu redzētu pirmo reizi.

Dievs acīmredzot par Martu apžēlojās. Viņš atdeva spēkus, un nu vairs neviens nespētu pamanīt viņas satraukumu un iedomāties, ka Marta ar šo cilvēku ir pazīstama.

—   Baronese, — ģenerālis teica, — ļaujiet jūs iepazīstināt ar kapteini Lemblēnu, manu adjutantu.

Hektors atkārtoti paklanījās.

—  Nu ko, kapteini, jūs esat gatavs? — barons turpināja.

—  Jā, ģenerāli.

—   Mēs veikli iestiprināsimies, jo pēc stundas mums jābrauc.

Šajā brīdī pie ģenerāļa pienāca kalpotājs, lai saņemtu norādījumus, un tas Hektoram deva iespēju tuvoties baronesei un pačukstēt:

—  Piedodiet, nu es jūs atstāju uz visiem laikiem. Ar Dievu, kundze… es jums paklausu.

*              * *

Pēc stundas barons de Rivinjī, maigi apskāvis savu jauno sievu un notrausis neviļus parādījušos asaru, kopā ar kapteini Lemblēnu iesēdās karietē. Kariete strauji izdrāzās no viesnīcas pagalma.

Marta bija izturējusi. Šajā briesmīgajā stundā viņa pat nenobālēja, nesāka trīcēt. Bet kolīdz viņa palika viena, visa viņas enerģija izzuda.

Marta sāka skaļi raudāt, nokrita ceļos un, pacēlusi rokas pret debesīm, sāka lūgt Dievu. Lūgšana bija tik dedzīga, ka pat pestītājs no debesu augstumiem uz viņu noraudzījās ar līdzcietību.

XIII

Gandrīz mēnesi pēc mūsu aprakstītajiem nolikumiem franču armijas vienība šķērsoja Atlasa kalnus. Šo vienību komandēja ģenerālis de Rivinjī.

Pēc kalnu šķērsošanas, kas turpinājās trīs diennaktis, vienība piestāja nelielā ielejā, kur bija piemērota vieta nometnes ierīkošanai.

Ģenerālis deva rīkojumu neaizklīst tālāk par noteiktu attālumu un aizsūtīja uz priekšu simts kavalēristus ar uzdevumu izlūkot ienaidnieka pozīcijas.

Kad drošības pasākumi bija veikti, ģenerālis nokāpa no zirga un devās uz savu telti, lai vienotos ar savu štābu par virsnieka izvēli, kuram varētu uzticēt vienības vadību.

Izvēle bija grūta, jo bija jāatrod cilvēks, kas labi pazīst apkārtni, prot arābu valodu un ir tik drosmīgs, ka gatavs uz visu.

. Tikai vienam virsniekam bija visas šīs iezīmes — tas bija kapteinis Hektors Lemblēns, kas reiz vairākus mēnešus bija pavadījis arābu gūstā.

Ģenerālis viņu izsauca pie sevis un sacīja:

—   Kapteini, es jūs norīkoju par jēgeru vienības komandieri. Lūk instrukcijas, pēc kurām jums stingri jāvadās. Bet, kad dodies tādā ekspedīcijā kā šī, kurā jūs norīkoju, lai cik drosmīgs cilvēks arī nebūtu, jūs varat pieprasīt ziņas par saviem tuviniekiem.

Hektors nodrebēja.

—  Kopā ar telegrammām no Alžīras es no Francijas saņēmu vēstules, kuras atveda pēdējais tvaikonis. Varbūt arī jums kas atradīsies.

—  Es nedomāju, ģenerāli.

—  Kāpēc?

—  Man nav palicis neviena, izņemot ļoti attālus radiniekus.

—  Kā! Jums nav neviena drauga? Pat ne sirdsdāmas?

Ģenerālis atvēra ādas maisu un steidzīgi sāka pārskatīt vēstules, lasīdams saņēmēju vārdus.

—  Pagaidiet, viņš pēkšņi teica, kapteini, jūs esat kļūdījies…

Un viņš Hektoram pasniedza vēstuli, kuras rokraksts kapteinim bija gluži svešs. Bet pēkšņi viņš nodrebēja, jo viņam šķita, ka šī vēstule ir no Martas.

Viņš tomēr spēja sevi apvaldīt, paņēma vēstuli un, to neatplēsis, sacīja ģenerālim:

—  Es zinu, no kā ir šī vēstule.

Kapteinis paklanījās un iegāja blakus teltī. Tur, bāls un trīcošs, Hektors atplēsa aploksni. Priekšnojauta nebija viņu vīlusi. Šī vēstule tiešām bija no Martas, kas ļoti mākslinieciski bija izmainījusi savu rokrakstu.

Kad kapteinis sāka lasīt, viņa pieri pārklāja auksti sviedri. Vēstule bija rakstīta ar trīcošu roku un, acīmredzot, spēcīga satraukuma brīdī.

„Hektor, — Marta rakstīja, — ja Jūs mani tūdaļ neglābsiet — es aiziešu bojā! Tāds kauns… tāds izmisums… mana vecā tēva nāve… māsas negods… sabiedrības aizspriedumainība…

Hektor! Hektor! Apžēlojieties… Dieva dēļ… savas mātes dēļ, glābiet mani! Es no šausmām gandrīz vai jūku prātā un pat nespēju pastāstīt visu, kas noticis… pirms divdesmit četrām stundām…

Klausieties, Hektor. Vakar es biju nometusies ceļos un lūdzu Dievu, kā to daru ik dienas… Es lūdzos par viņu… es lūdzos par Jums… Es lūdzu Dievu, lai viņš manu tēlu izdzēš

no Jūsu prāta. Pēkšņi ieradās kāds cilvēks. Viņš nekavējoties vēlējās ar mani runāt. Es agrāk nekad viņu nebiju redzējusi. Viņa āriene šķita man naidīga.

Viņš bija pieklājīgi ģērbies, manieres bija izsmalcinātas. Viņš man ar cieņu paklanījās. Palūkojusies uz viņu, es sastingu, it kā ieraudzījusi čūsku.

—  Ko jūs vēlaties, kungs? — es vaicāju.

—  Ar jums pusstundu parunāties, kundze.

—  Bet es jūs nepazīstu…

—   Mani — ne, kundze, bet jūs, bez šaubām, pazīsiet šo rokrakstu.

Un viņš man parādīja vēstuli, vienīgo vēstuli, kuru es reiz Jums rakstīju, slacīdama to savām rūgtajām asarām, kurā es Jūs uz ceļiem lūdzu mani aizmirst. Un kamēr es ar izbrīnu raudzījos viņā, sev vaicājot, vai drausmīgi nemurgoju, viņš man teica:

—   Šo vēstuli, kundze, kapteinis Lemblēns nepaņēma sev līdzi, jo baidījās, ka viņu nogalinās. Viņš rūpīgi to noglabāja aiz atslēgasViktuāra ielā, bet skapja trīs atslēgas tika uzlauztas un vēstule nozagta.

Es klausījos šajā cilvēkā kā tiesājamais noklausās nāves spriedumu. Es nespēju pateikt ne vārda, ne arī pakustēties… Es stāvēju nekustīgi kā statuja.

—   Kundze, — viņš turpināja, — Parīzē strādā simtiem tūkstošu dažādu strādnieku, es nodarbojos ar kompromitējošu vēstuļu vākšanu. Tas ir samērā ienesīgs amats.

Es sapratu, ko vēlas teikt šis cilvēks, un nospriedu, ka viņš ir gatavs šo vēstuli pārdot par nelielu summu. Es paņēmu maku, kas pilns ar zeltu, un pasniedzu viņam.

Viņš smējās, un šie smiekli lika man sarauties.

Baroneses kundze, protams, joko, — viņš mierīgi teica, — šāda vēstule ir ārkārtīgi vērtīga.

—  Ārkārtīgi vērtīga! — es satriekta iesaucos.

—   Protams, — viņš slepkavas aukstasinībā teica, — šo summu man samaksātu barons de Rivinjī, bet baronesei tas maksās vairāk.

Un šis cilvēks man ausī iečukstēja summu… satriecošu skaitli, Hektor. Skaitli, kuru es neņemos uzrakstīt… Kur dabūt naudu? Es domāju, ka viņš ir jucis.

—   Es zinu, — viņš man sacīja, — ka šī summa ir liela un to uzreiz neizdosies sadabūt… bet es pagaidīšu… baroneses kundzes rīcībā ir divas nedēļas. Šodien ir desmitais datums. Man būs tas gods ierasties pie baroneses kundzes divdesmit piektajā, tieši pusdienlaikā. Ja šajā laikā baroneses kundze nepagūs sameklēt nepieciešamo summu, viens no maniem aģentiem dosies uz Alžīru, kur šo lietu pārrunās ar ģenerāli baronu de Rivinjī.

Un šis cilvēks, Hektor, mani atstāja izmisumā, un vēl ilgi pēc viņa aiziešanas es nespēju atjēgties no šī briesmīgā bezizejas stāvokļa.

Kur ņemt šo summu? Kam to lūgt? Man ir divdesmit pieci tūkstoši franku briljantos un divpadsmit tūkstoši franku, kas atlikuši no trīs mēnešu uztura naudas, ko man atstāja ģenerālis… kā lai to dabūju? Man vajadzīgs vīra galvojums… bet man tā nav. Tēvs aizbraucis uz Belvū. Bet kā lai viņam pasaka: „Man vajadzīgi simts tūkstoši franku!“ Tikai vienīgi jūs varat mani glābt. Brauciet ātrāk šurp, nekavējieties ne mirkli… Šis cilvēks turēs savu vārdu. Man reibst galva… Hektor, Hektor, ja jūs mani neglābsiet, es aiziešu bojā! Tēvs mani nolādēs!..“

Tā beidzās Rivinjī kundzes vēstulē. Uz tās vēl varēja manīt asaru pēdas, kuras bija lējusi Marta.

Kapteinis apjukumā sev vaicāja, vai viņš nav šausmīga murga upuris… Bet šeit bija vēstule., viņš to turēja savās drudžaini sažņaugtajās rokās un vēlreiz pārlasīja.

—  O, — viņš beidzot iesaucās, — es viņu glābšu!

Hektors paskatījās uz vēstules rakstīšanas datumu. Tā bija

izsūtīta pirms astoņām dienām. Kapteiņa rīcībā bija tieši septiņas dienas. Septiņas dienas, lai ierastos Parīzē, septiņas dienas, lai sameklētu simts tūkstošus franku!

Viņš atradās divdesmit piecas Ijē no turienes. Bija vajadzīgas trīs dienas, lai tiktu līdz Marseļai, un vēl divas — līdz Parīzei.

—  Es atbraukšu! — viņš nočukslēja. — Man jāatbrauc laikā.

Bet tad Hektors atcerējās, ka nevar doties projām bez atļaujas un ka ģenerālis viņam neļaus aizbraukt pirms pašas ekspedīcijas un kauju priekšvakarā.

Varēja sajukt vai prātā.

Šajā brīdī pie viņa telts ieejas atskanēja zirga pakavu dipoņa. Tas bija zirgs, kurā viņam bija jādodas ekspedīcijā kā vienības vadītājam… Bija pienācis laiks izpildīt pienākumu un doties ceļā.

—  Nu, ko! — viņš nočukstēja. — Es dezertēju.

Izsakot šo briesmīgo vārdu, kapteinis neviļus nodrebēja. Dezertēt! Tas ir bēgt no sava posteņa kā zaķupastalam, bēgt no ienaidnieka, apkaunot savus uzplečus, pakļaut sevi nezūdošam negodam, savai godīgajai un drosmīgajai dzīvībai, kas ne reizi vien izgājusi no uguns kristībām, uzmest nezūdošu traipu, mirt nodevēja nāvē…

Kapteinim nācās izvēlēties vai nu negodu, vai arī pieļaut, ka liktenīgā vēstule nonāk pie ģenerāļa, kas Martai de Šastenē būtu nāves spriedums.

—   Ko gan man nozīmē negods, — viņš kaislīgi iesaucās, — ko nozīmē kaunpilna nāve, ja viņa būs glābta!..

xrv

Jau pēc desmit minūtēm Hektors Lemblēns bija zirgā un jāja eskadrona priekšgalā. Bija tumša nakts. Viena no tām brīnumjaukajām tumšajām Āfrikas naktīm, kad mirdz, zvaigznes, bet to starojums nesasniedz zemi. Tikai nelielā attālumā var saskatīt apkārtni, neraugoties uz. spoži mirdzošajām debesīm.

Nelielā vienība iejāja ielejā, kas pēc dažiem līkločiem pārgāja milzīgā līdzenumā. Lai bēgtu, kapteinim savs nodoms bija jāīsteno pirms kolonna sasniegs šo līdzenumu.

Eskadrons virzījās uz priekšu pa diviem cilvēkiem rindā, bet tā priekšgalā atradās leitnants. Hektors jāja pēdējā rindā

kopā ar unteroficieri, kas jau sen bija viņa padotais. Untcroficieris pirms gada bija redzējis, kā viņš, smagi ievainots, bija kritis kaujas laukā.

Pēkšņi, brīdī, kad viss eskadrons nozuda aiz asa pagrieziena, Hektoram ienāea prātā negaidīta doma.

„Kareivis, kas jāj man līdzās, sedlos jau aizmidzis. Es nolekšu zemē, mans zirgs, kā jau visi kavalērijas zirgi, turpinās soļot līdzās viņējam, neraugoties uz to, ka jātnieks būs nozudis. Kad kareivis atmodīsies, viņš sacels trauksmi un atzīsies, ka gulējis. Tad iedomāsies, ka esmu nosalis un bez samaņas nokritis ceļmalā. Viņi sāks mani meklēt. Bet mani netradīs un nospriedīs, ka arābi mani nogalinājuši, bet manu ķermeni iesvieduši krūmos.“

Hektors noslīdēja zemē, un viss notika tā, kā viņš bija iedomājies: viņa zirgs turpināja soļot līdzās kareivja zirgam. Kā jau zināms, kapteinim apkārtne bija labi pazīstama.

Viņš zināja, ka trīs Ijē no šejienes, kalnos viņš sastaps vienu no klejojošām arābu ciltīm, kas apmetusies pie strauta, un kājām devās uz klejojošo arābu ciemu.

Viņš slēpās aiz krūmiem un, izdzirdis mazāko troksnīti, apstājās. Viņš vairs nebaidījās satikt kādu arābu, bet gan kādu franču kareivi.

Rītausmā viņš sasniedza ciemu. Arābu sargs uz viņu notēmēja.

—  Stāt! — viņš arābiski iesaucās. — Esmu draugs, turklāt viens pats.

Arābs nolaida ieroci, bet kapteinis nometa zobenu. Ar to pilnīgi pietika, lai nonāktu ciemā, nesaņēmis krūtīs lodi. Hektors zināja, ka cilvēks kļūst svēts, kopš brīža, kad viņš pārkāpis arāba telts slieksni. Viņš iegāja cilts vadoņa lelli. Viņš patlaban tīrīja ieroci.

Hektors sacīja:

—   Es tev gribu uzticēt savu noslēpumu un ceru uz tavu palīdzību.

—   Klāj vaļā, — vadonis sacīja, — ja esi izsalcis, lūk tur ir ēdiens, ja tev slāpst — tur ir kazas piens.

Arābi vienmēr ir augstsirdīgi, ja aizkustina viņu sirdi un iztēli.

—  Es lūdzu palīdzību, — Hektors teica, — man tā vajadzīga, lai varētu aizspiest plakstiņus manam mirstošajam tēvam, kas mani aicina pie sevis.

—  Kur atrodas tavs tēvs?

—  Francijā.

—  Bet kāpēc tu nebrauci ierasto ceļu un nevērsies pēc palīdzības pie saviem tautiešiem?

—   Tāpēc, ka priekšnieks neļautu man atstāt armiju, — Hektors sacīja. — Man vajadzīgs zirgs un apmetnis, kādu valkā arābi. Es par visu jums samaksāšu.

Hektoram līdzi bija divsimts luidori, kas iešūti ādas jostā. Viņš arābu vadonim par zirgu un apmetni samaksāja desmit luidorus.

*             * *

Pēc divām dienām kapteinis Hektors Lemblēns, pārģērbies par arābu, ieradās mazā ostas pilsētiņā Bužī un uzkāpa uz maltiešu kuģa, kas devās uz Marseļu. Bet pūta pretvējš, kuģis bija slikts, vētra to aizkavēja, un tikai 23. vakarā tas ienāca Marseļas ostā. Viena diena bija zaudēta. Nebija nekādas iespējas divsimts ljē, kas viņu šķīra no Parīzes, nobraukt vienā diennaktī. Bet Hektors cerēja, ka liktenīgās vēstules īpašnieks dienu pagaidīs un viņš atbrauks laicīgi.

Kapteinis devās ceļā un pēc divām diennaktīm jau soļoja pa Babilonijas ielu, kur dzīvoja baronese.

Bija 25. datuma vakars. Marta bija viena un gulēja uz dīvāna.

Viņa izskatījās bēdu sagrauzta un tik tikko pazina Hektoru, kad viņš ienāca.

—   Te nu es esmu! — kapteinis iesaucās. — Marta, jūs esat glābta!

Marta noliedzoši pakratīja galvu.

Tas kapteini šausmināja.

—   Nē, — viņa atbildēja, — ir jau par vēlu! Esmu pagalam!

—  Par vēlu!

Šie vārdi no Hektora lūpām izskanēja kā gārdzieni.

—    Jā, — Marta turpināja, — ir jau par vēlu… viņš jau bija… šorīt… es vēl arvien jūs gaidīju… es viņam lūdzos… metos ceļos viņa priekšā… es turēju viņa rokas… Saprotiet, Hektor, es biju saņēmusi šī nelieša rokas savējās… viņš bija nepielūdzams… nepielūdzams… „Ardievu, kundze, — viņš man sacīja, — ardievu, es nu dodos uz Alžīru.“ Pēc tam, — Marta piebilda, — es biju kā jukusi.

Kapteiņa acīs iemirdzējās naida uguntiņas.

—   Nu, labi! — viņš iekliedzās. — Es viņu panākšu… Dievs dos man spārnus… Bet ja viņš atbrauks ātrāk par mani, tad paspēšu viņu nogalināt, pirms liktenīgā vēstule būs atdota. Tas nekas, ka nekad šo nelieti neesmu reedzējis, es vienalga viņu pazīšu!

Kapteinis, ārkārtīgi pārskaities, devās projām, nepasniedzis baronesei pat roku. Viņš atlaida savu karieti un ieradās viesnīcā kā vienkāršs apmeklētājs, tāpēc līdz krastmalai viņam nācās iet kājām.

Desmitos vakarā Babilonijas iela ir tukša un tumša. Hektors gāja ļoti veikli un mierīgi visu apdomāja. Šis miers bija iestājies pēc lielā sasprindzinājuma. Vajadzēja nekavējoties atgriezties Āfrikā, pievienoties ģenerālis, kas nu, protams, viņu uzskatīja par dezertieri. Visiem spēkiem bija jācenšas neļaut nepazīstamajam ierasties ātrāk par viņu, citādi Martai draudēja nāve.

Pēkšņi Hektors saskrējās ar cilvēku, kas nāca viņam pretim.

—  Stulbenis! — garāmgājējs rupji nolamājās.

—   Pats esat stulbenis, — Hektors dusmīgi atbildēja.

Garāmgājējs satvēra viņu aiz rokas un teica:

—   Kungs, jūs mani apvainojat!

—   Ļoti iespējams! Bet liecieties mierā, man nav laika, es steidzos.

—   Kungs, — nepazīstamais vēsi atbildēja, — jūs mani pagrūdāt, un jums jāatrod laiks, lai sniegtu man gandarījumu.

—  Gandarījumu!

—  Pretējā gadījumā uzskatīsim, ka esat gļēvulis!

—  Kungs, — kapteinis atbildēja, — lieciet mani mierā. Ja man būtu brīvs laiks, es jūs sodītu par nekaunību.

—  Ā! Ja tā, tad es jūs uzskatīšu par gļēvuli līdz brīdim, kad sniegsiet man gandarījumu! Arī es esmu armijas cilvēks.

Hektors nodrebēja. Cīnīties nozīmēja zaudēt laiku, kura viņam jai/ tā bija par maz, un pastāvēja arī risks, ka viņu varēja nogalināt… Bet kas tad glābs Martu?

Viņš garāmgājēju paņēma aiz rokas, pieveda pie lāktura un teica:

—  Kungs, ielūkojieties manā sejā. Vai es izskatos pēc gļēvuļa?

—  Nē.

—  Tomēr ar jums cīnīties es nevaru.

—  Bet kāpēc gan ne?

—  Mana dzīvība man nepieder.

—  Bet kam tad?

—  Sievietei, kuru mīlu.

—  Vai esat precējies! — garāmgājējs iesmējās.

Hektors savukārt palūkojās pretimnācējā un nodrebēja. Viņa priekšā stāvēja vecs vīrs ar aukstu izsmējīgu smaidu uz lūpām un mirdzošām acīm. Šis cilvēks bija ģērbies melnās drēbēs, bet uz zīmotnes viņam bija Goda leģiona zīme.

—   Kungs, — Hektors turpināja, — dodiet man solījumu neizpaust to, ko jums teikšu. Tikai šajā gadījumā varu izskaidrot iemeslu, kāpēc nevaru ar jums cīnīties.

—  Dodu jums goda vārdu, stāstiet.

—  Jūsu vārds?

—  Pulkvedis Leons, atvaļināts virsnieks.

—   Nu, tad klausieties, — Hektors sacīja. — Es nāku no sievietes, kura mani mīlēja. Šīs sievietes vēstule, kas man adresēta, nonākusi nelieša rokās, kas grib viņai to pārdot par pasakainu summu. Viņa lūdza pagaidīt un atrakstīja man. Šo vēstuli saņēmu Āfrikā, ekspedīcijas laikā pirms kaujas. Es dezertēju, apkaunoju savu mundieri, bez apstājas nodrāzos piecsimts ljē,

bet tomēr nokavēju. Es nolēmu atgriezties kaujas laukā, lai notvertu nelieti, kurš ved vīram sievas vēstuli.

Pulkvedis Hektora stāstu uzmanīgi noklausījās.

—   Kungs, — viņš sacīja, jums nepagūt laikā, bez tam jūs jau esat izsludināts par dezertieri, un ja mēs pieņemsim, ka jūs nearestēs Francijā, jūs tomēr arestēs, kolīdz jūs nokļūsiet uz Āfrikas zemes.

Hektors nodrebēja.

—   Vēstule sasniegs adresātu. Bet jūs labi darījāt, ka mani pagrūdāt, bet pēc tam uzticējāt man savu noslēpumu.

—  Kāpēc?

—  Tāpēc, ka varu glābt gan viņu, gan jūs.

Pulkveža balss skanēja mierīgi un pārliecinoši.

—  Jūs! — Hektors iesaucās, — bet kas gan jūs esat?

—  Es jau teicu, mani sauc pulkvedis Leons, tas arī viss.

—  Bet tas, ko jūs man solāt, ir neiespējams!

—  Ja vēlaties pārliecināties par pretējo, esmu jūsu rīcībā.

—  Tad stāstiet!

Pulkvedis izvilka pulksteni.

—  Tagad ir vienpadsmit, — viņš sacīja, — atgriezieties pie būtnes, no kuras nācāt, un pasakiet, ka viņa ir glābta. Pēc tam pusnaktī ierodieties uz balli Operā, ģērbies domino tērpā, ar zaļu lentu pār plecu. Tur jūs uzzināsiet, kā varu izpildīt savu solījumu. ‘4

—   Kungs, — Hektors vaicāja, — vai zināt, ka, pasmiedamies par mani, jūs būsiet izdarījis briesmīgu nelietību?

Šis mirklis bija svinīgs, bet pulkveža seja nopietna un cēlsirdīga.

Hektors bija uzvarēts.

XV

Pateicoties šim notikumam, kapteinis Hektors Lemblēns tad arī nonāca Operas ballē, tērpies domino ar zaļu lentu pār plecu. Un pēcāk viņš bija arī „Zobena brālības“ sapulcē, kur

pulkvedim Leonam deva zvērestu, kas lika uz mužu saglabāt uzticību šīs slepenās brālības briesmīgajiem statūtiem.

*              # *

Pirms izsekojam tālakai nolikumu gaitai, nepieciešams pārcelties uz Āfriku. Tas nolika pēc viena mēneša.

Nakts no Allasa kalnu virsotnēm bija nolaidusies pār to Āfrikas teritorijas daļu, kur bija jau izliets lik daudz asiņu.

Sargi un sargkareivji zirgos atradās savos posteņos, kareivji pilnā ekipējumā gulēja teltīs, bel nometnē valdīja nāves klusums.

Ģenerālis bija viens. Viņš skumīgi sēdēja, domīgi galvu nokāris uz krūtīm. Uz galda viņam priekšā uzzīmēts gulēja turpmākās darbības plāns. Bet viņa acis jau ilgāku laiku to nevēroja. Viņa domas bija no Āfrikas tālu, tās lidoja pāri jūrai, kur atradās viņa dzimtenes miglainais krasts. Un viņš domās vēlreiz pārdzīvoja savas dzīves pēdējos trīs mēnešus.

Vispirms vecais karavīrs sevi redzēja Burgundijā, Belvū, skaistā mazā pilī, kas celta Jonas krastā. Tur viņš sēdēja starp sirmgalvi un jaunu meiteni, šī meitene uzsmaidīja viņam to skumīgo smaidu, kas pievelk sirdi. Un viņa sirds, kas bija kļuvusi cieta kaujas laukā, notrīsēja vēl nebijušā satraukumā.

Pēc tam ģenerāļa domas, pārlidojušas attālumu, apstājās Normandijā, drūmajā, skumīgajā pilī, kuru acīm slēpa klintis un bezgalīgā jūra, bet no otras puses pletās viendabīgs milzīgs līdzenums, kurā vietām auga ābeles. Bel pāri visam klājās mākoņainas pelēcīgas debesis.

Tur viņš atkal ieraudzīja jauno meiteni, arvien vēl skumju un domās iegrimušu. Viņš šīs skumjas un šo domīgumu izskaidroja ar sievietes bēdām, jo viņas vīrs pēkšņi atstāj visus viņas lik ļoti mīlētos ģimenes locekļus.

Ģenerālis pēkšņi atcerējās, kā viņa nobālēja, kad viņš paziņoja par savu aizbraukšanu un, to atceroties, sirds aiz prieka sāka sisties straujāk.

Tad no miglainās Normandijas ģenerāļa de Rivinjī domas pārnesās uz Parīzi. Uz Parīzi, kur valda juceklis un jautrības

virpulis, uz mūsdienu Bābeli, kur viss pats svētākais var saņemt apvainojumu, uz Parizi, netīrumu un akmeņu milzīgo kloāku, kur bezkaislīgi sastopas labdaris, netiklis un kārdinājums izpaužas visdažādākajos veidos.

Ģenerālis redzēja mazo savrupmāju, kuru viņš iekārtoja, mēbelēja, izdaiļoja tieši savai jaunajai sievai, kā zivju dzenis, reizēm izplūcot savas spalvas, lai no tām izveidotu ligzdu savai iemīļotajai.

Savrupmāja bija apgaismota kā svētkos, pagalmā bija daudzas ekipāžas ar ģerboņiem un vesels bars kalpotāju. Pirmajā stāvā dejoja elegantu viesu pūlis tikai izmeklēta sabiedrība, kas ģērbušies zīdā un samtā, bet balles karaliene bija Marta.

Un līdzīgi tam, kā katrai karalienei bija galms, arī ap Martu grozījās jaunskungu spiets, kuru saldās runās bija tūkstošiem pieglaimīgu vārdu. Viņi bija kā izsalkuši vilki, kas klaiņo ap māju, kuru sargāja kareivja gods.

Viņš sajuta, kā asinis dzīslās sāka ritēt straujāk, šis cilvēks, kas visu dienu bija pavadījis uz zirga kaujas laukā un alcis atpūtas, nu gribēja doties Visumā un atrasties līdzās viņai.

Ģenerālis bija greizsirdīgs ne tāpēc, ka M artai neticēja, bet gan tāpēc, ka viņam bija jau četrdesmit pieci gadi, bet viņai tikko palika deviņpadsmit.

Barons Flārs-Rivinjī iemīlēja savu jauno sievu tā, kā mīl cilvēki, kas ilgāku laiku dzīvojuši tropos. Viņa bērnišķīgā sirds līdz šim bija mīlējusi tikai slavu. Viņš, neraugoties uz savu spēku, padevīgi un maigi nolieca galvu mazās un trauslās jaunās sievietes priekšā, kuras mati bija blondi un viņa pati kā vīzija.

Pie ieejas teltī atskanēja neliels troksnis. Rivinjī pacēla acis.

—  Ģenerāli… — jauns virsnieks klanīdamies sacīja.

—   Nu, kas atgadījies? — Rivinjī vaicāja.

—   Jēgeru vads uzbrucis arābiem un atvesti vairāki gūstekņi.

—  Lieliski. Kur viņi ir?

—   Nometnē, ģenerāli, bet tas nav svarīgi. Viens no arābu gūstekņiem pa ceļam sarunājās ar leitnantu, kas komandēja vienību, un pastāstīja kaut ko ļoti dīvainu, kas attiecas uz pazudušo kapteini Lemblēnu.

Izdzirdējis šo vārdu, Rivinjī nodrebēja.

—  Kā! — viņš teica. — Vai arābs zina, kas noticis ar nelaimīgo kapteini?

—  Jā, ģenerāli, šķiet, tas ir tā.

—   Kapteinis bija lielisks virsnieks, — ģenerālis sacīja, — cilvēki, kurus viņš komandēja, pēdējo reizi viņu redzēja noslēdzot vienības kolonnu pie ieejas aizā. Kareivis, kas jāja viņam līdzās, bija iesnaudies, bet kad pamodās, kapteiņa vairs nebija, viņa segli bija tukši, bet zirgs soļoja līdzās. Kas ar viņu notika? Varbūt viņš miegā iekrita krūmos, kur arābi viņu nogalināja?

Adjutants palūkojās uz ģenerāli.

—  Nu, ko jūs tagad man teiksiet?

—   Ja tikai arābs nekļūdās datumos, kāds franču virsnieks ieradās ciemā, kur šis arābs bija vadonis. Virsnieks bija nācis viens un krita vai no kājām aiz noguruma. Viņš lūdza arābiem izrādīt viesmīlību un nodot viņu priekšnieka pārziņā. Tad palūdza apģērbu, par kuru samaksāja, un pārģērbies aizbrauca jūras virzienā. Arābi domā, ka viņš aizbrauca uz Franciju.

—  Tas nav iespējams! — ģenerālis iesaucās.

Adjutants klusēja.

—  Atsūtiet šo arābu pie manis, — Rivinjī pavēlēja.

Virsnieks paklanījās un gribēja jau izpildīt pavēli, kad uz

telts sliekšņa parādījās kāds cilvēks.

Viņš bija trīsdesmit piecus gadus vecs, ar garu un kuplu bārdu, viņš bija ģērbies fantastiskā apģērbā, kādu Āfrikā valkā tūristi, kas zinātniskos nolūkos pavada armiju.

—  Ģenerāli, atvainojiet, — ienākušais sacīja, sasveicinoties kā piedienas armijas cilvēkam.

De Rivinjī atņēma sveicienu un ar žestu aicināja ienākt, ar ziņkāri uzlūkojot svešinieku. Viņš agrāk nekad šo cilvēku nebija redzējis.

—   Ko kungs vēlas? — viņš vaicāja.

—   Ģenerāli, — svešinieks sacīja, — es varu jums sniegt ziņas par kapteini Lemblēnu.

Ģenerālis nodrebēja.

—  Vēl viens! — viņš iesaucās. — Jūs esat ieradies, lai atspēkotu baumas, vai ne? Sakiet man, ka viņš ir miris, ka arābi viņu nogalinājuši… sakiet, ka kapteinis tomēr nav dezertējis.

—  Ģenerāli, — svešinieks sacija, — ļaujiet man ar jums aprunāties zem četrām acīm.

De Rivinjī deva mājienu. Adjutants izgāja un pavēlēja sargam, kas stāvēja pie ieejas teltī, nevienu neielaist.

Svešinieks familiāri apsēdās. Tas ģenerāli aizvainoja, bet svešinieka lūpas rotāja smaids, it kā viņš būtu pārliecināts par sava ziņojuma svarīgumu.

—  Ģenerāli, tas, par ko gribu jums pastāstīt, ir tik svarīgi, ka man jālūdz jums dot godavārdu.

—  Par ko? — ģenerālis vaicāja.

—  Ka es no šejienes izkļūšu sveiks un vesels, neraugoties uz visu to, ko jums izstāstīšu.

—  Dodu godavārdu, — ģenerālis sacīja, pretēji savai gribai saraucot uzacis un sev vaicājot, par kādu nelietību šis cilvēks grib pastāstīt.

—  Nu, labi, — svešinieks sacīja un, ieņēmis ērtāku pozu, turpināja. — Kapteinis nav miris, ģenerāli.

—  Ko jūs teicāt?

—  Kapteinis ir dezertējis.

—  Tas nav iespējams.

—  Bel tomēr, ģenerāli, tā Ir taisnība.

—  Kungs, man vajadzīgi pierādījumi.

—  Jūs tos saņemsiet, ja mani uzklausīsiet.

—  Runājiet, kungs.

—   Kapteinis bēga tāpēc, ka bija svarīgi iemesli, lai viņš ierastos Francijā, un laika nebija daudz.

Dzirdot šos vārdus, ģenerāļa sejā bija saskatāms pamatīgs izbrīns.

—   Hektors Lemblēns Francijā atstāja vienu no tām aizraušanām, kuru dēļ gatavs ziedot visu — godu, pienākumu izpildi, ģimeni, tēvzemi.

—   Stāstiet tālāk, kungs! — ģenerālis teica, un viņa sirds sažņaudzās neskaidrās priekšnojautās.

—  Šī sieviete bija briesmās, un viņa kapteinim atrakstīja.

—   Ak! — Rivinjī iesaucās, pēkšņi atminējies, — viņš saņēma vēstuli stundu pirms ekspedīcijas.

—   Pilnīgi pareizi.

—   Tagad es saprotu, ka tā ir bēgšana. Bet kā jūs par to uzzinājāt? Varbūt jūs esat kapteiņa draugs un vēršaties pie manis pēc cēlsirdības, lai glābtu viņu no likteņa, kas to sagaida?

Svešinieks noliedzoši pakratīja galvu. Ģenerālis nodrebēja, uz viņa lūpām redzot parādāmies ironisku smaidu.

—   Kungs! Kapteinis Lemblēns mani ir tā aizvainojis, ka to labot nespēj pat asiņu plūdi, un esmu zvērējis ar viņa godu izdarīt to pašu, ko viņš ar manējo. Tagad jūs redzat, ka es nevēlos viņu glābt.

—   Ko gan jūs tādā gadījumā gribat? — ģenerālis vaicāja. Viņa piere bija saraukta.

—  Kāda man daļa gar to, kādas būs jūsu domas par mani, es atriebjos par sevi.

—   Un tālāk, — de Rivinjī sausi vaicāja.

—   Es izskaitļoju, svešinieks vēsi turpināja, — ja mīļotā sieviete sauks palīgā, viņš pametīs visu. Man izdevās savam ienaidniekam nozagt vienīgo vēstuli, kuru viņam bija rakstījusi šī neuzmanīgā sieviete.

—  Kāda nelietība! — ģenerālis nočukstēja.

—  Es atriebjos, — stāstītājs mierīgi piezīmēja.

Ģenerālis uz savu sarunu biedru palūkojās ar nicinājuma

pilnu skatienu.

—  Mans kungs, — viņš tam sacīja, — jūs esat rīkojies gudri, kad lūdzāt mani jūs atlaist sveiku un veselu.

Svešinieks paraustīja plecus.

—   Pretējā gadījumā es būtu pavēlējis jūs nošaut.

Svešinieks pasmaidīja kā cilvēks, kas vienaldzīgi izturas pret

draudiem un pat tos jau paredzējis.

—   Tomēr, — ģenerālis turpināja, — es nesaprotu, kāpēc jūs to visu man stāstot.

—   Varbūt tas jūs var interesēt?

—  Nemaz, varat par to būt drošs.

Šajā laikā dc Rivinjī sajuta, ka pār muguru pārskrien skudriņas, it īpaši tad, kad svešinieks cieši uz viņu paskatījās.

—  Vai tiešām jūs domājat, ka gadījums ar kapteini Lemblēnu uz jums neattiecas?

—  Mans kungs!

—  Ģenerāli, jūs pazīstat šīs sievietes vīru.

—  Es?

Šajā vienīgajā vārdā, kas tika izteikts satraukuma iespaidā, izskanēja draudi.

—   Kā es jau jums teicu, — svešinieks aukstasinīgi turpināja, — jūs pazīstat vīru, pat ļoti labi pazīstat, bet tā kā man jānodod šī vēstule…

—  Nu, tad griezieties pie viņa! — de Rivinjī drudžainā nepacietībā sacīja.

—  Es to arī daru, — svešinieks noskaldīja.

Ne pērkona grāvieni, kas sašķel mākoņus, ne zemestrīce, kas konvulsijās rausta zemi, ne Vezuvs, kas ar lavas plūsmu noslaucīja no zemes virsmas pilsētas, neatstātu uz ģenerāli tādu iespaidu kā šie četri svešinieka vārdi — „Es to arī daru.“

Tātad viņš bija šis virs.

Vispirms viņš apstulbis palūkojās uz cilvēku, kas stāvēja viņa priekšā, tad nosprieda, ka viņš ir kļuvis vienkārši par murgu upuri. No viņa krūtīm izlauzās kliedziens, acis iemirdzējās naidā, satvēris pistoli, viņš to pielādēja un nomērķēja uz svešinieku.

—   Mans kungs, es laužu savu doto vārdu un jūs nogalinu.

Svešinieks nepakustināja pat uzacis. Viņš mierīgi izvilka no kabatas maku, sameklēja tur vēstuli un nolika to ģenerālim priekšā.

De Rivinjī palūkojās uz rokrakstu, un pistole viņam izkrita no rokas. Pēc tam, paņēmis vēstuli, viņš to no sākuma līdz beigām uzmanīgi izlasīja, arī parakstu, kas bija šīs nesaprātīgās sievietes roku darbs. Marta bija uzrakstījusi savu vārdu, tāpal arī kapteiņa Hektora Lemblēna adresi, un tas norādīja, ka vēstule adresēta tieši viņam.

Ģenerālim sareiba galva. Viņš pieleca kājās un kā tīģeris sāka mētāties pa telti, drudžaini ar rokām tverot krūtis. Viņa seju klāja auksti sviedri, lūpas konvulsīvi raustījās, un mati bija sacēlušies stāvus. Pēc tam, pagriezies pret svešinieku kā zibens, kas drāžas tam virsū ar savu skatienu, kurš bija nicinājuma un naida pilns, viņš ar roku norādīja uz telts durvīm.

—  Vācies projām! — viņš pavēlēja. — Vācies, nelieti!

Un šis cilvēks ar dzelzs gribu, kuru kareivji bija iesaukuši

par lauvu, kā nolemts nāvei metās ceļos. Asaras straumēm plūda pār viņa vaigiem, un viņš mēmi čukstēja:

—  Ak, Marta, Marta… jūs, kuru es tā mīlēju!..

XVI

Ak, kādas trīs briesmīgas dienas ģenerālis pārdzīvoja uz kuģa klāja. Nekustīgi, pavērsis seju pret to horizonta daļu, aiz kuras slēpjas Francija, viņš ar nomāktu un skumīgu skatienu raudzījās bezgalīgajos jūras plašumos.

Kādas briesmīgas mokas viņž izcieta šo trīs dienu piespiedu bezdarbības laikā. Iegrimis savās domās, viņš centās uzsmaidīt apkārtējiem, kas pret viņu izjuta cieņu, bet nespēja ne mirkli aizmirst to, kas svilināja viņa smadzenes; to patiesībā izstāstīt nemaz nav iespējams.

Nu dzīve viņam šķita bezcerīga un drūma kā bezgalīgā jūra, pa kuru peldēja šis kuģis.

Kādu laiku barons de Rivinjī nožēloja, ka pametis Āfrikas krastus, kur viņu varēja nogalināt jau pirmajā cīņā. Bet drīz viņu pārņēma doma par atriebību.

„Man vajadzīga šī cilvēka dzīvība!“ viņš nosprieda. Un šīs kaislīgās vēlēšanās iespaidā ģenerālis de Rivinjī skaitīja stundas, minūtes un sekundes, ko pavadīja ceļā, un cerēja, ka „Nestors“ — tā sauca šo kuģi — iepeldēs Marseļas ostā tik agri, ka viņš tūlīt varēs dabūt pasi, jo kuģa kapteinim pēc likuma bija jāizmet enkurs, jānosūta visas pases uz pilsētas pārvaldi, un tad viņš tūlīt varēs doties tālākā ceļā.

-89-

Bet ģenerālis savos aprēķinos kļūdījās.

„Nestors“ Marseļā ieradās svētdien — dienā, kad visas sabiedriskās iestādes ir slēgtas, un ģenerālim nācās atlikt izbraukšanu uz Parīzi līdz pirmdienai.

Viņš pavēlēja bagāžu nogādāt „Imperatora hotelī“, labākajā Marseļas viesnīcā, un bija ļoti izbrīnīts, sastopot pie viesnīcas ieejas pazīstamu, gadus trīsdesmit piecus vecu cilvēku. Viņš bija ģērbies ceļinieka tērpā un sniedza ģenerālim roku.

—  Vai tas, baron, esat jūs? — viņš teica.

—  Ševaljē d’Astī? — arī ģenerālis bija pārsteigts.

—  Viņš pats, — ševaljē paklanījās.

Ševaljē, kā jau lasītājam zināms, piedalījās pirmajā „Zobena draugu brālības“ tikšanās reizē un iestājās šajā slepenajā un briesmīgajā organizācijā. D’Astī un ģenerālis tuvāk iepazinās Parīzē un Nivernē, kad pirmais atbrauca pie sava radinieka marķīza Flāra-Mongorī, ševaljē tēvoča kaimiņa, kur pēdējais bija pavadījis bērnību.

Ģenerālis jutās briesmīgi, tāpēc viņš ļoti priecājās par tikšanos ar ševaljē, cerēdams kaut uz neilgu laiku piemirst savas bēdas draudzīgajā sarunā.

—  Kurp jūs braucāt? — viņš vaicāja.

—  Uz Parīzi, ģenerāli.

—  No kurienes?

—  No Itālijas.

Ģenerālis izjuta atvieglojumu, domādams, ka ševaljē varbūt vēl nezina, ka viņš ir precējies, jo viņam šķita, ka katrs var saskatīt to kauna traipu, kas ar lieliem burtiem uzrakstīts uz viņa pieres. Tiešām, ševaljē kautrīgi atturējās no izprašņāšanas par barona de Rivinjī atgriešanās iemesliem Parīzē.

—  Kad jūs izbrauksiet? — ģenerālis viņam vaicāja.

—  Rīt no rīta ar pasta karieti.

Rivinjī nopriecājās.

—  Lieliski! — viņš sacīja. — Varbūt jūs savā karietē atradīsiet vietiņu līdz Parīzei arī man?

Ģenerālis baidījās no vientulības un bija ļoti iepriecināts, ka nejauši sastapis ceļabiedru.

Ševaljē d’Astī un ģenerālis kopā paēda.

Pretēji saviem aristokrātiskajiem ieradumiem de Rivinjī meklēja aizmiršanos šampanieša kausā, un tas viņam daļēji arī izdevās. Turklāt ševaljē bija jautrs, asprātīgs un zobgalīgs.

Kā pavadīt provincē garu vakaru?

D’Astī šo jautājumu atrisināja, piedāvādams ģenerālim apmeklēt teātri. Spēlēja itāļu trupa. Ģenerālis piekrita.

—   Es jau liku rezervēt divas vietas orķestrī, — ševaljē sacīja, — jo paļāvos, ka nāksiet kopā ar mani.

To sakot, viņš familiāri paņēma ģenerāli aiz rokas un aizvilka uz teātri.

Uz ietves pie viesnīcas sulainis daudznozīmīgi paklanījās d’Astī, kurš veikli viņam iečukstēja ausī:

—   Lielajā teātrī.

Ģenerālis un viņa ceļabiedrs vēl nepaguva aiziet līdz šīs garās ielas galam, kas bija marseliešu lepnums, kad sulainis nozuda aiz svētā Ludviķa ielas stūra.

Ģenerālis de Rivinjī gāja savas bēdu nastas sagrauts. Viņš ienāca skatītāju zālē un vienmērīgā, asā gaitā aizgāja līdz savai vietai. Viņš, savu domu pārņemts, pret apkārtni izturējās vienaldzīgi un ar drūma cilvēka skatienu aplūkoja publikas pārpildīto zāli un skatuvi, kur tobrīd atradās aktieri. Bel drīz brīnišķīgā mūzikas noslēpumainā vara pārņēma arī viņa saspringtos nervus un apmiglotās smadzenes. Un ģenerālis de Rivinjī jula, kā viņu pārņem patīkamas, kaut ari skumjas izjūtas, kas reizēm notiek ar visnospiestākajām dvēselēm. Pretēji gribai acīs parādījās asaras, sirds iepukstējās straujāk, un viņš atcerējās Martu…

Ģenerālis to redzēja skaistu un nevainīgu… un viņam likās, ka redz sapni…

Pēkšņi vārds, kas necienīgā tonī tika izteikts viņam aiz muguras, nonāca līdz ģenerāļa ausīm. Ātri pagriezies, viņš sev aiz muguras ieraudzīja divus cilvēkus. Vienam no viņiem bija gadi piecdesmit. Šis kungs bija ģērbies melnās drēbēs, bet pie zīmotnes viņam bija (ioda leģiona lentīte. Viņš izklaidīgi raudzījās uz skatuvi.

Otram bija gadi divdesmit deviņi vai trīsdesmit. Viņš bija ļoti bāls, un ģenerālim šķita, ka viņš kādreiz jaunības gados šo cilvēku ir redzējis.

—   Paklau, — teica cilvēks ar ordeni, turpinādams pētīt primadonnu, — vai jūs redzējāt nabaga Lemblēnu?

Izdzirdis šo vārdu, ģenerālis veikli pagriezās. Šajā mirklī nepatīkamas tirpas pārskrēja viņa ķermenim.

—  Es no viņa šķīros Parīzē. Tagad viņš ir laimīgākais cilvēks pasaulē, — nolaidis acis, jaunais cilvēks atbildēja.

Ģenerāļa sirds sāka mežonīgi sisties, un viņš, aukstiem sviedriem nosvīdušu pieri, sāka ieklausīties.

Šajā brīdī d’Astī mierīgi ar tālskati aplūkoja skaistas sievietes, kas sēdēja zālē.

—  Nabaga Hektors Lemblēns, — cilvēks ar ordeni turpināja, — spriežot pēc jūsu teiktā, viņš pastrādāja lielu muļķību.

Ģenerāļa sirds vai pamira.

—  Jā, patiešām, — jaunais cilvēks piekrita.

Viņš runāja drīzāk kā skolnieks, kas atbild uzdoto stundu, nevis kā stāstnieks. Bet ģenerālis bija pārāk satraukts, lai tam pievērstu uzmanību.

—  Tātad viņš dezertēja.

—  Jā.

—  Un atgriezās Parīzē?

—  Jā, pulkvedi, tur viņu gaidīja sieviete.

—  Vai viņa ir jauka?

—  Esmu viņu redzējis tikai reizi.

Ja šajā mirklī orķestrim būtu pauze, varētu sakļausit, kā sitas ģenerāļa de Rivinjī sirds.

—  Nu, kā? Kāda jums viņa šķiet?

—  Domāju, ka viņa ir burvīga.

—  Vai zināt, kā viņu sauc?

Izdzirdis šo jautājumu, ģenerālis juta, ka viņam sagriežas galva.

Ja viņš būtu mundierī, tad ietriektu zobenu jaunā cilvēka krūtīs, pirms pār viņa lūpām nāktu šīs sievietes vārds.

—  Baronese de Rivinjī.

Tikko jauneklis izteica šo vārdu, priekškars aizvērās, un ģenerālis, pagriezies atpakaļ, satvēra viņa roku un sacīja:

—  Cienījamais kungs, vai jums nelabpatiktos man sekot?

De Rivinjī no sašutuma bija kļuvis gluži bāls.

Šķita, viņš jauno cilvēku nošaus, ja tas uzdrošināsies viņam nesekot. Jauneklis apstiprinoši pamāja ar galvu un devās ģenerālim pakaļ. Aiz viņiem nelielā attālumā nāca cilvēks ar ordeni un ševaljē d’Astī.

Ģenerālis savu pretinieku ierāva zāles stūrī.

—  Mans kungs, — viņš tam teica, — jūs zināt noslēpumu, kas kļūs par jūsu nāves spriedumu.

To sacīdams, ģenerālis viņam ar cimdu iesita pa vaigu.

—   Es esmu barons de Rivinjī, — viņš piezīmēja.

—   Tādā gadījumā, cienījamais kungs, — bāls kā nāve atbildēja svešinieks, — līdz rītam, tieši septiņos aiz Botāniskā dārza. Esmu apvainots un izvēlos zobenu.

Pēc tam, nosviedis ģenerālim pie kājām vizītkarti, viņš paņēma zem rokas cilvēku ar ordeni un izgāja foajē.

Ģenerālis pacēla vizītkarti, pat uz to nepaskatījies, un skrēja pie d’Astī.

—   Ševaljē, — viņš teica, — es cīnīšos rīt septiņos no rīta ar zobenu. Cīņa būs uz dzīvību vai nāvi. Jūs būsiet mans sekundants. Neizvaicājiet mani un neko necenšaties uzzināt. Lai šis briesmīgais noslēpums paliek tikai manā un pretinieka ziņā.

Ģenerālis de Rivinjī palūkojās uz sava pretinieka vizītkarti un izlasīja: „Marķīzs Gontrāns de Lasī“.

—   Gontrāns de Lasī! — viņš iekliedzās, — mana labākā drauga, kurš mani trīs reizes glābis no nāves,dēls. Ak!..

Ģenerālis salīgojās kā cilvēks, kuru ķēris pērkona spēriens, un atbalstījās pret d’Astī, lai nepakristu.

—   Iesim, — viņš nočukstēja aizsmakušā balsī, — iesim… Es baidos, ka nesajūku prātā.

XVII

Brīdī, kad ģenerālis atstāja teātri ševaljē d’Astī pavadībā, Gontrāns de Lasī — un tas tiešām bija viņš — arī izgāja no teātra kopā ar pulkvedi Leonu, kuru lasītājs jau noteikti būs pazinis. Viņi gāja pa Sentas un Paradīzes ielu uz viesnīcu, kas atradās Bonaparta stūrī.

Gontrāns ienāca komfortablā telpā, kas atradās apakšējā stāvā, kur kopā ar Leonu no rīta bija apmeties. Viņš iegāja zālē, tai līdzās bija guļamistaba.

Gontrāns bija bāls, viņa acis drudžaini mirdzēja. Pulkvedis turpretī bija vēss un mierīgs kā cilvēks, kas pilnībā ar sevi apmierināts. Viņš caur zobiem pat svilpoja pēdējās taktis no redzētās izrādes.

—   Pulkvedi, — de Lasī teica, apsēdies uz turku dīvāna, — vai jūs saprotat, ka esam pastrādājuši nelietību?

—  Tā ir nelaimīga sakritība!..

Un pulkvedis mierīgi paraustīja plecus.

—   Viņu nogalināt, — Gontrāns turpināja, — vai gan tā nav mana tēva piemiņas apgānīšana!

—   Piekrītu! Bet vai jūs neesat ievērojis, — pulkvedis vēsi turpināja, — kad augstas jūtas sajaucas ar mūsu dzīves prozu, mēs pastrādājam muļķības.

—  Kā tā? — Gontrāns vaicāja.

—   Mans dārgais, ja jūs sāksiet teikt frāzes par draudzību, cieņu pret senču piemiņu un tamlīdzīgi, tas beigsies ar to, ka acīs jums sanesīsies asaras, nervi būs beigti, jūs slikti gulēsiet, rīt roka drebēs, bet acis būs sarkanas… un jūs nogalinās. Lūk, pie kā noved poēzija.

Pulkvedis iesmējās.

—  Un tā, man jācīnās?

—  Protams, ja nevēlaties, lai uz jūsu vaiga paliktu ģenerāļa cimda pieskāriena pēdas, turklāt jums droši vien nav vēlēšanās cīnīties ar sešiem „Zobenu draugu brālības“ biedriem.

—  Ak, cik zemiski! — Gontrāns pie sevis nočukstēja.

—   Mans nabaga draugs, — pulkvedis līdzjūtīgi sacīja, — jūs vēl pietiekami neesat norūdījies un aizspriedumiem piešķirat pārāk lielu nozīmi. Bet, esat pārliecināts, ar laiku tas pāries.

Gontrāns neatbildēja. Viņš nolaida acis kā noziedznieks, kas noklausās savu nāves spriedumu.

—   Bet nu, mans dārgais draugs, — pulkvedis turpināja, — ja jūs vēlaties man paklausīt, tad atgulieties gultā un aizmiedziet. Es jūs pamodināšu. Es izvēlēšos zobenu un pasūtīšu karieti. Ar labu nakti, palieciet sveiks.

Un pulkvedis aizgāja, turpinādams dziedāt āriju.

Gontrāns ilgi nespēja atjēgties. Beidzot viņš saprata briesmīgo situāciju, kādā viņš bija nonācis, lai atgūtu Leonu. Tagad viņš saprata, ka no brīva cilvēka viņš bija uz mūžīgiem laikiem pārtapis par vergu un ieroci, kas atrodas sabiedroto rokās.

Kad marķīzs ienāca savā istabā, viņš tur sastapa Leonu, kas bija satraukusies un skumīgi viņam uzsmaidīja.

—  Ak Dievs! — viņa sacīja, — kas jums atgadījies? Kāpēc jūs esat tik bāls?

—  Šodien ir pienākusi atmaksas stunda, — Gontrāns sausi sacīja.

—  Atmaksas stunda? — viņa ar izbrīnu vaicāja.

—  Jā, šodien es maksāšu par jūsu mīlestību, — viņš teica, drudžaini smaidīdams, — līdz šim es tikai baudīju.

Un, pagriezis satriektajai Leonai muguru, viņš iekrita dīvānā, nolēmis tāpat apģērbies nosnausties. Viņš gulēja dziļā, nemierīgā miegā, visu laiku viņu vajāja murgi, un tas murmināja nesakarīgus vārdus. Leona klausījās un drebinājās.

*             * *

Gontrāns vairākas reizes atmodās un atkal aizmiga. Beidzot rītausmā pie durvīm klauvēja pulkvedis.

Gontrāns pieleca kājās, tūdaļ visu atcerējās, viņam kļuva bail pašam no sevis un lomas, kuru viņš spēlēja. Viņš nolēma: „Es ļaušu sevi nogalināt… tas būs taisnīgāk…“

Tad Gontrāns pulkvedim atvēra durvis.

—   Kā? — viņš izbrīnījās, — jūs vēl neesat apgūlies? Vai esat jucis?

Gontrāns paraustīja plecus.

—  Esmu aizmirsis izģērbties, — viņš sacīja.

—   Tas, mans draugs, ir muļķīgi. Skatieties, jūs esat bāls, jūsu nervi ir saspringti. Tas jums var dārgi maksāt.

—  Ek! Vai nav vienalga?

—  Nu, — pulkvedis flegmātiski sacīja, — tas nav jūsu interesēs.

Tad viņš mierīgāk, gandrīz vai draudzīgi piebilda:

—   Mans draugs, kad džentlmenis dodas uz divkauju, viņš gatavojas tai kā ballei un uzvelk svētku drēbes. Sakopiet sevi, nomainiet veļu, pārģērbieties svārkos, platās biksēs un uzvelciet kājās zābakus. Ak, jā, starp citu, es sagādāju lieliskus zobenus, tie ir ārkārtīgi viegli, pamēģiniet, — un pulkvedis marķīzam pasniedza zobenu, kas nejauši, gaisā pasviests, apzīmēja apli.

Gontrāns pārģērbās un, kad bija pilnīgi gatavs, iegāja pie Leonas. Viņa gulēja un šobrīd šķita skaistāka kā jebkad agrāk.

Gontrānam apreiba galva, un viņš sajuta, ka atkal atgriežas dzīvotgriba. Gribējās dzīvot mīlestībai.

Pulkvedis viņu paņēma pie rokas, un tie klusi izgāja no istabas. Leona pat nepamodās.

Uz ielas kariete jau gaidīja. Gontrāns un pulkvedis iesēdās tajā, noslēpa zobenus zem viena no spilveniem un pavēlēja kučierim:

—  Uz Botānisko dārzu!

Kariete aizlīgoja pa vēl tukšajām ielām. Pār zemi klājās bieza migla. Gaiss bija svaiguma pilns. Diena šķita ļoti nepiemērota divkaujai. Cīnīties ir tīkami tikai tad, kad spīd saule.

Kad kariete apstājās pie Botāniskā dārza un pulkvedis kopā ar Gontrānu izkāpa, lai dotos uz Žarē-Marseļas vienīgās mazās upītes krastu, Gontrāns sajuta, ka viņš ir nosalis, un ietinās putekļu mētelī.

—   Nu, — pulkvedis viņam teica, — kas gan ar jums noliks, kad novilksiet svārkus?

Viņš pasmaidīja.

—  Jūs lieliski zināt, ka šādi joki ir nevietā. Esmu nedaudz nosalis, tas arī viss! — Gontrāns atbildēja, paraustot plecus. — Turklāt man vēl nekad nav nācies cīnīties miglainā laikā, viņš piebilda.

—   Jūs arvien runājat kā dzejnieks, — pulkvedis ar nicinājumu sacīja.

Viņi nokāpa upītes krastā un izvēlējās piemērotu vietu kādā smilšainā laukumā. Drīz ieradās arī ģenerālis un ševaljē d’Astī, kas viņu pavadīja.

—  Ševaljē lieliski iejuties savā lomā, — pulkvedis klusi nočukstēja. — Varētu likties, ka viņš mūs nepazīst.

Ģenerālis bija ģērbies svārkos, kas kā jau armijas cilvēkam bija aizpogāti līdz pat zodam, un īsās pelēkās jātnieka biksēs. Viņa pārliecinošā un lepnā gaita liecināja par to, ka briesmu brīdī atgriezusies aukstasinība, kaut arī viņš bija bāls un skumīgs.

Viņš paklanījās pulkvedim un Gontrānam, pēc tam tā vietā, lai kā parast6 atietu malā, kamēr sekundanti vienojas par divkaujas norisi, tas devās tieši pie marķīza un viņam sacīja:

—   Cienījamais kungs, jūs esat marķīzs Gontrāns de Lasī, dēls pulkvedim de Lasī, kurš komandēja pulku Spānijas kara laikā?

Gontrāns nodrebēja un nobālēja vēl vairāk.

—  Jā, — viņš atbildēja.

—   Mans kungs, — ģenerālis turpināja, — jūsu tēvs bija man tuvs draugs un trīs reizes glāba man dzīvību kaujas laukā.

Klausīdamies ģenerāli, de Lasī neizsakāmi cieta.

—   Palūkojieties uz mani, — de Rivinjī turpināja. — Man ir četrdesmit pieci gadi, es trīsdesmit gadus esmu dienestā. Piedalījos divdesmit kampaņās, guvu astoņpadsmit ievainojumus, divkaujās nogalināju trīs cilvēkus. Vai es izskatos pēc gļēvuļa?

—   Nē, — Gontrāns teica. Viņa sirds dauzījās tik stipri, ka gandrīz vai grasījās pārtrūkt, bet ģenerālis tikmēr cieši viņā lūkojās.

—   Nu, — de Rivinjī turpināja, soliet, ka vairs nekad neizrunāsiet baroneses vārdu kopā ar nelieša Lemblēna vārdu, 497 -

un es tūdaļ pat jums atvainošos… jo, — ģenerālis satraukti turpināja, — es nevaru nogalināt sava drauga dēlu.

Ak, ja marķīzs de Lasī būtu brīvs, cik labprāt viņš mestos ceļos šī cēlā, nelaimīgā, labā cilvēka priekšā un lūgtu viņam piedošanu! Bet Gontrāns nevarēja tā rīkoties, jo nepiederēja vairs pats sev, bet gan „Zobena draugu brālībai“, tādēļ nevarēja ģenerāli atsvabināt no liktenīgās cīņas.

Ārkārtīgi uztraucies, Gontrāns pagriezās un lūdzoši paskatījās uz pulkvedi, kurš bija mierīgs, aukstasinīgs, un viņa acis izteiksmīgi sacīja: „Jums jācīnās! Jūs devāt zvērestu!“

Un Gontrāns, nespēdams palūkoties ģenerālim acīs, atbildēja:

—  Cienījamais kungs, jūs man iesitāt, tāpēc es nevaru pieņemt jūsu atvainošanos. Lūdzu, ņemiet zobenu.

No ģenerāļa krūtīm izlauzās smaga nopūta, un, pavērsies pret ševaljē d’Astī, kurš bija viņa sekundants, ģenerālis teica:

—  Tāds ir likteņa lēmums!

Viņš atgāja malā, bet Gontrāns piegāja pie pulkveža un sacīja:

—   Šis cilvēks, kuru jūs gribat nogalināt, ir tūkstoš reizes labāks par jūsu kapteini Lemblēnu.

—   Piekrītu, — pulkvedis atbildēja, — bet kapteinis ir mūsējais. Ja ģenerālis atrastos vjņa vietā, jūs varētu bez nožēlas nogalināt Hektoru Lemblēnu.

—  Kungi, noģērbiet virsdrēbes! — pulkvedis skaļi sacīja.

Kamēr pretinieki noģērbās, ševaljē d’Astī un pulkvedis atmērīja vajadzīgo soļu skaitu un izlozēja. Liktenis bija labvēlīgs Gontrānam. Viņš varēja izvēlēties kādu no saviem zobeniem, bet ne no tiem, kurus atveda ģenerālis.

—   Kungi, ieņemiet vietas! — pulkvedis komandēja un, pasniedzot Gontrānam zobenu, viņam iečukstēja: — Ja jūs ļausiet sevi nogalināt, nebija vērts iegūt Leonas sirdi.

Šie vārdi uz Gontrānu atstāja maģisku iespaidu. Starp viņu un pretinieku, kas bija viņa tēva labs draugs, nostājās valdzinošais Leonas tēls, un viņš savā priekšā redzēja vairs tikai cilvēku, kas apdraudēja viņa dzīvību.

Ģenerālis stāvēja ar zobenu rokā, kas bija vērsts pret viņa krūtīm. Šo cilvēku vajadzēja nogalināt, ja viņš gribēja dzīvot kopā ar Leonu.

Agrā jaunībā, kuru droši var saukt par divkauju laiku, ģenerālis bija lielisks cīnītājs, ko mulats Senžoržs neatteicās atzīt par savu skolnieku.

Bet viņš jau sen neapmeklēja treniņu zāli, jo meklēja varonīgus piedzīvojumus kaujas laukā, tāpēc viņa muskuļi vairs nebija tik elastīgi, bet roka kļuvusi smagnēja, tāpēc kūtri izdarīja cirtienus un lēni tos atvairīja.

Turklāt ja bija kāds cilvēks, kas cīnās pret savu gribu un ir sarūgtināts, ka pretinieks ir jauneklis, kuru viņš mīl, tas bija ģenerālis.

Tāpēc Gontrānam bija priekšrocības, jo viņš visu dzīvi bija pavadījis cīņas zālēs. Tomēr abi pretinieki ilgi neuzdrošinājās uzbrukt, viņu rokas drebēja, un %'arēja pat sacīt, ka viņu sirdis valda pār ieročiem, tāpēc cīnītāju rīcība bija nenoteikta.

—   Leona, — pulkvedis vēlreiz pačukstēja Gontrānam.

Šis vārds Gontrānu it kā elektrizēja, un tas reizē bija arī nāves spriedums ģenerālim. Gontrānu pārņēma traks niknums un vēlēšanās uzbrukt, aizstāvēties līdz pēdējai iespējai.

Viņš bija izmainījies, kā tas mēdz gadīties ar dedzīga temperamenta cilvēkiem. Asinis dzīslās vārījās. Sajutis rokā zobenu, šo briesmīgo ieroci, viņš saniknojās un varbūt pat piemirsa sava pretinieka vārdu.

Tad abiem sekundantiem nācās noskatīties svinīgu un briesmīgu skatu — tā bija divu cilvēku nežēlīga cīņa, vienam no viņiem bija jāmirst. Tas bija viens no tiem briesmīgajiem cīniņiem, kas spēj satraukt pat pašus aukstasinīgākos skatītājus.

Ģenerālis pat aizmirsa, kas ir Gontrāns, un redzēja tikai cilvēku, kas uzdrošinājies izrunāt viņa sievas vārdu un zināja par viņa negodu.

Desmit minūtes, kuru laikā zobeni tika krustoti, šķita kā mūžība, elpa tika aizturēta un abi pretinieki gan uzbrūkot, gan atkāpjoties mīdīja ar kājām smilšaino zemi.

Pēkšņi ģenerālis iekliedzās, to izdzirdot, Gontrāns izlaida zobenu no rokām. Viņš redzēja, ka de Rivinjī vēl stāv, bet

vairs nekustas. Viņš bija bāls un ar kreiso roku lūrēja krūtis, bet ševaljē viņam pieskrēja klāt un pieturēja.

—   Man ir auksti, — ģenerālis izdvesa un iekrita ševaljē rokās.

Gontrāna zobens bija nāvīgi ievainojis baronu de Rivinjī. To pamanījis, pulkvedis piegāja pie ģenerāļa, viņa seja bija skumīga, acis līdzjūtības pilnas. Mirstošais ģenerālis vēl paguva to pamanīt.

—  Ševaljē, — de Rivinjī čukstēja, vēršoties pie d’Astī, — brauciet uz. Mongorī… centieties sastapt Flāru, manu brālēnu…

—   Labi, — ševaljē pamāja ar galvu, izsakot savu līdzjūtību.

—   Sakiet viņam… Rivinjī ir miris… Mongorī nav bērnu… vai tiešām Flāru dzimtai ir jāiznīkst?

No ģenerāļa kakla tecēja asinis. Viņš deva zīmi ar roku, it kā atvadīdamies, un aizvēra acis, drebēdams pirmsnāves agonijā.

Ģenerālis bija miris. Pulkvedis un ševaljē saskatījās.

—  Labi, ševaljē, — pulkvedis sacīja, — jūs esat cilvēks, uz kuru var paļauties.

—  Es to zinu, — ševaljē ar cinisku pieticību atbildēja.

—   Kas attiecas uz ģenerāļa pēdējo vēlēšanos, es neredzu šķēršļus, lai to nepiepildītu, tomēr neaizmirstiet, ka viņu nav nogalinājis Gontrāns de Lasī.

—   Bet kas gan cits?

—  Nepazīstams virsnieks, kapteinis Lemblēns… Vai jūs mani sapratāt?

—  Jā, — d’Astī strupi atbildēja.

Pulkvedis pagriezās un paskatījās uz Gontrānu.

Gontrāns vēl joprojām stāvēja tajā pašā vietā, kurā līdz viņam atskanēja ģenerāļa pirmsnāves kliedziens, un stingi raudzījās uz savu nomesto zobenu. Viņš līdzinājās slepkavam, kas, mokoties sirdsapziņas pārmetumos par noziegumu, nosviež dunci, novēršas no mirstošā upura un ir zaudējis pēdējos spēkus, lai bēgtu.

—   Viņam sirds ir kā zaķim, — raustīdams plecus, pulkvedis sacīja.

XVIII

Pēc divīzijas ģenerāļa barona Flāra de Rivinjī nāves bija pagājušas divas nedēļas. Viņš bija nogalināts divkaujā ar marķīzu Gontrānu de Lasī.

Gontrāns atgriezās Parīzē un kopā ar Leonu atkal apmetās tajā pašā mazajā dzīvoklītī Portmagonas ielā, kur viņš jutās tik laimīgs, kad vēl viņai ticēja. Cilvēka sirds dīvainības un noslēpumi ir neizdibināmi!

Gontrānu bija skāris negods, viņš zaudēja savu brīvību, nogalināja sava tēva labāko draugu, lai iegūtu šīs sievietes sirdi… Nu, kad viņš to redzēja pie savām kājām ar skāvienam atplestām rokām, raugoties uz viņu ar lūguma pilnu skatienu, kas tvēra katru viņa vaibstu un smaidu, Gontrāns šausmās un riebumā novērsās.

Gontrāns de Lasī Leonu atkal nometināja Pormagonas ielā, jo tādejādi gribēja izārstēties no savas kauna pilnās un liktenīgās mīlestības… Un viņš nebija kļūdījies… Šeit viss bijušais atausa marķīza atmiņā — gan Leonas nodevība, gan pulkveža stāsts un tās briesmīgās astoņas dienas, kuras viņš pavadīja pēc laupītāja Džuzepes aizbraukšanas kopā ar šo avantūristi.

Beidzot viņš uz šo sievieti lūkojās ar tādu riebumu un ziņkārību, kādu izjūt, izmērot bezdibeņa dziļumu, kurš jau labu laiku tīts miglā. Viņš domāja par netiklību, kas slēpās aiz apburošās ārienes, un vēl joprojām atradās mīlas kārdinājuma iespaidā, kad pārsvaru pār sirdi gūst kaislība. Tomēr nebija grūti iedomāties, ka Leona viņa acīs drīz kļūs par nožēlojamu rotaļlietu, kuru nievājoši pasper ar kāju, kolīdz tā ir apnikusi.

Turklāt Leona, mīlēdama marķīzu, bija kļuvusi par verdzeni un zaudējusi to pavēlniecisko skatienu, kurš kādreiz Gontrānam lika viņas priekšā mesties ceļos. Ļaunā ģēnija spīdums, kas reiz apmirdzēja viņas tēlu, bija zudis. Indīgi skeptiskais smaids bija zudis. Tā vietā bija dievinošas sievietes zemošanās pilna sejas izteiksme, kas viņu padarīja smieklīgu.

Gontrānam pie kājām nometušās sievietes pasakainā burvība bija zudusi.

Pamazām marķīza sirdī iezagās sirdsapziņas pārmetumi, pārmetumi par to, ka pārāk dārgi ir maksāts par laimi, kura izrādās niecīga, jo burvība ir zudusi. Lai iegūtu šo sievieti, kuru nu viņš neieredzēja, Gontrāns savu godīgo, neaptraipīto dzīvesveidu aizstāja ar kaunpilnu, kritušu cilvēku sabiedrību, kas vainojami dažādos asiņainos noziegumos. Viņš piekrita spēlēt šo zemisko komēdiju, laupītāja lomu, kļuva par šaubīgu cilvēku kompanjonu un draugu.

Viņš, kura dzīvē nebija neviena netīra darba, bija aptraipījis savas rokas ar ģenerāļa asinīm.

Kopš tā laika viņu dienām un naktīm vajāja rēgs, viņš redzēja ironisku smīnu un dzirdēja vārdu „slepkava“. Reizēm marķīzu pārņēma neprāts, viņš meklēja dunci un gribēja nonāvēt Leonu.

Leona, kas viņu nepameta ne uz minūti, lasīja Gontrāna domas un, mezdamās viņa priekšā ceļos, sacīja: „Nogalini mani“.

Gontrāns, viņas vārdu atbruņots, aizsvieda dunci, aizklāja seju ar rokām, it kā baidīdamies, ka visa pasaule raugās uz viņu un redz kauna sārtumu viņa sejā.

Šo divu būtņu dzīve, lai.arī viņus saistīja liktenis, Gontrānam šķita kļuvusi neciešama un Leonai nesa tikai skumjas un izmisumu. Mīlestība, kuru bieži nomainīja naids, kļuva par īstu mocību.

Līdzīgi kā Leona izjuta riebumu pret laupītāju Džuzepi, kas gribēja kļūt godīgs cilvēks, arī Gontrāns paraustīja plecus, līdzjūtībā lūkojoties uz Leonas kaislīgo mīlestību. Viņa bija zaudējusi savu skeptisko smaidu, kas vēl nesen sprēgāja viņas lūpās, zaudējusi to liktenīgo ļaunā ģēnija pielūgsmes tēlu, kas Gontrānu tā apgaroja laikā, kad viņš uzzināja par šī briesmoņa bēgšanu un viņas satriecošo dzīvesstāstu.

Marķīzs reti izgāja ārpus mājas. Parasti viņš drūms un domīgs sēdēja iepretim Leonai kā katordznieks, kas ar viņu saslēgts vienās važās.

Pēc viņu atgriešanās arī Leona nekur nebrauca — ne uz Operu, kur viņai bija loža, ne uz Lonšanu, kur aprīļa sākumā vienmēr var sastapt izmeklētu sabiedrību. Viņa jutās laimīga un sapņoja par to, ka vakarā uz kādu stundu varēs ar Gontrānu zem rokas pastaigāties pa bulvāri, garām pūlim, kurā grūti atšķirt laimīgos no nelaimīgajiem.

Bet viņa neuzdrošinājās Gontrānam izteikt savu vēlēšanos, un arī marķīzs diezin vai tai būtu piekritis. Ja arī viņš vēl Leonu mīlēja, tomēr par šo sakaru viņš kaunējās un negribēja to atklāt pasaulei.

Dienā, kad Gontrāns iepazinās, ar Leonu, viņš nozuda lielākās daļas draugu, radinieku un paziņu acīm. Pirmo reizi, kad viņš ieradās no Itālijas, Gontrāns ar nevienu nesatikās un ieslēdzās Portmagona ielas dzīvoklī. Mēs jau zinām, kā viņš nonāca pulkveža sabiedrībā un atkal Parīzi atstāja.

Brīdī, kad mēs viņu atkal sastapām Portmagonas ielā, neviens par viņa ierašanos Parīzē nezināja. Augstākajā sabiedrībā klīda tūkstošiem baumu par viņa nozušanas iemeslu. Kur viņš atrodas? Neviens to īsti nevarēja pateikt. Vieni teica, ka viņš ir Itālijā, citi, ka Spānijā, bet neviens viņu nebija sastapis. 2okejkluba biedriem, kura loceklis viņš bija, šķita, ka Gontrāns nozudis, neatstājot nekādas pēdas.

Marķīzs de Lasī bija mainījis domas par sevi — viņam šķita, ka visa pasaule var tā sejā saskatīt kaunu un negodu, ko viņš pārdzīvoja. Un kā lai zina, cik ilgi šāds dvēseles stāvoklis būtu vēl turpinājies, ja šajā grūtajā situācijā nebūtu jaunas pārmaiņas.

Kādu rītu marķīzam atnesa šādu vēstuli:

„Dārgais marķīz!

Dzīvē galvenais princips ir kustība. Miera stāvoklis cilvēku nogalina. Lūk, jau divas nedēļas Jūs baudāt mīlestības farniente un mūs esat pavisam piemirsis, it kā mūsu brālība vispār neeksistētu.

Dārgais marķīz, mūsu brālība tomēr turpina pastāvēt, un Jūs mums esat vajadzīgs kā viens no drosmīgākajiem un gudrā

kajiem. Ceru, ka drīzumā varēšu teikt, ka esat arī pats uzticīgākais mūsu biedrs.

Tātad šovakar atnāciet sešos papusdienot ar vecpuisi, kurš Jums sniegs savas instrukcijas. Bet pagaidām spiežu Jūsu roku.

Pulkvedis Leons “

Gontrānam vēstule izkrita no rokām.

—  Jau atkal! — viņš nočukstēja. — Atkal slepkavības, atkal noziegumi, atkal vēlaties piespiest nogalināt kādu man tēva draugu. Nē, tad jau labāk mirt!

*             * *

Kad marķīzs de Lasī nedaudz atjēdzās, viņš vairs par nāvi nedomāja. Viņš nodūra galvu kā cilvēks, kas pieveikts un upurējis savu godu.

Kopš šī brīža viņš piederēja „Zobenu draugu brālībai“ ar miesu un dvēseli un sešos vakarā devās pie pulkveža.

Pēc „Zobena draugu brālības“ dibināšanas pulkvedis bija pametis agrāko dzīvesvietu, kur mēs viņu sastapām pirmo reizi. Viņš vēlējās dzīvot visu acu priekšā, tālab izīrēja lielu, greznu dzīvokli Heldera ielā, pirmajā stāvā.

Viņš CJontrānu gaidīja liejiskā smēķējamā istabā, kas bija iekārtota austrumnieciski un izklāta ar indiešu paklāju.

Pulkvedis bija pilnīgi izmainījies. Tas vairs nebija agrākais drūmais un pēc izskata stingrais cilvēks, kas ģērbies melnās drēbēs, „Zobenu draugu brālības“ dibinātājs, bet gan brašs jautrībnieks, kas bauda dzīvi, visu redz rozā gaismā un labestīgi smaida. Šis smaids marķīzu de Lasī nedaudz nomierināja.

—   Marķīz, — pulkvedis viņu sagaidīja, — pienācis pavasaris, pūš silts maija vējiņš, mūs sagaida brīnišķīgi saulaini rīti. Šādās dienās uzturēšanās Parīzē kļūst nepatīkama. Kas attiecas uz mani, es nespēju vienaldzīgi noklausīties jājampātagas švīkstēšanā, aizbraucošas pasta karietes klabēšanā un ļoti vēlētos atrasties jūsu vietā.

—  Kāpēc?

—  Tāpēc, ka jau šovakar jūs atstāsiet putekļaino Parīzi un aizbrauksiet pa lielisku šoseju. Burvīgs un poēzijas pilns ir ceļojums naktī.

—  Pulkvedi, — Gontrāns viņu pārtrauca, — es nemīlu neskaidrus mājienus un būšu jums ļoti pateicīgs, ja izteiksieties skaidrāk.

—  Ko tas nozīmē?

—   Kāpēc man jāaizbrauc? Kurp es braukšu?

—  Jūs brauksiet uz. Nivernē, tad uz Klamesī, bet no Klamesī uz mazo Senpjēras ciematiņu, kur jūs sastapsiet vienu no mūsu biedriem, ševaljē d’Astī.

—  Kāds gan vēl noziegums būs jāpastrādā?

—   Ak, dārgais draugs, — pulkvedis sacīja, — jūsu domas nelido turp, kur nākas. Jūsu misijā nebūs nekā noziedzīga. Šcvaljē d’Astī dzīvo laukos un vientulībā ļoti garlaikojas. Viņš ļoti vēlētos saslapt kādu biedru un nopietni rēķinās ar jums. Tas arī viss.

—  Jūs laikam mani uzskatāt par bērnu? — Gontrāns vaicāja.

—   Varbūt viņš jums arī dos kādu ļoti delikātu uzdevumu, bet nomierinieties, tajā nebūs nekā nepatīkama.

—   Ak, — Gontrāns izdvesa, ar atvieglojumu nopūzdamies, — jūs to varat garantēt?

—  Velns lai parauj! Vai tiešām jūs domājat, ka mūsu brālība nespēj iztikt bez zobena? Tādi spēcīgi cilvēki kā mēs var cīnīties arī ar citiem ieročiem.

—  Kas tā ir par lietu? — Gontrāns jautāja.

—  Tas nu ir d’Astī noslēpums, — pulkvedis atbildēja.

—  Ēdiens ir galdā, pulkveža kungs! — smēķējamās istabas durvīs atskanēja balss.

—  Iesim pusdienot, — pulkvedis jautri sacīja, — pasta kariete pēc jums ieradīsies pusē astoņos.

—  Kā! Jūs neatļausiet man pat iegriezties mājās?

—  Tas ir nevajadzīgi.

—   Bet Leona?..

—  Jūs viņai uzrakstīsiet, ka uz nedēļu aizbraucat.

Pulkveža pavēle bija tik noteikta, ka de Lasī bija jāpakļaujas. Viņš Leonai uzrakstīja par savu aizbraukšanu un pusē astoņos iesēdās karietē. Gontrāns uzsauca pastniekam:

—  Brauc pa Nivernē ceļu.

XIX

Pēc divām dienām, kopš marķīzs de Lasī izbrauca no Parīzes, viņš sasniedza milzīgo meža masīvu tajā Nivernē daļā, kuru sauc Morvāna.

Brauciena noslēpumainais mērķis, ko viņš vēl nezināja, bet kuru vajadzēja atklāt ševaljē d’Astī, noveda marķīzu pie skumjām domām, kas bieži rodas ceļiniekiem, kad kāds nezināms spēks tos virza uz nezināmu mērķi.

Gontrāns par neprātīgu mīlestību samaksāja ar brīvību un godu. Šo mīlestību varēja dziedēt tikai laiks. Neprāts bija zudis, bet viņš vēl joprojām palika tās vergs. Šī nāvējošā doma nemitīgi viņam atgādināja, ka tas ir kļuvis par aklu ieroci neģēlīgas brālības rokās, par'kuras biedru viņš tik neapdomīgi bija kļuvis.

„Ševaljē de Lasī sniegs jums instrukcijas,“ — pulkvedis viņam bija sacījis. Gontrāns devās ceļā un pasta karietē vienatnē nobrauca sešdesmit ljē.

Viņš bija iegrimis drūmās domās, skumīgām acīm lūkojoties pa karietes logu uz apkārtnes ainavām, kas nomainīja cita citu. Viņš drāzās, cik vien ātri spēja.

Kariete apstājās nelielā Nivernē departamenta suprefektūrā Klamesī, kas robežojās ar Morvānu. Tur marķīzam bija jāsēžas zirgā un jādodas uz Senpjēru, nelielu ciematiņu, kur viņu gaidīja ševaljē d’Astī.

Gontrāns painteresējās, kāds ir attālums līdz Senpjērai.

-     Cienījamais kungs, viņam atbildēja, jūs atrodaties sešas ljē no šīs vietas. Dienā ar labu zirgu tur var nokļūt trīs stundās, bet naktī ir cita lieta, nāksies ņemt pavadoni — citādi jūs varat apmaldīties un klīst pa mežu visu nakti.

—  Sameklējiet man pavadoni, — Gontrāns pavēlēja.

—   Cienījamais kungs, — pasta priekšnieks viņam iebilda, — jūs labāk darītu, ja paliktu šeit līdz ritam. Visas šīs dienas lija lietus: upe ir pārplūdusi, ceļi daudzās vietās sabojāti un braukt naktī ir ļoti bīstami.

Bet Gontrāns steidzās it kā dotos uz mīlētāju tikšanos. Viņš pēc iespējas ātrāk gribēja uzzināt, kādu jaunu pakalpojumu no viņa vēlas saņemt briesmīgā brālība, tāpēc pasta priekšniekam Gontrāns sausi atbildēja:

—   Man šovakar jāliek Senpjērā. Apseglojiet pašu labāko zirgu, kas ir jūsu stallī, atrodiet pavadoni, un es došos nekavējoties ceļā.

Gontrāns runāja tonī, kas izslēdz iebildumus. Pasta priekšnieks paklanījās.

De Lasī ienāca istabā un veikli paēda, kamēr kalpotājs pie segliem piesēja viņa čemodānus. Pēc dažām minūtēm atgriezās pasta priekšnieks.

—   Kungs, — viņš sacīja, — es visur izmeklējos pavadoni, bet neviens’nepiekrita doties ceļā tādā laikā un tik vēlā stundā. Tuvojas negaiss, un, šķiet, Jona izgājusi no krastiem vietā, kur tā pārbrienot jāšķērso pie Scnpjēras.

—  Es došos ceļā viens, — Gontrāns atbildēja, nepiegriežot vērību pasta priekšnieka samulsušajai sejas izteiksmei.

—  Starp citu, man ir kāds cilvēks, kas var jūs pavadīt, ja tikai jūs neesat izvēlīgs.

—   Ko jūs ar to gribētu teikt? — Gontrāns vaicāja, noslēpumaino vārdu saintriģēts.

—  Mūsu valstī, — pasta priekšnieks sacīja, — tauta ir ļoti neatkarīga un domā, ka doties ceļā ar „nevainīgo“ nozīmē nelaimi.

—  Ko jūs saucat pat nevainīgo?

—  Tas ir kaut kas līdzīgs idiotam. Tas, par kuru es stāstu, ir gara auguma puisis, viņu sauc par Niku. Viņš dzimis Šatclsenzuārā, kaimiņu departamenta mazā pilsētiņā. Šis puisis ir dīvains cilvēks, stāsta pat, ka viņš esot burvis.

Gontrāns paraustīja plecus.

—  Niku savu aklo māti uztur no ziedojumiem. Te viņš dodas uz Okseru, ceļā lūdzot dāvanas, un, apstaigājis visu pilsētu, uz nakti atgriežas Šatclā. Te viņš iet uz Klamesī un rīkojas šeit tāpat kā Okserā. Un tā visu gadu, ziemā un vasarā, neraugoties uz sliktajiem laika apstākļiem, viņš ik dienu dodas uz Okseru vai Klamesī. Viņš vienmēr ir ceļā.

—  Tātad viņam tā rīkoties spiež trūkums?

—  O, — pasta priekšnieks sacīja, — viņš nopelna ne mazāk kā labs strādnieks. Visi viņam ziedo. Turklāt viņš lieliski izpilda uzdevumus.

—  Vai viņš kopš dzimšanas ir idiots?

—   Nē, cienītais. Viņš bija kareivis. Pirms diviem gadiem viņš savu laiku atdienējis un, kad atgriezās, bija tik vesels, ka viņu pat iecēla par medību uzraugu. Bet pēc dažiem mēnešiem nezin kādu iemeslu dēļ viņš sajuka prātā un tagad runā visdīvainākās lietas. Viņš nevienam nedara ļaunu, bet ieņēmis galvā, ka ir kaut kādas princeses mīļotais.

Gontrāns pasmaidīja.

—  Šis cilvēks mani var pavadīt? — viņš vaicāja.

—  Jā, ja kungs vēlas viņam sekot, tad neapmaldīsies, tāpēc ka, lai nokļūtu Šatelsenzuārā, Niku noteikti jādodas garām Scnpjērai.

—   Kur viņš ir?

—  Virtuvē, tur viņu paēdināja, lai tādā veidā nedaudz aizkavētu.

—   Paskatīsimies, — de Lasī teica, dodamies uz virtuvi.

Pie pavarda Gontrāns pamanīja dīvainu radījumu, kurš,

protams, pelnījis, lai viņu aprakstītu. Pietupies, ar elkoņiem atspiedies pret ceļiem un zodu atbalstījis kreisajā rokā, idiots ar nekustīgu un dedzīgu skatienu raudzījās oglēs. Biezie, rudie mati garās šķipsnās gulēja uz viņa pleciem. Tos sedza rupja auduma krekls, kādus parasti nēsā Burgundijas un Nivernē zemnieki.

Dīvaini! Neraugoties uz to, ka viņa mati bija rudi, bārda bija tumša un ļoti gara, kas viņa sejai piešķīra ļaunu un arī noslēpumainu, briesmīgu izteiksmi, kas marķīzu satrieca.

—  Ei, Niku! — pasta priekšnieks viņam uzsauca. — Celies augšā, puisi.

Idiots lēnām pagrieza galvu un palūkojās uz Gontrānu ar trulu un ciešu neprātīgā skatienu.

—   Šis kungs vēlas iet kopā ar tevi, — pasta priekšnieks viņam sacīja.

Idiots turpināja skatīties uz (Jontrānu un neatbildēja ne vārda. Tad viņš pēkšņi piecēlās, un marķīzs pamanīja, ka Niku ir gara auguma, kaut arī ļoti tievs.

Idiots sameklēja savu nūju, kas stāvēja kaktā, tad, neteicis ne vārda un pat nepalūkojies uz marķīzu, pagriezās un izgāja no virtuves.

—   Dodieties viņam pakaļ, — pasta priekšnieks teica Gontrānam, — varbūt viņš sāk ar jums sarunāties pa ceļam. Tagad viņu māc murgi.

Kalpotājs pie stūra turēja pavadā apseglotu zirgu.

Gontrāns uzkāpa zirgā un devās pakaļ savam dīvainajam ceļabiedram. Bija vēl gaišs, kaut arī nakts nāca arvien tuvāk.

Ārprātīgais soļoja pa priekšu ar nūju rokās tik ātri, ka Gontrāns tik tikko spēja viņam sekot, neraugoties uz to, ka jāja sīkos riksīšos. Laiku pa laikam idiots savus matus atbīdīja uz pleciem, jo tie no ātrās iešanas krita viņam sejā. Viņš gāja it kā nemanīdams, ka viņam seko jātnieks.

Drīz ceļinieks šķērsoja līdzenumu un nonāca viena no biezāko Nivernē mežu ēnā. Tas stiepās no Klamesī nomalēm līdz Morvānas kalnu priekšējām nogāzēm.

Pienāca nakts, un de Lasī bija spiests uzticēties savam zirgam, kas sekoja idiotam pa pēdām. Niku gaidīja mežā iestājamies tumsu, lai pilnīgi aizietu no reālās dzīves un atkal nodotas dīvainai sapņošanai, kuru tik pēkšņi bija pārtraucis pasta priekšnieks. Negaidīti pagriezies pret marķīzu, viņš smiedamies vaicāja:

—  Vai mēs šonakt princesi nesastapsim?

Idiota smiekli bija asi un lika Gontrānam nodrebēt.

—  Par kādu princesi jūs runājat? — viņš tam vaicāja.

—   Par to, kura ir manī iemīlējusies, jūsu gaišība.

—  Ā! — Gontrāns savukārt iesmējās, — tevi mīl princese.

Milzis sāka soļot labajā pusē Gontrāna zirgam, familiāri

.atspiedis elkoni pret segliem, un sacīja:

—   Kuš! Tas ir noslēpums, bet es gribu jums to pastāstīt. Jūs klusēsiet, vai ne?

—  Dodu tev vārdu.

—   Lieliski! — ārprātīgais pamāja un turpināja: — Iedomājieties: tur lejā, pašā lejā, — un viņš ar roku norādīja uz meža biezokni, — ir brīnišķīga pils, kur dzīvo mana princese, viņa ir skaista un bagāta, bagātāka pat par Francijas karalieni.

—  Un viņa tevi mīl?

—  Līdz neprātam, jūsu gaišība.

—  Vai viņa pali tev to teica?

—  Velns lai parauj, — idiots švītīgi lielījās, — viņa man to teica, kad es viņu uz savas muguras nesu pāri upei. Viņa pat gribēja ar mani precēties.

—   Lūk, kā! — Gontrāns nomurmināja, ar līdzjūtību skatīdamies uz vājprātīgo.

—  Bel ķeizars, viņas tēvs, to negribēja.

—  Muļķītis! — Gontrāns piezīmēja.

—  Bel tikai tāpēc, — nabags bēdīgi turpināja, — ka ķeizars ir skops… ļoti skops.

—  Viņš laikam meklē bagātu znotu?

—  Pilnīgi pareizi, jūsu gaišība. Bet es drīz būšu bagāts.

—  Tu?

—  Jā, es, jūsu gaišība. Jau divus gadus es krāju naudu, un, kad es savākšu vajadzīgo summu, ķeizars man savu meitu neatteiks.

Idiots runāja tik pārliecinoši, ka Gontrāns nespēja noturēties nepasmaidījis.

—  Kā tu krāj naudu?

—   Es eju pie augstiem kungiem, maniem kaimiņiem, un viņi man katru dienu iedod dažas monētas.

Nelaimīgais bezprātis nosauca vārdā zemniekus un krodziniekus, kuriem lūdza dāvanas.

—  Cik tad tev vajag, lai apprecētos ar ķeizara meitu?

—  Simts ekijus, jūsu gaišība.

Gontrāns knapi noturējās, lai nesmietos, un pie sevis nodomāja: „Princese, par kuru viņš runā, droši vien ir kaut kāda lauku govju meita.“

Un marķīzs atkal nodevās sapņiem un palaida vaļīgāk zirga pavadu. Viņš sekoja klaidonim pāri kritalām, kurp veda taka, kuru Niku bija izvēlējies, lai saīsinātu ceļu.

Ceļojums pa mežu naktī, nakts mēmais klusums, kas bija tuvojošās vētras priekšvēstnesis, — tas viss vājprātīgā stāstam piešķīra vēl lielāku fantastiskumu.

Niku apklusa, bet Gontrāns pārstāja viņu iztaujāt un caur zobiem svilpoja tautasdziesmu. Gontrāns sapņoja.

Tā pagāja apmēram divas stundas. Reizēm viņi iznāca no biezokņa, lai šķērsotu klajumu, kur de Lasī varēja saskatīt debesu jumu. Debesis bija nomākušās un tumšas. Tās vēstīja, ka gaidāms spēcīgs lietus.

Gontrāns palūkojās pulkstenī.

„Astoņi, — viņš nodomāja, — lūk, jau divas stundas esam ceļā, bet krodzinieks teica, ka es pēc trim stundām būšu Senpjērā. Tātad jau drīz.“

Svina pelēkās debesis pāršķēla zibens. Mežā atskanēja pērkona grāviens. Vājprātīgais iesmējās.

—   Ak, — viņš sacīja, — princese pareizi darīja, ka šķērsoja upi dienā.

—   Viņa šķērsoja upi? — Gontrāns vaicāja, jo bija apmierināts, ka idiots atkal sācis pļāpāt.

—  Šorīt, — Niku atbildēja.

—  Bet kurp viņa devās?..

Vājprātīgais paraustīja plecus un sacīja:

—  Nezinu.

—   Vai viņa jāja viena?

—  Jā, melnā zirgā kopā ar diviem veikliem suņiem.

Gontrānam ienāca prātā viens no visskaistākajiem Alfrēda

de Drē darbiem, un, atmetis domu, ka princese ir govju meita, viņš nodomāja: „Vai tikai nabags nav iemīlējies kādā jaunā un skaistā dāmā, kas dzīvo tuvējā pilī?“

Marķīza ziņkāre bija atmodināta, un viņš sāka idiotu izvaicāt:

—   Viņa, protams, ar tevi sarunājās?

—  Jā, jūsu gaišība, un Niku bija laimīgs visu dienu.

—  Tad jau viņa bija ļoti laipna un maiga?

—   Viņa man iedeva zelta monētu un teica: „Ņem, savāc tās drīzāk, lai varētu ar mani precēties.“ Tad viņa uzšāva zirgam un, pagriezusies pret mani, man uzsmaidīja.

Vājprātīgais abas rokas piespieda sirdij un nočukstēja:

—  Tur… viņas smaids…

„Nabadziņš,“ — Gontrāns nodomāja.

Atkal atmirdzēja zibens un izgaismoja debesis. Dažas lielas lietus lāses krita uz kokiem visapkārt Gontrānam.

—   Vai vēl tālu? — viņš vaicāja idiotam.

Niku pēkšņi viņu sagrāba aiz rokas un teica:

—   Klausieties!

Gontrāns ieklausījās un tālumā izdzirdēja neskaidru troksni, kas līdzinājās ūdens burbuļošanai upē, kas mainījusi savu gultni.

—  Tas ir ūdens, tas ir ūdens! — smiedamies iesaucās vājprātīgais un, pielicis soli, atkal sāka dungot. Viņš sāka skriet, un Gontrānam nācās laist zirgu rikšos.

Troksnis kļuva skaļāks. Beidzot taka, pa kuru virzījās ceļinieki, krasi pagriezās — tā bija zīme, ka upe ir tuvu.

Drīz de Lasī starp mežmalas kokiem pamanīja debesu blāvo gaismu. t

Zibens gaismā Gontrāns aplūkoja vietu, kur tie atradās. Viņi stāvēja mazā laukumiņā, uz klints, kuru šķērsoja taciņa, kas iznāca no meža un aizstiepās tālāk uz upi, ko parasti šajā vietā varēja pārbrist, jo Nivernē kanāls toreiz vēl nebija izrakts. Abos upes krastos auga augsti koki.

Gontrāna acis cītīgi gan augšup, gan lejup pa straumi meklēja māju vai ciemu, vai kādu gaišu punktu, kas liecinātu, ka tuvumā ir cilvēki. Šī viela bija mežonīga un tuksnesīga.

Upe pēkšņi no lietus, kas vakar nolijis, bija pārplūdusi, kā tas parasti mēdz būt ar kalnu upēm, kas no rīta izskatās kā strauts, bet vakarā ir trakojoša straume.

Upes dzidro ūdeni nomainīja duļķaini viļņi, kuros peldēja ar visām saknēm izrauti koki, kas ar spēku triecās pret krastu,

uz kura stāvēja vājprātīgais, kuru šīs negaidītais skats bija samulsinājis.

—   Ūdens ir pārāk augstu, — viņš nomurmināja, — pāriet nav iespējams.

Un, it kā ne pirmo reizi sastaptos ar šo šķērsli, viņš deva marķīzam zīmi sekot. Dodoties projām no Klamesī, Gontrāns steidzās ātrāk nokļūt Senpjērā. Viņam gribējās drīzāk sastapt d’Astī un no viņa uzzināt šī ceļojuma noslēpumaino iemeslu. Bet pa ceļam viņu aizrāva vētras mežonīgā poēzija, un viņš priecājās par ūdens radīto šķērsli, kas lika viņam vēl kādu stundu klīst neziņā, kādu vēl noziegumu viņam nāksies izdarīt.

De Lasī šajā brīdī izskatījās pēc uz nāvi notiesātā, kuru nejaušs gadījums pasargājis no tūlītējas soda izpildes un kas dažas stundas vēl var baudīt dzīvi.

Vājprātīgais gāja upes straumes virzienā, un Gontrāns minēja, ka viņš meklē un droši vien arī atradīs patvērumu no lietus, jo klintis pamazām kļuva arvien augstākas.

Tiešām Niku drīz apstājās pie pārkārušās klints, kas veidoja kaut arī sckJu, bel diezgan augstu alu, kur de Lasī varēja patverties kopā ar zirgu. Viršu kaudze un sausas lapas, kas klāja zemi, ļāva Gontrānam nojaust, ka šeit patvērumu meklēja mednieki un gani.

Marķīzs redzēja, kā idiots mierīgi apsēdās tādā pašā pozā kā Kla/ncsī kroga virtuvē un, nepievērsdams viņam uzmanību, sāka lūkoties uz upi tik pat cieši kā agrāk raudzījās oglēs. Viņš atkal iegrima mīlestības sapnī.

XX

Gontrāns nolēca no zirga, piesēja to pie krūma un, nolēmis pārlaist vētru, apsēdās līdzās vājprātīgajam.

Vētra trakoja visā savā mežonīgajā varenumā, ik minūti spēra zibens, bet pērkona grāvieni, kuri atbalsojās klintīs, kas ieskāva Jonu, idiota lūpās izsauca priecīgu smaidu, kuru izraisīja patīkamas atmiņas.

Tā vismaz šķita Gontrānam. Viņam atkal gribējās aprunāties ar Niku, un marķīzs pieskārās viņa plecam.

—   Ei, draugs, kāpēc tu man vairs neko nestāsti par savu princesi?

—   Ha, ha, ha! — idiots atkal iesmējās. — Viņa pārkļuva pāri upei no rīta… viņa labi darīja… jo…

Idiots uz mirkli apklusa, laikam kaut ko atcerēdamies.

—   Dienā, kad es nesu viņu uz pleciem… arī lija lietus, — viņš turpināja, — un upe bija izgājusi no krastiem, bet viņa mani apskāva ar tādu mīlestību… Ak! Niku ir ļoti spēcīgs, un viņš peldēja, it kā nestu spalviņu… Lietus lija… lija… bet pērkons rībināja… ak, kāds pērkons!…

Neprātīgais iesmējās, sāka runāt kaut ko nesaprotamu, tomēr varēja nojaust, ka šī nakts bija līdzīga tai, kad Niku uz pleciem pārnesa princesi pāri upei, un ka šajā naktī varbūt viņš arī sajuka prātā.

—   Redzat, jūsu gaišība, — vājprātīgais atkal ierunājās pēc dažu minūšu klusēšanas, — ja tagad es viņu nestu uz pleciem, o tad gan!..

—  Ko tu darītu?

—  Es viņu nolaupītu.

Vājprātīgais pasmaidīja tā, ka Gontrāns nodrebēja, jo saprata, — šis milzis var lietot spēku, ja viņu pārņemtu kaislība.

—   Es viiju nolaupītu, — vjņš turpināja, — un kad es atnestu viņu pie sevis, tad ķeizars, viņas tēvs…

Neprātīgā uzacis draudīgi saraucās.

—  Tomēr, — Gontrāns sacīja, — tā kā tu krāj naudu, vai prātīgāk nebūtu pagaidīt?

Vājprātīgais skumīgi papurināja galvu.

—  Ir pārāk ilgi jāgaida, — viņš nočukstēja.

—  Cik tu esi sakrājis?

—  Simts četrdesmit frankus.

—  Tātad tev trūkst sešdesmit?

—  Jā, — Niku skumīgi sacīja.

Viņš no kabatas izvilka ādas maku, to atvēra un parādīja Gontrānam. Maks bija bāztin piebāzts ar dažādām monētām. Tur bija piecu franku monētas, mazas sudraba monētas, lieli

sū, bet starp tiem mirdzēja luidors, kuru viņam bija iedevusi princese. De Lasī palūkojās uz nabagu, no mīlestības sajukušo, un marķīzam kļuva viņa žēl.

—  Klausies, — viņš teica, — es gribu, lai tu būtu laimīgs un lai princese kļūst pat tavu sievu.

Gontrāns "Niku piebāztajā makā iemeta astoņus luidorus.

Niku iekliedzās, pieleca kājās un, pagriezies un paskatījies uz Gontrānu, sacīja:

—  Tātad jūs esat karalis?

—  Jā, — marķīzs smaidīdams atbildēja.

—   Simts ekiju, man ir simts ekiju! — neprātīgais kliedza, lēkādams pa klinti kā mežonīgs zvērs, kurš redz atvērtas sava krātiņa durvis un, atguvis brīvību, izstaipa kaulus. Viņš dejoja un dziedāja, žvadzinādams maku. Tā bija dīvaina aina, kas līdzinājās miglainās Vācijas gleznotāju un dzejnieku fantāzijām — gan šī deja, gan mežonīgu smieklu šaltis un rudā milža ar pinkaino bārdu neprātīgais prieks. Viņš lēkāja pa alu, kurā ieplūda upes viļņu šalkas, kas sitās pret krastiem, zibens nemitīgo šautru pavadīti un ar zeltainu gaismu apmirdzēja šo tuksnesīgo vietu. Gontrānam apreiba galva — viņam šķila, ka viņš piedalās kādā drūmā vācu balādes izrādē.

Pēkšņi starp kokiem, kas auga upes augštecē, mirklī, kad pārstāja pērkona dārdi, bija dzirdama skaņa… Neprātīgais apstājās un sāka ieklausīties, izstiepis kaklu kā kaut ko saodis medību suns. Pie kokiem, kas auga pie paša ūdens, atskanēja ilgstošas rejas, tad kļuva dzirdams pakavu troksnis. Nakts bija tumša, bet ātri cits citam sekoja zibens spērieni, kas ļāva de Lasi saskatīt amazoni, kas parādījās no kokiem vietā, kur viņš pats bija izjājis pie upes un apstājies krastā, jo upe bija pārplūdusi. Aiz viņas skrēja divi lieli suņi, kas atkal ierējās.

—  Tā ir viņa, tā ir viņa! — vājprātīgais iekliedzās.

Amazone jau turpināja ceļu, laizdama zirgu brišus. Gontrāns un Niku šausmās pieleca kājās. Tomēr šis kliedziens princesi nesasniedza. Viņas zirgs atradās ūdenī un neatlaidīgi peldēja, bet upes straume bija tik spēcīga, ka Jonas vidū tas no bailēm sāka slīkt.

Tad ari amazone griezīgi iekliedzās, un šī skaņa atlidoja līdz marķīzam de Lasī un Niku, kas atbildēja ar mežonīgu rēcienu un, pirms Gontrāns spēja aptvert, kā amazonei palīdzēt, Niku jau metās no klints radzes upē un pēc dažiem mirkļiem atradās Jonas vidū, kur pieķērās ievas stumbram, kur parasti piestāja zvejnieki un peldētāji.

Niku gaidīja vajadzīgo brīdi… viņš gaidīja, kad zirgs, straumes nests, atkal parādīsies upes virspusē.

Gontrāns, kas nekustīgi, aizturējis elpu, stāvēja zibens gaismā, klausījās jaunās sievietes izmisuma pilnajos kliedzienos, kas jaucās ar vētras auriem un trakojošo viļņu šalkām. Viņš ar šausmām vēroja, kā idiots gaida zirgu un amazoni, kā plēsīgs putns sagaida savu laupījumu. Tad zibens vēlreiz apgaismoja apkārtni, un viss nozuda tumsā.

De Lasī sirds nemierīgi dauzījās, un viņš nemierīgi gaidīja jaunu zibens uzliesmojumu.

Pēkšņi tumsu pāršķēla griezīgs kliedziens, kas bija mežonīga svinīguma pilns, un atkal noplaiksnīja zibens…

Tad Gontrāns ieraudzīja neprātīgo, kas ar vienu roku bija pieķēries ievas stumbram, bet ar otru, aptvēris amazoni, vilka viņu ārā no segliem.

Zirgs turpināja peldēt līdzi straumei. Visu ieskāva tumsa.

De Lasī kādas desmit sekundes vairs neko neredzēja un nedzirdēja. Šis laiks viņam šķita kā vesela mūžība, un tikai tad, kad zibens atkal visu apgaismoja, viņš ieraudzīja vājprātīgo, kas bija uzvēlis amazoni sev plecos. Viņš to turēja ar vienu roku, bet ar otru veikli un spēcīgi airējās. Viņš peldēja šķērsām straumei, kas bija aizrāvusi zirgu.

De Lasī aizturēja elpu. Niku peldēja, skaļi iekliegdamies, un drīz atradās pie krasta. Viņš kaķa veiklībā uzrāpās uz klintīm, kur noguldīja pusdzīvo amazoni uz viršu kaudzes, ar kuriem bija izklāta visa ala.

Viņš pamanīja Gontrānu, bet Gontrāns no debesīm nākošo neganto uguņu atblāzmā, kas centās nomāki tumsu, viņu tūdaļ saskatīja.

Sieviete, kuru idiots bija izglābis no drošas nāves, bija jauna meitene, viena no tām gaišmatainajām būtnēm, ko apjūsmo

vācu dzejnieki. Slaida, stalta, žilbinoši skaista, viņa lika Gontrānam, kurš vēl nekad nebija redzējis pilnīgāku un ideālāku būtni, nodrebēt. Viņai varēja būt gadu deviņpadsmit, varbūt divdesmit, un kas atgadās ļoti reti, viņai bija lielas melnas acis, neraugoties uz blondiem pelnukrāsas matiem, bet lūpas sarkanas kā melnīgsnējām dienvidu meitenēm.

De Lasī šķita, ka sapņo, un viņš sev vaicāja, vai pie kājām neguļ upju dieviete. Bet par laimi sievietes laicīgais apģērbs viņa maldus izkliedēja. Viņai mugurā bija elegants tumši zaļš tērps ar nelielu izgriezumu krūtīs, no kura ārā spraucās apakšveļa, kas bija rotāta ar dārgām mežģīnēm.

Vājprātīgais pārliecās viņai pāri un bija gatavs ar acīm to vai apēst.

Gontrāns pamanīja, kā amazone nodrebēja. Bet nevis tāpēc, ka izglābusies no nāves, bet gan tālab, ka viņai it kā draudētu vēl lielākas briesmas, un viņa ar lūdzošu skatienu paraudzījās uz Gontrānu, it kā lūgtu viņam palīdzību, jo šausmas stindzināja un paralizēja viņas ķermeni.

Tas visš norisinājās tik ātri, ka marķīzs de Lasī, šī dievišķā skaistuma apburts, nespēja izteikt ne vārda, ne arī pakustēties, lai amazoni nomierinātu.

Idiots, vairs nepievērsdams uzmanību Gontrānam, it kā viņš vairs neeksistētu, ar rokām apskāva drebošo un izmisušo sievieti un ar vienu lēcienu izleca no alas, klaigādams:

—  Tagad viņa ir mana… mana! Man ir simts ekiju! Mana princese… es gribu ar viņu precēties!

Kluss kliedziens atskanēja no drudžaini sažņaugtā jaunās sievietes kakla. Neprātis metās skriet, nesdams viņu savās stiprajās rokās un priecīgi klaigādams.

De Lasī metās viņam pakaļ.

—  Stāvi, nelieti! — viņš kliedza. — Slāvi! Stāvi!

Bet vājprātīgais lielā ātrumā skrēja gar krastu pa pašu klinšu malu. Tomēr Gontrāns spēkus divkāršoja, dažās minūtēs viņš laupītāju panāca un satvēra aiz rokas.

—   Viņa ir mana! — Niku murmināja. — Mana! Man ir simts ekiju!

Jaunā sieviete locījās milža rokās un izmisīgi sauca Gontrānam:

—  Glābiet mani, glābiet no nekrietnā vājprāša!

Reiz, kad marķīzs de Lasī dienēja karadienestā, viņš bija viens no spēcīgākajiem virsniekiem, neraugoties uz vidējo augumu un vājo auguma uzbūvi.

Kaut ari idiots bija par galvas tiesu garāks un pirmajā mirklī šķita, ka Gontrānam nebūs pa spēkam viņam atņemt laupījumu, Niku, saņēmis spēcīgu sitienu pa galvu, izlaida jauno meiteni no rokām.

Viņa par laimi neapjuka un pamuka dažus soļus sānis. Tad abi pretinieki ar skatienu nomērīja viens otru.

Naids un kaislība palielināja jau tā milzīgo idiota spēku. Viņš metās virsū Gontrānam ar mežonīga zvēra niknumu.

—  Viņa ir mana! — viņš rūca. — Viņa ir mana!

Gontrāns izvairījās no sitiena, palecies sānis kā tīģeris. Milzis metās viņam virsū un, apvijies kā čūska, centās nogāzt. Izvērtās mežonīga cīņa, kur aukstasinība un veiklība gūst virsroku pār kailu spēku — tā bija cīņa uz kraujas malas virs mutuļojošas upes vētras laikā, zibens gaismā, lietusgāzē, no kuras zeme, viela, kur cīkstējās vīri, kļuva slidena.

Amazone, kas no šausmām bija gluži sastingusi, nespēja ne iekliegties, ne aizbēgi. Viņa vēroja cīniņu, aizmirstot par briesmām, kas viņai draudēja, ja idi'ols uzvarētu. Viņa domāja tikai par savu glābēju, ko bija aptvērušas pretinieka spēcīgās rokas.

Amazone nometās ceļos un kvēli par viņu lūdza Dievu.

Cik ilgi gan risinājās šī cīņa?

Tā jaunajai meitenei, vienīgajai cīniņa lieciniecei, šķila vesela mūžība. Bet patiesībā 1ās bija tikai dažas minūtes. Veiklība un aukstasinīgums uzvarēja.

Gontrāns savu pretinieku pievilināja kraujas malai un nogrūda lejā, upē, kas šajā vietā bija trīsdemsil pēdas no klints virsotnes.

Niku iekliedzās un nozuda viļņos, tad atkal parādījās upes vidū, nikni cīnīdamies ar straumi, kas viņu nesa tālāk.

—   Viņš algriezīsies… viņš atgriezīsies… — jaunā meitene šausmās čukstēja.

—   Ak, nebaidieties ne nieka, — Gontrāns viņu mierināja. — Nebaidieties ne nieka!

Un, paņēmis viņu uz rokām, Gontrāns skrēja uz alu, kur meiteni nosēdināja sausos viršos un ietina viņu apmetnī. Tad Gontrāns piegāja pie zirga, kas vēl arvien stāvēja alā, izvilka no segliem pistoles, tās pielādēja un, apsēdies līdzās jaunajai meitenei, sacīja:

—  Tagad man ir ar ko viņu sagaidīt.

—   Ak, nenogaliniet viņu! — viņa sabijusies līdzjūtīgi iesaucās.

—  Tas nebūs atkarīgs no manis, — de Lasī atbildēja.

Vājprātīgais, pārpeldējis upi, uzrāpās klintīs un nu atradās

divdesmit soļus no alas. Aukstais ūdens bija mazinājis viņa kaisli, viņš pamanīja, ka cīniņa laikā viņa tērps ir saplīsis un maks pazudis.

Ātri iestājās reakcija. Zaudējis simts ekijus, kurus savā neprātā viņš uzskatīja par nepieciešamu un pietiekamu summu, lai apprecētos ar iedomāto princesi, viņš atkal jutās viņas necienīgs. Vēl pirms minūtes Niku bija sevī sajutis tādu spēku, kuram neviens nevarētu pretoties, bet strauju pārmaiņu rezultātā, kādas vājprātīgiem bieži mēdz gadīties, viņš pēkšņi jutās bezspēcīgs, neaizsargāts un ieraudājās kā bērns, murminādams:

—  Esmu zaudējis savu dārgumu, esmu to pazaudējis…

Viņš raudādams un vaimanādams uz ceļiem aizlīda līdz

alas ieejai. Gontrāns, kas jau bija sagatavojies aizstāvēt sevi un jauno meiteni, saprata, ka nabaga vājprātīgais nav bīstams.

Šajā brīdī tas vaimanādams čukstēja:

—  Nāksies atkal sākt vākt žēlastības dāvanas… un vākt ilgi, ilgi, lai varētu ar princesi apprecēties… Ak, mans Dievs, mans Dievs!

—   Nabadziņš, — jaunā meitene līdzjūtīgi sacīja.

—  Palieciet sveika… — idiots iekliedzās. — Palieciet sveika un mīliet mani mūžīgi…

Un viņš skumīgi aizgāja pa upi uz augšu, te raudādams, te smiedamies neprātīgus smieklus. Tad viņš metās upē un pārpeldēja uz otru krastu. Pēc neilga brīža Gontrāns redzēja, kā viņš nozuda meža biezoknī.

Marķīzs un jaunā sieviete klusēdami saskatījās un, brīvi uzelpojuši, juta, kā viņu sirdis iepukstējās straujāk — jaunu, vēl nezināmu jūtu vadītas.

XXI

Divdesmit septiņus divdesmit deviņus gadus vecs vīrietis, neraugoties uz to, vai viņa sirds ir brīva, vai nē, nespēj palikt vienaldzīgs pret jaunu, skaistu meiteni, turklāt vēl amazoni, kuru izglābis no neizbēgamām briesmām un kura sēž kopā ar viņu naktī, negaisa laikā nomaļā vietā.

Gontrāns, aizbraucot no Parīzes, joprojām vēl mīlēja Leonu, bet dziestošās mīlestības pelnos viegli varēja iedegties jauna.

Kaut arī, glābjot amazoni no idiota mežonīgām dusmām un palīdzot viņai, Gontrāns varbūt tikai pakļāvās savai bruņinieka dziņai, tomēr jaunās meitenes pārsteidzošais skaistums, kuru viņš ievēroja pirmajā tikšanās brīdī, marķīza spēkus divkāršoja un palīdzēja uzveikt neprātīgo.

Starp citu, nezināmajā ir tik daudz apburoša. Vai gan nezināmais nebija arī šī jaunā meitene, par kuras esamību viņš uzzināja tikai no vājprātīgā nesakarīgajiem izteicieniem un kuru ieraudzīja, šķērsojot upi zirgā un divu suņu pavadībā, kā Valtera Skota darbu varoni. Bet vēlāk marķīzs glāba meiteni no negoda gluži tāpat kā vājprātīgais viņu no nāves.

Gontrāns nezināja, kā viņu sauc, un redzēja meiteni pirmo, bel varbūt arī pēdējo reizi.

Ja runājam par jauno meiteni, viņu, tāpat kā visas sievietes, bija aizrāvis un satriecis Gontrāna spēks un drosme.

Neredzamu pārklāju šīs nakts notikumiem piešķīra vētras burvīgums un poēzijas noslēpumainība.

Turklāt marķīzam de Lasī piemita enerģisks un lepns skaistums, kas atklāja viņa aristokrātisko izcelsmi.

Jaunie cilvēki klusēdami ieklausījās pēdējos pērkona grāvienos, kas kļuva klusāki, upes šļakstos un monotonajās lietus skaņās, kas lielām lāsēm krita uz kraujas.

Gontrāns pirmais pārtrauca klusumu.

—  Cienījamā kundze, — viņš teica viegli drebošā balsī, — es pateicos Dieva pirkstam par to, ka man dota iespēja jums palīdzēt.

—  Ak! Es nemūžam nespēju iedomāties, ka viņš varēja būt tik rupjš.

—   Bet kā jūs uzdrošinājāties jāt tik vēlā stundā un tādos laika apstākļos?

—  Jūs laikam nespējat izskaidrot manu negaidīto atrašanos mežā nakts vidū? jaunā meitene viņu smaidīdama pārtrauca.

Un it kā baidīdamies, ka Gontrāns varētu sākt šaubīties par viņas sabiedrisko stāvokli, jaunā meitene nosarkdama piebilda:

—   Es kopā ar tēvu dzīvoju pilī, kas atrodas divas ljē no šejienes, Jonas augštecē, pretējā krastā. Šajā krastā, uz dienvidiem, meža malā, no kurienes es parādījos, atrodas manas radinieces pils, uz kuru es devos šorīt. Jūs, cienījamais kungs, laikam mūsu pusē esat pirmo reizi…

—  Jā, patiešām.

—   Mūsu pusē, — viņa turpināja, — nav jābaidās doties ceļā jebkurā diennakts laikā, un barons, mans tēvs, nesaskata iemeslus, lai nelaistu mani vienu zirgā, uzticamo, veiklo suņu pavadībā no Portas uz Begjū — manas tantes muižu. Nabaga dzīvnieks, kurš šodien noslīka Jonā, bija labs šķirnes zirgs, kas divās stundās spēja noskriet septiņas ljē. Tas ir attālums, kas šķīra mūsu pili no tantes mājokļa. No rīta tēvs ar kaimiņiem devās medībās un atļāva man visu dienu pavadīt Begjū. Pagājušā naktī spēcīgi lija, tomēr upi varēja pārbrist. Pārkļuvusi tai pāri, es sastapu idiotu, kuram iedevu žēlastības dāvanu.

—  Es jau to zinu, viņš pa ceļam man to izstāstīja, — Gontrāns smaidīdams sacīja.

—   Jā? — amazone ar izbrīnu vaicāja un turpināja savu stāstu: — Šodien, neraugoties uz. lietu, es apsolīju tēvam vakarā atgriezties mājās un uz tantes lūgumu palikt atbildēju, ka aizbraukšu, kaut arī tuvojās negaiss. Es neesmu nekāda bailī

gā! — meitene piebilda ar drosmes izteiksmi, kas viņai ļoti piestāvēja un sajūsmināja Gontrānu. — Neesmu arī memmesmeitiņa. Es nebaidos ne negaisa, ne spoku. Pārējais jums jau zināms.

—  Cienījamā kundze, — sacīja marķīzs, kuru bija apbūrusi svaigā un jaunavīgā meitenes balss, — vai jūs neuzskatīsiet to par uzbāzību, ja uzdošu jums vēl vienu jautājumu?

—  Vaicājiet…

—  Šis vājprātīgais, šis idiots…

—  Ā, es saprotu, — viņa nodrebēja, — jūs gribat zināt, kāpēc viņš sajuka prātā.

—  Jāatzīst, tas mani ļoti interesē.

—  Niku, — jaunā meitene turpināja, — sajuka prātā dēļ manas mīlestības. O, — viņa skumīgi piebilda, — esmu ļoti nelaimīga un, ja spētu viņu izdziedēt…

Gontrāns izdzirda jaunās meitenes nopūtu. Varbūt tumsā viņa notrauca kādu asaru.

—  Viņš bija nabadzīgs zemnieks un atgriezās mājās no dienesta. Viņa tēvs ilgi strādāja par fermeri pie mana tēva. Jaunībā Niku bija malumednieks un skaitījās labs šāvējs. Mans tēvs pieņēma viņu pilī, un mēs nekādi nespējām iedomāties par kaislīgo mīlestību, kuru viņš uzjuta pret mani. Šī mīlestība, kuru aiz cieņas viņš glabāja dziļi sirdī, nemanāmi auga. Reiz mans tēvs medīja mežā, kuru redzat upes otrā krastā. Ūdenī metās mežonīga mežacūka. Es arī piedalījos šajās medībās. Mans zirgs aiz suņiem devās mežacūkai pakaļ, un es pirmā to notvēru. Mežacūka izmisīgi aizstāvējās un ar ilkni iedūra manam zirgam, kas nokrita. Es noteikti būtu gājusi bojā, ja palīgā nebūtu nācis Niku. Viņš mežacūku nogalināja un izglāba mani.

Paņēmis mani uz pleciem, viņš atkal šķērsoja upi. Ūdens viņam sniedzās līdz jostasvietai. Bailes par mani bija viņa slimības iemesls. Niku pārņēma spēcīgs drudzis, un visi domāja, ka viņš nomirs. Bet, pateicoties rūpīgai kopšanai, viņš izveseļojās, tomēr zaudēja sajēgu. Niku iedomājās, ka ir muižnieks, bet mans tēvs — ķeizars. Kādu rītu, brokastlaikā, viņš ienāca ēdamistabā, pienāca klāt manam tēvam un teica: „Monsenjor, es

mu ieradies kā vienkāršs piķieris, un jūs mani uzskatāt par zemas kārtas eilvēku, bet patiesībā es esmu princis.“

Mēs iesmējāmies, bet viņš mierīgi turpināja:

—   Esmu princis, kas zaudējis mantojumu, bet es ceru ar laiku to atgūl. Es mīlu jūsu meitu un, ja jūs vēlaties izdot man par…

—  Lieliski, princi, — tēvs atbildēja, jo labi saprata, ka nabadziņš zaudējis prātu, — kad jūs kļūsiet bagāts, tad redzēsim…

Kopš tā laika nabaga vājprātīgais klīst no Klamesī uz Okseru un vāc žēlastības dāvanas, jo iedomājas, ka simts ekiji ir milzu summa un ka, to savācis, viņš varēs ar mani precēties.

Kamēr jaunā meitene stāstīja šo dīvaino atgadījumu, nakls bija pagājusi un negaiss mitējies.

—  Cienījamā kundze, — Gontrāns sacīja, — lielus ir pārstājis. Mans zirgs ir jūsu rīcībā, un varat atgriezties pie savas tantes vai pārcelties pāri upei. Vai ļausiet jūs pavadīt?

—   Labi, — jaunā meitene, mazliet šaubīdamās, atbildēja, — bet ar vienu noteikumu…

—   Es klausos.

—  Jūs mani pavadīsiet līdz pilij, kur tēvs jums personīgi pateiksies. Bel varbūt jus steidzaties?

—   Es dodos uz Senpjēru, — Gontrāns atbildēja, — Klamesī, kur ierados pasta karietē, es lūdzu sameklēt pavadoni, bet man varēja piedāvāt tikai šo idiotu.

—  Ā! Tagad es saprotu, kāpēc viņš šeit atradās, jaunā meitene ar smaidu piebilda.

—   Bet man ir vienalga, vai es tur ieradīšos mazliet agrāk, vai vēlāk, — Gontrāns atbildēja.

—   Ja upe nebūtu pārplūdusi, to varētu šķērsot parastajā vietā, amazone sacīja, — un mēs jātu garām Senpjērai, kas atrodas pa ceļam uz pili. Bet tagad mums nāksies doties veselu jūdzi pa krastu līdz tiltam. Taču, — viņa smaidīdama piebilda, no pils līdz Senpjērai ir likai pusjūdze, un jūs turp varēsiet doties pēc brokastīm, kuras pilī mēs jums laipni piedāvāsim.

—   Es piekritu, — atbildēja Gontrāns, kuru bija aizrāvusi jaunās meitenes burvīgā pļāpāšana.

Spēcīgs ziemeļu vējš, kas bija sacēlies pēc lietus, izdzenāja mākoņus, drīz jaunie ļaudis ieraudzīja zilas debesis un mēnesi, kas ar savu fosforisko mirdzumu apgaismoja abus upes krastus.

Gontrāna acis atkal meklēja savas ceļabiedres burvīgo seju, un viņš to saskatīja. Meitene bija jauka kā eņģelis, bet sapņaino smaidu, kas slīdēja pār viņas lūpām, nomainīja baiļu izteiksme un apēnoja seju brīdī, kad Gontrāns meiteni pirmo reizi ieraudzīja.

Kā senais bruņinieks viņš pagrieza meitenei celi, kuram viegli pieskārusies, viņa izveicīgi ieleca seglos.

—   Diāna un Jupiters, — viņa runāja par saviem suņiem, — ir laimīgāki par nabaga Vulkānu. Viņi pārpeldēja upi un nu ir jau pilī. Protams, — viņa satraukti piebilda, tic sacels trauksmi. Nabaga tēvs iedomāsies, ka esmu noslīkusi.

—  Tad steigsimies viņu nomierināt, — Gontrāns teica.

Marķīzs paņēma zirgu aiz iemauktiem un gāja līdzās jaunajai jātniecei, kas Gontrānam rādīja ceļu.

Marķīzs de Lasī veica patīkamu divu stundu garu ceļojumu šīs burvīgās būtnes sabiedrībā, kas čivināja kā putniņš un izcēlās ar asprātību. Nevarēja nenojaust, ka viņa guvusi izglītību Parīzē un laukos pavadīja tikai rudeni.

Pēc nepilnas stundas debesis noskaidrojās pavisam. Viršu smaržu nesošais vējiņš viegli locīja koku galotnes, notraucot no tiem lietus lāses. Nakts bija silta, gluži kā vasarā, kaut arī bija tikai aprīlis. De Lasī aizmirsa visu uz pasaules. Vēl nekad viņš nebija tik laimīgs.

Amazone izrādīja augstu takta izjūtu, jo viņa de Lasī neuzdeva nevienu jautājumu, kas raksturīgs ziņkārīgām un sīkumainām provinces meitenēm. Kaut arī Senpjēra, kurp viņi devās, atradās tikai pus ljē no pils un tur dzīvoja tikai zemnieki, viņa neuzdrošinājās marķīzam apvaicāties par viņa ceļojuma mērķi, — tas bija jautājums, kuru vietējā meitene noteikti uzdotu. Viņa pat apzināti nenosauca sava tēva vārdu. Tā nu veselas divas stundas Gontrāns un jaunā meitene runāja tikai par

Parīzi, par pēdējām ballēm, koncertiem, vārdu sakot, nodevās parastām parīziešu pļāpām.

Kad viņi šķērsoja Jonas tiltu, sāka aust gaisma.

—  Lūk arī pils, — jaunā meitene norādīja ar roku uz ziemeļiem.

Marķīzs, sajūsmas pārņemts, apstājās pie ieejas līdzenumā, kura vidū pacēlās lieliska feodālā pils, kas nesen bija restaurēta.

Kaut arī Nivernē vairs ar vīnkopību nenodarbojās, ieleju, par kuru mēs runājām, no abām pusēm ieskāva pakalni. To nogāzēs bija redzami vīnogulāju stādījumi, kuru zari liecās no dzeltenu un zaļu vīnogu ķekaru smaguma.

Jonas abos krastos, kas kā gaiši zila lente vijās cauri ielejai, bija redzami ciemi. Pili ieskāva trīsdesmit desetīnu liels parks. Tās jumtu varēja redzēt cauri vīksnu un simtgadīgu ozolu lapotnei.

—   Lūk arī Senpjēra, — amazone sacīja, norādīdama uz nelielu skaistu ciematiņu, kas atradās pašā upes krastā.

—  Ak tā! Gontrāns izklaidīgi novilka.

—   Skatieties, kāds izjāja pa pils vārtiem un dodas mums pretim, — jaunā meitene smaidīdama sacīja, kamēr marķīzs de Lasī ar sajūsmu par viņu tīksminājās.

—  Tas ir ševaljē. Mans tēvs droši vien viņu sūta uz Begjū noskaidrot, kas ar mani atgadījies.

Gontrāns, izdzirdēdams vārdu „ševaljē“, nodrebēja un ar ziņkāri sāka lūkoties uz tuvojošos jātnieku, kas rikšos devās pie viņiem. De Lasī sajuta, kā sāka pukstēt viņa sirds, kas bija gatava vai pārplīst, un asinis viņa dzīslās sastinga. Viņš pazina ševaljē d’Astī, „Zobena draugu brālības“ vadoņa galveno palīgu.

Ševaljē, ieraudzījis Gontrānu, kas pavadīja amazoni, pārsteigumā iekliedzās.

—  Tas ir vairāk nekā briesmīgi! — viņš sacīja. — Ševaljē!..

—  Marķīz!

—  Kā, vai jūs esat pazīstami? — amazone smaidīdama vaicāja.

—  Mēs esam pal draugi, — ševaljē atbildēja, un viņa sejā pazibēja velnišķīgs prieks.

—   Lieliski! — jaunā meitene iesaucās. — Tādā gadījumā pateicieties marķīzam par palīdzību, kuru viņš man izrādīja. Bez viņa palīdzības es būtu gājusi bojā.

—   Māsīca, — ševaljē sacīja, nepiegriežot jaunās meitenes vārdiem nekādu vērību, — ļaujiet jūs iepazīstināt ar manu draugu marķīzu (Jontrānu de Lasī.

—   Kā! — amazone iesaucās. — Tātad viņu mēs gaidījām ierodamies?

Pamanījis, ka Gontrāna pārsteigums tuvojas galējai robežai, ševaljē paskaidroja:

—   Dārgais draugs, zinot tavai kautrīgumu un to, ka divus trīs gadus tu nezin kāpēc neesi apgrozījies augstākajā sabiedrībā, biju pārliecināts, ja es uzrakstīšu, ka gaidu tevi mana tēvoča barona de Pona namā, lai divas nedēļas kopīgi pamedītu, tu noteikti būtu atteicis. Tāpēc es uzskatīju, ka pareizāk būs tev uzrakstīt, ka viens dzīvoju Senpjērā, cerībā, ka pieņemsi manu uzaicinājumu un man izdosies uzveikt tavu spītību.

—  Tā ir pieveikta, — marķīzs laipni atbildēja un paklanījās jaunajai meitenei.

Amazone nokāpa no zirga, paņēma brālēnu zem rokas un pa ceļam uz. pili sāka viņam stāstīt traģiskos pagājušās nakts piedzīvojumus. 7

Gontrāns viņiem sekoja dažus soļus iepakaļ, nospiests un domīgs, jo atcerējās, ka ševaljē d’Astī mīlēja savu māsīcu, de Ponas jaunkundzi, un saprata, ka viņam šajā lielajā drāmā, kas tiks spēlēta, ir lemta pati bēdīgākā loma.

XXII

Barons de Pons, ar kuru mēs drīzumā iepazīsimies tuvāk, aizgāja gulēt, pārliecināts, ka meita palikusi Begjū pie viņa māsas vikonteses d’Oazī. Viņš lūdza, lai ševaljē d’Astī rītausmā dodas sa%'ai māsīcai pretī.

Kad ševaljē, de Ponas jaunkundze un Gontrāns ieradās pili, barons vēl gulēja, jo bija noguris pēc ilgajām medībām. Viņa meita, nevēlēdamās tēvu modināt, iegāja savā istabā, atstājot Gontrānu de Lasī divatā ar ševaljē.

D’Astī paņēma marķīzu zem rokas un aizveda uz parku.

—   Lūdzu mani atvainot, mans dārgais, — viņš teica, — ka es ar jums tā runāju māsīcas klātbūtnē, bet man bija nepieciešams, lai viņa noticētu mūsu draudzigajām attiecībām un ar to izskaidrotu jūsu ierašanos.

—   Pieņemsim, — marķīzs nomurmināja, — šī ierašanās ir ļoti dīvaina. Bet jūs izskaidrosiet man tās mērķi!

—   Esiet mierīgs.

—  Pulkvedis man pavēlēja, — izrunājot šos vārdus, de Lasī ironiski pasmaidīja, — šeit ierasties.

—   Kuš! — ševaljē viņu apturēja, jūs redzēsiet, ka tas, ko mūsu brālība no jums vēlas, ir viegli izpildāms.

D’Astī piedāvāja Gontrānam cigāru un apsēdās uz soliņa. Šajā vietā neviens nevarēja noklausīties viņu sarunu.

—   Mans draugs, — ševaljē sacīja, — vispirms ļaujiet jums sniegt… kā gan labāk lai izsakās… nelielu pamācību, kas ir gluži praktiska… ceru, ka neiebildīsiet.

Gontrāns ar izbrīnu palūkojās uz ševaljē.

D’Astī apsēdās ērtāk un pasmaidīja.

—  Cik jums gadu? — d’Astī vaicāja.

—   Divdesmit astoņi, ševaljē.

—  Tas ir pats labākais vecums.

—   Ko jūs ar to gribat sacīt?

Ševaljē no cigāra nokratīja pelnus un turpināja:

—   Klausieties — mēs dzīvojam laikmetā, kurā viss norisinās ātri. Mūsu tēvi jutās vēl jauni piecdesmit gadu vecumā, bet mēs jau nolietojamies ap četrdesmit. Lai „dzīvotu“, tas ir, lai baudītu dzīvi, jābūt bagātam trīsdesmit gadu vecumā, pārsātinātam trīsdesmit piecos, bet egoistam četrdesmit gados. Dzīve ir fakts un daži skaļi vārdi. Skaļie vārdi nāk pa priekšu un maskē šo faktu, līdzīgi kā aplenkuma laikā inženieru darbi maskē artilērijas bateriju, kura nes nāvi. Skaļi vārdi, draugs

mans, ir: cilvēkmīlestība, ģimene, sabiedrība, draudzība, bruņinicciskums, pašaizliedzība, pienākums, patriotisms. Fakts — tas ir egoisms. Dārgais draugs, egoisms ir zelta meklētāju filozofijas akmens, slavas meklētāju ģēnijs, cilvēku slava, kuri dzenas pakaļ ģēnijam, mietpilsoņa dižciltība un muižnieka mietpilsonība.

Gontrāns ar izbrīnu palūkojās uz ševaljē.

—   Bieži vien, — d’Astī turpināja, cēlsirdīgas rīcības pamatā ir aprēķins, un šo aprēķinu var salīdzināt ar zelta stieni, kura biezums redzami mainās atkarībā no lējēja vēlēšanās. Tātad egoists ir pavēlnieks, vadonis, mūsu pasaules sensenais tirāns. Viņa dvēsele, dzīve, mērķis un impulss ir nauda! Cilvēks, kas nav egoists, ir kā liels bērns, kandidāts uz trakomāju vai mēnessērdzīgais. Egoists, kas nav sagādājis bagātību ir muļķis. Egoists, kas kļuvis bagāts, ir spēcīgs cilvēks. Šāds cilvēks var atļauties būt cēlsirdīgs, ja vēlas, arī labdarīgs un lēnprātīgs, tāpat kā žokejs, kas kļuvis bagāts, var jāt vairs tikai sava prieka pēc.

Gontrāns klausījās ševaljē ar interesi, kādu izrāda cilvēks, kas pirmo reizi dzird runājam svešā valodā.

—  Mans mīļais draugs, sirds ir kā viltota monēta, kas gatavota no sudraba ar zemu provi. Vispirms padomāsim par sevi, tad redzēsim. Dārgais marķīz, jums netīk darbs, kuru uzdod mūsu brālība.

Gontrāns ar žestu apturēja savu sarunu biedru un viņam teica skumju pilnā balsī:

—  Tātad jūs nenožēlojat, ka devāt zvērestu, kas mūs saista?

—  Nemaz. Mans draugs, jūs aizmirstat, ka esmu izputināts, ka es vēlos precēties ar bagātu mantinieci un atkal apzeltīt ševaljē d’Astī ģerboni.

—   Kas attiecas uz mani, es pulkveža briesmīgo piedāvājumu pieņēmu tikai tāpēc, ka ļoti mīlēju Leonu, — Gontrāns sacīja. — Bet tagad es viņu neieredzu.

—  Mans draugs, jūs aizmirsāt, ka tēvocis bija nolēmis jums atņemt mantošanas tiesības, un tikai pateicoties mums…

—  Pieņemsim, ka tas man dārgi maksājis. Reizēm man pal aptrūkst spēka.

Ševaljē paraustīja plecus.

—  Marķīz, — viņš sacīja, — ar jūsu vārdu un sabiedrisko stāvokli, jūsu vecumā saņemt divdesmit tūkstošus livru gada ienākumu — tas ir nekas! Kad mūsu brālība jums dos simts tūkstošus, būs cila lieta.

Gontrāns aizdomājās un neatbildēja.

—   Es atkal atgriežos pie savas teorijas, — d’Astī turpināja. — Kad ej pa ceļu, nevari apstāties te vai tur, nevari pagriezt galvu pa labi vai pa kreisi. Jāiet taisni uz mērķi. Varbūt pirmie soļi ir grūti, bet nākas paciest. Pēc trešā uzdevuma jūs kļūsiet jautrs un iesiet augsti paceltu galvu.

—  Cik jums gadu? — Gontrāns savukārt vaicāja.

—  Trīsdesmit pieci. Salīdzinot ar jums, esmu vecis.

Gontrāns nodrebēja, šī bezsirža sejā pamanīdams smaidu.

—  Vai jūs beidzot man pateiksiet, kas man šeit jāiz.dara? — viņš vaicāja. — Pulkvedis deva man vārdu, ka par divkauju nebūs ne runas.

—  Viņam taisnība.

Gontrāns nodrebēja, uz ševaljē lūpām ieraudzīdams ļaunu smīnu, kāds mēdz būt cilvēkiem, kas negriež ceļu nevienam.

—  Dārgais marķīz, kā jums patīk mana māsīca?

—  Viņa ir burvīga! — Gontrāns nočukstēja.

—  Lieliski, tad jūsu darbs būs viegls.

—  Ko jūs gribat sacīt?

—  Vai esat ko dzirdējis par marķīzu Flāru de Mongorī?

—  Par Emanuēla Šalambēla audžutēvu?

—  Tieši tā.

—  Nelaimīgā ģenerāļa de Rivinjī radinieks?

Izdzirdot šo vārdu, Gontrāna seja kļuva skumīga.

—  Kāpēc jūs man uzdevāt šo jautājumu?

—  Tāpēc, ka marķīzs Mongorī lūdza manas māsīcas Margaritas de Ponas roku.

Gontrāns notrīsēja, asinis viņa dzīslās sāka ritēt straujāk.

—  Mans tēvocis, barons de Pons, piekrita.

Gontrāns nobālēja.

—  Ja šis laulības notiks, — ševaljē vēsi piezīmēja, — Emanuēls zaudēs mantojumu un nekad nenēsās augstdzimušā Flāra de Mongorī vārdu.

—  Stāstiet tālāk! — Gontrāns satraukti sacīja.

—   Brālība cer uz jums. Jums Margarita jāaizrauj, jāapbur, ja vajadzēs, pat jānolaupa…

Gontrāns, spēcīgi satraucies, nodrebēja.

—  Dārgais draugs, ko pavēlēsiet?

Ševaljē d’Astl skumīgi turpināja:

—   Es jau sen mīlu māsīcu, bet viņa mani nemīl, jā, arī tēvocis pat dzirdēt negrib, ka būšu viņa znots.

—  Tātad par tādu jākļūst man? — de Lasī vaicāja.

—   Ak, mans draugs, jūs pārāk steidzaties. Vispirms pacenšaties, lai jūs iemīlētu…

Ševaljē lūpās parādījās velnišķs smīns. Pamanījis šo smaidu, de Lasī nodrebēja, it kā viņa sirdī būtu iedūries ass ncapolitāņu duncis.

XXIII

Lasītāj, pirms turpinām stāstu bez šaubām atļausim jums nedaudz atgriezties pagātnē, lai paskaidrotu, kā ševaljē d’Astī nonāca Portas pilī.

Vērotājs no paša augstākā šīs pils torņa otrā līdzenuma galā varēja saskatīt drūmu celtni, kas slējās līdzās klintij, kas bija pārkārusics upei, kuru šajā vietā ieskāva klinšaini granīta krasti.

Šī apkārtne bija drūma un skarba, pretēji koķetajam un draiskajam Portas pils stilam.

Tā bija Mongorī pils, dīvains feodāļu miteklis, kas būvēta vēl krusta karagājienu laikā.

Kā ērgļa ligzda tā ar vienu spārnu karājās gaisā ar visiem saviem masīvajiem, robainajiem torņiem un gotiskā stilā veidotajiem logiem ar daudzkrāsainiem stikliem.

Mongorī ar nicinājumu vērsās pret jauno stilu, ko labprātīgi bija izvēlējušies Portas īpašnieki, un šī pils joprojām palika drūmais pirmo baronu miteklis.

Tomēr pils iekšiene tika pārveidota vairākas reizes — mainīja mēbeles un sienu apdari. Lepnā Flāru dzimta, kas sadalījās divos atzaros — Mongorī un Rivinjī — nemīlēja mūsdienu greznību un allaž par diviem gadsimtiem atpalika no jaunās monarhiskās ticības.

Flāri Henrija IV galmā ieradās ģērbušies Franciska 1 laika pussvārkos un cepurēs ar spalvām, bet Ludviķa XIV valdīšanas laikā viņus Versaļā redzēja īsos svārkos, kādus nēsāja Henrija IV galminieki.

Flāri — karavīru paaudze, kas radusi dzīvot teltīs, savā pilī ieradās vienīgi tāpēc, lai tur izturētu aplenkumu, bet ne tāpēc, lai nomainītu izbalējušo un nodilušo sienu apdari.

Pēdējais marķīzs Flārs-Mongorī, tāpat kā viņa senči, par diviem gadsimtiem atpalika ne tikai apģērba ziņā — viņš arvien vēl valkāja šauras bikses un pūderēja matus — bet arī savos uzskatos.

Mongorī, kas viņa karaliskās augstības prinča Kondē laikā, kad tas emigrēja, bija staļļmeistars, bet Ludviķa XVIII un Kārļa X valdīšanas laikā bija armijas komandiera adjutants, atgriezās savā pilī Nivernē pēc divdesmit piecu gadu prombūtnes un aprobežojās ar to, ka atjaunoja ģerboni virs torņa vārtiem un pārvaldīja savus zemes īpašumus šī vārda feodālā nozīmē. Tad viņš drīzumā atkal atgriezās Parīzē, kur to aicināja dienests karalim.

Parīzē Flāru mītne atradās Madmazeles ielā un bija tik pat drūma celtne kā Mongorī, Arhitektūra, mēbeļu stils, pat tapetes atsauca atmiņā Ludviķa XIV laiku. Šai namā, tāpat ka pilī, nekas nebija mainījies.

De Mongorī bija vecpuisis. Agrās jaunības nelaimīgā mīlestība viņā izsauca riebumu pret laulībām, un dzimtas turpināšanas pienākumu viņš uzvēla Rivinjī.

Jūlija revolūcijas laikā de Mongorī devās uz Nivernē un kopš tā laika pavadīja šeit visu gadu. Viņam darīja pakaļ arī

kaimiņš — barons de Pons, kas piekrita doties uz Parīzi decembra vidū tikai tāpēc, lai aprīļa vidū atgrieztos Portas pilī.

De Pons bija vientuļš atraitnis, un visu savu dzīvi viņš veltīja bērniem: dēlam, flotes junkeram, un meitai Margaritai Armānai de Ponai, burvīgai deviņpadsmit gadus vecai meitenei, kas bija ārkārtīgi skaista. Viņā bija ieskatījies brālēns ševaljē dAstī.

Marķīzs Flārs-Mongorī atradās Nivernē, kad pie viņa atbrauca pulkvedis Leons. Marķīzs ar nepacietību gaidīja ziņas par savu audžudēlu Emanuēlu Salambēlu.

Kā bija radusies šī gandrīz vai tēvišķā pieķeršanās jaunajam advokātam un kādā veidā marķīzs de Flārs-Mongorī, neraugoties uz saviem aristokrātiskajiem uzskatiem, varēja uzrakstīt testamentu par labu viņam, tādējādi atstājot bez mantojuma viņa nama jaunāko atzaru? Uz šo jautājumu nespēja atbildēt neviens — ne Portā, ne Nivernē.

Emanuēls nāca no nepazīstamas dzimtas, bet klīda runas, ka viņa tēvs marķīzam revolūcijas laikā izdarījis kādu svarīgu pakalpojumu.

Ļaunas mēles apgalvoja par Šalambcla kundzi, jauna cilvēka māti, ka viņa it kā jaunībā esot bijusi skaista, tāpēc arī marķīza mīlestība pret savu audžudēlu esot dabīga…

Bet pamazām šīs baumas noklusa, un skaidri bija zināms tikai tas, ka, izņemot Mongorī pili. Flāru dzimtas šūpulis, kas bija novēlēts jaunākajam dzimtas atzaram, visam pārējam marķīza īpašumam bija jānonāk Emanuēla rokās.

Pienākumi pret augstāko sabiedrību un advokāta darbs jauno cilvēku piesaistīja Parīzei, un viņš reti atbrauca pie sava audžutēva, un arī tad vecajā pilī palika tikai dažas dienas. Prombūtnes laikā Mongorī ar nepacietību gaidīja viņa vēstules.

*             * *

Kādu rītu, pulksten astoņos vai deviņos, marķīzs FlārsMongorī mednieku stulma zābakos un ar ragu rokā parādījās pils pagalmā, kur gaidīja viņa suņi.

Mongori bija labi saglabājies večuks, gadus sešdesmit piecus vecs. Pēc viņa skaistās un lepnās stājas nebija grūti uzminēt, ka viņa dzīslās rit augstdzimušas dzimtas asinis, kuras pēdējais pārstāvis bija viņš.

Marķīzs bija augumā garš, drukns sirmgalvis ar platiem pleciem, kaut arī nedaudz drūms. Vēsturnieki tā attēloja lielāko daļu viduslaiku muižnieku, kas dzīvi pavadīja nemitīgi vingrinot ķermeni.

De Mongorī, neraugoties uz pieklājīgo vecumu, bija ļoti spēcīgs, un tikai nedaudzi jaunie cilvēki, tāpat kā viņš, spēja cauras dienas pavadīt zirgā un medīt no rīta līdz vakaram.

Marķīzs de Mongorī pats apgrieza savus biezos, sirmos matus.

Viņa gluži baltā, diezgan garā bārda ieskāva vienu no pašām cēlākajām, cēlsirdīgākajām un apgarotākajām sejām, kādu tikai varam iedomāties.

Ērgļa deguns, plata piere, lepnais un ciešais skatiens — viss apliecināja viņa izcelšanos no frankiem. Marķīzs bija Gallijas uzvarētāja tiešs pēctecis, kura asinis nebija uzvarēto asiņu piejaukuma.

De Mongorī deviņpadsmitā gadsimta vidū izskatījās kā gluži labi saglabājies Faramona vai Ludviga laika franka tips.

Marķīzs sveicinādams atbildēja uz kalpotāju godpilno klanīšanos, piegāja pie zirga un, pirms uzleca seglos, sugas zirgam uzpliķēja pa kaklu.

—   Sveiks, Atila, sveiks… — viņš smaidīdams teica, bet zirgs raudzījās uz viņu ar savām gudrajām un lepnajām acīm.

Šajā brīdī atskanēja troksnis, un Mongorī, pagriezis galvu uz vārtu pusi, ieraudzīja noputējušu jātnieku. Viņa zirgs, notašķīts ar dubļiem līdz pat vēderam, bija putās un laikam veicis garu ccļu.

—   D’Astī! — marķīzs iesaucās, pienācis tuvāk ševaljē, jo tas bija viņš. Mongorī tūdaļ bija pazinis sava vecā drauga de Pona radinieku.

—  Tas tiešām esmu es, — atbildēja jātnieks, lekdams nost no zirga.

Ševaljē d’Astī, kuru marķīzs pazina jau kā bērnu un kuru uzrunāja ar „tu“ bija lik skumīgs, ka marķīzs to tūlīl pamanīja.

—   Ak Dievs, ševaljē, — viņš tam sacīja, — kas ar tevi atgadījies un no kurienes tu esi atbraucis? Varētu domāt, ka esi nojājis kādas divdesmit piecas ljē.

—   Kopš vakar vakara — trīsdesmit, — d’Astī atbildēja.

—   No kurienes?

—  No Marseļas. Es atbraucu speciāli, lai tiktos ar jums.

De Mongorī nodrebēja. Viņš iedomājās, ka ševaljē ieradies

viņam paziņot kādu netīkamu vēsti par viņa audžudēlu.

—  Vai kas atgadījies ar Emanuēlu? — viņš vaicāja.

—  Es viņu redzēju Parīzē pirms divām nedēļām. Viņš bija gluži vesels.

Marķīzs ar atvieglojumu nopūtās.

—   Es vēlētos, — ševaljē turpināja, — parunāties ar jums divatā.

Ševaljē seja bija skumja un svinīga.

De Mongorī tas satrieca un, paņēmis ševaljē zem rokas, viņš devās pie lielām marmora kāpnēm ar dzelzs margām, kas veda uz pili. Tad viņš uzkāpa pirmajā stāvā un, atvēris durvis, šķērsoja veselu virkni milzīgu zāļu, kas bija vecas, skumīgas un saglābājušas pagājušo gadsimtu pēdas.

Beidzot viņš ševaljē ieveda kabinetā — lielā istabā, kas bija izrotāta ar gobelēniem. Pie sienām karājās ieroči un medību piederumi, bet melnkoka mēbeles bija darinātas vēl Restaurācijas laikā.

Istabas vidū uz paaugstinājuma stāvēja gulta ar virpotām kolonnām un aprūsējušām aizkaru stangām. Gultas galus rotāja ģerboņi — tie bija tā laikmeta relikvijas, kad viss vēl lika darināts homēriskā lielumā.

Lasāmais galdiņš, pie kura vedošie pakāpieni bija klāti ar brokātu, stāvēja starp diviem logiem zem venēciešu spoguļa, bet lūgšanu grāmala ar krāsainām gravīrām, kas gulēja atvērta uz pults, liecināja, ka Mongorī kā kaismīgs un dedzīgs kristietis lūdz Dievu no rīta un vakarā.

Marķīzs apsēdās platā krēslā ar zeltītām naglām un, norādījis ševaljē uz krēslu, klusēdams gaidīja, līdz jaunais cilvēks viņam izskaidros savas ierašanās iemeslu.

—   Marķīz, — ševaljē iesāka, — es aizbraucu no Parīzes pirms divām nedēļām, lai dotos uz Itāliju. Es iebraucu Marseļā, un liktenis bija lēmis, ka apmetos tieši tajā pašā viesnīcā, kur bija ieradies arī ģenerālis barons Flārs de Rivinji, jūsu brālēns.

Izdzirdis šo vārdu, marķīzs nodrebēja, sejā bija manāma neapmierinātība, un viņš aizdomīgi pasmaidīja.

—   Ševaljē, es nedomāju, — viņš iebilda, — ka mans cienījamais brālēns de Rivinjī būtu jums uzdevis man ko nodot. Jūlija revolūcija mūs šķīrusi uz visiem laikiem. Starp mums ir bezdibenis.

—  Atvainojiet, — ševaljē viņu skumīgi pārtrauca, — varbūt tā arī ir, bet vai marķīzs nebūtu tik laipns un nenoklausītos mani līdz galam…

—   Klāj vaļā, — marķīzs teica, svilpodams kādu motīvu.

—   Ģenerālis atgriezās no Āfrikas, — ševaljē turpināja, — mēs viens otram paspiedām roku un kopīgi paēdām. Es no noguruma miru vai nost un biju nolēmis agri iet gulēt. Ģenerālis, kurš bija par kaut ko norūpējies, gluži pretēji, vēlējās pastaigāties. Pēc stundas pastaigas viņš devās uz Lielo teātri. Pēc trim stundām viņš atgriezās, ienāca manā istabā un mani uzmodināja.

Ševaljē apklusa un palūkojās uz marķīzu de Mongorī. Viņš klausījās uzmanīgi, ar ziņkāri, un ar žestu lūdza stāstu turpināt.

—   Ģenerālis bija bāls, viņa seja drudžaini raustījās, acis dega sašutuma liesmiņas. Viņa izskats mani izbiedēja.

—  Ak Dievs, es vaicāju, — kas ar jums noticis?

—   Mani, — viņš sacīja, — apvainoja. Ir skarts pats dārgākais, kas man ir. Apvainojums ir tik rupjš, ka man šis cilvēks jānogalina. „Kā sauc šo cilvēku?“ — es vaicāju. Viņš man parādīja vizītkarti, un es izlasīju: „Kapteinis Lemblēns“. Šis uzvārds man bija gluži svešs. Es gribēju ģenerālim vaicāt, bet viņš mani apturēja: „Lai tikai vienīgi Dievs zina tos neķītros vārdus, ar kuriem šis cilvēks aizskāra manu godu. Es cīnīšos ar viņu rīt, rītausmā, un jūs būsiet mans sekundants“.

Ševaljē atkal apklusa. De Mongorī klausījās, un viņa sirds sāka satraukti sisties. Tomēr šis cilvēks tik ļoti lepojās ar savu dzimtu, ka viņš nekādi nespēja pieļaut, ka kāds no Flāriem būtu gājis bojā divkaujā.

—   Nākamajā dienā, — ševaljē turpināja, — mēs rītausmā iznācām no viesnīcas un devāmies uz cīņas vietu. Mūsu pretinieki bija jau ieradušies. Kapteinis Lemblēns, vēl ļoti jauns cilvēks, bija ieradies kādus četrdesmit gadus veca kunga pavadībā. Sasveicinājušies mēs lozējām, lai izvēlētos zobenus, tos aplūkojām, un pretinieki ieņēma savas vietas.

Ševaljē apklusa vēlreiz. De Mongorī pieleca kājās bāls kā mironis.

—  Kas notika tālāk, stāsti!..

—   Ģenerālis, būdams lielisks cīnītājs, sagaidīja pretinieku sevis cienīgi. Viņš zaudēja aukstasinību un nikni uzbruka Lcmblēnam. Kapteinis atvairīja pirmo cirtienu, tad otro, tad atskanēja kliedziens… Ģenerālis izlaida no rokas zobenu un piespieda kreiso roku pie krūtīm. F,s viņu satvēru. „Man ir auksti, — viņš sacīja, — es mirstu… Brauc uz Mongorī un saki Flāram: „Rivinjī ir miris, Mongorī nav bērnu. Vai tiešām Flāru dzimta izzudīs?“

Ševaljē apklusa un palūkojās uz. marķīzu.

Līdzīgi tam kā milzu ozols, kuru izgāzusi straume, kas izskalojusi tā saknes, vēl kādu laiku stāv un līgojas, pirms nogāžas zemē, tā arī marķīzs de Flārs-Mongorī salīgojās, un ševaljē kļuva par neaprakstāmu bēdu liecinieku, kas bija drūmas, baismīgas, bet marķīza acis joprojām nepazina asaras.

Ja ģenerālim būtu bijis dēls, Mongorī par savu brālēnu, kas pēc viņa domām bija kritis cilvēks, pieklājības pēc noraudātu kādu asaru, bet ar to arī viss beigtos. Bet ģenerālis bija miris, neatstājot mantiniekus.

Marķīzs sagrīļojās, tad ševaljē redzēja, kā viņš, skaļi iekliegdamies, nokrīt ceļos. Un viņam šķita, ka šajā pēkšņi salīkušajā vīrā, gluži kā kokā, kuru nolauzusi vētra, ar izstieptām rokām pret debesīm, var saskatīt visas varonīgās dzimtas iemiesojumu, kas satriekts par to, ka viņa laiks neglābjami pagājis.

Viņš ilgi stāvēja uz ceļiem ar izstieptām rokām, nenolaizdams acis no dižās Flāru dzimtas nomelnējušajiem portretu rāmjiem, kas rotāja viņa kabineta sienas. Zem briesmīgās domas smaguma nastas, ka viņa dzimta izzudīs, viņš aizmirsa ne tikai par ševaljē, bet arī par visu, kas ir uz šīs pasaules.

Ilgi vecais franks, nekustīgi un nometies ceļos, sarunājās ar apklusušajiem senčien, kas viens pēc otra bija aizgājuši viņsaulē ar lūgsnu uz lūpām, kā nākas karavīram un kristietim. Viņa acis raudzījās tālumā, un šķita, ka viņš redz savu plaukstošo un dižo dzimtu.

Pēkšņi marķīzs pieleca kājās, iztaisnojās un iesaucās:

—   Ak Dievs, tu, kam kalpoja mani senči, kura dēļ krusta karagājiena laikā mira pirmais mūsu dzimtas barons, vai tiešām tu neizdarīsi brīnumu un nepriecēsi ar skaistu mantinieku pēdējo no Flāru marķīziem, sešdesmitgadīgo sirmgalvi, kas gatavojās nomirt, neturpinot savu dzimtu, ja viņš uz sava kapa malas apprecēsies. Šis mantinieks būs Flārs, un viņa uzdevums būs turpināt dzimtu!

Pēc tam, it kā izdzirdis noslēpumainu balsi, kas nāk no debesīm vai no pavērtas senča kapavietas, kas pareģojuši un svinīgi viņam devusi apstiprinošu atbildi, Flārs raudzījās, lepni atmetis savu cēlo galvu, un iesaucās:

—  Nebaidieties, Flāru dzimta neizzudīs!

XXIV

Gandrīz tajā pašā laikā, kad ševaljē d’Astī gluži noputējis iejāja Mongorī pils pagalmā un devās pakaļ marķīzam uz viņa kabinetu, lai viņam pastāstītu par divkauju sev vēlamā gaismā, lasītājs jau droši vien ir pamanījis, kā ševaljē sagrozīja faktus par barona de Rivinjī traģisko nāvi kariete, kurā bija iejūgti divi spēcīgi normandiešu zirgi pilnā sparā drāzās pa ceļu, kas gar upes krastu veda no Portas uz Flāru veco pili.

Karieti vadīja apmēram piecdesmit gadus vecs cilvēks, kas, spriežot pēc apģērba, bija muižnieks, kurš pastāvīgi mēdza

dzīvot laukos. Neraugoties uz sirmajiem matiem, viņš bija spēcīgs un veselīgs, jo bieži uzturējās svaigā gaisā.

Karietē sēdēja ducis suņu. Mednieks, kas jāja zirgā līdzās karietei, turēja pavadā skaistu pelēku zirgu ar nedaudz spicu purnu, ugunīgām acīm un kaulainām, muskuļainām kājām.

Vecais muižnieks ar stingru roku vadīja iejūgtos zirgus, kas skrēja krietnā riksī, un mazāk kā stundas laikā aizbrauca līdz meža malai, kas pletās starp Portu un Mongorī, tālāk mežs dažas jūdzes stiepās uz rietumiem un klāja pakalnus, kas atradās Jonas upes labajā krastā.

Šajā vietā mežu šķērsoja stiga, kādas vietām mežos tiek izcirstas, lai medītu ar suņiem. Stiga atradās tieši pusceļā starp Portu un Mongorī.

—   Oho! — muižnieks sacīja, atdodams grožus kalpam, kas sēdēja viņam līdzās, — es pirmais ierodos satikšanās vietā, un tas ir ļoti dīvaini, jo norunātais laiks jau sen ir pagājis.

Viņš palūkojās pulkstenī.

—   Vienpadsmit! — viņš sacīja. — Bet norunāts tikties bija desmitos. Vai tiešām Mongorī ir devies mežā, mani nesagaidīdams. Šodien dzina viņa dzinēji.

Barons de Pons — tas bija viņš — katru dienu medīja kopā ar Flāru-Mongorī. Viņam bija tiesības brīnīties par šādu neprecizitāti, jo marķīzs bija ārkārtīgi precīzs visā, kas attiecas uz medībām, it īpaši, ja dzinēji bija viņa cilvēki.

Barons skaļi iepūta taurē, uzaicinādams sākt medības. Bet viņam neviens neatbildēja. Tad viņš starp kokiem ieraudzīja divus no marķīza cilvēkiem, kas bija ģērbušies mednieku drēbēs. Tie bija dzinēji, kas saitēs turēja suņus.

—   Tūda| uzzināsim, — barons sacīja, uzlekdams lieliskajā zirgā, — kas atgadījies ar Mongorī!

Un atkal viņš sāka taurēt. Atbildes nebija.

—   Hei! Brokardo, — barons uzsauca marķīza dzinējam, — vai jūs neesat izmainījuši medību laiku?

—   Nē, barona kungs. Lūk, jau stunda, kopš gaidām marķīzu.

„Tas ir dīvaini! — de Pons nodomāja. — Mongorī vienmēr ir precīzs.“

Ietaurējies trešo reizi un nesagaidījis atbildi, barons nosprieda, ka Mongorī ir saslimis. Viņš devās uz sava kaimiņa pili.

Mis Arabela, tā sauva ķēvi, skrēja rikšos un jau pēc stundas ceturkšņa bija pie pils. Vecās feodāļu pils pagalmā barons ieraudzīja medību suņu baru un apseglotu marķīza zirgu, kas nepacietīgi ar pakavu kārpīja zemi. Pagalma stūrī stāvēja cits zirgs, kurš baronam bija gluži svešs. Tas bija vienās putās, bet zirga kājas bija notašķītas ar dubļiem līdz pat vēderam. Tas liecināja, ka zirgs noskrējis tālu ceļu.

Uz. baronu šis zirgs atstāja dīvainu iespaidu.

—   Kur tad tavs kungs? — viņš steidzīgi vaicāja kādam no kalpotājiem.

—   Marķīza kungs jau sēdās zirgā, — kalpotājs atbildēja, — un mēs gatavojāmies doties ceļā, kad pēkšņi atjāja kāds nepazīstams kungs.

Sulainis norādīja uz zirgu.

—  Kā viņu sauc?

—   Es,nezinu, — atbildēja kalps, kas tikai nesen sāka strādāt pie marķīza un tāpēc d’Astī nekad agrāk nebija redzējis. — Marķīza kungs viņu ieveda savā kabinetā, kur viņi ieslēdzās un pagaidām nav nākuši ārā. Mēs marķīza kungu gaidām.

Nojautis kaut ko nelāgu, de Pons pasvieda pavadu kalpotājam, ātri uzskrēja pa kāpnēm un iegāja kabinetā tieši tobrīd, kad de Flārs-Mongorī lūdza Dievu, lai viņa dzimta varētu turpināties.

Barons ļoti izbrīnījās, kad ieraudzīja savu krustdēlu, kas nekustīgi un klusēdams stāvēja ar ceļa putekļiem noputējušā apmetnī.

—  Tu esi šeit! — viņš iesaucās.

De Ponam ar krustdēlu bija diezgan saspīlētas attiecības, jo tas izputējis gribēja lūgt viņa meitas roku, un barons ševaljē atteica. Ieraudzījis d’Astī, barons bija nepatīkami pārsteigts.

—   Dārgais tēvoci, — ševaljē ar pašcieņu teica, — esmu ieradies veikt bēdīgu misiju. Es atvedu marķīzam Mongorī atvadu sveicienu no ģenerāļa barona de Rivinjī, kurš nomira manās rokās.

—   Viņš nomira! — dc Pons iesaucās satriekts par šādu ziņu.

—  Nogalināts divkaujā.

Barons palūkojās uz savu draugu, veco marķīzu Mongorī.

Marķīzs jau spēja valdīt pār sevi un kaut arī bija skumīgs, tomēr mierīgs. Paņēmis de Pona roku, viņš tam sacīja:

—  Rivinjī daudzkārt bija netaisns, un es nekad nebūtu piedevis viņa kļūdas, bet viņš ir tāds pats Flārs ka es, un viņam bija jāturpina mūsu dzimta. Rivinjī ir miris, bet ja nomiršu arī es, mūsu dzimta aizies nebūtībā.

De Pons klusēja. Viņš saprata marķīza izmisumu.

—  Bet tā tas nedrīkst būt un nebūs, — de Mongorī turpināja.

Pārsteigtais barons skatījās uz marķīzu un laikam gan gaidīja paskaidrojumu.

De Mongorī turpināja:

—   Esmu vecs, bet mana bagātība ir līdzvērtīga sešiem miljoniem. Es sameklēšu meiteni no augstdzimušas dzimtas, kas piekritīs ar mani precēties.

Barons sarauca uzacis. Pēkšņi viņam galvā iešāvās šausmīga doma. Vecais barons bija pavisam aizmirsis, ka nežēlīgi ir upurēt jaunību, noliekot tai līdzās vecumu. Viņš atcerējās trīsdesmit gadus ilgo draudzību, kas viņu saistīja ar Mongorī, un teica: 7

—  Marķīz, atļaujiet jums ko pasacīt!

—  Runājiet, baron.

—   Kaut arī de Poni nav tik augstdzimusi dzimta kā Flāri, bet arī mūsu senči ir piedalījušies krusta karos un nekad nav stājušies nevienlīdzīgās laulībās. Margaritai Armānai de Ponai, manai meitai, ir deviņpadsmit gadu, viņa ir skaista un saņems pūrā piecdesmit tūkstošus livru gada ienākumu. Vai jūs, mans draugs, vēlaties man izrādīt to godu un pieņemt viņas roku?

Flāram-Mongorī šķila, ka viņš sapņo.

Vēl vakar marķīzs bija tīksminājies par Margaritu gluži kā tēvs un smaidot viņai sacījis:

—   Mana mazā, zini, tu esi skaista kā Venēra, un, ja man būtu trīsdesmit nevis sešdesmit pieci gadi, tad es iekarotu visu

pasauli, lai noliktu to pie tavām kājām un padarītu tevi par valdnieci.

Bet marķīzam mīlestības laiks bija pagājis. Viņš jau bija pārstājis domāt par precēšanos un pirms pāris dienām smietos sejā tam, kas viņam ieteiktu stāties laulībā ar Margaritu de Ponu. Bet nu, kad de Mongorī izdzirdēja barona priekšlikumu, viņa priekšā parādījās skaistas un jaunas meitenes tēls. Viņa bija tīra un nesamaitāta kā eņģelis, un viņš no veča pārvērtās divdesmitgadīgā jauneklī. Asinis dzīslās sāka ritēt straujāk, ķermenim pārskrēja tirpas gluži kā dzirksteles, viņa acis līksmi iemirdzējās, un marķīzs iesaucās:

—   Es esmu ar mieru, mans dārgais draugs, jā, esmu ar mieru!

Ševaljē d’Astī nekustīgi stāvēja kabineta stūrī un bija satriekts par to, ko dzirdēja. Viņam šķita, ka kļuvis par šausmīgu murgu upuri.

Bet d’Astī bija cilvēks ar stipru gribu, kurš ieradies cīnīties, un likteņa trieciens viņu nespēja salauzt pilnīgi.

Ševalje nodomāja:

„Brālība tiešām savas lietas kārto lieliski. Lai glābtu Hektoru Lemblēnu, viņi nolēma nogalināt ģenerāli, nogalinājuši ģenerāli, viņi atņēma mantojumu Emanuēlam, bet man liek zaudēt to, uz kuru es lūkojos kā uz savu nākamo sievu“.

Bet viņš tūlīt pats sev atbildēja:

„Kaut arī brālība kārtis ir sajaukusi, tai tās ir atkal jāsakārto. Margarita būs mana sieva, bet nevis piederēs šim večukam, kurš, šķiet, nopietni iedomājies deviņpadsmitajā gadsimtā turpināt savu dzimtu līdz bezgalībai. Tad nu gan liela nelaime, ka Flāru dzimta izzudīs“.

Dažās sekundēs to visu pārdomājis, viņš nomierinājās. No sejas izzuda bālums, un viņš uz tēvoci raudzījās ar labsirdīgu un apmierinātu skatienu.

—   Tiešām, — viņš baronam sacīja, — tēvoci, es esmu laimīgs, ka jūs man atteicāt savas meitas roku, jo es nespētu ģimenei parādīt to godu, ko izrāda marķīzs Flārs-Mongorī, piedāvādams stāties laulībā ar de Ponas jaunkundzi.

Izdzirdot krustdēla vārdus, izzuda pēdējās barona šaubas.

—  Labi teikts! — viņš iesaucās. — Lai tev atlīdzinātu, mēs tev sameklēsim bagātu sievu.

—  Ak, — ševaljē nopūtās, lai savā pašaizliedzībā izskatītos patiesāk, — dārgais tēvoci, labāk samaksājiet manus parādus, — kādus nieka divdesmit piecus trīsdesmit piecus tūkstošus franku.

—   Labi! — marķīzs piekrita, apsteidzis barona atbildi, kurš piekrītoši pamāja ar galvu.

—  Tad… — ševaljē turpināja.

—   Kas tad vēl? — de Pons viņu ar nemieru sirdī pārtrauca, jo savam krustdēlam ne īpaši uzticējās.

—   Uzaiciniet mani uz māsīcas kāzām. — d’Astī smaidīdams sacīja.

Barona sejā atplauka smaids.

—  Mans mīļais draugs, — viņš vērsās pie ševaljē, — tu lieliski zini, ka mana māja vienmēr ir tavā rīcībā, lai kad arī tu neierastos.

Barons pagriezās pret savai veco draugu.

—  Marķīz, — viņš tam sacīja, — pēc pārdzīvotā satraukuma jums neieciešams svaigs gaiss. Dosimies medībās.

—  Labi, — marķīzs piekrita.

—   Rīt, — barons turpināja, — jūs atbrauksiet uz manu pili oficiāli lūgt manas meitas Margaritas Armānas de Ponas jaunkundzes roku. Tad es viņai paziņošu, ka dodu savu piekrišanu.

De Pons acīmredzot nemaz nedomāja par savas meitas attieksmi šajā jautājumā.

—   Bet tu, mīļais draugs, — barons piebilda, vērsdamies pie ševaljē, — vari sēsties zirgā un doties uz pili, un apsveicināties ar māsīcu. Pārģērbies un jūties kā mājās.

—  Tēvoci, jūs esat ļoti laipns, — ševaljē pateicās.

Pēc stundas ševaljē ieradās Ponas pilī. De Ponas jaunkundze bija izjādē kopā ar diviem suņiem.

D’Astī iegāja istabā, kurā viņš agrāk dzīvoja, un uzrakstīja šādu vēstuli:

„Pulkvedim Leonam, Parīzē

Dārgais pulkvedi,

Jums bija iemesls saukt mani par savu palīgu. Ar Jums esmu pats darbīgākais mūsu cienījamās brālības biedrs, un paņēmiens, kādu es izmantoju, lai pazudinātu nabaga ģenerāli, ir pietiekošs pierādījums, lai Jūs par to pārliecinātu.

Jums zināms, ka ģenerālis mirstot man uzdeva visai delikātu misiju. Es to izpildīju nekavējoties, tādējādi cerēdams salabt ar manu tēvoci un atkal atrasties manas dārgās māsīcas tuvumā, kura, visticamāk, joprojām pret mani izturēsies ar nicinājumu.

Tomēr mūsu plāni, pulkvedi, negaidīti sašķobījās. Marķīzs ir zaudējis galvu. Viņš, kas savu radinieku neieredzēja, un, romantiski izsakoties, raud asiņainas asaras par savas dzimtas izzušanu, nu ir nodomājis precēties. Un vai varat iedomāties, ar ko? Ar manu māsīcu!

Tā nu mantojums izslīd no Emanuēla rokām, jūsu padevīgā kalpa cerības sagrūst pīšļos, un tas viss tikai tā sīkā pakalpojuma dēļ, kuru izdarījām Hektoram Lemblēnam, kas pēc desmit mēnešiem apprecēsies ar baronesi de Rivinjī!

Tomēr, dārgais pulkvedi, tikai muļķis nolaiž rokas pēc pirmās neveiksmes. Esmu nopietni visu apdomājis, un, lūk, manu pārdomu augļi: ar brālības palīdzību Šalambēls iegūs Mongorī vārdu, bet ševaljē d’Astī agri vai vēlu apprecēsies ar savu māsīcu de Ponas jaunkundzi. Varat uz mani pilnīgi paļauties, ja atsūtīsiet palīgu.

Mūsu draugs Gontrāns de Lasī ir skaists kā senais Antinojs. Kad es par viņu atcerējos, man radās rīcības plāns. Atsūtiet viņu šurp. Es zinu, ka marķīzs vēl īsti nav nomierinājies, bet tiks „izārstēts“, ja mēs viņam liksim izpildīt šo uzdevumu.

Pavēliet viņam sēsties pasta karietē, braukt uz Nivernē un tālāk uz Senpjēras ciematu. Lai viņš mani tur gaida. Ja viņš iespītējas, pārlieciniet marķīzu, ka nevienu nogalināt nevajadzēs un viņa uzdevums būs patīkams.

Spiežu Jūsu roku. Vēstuli sadedziniet.

Ševaljē d’Asti,,

Vakarā, smēķēdams cigāru un zem rokas ar tēvoci pastaigādamies pa parku, ševaljē viņam teica:

—  Jūs man teicāt, ka es varu justies šajās mājās kā savējās, vai ne?

—  Jā, mans bērns.

—  Tātad es varu pie sevis uzaicināt draugu, kaislīgu mednieku, kuru es mīlu kā brāli.

—  Kā viņu sauc? — barons viņu pārtrauca.

—  Marķīzs Gontrāns de Lasī.

—  Ak, mans Dievs! — barons iesaucās, — es pazinu viņa tēvu. Viņam ir viens no ievērojamākajiem uzvārdiem.

—  Viņš ir kaislīgs mednieks.

—  Jo labāk!

—  Tātad es varu viņu uzaicināt?

—  Protams!

—   Paldies, mīļo tēvoci, — ševaljē saacīja. — Es iešu un viņam uzrakstīšu. Viņš mums būs lielisks sarunu biedrs.

Ševaljē pasmaidīja.

XXV

Nākamajā dienā pēc tam, kad barons de Pons apsolīja savas meitas roku marķīzam Flāram-Mongorī, de Ponas jaunkundze sēdēja savā istabā, kas bija koķeti iekārtota Parīzes aristokrātiskajā greznībā.

Mēģināsim dažos teikumos aprakstīt jaunās meitenes biogrāfiju, kurai tēvs bija lēmis apprecēt sešdesmitgadīgu veci, kas laulībās saskatīja tikai vienu mērķi — turpināt savu dzimtu.

Margarita zaudēja māti gandrīz vai vēl gulēdama šūpulī un pirmajos dzīves gados tika audzināta tantes, barona de Pona māsas, vikonteses d’Oazī uzraudzībā.

Vikontese, kas agri bija kļuvusi atraitne, bija sava laika pati ekscentriskākā sieviete. Dzimusi revolūcijas laikā un būdama vecāka par savu brāli, baronu, vikontese visu savu jaunību pavadīja vccājā Puatū pilī, lasīdama bruņinieku romānus, kas vēl vairāk iekvēlināja viņas jau tā dedzīgo iztēli.

D’Oazī kundze mīlēja visu dīvaino, oriģinālo, sapņoja par bruņiniekiem, paladīnicm, turnīriem, karuseļiem un romantiskiem piedzīvojumiem.

Izglītība, ko viņa deva brāļa meitai, bija gandrīz tādā pašā garā. Margarita jāja ar zirgu, mīlēja suņus, zirgus, medības un jebkuru sportu. Jau no agras jaunības meitenei piemita neatkarīgs un lepns raksturs, bet pret laulībām viņai bija pat riebums.

Tomēr dzīve Parīzē, augstākās sabiedrības baudu virpulī, kur viņa mirdzēja starp skaistulēm, kuru vidū ik dienas parādījās arvien jaunas, drīz vien izmainīja de Ponas jaunkundzes uzskatus.

Margarita mīlēja mākslu, greznību, mīlēja visu skaisto un drīz vien saprata, ka vienīgā sievietes sūtība un laime ir laulības. Bet kā visas gudrās sievietes, kuru sirdis vēl brīvas, viņa bija godkārīga un sapņoja par spīdošu partiju.

Liela bagātība, pazīstams vārds, augsts stāvoklis armijas vai diplomātiskajā dienestā, lūk, ko de Ponas jaunkundze vēlējās sagaidīt no sava vīra. Ja tēvs būtu ar mieru pieņemt ševaljē d’Astī piedāvājumu, Margarita pati viņam būtu atteikusi.

Tikai jaunas meitenes sapņo par skaistu, jaunu vīru ar uzskrullētām Ūsiņām, zobenu pie sāniem, bet nabagu, kādi ir daudzi aristokrātiskas izcelsmes jaunieši.

Citas, un tajā skaitā Margarita, domā savādāk. Vecs vai jauns, skaists vai neglīts — vienalga, bet vīram jābūt pazīstamam, ar senu mājokli, kas bagātīgi izrotāts apzeltījumiem, karieti ar ģerboņiem, un viņam jābauda cieņa sabiedrībā.

Margarita nekad nebija sastapusi cilvēku, kas liktu viņas sirdij icpukstētics straujāk, viņa pat izjuta nicinājumu pret jauniem švītiem, kas klīda ap viņu salonos un kuri līdzinājās ševaljē d’Astī.

Varbūt jaunās meitenes godkāres pamatā da|ēji bija centieni valdīt vienpersoniski, kā tas mēdz būt sievietēm, kam piemīt izsmalcinātāka daba. Margarita sapņoja sastapt vienu no tiem stiprajiem cilvēkiem, kuru gribai visi pakļaujas, lai savukārt pakļautu viņu un viņa dzelzs gribai pretstatītu bērna gribu. Salauztu šo spēku un varenību ar smaidu un savu brīnumaino acu skatienu.

De Ponas jaunkundze tādu cilvēku vēl nebija sastapusi, bet viņa prata pacietīgi gaidīt. Tā tas notika arī mūsu aprakstītajā dienā.

Desmitos no rīta viņa stāvēja savā buduārā pie spoguļa, tīksminādamās par sevi un pielaikodama jauno no Parīzes saņemto kleitu.

Margaritas buduārs bija gaumes un elegances pilnība. Vēl nekad baltais balodītis nebija mitis tādā ligzdiņā, un neviens iemīlējies dzejnieks nespētu savai mīļotajai iedomāties labāku mitekli.

Buduāra sienas klāja bāli zils materiāls ar maigu zeltainu mirdzumu, ar kuru spēlējās pirmie saules stari. Baltais marmora kamīns bija rotāts ar lielisku spoguli, tajā atspoguļojās parka koki, kurus locīja vējš.

Rīts bija burvīgs un gaišs, kā tas parasti pavasarī mēdz būt Francijas vidienē. Gaiši zila, caurspīdīga migla, karstas dienas vēstnesis, jau cēlās augšup pa' attālo kalnu nogāzēm. Saules stari apmirdzēja koku lapas un pagaidām vēl dzelteno parka zāli. Rasas pilieni, mirdzēdami kā briljanti, bija redzami pusizplaukušajās koku lapās. Putniņi dziedāja pavasara dziesmiņas.

Margarita šajā rītā bija tik laimīga it kā viņai būtu neskaidra priekšnojauta, ka vīrs, par kuru viņa sapņoja, beidzot ieradīsies. Viņš būs bagāts, spēcīgs un kā bērns izpildīs viņas visniecīgākās kaprīzes.

Divi klauvējieni pie buduāra durvīm lika viņai nodrebēt.

—  Ienāciet, viņa teica.

Durvis atvērās, un pārsteigtā Margarita ieraudzīja smaidošo un svētku drēbēs tērpto marķīzu de Mongorī.

De Mongorī bija apgriezis savu garo bārdu un, pateicoties tam, kļuvis jaunāks vismaz par piecpadsmit gadiem. Viņa stāja

bija stalta, bet seja ziedoša un jauneklīga. Tērps bija smalks un ļoti labi piestāvēja viņa vecuma cilvēkam.

Viņam kājās bija gaiši pelēkas bikses, kas sabāztas augstos zābakos ar zīda pušķi. Gaiši zilās jakas pogcaurumos bija manšetes no daudzajiem ordeņiem, kurus viņš saņēmis.

De Mongorī bija kavalērijas ģenerālis un arī sūtnis.

Marķīzs paņēma Margaritu aiz rokas, pieveda pie dīvāna un apsēdās viņai līdzās.

—   Mana dārgā, marķīzs sacīja, nolēmis pagaidām viņu ar tu neuzrunāt, — es gribu jums lūgt padomu.

—   Man? — izbrīnījās Margarita, kas uzmanīgi vēroja vecīti.

—  Jā, jums, mana dārgā.

Margarita neapmulsa, izdzirdot no marķīza mutes „jūs“. Atbalstījusi zodu pret savu daiļo rociņu, viņa sagatavojās uzmanīgi uzklausīt de Mongorī.

—   Vai jums šķiet, ka esmu ļoti vecs? — marķīzs vaicāja, jaunajai meitenei laipni uzsmaidīdams.

—  Protams ne, — Margarita naivi atbildēja.

—  Es gribu precēties…

—  Lūk, kā!

Šis izsauciens bija tik patiess, ka Mongorī noticēja.

„Viņa neko nenojauš,“ — viņš nodomāja.

—  Jfis gribai precēties, — viņa turpināja, — bet kāpēc gan

ne?

Marķīzs aiz apmierinājuma nodrebēja, un viņam šķita, ka de Ponas jaunkundze ir vēl skaistāka kā jebkad agrāk.

—  Jums laikam ir ļoti garlaicīgi, — Margarita turpināja, — vienam savā senajā pilī.

—   Briesmīgi, — vecais sacīja. Bet man rit sešdesmit piektais mūža gads, mana dārgā, un, neraugoties uz to, ka man ir trīssimts tūkstoši livru gada ienākums, ka mans vārds Senžernēnas apvidū ir viens no pašiem ievērojamākajiem un es esmu ieņēmis godpilnus amatus… vai jaunā sieviete piekristu…

Sirmgalvis apklusa. Arī de Ponas jaunkundze klusēja.

Margarita tūlīt saprata — ja de Mongorī nopietni sadomājis precēties, tad viņš precēs tikai viņu. Bet tālab, visu ātri

apsvērusi, blondā un naivā deviņpadsmitgadīgā meitene sev vaicāja: „Piekritīšu iziet par sievu pie marķīza vai nē? — un tūdaļ izlēma: — Ko es meklēju? Bagātu vīru ar pazīstamu vārdu, stingru raksturu, augstu sabiedrisko stāvokli, kas dotu šādu stāvokli arī man. Mongorī ir trīssimts tūkstoši livru gada ienākums. Viņš ir marķīzs, bija sūtnis, bet, ja notiks politisks apvērsums, kļūs arī ministrs. Par lādu vīru esmu allaž sapņojusi… brieduma vecums, liela bagātība. Viņš nav kā jaunie cilvēki, kas spēlē klubos un izklaidējas aiz. sievu muguras.“

—   Nu ko, mana mīļā? — marķīzs vaicāja, redzēdams, ka Margarita klusē.

Viņa palūkojās uz marķīzu ar vēl nebijušu skatienu.

—   Es domāju, — viņa sacīja, — ka jūsu izvēlēlā sieviete būs prasīga.

—  Jūs domājat?

Margarita turpināja izlikties, ka viņa domā, it kā Mongorī prasītu tikai viņas padomu.

—  Tātad jums nešķiet, ka esmu vecs? Jūs domājat, ka jaunai sievietei Mongorī nešķitīs apnicīgs?

—  Vasarā ne, — Margarita izlēmīgi atbildēja.

Tādējādi de Ponas jaunkundze uzstādīja savu pirmo noteikumu, lai laulības varētu notikt.

—  Es savu jauno sievu visu ziemu nedomāju turēt Mongorī pilī, — marķīzs sacīja. 1

—   Atvainojiet, — Margarita viņam vaicāja ar pašu nevainīgāko sejas izteiksmi, — vai marķīze de Mongorī var rēķināties ar to, ka ziemā varēs atvērt savu salonu, aizņemt ložu Operā un Comedie Fruncaise, ka viņa būs patronese dažās filantropiskās biedrībās un reizēm parādīsies Lonšānā.

Margarita de Pona to sacīja ar tik apburošu smaidu, ka Mongorī sametās tumšs gar acīm. Viņš saprata, ka nāksies pavēlnieka zizli tūdaļ pat ielikt šajās skaistajās rokās.

—  Tātad jūs man iesākāt precēties? — viņš vaicāja.

—  Kālab gan ne?

—  Jūsu tēvs ir tādās pašās domās.

—  Mans tēvs?..

—  Es tikko kā biju pie viņa.

—   Vai tad šorīt jūs kopā ar viņu nebijāt medībās?

—  Nē.

De Ponas jaunkundzes seja joprojām saglabāja patiesa pārsteiguma izteiksmi.

—  Ā! Jūs tikko kā redzējāt manu tēvu?

—  Jā, mana dārgā, un viņš man kaut ko paziņoja.

—  Tik tiešām? — viņa vaicāja, izlikdamās pārsteigta.

—   Viņš nolēmis jūs izprecināt.

—   Mani? Ir nu gan dīvaina doma!

—   Kā, vai tad nav pienācis laiks? — de Mongorī smaidīdams vaicāja.

—  O! — viņa nopūtās, — esmu jau vecene… Drīz būs nodzīvoti jau divdesmit gadi!

Smaids un skatiens, kas pavadīja šos vārdus, bija aristokrātes cienīgi.

De Mongorī galanti Margaritas priekšā nometās ceļos, paņēma viņas roku un pielika pie savām lūpām.

Margarita roku neatrāva.

—  Vai esat ar mieru kļūt par marķīzi de Mongorī, — viņš vaicāja.

—  Varbūt, — viņa atbildēja, kautrīgi nolaidusi acis.

*             * *

De Ponas jaunkundzei pirms diviem mēnešiem bija nomirusi attāla radiniece, kuras dēļ viņa sēroja, tāpēc tika nolemts sarīkot kāzas, kad beigsies sēru laiks — tas ir pēc trim mēnešiem.

Šis lēmums lika pieņemts pēc ševaljē d’Astī ieteikuma, jo viņš bija liels tradīciju aizbildnis.

Gontrāna de Lasī atbraukšanas priekšvakarā, kurš bija uzaicināts kā palīgs, ševaljē d’Astī māsīcai sacīja:

—  Marķīzs Flārs ir lieliski saglabājies.

—  Jūs domājat? — viņa vaicāja.

—  Viņam ir sešdesmit pieci gadu, bet pēc izskata var dot knapi piecdesmit.

—  Jā, tā tas patiešām ir.

To sacīdama, de Ponas jaunkundze palūkojās uz brālēnu, cenšoties atminēt viņa domas.

—  Tādi cilvēki kā viņš vai nu nomirst pēkšņi no trieciena, vai arī dzīvo līdz simts gadiem.

Margarita nodrebēja.

—  Ja jūs ar viņu apprecēsieties…

—  Tas jau ir izlemts galīgi, — viņa piezīmēja.

—  Nu, pieņemsim, bet laulība tiek uzskatīta par noslēgtu tikai pēc laulības ceremonijas.

—  Un ja es ar viņu apprecēšos?..

—  Jūs riskējiet novecot līdz ar viņu, un viņš nomirs, auklēdams savus mazbērnus.

De Ponas jaunkundze iekoda lūpā un veikli palūkojās uz brālēnu ar naida pilnu skatienu. Ševaljē lika manīt, ka viņa cer uz marķīza vecumu.

—  Tomēr, — viņš pasteidzās piebilst, — kas zina? Neviens nevar izdibināt nākotni… dārgā māsīca, šajos vārdos slēpjas cilvēka gudrība.

Ševaljē pasmaidīja tik izsmejoši, ka Margarita de Pona iekšēji nodrebēja.

Bet nu atgriezīsimies vietā, kur de Ponas jaunkundze atgriezās pilī de Lasī pavadībā, kuru mēs atstājām parkā sarunājamies ar ševaljē d’Astī, lai saņemtu instrukcijas par pakalpojumu, kuru no viņa gaidīja „Zobena draugu brālība“.

XXVI

„Ševaljē d’Astī pulkvedim Leonam, Parīzē.

Dārgais pulkvedi,

ir pagājusi nedēļa, kopš šeit ieradies Gontrāns. Pateicos, ka atsūtījāt viņu šurp, bet īpaši par to, ka, kaut arī jūs daļēji varējāt uzminēt plānu no manas pirmās vēstules, Jūs tomēr neko viņam neatklājāt. Dārgais pulkvedi, Gontrāns pievils mūsu cerības, no viņa nekad neiznāks labs biedrs mūsu kopējai lietai.

Viņš vienmēr svārstīsies un atkāpsies, bet beigu beigās līgumu lauzīs.

Reiz viņš bija lielisks virsnieks, lauva, kas neatkāpjas neviena priekšā, gatavs cīnīties divkaujā jebkurā brīdī, neprātis, kas gatavs nožņaugt visu pasauli, lai iepatiktos sievietei.

Tāda pagātne deva mums tiesības cerēt uz marķīzu. Tomēr, mans draugs, mēs kļūdījāmies: Gontrāns, kas nogalināja cilvēkus tikai viena vienīga vārda dēļ, kas krāpa sievietes, sauks palīgā un runās skanīgus vārdus, kad runa būs par to, ka kāds jāpazudina.

Gontrānam nav brālības izjūtas — tas ari viss. Bet, lai kā arī tas nebūtu, man viņa pakalpojumi jāizmanto. Viņš drāmas saturu uzzinās tikai tad, kad pirmais cēliens būs jau nospēlēts. Tādējādi es pasargāšu sevi no viņa rakstura vājuma un spējas pie pirmās izdevības atkāpties.

Kā es paredzēju, tā arī notika Gontrāns iemīlējās manā māsīcā, de Ponas jaunkundzē.

Viņš to sastapa naktī, izglāba, kaut ari nezinu no kādām briesmām, bet jaunās meitenes sirds pateicībā sāka pukstēt straujāk.

Tomēr pagaidām vēl nekas nav atgadījies. Margarita ir gudra sieviete, un viņas prāts vienmēr ņem virsroku pār jūtām. Viņa ir godkārīga un nolēmusi kļūt par marķīzi de Flāru-Mongorī. Ja man būtu trīssimts tūkstoši livru gada ienākums un es būtu bijis sūtnis, tad viņa arī mani nemīlēdama, tāpat kā marķīzu, nāktu pie manis par sievu, nepievēršot uzmanību Gontrāna mīlestībai.

Margarita ir gudra meitene, un šī dzimstošā mīlestība vēl pilnībā to nesaista. Gontrāns mīlestībā, tāpat kā visā citā, ir neizlēmīgs. Margarita viņam patīk, un viņš tūdaļ ne pa jokam viņā iemīlējās, bet es viņam pateicu, ka meitene precas ar marķīzu, un nu mūsu marķīzs Gontrāns sāka spēlēt vēsu un pašnoliedzošu cilvēku.

Bet tas mani nesatrauc. Margarita ir pārāk jauna, lai Gontrāns ilgi spētu noturēties pretim kārdinājumam, un velti viņš centīsies pretoties, atcerēdamies Leonu.

Starp citu, par Leonu, dārgais pulkvedi — ļoti iespējams, ka viņa man būs vajadzīga. Tādā gadījumā es Jums atrakstīšu.

Spiežu Jūsu roku. Uz redzēšanos!

Ševuljē d’Astī“ '

*              * *

„Margarita de Pona de Lerma kundzei.

Dārgā Oktāvija,

Tu nu esi precējusies ar baronu un daudzās lietās esi pieredzējušāka par mani, tāpēc ari vēlos Tev lūgt padomu.

Vai tu atceries mūsu pansiju, kas atradās Kliši ielā, to ieskāva liels dārzs ar milzīgiem kokiem, zem kuriem mēs vasaras vakaros sapņojām par nākotni?

Izrādās, ka sievietei visa nākotne atkarīga no apprecēšanās. Agri vai vēlu, pret savu gribu vai pēc pašas vēlēšanās, meitenei jāprccas — pašai jāizvēlas vai jāpieņem viņai izvēlētais pavadonis, draugs, pavēlnieks, kura vārds kļūs viņējais un kurš dos viņai stāvokli sabiedrībā. Ļoti skumīgi! Dibinot laulību, vīrietis uz visu mūžu sievietei ierāda otršķirīgu vietu. Mīļā Oktāvija, atceries, kā katra no mums atšķirīgi uzlūkoja šo upuri.

Tu vienmēr biji nedaudz romantiska, sapņoji par skaistuli ar melnīgsnēju seju un staltu figūru — vārdu sakot, tu sapņoji par spāņu romānu varoni un nepiešķīri nozīmi naudai, šajā sakarībā pat izteicies: īsta mīlestība vislabāk jūtas zaru būdā. Tavs sapnis, izņemot pēdējo, īstenojās: de Lerma kungam ir trīsdesmit gadu, viņš ir ļoti skaists, Tevi mīl, kā mēdz teikt, līdz neprātam, bet viņš ir bagāts, un šim apstāklim ir traucēklis, kam būtu no Tavām acīm jādzēš poēzijas oreols. Ko Tu par to teiksi?

Tu, mana mīļā, varbūt iedomājies, ka es jokojos, bet Tu kļūdies: mana vēstule ir ļoti nopietna, un es Tev rakstu, lai uzzinātu, kā labāk rīkoties. Vai laulībā mīlestība ir iespējama? Vai tā ir nepieciešama?

Un vai mīlestība vispār eksistē?

Tu mani nodēvēsi par skeptiķi, bet ko lai dara? Zobgalība ir mana rakstura galvenā īpašiba, un nebūtu tās, es nekad nc-

uzdrošinātos Tev divkārši atzities: pirmkārt — man padomā ir virs; otrkārt — man ir argumenti, kas atspēko viņa vecumu: viņš ir skaists sirmgalvis, aristokrāts ar pazīstamu vārdu, marķīza titulu, apbalvots ar kara ordeņiem, cilvēks, kas cīnījies divkaujās, viņš izbaudījis piedzīvojumus. Viņa dēļ divas sievietes Buloņas mežā šāvušās ar pistolēm, un viņš manī ir iemīlējies.

Bet nu atļauj pastāstīt par manu pielūdzēju. Viņš ir tāds, par kādu Tu sapņoji, ja nebūtu sastapusi de Lerma kungu. Viņam ir divdesmit septiņi divdesmit astoņi gadi, viņš ir stalts, vidēja auguma, ar maigiem sejaspantiem, varbūt pat mazliet sievišķīgiem, jo tic ir tik nevainojami un maigi. Viņam ir melnas ūsas, par kādām sapņoja visas pansijas meitenes. Acis ir skumīgas un lēnprātīgas, kaut gan dažreiz, var mest arī zibeņus.

Mans pielūdzējs ir virsnieks, marķīzs, pašlaik viņam ir kaut kādi nieka divdesmit tūkstoši livru gada ienākuma, bet viņš gaida mantojumu. Viņš ir mana brālēna ševaljē Ipolīta d’Astī, kuram netrūka nekaunības lūgt manu roku, draugs. Pašlaik ševaljē atrodas pilī un iepazīstināja mūs ar de Lasī kungu — tā sauc manu pielūdzēju — un de Lasī aplido mani jau nedēļu, kopš brīža, kad viņš kļuva par manu glābēju.

Mans Dievs, es nevaru noturēties, Tev neizstāstījusi šo piedzīvojumu. Varbūt tad Tu labāk sapratīsi, kas notiek manā sirsniņā.“

De Ponas jaunkundze izklāstīja Lerma kundzei vētrainās nakts notikumus, kad (iontrāns viņu izglāba no idiota. Tad jaunā meitene turpināja:

„Saproti, mana dārgā! Lai arī cik pozitīva nebūtu sieviete, kas gatavojas iziet par sievu pie sešdesmit piecus gadus veca sirmgalvja, tomēr viņa nevar pavadīt nakti alā trakojošas upes krastā, vētras auros un zibens šautru gaismā kopā ar jaunu skaistu cilvēku, kas izglābis viņu no drošas nāves un izturējies godbijīgi, nejuzdamās mazliet satraukta.

Man šķiet, ka pēc mūsu nakts ceļojuma manas jūtas ir izdibinātas, un es bieži pat domāju, ka viņš metīsies manā priekšā ceļos un atzīsies mīlestībā. Sarauc uzacis, ja Tev tas nepatīk!

Bet es par to nedusmotos! Tomēr nekas tāds nav noticis. Mans pielūdzējs joprojām ir godbijīgs. Tomēr viņa acis ir kļuvušas izteiksmīgākas, un man šķiet, ka viņš ļoti priecājās, kad uzzināja manu vārdu un ka viņam nāksies dzīvot zem viena jumta ar mani.

Ipolīts no dusmām vai nosmaka, bet es… esmu sajūsmā!

Bet nu, dārgā Oktāvija, Tu kā precēta sieviete saki, vai es daru pareizi, ja ar skatienu uzmundrinu savu pielūdzēju. Man šķiet, ka es viņu mazliet mīlu. Bet nekad nebūs par vēlu šo blēņošanos izbeigt. Tomēr mani kas ļoti uztrauc: ja nu pēkšņi, kļuvusi par marķīzi, es to nožēlošu? Kas būs, ja es tad atcerēšos savu pielūdzēju? Dod man padomu, ko iesākt.

Tava Margarita“

Šī vēstule de Lerma kundzei tika rakstīta trīs dienas pirms ševaljē rakstīja pulkvedim.

Pēc trim dienām de Ponas jaunkundze atkal rakstīja savai draudzenei:

„Dārgā Oktāvija,

tas ir neciešami, ka pasts strādā tik lēni. Ja es no Tevis saņemtu atbildi, tad būtu mierīga un mazāk dusmotos.

Jā, mana dārgā, esmu dusmīga, kļūstu vai traka. Es mirstu nost aiz dusmām, es trakoju, Un man šķiet, ja tā tas turpināsies, tad kļūšu ļauna!

De Lasī nav cilvēks, bet briesmonis! Viņš nav muižnieks, bet liekulis, barbars, cilvēks bez sirds un bez pieklājības jūtām.

Iedomājies… Ak, esmu tā satriekta, ka pat nezinu, ar ko lai sāku. Tomēr mēģināšu. Iedomājies tikai, vispirms viņš man pievērsa uzmanību. Es domāju, ka viņš manī uzreiz ir iemīlējies. Viņš dedzīgi lūkojās uz mani, nopūtās… bet kad es raudzījos uz viņu, man šķita, ka viņš nodrebēja… Es iedomājos, ka viņš mani mīl.

Sievietes, dārgo Oktāvij, ir muļķes, jo tic vīriešu mīlestībai. Redzēdama viņu skumju un domīgu, es jutu viņam līdzi. „Nabaga jauneklis, — es sev sacīju, — viņš mani mīl… Viņš

skumst, ka es precos ar marķīzu“. Un es tiešam viņu žēloju, mana dārga, man bija sāpīgi, un es maigi palūkojos uz viņu…

Kāda es biju muļķe! Viņš mierīgi paklausīja liktenim: kaut ari bija gatav§ mani iemīlēt, bet noturējās un varonīgi atteicās no manis. Uzzinājis, ka es taisos precēties, viņš pret mani kļuva vēsāks.

Bet nu, redzi, es vēlos atriebties! Gribu viņu pazemot, nomocīt… Sarīkot kāzas pēc iespējas ātrāk, lai viņš tajās piedalītos. Ak, kā es par viņu pasmiešos!

De Mongorī mūs visus nākamo ceturtdien aicina uz savu pili pusdienās. Es teiktu „uz mūsu pili“, ja nebūtu tik dusmīga. De Lasī arī piedalīsies.

Es koķetēšu ar savu nākamo vīru. De Lasī kļūs vai traks. Tagad vairāk kā jebkad agrāk, mana mīļā Oktāvija, man vajadzīgi Tavi padomi, un, ja Tu man nepalīdzēsi, es varu zaudēt galvu. Atbildi man drīzāk, pēc iespējas drīzāk.

Margarita,,

Tajā dienā, kad šī vēstule tika nosūtīta uz Parīzi, ševaljē no pulkvcžā' Leona saņēma šādas rindiņas:

„Dārgais ševaljē,

Leona ir mūsu, viņa mums kalpos padevīgi ar visu sirdi un dvēseli. Vai Jums zināms, ka Gontrāns atstāja Parīzi, no viņas neatvadījies? Viņš uzrakstīja divas rindiņas, brīdinādams Leonu, ka aizbrauc uz divām nedēļām. Saņēmis Jūsu vēstuli, es devos pie Leonas. Viņa bija izmisumā.

—  Gontrāns ir aizbraucis, — viņa man sacīja.

—   Zinu.

—   Jūs varbūt zināsiet, kur viņš pašlaik atrodas? — viņa man vaicāja.

—  Jā.

Viņa, mezdamās ceļos, lūdza man atklāt, kur viņš palicis.

—   Mana mazā, — es viņai sacīju, — Gontrāns jūs vairs nemīl.

Kad es to pateicu, šķila, ka manā priekšā stāv fūrija.

—  Jūs melojat! — viņa iekliedzās, zaudējusi sajēgu.

—  Zvēru, tā ir taisnība.

—  Ak, ja tikai jūs runājat patiesību!

—  Es varu to pierādīt.

—  Kad?

—  Pēc nedēļas.

—  Kāpēc ne tūlīt?

—  Tas nav iespējams.

—  Tātad viņš mani krāpj? — viņa nočukstēja.

—  Jā.

—  Viņš mīl citu?

—  Varbūt.

Šī sieviete, mans dārgais, laikam, ir ļaunuma ģēnijs.

—   A! — viņa kliedza, seja izmainījās, balss kļuva mežonīga, — viņš mani krāpj, bet es viņu tā mīlu!

—  Nu, mans bērns, ar to jāsamierinās.

—  Jūs domājat?

Un, to pateikusi, viņa iesmējās.

—  Vajag no viņa atsacīties.

—  Nekad!

Es paraustīju plecus un sacīju:

—  Jūs neesat viņa sieva.

—  Nu tad es, ja būs vajadzīgs, atkal kļūšu vecā Leona! — viņa iekliedzās, nebūdama pie pilna prāta. — Gontrāns mani neatstās… Viņš citu nemīlēs… Tad es drīzāk viņu nogalināšu!

Es biju sajūsmā un tūdaļ sapratu, ka Leona reiz mums var būt ļoti noderīga.

—   Vai tiešām, — es viņai vaicāju, jūs spējat atriebties? Atbildes vietā viņas acis iezvērojās.

—   Klausieties, es jums atklāšu patiesību. Gontrāns taisās precēties, — es turpināju, — viņš grib stāties muļķīgā laulībā, un tas skumdina visus viņa draugus. Ja jūs gribat izpelnīties mūsu, tas ir cilvēku, kas viņu mīl, pateicību, nepieļaujiet, lai šīs kāzas noliktu.

—  Jā, es zvēru, bet kur viņš atrodas?

—  Es to vēl nevaru jums pateikt.

—  Kāpēc?

—  Tas ir mans noslēpums.

—  Bet vai jūs mani nemānāt? — viņa ar neuzticību vaicāja.

—   Es atgriezīšos pie jums ar pierādījumiem, — es viņai atbildēju, — bet tad…

—  Tad? — viņa vaicāja, cieši manī palūkojusies.

—   Tad jūs klausīsiet man, vai ne? Un, lai arī ko es neprasītu, jūs to izpildīsiet?

—   Protams.

—   Tādā gadījumā palieciet sveika, vai, pareizāk sakot, uz drīzu redzēšanos…

Viņa pastiepa man roku, un es viņas acīs izlasīju, ka šī sieviete kļūs par manu verdzeni, ja tas būs nepieciešams, bet Gontrāns būs balva par viņas padevību. Kad sievietes aiz mīlestības zaudē galvu, viņas, mans dārgais, līdzinās tuksneša lauvenēm. Tā nu Leona ir mūsu, un es no Jums gaidu ziņas, lai viņai paziņotu rīcības plānu. Dārgais leitnant, nesnaudiet un atcerieties, ka „Zobenu draugu brālība“ ir uzticīga Jums, tāpat kā jūs tai.

Spiežu Jūsu roku.

Pulkvedis Leons“

Ševaljē uzmanīgi izlasīja vēstuli, un viņa lūpās pazibēja smaids.

—   Pagaidām Leona mums vēl nav vajadzīga, — viņš nomurmināja, — bet viņu ievajadzēsies Vēlāk. Bet nu pacīnīsimies, daiļā Margarita!

Ja de Ponas jaunkundze tobrīd redzētu savu brālēnu, viņu pārņemtu šausmas.

XXVII

Kā mēs varam secināt no vēstulēm, de Lasī no barona puses Portas pilī tika uzņemts ar vislielāko viesmīlību. Ševaljē ar viņu par saviem plāniem nerunāja, un Gontrāns brīvi mīlēja de Ponas jaunkundzi. Bet kādu vakaru d’Astī paņēma marķīzu de Lasī zem rokas un viņam sacīja:

- 157-

—  Iesim uz jūsu islabu un izsmēķēsim pa cigāram, man ar jums jāaprunājas.

Šajā uzaicinājumā bija saklausāma pavēle pavēle no brālības, kuras vadonis bija pulkvedis, bet dvēsele — ševaljē, bet Gontrāns šeit bija tikai ierocis. To sapratis, viņš bez ierunām paklausīja.

—  Dārgais draugs, — ševaljē sacīja, — jūsu lietas sokas labi… pat lieliski…

—  Ko jūs ar to gribējāt sacīt?

—   Es jūs vēroju jau vairākas dienas un esmu par jums sajūsmā…

Ševaljē viltīgi pasmaidīja.

—  Paskaidrojiet… — Gontrāns klusi sacīja.

—  Tas nav grūti. Jūs mīlat manu māsīcu.

Gontrāns nosarka kā skolas puika.

—  Es tur neredzu nekā nosodāma, — ševaljē turpināja, — vēl jo vairāk tāpēc, ka tieši tādēļ esat atbraucis no Parīzes. Bet es gribu pievērst jūsu uzmanību tam, ja kāds vēlas sasniegt mērķi, nevajag noniecināt līdzekļus.

—  Ko šie vārdi nozīmē?

—  O! Mans draugs, — ševaljē sacīja, — drīz jūs mani sapratīsiet. Pats labākais veids kā aizraut sievieti ir neizrādīt savas jūtas un pēc iespējas mazāk pievērst viņai uzmanību.

Gontrāns apmulsa. 7

—  Ja jūs, iemīlējis sievieti, — ševaljē turpināja, — metīsieties viņas priekšā ceļos un izrādīsiet rūpes par viņu, tad pretim saņemsiet tikai vienaldzību, bet reizēm pat nicinājumu.

—  Es neesmu no de Ponas jaunkundzes pielūdzējiem, — Gontrāns sacīja.

—   Pieņemsim, ka tā ir patiesība, bet jūsu acis runā skaidrāku valodu par jebkuru vārdu. Jūs nopūšaties, kad viņa iet jums zem rokas un sarkstat no katra viņas skatiena. Ir skaidrs, ka esat nopietni iemīlējies.

Gontrāns klusēja.

—  Jebkurā gadījumā, mans draugs, — ševaljē turpināja, — jūs varat mīlēt manu māsīcu, cik tik uziet, bet, ja viņa jūs ncie-

mīlēs, tad drīz kļūs par marķīzi de Mongorī, tas ir skaidrs kā diena.

—  Kas gan man jādara, lai viņa mani iemīlētu?

—   Rīkojieties pretēji, kā līdz šim… Ja vēlaties, lai Margarita jūs iemīl, izliecieties, ka viņu nemīlat. Dodieties medībās no rīta līdz vakaram, mazāk sarunājieties, agrāk ejiet gulēt, nepavadiet viņu uz klavierēm, ja viņa to lūgs. Ar visvienaldzīgāko sejas izteiksmi uzlieliet viņas veco līgavaini, un pēc nedēļas viņa jūs iemīlēs.

—   Un tad? — Gontrāns vaicāja.

—   Tad, — ševaljē sacīja, es nebūšu pārsteigts, ja viņa jums sniegs savu roku.

—  Tiešām? — de Lasī izbrīnījās.

—   Bet ja viņa to izdarīs, barons jums atteiks.

—  Bet kāpēc, ja jau viņa mani mīl?

—   Vai tiešām jūs iedomājaties, ka tāds cilvēks kā mans tēvocis saprot, ko nozīmē mīlestība? Viņš ir devis solījumu marķīzam un to turēs.

—   Bet kāpēc tad jācenšas iegūt mīlestību? — Gontrāns viņu pārtrauca.

—  Ak, jūs esat tik brīnišķīgi naivs! De Pons, mans tēvocis, pastāvēs uz savu, lai turētu doto vārdu, bet ja viņa meita ar savu iemīļoto aizbēg…

—   Tādā gadījumā, — Gontrāns bilda, — man būs viņa jāprec.

—  Nekā nebija.

—  Ak, ševaljē, jūs aizmirstat, ka runa ir par jūsu radinieci.

—  Mans draugs, — ševaljē aukstasinīgi iebilda, — es zinu, kā šādā gadījumā rīkoties attiecībā uz manu ģimeni. Ja mana māsīca, de Ponas jaunkundze, ļaus sevi aizvest, es sākšu vajāt nolaupītāju.

—  Jūs jokojat?

—  Nē. Panācis nolaupītāju, es viņam savu māsīcu atņemšu.

—   Un tālāk? — pārsteigtais Gontrāns vaicāja.

—  Lai atjaunotu mūsu mājas slavu, es viņu apprecēšu. Viņai pūrā būs piecdesmit tūkstoši livru gada ienākuma, un mans tēvocis uzskatīs to par laimi, ka viņam gadījies tāds znots.

Ševaljē uz papēža apgriezās riņķī un aizgāja, atstādams galīgi satriekto Gontrānu.

Kopš šīs dienas de Lasī nolēma apslāpēt savas jūtas un, piemirsis ševaljē padomus, iedomājās, ka vēsums starp viņu un de Ponas jaunkundzi radīs bezdibeni. Godīgā un taisnā Gontrāna daba sašuta tikai iedomājoties par lomu, kādu vajadzēja spēlēt šajā mājā, kur viņu uzņēma kā viesi.

Margaritas vēstule de Lerma kundzei mums izskaidro, kādus rezultātus Gontrāns bija sasniedzis. Gontrāna vēsums bija spēcīgi skāris jaunās koķetes patmīlību.

„Marķīzs de Mongorī, — ševaljē rakstīja pulkvedim, — nākamo ceturtdien mūs visus uzaicinājis pusdienās“.

*             * *

Pienāca ceturtdiena.

Visi Ponas pils iemītnieki pēc brokastīm devās pie marķīza de Flāra.

Kā visi tuvredzīgie tēvi, de Pons centās neatstāt savu meitu vienatnē ar brālēnu un nepievērsa nekādu uzmanību viņas attiecībām ar Gontrānu.

Arī tagad, dodoties uz Mongorī pili, Margarita vēlējās turp jāt zirgā un lūdza ševaljē viņu pavadīt, bet de Pons iebilda:

-     D’Astī brauks ar mani pajūgā. Es gribu lūgt, lai viņš vadītu jauno zirgu, kuru es viens nespēju novaldīt. Ar tevi jās de Lasī.

Un viņš uzsmaidīja Gontrānam, pat nepamanījis sārtumu, kas izlija Margaritas sejā.

Uz marķīza de Mongorī pili veda divi ceļi. Viens ļoti ērts, lai brauktu ar ekipāžu, stiepās gar upi. Otrs — stāvs un klinšains, bet teiksmaināks, vijās caur mežu.

Margarita izvēlējās pēdējo, zinādama, ka tēvs un ševaljē nespēs to mērot ar ekipāžu.

Viņa nekļūdījās. Tēvs izvēlējās pirmo ceļu.

De Lasī, sekodams zirgā aiz jaunās meitenes, juta, ka pretēji gribai kaislība var aizraut viņu līdzi.

„Mesti ir kauliņi, — viņš nodomāja, — agrāk vai vēlāk es vienalga Margaritu neprātīgu iemīlēšu.“

Kas atliecas uz Margaritu, kad viņa izdzirdēja tēva rīkojumu, meitu pārņēma dusmas, kaut arī tajā pašā laikā viņa priecājās.

De Lasī, sēzdamies zirgā, bija tik vienaldzīgs un nevērīgs, ka Margarita sadusmojās un spēcīgi uzšāva zirgam ar pātagu. Zirgs aiz sāpēm iezviedzās, pacēlās pakaļkājās, palēcās un aizdrāzās kā viesulis.

Pakļaudamies neizskaidrojamām bailēm, Gontrāns drāzās viņai pakaļ. Bet Margarita lidoja zibens ātrumā, smaidīdama metās pāri bezdibenim, vadīdama zirgu ar vieglprātību, kāda pārņem sievietes spēcīga uzbudinājuma brīžos.

Margarita dusmojās uz de Lasī par viņa vēsumu. Viņa traucās uz priekšu neprātīgā ātrumā, tādējādi likdama saprast, ka nealkst pēc viņa sabiedrības, un tajā pašā laikā vēlēdamās likt baidīties par viņu.

Kad jaunā meitene aiz sevis izdzirdēja Gontrāna zirga pakavu troksni, viņas sirds sāka sisties straujāk. Margarita mazliet pagriezās, pašķielēja uz Gontrānu un saprata, ka viņš nolēmis viņu panākt par katru cenu. Tas Margaritu iepriecināja, viņu, tāpat kā citas sievietes, šādos gadījumos pārņēma spīts, un viņa vēl ātrāk traucās uz priekšu.

Gontrānam de Lasī nebūtu izdevies jauno meiteni panākt, ja Margarita pēkšņi nebūtu savu skaisto zirgu apturējusi. Tas pacēlās pakaļkājās.

Gontrāns nolēma, ka atgadījusies nelaime, un acumirklī bija viņai līdzās.

Margarita bija ļoti satraukta.

Gontrāns palūkojās uz ceļu un ieraudzīja gara auguma cilvēku, kas nāca viņiem pretim, kaut ko dziedādams un dīvaini virs galvas mētādams rokas. Viņš atpazina Niku, idiotu no Šatelsenzuāras, un nu saprata, kas sabaidījis Margaritu, kura, protams, atcerējās briesmīgo nakti, kad viņš to izglāba no šī neprāša nagiem.

—  Nebaidieties, — viņš sacīja, — esmu jums līdzās.

Viņa steidzīgi pagriezās pret Gontrānu. Skatienā bija zudušas dusmas, un acis mēmi teica: paldies, paldies par palīdzību!

Gontrāns jāja līdzās Margaritai.

—   Man nav nekā cita aizstāvībai, tikai pātaga, — viņš sacīja, — bet ja Niku būs sadumpojies, es viņu samīdīšu ar sava zirga kājām. Nebaidieties.

Idiots, nākdams viņiem pretim, plātījās ar rokām un dziedāja. Viņus pamanījis, vājprātīgais apstājās un pielika roku pie pieres, it kā cenzdamies kaut ko atcerēties…

Gontrāns aizstājās priekšā Margaritai, gatavs samīdīt idiotu ar sava zirga kājām, ja tas tiem uzbruktu. Bet tas, naivā ziņkārē uz viņu paraudzījies, nomurmināja:

—  Bija ūdens, vai ne? Daudz ūdens…

Nabadziņš atcerējās, ka, pateicoties marķīzam, viņš izbaudīja aukstu vannu. Ieraudzījis Margaritu, kuru Gontrāns aizsedza, viņš nomurmināja:

—  Ak, princese., princese…

Viņš sāka lēkāt un dziedāt, tādējādi izrādīdams vētrainu prieku. Tad aiz ieraduma salika rokas lūgšanai un palūkojās uz Margaritu.

Jaunā meitene pasvieda viņam zelta monētu, kas izsauca sajūsmu, un palaida savu zirgu rikšos.

Gontrāns viņai sekoja.

Nabagam tāda pēkšņa aizjāšana izraisīja pārsteigumu. Viņš nolieca galvu un idiota acīs iemirdzējās asaras, tad viņš murminādams sāka soļot:

—  Princese mani mīlēja!

Margarita, nojājusi kādu gabalu, apturēja zirgu un, pagriezusies pret Gontrānu, sacīja:

—  Es ļoti izbijos.

Paraudzījusies uz marķīzu, meitene pamanīja Gontrāna bālumu un to izskaidroja ar bailēm par viņu.

Margaritas sirds priekā sāka pukstēt straujāk.

„Varbūt viņš mani mīl?“ — meitene nodomāja.

Tā viņi klusēdami nobrauca divas ljē. Starp kokiem parādījās Mongorī pils.

—  Nu, lūk, esam klāt, — Margarita teica.

Gontrāns nodrebēja.

—  Un droši vien esam nokavējuši.

—  Jūs tā domājat? — marķīzs izklaidīgi vaicāja.

—   Jā, — Margarita atbildēja, — kaut ari šis ceļš ir īsāks par to, pa kuru brauca tēvs, bet mēs tagad jājām tik lēni, ka tēvs un brālēns droši vien ir mūs apsteiguši.

Pēkšņi Margarita nosarka un nodūra acis.

—   Marķīzs de Mongorī droši vien jau uztraucas, — viņa nomurmināja.

Izdzirdot šo vārdu, Gontrāna seja nobālēja, un asinis dzīslās sāka ritēt straujāk.

Margarita pamanīja viņa bālumu un satraukumu, kad marķīzs sacija:

—   Ak, piedodiet, es piemirsu, ka driz būsiet marķīze de Flāra-Mongorī.

Margaritu viņa satraukums nobaidīja. Viņa saprata, ka Gontrāns viņu neprātīgi un bezcerīgi mīl. Bet Gontrāns aizmirsa, kādu zemisku lomu viņam uzdevis spēlēt ševaljē, un arī nodomu ar savu vēsumu šīs laulības izjaukt.

Viņš uz jauno meiteni palūkojās tik kaislīgi, ka viņa šo skatienu saprata labāk par visiem vārdiem. Mīlestība pret Leonu no de Lasī sirds bija izzudusi.

XXVIII

„Margarita de Pona de Lcrma kundzei.

Mana dārgā,

velti es gaidu Tavas atbildes uz manām vēstulēm. Tu man spītīgi neatbildi. Ko tas nozīmē?

Tomēr man ļoti vajadzīgi Tavi padomi, jo Tava mazā Margarita, kas iedomājās, ka ir spēcīga un zobgalīga, tagad jūtas pilnīgi bezpalīdzīga.

Ar ko lai sāku? Man tik daudz Tev jāpastāsta par dažādiem notikumiem.

Rakstu Tev pusnakti. Šodien mēs pusdienojām Mongorī pilī. Ak, mana dārgā, kāds briesmīgs mājoklis!

Līdz šim pie sava nākamā vīra esmu bijusi ļoti reti. Tā kā agrāk viņu uzlūkoju tikai kā mana tēva draugu, tad uzskatīju par pilnīgi dabisku, ka cilvēks dzīvo atmiņās par pagātni, dzīvo vecā pilī un pats atgādina vienu no ģimenes portretiem, kas karājas pie sienām. Bet šodien… Ak, mana dārgā, pažēlo mani, jo aukstums pārņēma manu sirdi, kad iebraucu pa vārtiem, kurus rotā ģimenes ģerbonis.

Veca pils un vecs vīrs — lūk mana daļa.

Ja Tu zinātu, cik tā ir veca, drūma, appelējusi, šī feodālā pils, kur pēdējais de Mongori dzimtas pārstāvis vada savas dienas.

Ja man nāksies šeit dzīvot, es no bailēm un garlaicības nomiršu jau pēc pusgada.

Iedomājies, šis godājamais marķīzs sagribējis apžilbināt savu nākamo sievu, jā, mana dārgā, apžilbināt ar pagātnes diženumu un tagadnes garlaicību. Pusdienas tika pasniegtas lielajā parādes zālē, kur Mongorī priekšteči, mirdzinādami bruņas, lūkojas no saviem nomelnējušiem rāmjiem, kā ēd viņu pēcnācēji. Pats jaunākais sulainis, kas mūs apkalpoja, bija vienā vecumā ar marķīzu. Manam tēvam tas viss šķiet burvīgi.

Es jokoju, bet mana sirds sažņaudzas sāpēs, dārgā Oktāvija, jo pirms dažām stundām…

Ak, es visu Tev izstāstīšu, mana sirds ir pilna… Es sapratu, ka mīlu, jā, es milu de Lasi… neprātīgi, karsti, kā tikai var mīlēt… Un no šīs atzīšanās manas asinis sāk ritēt straujāk — viņš arī mani mīl… Esmu to atminējusi!

Es redzēju, kā viņa acīs pazibēja greizsirdības uguntiņa, kad vecais līgavainis noskūpstīja mani uz pieres… Ko lai daru? Ko lai daru?

Tēvs mani dievina, bet viņš ir sava vārda un draudzības vergs. Viņš būs nepielūdzams. Oktāvija, dod man padomu, atbildi drīzāk. Šoreiz Tava Margarita ir briesmās“.

Gontrāns un Margarita viens otru mīlēja, bet neuzdrošinājās to atklāt, kaut ari viņu acis un satraukums balsi runāja skaidrāk par jebkuru atzīšanos.

Ševaljē d’Asti sekoja, kā aug šī uzplaiksnijusi mīlestība un centās novērst barona uzmanību. Šajā laikā Mongori pilī sākās gatavošanās kāzām.

Kā mēs jau zinām, de Mongori gandrīz visu savu dzīvi bija pavadījis vientulībā. Marķīzu varēja pieskaitīt cilvēkiem, kas dzīvo tradīciju varā. Mirušais marķīzs Flārs-Mongori, viņa tēvs, precējās šajā pašā pili pirms trīs gadsimta ceturkšņiem. Tagadējais marķīzs, atdarinādams tēvu, arī gribēja kāzas nosvinēt Mongorī pilī. Laulāšanas ceremonija bija iecerēta pils kapelā, bet pēc tam bija jāseko greznām dzīrēm, kurās jāpiedalās visiem apkārtējiem muižniekiem.

Marķīzs uzrakstīja atraitnei hercogienei d’A…, kas bija viņa draudzene četrdesmit gadus, vēstuli ar lūgumu izvēlēties kāzu mielastu. Tad viņš slepeni uzaicināja divdesmit strādniekus, lai tic restaurētu un izvēlētos mūsdienīgas mēbeles vienā no pils spārniem, kurš bija paredzēts nākamajai sievai.

Večuks pēkšņi jutās iemīlējies. Viņš sāka skaitīt dienas, kas šķīra no gaidāmās laimes, un šīs dienas, pēc viņas domām, vilkās pārāk lēni. Margaritai un Gontrānam, gluži pretēji, dienas lidoja vēja spārniem.

Gontrāns teju teju noturējās, lai šo sirmgalvi nenogalinātu, tomēr ik reizi, kad viņš sajuta mierīgo un izsmejošo ševaljē skatienu, viņš savaldījās.

Bet ne tikai Margaritas kāzas viņu satrauca. Gontrāns baidījās no d’Astī slepenajiem nodomiem. Tūkstošiem pieņēmumu šaudījas viņa galvā. Tomēr vakarā, desmitos, atgriežoties no Mongori, Margarita pēc tēva vēlēšanās iesēdās karietē, savu zirgu atdevusi ševaljē d’Astī, kurš jāja karietes kreisajā pusē, bet Gontrāns — labajā pusē.

Pēc divdesmit minūtēm abi jātnieki atpalika.

—   Nu, marķīz, — ševaljē vaicāja, — par ko jūs aizsapņojāties?

Gontrāns apmulsa.

—  Es? Ne par ko, — viņš atbildēja.

—  Tā! — d’Astī smaidīdams iesaucās, — varu derēt, ja es šādu jautājumu uzdošu māsīcai Margaritai, viņa man atbildēs gluži tāpat.

De Lasī apmulsa vēl vairāk un klusēja.

—   Jūs mīlat Margaritu, — ševaljē turpināja, — jūs viņu mīlat, marķīz, un viņa mīl jūs.

—  Es? — Gontrāns teica satrauktā balsī.

—  Velns lai parauj! Tas taču skaidri redzams.

Gontrāns paraustīja plecus.

—   Mans draugs, — ševaljē turpināja, — jūs lieliski zināt, ka tā ir taisnība, bet es, ja vēlaties, nepievērsīšu tam uzmanību, kaut arī būšu ļoti apmierināts.

Gontrāns uzmanīgi palūkojās uz ševaljē.

—  Jūsu mīlestība būs šķērslis Margaritas un Mongorī laulībām, — d’Astī turpināja, — un man par to jābūt apmierinātam, jo marķīza laulības izputinās mūsu draugu Emanuēlu.

—   Atceros, — Gontrāns sacīja, — un tā ir jūsu vienīgā vēlēšanās?

—   Atvainojiet, — ševaljē iebilda, — es jau jums teicu, ja de Mongorī neapprecēsies ar manu māsīcu, viņu precēšu es.

Ševaljē balss skanēja tik mierīgi un pārliecinoši, ka de Lasī satracināts seglu somā meklēja pistoli, lai sašķaidītu galvu cilvēkam, kurš uzdrošinājās apgalvot, ka precēs Margaritu.

—   Klausieties, — viņš ironiski teica, nebūdams īsti vairs savā ādā, — atzīstieties, jūs veselu nedēļu atļāvāties dīvainā veidā mani izjokot.

—  Ha!

—  Jūs apgalvojāt, ka es mīlu de Ponas jaunkundzi.

—  Jā.

■ — Un ka viņa mīl mani…

—  Neapšaubāmi.

—  Ja tas ir tā?..

—  Es taču jau teicu, ka esmu par to sajūsmā.

—  Tādā gadījumā viņu precēšu es.

—  Jūs? Nē!

—  Bet, atļausiet vaicāt, kāpēc gan ne?

—  Tāpēc, ka es pats gribu ar viņu precēties un jums man jāpalīdz to izdarīt, — ševaljē mierīgi atbildēja. — Vai tad mēs neapsolījām cits citam palīdzēt?

Gontrāna zobi no niknuma klabēja.

—  Ja Margarita mani mīl tik ļoti, ka atteiks marķīzam, viņa atteiks arī jums.

—  Kaut nu tā būtu! ševaljē iesaucās, bet pirmā mīlestība ātri gaist. Ja būs vajadzīgs, es pagaidīšu.

Šajā brīdī marķīzs palūkojās uz ševaljē, kura acīs mirdzēja tāda enerģija un apņēmība, ka viņš pret savu gribu nodrebēja.

—  Mans kungs, Gontrāns vēsi sacīja, cenšoties apslāpēt savu uzbudinājumu, — esiet tik laips un atbildiet man: kā jūs domājat, vai de Pona kungs, jūsu tēvocis, man atteiks, ja es bildināšu viņa meitu?

—   Noteikti. Mans tēvocis turēs vārdu, ko devis Mongori. Turklāt viņš ļoti ciena bagātību, bet jūsu mantība nav liela.

—   Bet, neraugoties uz to, — Gontrāns iebilda, — esmu nolēmis precēties ar de Ponas jaunkundzi.

Ševaljē paraustīja plecus.

—  Šo projektu nevar īstenot, un jūs par to pārliecināsieties, viņš sacīja.

—  Kāpēc?

—   Pirmkārt, Margaritai ir tikai deviņpadsmit gadu, tāpēc viņai līdz pilngadībai vēl jāgaida divus gadus, bet šajā laikā daudz kas mainīsies.

—   Stāstiet tālāk, sacīja Gontrāns, kuru ševaljē miers tracināja.

—   Turklāt, d’Asti turpināja, jums labi zināms, ka esmu nolēmis viņu apprecēt.

—  Tas nenotiks nemūžam! Gontrāns savukārt iesaucās.

—  Kāpēc?

—  Tāpēc, ka es mīlu Margaritu.

—   Tad nolaupiet viņu. Tas ir vienīgais veids, kā izjaukt viņas kāzas ar dc Mongorī. Jūs zināt, ka kāzas notiks pēc nedēļas, tāpēc nedrīkstat zaudēt laiku.

*             * *

Atgriezušies pilī, Gontrāns un Margarita bija ļoti domīgi, bet barons dc Pons neko nepamanīja.

Margarita, piecēlusies no galda, devās uz savu istabu, bet, ejot garām Gontrānam, viņa izdzirdēja marķīza čukstus.

—  Jūsu laimes un manas dzīvības dēļ atnāciet desmitos uz oranžēriju.

Pilī gulēt gāja agri. De Pons rādija piemēru, dodoties pie miera pulksten deviņos. Kalpotāji, pēc laucinieku ieraduma, ari devās gulēt agri, bet cēlās augšā rītausmā. Vispārējo kārtību neievēroja vienīgi Margarita un Gontrāns. Jau vairākas dienas Margarita devās pie miera tūdaļ pēc tēva, Gontrāns kopā ar šcvaljē gāja pastaigāties pa parku, bet biežāk viens.

Šajā vakarā d’Astī iesāpējās galva, un viņš aizgāja uz savu istabu. Gontrāns, devies pastaigāties pusē desmitos, ieraudzīja, ka ševaljē istabā vairs gaisma nedeg. De Lasī labi zināja istabu izvietojumu. Oranžērija bija atsevišķa ēka, kuru ar mājas dzīvojamo daļu savienoja galerija. Tās galā atradās nelielas vītņu kāpnes. Šīs jaunās kāpnes bija izveidotas pēc Margaritas vēlēšanās, jo viņa ļoti mīlēja audzēt puķes un bieži aukstajos, miglainajos rudens rītos devās uz oranžēriju. Pateicoties šīm kāpnēm viņa, neizejot pagalmā, varēja nonākt oranžērijā.

De Lasī klusiņām nokāpa pa kāpnēm un izgāja cauri galerijai. Ienācis oranžērijā, viņš noslēpās aiz apelsīnkoka.

Durvis, kas oranžēriju šķira no pils dzīvojamām telpām, netika slēgtas ne dienu, ne nakti. Kad pulkstenis nosita desmit, visa pils jau gulēja.

Gontrāns nekustīgi, aizturējis elpu un ar strauji pukstošu sirdi gaidīja Margaritu. Viņš baidījās, ka meitene neatnāks.

Bet drīz uz kāpnēm atskanēja klusa čaboņa, un jaunā meitene ienāca oranžērijā.

—  Te nu es esmu, — Margarita beidzot sacīja.

—  Jūs atnācāt, es jums pateicos, — (Jontrāns teica, godbijīgi ar lūpām pieskardamies viņas rokai.

—   Mans kungs, — jaunā meitene turpināja, cenzdamās pārvarēt savu satraukumu, — jūs vēlaties ar mani nopietni aprunāties, vai ne?

—   Margarita, — de Lasī nočukstēja, — vai jūs esat domājusi par nākotni?

Jaunā meitene nodrebēja.

—  Ko jūs gribat ar to sacīt? — viņa vaicāja.

—   Es runāju par nākotni, kas jūs sagaida… par kāzām…

—   Ak, nekad! Rīt cs iešu pie tēva… metīšos viņa priekšā ceļos… lūgšu viņu…

—  Jūsu tēvs būs nepielūdzams.

—  Nu tad es pretošos… es atteikšu de Mongorī.

—   Margarita, — (jontrāns iebilda, — ir tikai viens ceļš, lai izbēgtu no draudošās nelaimes.

—   Kāds?

—  Bēgt.

Šis vārds kā zibens satrieca Margaritu.

Jaunai augstākās sabiedrības meitenei, kas audzināta veco muižniecības tradīciju garā, piedāvāt bēgšanu no vecāku mājām, no dzimtā pavarda, kur pagājusi viņas bērnība, teikt viņai: „Šonakt jūs bēdziet… neatvadījusies no vecajiem kalpotājiem, kas jūs izaudzinājuši, nenoskūpstījusi sava tēva sirmo galvu, kuram jūs sagādājat prieku un lepnumu, bēdziet, neatpūzdamās ne dienā, ne nakti, līdz nonāksiet svešā zemē, kur šejienes likumi nespēj vajāt nolaupītājus…“ — vai tas nenozīmē aizskart meitenes godu, kura baidās no visa nelikumīgā?

(Jontrāns saprata, kas norisinās Margaritas dvēselē, un nometās viņas priekšā ccļos.

—  Margarita, — viņš čukstēja, — cs jūs mīlu un būšu laimīgākais zemes virsū, ja jūs piekritīsiet būt mana… Sakiet, vai esat ar mieru?

—  Jā, — viņa tikko dzirdami atbildēja.

—  Tad bēgam, — viņš kaislīgi sacīja, — jo šeit mūsu laime nav iespējama… mūs apdraud pārāk daudz ienaidnieku… mēs aizbrauksim uz Angliju.

—  Tēvs ir labs, — Margarita sacija, viņš nevēlēsies, lai meita būtu nelaimīga.

—  O, šķērslis nav tikai jūsu tēvs.

—  Es cita nezinu, — viņa vientiesīgi sacija.

Gontrāns apmulsa. Viņš gandrīz bija atklājis brālības noslēpumu.

—  Margarita, viņš sacīja, — vai ticat, ka esmu godīgs cilvēks?

—  Protams, — viņa atbildēja.

—  Ja es jums kaut ko pateikšu, vai jūs man noticēsiet?

—  Es zvēru.

—   Nu, tad klausieties. Mums abiem draud lielas briesmas… ja paliksim šeit… mūsu laime būs zudusi uz visiem laikiem, mūsu mīlestība tiks pieveikta kā nebijusi.

—  Bet, — Margarita beidzot vaicāja, — kas tad ir šie ienaidnieki un kādas briesmas mums draud?

—   Diemžēl es nevaru jums to sacīt, — Gontrāns nočukstēja. — Tas ir mans noslēpums Dieva priekšā. Margarita, tas nav tikai mans noslēpums…

Redzēdams viņas izbrīnu, marķīzs pielika roku pie sirds un turpināja:

—  Ticiet man… es jūs mīlu un saku taisnību…

—  Bēgt, Margarita apjukusi nočukstēja, — bēgt no tēva… vai tas maz ir iespējams? O, nē, nekad!..

—  Tad palieciet sveika, Margarita, — Gontrāns skumigi sacīja, es rīt aizbraukšu, jo negribu būt jūsu nelaimes cēlonis…

—  Ko jūs runājat? — viņa iesaucās.

—  Precieties ar de Mongorī, — marķīzs turpināja, — varbūt jūs būsiet laimīga…

—  Ak Dievs! Ak Dievs! Es zaudēju prātu! — jaunā meitene apbēdināta nočukstēja.

—  Palieciet sveika… Margarita… Gontrāns atkārtoja un spēra soli uz durvju pusi.

—  GontrānL Margarita iesaucās. Šajā vārdā bija ielikta visa viņas dvēsele. Runājiet, pavēliet… es jūs mīlu!

—  Tad jābēg, jābēg jau rīt…

—   Bcl kā?

—  Rītvakar pusnaktī… viss būs sagatavots…

Margarita aizgāja, apspiezdama nopūtu. Mīlestība pret Gontrānu bija pieveikusi viņas jūtas pret tēvu.

Bet Gontrāns tūdaļ kļuva apņēmīgs. Viņu nebaidīja nekādi šķēršļi. Margarita solīja viņam sekot. Nu viss bija jāvelta vienam mērķim — bēgšanas sagatavošanai.

XXX

Pilī parasti brokastoja desmitos, bet medību dienās pusdeviņos.

—  Tēvoci, — d’Astī sacīja, ienācis ēdamistabā un paspiedis Gontrānam roku, — mūsu draugs uz. divām dienām atstās pili.

—  Kāpēc? — barons izbrīnījies vaicāja.

Margarita, kas tobrīd ienāca, nespēja slēpt savu pārsteigumu. Jaunā meitene spēcīgi nobālēja un nodūra acis, viņas lūpas kļuva bālas, viss liecināja, ka viņa ir uztraukusies.

—   Kā, jūs mūs atstāsiet? — viņa vaicāja.

—  Jā, — ševaljē Gontrāna vielā atbildēja, — mans draugs de Lasī dodas aplūkot Foleinas pili un droši vien tur arī pārnakšņos. Es viņam iesaku nokļūt līdz. Šastclai, kas arī arheoloģijas ziņā ir ievērības cienīga vieta.

—  Varbūt, — Gontrāns nomurmināja.

Viņš palūkojās uz Margaritu, un viņa acis sacīja: „Es meloju… es gribu visu sagatavot mūsu bēgšanai.“

De Ponam šķita, ka Gontrāna iecerētais brauciens ir gluži dabiska lieta, un viņš ļoti apmierināts apsēdās pie galda. Barons sāka runāt par Margaritas gaidāmajām kāzām.

—   Ak, jā, tēvoci, d’Aslī liekulīgi vaicāja, — tālad par kāzām viss izlemts?

—  Protams, — de Pons atbildēja, — pat pats karalis vairs nespētu neko mainīt.

—  Lūk, kā?

—  Ševaljē, — barons stingri sacīja, — kad tāds cilvēks kā es dod solījumu, tad pats Dievs neļaus to lauzt.

Gontrāns un Margarita saskatījās it kā sacīdami: „Ilgāk vairs nevar svārstīties!“

Ševaljē cerēja tieši uz šādu barona atbildi, lai pieveiktu Margaritas neizlēmību.

De Pons steidzīgi paēda brokastis. Viņam mugurā jau bija mednieka tērps.

—  Tu dosies man līdzi? — viņš vaicāja ševaljē.

—  Ar prieku tēvoci.

—  Šodien jauks laiks. Brauciet ar mums, marķīz, ceļš uz Folcinu kādu pusljē ir tas pats, kas uz Mongorī.

To sacīdams, dc Pons savu meitu noskūpstīja uz pieres.

—  Tātad tu paliksi viena? — viņš meitenei vaicāja.

—  Es braukšu apciemot tanti, — Margarita atbildēja.

Gontrāns atrada brīdi, kad ševaljē un barons izgāja no ēdamistabas un, pienācis klāt jaunajai meitenei, nočukstēja:

—  Šovakar desmitos… parka galā… es visu nokārtošu…

Margarita nobālēja, bet apstiprinoši pamāja ar galvu. Gontrāns devās ceļā kopā ar ševaljē un baronu.

*             * *

Pēc stundas trīs jātnieki nonāca pie krustcelēm, kur viņiem bija jāšķiras. Dc Pons un ševaljē devās pa kreisi, bet Gontrāns — pa labi un drīz nozuda meža ielokā. Taču, nobraucis ceturtdaļljē, marķīzs pēkšņi pagriezās atpakaļ, paskubināja zirgu, un nedaudz pajājis pa Jonas krastu, pārcēlās tai pāri, tad aizrikšoja pa ceļu uz Klamcsī, kurp ieradās pusdienlaikā.

Viņš devās uz to pašu viesnīcu, kur šurpu braucot bija dabūjis zirgu un pavadoni. Gontrāna plāns vēl īsti nebija sastādīts, bet viņš nolēma sameklēt straujus zirgus un pasta karieti.

Pie ieejas viesnīcā Gontrāns de Lasī pamanīja uz soliņa sēdošu kučieri, kas pārsteidza ar savām parīzieša manierēm. Kučiera sejā it kā bija rakstīts — mani var nolīgt un nopirkt. Netālu no viņa stāvēja kariete, kurā bija iejūgti pāris lielisku zirgu.

—   Vai tā ir jūsu kariete? — Gontrāns vaicāja.

Kučieris paklanījās marķīzam kā cilvēks, kas saprot no pusvārda.

—  Ne īsti. Bet vai nav vienalga.

Gontrāns jautājoši palūkojās uz kučieri.

—  Mans kungs, — kučieris sacīja, — es vedu kādu dāmu, kura atgriežas savā īpašuma, kas atrodas piecas ljē no šejienes. Man pavēlēts ar karieti atgriezties Parīzē rītvakar…

„Rītvakar, — Gontrāns nodomāja, — tas ir krietni vēlu, bet pieņemami!“

Tad viņš vērsās pie kučiera un vaicāja:

—   Vai vēlaties nopelnīt piecdesmit luidorus?

—   Velns lai parauj! Bet ko liksiet darīt? — kučieris vaicāja.

—   Pirmkārt, rītvakar, kad sāks satumst, jūs ar karieti mani gaidīsiet norādītajā vietā.

—  Labi, bet tālāk?

—   Tad, — Gontrāns turpināja, — jūs mūs pēc iespējas ātrāk nogādāsiet Parīzē!

Kučieris pasmaidīja, sapratis lietas būtību.

Šajā laikā viesnīcas apakšējā stāvā, kādā no rūpīgi aizklātiem logiem aizkars tika pacelts un ziņkārīgas sievietes acis vēroja Gontrānu de Lasī brīdī, kad viņš kučierim atdeva sava zirga pavadu. Aizkars aizvērās.

Gontrāns iegāja viesnīcā un sāka izprašņāt saimnieku par ceļinieci, kas atgriežas savā īpašumā.

—   Tā ir ļoti skaista sieviete, kas ģērbusies viscaur melnā, — krodzinieks viņam atbildēja, — no kurienes brauc, es nezinu, jo viņa nevēlējās nosaukt savu vārdu. Viņa nerādās jau no vakardienas vakara, kopš atbraukšanas brīža, un pati uzkopj savu istabu.

—   Un jūs nezināt, kā viņu sauc?

—   Nē, mans kungs, bet, — krodzinieks, mezdams ar aci, sacīja, — man šķiet, ka šī sieviete aizbēgusi no vīra.

„Bet kāda man tur daļa,“ — de Lasī nodomāja.

Uzturēdamies Ponas pilī, Gontrāns reizēm pastaigājās pa mežu, kas atradās Jonas otrā krastā un stiepās Klamesī vir-

zicnā. Viņš atminējās, ka meža malā reiz redzējis malkas cirtēja būdu, uz kuras sliekšņa stāvēja vīrietis un veca sieviete ar zīdāmu bērnu uz rokas. Viņi abi bija skrandās.

Pamanījuši Gontrānu un baronu, kas toreiz bija ar viņu kopā, viņi sāka lūgt dāvanas. De Pons iesvieda vīrieša cepurē simts sū un riebumā novērsās.

—  Šie cilvēki nav pelnījuši līdzcietību, — viņš Gontrānam sacīja. — Tie ir nelieši: vīrietis iznācis no cietuma, bet sieviete pēc tam, kad bija visā apkārtnē iemantojusi sliktu slavu, beidzot apprecējās ar šo neģēli. Viņi bieži ierodas pilī ubagot, bet nedomādami pili aizdedzinātu, ja kāds par to viņiem samaksātu simts sū.

Gontrāns to atcerējās, viņš atminējās arī to, ka divsimts soļu no būdas iet ceļš no Ponas pils uz. Klamesī. Pieņēmis kaut kādu lēmumu, marķīzs atkal piegāja pie kučiera un viņam sacīja:

—  Rītvakar mēs brauksim pa ceļu, kas ved no Klamesī uz Ponu. Tu apstāsies meža malā, divsimts metrus no malkas cirtēja būdas, kuru sauc arī par katordznieka būdu.

—  Labi, — kučieris atbildēja, — viss tiks izpildīts.

Marķīzam Klamesī vairs nebija ko darīt. Viņš uzlēca zirgā

un devās ceļā. Līdz Ponas pilij bija piecas ljē.

Kad Gontrāns ielika kāju kāpslī, pirmā stāva loga aizkars pavērās, tā pati sievietes galviņa atkal parādījās un daudznozīmīgi saskatījās ar kučieri.

Marķīzs de Lasī laida riksī un pēc divām stundām jau bija lielo Morvānas mežu malā.

Kad viņš iebrauca mežā, līdz marķīza ausīm nonāca dīvaina vienveidīga dziedāšana. Palūkojies viņš starp kokiem pamanīja cilvēka figūru un atpazina Niku, „nevainīgo“ (kā visi viņu sauca), kas atgriezās Šatelsenzuārā, dziedādams savu iemīļoto dziesmiņu.

Vājprātīgais, izdzirdējis aiz sevis zirga pakavu dipoņu, apstājās, lai palaistu garām jātnieku.

—  Ehē! — viņš iesaucās, skaļi iesmiedamies, — tas ir princis. — Un noņēmis cepuri, pastiepa to Gontrānam.

Gontrāns pasvieda viņam ekiju un turpināja ceļu. Neprātīgais arī gāja savu eeju, bet pēc tam, pakļaudamies neizskaidrojamai ziņkārei, paātrināja soli un metās marķīzu panākt, lai uzzinātu, kurp viņš dodas.

Gontrāns jāja uz katordzieka būdu. Niku ziņkāre pastiprinājās un viņš, pārtraucis dziedāt un lēkāt, līdzīgi pērtiķim sekoja marķīzam, slīdēdams starp kokiem un slēpdamies ik reizi, kad jātnieks apstājās vai pavērās atpakaļ.

Marķīzs apturēja zirgu pie būdas durvīm.

Vājprātīgais noslēpās krūmos un nogūlās zemē, smaidīdams neprātīgu smaidu.

Izdzirdējuši zirga pakavu troksni, malkas cirtējs un viņa sieva, kas tobrīd ēda vakariņas, steidzās iznākt no būdas. Pamanījuši Gontrānu, viņi godbijīgi sveicināja.

—   Vai jūs esat vieni? — marķīzs vaicāja, nolekdams no zirga un ienākdams būdā.

—  Jā, — viņi reizē atbildēja.

Gontrāns aizvēra durvis un, pavēlnieciski palūkojies uz malkas cirtēju, vaicāja:

—  Jūs sēdējāt cietumā un izsaucāt pret sevi vispārēju nicinājumu, neviens jums neuzticas. Ja jums būtu nauda, vai jūs no šīs zemes tūdaļ aizbrauktu?

—  Jā, mans kungs, — malkas cirtējs atbildēja, bet mēs esam tik nabagi!

—   Es varu jums iedot nepieciešamo naudu, — Gontrāns sacīja.

Vīrieša acis iedegās, un Gontrāns saprata, ka viņš nav nožēlojis grēkus un par nedaudz zelta ir atkal gatavs atsākt savu noziedzīgo dzīvesveidu.

—  Nomierinieties, — Gontrāns teica, — par divdesmit pieciem luidoriem, kurus piedāvāju, es vēlos no jums kādu pakalpojumu.

—   Lai nopelnītu šādu summu, esmu gatavs uz visu, — malkas cirtējs atbildēja.

—   Lieliski, Gontrāns sacīja, es atkal ieradīšos pēc dažām stundām, un tad jūs uzzināsiet, ko no jums vēlos.

Pēc tam, ielccis seglos, viņš katordzniekam teica, norādīdams uz pistolēm, kas karājās pie zirga sāniem:

—  Ja jūs mani nodosiet…

—   Es dodu priekšroku divdesmit pieciem luidoriem, — malkas cirtējs nomurmināja.

Gontrāns atkal devās ceļā. Arī bezprātis, kas gulēja aiz krūma, piecēlās un sekoja marķīzam.

*             * *

Pienāca tumša nakts bez mēness sirpja pie debesīm. Vējš nešūpoja koku galotnes, mežs gulēja, tikai gana dziedāšana un meža zvēra kliedziens pārtrauca klusumu.

De Lasī uzmanīgi aplūkoja ccļu un devās uz parku, kur bija norunājis tikšanos ar Margaritu. Kad viņš piebrauca pie nožogojuma, pils torņa pulkstenis nozvanīja desmito stundu.

Gontrāns piesēja zirgu pie koka un ieslīdēja parkā. Šeit viņš satraukti sāka gaidīt jauno meiteni.

XXXI

Margaritai diena pagāja briesmīgā uztraukumā. Bēgt — tas nozīmēja likt uz spēles visas savas dzīves laimi, dot triecienu vecajam tēvam, kuru viņa karsti mīlēja, tas nozīmēja aizmirsi kaunu un sievietes tiklību, visu upurēt savai kaislībai. Bet atteikties no Gontrāna, no mīļotā Gontrāna, vai tas gan nenozīmēja pazudināt sevi uz visiem laikiem, apprecēties ar sirmgalvi, kas viņu noslēps savā vecajā pilī, kur katrai skaņai ir dobja atbalss, kur pati jautrākā dziesma šķiet kā kapu zvans… turklāt viņa zvērēja… viņa deva solījumu…

Jo tuvāk nāca vakars un saule slīdēja uz rietu, jo spēcīgāks bija Margaritas satraukums… Ko iesākt? Viņa vēlējās, lai atgrieztos tēvs un brālēns… Bet tiem bija jānakšņo Mongorī, Gontrāns ieradīsies parkā desmitos vakarā.

Pienāca nakts.

Margarita domāja, ka no uztraukuma nomirs…

Viņa apsēdās pie rakstāmgalda un uzrakstīja tēvam garu vēstuli, kura mirka viņas asarās. Meita tēvam lūdza piedošanu par savu bēgšanu. Atzina nepatiku pret Mongorī un mīlestību pret Gontrānu. Lūdza, lai de Pons viņu nenolād. Rakstīja, ka savu nākamo vīru mīl vairāk par dzīvību.

Pagāja stunda, bet viņa vēl arvien rakstīja, un līdz viņas ausīni nenonāca pat vismazākais troksnītis.

Barons neatgriezās…

Ja šajā laikā tēvs būtu atgriezies, viņa meslos baronam ap kaklu un sacītu:

-     Glāb mani, glāb no manis pašas!

Vēstule bija uzrakstīta, bet de Pons neatgriezās.

Tad Margarita nolēma bēgt. Viņas acu priekšā nostājās mīļotā tēls, bet domas par tēvu izgaisa.

Mesti ir kauliņi… Margaritai jābēg kopā ar Gontrānu. Pulkstenis nosita desmit. Viņa iekliedzās, Margaritas sirds bija gatava vai pārplīst…

—  Viņš.,mani gaida, — meitene čukstēja.

Margarita piecēlās, pakļaudamās kādam nepārvaramam spēkam, kas viņu aicināja pie nolaupītāja. Uzmetusi plecos šalli un nolikusi vēstuli uz kamīna, viņa no buduāra iegāja lielajā zālē, kuru sauca par senču zāli, jo tajā pie sienām karājās ģimenes portreti. Jaunā meitene baidījās uz tiem palūkoties, jo šķita, ka senči izkāpj no gleznu rāmjiem, nikni zibina acis un viņu nolād.

Margarita metās skriešus.

Varbūt viņa atjēgtos, ja sastaptu kādu no vecajiem sirmajiem kalpotājiem, kuriem bija tiesības viņai atgādināt par pienākumu… Bet kāpnes, priekšnams, pagalms bija tukši, parka vārtiņi vaļā.

Margarita gandrīz vai zaudēja sajēgu un gāja, nespēdama atbildēt par savu rīcību. Viņa skrēja, droši vien nezinādama kurp un ko meklē.

Pēkšņi atskanēja priecīgs sauciens, kādas rokas viņu apņēma un pacēla, un meitene sajuta, kā sitas cilvēka sirds. Gontrāns viņu kā bērnu iznesa no parka un uzcēla zirgā…

Margarita aizvēra acis un nodomāja, ka redz briesmīgu sapni.

De Lasī piecirta piešus, un zirgs, kas sāpēs iezviedzās, palecās pakaļkājās un aizauļoja, aizvezdams nolaupītāju un viņa guvumu.

Margarita zaudēja samaņu.

Atjēgusies de Ponas jaunkundze sajuta, kā nakts vēsums apņem viņas augumu, bet zirgs vēl arvien traucas uz priekšu, līdzīgi kā vācu balādē, zirgs aiznesa Leonoru un viņas mirušo iemīļoto.

Tālumā iemirdzējās maza uguntiņa, kas bija zīme nolaupītājam.

Margarita atvēra acis, atpazina Gontrānu, kas ar mīlestību bija noliecies pāri, viņa visu atcerējās.

—  Tēvs, mans nabaga tēvs! — viņa nočukstēja.

—  Mēs kādreiz pie tēva atgriezīsimies, Gontrāns atbildēja, kaislīgi viņu apskaudams, — mēs atgriezīsimies… viņš dos svētību mūsu mīlestībai un savienībai.

Margarita nopūtās, un asaras sāka tecēt pār viņas vaigiem.

Zirgs turpināja auļot. Drīz tas apstājās pie būdas durvīm. Uz sliekšņa parādījās malkas cirtējs un viņa sieva. Palūkojušies uz Gontrānu un jauno meiteni, viņi pēc Gontrāna dotās zīmes aizgāja. Viņš vēlējās Margaritu pasargāt no sarkšanas tādu neliešu priekšā.

—  Atvainojiet, ka atvedu jūs šurp, bet mums šeit jāpaliek līdz rītvakaram. Tā vajag. Rītvakar pasta kariete mūs gaidīs meža malā un aizvedis uz Parīzi.

De Pona jaunkundze ar riebumu palūkojās sev apkārt un atcerējās savu jauko gaiši zilo buduāru, kur Margarita pavadīja lietainās dienas. Viņas acīs sariesās asaras. Bet Gontrāns nometās meitenes priekšā ceļos, raudāja un lūdzās, un runāja tik kaislīgi. Arī par atgriešanos domāt bija par vēlu.

—   Margarita, — Gontrāns sacīja, — jūs esat tīra kā eņģelis un tāda paliksiet, līdz pats Dievs, ar sava kalpa rokām, neatdos jūs man par sievu. Uzlūkojiet mani kā brāli.

Dc Lasī atstāja meiteni nabadzīgajā istabiņā vienu, bet pats neizģērbies apgūlās uz sola.

Malkas cirtējs un viņa sieva guļas vietu atrada sausu lapu kaudzē.

XXXII

Laikā, kad dc Ponas jaunkundze un viņas nolaupītājs atrada pajumti malkas cirtēja mājoklī, barons un viņa radinieks d’Astī, gaidīdami, kad beigsies nakts, ausīs diena un vajadzēs doties ceļā, pavadīja laiku Mongorī. Pirmais, noguris no medībām, drīz iemiga ciešā miegā, bet otrais, tā vietā, lai liktos gulēt, izgāja pa pils vārtiņiem, kas veda uz mežu.

Bija pusnakts, pilī valdīja miers, un d’Astī bija pilnīgi pārliecināts, ka viņa prombūtni nepamanīs. Viņš devās pa ceļu, kas stiepās no Mongorī uz barona de Pona pili, pa to pašu ccļu, pa kuru reiz jāja Gontrāns un Margarita.

Ātriem soļiem nonācis līdz mežam, ševaljē apstājās un, pielicis pie lūpām divus pirkstus, iesvilpās kā kara laikā. Pēc divām sekundēm no ielejas atskanēja tāds pats svilpiens. Tad ševaljē d’Astī apsēdās uz akmens, kas gulēja ceļa malā, un sāka gaidīt.

Ceļš vietā, kur viņš atradās, labajā pusē gāja stāvus uz augšu un veidoja it kā straumi. Starp klintīm vijās taciņa, kuru bija iestaigājuši gani un malkas cirtēji. Drīz viņš ieraudzīja cilvēku, kas gāja pa taku tik ātri, cik atļāva stāvums, un neskaidri caur zobiem kaut ko svilpoja.

—  Žiljēn, — d’Astī viņam uzsauca.

—  Tas esmu es! — cilvēks atbildēja.

Ja de Lasī atrastos šajā vietā, viņš atnācējā pazītu kučieri no Klamesī, kuram nākamajā dienā viņam bija jāatved pasta kariete.

—  Ir jaunumi? — d’Astī vaicāja.

—  Jā, mans kungs.

—  Kādi?

—  Es jāju šurp no Klamesi visu nakti.

—  Vai tu viņu sastapi?

—  Protams. Viņš man apsolīja piecdesmit luidorus, ja es viņam sagādāšu karieti.

—  Kad?

—  Rītvakar.

—  Kur tev viņš jāgaida?

—  Pie meža, caur kuru iet ceļš no Klamcsī uz Ponas pili.

—  Lieliski, — ševaljē nomurmināja, — veicas, viss notiek pēc mana prāta.

Ševaljē lūpās pazibēja ļauns smaids.

—  Bet viņa? — d’Astī vaicāja.

—  Viņa gaida, kad varēs doties uz pili.

—  Lieliski! Rīt no rīta, tieši desmitos viņa var tur ierasties.

—  Ir pusnakts, — kučieris sacīja, — es Klamcsī būšu tikai rītausmā.

—  Ej un pasteidzies.

Kučieris paklanījās un zaglīgi aizgāja pa taciņu, bet ševaljē, dodamies uz Mongorī pili, izdzirdēja attālinošos zirga pakavu dipoņu.

—  Ak! Dārgais marķīz, — d’Asti ar ironiju nočukstēja, — es atgūšu savu sievu, neraugoties uz jūsu mīlestību. Nabaga neprātis! Jums nepieliks spēka, lai cīnītos ar mani. Tikai ar zobenu rokā jūs spētu mani pieveikt, bet arī tas mani nebaida. Jūs esat mūsu brālības biedrs, bet vilki cits citu neēd..

*             * *

Ševaljē, neviena nepamanīts, iegāja pilī. Dc Pons mierīgi gulēja, bet viņa ceļabiedrs tikmēr skaitīja miljonus, kuri Margaritai būs pūrā.

Vecais marķīzs Flārs-Mongorī cieta no bezmiega. Veciem ļaudīm kaislība vienmēr izpaužas spēcīgāk un bīstamāk. Veselus četrdesmit gadus dc Mongorī pret laulībām izturējās ar riebumu un ar sievietēm viņam bija maz kopīga. Bet tagad, nopietni izlēmis precēties, viņš Margaritu iemīlēja kaislīgi un neprātīgi.

Mongorī bija greizsirdīgs uz visiem, skaitīdams dienas un naktis, kas viņu atdalīja no svētlaimes, kā ieslodzītais skaita stundas, kas atlikušas līdz viņa atbrīvošanai. Šie sapņi neļāva marķīzam gulēt. Tomēr četros no rīta, gana izsapņojies par savu skaisto nākotni, viņš aizmiga. Bet satraucošais sapnis, tā vietā, lai turpinātu brīnišķīgās ainas, viņu galīgi nomocīja. Iemīlējies sirmgalvis sapnī sevi redzēja podagras saliektu līdzās jaunai un skaistai sievai.

Šajā skumīgajā pilī, kurā viņš savu dārgumu centās noslēpt citu acīm, marķīzs sevi redzēja vientuļu, pamestu ar drūmu seju, mokoties satraukumā… Viņa aizbēga… aizbēga uz visiem laikiem pakaļ skaistam pavedējam, kas teica saldus vārdus. Viņa nepažēloja savu vīru, kas no bēdām nomirs. Dc Mongorī pamodās drebēdams, viņa pieri klāja auksti sviedri.

Sāka aust gaisma. Marķīzs piecēlās, atvēra logu, un rīta svaigums apņēma viņa kaistošo galvu.

—   Es redzēju briesmīgu sapni, — viņš nočukstēja. — Par laimi, — viņš piebilda, pamazām nomierinādamies, Margarita ir jauka un gudra… Es būšu laimīgākais vīrs.

Šorīt viņam Vajadzēja brokastot pie līgavas, tāpēc marķīzs ļoti centās, lai izskatītos pēc iespējas elegantāk. Apģērbies viņš devās pie viesiem, kas viņu jau gaidīja pagalmā, kur bija atvesti apsegloti zirgi.

Ševaljē, kura nakts ceļojums visiem bija noslēpums, izskatījās labi izgulējies un bija jautrs. Barons, gluži pretēji, bija par kaut ko noraizējies.

—   Kas jums noticis? — d’Astī vaicāja, kad pienāca marķīzs.

—   Es pats īsti nezinu, — de Pons atbildēja, — bet es izjūtu spēcīgu nemieru… man šķiet, ka jānotiek kaut kam briesmīgam.

De Mongorī negribēdams nodrebēja, bet neko neteica.

—   Nu, dosimies ceļā, — ševaljē nevērīgi sacīja, — jūs, tēvoci, esat pats laimīgākais no mirstīgajiem, un es nesaprotu, kas jūs var satraukt.

—  Es nezinu, — barons nočukstēja, — jāsim uz Ponu. Es nezinu… bet sapnī redzēju Margaritu…

Marķīzs atkal nodrebēja.

—   Sapnī es viņu meklēju un meklēju, — barons turpināja, — bet neatradu.

De Mongorī notrīsēja un ieleca seglos ar jaunekļa izveicību.

„Oho, — d’Astī nodomāja, — gribot negribot jātic priekšnojautām!“

Trīs jātnieki aizauļoja pa ceļu uz Ponas pili, kur viņi ieradās pēc stundas. Pie pils vārtiem barons de Pons pamanīja idiotu Niku, kas, palūkojies uz viņu un pavadoņiem, iesmējās.

—   Ha, ha,ha! — viņš sauca, — lūk, viņi, prinči… tēvs un princeses iemīļotais… lūk, viņi! Bet viņi to nedabūs, ne viens, ne otrs… nē… nē!

Un, to sacīdams, idiots no kabatas izvilka ādas maku, kurā skanēja dažas vara monētas.

—  Un es viņu nedabūšu, bet cits, — viņš skumīgi piebilda.

—  Nabaga vājprātīgais! — de Mongorī nočukstēja.

—  Viņš nav tik traks, kā jums šķiet, — šcvaljē piezīmēja.

—  Kāpēc?

—  Tāpēc, — ševaljē smaidīdams turpināja, — ka viņš sapratis — lai apprecētos ar zemnieci vai princesi, nepieciešama nauda.

De Mongorī nabaga cepurē iesvieda divus ekijus.

7

*             * *

Lai izskaidrotu Niku atrašanos pie pils vārtiem, jāatccras, ka iepriekšējā vakarā viņš pavadīja Gontrānu līdz malkas cirtēja būdai, bet pēc tam līdz. pils parkam, kur dc Lasī piesēja savu zirgu. Tur Niku noslēpās dažus soļus no Gontrāna un sāka gaidīt. Pēc dažām minūtēm viņš atkal ieraudzīja Gontrānu, kas rokās nesa kaut ko baltu. Tad viņš redzēja, kā marķīzs uzlec zirgā un ātri aizjāj…

Pār idiotu nāca mirkļa apskaidrība. Viņš visu bija sapratis…

Niku gribēja iekliegties, bet no viņa mutes nenāca ne skaņas. Viņš gribēja skriet pakaļ laupītājam, bet kājas atteicās pa

kļausit. Vājprātigais stāvēja nekustigi, zaudējis balsi. Viņu atkal pārņēma neprāts, un lidz ar to viņš notikušo aizmirsa. Tomēr spēki drīz atgriezās, un Niku mierīgi devās uz pili, dziedāms savu iemīļoto motīvu.

Niku iegāja virtuvē, kur viņam iedeva paēst, vēlāk negāja vis uz Šatelsenzuāru, bet, nabadziņš, vispirms apsēdās pie uguns, tad, pārkāpis slieksni, apsēdās pie durvīm un sāka domāt.

—  Viņš nakšņos šeit, — barona pārvaldnieks sacīja, — aizvediet viņu uz suņu būdu.

Un Niku apgūlās pakaišos līdzās suņiem.

Nākamajā rītā, pirms došanās uz ciemu ubagot, viņš apsēdās, centās atcerēties visu vakar notikušo un, protams, atcerējās, ja tik izsmējīgi sagaidīja ševaljē un de Mongorī: „Viņi to nedabūs ne viens, ne otrs, pat es ne!“

XXXIII

Ienācis priekštelpā, de Pons drūmu priekšnojautu iespaidā, juzdams kā sirds bailēs saraujas, jautāja pirmajam kalpotājam, ko sastapa:

—  Vai jaunkundze piecēlusies?

—   Nē, barona kungs, mēs vēl viņu šodien neesam redzējuši.

—   Vai tad viņa ir slima? — barons sadrūmis nočukstēja. — Viņa vienmēr ceļas astoņos.

Šajā brīdi garām gāja Margaritas istabene.

—  Jaunkundze vēl nav zvanījusi, — viņa teica.

De Pons, nojauzdams ko sliktu, pameta ševaljē ar de Mongorī un veikli devās uz meitas istabu. Viņš pieklauvēja, bet atbildes nebija.

Nabaga tēvam, kurš bija iepriekš nojautis nelaimi, asinis dzislās sastinga. Viņš pagrieza atslēgu un iegāja.

Istaba bija tukša, gulta saklāta.

—  Margarita! — barons iesaucās. — Kur tu esi?

Viņš atvēra jaukā buduāra durvis, kas līdzinājās baloža ligzdiņai… Arī budurā neviena nebija. Tikai vēstule gulēja uz ka-

4

mīna.

De Pons lo satvēra, veikli izlasīja, un viņa rokas nolaidās. Barons apstulba, viņa acis bija piekaltas meitas atvadu vēstulei.

Viņš iekliedzās… tas bija lauvu mātes rēciens, kurai atņem viņas bērnu. Pēc šī kliedziena atskrēja kalpotāji, bet aiz viņiem ševaljē un de Mongorī.

Visi apstājās pie Sliekšņa, satriekti par vecā vīra izskatu, kurš lūkojās uz aizlidojušā balodīša tukšo ligzdiņu.

Ševaljē d’Astī, kurš vienīgais zināja de Pona bēdu iemeslu, pienāca pie viņa un iesaucās:

—  Ak Dievs! Tēvoci! Kas noticis?

Barona balss drebēja… Viņš bija bāls.

—  Ņem un izlasi, — barons nočukstēja, pasniegdams vēstuli.

Ševaljē to paņēma, izlasīja un iesaucās:

—  Ak, nodevība!

De Mongorī, kas neko nesaprata, izrāva vēstuli no ševaljē rokām un arī izlasīja. Kolīdz viņš ielūkojās vēstulē, kur Margarita rakstīja, ka mīl Gontrānu un pret Mongorī jūt riebumu, viņš visu saprata… Margarita viņam bija zudusi. Margarita būs sieva citam… un Flāru dzimta izzudīs.

Sirmgalvja seja, kas sākumā bija bāla kā mironim, pēkšņi pietvīka, acis pielija ar asinīm un, šķiet, izgāja no orbītām. Marķīzs Flārs-Mongorī, pēdējais slavenās dzimtas pārstāvis bija miris no triekas… viņš nomira sava vecā drauga acu priekšā, ar kura meitu gribēja precēties, bet viņa draugs stāvēja drūms, skumīgs un atgādināja izmisušu statuju.

Visi raudzījās uz marķīzu, kas bija tik pēkšņi nomiris, ka viņa nāvei neviens vēl īsti negribēja ticēt.

DAstī, satvēris de Pona roku, sacīja:

—  Tēvoci, mīļais tēvoci! Gontrāns ir cēlsirdīgs… Viņš precēs Margaritu… Mūsu gods būs glābts!

Bet šajā mirkli it kā pats liktenis nolēma noraidīt ševaljē sacīto — atvērās durvis, un istabā ienāca melnās drēbēs ģērbusies sieviete.

Viņa bija bāla, skumīga un izskatījās pēc pamesta upura. Sieviete pagāja garām pārsteigtajiem kalpiem un devās tieši pie bēdu satriektā tēva.

—   Baron, — viņa sacīja, — es jums pateikšu vienu vārdu, nosaukšu uzvārdu, un jūs visu sapratīsiet. Jūsu meitu paveda un nolaupīja Gontrāns de Lasī. Esmu atnākusi, lai savās bēdās dalītos ar jums, un piedāvāju kopīgi viņam atriebties!

Šī sieviete de Pona priekšā stāvēja tik pazemīgi un kautrīgi, ka viņš vaicāja:

—   Kas jūs esat, cienījamā kundze, kāda gan man daļa gar jūsu bēdām un atriebību?

—   Baron, — nolaidusi acis.iievictc mierīgi turpināja, — es biju nabaga meitene, mani paveda, tāpat kā jūsu meitu. Mani nolaupīja, slepeni salaulāja un rūpīgi slēpa no sabiedrības acīm… Nu esmu pamesta, apmānīta un nicināta sieva.

Viņa apklusa un palūkojās uz baronu, it kā cenšoties pārliecināties, kādu iespaidu vārdi atstājuši.

—  Esmu marķīze Gontrāna de Lasī! — viņa noteica.

—  Ak, augstās debesis! — ševaljē nočukstēja.

—  Precējies! — barons iesaucās un salīgojās kā ievainotais, kas neapjēdz, vai ir dzīvs vai miris.

—   Leona, labi nospēlēts! — d’Astī šajā mirklī viņai pačukstēja. Ševaljē atzinīgi palūkojās uz. avantūristi, jo tā bija viņa, kas ieradās pēc pulkveža Leona pavēles.

Zālē valdīja draudīgs klusums. Tēvs bija apkaunots savu kalpotāju klātbūtnē, jo viņi saprata, ka jaunā kundze aizbēgusi no dzimtā nama. Pēc tam atskanēja murdoņa un draudi nolaupītājam.

Satriektais tēvs iztaisnoja muguru, viņa acis laistījās naidā, sirds bija sašutuma pilna.

—  Ak bēdas viņam, bēdas, viņš mirs no manas rokas.

—   Tēvoci, jūs kļūdāties, ševaljē d’Astī sacīja, — esmu jūsu tuvs radinieks, un mans pienākums ir atriebt mūsu kaunu!

D’Astī to pateica ar tādu cienību un tik satriecoši, ka visi viņam noticēja.

Pēkšņi zālē parādījās jauna persona idiots Niku. Viņa izskats bija domīgs. Šķita, viņš kaut ko centās atcerēties. Palūkojies uz klātesošajiem, uz naidā izķēmoto de Pona seju un de Mongorī līķi, viņš visu saprata.

—   Ak, — Niku sacīja, — tēvs un princeses iemīļotais… iemīļotais ir miris. Tēvs ir saniknots… princese aizbraukusi…

Tā kā gandrīz neviens nepievērsa uzmanību vājprātīgā vārdiem, viņš piebilda:

—  Bet es zinu, kur viņa ir…

—   Tu zini? — d’Astī iesaucās. — Tad braucam drīzāk! Tēvoci, braucam!

—   Jā… vakar naktī, — idiots atcerēdamies turpināja, — viņi aizjāja… viņa ir pie katordznieka.

Šis vārds izsauca vispārēju sašutumu.

—   Braucam! Braucam! — idiots atkārtoja. — Es jūs pavadīšu.

—  Tēvoci, dodamies drīzāk ceļā! — ševaljē steidzināja.

XXXIV

Gontrāns un Margarita nakti pavadīja katordznieka būdā. Gontrāns apģērbies gulēja uz sola būdas priekšā, bet Margarita vienīgajā gultā, kas tur atradās.

Jaunajai meitenei tā bija briesmīga nakts, viņa domāja par dzimto māju, kur pagājusi bērnība un kurp viņa vairs neatgriezīsies… Nu viņu gaidīja klejotājas dzīve un vienīgais tās pavadonis būs mīlestība.

Visu nakti Margarita neaizdarīja acis, bet Gontrāns de Lasī, noguruma un pārdzīvoto uztraukumu nomocīts, gulēja ciešā miegā, kas bija murgu pārpilns, kā mēdz atgadīties, ja cilvēks ārkārtīgi pārguris. Jau sen bija pienākusi diena, un saule pielējusi būdu ar saviem stariem, kad viņš pamodās.

Margarita stāvēja uz sliekšņa — bāla, skumīga, un ar mīlestību lūkojās uz Gontrānu. Viņš tai bija nākotne, visa pasaule.

—   Ak! — Margarita nočukstēja, — kāda nakts! Kāda briesmīga nakts!

Viņa apskāva Gontrānu un turpināja:

—  Bēgsim… bēgsim tūlīt… citādi man pietrūks spēka… Nabaga tēvs!

De Lasī sajuta, ka viņam reibst galva.

—   Tas nav iespējams! — viņš čukstēja. — Nepieciešams pagaidīt… vēl nedaudz. Pasta kariete atbrauks tikai vakarā.

Margarita vēl nepaguva iebilst, kā aiz būdas durvīm atskanēja veikli soļi, katordznieks, kas pēc Gontrāna pavēles visu nakti bija to sargājis, apjucis ieskrēja būdā un iekliedzās:

—   Mans kungs, mans kungs… mežā dzirdama pakavu dipoņa… bēdziet… jums dzenas pakaļ!

Margarita iekliedzās un metās dziļāk istabā. Viņa bija bāla, apjukusi, jo baidījās ieraudzīt tēva skumīgo seju.

Dc Lasī kā karavīrs mierīgi gaidīja ienaidnieku. Viņš stāvēja nekustīgi, rokas sakrustojis uz krūtīm, gatavs aci pret aci tikties ar cilvēku, kas ieradīsies viņam atprasīt savu meitu.

„Viņa ir tīra, — viņš sacīs meitenes tēvam, — es viņu cienu… bet viņa ir mana, un es viņu gribu precēt.“

Pakavu troksnis kļuva arvien skaļāks. Varēja jau saklausīt balsis. Pēkšņi uz būdas sliekšņa parādījās sievietes siluets…

Gontrāns iekliedzās un atkāpās. Viņa priekšā, mierīga un nicinoši smaidīdama, stāvēja Leona. Ieraudzījusi nepazīstamu sievieti, kas uz Gontrānu raudzījās ar nicinājumu, arī de Ponas jaunkundze, tāpat kā Gontrāns, soli atkāpās.

Leona pagāja Gontrānam garām un devās pie jaunās meitenes:

—  Vai jūs, cienījamā kundze, zināt, kādas nelietīgas lamatas jums izlicis mans vīrs?

—  Vīrs! — satriekta Margarita iesaucās.

—  Esmu Gontrāna dc Lasī, — avantūriste vēsi sacīja.

Šīs sievietes balss, kura meloja, skanēja tik patiesi, ka satriektais Gontrāns no šādas nekaunības apstulba, bet Margarita sev vaicāja, vai viņai nerādās briesmīgs sapnis.

Šajā brīdi būdā ienāca šcvaljē un barons. Barona izskats bija briesmīgs. Viņa seja no nepatikas kļuva sarkana, acis meta zibeņus.

Ševaljē bija mierīgs un izturējās kā cilvēks, kas gatavojas veikt nozīmīgu misiju.

Barons pienāca klāt Gontrānam, kas vēl joprojām nekustīgi stāvēja.

—  Nelieti! — viņš iekliedzās, paceldams virs galvas pātagu.

Bet kāda roka apturēja baronu, kas bija gatavs sist: Margarita nostājās starp tēvu un savu pavcdinātāju.

Jaunajā meitenē pamodās ģimenes lepnums, un de Ponas jaunkundze, nicinoši palūkojusies uz marķīzu, drebošā balsī sacīja tēvam:

—  Tēvs, nesitiet šo cilvēku.

Tad, vērsdamās pie Gontrāna, viņa piebilda:

—  Cienījamais kungs, pasniedziet roku savai sievai Gontrāna de Lasī marķīzei un ejiet projām!

Margarita paņēma tēvu zem rokas un izveda viņu no būdas, bet ševaljē d’Astī Gontrānam pačukstēja:

—   Kāpēc jūs visu tik ļoti ņemat pie sirds?

Atstājis satriekto un joprojām nekustīgo marķīzu, ševaljē panāca baronu.

—   Tēvoci, — viņš sacīja baronam, — de Ponu dzimtas godu ne brīdi nedrīkst klāt kauna traips, tāpēc izrādiet man to godu un ļaujiet precēt māsīcu.

Margarita iekliedzās un pastiepa ševaljē roku.

—   Jums, brālēn, ir cēla sirds, — viņa sacīja, — un es jūs mīlēšu visu mūžu.

„Nabaga Gontrāns, — ševaljē nodomāja, — nabaga dumiķis.“

Pēc nedēļas, apraudādams savu zudušo mīlu, Gontrāns Leonas pavadībā atgriezās Parīzē, jo nespēja saraut saites, kas viņus saistīja.

II daļa. MĪLAS DĒKU VAROŅI

I

Iesākot mūsu garā un drūmā stāsta otro epizodi, jāatgriežas pie notikumiem, kas norisinājās tolaik, kad pulkvedis Leons vēl ir nedomāja par „Zobena draugu brālības“ dibināšanu.

1837. gada ziemas sākumā barons Mordjē vēl arvien dzīvoja laukos un nedomāja par atgriešanos Parīzē. Lai gan bija klāt jau decembris, barons Mordjē mita savā muižā, kam bija tāds pat vārds un kas atradās Berī provinces nostūrī, starp Šatru un Šatorū.

Modernā stilā celtā Mordjē pils bija skaista, plaša parka ieskauta celtne, grezni mēbelēta un iekārtota līdzīgi villām Parīzes apkārtnē.

Gada lielāko daļu barons Mordjē pavadīja savā muižā: tam par iemeslu varbūt bija mizantropija, bet varbūt ari vēlēšanās palikt divatā ar jauno sievu.

Barons Mordjē, kas bija precējies otrreiz, neraugoties uz saviem piecdesmit pieciem gadiem, izskatījās vēl diezgan spirgts, un, spriežot pēc viņa gandrīz melnajiem matiem un staltā, slaidā stāva, varēja domāt, ka viņš dzīvos vēl ilgi jo ilgi; taču uzmanīgāks vērotājs ieraudzītu tās slimības pēdas, kas bija iedragājusi barona veselību. Viņa bālajā sejā ar dziļajām grumbām varēja lasīt visas pārdzīvotās fiziskās ciešanas un dzīves vētras, bet aizmiglotais skatiens uz īsu mirkli atdzīvojās tikai niknuma brīžos.

Pieredzējis ārsts tūlīt pateiktu, ka barons Mordjē nenodzīvos vairs pat divus mēnešus, un šim cilvēkam, kam šķita lemts ilgs mūžs, vajadzēja nomirt klusi un pēkšņi, izdzist kā izdegušai lampai.

Kādā decembra vakarā, īsi pirms Ziemassvētkiem, barons Mordjē sēdēja pie kamīna savas greznās mājas lielajā viesistabā un, skumīgi noliecis galvu, vērās uguni, kā cilvēks, kas iegrimis pagātnes apcerē un neatrod tur nekā iepriecinoša. Viņam blakus ar rokdarbu klēpī sēdēja baronese un maigā mīlestībā uzlūkoja vīru.

Baronesei Mordjē nebija vairāk par trīsdesmit gadiem. Slaida brunete ar zilām acīm, piķa melniem matiem, sārtām lūpām un skumīgu smaidu, viņa bija brīnum valdzinoša; viņas klasiski pareizo, enerģisko seju darīja maigu eņģeļa labsirdības izteiksme.

Baronese Mordjē bija no tām retajām sievietēm ar zelta sirdi, stipru un vīrišķīgu dvēseli, kuras acīmredzot dzimušas, lai pildītu savu misiju uz šīs zemes un bez kurnēšanas nes uzlikto krustu. Viņa bija nabadzīga Brelaņas muižnieka piektā meita. Ģimenei meitas laulības ar baronu Mordjē bija viens no tiem darījumiem, ko mūsu sabiedrībā slēdz bez nosarkšanas: bet viņa pati pakļāvās neizprotamai tieksmei un simpātijām, ko viņā izraisīja šis skumjais un dzīves salauztais vecais vīrs, kas likās pārcietis visas dzīves vētras.

Baronese ar paveco vīru apprecējās pašaizliedzības jūtu vadīta, izprotot žēlsirdības cēlumu, un šajā ziņā rīkojās kā īsta Bretaņas meita; visus gadus, ko jaunā sieviete pavadīja kopā ar dziestošo, morālo ciešanu-sagrauzto veco vīru, viņa pašaizliedzīgi rūpējās par viņu, veltīja tam neatslābstošu gādību un uzmanību, dzīvodama laukos divatā ar vīru, lai gan viņš, iegrimis savās pārdomās, dažkārt stundām ilgi nepateica neviena vārda, it kā viņu plosītu sirdsapziņas pārmetumi.

Ziemā, janvārī, barons Mordjē parasti aizbrauca no savas muižas uz Parīzi tikai tāpēc, lai ieslēgtos milzīgajā, drūmajā savrupmājā Svētā Dominika ielā, kur viņš ļoli reti pieņēma viesus, kur nekad nemirdzēja ugunis lustrās un nekad neskanēja viesību orķestris.

Baronesi Mordjē tomēr nenomāca šī pilnīgā vientulība; viņa pašaizliedzīgi pacieta tādu dzīves veidu, un ne reizi no viņas lūpām nebija atskanējusi kurnēšana, nekad uz gludās kā ziloņ

kaula pieres neparādījās neapmierinātības grumbiņa; viņas lūpas vienmēr skumji un maigi smaidīja, kad viņu uzlūkoja vecīgais d/īves draugs.

Barons jau ilgu laiku bija izklaidīgi skatījies kamīna uguns liesmās, piepeši viņš pacēla galvu un savu miglaino skatienu pievērsa sievai.

—  Aurēlij, — viņš teica, — panāciet šurp un apsēdieties man blakus… es gribu ar jums parunāt.

Baronese piecēlās, piebīdīja savu krēslu vēl tuvāk baronam un pielieca viņam savu balto pieri, ko viņš tēvišķīgi noskūpstīja-

—   Mans bērns, — barons sāka runāt, saņēmis sievu aiz rokas, — es jau sen gatavojos parunāt ar jums… tagad to vairs nevar atlikt… es nevaru ilgāk gaidīt… nāve jau ir tuvu…

—  Baron!.. — jaunā sieva satraukti viņu pārtrauca.

—   Es to jūtu, — viņš mierīgi turpināja, — taču tas nav galvenais… Uzklausiet mani…

Un barons glāstoši paskatījās uz. sievu, it kā pateikdamies par viņas pašaizliedzību.

—   Piedodiet, Aurēlij, — viņš turpināja, ka es izpostīju jūsu jaunību, jūsu nākotni, jūsu cerību pilno dzīvi, kuru jūs ziedojāt man, salauztam un vientuļam vecim.

—   Ak, baron, — baronese čukstēja, — vai tad kopā ar jums es neesmu vislaimīgākā sieviete pasaulē?

Barons pateicībā paspieda viņas roku.

—  Jūs esat ļoti laba, — barons sacīja, — un cēlsirdīga, jūs esat eņģelis, un Dievs jums par to atlīdzinās. Bet vai jūs, Aurēlij, zināt, ka, precoties ar jums, es domāju vairs nodzīvot kādu pusgadu, tik lielas bija bēdas, kas plosīja manu sirdi.

Baronese ar šausmām paskatījās uz vīru, un likās, ka viņas skatiens teiktu: „Tātad jūs esat stipri cietis!“

—   Jā, — viņš atbildēja, sapratis viņas skatienu, un sacīja: — Es sajutu nāves tuvošanos, mans bērns, un, apprecoties ar jums, cerēju atstāt jūs kā jaunu, bagātu atraitni, kuras spožie apstākļi ļautu skaistai un tikumīgai sievietei stāties jaunā laulībā.

—  Es jūs ļoti lūdzu! Nerunājiet tā, — murmināja satrauktā baronese. — Vai tad mana laime nav kalpot jums, būt jums līdzās, dzīvot kopā ar jums… ilgi jo ilgi, — viņa piebilda, smaidīdama un apvīdama savas burvīgās rokas vecajam vīram ap kaklu. — Jā, mans draugs, es vēl vairāk rūpēšos par jums, kļūšu vēl vērīgāka!..

Vecā vīrieša acis pieplūda asarām.

—  Jūs esat eņģelis! — viņš teica.

—  Es jūs mīlu… — baronese atbildēja.

—  Lūdzu, uzklausiet mani, — barons turpināja.

Jaunā sieviete pasniedza viņam savas rokas, kuras viņš goddevīgi noskūpstīja.

—  Dārgais bērns, — viņš sacīja, — jūs vēl nezināt, ka ilgi pirms mūsu kāzām es mīlēju jūsu vecāko māsu.

—  Manu māsu? — jautāja pārsteigtā baronese.

—  Jā, jūsu māsu, de Vernas kundzi, tagad jau nelaiķi, kuras vienīgais dēls, virsnieks, dien Āfrikā. Atļaujiet, Aurēlij, izstāstīt jums šo dīvaino stāstu, un jūs redzēsiet, cik dārga jūs man esat bijusi vēl ilgi pirms uzdrošinājos piedāvāt jums pieņemt manu vārdu.

Baronese Mordjē klausījās sava vīra stāstu ar ziņkārību, kas raksturīga tikai sievietēm.

—   Teroram sekoja pielaidīgākais Direktorijas režīms, — barons turpināja, — un daži emigranti pēc ilgas prombūtnes sāka atgriezties Francijā; starp tiem bija arī jūsu tēvs, de Verns un es.

Jūsu tēvs, ševaljē de Kergass, atgriezās ar lielu ģimeni — četrām meitām un dēlu, turklāt bez jebkādiem līdzekļiem, tāpat kā daudzi citi emigranti, kuru mantību konvents bija konfiscējis un pārdevis.

De Verns bija laimes luteklis: viņa godīgais un uzticamais pārvaldnieks bija pratis izlikties par lielu republikas piekritēju un ar šāda viltus palīdzību saglabājis sava kunga plašās muižas, tās pārpirkdams, lai atdotu īpašniekam, tiklīdz politika mainīsies un to pieļaus.

De Vcrnam un man bija divdesmit pieci gadi, jūsu tēvam — gadu četrdesmit. Jūs tolaik vēl nebijāt nākusi šai pasaulē, bet jūsu māsai Malvīnei bija sešpadsmit gadu. Jūs zināt, cik viņa bija apbrīnojami daiļa.

Es viņu kaismīgi iemīlēju un gribēju lūgt viņas roku, kad piepeši ievēroju, ka arī de Verns viņu mīl. Viņš bija bagāts, es — nabags; viņš bija skaists, asprātīgs un varēja patikt sievietēm. Sapratis, ka Malvīne būs laimīga, es nozudu, uzticībā meklēdams spēku, lai pretotos šai mīlestībai.

De Verns apprecēja Malvīni. Cik viņa bija laimīga, to jūs zināt, bet jūs nezināt, ka es apprecējos ar jums tāpēc, ka sabiedrības acīs jūs esat Oktāva de Verna, kas pašreiz dien Āfrikā, mātesmāsa.

—   Ko šie jūsu vārdi nozīmē? — pieaugošā izbrīnā jautāja baronese.

—   Pagaidiet. Pazaudējis Malvīni, es vairākus mēnešus baidījos nomirt bezgalīgā izmisuma dēļ; tad nejauši saliku vienu no tām sievietēm, kurām ir liktenīga loma vīrieša dzīvē. Šī sieviete kļuva par Mordjē kundzi; es ar viņu apprecējos divus gadus pēc Malvīnes kāzām. Es viņu iemīlēju tikpat kaisli un kvēli, kā mīlēju jūsu māsu. Bet, ak vai, pirmajai mīlestībai un otrajai nav pilnīgi nekā kopīga! Pirmo reizi mēs mīlam vairāk ar prātu, un no šis mīlestibas var izārstēties ātrāk; otrā mīlestība pārņem tikai sirdi, un no tās mirst. Es mīlēju savu sievu kā droši vien eņģeļi mīl savu Radītāju; es mīlēju viņu tik dedzīgi, ka biju priecīgs par savu atteikšanos no Malvīnes.

Barons Mordjē pārvilka roku pār bālo, saraukto pieri, it kā censtos padzīt kādu šausmīgu murgu.

—   Ak, — viņš teica, — divus gadus es biju bezgala laimīgs. Mordjē kundzei piedzima dēls, un, stāvēdams starp šo sievieti un bērna šūpulīti, es jutos kā vislaimīgākais starp mirstīgajiem…

Barons apklusa, piecēlās no krēsla un devās pie rakstāmgalda; atvēris to, viņš izņēma lielu, rūpīgi aizzīmogotu vīstokli.

—   Ņemiet, — viņš teica, piegāja pie sievas un pasniedza viņai vīstokli, — te ir mans testaments. Šis testaments nosaka,

ka jūs kļūstat par visu manu īpašumu mantinieci ar noteikumu,

ka jūs, savukārt, pēc nāves šos īpašumus nodosiet Oktāvām de

Vcrnam, bet dzīves laikā izmaksāsiet viņam katru gadu div4 . ..

padsmit tukstošus franku. Tieši tāpēc, Aurclij, es apprecējos

ar jums.

Mordjē kundze iesaucās:

—  Jūs esat neprātīgs! Jums ir dēls ar jūsu vārdu, un viņš ir vienīgais likumīgais mantinieks.

—  Jūs kļūdāties, — barons iebilda, — man nav likumīga dēla. Jā, tiešām, pasaulē dzīvo cilvēks, kura vārds ir šcvaljē Mordjē, kurš pēc manas nāves iegūs barona titulu; cilvēks, kuru sabiedrība atzīst par manu dēlu…

—  Nu, un tad? — satrauktā baronese jautāja.

—   Vai tiešām jūs vēl nesaprotat, ka reiz pienāca diena, kad negods piemeklēja manu māju; šī sieviete, kuras mīlestībai es tā ticēju, mani piekrāpa, bet šūpulī bija viņas neuzticības rezultāts un manas nelaimes dzīvs pierādījums? Nav tādu vārdu, kas spētu izteikt, ko esmu pārdzīvojis šajos divdesmit gados, cik dziļi es cienīju savu vārdu un kāds spēks man bija vajadzīgs, lai savaldītos un nenogalinātu šo sievieti un viņas bērnu, neviens to nebūtu spējīgs pastāstīt. Beidzot viņa nomira, un viņas bērns atstāja manu māju. Tikai tad es atviegloti uzelpoju, kā uzelpo bez vainas nosodītais, kad viņu atbrīvo no noziedznieku sabiedrības. Es atdevu viņam viņa mātes īpašumus; bet, runājot par maniem īpašumiem, ko valdība atdeva man atpakaļ, tad no tiem viņš nekad neko nesaņems!

Baronese Mordjē klausījās vīra stāstu ar asarām acīs, dziļi noliekusi galvu.

Viņa saprata, ko šim cilvēkam bija jāpārcieš, dzīvojot vienā mājā ar sievieti, kas piekrāpusi viņu, un svešu bērnu; bet vienu viņa tomēr nespēja saprast, kāpēc par savu mantinieku viņš izvēlējies tieši Oktāvu de Vernu.

—   Vai tad jums nav citu radinieku kā tikai mans māsasdēls? — viņa vaicāja.

—  Klausieties tālāk, un jūs visu sapratīsiet. De Verns bija mans draugs, bet Malvīne, kuru es tik ļoti mīlēju, kļuva man

kā māsa. Mēs dzīvojām kopā Parizē un satikāmies katru dienu. Kad pār manu galvu nāca šis drausmīgais trieciens, viņi mani atbalstīja. Vienīgi viņi zināja par manu kaunu, un tikai viņi deva man spēku izturēt līdz galam. Kopš abu kāzām bija pagājuši jau pieci gadi, bet pēcnācēja vēl nebija.

Kādu vakaru es ierados pie viņiem. Zem mana apmetņa brēca nesen dzimis bērns; es viņu ieliku Malvīnei klēpī un teicu:

—  Jums, mana māsa, nav dēla, ņemiet šo. Pieņemiet viņu par audžudēlu, jo tas ir mans bērns.

Šis bērns, kā jūs, Aurēlij, bez šaubām saprotat, bija rezultāts nelikumīgajiem sakariem, kuros nelaimīgais vīrs meklēja mierinājumu vai, pareizāk sakot, aizmiršanos. Man vajadzēja to atņemt mātei, jo viņa nevarēja dot bērnam vārdu, un es atnesu viņu jūsu māsai un lūdzu pieņemt par audžudēlu. Jūsu māsa paņēma mazo bērniņu, un, atgriezušies no ceļojuma pa Itāliju, de Vcrna kungs un kundze reģistrēja bērnu kā savu dēlu un nokrustīja par Oktāvu de Vernu. Vai tagad jūs sapratāt?

—  Sapratu, — baronese nočukstēja.

—   Šis noslēpums lika rūpīgi slēpts, — vecais vīrs turpināja, — pat Oktāvs nezina, ka ir mans dēls, bet jūs to tagad zināt un nodosiet viņam tēva mantojumu.

—  Es zvēru jums! — baronese klusi teica.

*             * *

Pēc diviem mēnešiem barons Mordjē nomira. Viņš izdzisa pēc īsām ciešanām cēlās un svētās sievietes rokās, kas bija viņam atdevusi savu jaunību un mīlēja viņu pašuzupurēdamās.

Viņš nomira, pavērsis skatu uz to pusi, kur atradās viņa īstais dēls, paspiedis baronesei roku un licis viņai vēlreiz atkārtot zvērestu, ka cilvēks ar barona Mordjē vārdu neiegūs viņa mantojumu.

Testamentā barons bija parūpējies par visām likumīgajām formalitātēm, lai mantojumu nesaņemtu viņa šķietamais dēls. Fiktīva pārdošana, no īpašuma atdalīta daļa, ar kuru tēvs var

rīkoties pēc saviem ieskatiem, — viss bija izdarīts saskaņā ar likumu.

Jaunais barons Mordjē rēca aiz niknuma un apstrīdēja testamenta likumību, taču zaudēja visās tiesu instancēs. Viņš bez šaubām būtu zaudējis jebkādas cerības atgūt mantojumu, ja palīgā nenāktu tieši barona Mordjē miršanas gadā nodibinātā „Zobena draugu brālība“.

Kādā rītā, dažas dienas pēc drāmas, kas risinājās Mongorī un Ponas pilī un pēc kuras ševaljē d’Astī apprecējās ar dc Ponas jaunkundzi, savu māsīcu, pulkvedis Leons ieradās pie barona Mordjē, kas pašreiz brokastoja divatā ar Emanuēlu Šalambēlu.

—   Atļaujiet jautāt, — pulkvedis vērsās pie Emanuēla, — kā jūs vērtējat mūsu mazās brālības darbību? Ar tās palīdzību no ceļa novākts ģenerālis de Riviņjī, marķīzs de Mongorī nomira īsi pirms laulībām, un tagad neviens vairs nevar apstrīdēt jūsu vārdu Flārs-Mongorī.

—  Jums ir taisnība, dārgais pulkvedi, — atbildēja advokāts, kas jau bija nomierinājies pēc sava audžutēva nāves, — un es jums esmu ļoti pateicīgs.

—  Taču tas vēl nav viss, — pulkvedis vēsi turpināja, — tagad jums jāpalīdz man un mūsu brālībai.

—  Ko jūs pavēlēsiet darjt? Esmu jūsu rīcībā.

—  Jums jāprecas.

—  Ko? — Emanuēls brīnījās. — Lūdzu, paskaidrojiet sīkāk.

—  Jums jāprecas ar sievieti, kurai nav nekādu līdzekļu, vispirms jums jāpanāk, lai viņa jūs iemīl, kas nebūs sevišķi grūti, jo jūs esat skaists vīrietis.

—  Hm, bez līdzekļiem… toties man ir vairāk nekā trīssimt tūkstoš livru gada ienākums.

—  Tātad vēl jo lielāks pamats nedzīties pēc pūra. Tomēr es izteicos neprecīzi, apgalvodams, ka šai sievietei nav līdzekļu; tieši pretēji, viņa ir ļoti bagāta, tikai īpašumi, kurus viņa pārvalda, nepieder viņai un tic jāatdod atpakaļ.

Emanuēls izbrinits palūkojās uz pulkvedi.

—  Šī sieviete, — pulkvedis turpināja, — ir Mordjē kundze, barona, mūsu ciemiņa, pamāte. Viņai nav pat trīsdesmit gadu, viņa ir tikumīga, skaista, un viņai ir tikai viena neprātīga vājība — viņas māsasdēls, no kuras tad arī mēs pacentīsimies viņu izārstēt. Vai jūs klausāties, baron?

—  Jā, — barons pamāja ar galvu. Tātad, — viņš jautāja, — jūs mani notiesājat bez tiesībām iebilst?

—   Bet vai jūs nenotiesājāt ģenerāli?

—  Tomēr…

—  Mans draugs, pulkvedis zobgalīgi atbildēja, — ja ģenerālis būtu dzīvs, jūs visu mūžu sauktu par Šalambēlu.

—  Jums taisnība, — advokāts nomurmināja un nodūra galvu.

—   Bet, ja de Flārs-Mongorī būtu apprecējies ar de Ponas jaunkundzi, tad jūs būtu palicis bez graša.

Emanuēls nolieca galvu kā cilvēks, kas nolēmis padoties.

Tagad mēs redzam, ka brālība bija nolēmusi cīnīties pret barona Mordjē pēdējo vēlēšanos, un viņa atraitne, kas apraudāja savu veco dzīves draugu, pat nenojauta vētru, kas gatavojās brāzties pār viņas galvu un draudēja dot triecienu pašas sirdij un tā cilvēka dzīvībai, ko viņa bija ņēmusi savā aizgādībā.

II

„Pulkvedis Leons kapteinim Hektoram Lemblēnam.

Dārgais kapteini!

Gaidot, kamēr beigsies baroneses Martas de Flāras-Rivinjī kundzes sēru laiks, mūsu brālība vēlas no jums šādu pakalpojumu. Āfrikā strēlnieku vienībā ir virsnieks, ar kuru mums jānoslēdz savi rēķini. Kam ir ausis, tas dzird! Jūs jau esat bijis Alžīrijā, bet barona de Rivinjī, kas varētu pieķert jūs dezertēšanā, tur vairs nav. Palieciet sveiks.

Pulkvedis Leons

P.S. Leitnants de Vems, par kuru ir runa, ir viens no labākajiem strēlniekiem armijā.“

III

Mēnesi pēe tam, kad tika nosūtīta šī vēstule, kāds virsnieks, kam seju klāja dedzinošās Āfrikas saules staru iedegums, viens pats, bruņojies tikai ar vienkāršu jalaganu, ieradās Konstantinas fortā, ko nesen bija ieņēmusi Francijas armija un virs kura plīvoja trīskrāsainais Francijas karogs.

Viņa formas tērps bija pārvērties skrandās, bet galvu sedza sarkana vilnas čalma; droši vien viņš bija vairākas dienas gājis kailām kājām, jo tās bija vienās asinīs un rētās.

Slimīgā sejas izteiksme, miglainais, drudžainais skatiens, neskūtā, nesukātā bārda šo virsnieku, kas pirms četriem mēnešiem bija viens no izcilākajiem visā pulkā, bija pārvērtuši līdz nepazīšanai.

Viņš devās uz ēku, kas bija izveidota par Āfrikas strēlnieku kazarmām, un jautāja kādam no sargiem:

—  Vai tu mani pazīsti?

—  Nē… nē, virsnieka kungs, — kareivis atbildēja, pēc formas tērpa skrandām noprazdams, ka jautātājs ir virsnieks.

—  Es esmu kapteinis Lemblēns, — viņš atbildēja.

—   Kapteinis Lemblēns! — iesaucās pārsteigtais kareivis. —

Jūs?

—  Jā.

—  Tas nevar būt!

—  Kāpēc?

—  Tāpēc, ka viņš ir miris.

—   Un augšāmcēlies, — virsnieks*teica, ieiedams improvizētās kazarmas pagalmā.

Vairāki virsnieki tur pašreiz apmācīja kareivjus. Kapteinis piegāja pie viņiem un uzdeva to pašu jautājumu, ko bija izteicis sargam.

Beidzot visi viņi atpazina.

Kapteiņa pēkšņā pazušana kādreiz bija izraisījusi lielu sašutumu. Taču tagad, redzēdami Hektoru Lemblēnu vienās skrandās un ilgajā verdzībā novārgušu, visi atteicās no savas pārliecības, ka viņš toreiz būtu dezertējis, un atzina viņu par gūstekni, kam vajadzējis daudz enerģijas, aukstasinības un veiklības, lai izbēgtu.

Kapteinis izstāstīja agrāk izdomāto versiju, kam visi noticēja.

Tikai viens virsnieks, leitnants, paskatījies uz kapteini, teica:

—  Ziniet, pasaulē ir kāds cilvēks, kas tik ļoti līdzīgs jums, ka viņu var noturēt par jūs pašu!

—   Jūs, de Vern, jokojat? — Hektors Lemblēns iesaucās, ko mulsināja leitnanta vērīgais, vēsais skatiens.

—  Tas nebūt nav joks.

—   Un tomēr?

—  Es atkārtoju: pasaulē ir cilvēks, kas tik ļoti līdzīgs jums, ka viņu var noturēt par jūs pašu.

—  Un jūs viņu esat redzējis?

—  Jā, esmu redzējis.

—  Vai tiešām?

—  Es satiku viņu kādā vakarā.

—   Kur? — kapteinis jautāja.

—   Parīzē pirms diviem mēnešiem, Vivjēna ielā, īsi pirms savas aizbraukšanas; es biju atvaļinājumā tikai uz dažām dienām.

—   Dīvaini! — kapteinis nomurmināja, kas bija atgriezies Āfrikā tikai tāpēc, lai uzsāktu strīdu ar leitnantu de Vernu, un viņa vārdos saskatīja lielisku iemeslu ķildai, jo vairāk tāpēc, ka bija jānovērš aizdomu ēna.

—   Un visdīvainākais ir tas, — de Verns turpināja, — ka arī tagad es saskatu līdzību starp jums un to cilvēku, ko redzēju Parīzē.

—  Bet jūs taču varējāt parunāt ar viņu…

—  Viņš bija tik piesardzīgs, ka aizbēga no manis.

—  Cienījamais kungs… — kapteinis pārtrauca leitnantu.

—  Ja tas nebijāt jūs, kāpēc tad jādusmojas?

—  Jums taisnība, bet…

—  Ak tā! — rupji iesaucās leitnants, tātad tur ir arī bet…

—  Tieši tā.

—  Lieliski, paskatīsimies.

—  Cienījamais, — kapteinis mierīgi piezīmēja, — iespējams, ka ir cilvēks, kas loti līdzinās man; tāpat ir iespējams, ka jūs viņu satikāt, bet atļaujiet man par to šaubīties.

—  Jūs mani apvainojat!

—  Lai nu kā, bet atļaujiet domāt, ka, stāstīdams šo versiju, jūs cenšaties radīt pret mani aizdomu ēnu tieši šajā brīdī, kad tikko saviem ieroču biedriem esmu paziņojis, ka biju arābu gūstā.

—  Cienījamais, de Vems viņu vēsi pārtrauca, mums jāsatiekas vēlreiz.

—  Es ceru.

—  Rīt no rīta, gaismai austot, uz pilsētas vaļņa.

—  Kā jums tīk.

—  Kungi… — viņus pārtrauca vairāki virsnieki, kas bija pienākuši pie viņiem.

—  Lai paliek, kungi, lai paliek… — Hektors viņus atturēja, — de Verna kungs ir pelnījis labu mācību, un viņš to saņems.

Leitnants piegāja pie kapteiņa un čukstus teica:

— Jūs esat nelietis! Man ir pierādījumi, kas liecina, ka jūs esat dezertieris, un es varētu atteikties no divkaujas ar jums; tomēr, cienot jūsu virsnieka godu, es pieņemu izaicinājumu. Mēs cīnīsimies, kamēr viens no mums kritīs…

—  Līdz nāvei! — niknumā nobālušais kapteinis skaļi iesaucās.

Hektors Lemblēns aizvadīja nemierīgu nakti. Leitnanta de Verna vārdi varēja iedragāt ticību viņa stāstam par gūstu un apkaunot viņu. Šo cilvēku vajag nogalināt, lai tur vai kas, un ne tik daudz pakļaujoties brālības pavēlei, cik tāpēc, ka jānovāc bīstamais dezertēšanas liecinieks.

Leitnants de Verns bija piedalījies tajā pašā ekspedīcijā, kuras priekšgalā atradās kapteinis Lemblēns un no kuras viņš aizbēga.

Kad ausa gaisma, Hektors Lemblēns jau bija piecēlies. Visu nakti viņš netika aizvēris acu. Ātri apģērbies, viņš iegāja pēc virsnieka, kam vajadzēja būt par sekundantu, un steidzās uz valni, kas apjoza Konstantinu.

Leitnants Oktāvs de Verns un viņa sekundants jau stāvēja tur. Leitnants bija tik pat mierīgs un aukstasinīgs, cik viņa pretinieks satraukts.

Pretinieki paklanījās viens otram, apmainījās naidīgiem skatieniem un novilka virsdrēbes.

—   Mēs cīnīsimies, kamēr viens no mums būs miris, vai tiesa? — Hektors jautāja, nostādamies cīņas pozīcijā.

—   Velns parāvis! — Oktāvs de Verns iesaucās. — Jūs rīkosieties ļoti gudri, ja nogalināsiet mani, tāpēc ka tad būsiet nonāvējis pēdējo jūsu nekrietnās un zemiskās rīcības liecinieku. Kareivis, kas tajā vakarā jāja līdzās jums, ir kritis pēdējās kaujas laikā.

Šis paziņojums kapteini galīgi izveda no pacietības. De Verns zināja visu, un viņam jāmirst.

Pretinieki nikni uzbruka viens otram. Viņi abi visā pilnībā prata rīkoties ar zobenu, bet viens no viņiem saglabāja aukstasinību, kamēr otrs bija naida uzliesmojuma varā.

Divkauja risinājās īsu brīdi. Hektors Lemblēns uzbruka bez atelpas, aizmirsdams aizsargāties no zobena cirtieniem. Lai arī

de Verns uztvēra cirtienus, sevišķi neaizsargājoties, tomēr viņš uzbruka ļoti vāji. Viņš pat atlēca dažus soļus atpakaļ.

—  Gļēvulis, — kapteinis viņam skaļi uzkliedza, — tu atkāpies!

—   Jā, — leitnants atbildēja, — es atkāpjos, lai trāpīgāk uzbruktu.

Un izstiepis roku tajā brīdī, kad Hektors Lemblēns uzbrukumu negaidīja, viņš spēcīgi cirta kapteinim krūtīs… Hektors Lemblēns skaļi iekliedzās un nokrita.

—   Goda vārds! — leitnants nomurmināja, — esmu pārliecināts, ka šis cilvēks ir beigts.

—   Nonāvēts! — šajā brīdī sauca arī sargs, kas divkaujai sekoja no vaļņa augšas.

Tomēr Oktāvs de Verns un sargs kļūdījās.

Ārsts, kas tūliņ ieradās, apskatījis kapteini, paziņoja, ka viņš var atveseļoties, bet droši vien tam ilgi būs jānoguļ slimnīcā.

V

Trīs dienas pēc divkaujas Oktāvs de Verns, dienesta nogurdināts, iesniedza atlūgumu un 'gatavojās doties uz Franciju; tomēr pirms aizbraukšanas no Konstantinas, pakļaujoties bruņinieku pieklājības likumiem, kas prasa uzvarētājam interesēties par uzvarētā veselības stāvokli, viņš ieradās pie Hektora Lemblēna.

Kapteinis vēl arvien atradās starp dzīvību un nāvi, tomēr, ieraudzījis Oktāvu de Vernu, nolēma atriebties, kaut arī viņam pašam būtu jāmirst.

-     Cienījamais, — viņš tikko dzirdami vērsās pie de Verna, ar skatienu lūgdamies viņu pienākt tuvāk un likdamies saprast, ka grib uzticēt noslēpumu, — jums ir taisnība… es dezertēju, tas biju es, ko jūs satikāt Vivjēna ielā Parīzē.

Leitnants bija pārsteigts par šādu atzīšanos.

—  Tomēr, — ievainotais turpināja, — es nevaru nomirt ar apziņu, ka jūs mani uzskatāt par gļēvuli un nelieti… Man bija pārāk svarīgi iemesli bēgt… pārāk svēti… Tomēr, — Hektors turpināja, sniegdams savam pretiniekam roku, — vai jūs neatteiksiet izpildīt mirēja lūgumu?

—   Runājiet, es jūs klausos.

—   Vai jūs braucat uz Parīzi?

—  Jā.

—  Lieliski. Atļaujiet lūgt jūs aiziet uz Heldera ielu 25, pie pulkveža Leona, bijušā virsnieka, mana drauga…

—   Es aiziešu.

—   Izstāstiet viņam par mūsu divkauju, par manu ievainojumu un pasakiet, ka es lūdzu viņu paskaidrot jums manu rīcību… Un tad jūs redzēsiet, ka, lai arī esmu dezertējis, es neesmu pelnījis…

—   Labi, — Oktāvs viņu pārtrauca, — es aiziešu.

—  Jūs man to apsolāt?

—  Jā.

Un jaunais cilvēks augstsirdīgi pasniedza kapteinim roku, kurš to drudžaini paspieda.

—   Muļķis, — viņš nomurmināja, kad de Verns bija aizgājis. — Viņš atbrīvo mani no vēstules rakstīšanas pulkvedim un pats paraksta savu nāves spriedumu… Ja es nomiršu, tad vismaz nomiršu atriebts, bet tu mani ilgi nepārdzīvosi.

Pie šīs domas ļauns smaids sašķobīja kapteiņa seju, un viņš jautāja pats sev, kuram „Zobena draugu brālības“ biedram šis pienākums liks uzdots.

VI

Oktāvs de Verns aizbrauca no Konstantinas un no Alžīrijas. Izkāpis no kuģa Marseļā, viņš devās uz Parīzi.

Pēc trim dienām bijušais leitnants, būdams uzticīgs dotajam vārdam, ieradās Heldera ielā un pulkveža Leona kalpotājam

pasniedza savu vizītkarti. Pulkvedim sāka reibt galva kā cilvēkam, kam zem kājām atveras bezdibenis.

—   Nabaga dc Vems, — vēl pirms desmit minūtēm bija prātojis pulkvedis, — viņš jau sen ir viņpasaulē, un baronese Mordjē, viņa mātesmāsa, būs spiesta atrast sev cilu mantinieku.

Tieši tajā brīdī, kad pulkvedis bija ļāvies šīm nomierinošajām pārdomām, viņam piepeši pasniedza tā cilvēka vizītkarti, kuru viņš uzskatīja par mirušu, un paskaidroja, ka šis cilvēks vēloties satikt pulkvedi. Tātad viņš nav nonāvēts!

Tādā gadījumā, zināms, nogalināts ir kapteinis Hektors Lemblēns. Šī doma pulkvedi stipri satrauca. Dīvaina bija de Verna vizīte. Pulkvedis viņu nepazina un nebija pat redzējis.

Pazibēja doma: „Lemblēns mūs ir nodevis! Mirdams viņš droši vien ir izpļāpājies, un tagad dc Vcrns ir atnācis draudēt man ar tiesu.“

Šīs aizdomas šausmināja „Zobena draugu brālības“ vadoni; tomēr, neraugoties uz lielo satraukumu, viņa seja bija pilnīgi mierīga.

—   Palūdziet, lai de Verna kungs ienāk, — viņš sacīja, nolēmis doties pretī draudiem.

Jaunais leitnants ienāca un paklanījās. Dc Verns bija ģērbies privātā tērpā, un viņa mierīgā, smaidošā seja tūlīt nomierināja pulkvedi.

„Veltīga trauksme, viņš nodomāja.-Leitnants neko nezina.“

—   Cienījamais, — teica Oktāvs, apsēdies uz pulkveža piedāvātā krēsla, — jūs esat kapteiņa Hcktora Lcmblēna draugs?

—  Jā, — pulkvedis atbildēja. — Jūs vēlaties man ziņot par viņu?

—  Ak vai! Cienījamais, ziņas ir bēdīgas…

—   Mans Dievs! Vai viņš ir miris? — pulkvedis viņu pārtrauca.

—   Nē, bet viņš ir smagi ievainots.

Pulkvedis atviegloti uzelpoja.

—   Vai viņu ievainoja Konstantinas aplenkuma laikā?

—   Nē, divkaujā.

—  Viņš cīnījās… ar…

—  Ar mani, — Oktāvs vaļsirdīgi teica.

—  Ar jums?

—   Mēs sastrīdējāmies, un es nelaimīgā kārtā viņu smagi ievainoju tieši krūtīs…

—   Taču, — pulkvedis jautāja, veltīgi cenzdamies saprast, kāpēc de Vems viņam to visu stāsta, — vai ir kādas cerības viņu glābt?

—  Es vismaz ceru. Atstājot dienestu, es viņu slimnīcā apmeklēju, un viņš lūdza mani ierasties pie jums…

Šie vārdi pulkvedim bija līdzīgi gaismas staram.

„Ak tā,-viņš nodomāja, — es veltīgi turēju aizdomās kapteini; lai gan viņš rīkojās aplami, ļaudams sevi gandrīz nogalināt, toties ir atsūtījis pie manis šo jauno gailēnu. Tagad man viss ir skaidrs.“

Pulkvedis palūkojās uz Oktāvu ar tīši uzsvērtu izbrīnu.

—  Un kāds ir jūsu uzdevums?

—  Kapteinis teica, — Oktāvs turpināja, — ka jūs man izskaidrošot; kāpēc viņš dezertēja…

Pie šiem vārdiem pulkvedis samulsa, un viņam likās, ka viņu grib noķert lamatās, taču, ielūkojies jaunā cilvēka mierīgajā sejā, viņš tūlīt nomierinājās.

—  Cienījamais, — viņš pārtrauca Oktāvu, — es nēsāju formas tērpu trīsdesmit gadus un zvēru pie šī formas tērpa goda, ka kapteinis Lemblēns bija spiests pakļauties vissvētākajam pienākumam. Pārkāpjot zvērestu, viņam vajadzēja glābt būtni, kas viņam bija dārgāka par visu pasaulē, lūgt atvaļinājumu lajā laikā nebija iespējams. Šis noslēpums nepieder man; tas ir viss, ko es varu jums pateikt.

—   Man pilnīgi pietiek ar jūsu paskaidrojumiem, — de Verns augstsirdīgi piekrita. — Atliek tikai nožēlot manu divkauju ar kapteini.

Leitnants piecēlās un atvadījās, pilnīgi apmierināts ar pulkveža paskaidrojumiem.

Tiklīdz bija apklusis de Vcrna kabrioleta riteņu troksnis, pulkvedis paķēra spalvu un uzrakstīja ševaljē d’Astī šādu vēstuli.

„Dārgais ševaljē,

dumjais Hektors Lemblēns, kuram es uzdevu aizvadīt uz viņpasauli de Vernu, ir ļāvis sadurt sevi kā cāli; viņš ir dzīvs, bet ļoti vārgs un vēl ilgi nespēs būt mums noderīgs. Tāds ir iemesls, kādēļ esmu spiests pārtraukt jūsu medusmēnesi un nodot jūsu uzmanībai jauno leitnantu, kas ieradies Parīzē un tikko kā izgāja no manas mājas.

Neviens no mums nevar cīnīties ar viņu: ne es, ne Mordjē, ne Emanuēls, kas gatavojas precēties ar baronesi. Tikai Gontrāns un jūs varat to uzņemties. Taču, kā jūs jau zināt, Gontrāns ar katru dienu kļūst arvien bailīgāks, turklāt viņš jau ir nogalinājis ģenerāli un nolaupījis to, kas tagad ir kļuvusi jūsu sieva. Pēc sava pēdējā piedzīvojuma viņš tik ļoti zaudējis dūšu, ka es nevaru tagad griezties pie viņa. Viņš neko nespēs izdarīt. Steidzieties, mans draugs, atstājiet pili un savu jauno sievu, izdomājiet kādu iemeslu — varbūt zirga pirkšanu vai kāda drauga kāzas, vārdu sakot, ko vien vēlaties. Taču atcerieties, ka es jūs gaidu divas dienas pēc šīs vēstules saņemšanas.

De Verns, liekas, lieliski rīkojas ar zobenu. Varbūt būtu labāk izmantot ieroča izvēles iespēju un izraudzīties pistoles, jo jūs šaujat teicami.

Tāpēc sūtu jums tūkstoš vislabāko novēlējumu.

Jūsu pulkvedis Leons “

Salocījis un aizzīmogojis šo vēstuli, pulkvedis teica pats sev: „Nabadziņam de Vernam mazliet ir laimējies. Viņš atnesa

veidni, lai es izlietu to lodi, kuru ševaljē ietrieks viņa krūtīs. Ak, kāds liktenis!“

VIII

De Verna kungs un kundze mirdami atstāja savam audžudēlam, kurš pats domāja, ka ir viņu likumīgais dēls, divdesmit tūkstošu franku lielu gada ienākumu. Šī summa kopā ar divpadsmit tūkstošiem franku, ko viņš saņēma no Mordjē kundzes, bija pietiekami liela, lai jaunais virsnieks varētu grezni dzīvot un nodoties izpriecām.

Pirms pusotra gada bija miruši viņa tēvs un māte, un drīz pēc viņiem šīs zemes gaitas beidza arī barons Mordjē; saņemot tagad trīsdesmit divus tūkstošus franku gadā, de Vems nolēma atstāt dienestu, tiklīdz ar Konstantinas ieņemšanu būs beigusies kampaņa, kurā viņš piedalījās.

Atgriezies Parīzē, Oktāvs nolēma baudīt dzīvi un apmetās Viktuāra ielā lielā, greznā dzīvoklī, kas bija ļoti gaumīgi iekārtots; viņš noīrēja arī zirgu stalli, kurā ievietoja trīs zirgus, un šķūni divām karietēm.

Maza auguma grūms, prasmīga pavāre un sulainis tika pieņemti jaunā cilvēka apkalpošanai. Viņš nolēma pusdienot mājās, bet brokastis paēst Parīzes kafejnīcā.

Pēc nedēļas viss tika nokārtots gan ar dzīvokli, gan ar zirgu stalli, gan ar kalpotājiem, un mūsu varonis dzīvi uzsāka ar tūkstots luidoru zaudējumu bakara spēlē, nedēļas laikā viņš iepazinās ar sešiem patīkamiem jauniem cilvēkiem, kas arī dzīvoja bezrūpīgi un jautri, tāpat kā viņš, un pēc kādām pusdienām, kurās leitnants bija uzaicinājis savus jaunos biedrus, ar vienu no tiem viņš noslēdza „tu“ draudzību.

—   Vern, mans draugs, tu esi patīkams cilvēks; tev ir šķirnes zirgi, lieliski vīni, tu kāršu spēlē zaudē nesamulsdams, un tavs drēbnieks ir pelnījis uzslavas. Tev trūkst tikai mīļākās un divkaujas ar pistolēm.

—   Pieņemsim, — Oktāvs atbildēja, — ka man nav iebildumu pret miļāko, taču kāpēc vēl vajadzīga divkauja? Es jau esmu cīnījies septiņpadsmit reizes un nonāvējis piecus pretiniekus.

—  Lai gan tas nav daudz, taču tev pietiks, — sacīja viens no uzaicinātajiem, mierīgi iztukšodams šampanieša glāzi.

—   Bet vai tu esi kādreiz cīnījies ar pistolēm? — vaicāja pirmais sarunu biedrs.

—  Nekad.

—   Tad redzi, mans draugs, tev nepieciešama divkauja ar pistolēm. Es piekrītu, ka zobens ir muižnieka ierocis, bet virsnieks, kas atstājis dienestu, nevar iekļauties civilajā dzīvē, neatzīstot visus tās tikumus un ierašas.

—   Labi! — Oktāvs flegmatiski atbildēja, — ja gadīsies izdevība, šaušos ar pistolēm. Taču tagad pāriesim pie otrā jautājuma.

—   Tas ir svarīgāks par pirmo, — turpināja mentors. — Tādam cilvēkam kā tu vajadzīga ne jauna, ne veca mīļākā, tāda, kas mazliet baudījusi dzīvi, ir asprātīga, bet ne pļāpīga kā provinciete; viņai jābūt kādai no bijušajām, bet ne pašreizējām augstākās sabiedrības sievietēm; ja tu turklāt cīnīsies par viņu divkaujā, tad vairāk neko nevari vēlēties. Vari viņu nemīlēt, tomēr tev jāveltī viņai iespējami lielāka uzmanība.

—   Lieliski! — Oktāvs iesaucās. — Es saprotu, ka tavuprāt viņai jābūt kā dzīvokļa iekārtas sastāvdaļai. Gluži kā zirgam stallī.

—  Tieši tā.

—  Bet kur lai atrod tādu brīnumu?

—  Velns parāvis, viegli nebūs, taču atrast var.

—   Pagaidi, — viņu pārtrauca viens no uzaicinātajiem, — es pazīstu tādu brīnumu.

—  Kā viņu sauc? — jautāja visi reizē.

—  Kungi, jūs droši vien visi pazīstat Gontrānu de Lasi?

—  Un kā vēl!

—  Bet viņa Leonu?

—  Leonu? Jā, jā!

—  Tā, kungi, Gontrāns ir kļuvis rāms. Pirms trijām dienām pie manis bija Leonas grūms un paziņoja, ka medusmēnesis viņiem beidzies.

—  Velns parāvis! — iesaucās jaunā uzdzīvotāja mentors. — Tas tev, mans draugs, ir vispiemērotākais gadījums — iegūt lauveni un duelēties ar pistolēm.

—  Palūkosimies, — Oktāvs mierīgi piebilda. — Bet kas tā Leona tāda ir?

—  To nezina neviens.

—  Un tomēr!

—  Tā ir divdesmit septiņus gadus veca brunete, tumsnēja kā andalūziete, asprātīga un dzēlīga; tā ir sieviete bez sirds, kaprīza kā senlaiku sfinksa.

—  Es jau iepriekš esmu iemīlējies Leonā! — dc Vcrns iesaucās.

—   Tomēr Leona vēl nav pilnīgi pārtraukusi sakarus ar Gontrānu de Lasī, — viens no viesiem teica.

—  Viņu taču var atņemt. — pašpārliecināti atbildēja jaunais cilvēks.'

—  Braši! — atskanēja visapkārt. — Braši, de Vern!

—   Kungi, — Oktāvs ierosināja, — kopš vakardienas man ir loža Itāļu operā. Vai kāds nevēlas kopā ar mani noklausīties „Pelnrušķīti“?

—  Es, es, — atsaucās vairākas balsis reizē.

—  Nu, tad braucam, — Oktāvs teica.

De Vcrns aizbrauca uz Operu kopā ar savu mentoru un trim draugiem.

*              * *

Viena no slavenībām, kuras katru gadu sūta Itālija, pievienojot vārdam epitetu „nepārspējamais“, šovakar ar savu balsi pārsteidza visu eleganto Parīzi Vendatūra zālē.

Ložā, kas atradās pretī Oktāvām de Vernam, sēdēja cilvēks, viss tērpies melnā. Svešais visnekaunīgākā veidā grieza savu lorneti pret Oktāvu.

—  Skatieties, — mentors teica savam skolniekam, — esmu pārliecināts, ka šis cilvēks prot šaut ar pistoli. Viņš ar savu lorneti rīkojās ļoti bezkaunīgi. Kā tu domā?

—  Velns parāvis! — de Verns iesaucās. — Man arī tā liekas. Bet kā tad paliek ar Gontrānu?

—  Ak, — mentors nopūtās, — varbūt Gontrāns atdos Leonu un vēl paspiedīs tev roku, kā cilvēki rīkojas vienmēr, kad viņus atbrīvo no apnikušām attiecībām.

—  Tu tā domā?

—   Bet, ja viņš būs par to sašutis, tad kā bijušais karaļa gvardes virsnieks varbūt izvēlēsies zobenu.

—  Tev taisnība, tavi spriedumi ir loģiski, tāpēc es iešu un pajautāšu, ko šis kungs domā par dueli ar pistolēm.

Sagaidījis pārtraukumu, de Vcrns sava mentora pavadībā izgāja no ložas un pieklauvēja pie melnajās drānās tērptā vīrieša ložas durvīm.

—   Cienījamais kungs, — Oktāvs viņu uzrunāja. — De Blanjī kungs, šis kungs, mans sirdsdraugs, darīja man zināmu kādu paradoksu, par kuru es vēlētos dzirdēt jūsu domas.

Cilvēks, kas viss bija tērpies melnā apģērbā, pieklājīgi paklanījās.

—  Es jūs klausos, cienījamais, — viņš teica.

—   Mans draugs apgalvo, — Oktāvs turpināja, — ka virsniekam, kas atstājis dienestu un vēlas baudīt dzīvi, saņemot trīsdesmit tūkstošus livru gadā, vispirms esot nepieciešams sagādāt sev mīļāko un duelēties ar pistolēm.

—   Jūsu draugam varbūt arī ir taisnība, — vēsi atbildēja melnā tērptais cilvēks.

—  Pirmā man jau ir padomā, — Oktāvs nesteidzīgi turpināja, — bet…

—  Saprotu, jūs meklējat otro.

—  Tieši tā, — de Verns piekrita, augstprātīgi lūkodamies uz sarunu biedru.

—   Nekas nav vieglāk, kā uzsākt ķildu, — teica melnā tērptais cilvēks, — ja, tāpat kā jums, ir nekaunīgs skatiens un seja, kas tūlīt izraisa antipātijas.

—   Lieliski! — Oktāvs iesaucās. — Es redzu, ka jūs esat gudrāks, nekā izskatās, un saprotat visu no pusvārda.

—   Vienmēr, cienījamais

—  Tātad pistole jums nav pretīga?

—   Ne mazākā mērā.

—  Jo labāk, tāpēc ka man jau ir apnicis cīnīties ar zobeniem, un, lai gan es jums patīku tik pat, cik jūs patīkat man, nevaru piedāvāt jums citu apmierinājumu, kā divkauju ar pistolēm.

—   Lieliski, — laipni atbildēja sarunu biedrs, — es būšu gluži apmierināts, ietriekdams lodi jūsu pierē.

Apmainījušies ar šādām laipnībām, abi pretinieki atvadījās.

—   Cienījamais kungs, — sacīja Oktāvs, pasniegdams savai vizītkarti, — es esmu de Verns, bijušais Āfrikas strēlnieku leitnants, un dzīvoju Viktuāra ielā.

—   Un es, — atbildēja nepazīstamais, paņemdams Oktāva kartīti un pasniegdams viņam savējo, — esmu ševaljē d’Astī un dzīvoju Tcbīi ielā.

Viņi vēlreiz paklanījās.

—  Tātad līdz. rītam, — Oktāvs sacīja, — Buloņas mežā.

—   Labi.

Pretinieki šķīrās. De Verns atgriezās savā ložā, bet ševaljē d’Astī (tas bija viņš) pēc īsa brīža aizbrauca no teātra un devās tieši pie pulkveža.

—   Viņš uzķērās uz āķa, — ševaljē teica. — Rīt no rīta pulksten septiņos mēs cīnīsimies Buloņas mežā. Viņš izvēlējās pistoles. Tagad man vajadzīgs sekundants.

—   Ņem pirmo, ko satiksi. Tas nav svarīgi, — teica šaušalīgās brālības vadonis.

Tajā pašā laikā, kamēr d’Astī savā bijušajā vecpuiša dzīvoklī, kur bija apmeties uz laiku, kamēr remontē barona de Pona, viņa sievastēva, savrupmāju, trenējās šaušanā ar pistoli mērķī, Oktāvs de Verns ložā sarunājās ar draugiem.

—   Kā! — iesaucās viens no viņiem. — Tas bija ševaljē d’Astī?

—  Jā.

—  Šis cilvēks ir ļoti populārs, nudien, un izdaudzināts par teicamu strēlnieku.

«

—  Vai tiešām? — Oktāvs izklaidīgi novilka.

—  Viņam ir plaši sakari.

—  Viņš cēlies no slavenas dzimtas.

—   Un iekrājis pamatīgus parādus.

—  Tātad ar šo cilvēku var cīnīties, jo pēdējais nosacījums ir nepieciešams.

—  Tas viss ir pareizi, kungi, tomēr tagad, aukstasinīgi spriežot, — teica mentors, — tev ir jāatzīstas, ka esi rīkojies neapdomīgi.

—  Kā tā?

—  Oktāvs uzaicinājis ševaljē uz divkauju, iepriekš neuzzinājis viņa vārdu.

—  Starp citu, — mentors jautāja Oktāvām, — vai tu labi šauj?

—  Patiešām nezinu.

—   Kā! Tu to nezini?

—  Es nekad neesmu mēģinājis.

—  Nu, velns parāvis! Tādā gadījumā…

—  Tādā gadījumā jūs, ševaljē d’Astī, — pašpaļāvīgi sacīja dc Verns, — varat uzskatīt sevi par mirušu; man ir tāda nelāga priekšnojauta. Katru reizi, kad pirms divkaujas man niez kreisā roka, es savu pretinieku noteikti nogalinu. Esmu ļoti māņticīgs.

Dc Verns noklausījās operu līdz beigām, tad brauca mājās kopā ar mentoru, kas palika pie viņa pa nakti. Karieti lika piebraukt septiņos no rīta.

*              * *

Noteiktajā stundā Oktāvs dc Verns bija jau uzcēlies; viņš apģērbās un ļoti rūpīgi aizpogāja visas pogas, lai nebūtu redzama ne veļa, ne pulksteņa ķēde, nekas, kas varētu palīdzēt pretiniekam notēmēt.

Tad viņš iesēdās karietē, svilpodams āriju no „Pelnrušķītes“, bet viņa sekundants pārbaudīja pistoļu gaiļus.

Angļu šķirnes zirgs Oktāvu no Viktuāra ielas līdz Buloņas mežam aizveda divdesmit minūtēs, tā ka de Verns divkaujas vietā ieradās pirmais.

—  Mans draugs, — mentors sacīja, d’Astī šauj teicami, bet tu, kā liekas, slikti; mani nomierina tikai tas, ka divkaujās dažkārt liela loma ir gadījumam. Vienīgi tas izlīdzina jūsu izredzes. Tu šausies piecpadsmit soļu attālumā.

—  Jā! — Oktāvs atbildēja. — Piecpadsmit soļu attālumā nevar kļūdīties, es viņu nonāvēšu.

—  Jā, ja tu šausi pirmais; bet, ja pirmais šaus viņš, tad tu kritīsi vienalga, vai attālums būs piecpadsmit vai trīsdesmit soļi.

Mentora vārdus pārtrauca ātri braucošas karietes riteņu troksnis.

Kariete apstājās, un no tās izkāpa divi vīrieši. Viens bija ševaljē d’Astī, otrs — padzīvojis cilvēks ar lielām ūsām un sarkanu lentīti pogcaurumā.

—   Kungi, — ševaljē paklanīdamies teica, — atļaujiet jūs iepazīstināt ar majoru Gerto, manu sekundantu.

Majors, kas izskatījās pieradis pie tādiem pienākumiem, sasveicinājās ar Oktāvu un viņa sekundantu, tad piegāja pie mentora un sacīja:

—  Mums jāpārrunā divkaujas noteikumi.

Mentors paklanījās.

—  Vai nevar izbeigt strīdu ar miera līgumu? — Gerto jautāja, it kā sirdsapziņas nomierināšanai.

—  Nē.

—  Ļoti labi; bet ko jūs teiksiet par attālumu, šāvienu skaitu un pārējo?

—  Tā kā ķildas iemesls nav pārāk svarīgs, — mentors atbildēja, tad, pēc manām domām, pilnīgi pietiks, ja katrs pretinieks šaus divas reizes, neatkarīgi no rezultāta.

—   Labi, Gerto piekrita, bet attālums?

—  Piecpadsmit līdz divdesmit soļi.

—  Tā.

—   Tagad lozēsim, ar kura pistolēm cīnīsies un kurš šaus pirmais.

Pretinieki un viņu sekundants atstāja karietes mežmalā un, iegājuši mežā, devās uz nomaļu vietu, kas bija pazīstama ar nosaukumu „Katelāna pļava“.

Mentors uzmeta gaisā piecu franku monētu; pretinieki šajā laikā stāvēja sāņus.

—  Ērglis! — majors iesaucās.

Monēta, apmetusi gaisā loku, nokrita ar karaļa Ludviķa Filipa attēlu uz augšu.

—  Liktenis ir pret mums, — mentors teica, — cīņa noliks ar d’Astī pistolēm. Paskatīsimies tagad, kuram būs iespēja šaut pirmajam.

Majors pasvieda gaisā monētu.

—  Kas? — jautāja Oktāva sekundants.

—   Ērglis! majors atbildēja. — Ševaljē d’Astī šauj pirmais.

—  Ak, velns parāvis, — mentors murmināja, — nudien, es esmu rīkojies mazliet pārsteidzīgi: pretinieks šauj teicami, turklāt viņš šauj ar savām pistolēm un pirmais šāviens pieder viņam… Tic ir trīs nosacījumi, kuru rezultātā de Verns tiks nonāvēts pēc desmit minūtēm. Es daļēji esmu vainīgs viņa nāvē… un… Starp cilu! — viņš jautri pārtrauca pats sevi. — Iepriekš nekas nav zināms.

Pretinieki apstājās viens otram pretī divdesmit soļu attālumā ar tiesībām spert soļus uz priekšu, tā ka attālumam vajadzēja samazināties līdz desmit soļiem.

Majors Oktāva sekundanta klātbūtnē pielādēja pistoles, lad, pasniegdams vienu ševaljē, teica:

—  Jums jāšauj pirmajam.

—   Labi, — viņš atbildēja.

—  Tātad pretinieks tiks nogalināts.

Mentors, atdarinot majoru, pasniedza ieroci de Vernam.

—   Uz jums šaus, — viņš teica.

—   Ne jau pirmo reizi, — jaunais cilvēks smaidīdams piezīmēja.

Viņš apstājās puspagriezienā un turpināja smēķēt cigareti, pistoles stobru turēdams deniņu augstumā.

Majors un mentors pagāja sānis; pirmais svinīgi trīs reizes sasita plaukstas.

—  Cienījamais, — izsmejoši iesaucās ševaljē, — es apsolīju iešaut jums lodi pierē, taču man ir kauns izķēmot tik skaistu jaunu cilvēku, tāpēc cs tēmēšu sirdī.

Ševaljē izstiepa roku, notēmēja un nospieda gaili.

De Verns nesagrīļojās, viņš nemaz nepakustējās, pat nenodrebēja.

Pretinieks bija samulsis par savu neveiksmi.

—  Velns parāvis! — iesaucās de Verns tēmēdams. — Tie, kas nešaubās par sava šāviena trāpīgumu, nekad netēmē sirdī. Jūsu lode saskrambāja man ādu… un tas ir ļoti bēdīgi…

Dc Verns izšāva, un ševaljē pakrita, ievainots kaklā.

—  Ja šis cilvēks paliks dzīvs, — noburkšķēja mentors, atviegloti uzelpodams, — tad viņš gārgs visu mūžu.

*              * *

Kad pulkvedis Leons uzzināja divkaujas rezultātus, viņš satrakots sāka kliegt.

—  Kā! Šis pienapuika nogalinājis divus! Nekad nebūtu domājis, ka cālēns ir tik sīksts.

Pulkvedis iegrima pārdomās.

—   Manis izveidotā brālība, — viņš teica pats sev, — nav nekāds joks, tai noteikti jāuzvar. Kapteinis un ševaljē cīnīties vairs nevar. Emanuēls nedrīkst nogalināt savas nākamās sievas māsasdēlu; Mordjē vēl jo vairāk… Tātad paliek spēlmanis un Gontrāns! Taču spēlmanis ir projām, cs pats viņu aizsūtīju, un viņš atrodas divsimt Ijē no šejienes. Dieva vārds! — pulkvedis piebilda, — jo sliktāk! De Lasī nogalinās dc Vernu.

Un viņš pasmaidīja, kad galvā radās velnišķīga doma.

—   Viņš to nogalinās personīgu rēķinu dēļ, — pulkvedis teica pats sev, — viņš cīnīsies pēc savas iniciatīvas. Nāc man palīgā, Leona!

Tagad ir laiks atgriezties pie Gontrāna de Lasī, kuru mēs atstājām pavisam dūšu zaudējušu, pēc tam kad Leona viņu bija apmelojusi de Ponas jaunkundzei.

Cilvēks, kuru skāris šausmīgs trieciens, kļūst bezspēcīgs kā bērns. Florenciete izmantoja Gontrāna vājumu un izmisumu, lai aizvestu viņu uz Parīzi un atkal pakļautu savai liktenīgajai ietekmei, kam viņš varēja pateikties par visām nelaimēm savā dzīvē.

Vairākas dienas marķīzs bija kā prātu zaudējis, pār viņu valdīja tikai viena pati doma, un visu pārējo ap sevi viņš pilnīgi ignorēja. Nogrimis skumjās un atmiņās par Margaritu, kas viņam zudusi uz visiem laikiem, Gontrāns pārcieta tādas pašas drudža un murgu lēkmes, ar kādām viņš mocījās pēc Leonas bēgšanas. Kad slimīgās lēkmes bija pāri, viņš padevīgi ļāvās liktenim.

Bet Leonu viņš sāka nīst. Velti šī sieviete piedāvāja viņam savu mīlestību, mēģināja pielabināties un apbēra viņu ar laipnībām; velti centās uzpūst viņā kaislību liesmu, ko kādreiz bija iededzinājusi… Gontrāns ar nicinājumu novērsās no viņas, un Leona, nāvīgi ievainota, iekliedzās kā lauvu mātīte.

Šo divu būtņu kopdzīve, ko cieši saistīja noziegumu virkne, kļuva nepanesama, taču nevienam no viņiem nebija drosmes to saraut.

Tāda bija situācija, kad kādu dienu Portmagonas ielā ieradās pulkvedis. Gontrāns bija izgājis pastaigāties, lai kaut nedaudz klīdinātu skumjas. Leona viņu gaidīja saīgusi, aizkaitināta, sašutusi, redzēdama, ka viņas mīlestība tiek atraidīta. Ieraudzījusi pulkvedi, viņa nespēja savaldīties.

—   Ak tā! — viņa iesaucās, — jūs atkal gribat man viņu atņemt?

Pulkvedis pasmaidīja un apsēdās.

—  Nē, — viņš sacīja, — cs vēlos dot jums iespēju uzkurināt viņa kaisli.

—  Jūs!

Viņa satraukti palūkojās uz pulkvedi.

—   Paskatīsimies, — viņa teica, — vai tiešām jūs runājat patiesību… Man liekas, ka es esmu spējīga uz jebkuru noziegumu.

—  Es to zinu, — pulkvedis teica, — mēs esam kā radīti, lai viens otru saprastu.

—   Runājiet, es jūs klausos.

—   Mana dārgā, — pulkvedis turpināja, — Gontrāns jūs vairs nemīl, un es zinu vienu vienīgo līdzekli, kā atkal iededzināt viņa izdzisušo mīlestību.

—  Kāds tas ir?

—  Greizsirdība.

Leona pavērās pulkvedī un sacīja:

—  Es jūs nesaprotu.

—   Tad klausieties… un jūs sapratīsiet. Katras mīlestības pamatā, —viņš turpināja, — ir egoisms, un pats dīvainākais ir tas, ka šis egoisms ir pārsvarā par visu pārējo. Var sievieti vairs nemīlēt, var vēlēties aizsūtīt pie paša velna, bet dziļi sarūgtinās skals, kad viņu redz citam zem rokas.

—  Jums taisnība; ja es Gontrānam kļūšu neuzticīga, viņš mani iemīlēs; ja es viņu pametīšu, viņš izdarīs jebkuru muļķību, lai atgūtu manu mīlestību.

—   Pilnīgi pareizi.

Avantūriste izslējās visā augumā, piegāja pie spoguļa un aplūkoja sevi, kā ģenerālis pirms izšķirošās kaujas sarīko karaspēka skati.

Viņa vēlējās pārliecināties, ka vēl joprojām ir skaista. Tad Leonas, cietsirdīgās intrigantes, lūpās parādījās zobgalīgs smaids, tas pats smaids, ar kuru lika iekarots Gontrāns, un, pavērusies pulkvedī, viņa sacīja:

—  Jā, paliesi, cs biju muļķe! Biju aizmirsusi, ka mīlestību nogalina mīlestība un ka nekad nav iespējams mīlēt divus uzreiz.

Viņā bija notikusi kāda reakcija: mīloša sievieti uzvarēja kurtizāni, un viņas acu priekšā kā panorāmā aizslīdēja daudzās skumjās dienas kopš lā laika, kad viņa bija iemīlējusi Gontrānu; Leona nosarka, un viņā pamodās dziļš nicinājums pašai pret sevi par izlietajām asarām, žēlabām, pārciesto izmisumu un greizsirdību: aizvainota sieviete alka atriebības… viņa vēl arvien mīlēja Gontrānu, bet gribēja mainīties lomām, par mokām atmaksāt ar mokām un padarīt viņu par savu vergu, tāpat kā pati ir bijusi Gontrāna verdzene līdz šim.

Pulkvedis bija pārsteigts un juta dziļu cieņu pret šo ļaunuma un izlaidības ģēniju.

—   Klausieties, — florcnciete teica pēc klusuma brīža, kura laikā viņa domās skatīja vienu no tām laimīgajām drāmām, kurās cilvēka dzīvībai nav pilnīgi nekādas vērtības un kurās zināmas kategorijas sievietēm ir izcila loma, — jūs man vēl neko neesat teicis, taču cs visu jau sapratu. Es zinu brālības noslēpumu; Gontrāns deva man iespēju to noprast; daži jums izsprukuši vārdi apstiprināja šo manu pārliecību. Es jūs nenodošu, tāpēc ka mīlu ļaunumu, tāpat kā liels mākslinieks mīl mākslu. Jā! Es kalpošu jums. Lai atgūtu manu mīlestību, Gontrāns pārdevās jums. Es viņu uzskatīju par stipru cilvēku, taču viņš ir muļķis. Mana mīlestība ir izdzisusi, un es par visu spriežu pavisam mierīgi. Savulaik jūs viņam palīdzējāt, un tagad viņš ir jūsu vergs; jūs viņam pavēlējāt nogalināt cilvēku Marseļā, nolaupījāt jauku meiteni Nivernē…

—   Mana mīļā, — pulkvedis viņu pārtrauca, — jūs zināt pārāk daudz. Tagad jums jāpalīdz man, tāpēc ka tie, kas zina manus noslēpumus, vai nu izpilda manas pavēles, vai arī viņiem viss beidzas slikti.

—   Es kalpošu jums; jums nepieciešama vēl viena slepkavība, jūs gribat, lai Gontrāns nogalina vēl vienu upuri, bet jūs šaubāties, tāpēc ka neesat vairs pārliecināts par viņu.

—  Tas tiesa…

—  Jūs baidāties, ka zobens viņa rokā var nodrebēt, ja jūs piespiedīsiet viņu to izdarīt. Vai tā ir?

—  Jā, baidos.

—   Labi, — Leona turpināja, — man ir atgriezies saprāts. Jā, jums taisnība, Gontrānu dzīve ir pārāk nogurdinājusi, viņš izpildīs jūsu pavēli, taču, liekas, pieļaus, ka tiek nogalināts arī pats.

—  Tieši no tā es baidos.

—  Turpretī, — viņa turpināja, — ja nejaušs gadījums, kāds apstāklis, kas radies neatkarīgi no jūsu gribas un vēlēšanās, noliks viņu aci pret aci ar iecerēto upuri, tad pietiks ar vienu vārdu, vienu žestu, visniecīgāko aizvainojumu, un viņš ies uz divkauju kā uz svētkiem, pašsavaldība atgriezīsies, un viņa roka nenodrebēs, viņa zobena smaile izdursies cauri pretinieka, tas ir, jūsu upura, sirdij. Vai es runāju pareizi?

—  Jūs esat ģeniāla sieviete, sajūsminātais pulkvedis nomurmināja.

—   Un šis apstāklis būšu es, — viņa sacīja ar dēmonisku smaidu. — Un šis upuris, par kura eksistenci viņš līdz šim pat nenojauš, palīdzēs man izraisīt viņā greizsirdību vai, pareizāk sakot, aizskart šī vīra godkāri.

—  O, ļaunuma ģēnij! Cik tu esi varena! — ar entuziasmu iesaucās pulkvedis.

—   Paldies, — Leona viņam pateicās.

Tad, vēlreiz paskatījusies uz sevi spoguli, viņa piebilda:

—   Es vēl arvien esmu tik pievilcīga, ka manis dēļ var ziedot dzīvību… Kā sauc upuri?

—   Oktāvs de Verns.

—   Kur viņš dzīvo?

—   Viktuāra ielā. Tomēr atļaujiet man jūs pavadīt.

—   Labi! Kas man jādara?

—   Vispirms jābrauc projām no šīs mājas.

—   Kad?

—  Tūlīt.

—   Pat neatstājot Gonlrānam vēstuli?

—   Tas ir veltīgi. Pēc trim dienām visa Parīze uzzinās par jums. Bet, ja uzzinās visa Parīze, tad, protams, uzzinās arī Gontrāns.

—   Lieliski! Es sekoju jums.

—  Esmu noīrējis jums dzīvokli uz. vienu nedēļu Šosē d’Antēna ielā un lagad pavadīšu jūs uz. turieni. Šovakar pat jūs kopā ar mani brauksiet uz Operu. Es jums parādīšu de Vernu. Ejam.

Pēc desmit minūtēm, paņēmusi līdz daļu savas garderobes, Leona no Portmagonas ielas pārbrauca uz Šosē d’Antēna ielu.

*             * *

Kad Gontrāns atgriezās, viņš pat nepajautāja, kāpēc nekur neredz Leonu. Pagāja vakars, Leona neparādījās; sākās nākošā diena — Leonas arvien vēl nebija.

„Saprotu,“ Gontrāns nodomāja, „viņa ir aizbraukusi. Mūsu eksistence sāka atgādināt spīdzināšanu. Viņa nolēmusi saraut attiecības un labi izdarījusi. Sākusies brīvība.“

Nākamā diena pēc florencieties bēgšanas Gontrānam pagāja ļoti ātri. Viņš pastaigājās, izjāja ar zirgu, vakaru pavadīja teātrī un mājās atgriezās pusnaktī. Tikai tolaik viņš sulainim pajautāja, vai nav saņemta kāda ziņa no Leonas.

—  Nav nekādas, — sulainis atbildēja.

Leona aizbrauca kopā ar savu istabeni Žistīni, un ne viena, ne otra nekā nepateica Gontrāna sulainim.

Gontrāns likās gulēt un aizmiga, sapņodams par Margaritu dc Ponu. Taču nākamajā rītā viņš sāka just, ka kaut kā pietrūkst. Viņš neizgāja no mājas, un diena likās ārkārtīgi gara.

„Šī sieviete, kurai es kādreiz atdevu visu savu bagātību, bet pēc tam arī godu,“ viņš tcica pats sev, „pēc nedēļas staigās zem rokas jaunam pielūdzējam un izstāstīs viņam par mani visu. Cik es esmu bijis dumjš un smieklīgs!“

Šīs domas izraisīja Gontrānā tādu pašu reakciju, kā tas notika ar Leonu. Nicinājums pārauga greizsirdībā; viņš pat iekliedzās no dusmām, iztēlodamies, ka tā, kas reiz bijusi viņa elks un viņa verdzene, var iemīlēt kādu citu.

„Nu labi!“ viņš nolēma, rūgti pasmaidīdams. „Viens noziegums vairāk vai mazāk, vai nav vienalga? Jau sen marķīzs

de Lasi, kādreiz godigs un drošsirdīgs vīrs, ir nostājies uz zemisku slepkavību ceļa… pakļaudamies nepielūdzamajam liktenim.“

Gontrāns par katru cenu gribēja sameklēt Leonu, tāpēc viņš devās pie pulkveža.

—   Mans draugs, — viņš teica pulkvedim, — es kalpoju mūsu brālībai, tāpēc arī brālībai jāiz.dara man kāds pakalpojums.

—   Protams, — pulkvedis piekrita, — mēs jums piederam ar miesu un dvēseli. Ko jūs gribat no manis?

—  Es gribu atrast Leonu.

—   Leonu! — pulkvedis izbrīnījies iesaucās. — Kas tad ar viņu tāds noticis?

—  Nezinu.

—  Labi! Pēc divdesmit četrām stundām jūs uzzināsiet, kur atrodas Leona, — teica pulkvedis, izvadīdams marķīzu de Lasī.

*             * *

Kad Gontrāns bija aizgājis, pulkvedis iegrima pārdomās.

Satumsa nakts; debesis aizsedza migla, kā tas Parīzē notiek bieži. Šis cilvēks ar zibošu un dziļu skatienu, pliku galvas virsu, kura sejā redzamas vētrainas dzīves, ciešanu un mokošas godkārības neizdzēšamas pēdas, piepeši pielēca kājās un sāka staigāt pa istabu no viena stūra uz otru.

Šobrīd viņš bija gluži kā dižens ļaunuma iemiesojums, kas savu mērķu sasniegšanai, lai kādi tie arī būtu, neapstājas nekādu šķēršļu priekšā.

—   Nabaga Leona! — viņš čukstēja. — Viņa viena pati ir drošsirdīgāka nekā visi šie netīrie nelgas, ko esmu apvienojis brālībā. Es esmu vienīgais drosminieks jūsu asociācijā, ko izveidoju savās interesēs.

Viņš nicīgi paraustīja plecus.

—  Stulbeņi! — viņš čukstēja. — Es jums visiem esmu kalpojis un kalpošu vēl, un jūs uz ilgiem laikiem aizmirsīsiet, ka

esat mani vergi; taču pienāks laiks nokārtot rēķinus, un tad paskatīsimies, kurš ir kalpojis par aklu ieroci — es vai jūs? Jūsu netikumu un sociālā stāvokļa dēļ es visus jūs turu savās rokās; es turu jūs savās rokās jūsu noziegumu dēļ; jā, jūs esat manā varā, un neviens no jums neuzdrošināsies nodot mani, bet es… Jā, es! Kad es gribēšu, es saraušu saites ar jums un citā pasaules malā atradīšu varu un laimi, ko neviens nevarēs man atņemt.

Viņš apklusa.

—   Kāds dīvains liktenis, — pulkvedis iesaucās, — pats sātans sāktu smieties, ja uzzinātu, ka es izdaru visus šos noziegumus un uzvandu visas šīs duļķes tikai tāpēc, lai padarītu bagātu kādu būtni, kuru mīlu tā, kā tikai tēvs var mīlēt savu bērnu.

Izrunājot pēdējos vārdus, pastāvīgā cietsirdīgā izteiksme šī cilvēka sejā pazuda, un briesmīgā zvēra acīs parādījās aizkustinājuma asaras.

—   Ak, mans dēls! — viņš dedzīgi iesaucās ar tīrām maiguma jūtām balsī.

Taču tas viss norisinājās ātrāk par zibens uzliesmojumu. Tēvs pazuda, atkal atdodams vietu bandītam, cietsirdīgam un augstprātīgam.

—   Nabaga Leona, — viņš izsmējīgi teica, — cik žēl, ka viņa zina manu noslēpumu. Man patīk viņas izvirtība, taču tādas sievietes kā viņa ir pārāk bīstamas, ja tās netur stingrās rokās. Mīlestība, lepnums, bailes no nāves, bailes no sabiedriskās domas — tas viss viņai neko nenozīmē… viņa ne no kā nebaidās. Ak, ja viņa būtu māte!.. Taču viņai nav bērna. Bet, tā kā viņa zina manu noslēpumu, atstāsim Leonu viņas liktenim.

Šos vārdus pavadīja smīns, kurā varēja izlasīt spriedumu florencictei, kategorisku un nepielūdzamu kā pats liktenis, kura lomu tēloja šis cilvēks.

Palūkosimies, kas notika tās dienas vakarā, kad Leona bija aizbēgusi.

Florenciete pulkveža pavadībā no Portmagonas ielas devās uz Šosē d’Antēna ielu, uz dzīvokli, kas bija gaumīgi iekārtots un kura logi pavēra skatu uz plašu dārzu. Pagalmā jaunās dāmas rīcībā bija iejūgta kariete.

—  Jūs brauksiet vakarā, — pulkvedis teica, — un noteikti karietē. Jāizvairās no satikšanās ar Gontrānu, kamēr nebūs sākusies mūsu komēdija. Viss ir atkarīgs no tās. Vakarā jūs dosieties uz Operu, aizsegusi seju ar plīvuru, lai jūs nevarētu pazīt. Te ir ložas biļete, tā atrodas bcletāžā pie pašas avanscēnas, tāpēc publika jūs gandrīz neievēros; de Vcrna loža atrodas pretī jūsējai.

—   Labi,„— Leona teica, — saprotu. Ja loža būs tukša, es plīvuru nenoņemšu, ja tajā kāds būs…

—   Nē, — pulkvedis iebilda — tieši otrādi.

—  Ā! Lieliski, es sapratu… viņš uzzinās, ka tā esmu cs…

—  Tieši tā.

—   Un viņa ziņkārība būs pamodināta.

—  Jūs uzminējāt.

—  Tātad, — florenciete piebilda, — no ziņkārības līdz mīlestībai, no mīlestības… līdz neprātam…

—  Tikai viens solis, — pateica priekšā pulkvedis.

Viņš atstāja Leonu jaunajā mājokli un deva padomu uz Operu doties melnā tērpā, jo šī krāsa vislabāk pasvītrojot viņas žilbinošo skaistumu. Pats pulkvedis devās uz Viktuāra ielu.

*             * *

Tā kā de Vems bija ieradies pie pulkveža, tad viņam vajadzēja doties atbildes vizītē. Tāpēc nekas nevarēja būt da-

biskāks kā pulkveža Leona ierašanās pie de Verna, kurš jau veselu mēnesi atradās Parīzē.

Iepriekšējā dienā, kā zināms, viņš bija iešāvis lodi ševaljē d’Astī kaklā un pats tika viegli ievainots sānos; bet ievainojums bija niecīgs, un viņš atteicās likties gultā; tērpies mājas ģērbā un atlaidies pussēdus uz dīvāna smēķējamā istabā, viņš tērzēja ar diviem saviem jaunajiem draugiem, kad pie viņa ienāca pulkvedis.

—  Ā! Tas esat jūs! — saimniekus viņu sveicināja. — Laipni lūdzu, vai jums nav kādas ziņas pat Lemblēnu?

—  Jā, šorīt saņēmu, — pulkvedis atbildēja, — viņa dzīvībai briesmas vairs nedraud, taču izveseļošanās vilksies ļoti ilgi.

—  Nav nekas iepriecinošs!

—  Bet kā jūtas otrs? — de Verns jautāja vienam no saviem draugiem.

—   Ak! — viņš atbildēja, — ševaljē ievainojums ir tik smags, ka ārsts neko negarantē. Cauršauts kakls.

—  Ievainotais bez šaubām ir kāds no jūsu draugiem? — pulkvedis jautāja, saglabādams nevainīgu sejas izteiksmi.

—  Nē! Tas ir viens no maniem pretiniekiem. Roka man, par nelaimi, ir ļoti smaga.

—  Kā! Vai jums atkal bija divkauja?

—  Vakar no rīta Katelāna pļavā.

—  Ar ko?

—  Ar ševaljē d’Astī.

—  Es viņu nepazīstu, — pulkvedis sacīja, — taču bieži esmu dzirdējis viņa vārdu.

—  Mēs saķildojāmies Itāļu operā.

—  Droši vien kāda sīkuma dēļ?

—  Nu! Kā lai jums pasaka…

—  Tādā gadījumā es varu iedomāties: iemesls bija sieviete kā lielākajā daļā divkauju.

—   Jūs kļūdāties, pulkvedi, iemesls bija vēl vienkāršāks: draugi pārliecināja mani, ka, lai kļūtu ievērojams, man vēl trūkst mīļākās un divkaujas ar pistolēm. Lai atrastu pirmo, vajadzīgs laiks, bet atrast iemeslu divkaujai ir tīrais nieks… Es

ieraudzīju kungu, kas savu lorneti nekaunīgi vērsa pret mani, prasīju paskaidrot iemeslu, un viss bija kārtībā.

—   Jūs man atgādinājāt labos 1815. gada laikus, — pulkvedis sajūsmināti iesaucās, — kad regulāri trīs reizes nedēļā bonapartisti cīnījās ar rojālistiem. Bet vai lauveni jūs jau esat sameklējis?

—   Vēl nē, taču esmu viņu gan iecerējis…

—  Ak tā! — pulkvedis novilka.

—   Vai jūs pazīstat Leonu?

—   Esmu viņu sastapis.

—   Vai tiešām viņa ir tik skaista, kā stāsta?

—   Brīnum valdzinoša! — pulkvedis sajūsmā iesaucās.

—   Un gudra?

—   Kā velns, bet…

Pulkvedis apklusa.

—   Un! — de Verns jautāja, — ko nozīmē šis bet?

—  Leona nav brīva.

—   Vai tiešām?

—   Viņa mīl marķīzu Gontrānu de Lasī, kurš viņas dēļ ir izdarījis neskaitāmas muļķības.

—   Lieliski! Es Leonu viņam atņemšu.

—   Es mazliet pazīstu de Lasī; šis cilvēks ir spējīgs nogalināt sievietes dēļ pat tad, ja viņš to vairs nemīl.

—   Vai arī viņu nogalinās, — gluži vienkārši piezīmēja de Verns un tūlīt piebilda: — Bet kur Leonu var satikt?

—   Katru vakaru Operā.

—   Vienu pašu?

—   Gandrīz vienmēr.

—  Šovakar pat es iešu uz Operu.

—   Viņa parasti sēž labās puses ložā pie avanscēnas.

—   Lieliski, pirms nedēļas es paņēmu kreisās puses ložu pie avanscēnas, tātad tieši pretī.

—   Viņa vienmēr ir segusies ar plīvuru, — pulkvedis piebilda, izstāstīdams visus šos sīkumus ar avīzes reportiera vienkāršību.

—   Velns parāvis! Un viņa nekad to nenoņem?

—  Nekad. De Lasī, kas necieš mūziku, tomēr negrib sievai liegt prieku apmeklēt Operu, taču ir aizliedzis viņai noņemt plīvuru, jo ir ļoti greizsirdīgs.

—   Labi! — de Verns mierīgi tcica. — Ticiet man, viņa noņems plīvuru manis dēļ.

De Verns vēl kādu laiku runāja par visādiem niekiem; pulkvedis drīz vien aizgāja un taisnā ceļā devās pie Lconas, lai dotu viņai jaunus norādījumus.

*              * *

Tieši pulksten astoņos Oktāvs de Verns, iegājis zālē, apsēdās ložā kopā ar diviem draugiem, ar tiem pašiem, kas atradās pie viņa pulkveža vizītes laikā. Viņa skatiens tūlīt sameklēja ložu, par kuru stāstīja pulkvedis. Taču tā vēl bija tukša.

Oktāvs nepacietīgi gaidīja; pagāja stunda, taču neviens neparādījās.

Šī gaidīšana, ko veikli bija iecerējis pulkvedis, iekvēlināja jaunā neprāša ilgas un nepacietību.

—   Viņa neatnāks, — viņš ar nožēlu čukstēja, — man neveicas.

—   Nu, ko? — mierināja viens no draugiem. — Tu ieraudzīsi viņu rītdien.

—  Vai liesām tu esi iemīlējies, — piebilda otrs, — sievietē, kuru nekad neesi redzējis? Varbūt tev liksies, ka viņa ir neglīta.

De Verns vēl nepaspēja atbildēt, kad tukšās ložas durvis atvērās. Jaunais cilvēks sajuta neizskaidrojamas trīsas.

—  Tā ir viņa! viņš čukstēja.

Tiešām, ienāca sieviete, visa tērpta melnā, slaida, stalta, un apsēdās pie pašas ložas barjeras, durvis aiz viņas aizvērās. Seju aizsedza tik biezs plīvurs, ka, neraugoties uz visām Oktāva de Verna pūlēm saskatīt kaut vienu sejas vaibstu, tas neizdevās. Viņš ilgi un cieši skatījās uz sievieti, cerēdams piespiest dāmu pacelt plīvuru. Taču Leona, likās, nemaz nejuta, ka viņai pievērš uzmanību, un visu laiku vēroja skatuvi.

—   Velns patāvis! — murmināja jaunais cilvēks, izvests no pacietības. — Es nebūšu es, ja viņa nepacels plīvuru!

Viņš izņēma nelielu piezīmju grāmatiņu un ar zīmuli uzrakstīja:

„Cienījamā,

es Jūs pazīstu, lai gan nekad neesmu redzējis; lūkojos uz Jums veselu stundu un esmu neprātīgi iemīlējis Jūs. Paceliet plīvuru kaut vai uz piecām minūtēm un tad pieprasiet visu, kas man pieder: par šo laiku esmu gatavs samaksāt pašu dārgāko cenu.

Palieku pie Jūsu kājām ar lūgumu.

Oktāvs de Vems“

Vietu ierādītāja šo zīmīti aiznesa.

Leona paņēma zīmīti, izlasīja to, pat nepaskatījusies uz de Verna ložu, un atbildēja uz izrautas piezīmju grāmatiņas lapiņas:

•%.

„Tas nav iespējams! No tā ir atkarīga mana dzīvība.“

—   Pulkvedis ir teicis patiesību, — de Verns nomurmināja, aiz niknuma nobālēdams, — de Lasī tiranizē šo sievieti.

Kopš tā brīža, kad cilvēks sāk uzskatīt, ka aizstav sievieti pret tirāniju, viņš ir spējīgs uz visneprātīgāko rīcību.

De Verns ielika Leonas zīmīti sānu kabatā, izgāja no ložas un pieklauvēja pie florencietes ložas durvīm.

—  Ienāciet, — Leona teica.

Ieraudzījusi de Vernu, viņa iekliedzās izbrīnīta un nobijusies, tādējādi izkliedēdama pēdējās šaubas par Gontrāna greizsirdību.

—   Es jūs lūdzu, — Leona sacīja, — ejiet projām, cienījamais, ejiet projām…

—   Kundze, — bilda de Verns, — ja jūs pavēlat, es pakļaušos, bet tikai tāpēc, lai iešautu sev lodi pierē.

Leona iekliedzās.

—  Kundze, — de Verns turpināja, — vai tiešām tā ir patiesība, ka jūs nedrīkstat pacelt plīvuru?

—  Jā, citādi man draud nāve, — Leona teica.

—  Kur ir bende? — de Verns draudīgā balsī jautāja.

—   Ejiet projām, — Leona lūdzās, — es jūs lūdzu. Mani mīl cilvēks, kurš nogalinās jūs un mani, ja ieraudzīs mūs šeit divatā…

—   Jūs nogalinās, kad es esmu šeit? — de Verns iesaucās. — Tas nav iedomājams.

Un bijušais virsnieks ar cieņu būtu satvēris zobenu, kas tik nesen vēl karājās pie viņa sāniem. Tad viņš piebilda, skatīdamies uz Leonu:

—   Vai jūs viņu mīlat? Ja jā, tad es aizeju.

—   Es viņu mīlēju, — sieviete sacīja.

—   Bet tagad?

—  Tagad es baidos no viņa.

De Vems no prieka iekliedzās.

—  Tādā gadījumā es apsēdīšos jums blakus; pavadīšu kopā ar jums vakaru, tad aizvedīšu jūs uz mājām un apgulšos pie durvīm kā pūķis, kas sargā dārgumus, un, ja viņš uzdrošināsies ierasties…

Leona neatbildēja.

Oktāvs apsēdās viņai līdzās un ar skatienu lūdza noņemt plīvuru; viņa to izdarīja.

Sievietes skaistums apžilbināja de Vernu, un jaunais cilvēks čukstēja:

—  Tagad es ne no kā nebaidos. Es viens aizstāvēšu jūs pret veselu armiju.

Kad izrāde bija beigusies, Oktāvs piedāvāja Leonai roku; viņa to pieņēma: pavadījis sievieti līdz karietei, viņš nosēdās blakus un uzsauca kučierim:

—   Uz Viktuāra ielu!

—   Apbrīnojami, — nomurmināja abi Oktāva draugi, kas kopā ar viņu bija Operā un kurus sajūsmināja veids, kādā jaunais cilvēks aizveda Leonu, — šis puisis tālu tiks, ja vien Dievs pagarinās viņa mūžu.

XI

Kopš Leonas aiziešanas bija pagājušas (rīs dienas, kad Gontrāns, degdams nepacietībā viņu atkal ieraudzīt, aizgāja pie pulkveža un lūdza brālību nākt viņam palīgā.

Marķīzs mājās atgriezās nomierinājies, viņš bija nolēmis nogalināt florencieti, kuras dēļ zaudējis savu godīgo vārdu. Pieņēmis šādu lēmumu, Gontrāns, tāpat kā visi noziedznieki, centās šo noziegumu attaisnot, iegalvodams pats sev, ka Leonai, vienīgajai viņa negoda vaininiecei, ir jāmirst.

Šis lēmums tā iesēdās marķīza galvā un tik stipri tur iesakņojās, ka domās viņš izraudzījās pat dunci, ar kuru nodurt, un nepacietīgi gaidīja, kad pulkvedis piegādās viņam apsolītās ziņas.

Pulkvedis savu vārdu turēja. Pēc diennakts Gontrāns saņēma šāda satura zīmīti:

„Leona sestdien aizbrauca no Portmagonas ielas. Viņa ir apmetusies Šosē d’Antēna ielā, kur pirms divām dienām ar nepazīstama cilvēka starpniecību ir noīrējusi sev nelielu dzīvokli. Vakarā viņa bija Operā un savā ložā pieņēma jaunu cilvēku, kurš pirms neilga laika kļuvis ļoti populārs, Oktāvu de Vernu. Šis jaunais cilvēks pēc izrādes izgāja ar viņu zem rokas. Šosē d’Antēna ielā viņa redzēta tikai nākošajā dienā.“

—     Viņa man kļuvusi neuzticīga! — Gontrāns norūca, un viņa acis naidā iedzirkstījās.

Klejotāji arābi, sēdēdami savās teltīs, stāsta par kādu neparastu ķēvīti, ar kuru skriešanā nevarēja sacensties neviens zirgs. Viņas saimnieks nebūtu ar mieru to mainīt pat pret veselu karaļvalsti, ja kāda maiņa viņam tiktu piedāvāta. Taču kādu nakti telti iekļuva zaglis, pārgrieza auklu, ar ko ķēvīte bija piesieta, uzleca tai mugurā un aizauļoja. Arābs pamodās no

ķēvītes pakavu klaboņas. Viņš zināja, ka dzīties zaglim pakaļ nozīmē veltīgi zaudēt laiku, tāpēc ka ķēvīte skrien ātrāk par vēju; tomēr viņš sagatavojās ceļam un gāja pa ķēvītes pēdām, kas bija palikušas smiltīs. Tā viņš gāja veselu mēnesi un beidzot nonāca ciematā, kurā dzīvoja zaglis. Garnadzis, būdams pārliecināts, ka starp viņu un apzagto arābu attālums ir pārāk liels, bija piesējis lielisko dzīvnieku pie palmas, kas auga viņa mājokļa priekšā, bet pats pēc apskalošanās tuvākajā ūdenskrātuvē devies pēcpusdienas atpūtā. Arābs atrada zagli guļam un nogalināja viņu. Tad viņš piegāja pie ķēvītes un teica:

„Tā kā bez manis bija vēl viens cilvēks, kam tu esi piederējusi, tad lai tavas kājas nekad vairs nepieskaras tuksneša smiltīm.“

Viņš iedūra savu jataganu ķēvītes krūtīs un nonāvēja to tāpat kā zagli.

—  Tā, — Gontrāns piebilda, — es rīkošos tāpat kā arābs: nogalināšu gan zagli, gan sievieti, kuru viņš man nolaupījis.

Pulkveža vēstulē bija šāda piezīme:

,,De Vcrns dzīvo Viktuāra ielā 15; Leona parasti pusdieno pie viņa.“

Gontrāns palūkojās sienas pulksteni. Bija seši pēcpusdie-

7

na.

„Lieliski!“ viņš nolēma. „Es nostāšos abu priekšā kā komandora statuja.“

Viņš devās kājām uz Viktuāra ielu un pavēlēja savu vizītkarti nodot de Vernam. Oktāvs ēda pusdienas divatā ar Leonu.

Gontrāns nobālēja aiz naida un apvainojuma, kad sievieti, ko viņš kādreiz tik kvēli bija mīlējis, ieraudzīja sēžam pie galda pretī savam sāncensim. Tomēr ne ar vārdu, ne ar visniecīgāko kustību viņš neatklāja savu satraukumu: bija vēss un pieklājīgs, kā piederas augstāko aprindu cilvēkam.

—  Cienījamais kungs, — viņš sacīja, paklanījies de Vernam un Leonai ar tādu sejas izteiksmi it kā satiktu viņu pirmo rci-

zi, — ccru, ka man ir tas gods un jūs mani pazīstat, vismaz uzvārda pēc.

—   Jums taisnība, — tik pat vēsā un pieklājīgā tonī atbildēja de Verns.

Sasveicinādamies un ar smaidu sarunādamies, šie divi cilvēki apmainījās skatieniem, kas bija pilni naida un izaicinājuma uz asins kauju.

—   Cienījamais, — Gontrāns turpināja, atteicies apsēsties uz de Verna piedāvātā krēsla, — atļaujiet uzdot jums netaktisku jautājumu.

—  Runājiet, jums nevar būt netaktisku jautājumu.

—   Kopš kura laika jūs esat iemīlējis šo dāmu?

Un Gontrāns ar žestu norādīju uz Leonu.

—   Pirms trim dienām, — de Verns atbildēja.

—   Labi. Un vai jūs viņu stipri mīlat?

—   Kaislīgi. Esmu gatavs sacensties pat ar karali, ja tas gribētu man viņu atņemt.

—   Tādā gadījumā, — Gontrāns turpināja, mierīgi un vēsi smaidīdams, — jūs droši vien neatteiksieties no nopietnas pastaigas kopā ar mani rīt no rīta pulksten septiņos Buloņas mežā.

—   Neredzu tam ne mazākā šķēršļa.

—   Paņemiet līdzi pistoles un zobenus.

De Verns izbrīnījās, kāpēc viņam liek paņemt divu veidu ieročus.

—   Sākumā mēs apmainīsimies ar lodēm, — Gontrāns teica. — Un, ja neviens no mums netiks nogalināts, tad cīnīsimies ar zobeniem tik ilgi, līdz būsim guvuši rezultātus.

—   Es jūs sapratu un visam piekrītu, — de Verns mierīgi atbildēja.

Gontrāns paskatījās uz Leonu.

—   Kundze, — viņš griezās pie Lconas, — tā kā jūs esat apbalvojums uzvarētājam, tad taisnība prasa, lai jūs saglabātu neitralitāti. Jums jāatgriežas Šosē d’Antēna ielā. Vai jūs negribētu doties turp?

Gontrāna tonis un žests šoreiz bija tik pat pavēlošs kā kādreiz Abrucas kalnos, kad viņš Leonu atņēma bandītam Džuzepem, kas bija kļuvis par ievērojamu augstmani.

Leona to atcerējās, un Gontrāna ietekme, ko uz laiku bija vājinājusi pulkveža personība, iedarbojās ar jaunu spēku.

Leona piecēlās paklausīga un uzticīga kā uzvarēta lauvu mātīte.

—   Leona! — de Verns iesaucās. — Jūs taču neiesiet projām… es negribu to!

Leona lēnām devās uz durvīm.

Tad de Verns satracināts metās pie izejas, lai aizšķērsotu viņai ceļu, un iesaucās:

—  Jūs neaiziesiet!

Taču Gontrāns rupji saņēma viņu aiz rokas.

—   Izbeidziet, — viņš teica. — Es domāju, ka jūs negribēsiet kļūt par sievietes cietumsargu.

—  Viņa ir mana sieviete! — de Verns iekliedzās.

—   Būs jūsu, kad nogalināsiet mani, taču ne agrāk.

—   Tādā gadījumā, — jaunais cilvēks teica tīri kā neprātā, — man šeit ir nepieciešamie ieroči… Cīnīsimies tūlīt, ja jūs piekrītat.

Gontrāns paraustīja plecus:

—   Jūs aizmirstat, ka ne jums, ne man nav liecinieku un ka es esmu jūsu mājā, tāpēc mani var uzskatīt par slepkavu. Rītdien, rītdien!

Marķīzs ar nepacietīgu žestu pavēlēja Leonai iet, tad gāja pats tūlīt aiz viņas, atstājis Oktāvu de Vernu galīgi apdullušu no dusmām.

Uz ielas Leona pagriezās pret de Lasī, kas viņai sekoja, un lūdzoši paskatījās viņā.

—   Gontrān, viņa čukstēja, esmu zaudējusi prātu… Ak, ja jūs zinātu!

—   Es nekā negribu zināt, kundze, — viņš atbildēja. — Paņemiet mani zem rokas.

Leona drebēdama atbalstījās pret viņa roku. Tā viņi aizgāja līdz Šosē d’Antena ielai, nerunādami ne vārda; pie savas mājas

durvīm Leona vēlreiz lūdza Gontrānu uzklausīt viņu. Taču viņš ar nepacietīgu žestu pārtrauca sievieti un teica:

—   Negribu nekā zināt, cienījamā. Es jums to jau teicu. Ejiet, un es aizliedzu jums atstāt māju.

De Lasī devās pie pulkveža.

—   Rītdien, — viņš teica, — septiņos no rīta es ar viņu cīnīšos mežā; ieroči — zobeni un pistoles. Jūs būsiet mans sekundants.

—   Nē, — pulkvedis atbildēja. — Rītdien jūs uzzināsiet, kāpēc es atsakos. Sekundantus es jums esmu sagatavojis.

—   Leona ir mājās, — Gontrāns sacīja.

—   Vai jūsu lēmums par viņu ir negrozāms?

—  Jā. Šai sievietei jāmirst tūlīt pēc mūsu divkaujas.

—   Tā ir jūsu darīšana. Tādā gadījumā, mans dārgais, atļaujiet man ieteikt dažus piesardzības pasākumus. Ja Leonai jāmirst, tad jāizkārto tā, lai augstākā sabiedrība uzskatītu viņu par pašnāvnieci.

—   Jums taisnība, — Gontrāns atbildēja tādā balsī kā tiesnesis, kas piespriedis nāves sodu, — bet vispirms es gribu nogalināt de Vcrnu.

—  Tādas ir arī manas domas, — pulkvedis piekrita.

*         * *

Ja Gontrāns de Lasī būtu piekritis uzklausīt Leonu, divkauja nākošajā rītā nebūtu notikusi.

XII

Mazas pilsētas ir ļoti kāras uz jaunām ziņām, un šo ziņkārību izraisa dīkdienība.

B. pilsētā, Endras suprefektūrā, visa buržuāziskā elite, ieskaitot metru un suprefektu, kam tur piederēja lepna vasarnīca,

bija ieinteresējusies par kāda ārzemnieka ierašanos viņu pilsētā.

Pasta kariete pieripoja pie pilsētas pašas labākās viesnīcas „Sarkanais ērglis“, no tās izkāpa jauns cilvēks, gadus divdesmit septiņus divdesmit astoņus vecs, skaists, ar teicamām manierēm; viņu pavadīja divi tresotās livrejās tērpti liela auguma sulaiņi, kas jauno cilvēku sauca vienkārši par „marķīza kungu“. Tagad visi zināja atbraukušā titulu, bet viņa vārds palika noslēpums.

Kāpēc cc|inieks ieradies B. pilsētā, to neviens nezināja, un tieši šī neziņa deva iemeslu dažādiem minējumiem. Pēc vienu domām tas bija augstmanis, kas devies tūrisma ceļojumā sava prieka pēc, citi viņu uzskatīja par diplomātisko aģenlu. Buržuāzijā, kas tajā laikā bija visai liberāla, marķīza tituls, kurā viņa ļaudis godāja jauno cilvēku, dabiski, izraisīja veselu virkni strīdu, kas pauda sašutumu pret aristokrātiju.

Turpretī aristokrātijas aprindās, vikonteses Kardonas salonā, kas B. pilsētā aizstāja Senžermēnas priekšpilsētu, kāds drosmīgs komentētājs izteica par marķīzu spriedumu, kas izraisīja visasāko polemiku.

—   Cienījamās kundzes un cienījamie kungi, — sacīja ševaljē de Liovils, jauns cilvēks, ko B. pilsētā daudzināja par izcili gudru, — esmu ar mieru derēt, ka šis ārzemnieks dodas uz Mordjē pili.

—   Uz Mordjē?! — iesaucās visi vienā balsī ar dziļu izbrīnu, gluži kā būtu izdzirduši kaut ko šausmīgu.

—   Bez šaubām, — ševaljē pārliecināti apstiprināja.

—   Kādā nolūkā? — vaicāja baronese de Liovila, ševaljē māte.

—    Lai apprecētos ar baronesi Mordjē, kuras sēru laiks beidzās pirms trim mēnešiem, — jaunais cilvēks teica.

Pēc šiem vārdiem sekoja visdīvainākie minējumi, kurus mums būs visai grūti izskaidrot, pat ja mēs pateiksim dažus vārdus par to lomu, kāda jaunajai atraitnei bija B. pilsētas augstākajās aprindās.

Nelaiķa barona Mordjē dzīve, kā lasītājiem jau zināms, bija satraukuma pilna un ļoti skumja. Neuzticīgā sieva un nelikumīgais dēls viņu pilnīgi atbaidīja no mājas. Barons Mordjē gada lielāko daļu ceļoja, bet uz savu muižu atbrauca tikai tad, kad tur nebija viņa sievas.

Vīra prombūtnes laikā baronese, kurai patika skaļa dzīve, godības, sabiedrība, dzīvoja plaši, pieņēma un cienāja visu apkārtējo muižniecību, kas viņu uzskatīja par brīnišķīgu sievieti, bet baronu par šausmīgu īpatni. Pēc viņas nāves Mordjē pils kļuva tukša; tur vairs nerīkoja balles parka greznajos laukumos, ne svinības skābaržu alejās.

Jau sievas dzīves laikā barona Mordjē cieņa apkārtnes muižnieku acīs nebija augsta, bet pēc sievas nāves viņu vienkārši neieredzēja.

Piepeši izplatījās ziņa, ka barons precēsies otrreiz ar jaunu, astoņpadsmitgadīgu meiteni, kuras skaistums un gudrība atgriezīs dzīvību tukšajā mājā, kas atgādināja kapliču. Bijušie pirmās baroneses viesi priecājās, ka Mordjē pilī atgriezīsies agrākā jautrā dzīve; taču viņi rūgti vīlās savās cerībās: barons Mordjē uz kāzām nevienu neielūdza un jauno sievu nekur ārpus mājas neveda. Par to viņu stingri nosodīja un uzskatīja, ka tas viss ir greizsirdības dēļ.

Gāja gadi, bet abu laulāto draugu dzīvē nenotika nekādas pārmaiņas. Februārī viņi aizbrauca uz Parīzi un maija beigās atgriezās Mordjē, rīkodamies tāpat kā angļi un daļa mūsdienu aristokrātijas, kas visu rudeni un janvāri pavada laukos un atgriežas pilsētā tikai tad, kad beigusies medību sezona.

Pagāja desmit gadi, bet jaunā baronese nekur neparādījās, un šajā laikā viņai saradās tik pat daudz ienaidnieku, cik piļu un baložu mājiņu bija viņas zemes apkārtnē.

Beidzot Mordjē nomira. Kad šī ziņa sasniedza B. pilsētu, augstākā sabiedrība brivi uzelpoja; izplatījās pat valodas, ka baronese esot tik pat laipna un asprātīga sieviete, cik valdzinoša un skaista, un ka viņa cietusi no vecā vīra despotisma. Pilīs runāja, ka esot pienākusi viņas atbrīvošanas stunda, un loloja cerības saņemt ielūgumus, atkal rast iespēju saplūst skābaržu

alejās un Mordjē parkā. Baronesei tolaik bija divdesmit astoņi gadi. Augstākā sabiedriba nolēma, ka viņa atkal precēsies, un neprecēto dēlu mātes sāka gatavoties uzbrukumam. Un visā B. pilsētā bija liels izbrīns un sašutums, kad izplatījās runas, ka baronese Mordjē pat nedomā mainīt savu dzīves veidu.

Viesus pilī uzņēma pieklājīgi, bet ar to vēso atturīgumu, kas liek skaidri saprast, ka saimniece nevēlas viņus ilgi aizkavēt un negrib nodibināt tuvākas attiecības.

.Šajā laikā kļuva zināms barona atstātā testamenta saturs. Mordjē bija izmantojis visas likumīgās iespējas, lai laupītu mantojumu ševaljē Mordjē, savam dēlam, un visu bagātību nodevis otrajai sievai; tagad viņš tika uzskatīts par negodīgu cilvēku, par tādu, kas nav pelnījis nekādu cieņu, bet Mordjē kundzes, kas baudīja šīs krāpšanas augļus, reputācija bija pavisam sabojāta. Vēl vairāk valodu klīda pēc tam, kad no dienesta aizgājušais de Verns vienu nedēļu pavadīja Mordjē pilī kopā ar savu jauno mātesmāsu, kas bija tikai piecus gadus vecāka par viņu.

Sabiedrības acīs baronese Mordjē bija galīgi pazudusi.

Un tagad ir saprotams sašutums, ko izraisīja jaunā ševaljē de Liovila vārdi.

—   Tas nevar būt! — iesaucās viena no klātesošajām dāmām. — Tas nav iespējams: ar tādām sievietēm, kāda ir baronese Mordjē, neprecas!

Šis izsauciens paspruka vienai no mātēm, kas ilgu laiku bija neprātīgi cerējusi apprecināt savu dēlu, jauno vikontu Anaharzu d’Jurtepolu, ar burvīgo un bagāto atraitni un sapratusi, ka viņas cerības ir zudušas. Visa pilsēta šai vakarā bija samulsusi, daždažādi minēdama ārzemnieka atbraukšanas iemeslus.

Tātad jaunais ārzemnieks pasta karietē atbrauca no Parīzes un apmetās viesnīcā „Sarkanais ērglis“, kur sakarā ar viņa atbraukšanu viss tika apgriezts otrādi, tāpēc ka tur reti apmetās tik augsti viesi kā viņš.

Viesnīcas saimnieks lika iekurināt visas krāsnis un sacēla kājās visus kalpotājus. Tiklīdz ārzemnieks apsēdās savā istabā

pie galda un pieprasīja pusdienas, visas „Sarkanā ērgļa“ zāles un virtuve pamazām piepildījās ar ziņkārīgajiem kaimiņiem, ko šis notikums bija ieinteresējis un kas dega nepacietībā uzzināt nepazīstamā vārdu, no kurienes viņš atbraucis un kāds ir viņa ceļojuma mērķis; daudzi buržuāzijas pārstāvji no mazās pilsētiņas, kur spiegošana ir parasta lieta, labprāt būtu pieteikušies par detektīviem tikai tāpēc, ka mīl šo mākslu.

Divi sulaiņi, kas bija redzēti uz pasta karietes pakaļējā kāpšļa, tika pakļauti vispusīgai un pamatīgai pratināšanai. Taču viņi bez šaubām bija saņēmuši stingru pavēli klusēt, tāpēc ka, neraugoties uz vaicātāju viltīgajiem jautājumiem, palika mēmi un nepateica ne sava kunga vārdu, ne kurp viņš dodas.

Pusnaktī, kad B. pilsēta nodevās visdažādākajiem minējumiem un necik tālu vis nebija tikusi uz priekšu, ceļotājs gluži mierīgi likās gulēt.

Nākošajā dienā, ap pulksten diviem, pasta kariete atkal tika aizjūgta. Pēc tam varēja redzēt, kā ārzemnieks iznāca no viesnīcas un iesēdās karietē.

Tas bija jauns cilvēks, gadus divdesmit septiņus divdesmit astoņus vecs, slaids, stalts, ar patīkamu seju; spriežot no viņa manierēm, viņš bija guvis labu izglītību un piederēja aristokrātijas aprindām. Klusēdams viņš pārlaida nepacietīgu skatienu ziņkārīgo pūlim, kas bija ielencis pasta karieti, un ar roku deva zīmi kučierim, kurš uzšāva zirgiem ar pātagu un palaida tos pilnos auļos.

Pēc divām stundām jaunais ceļotājs pilnos auļos traucās pa tuksnesīgo Berī provinces nomali, pa viršiem klātiem līdzenumiem, ko pie apvāršņa ieskauj biezi, zemi meži; pa retam varēja ieraudzīt atsevišķas zemnieku mājiņas un nabadzīgus ciematus; dažkārt ceļu šķērsoja strautiņi, ko vietējie iedzīvotāji sauc par upēm; visa apkārtne bija tuksnešaina, skumja un klusa kā kapsēta; putni un truši, kas mājo viršos, bija gandrīz vienīgie, kas atdzīvināja šo tuksnesa, pa kuru klīda lopu bariņi līdz ar maziem, novārgušiem skrandās tērptiem ganiņiem.

—   Mans Dievs! — ceļotājs čukstēja, pārlaidis skatu šai ainai. — Cik šeit viss ir skumjš un grūtsirdīgs! Ja sieviete, ar

kuru mani grib saprecināt, vienmēr dzīvos šai pasaules galā, tad es aizbēgšu…

Aizsmēķējis cigareti, viņš uzsauca kučierim:

—  Ei, draugs!

—  Ko vēlaties, kungs? — kučieris jautāja, glaimots par to, ka ceļinieks pagodinājis viņu ar jautājumu.

—  Kur mēs atrodamies?

—  Viena Ijē attālumā no Mordjē, kungs.

—  Kas tas ir — Mordjē?

—  Baroneses kundzes pils.

—  Tā! Es tādu nepazīstu, un man viņa neinteresē.

Kučieris pasmaidīja, it kā gribētu teikt:

„Nesaprotu, kā var nepazīt baroneses kundzi.“

—  Vai tiešām, — ceļinieks turpināja vaicāt, — nc līdz pilij, ne aiz tās nav ne viesnīcas, ne ciemata, ne mājas?

—  Nē, kungs.

—  Pat pasta stacijas nav?

—  Pasta stacija ir aiz Mordjē.

—  Tātad, — jaunais cilvēks turpināja, — ja ar mums atgadās kāda nelaime…

Kučieris pasmaidīja.

—  Ar mani? Nekad!

—  Ja mēs apgāztos., ja es pēkšņi saslimtu… sadauzītos… uz kurieni mani aiznestu?

—  Uz Mordjē, kungs. Taču, kamēr jūs esat kopā ar mani, — kučieris piebilda, — nebaidieties, nekāda nelaime nenotiks: es nekad neesmu apgāzis karieti un savainojis savus braucējus, un neviens ceļinieks nav saslimis, kad brauc kopā ar mani.

—  Lieliski, mans draugs, — jaunais cilvēks teica ar apbrīnojamu aukstasinību. — Tomēr vienmēr kaut kas var atgadīties.

—  Ko jūs runājat, kungs? — pārsteigtais kučieris izbrīnījies jautāja.

—  Cik tu nopelni?

—  Deviņdesmit frankus mēnesī, kungs.

—  Tātad tu labprāt gribētu nopelnīt divdesmit piecus luidorus vienā stundā?

—  Velns parāvis! Ja tikai tas būtu iespējams.

—  Ir iespējams un pat viegli.

—  Ko liksiet izdarīt?

—  Vienkārši apgāzt mani ceturtdaļu Ijē no Mordjē, bet tā, lai kariete salūzt, nenodarot, protams, man nekādus būtiskus savainojumus.

—  Kas tā par domu! — pārsteigtais kučieris iesaucās.

—   Es esmu anglis, — ceļotājs flegmatiski teica, būdams pārliecināts, ka šie vārdi kučierim aizvērs muti. tāpēc ka visi franči, kam iznāk tuvāk saskarties ar angļiem, — pastnieki, konduktori un citi domā, ka tie ir spējīgi uz visādiem oriģināliem izlēcieniem, dažādām trakulībām un dīvainībām.

—  Tātad ceturtdaļu Ijē no Mordjē…

—  Vai saprati? — jaunais cilvēks jautāja.

—  Klausos, kungs.

—  Tev jāatceras, ja tu iedrošināsies par to izpļāpāt rītdien vai pēc… '

—  (), esiet mierīgs, — kučieris teica. — Es būšu mēms.

Ceļinieks atvēra kabatas portfeli, izņēma piecsimtfranku

naudaszīmi un pasniedza kučierim.

—   Ja trīs mēnešus neviens, izņemot mani un tevi, neko neuzzinās par to, kas te notika, lu saņemsi otru tādu pašu naudaszīmi.

Kučieris, pārsteigts par kunga devīgumu, jautāja pats sev, vai tikai viņš neved pārģērbtu karali.

Ceļinieks paraudzījās pulkstenī; bija jau astoņi, un sākās viena no tumšajām naktīm, lai gan tajā laikā pie debesīm spīdēja mēness un zvaigznes. Tomēr tālumā varēja saskatīt paceļamies virkni pakalnu, kas ieskāva ieleju, kuru mēs jau aprakstījām, un balto Mordjē pili.

Kučieris norādīja uz to ar pātagas kātu.

—   Lieliski, — jaunais cilvēks teica, — brauc vēl minūtes desmit un tad apgāz mani.

Kamēr cilvēks, kas tā bija satraucis B. pilsētas iedzīvotājus, turpināja ceļu, baronese, kā viņu nosauca pastnieks, viena uzturējās Mordjē pilī.

Aurēlija Mordjē, lai gan bija pagājis jau vesels gads kopš barona nāves, turpināja nēsāt sēru drānas un visu laiku bija skumja, kas reti gadās ar atraitnēm.

Baronese sēdēja milzīgajā zālē, tajā pašā, kur mēs viņu sastapām pirmo reizi, kad mirstošais Mordjē atklāja savu briesmīgo noslēpumu; viņa vientuļi kavējās pie kamīna, pievilkusi sev klāt mazo galdiņu, uz kura atradās pusatvērta grāmata un svečturis ar divām svecēm. Uz grāmatas vāka bija tās nosaukums „Sekojiet Jēzum Kristum“.

Baronese lasīja; taču lasīšanu bieži pārtrauca skumjas pārdomas, un baroneses garajās skropstās parādījās asaras. Mordjē kundze vēl arvien apraudāja savu vīru, un viņa skumjas bija tik pat dedzinošas kā pirmajās dienās pēc vīra nāves.

Savu veco viru viņa bija mīlējusi ar goddevīgu un dedzīgu meitas maigumu un nolēma dzīvot tikai ar atmiņām par viņu. Ar smaidu uz lūpām mirušais vīrs, ar kura skumjo eksistenci viņa tik pašaizliedzīgi bija savienojusi savu jaunību, bija viņas vienīgā pieķeršanās, vienīgais posms, kas baronesi saistīja ar dzīvi.

Mordjē kundze bija svēta šī vārda visīstākajā nozīmē; pēc vīra nāves viņa bija gribējusi doties uz klosteri, taču barons mirdams uzdeva rūpēties par bērnu, kuru uzskatīja par savu vienīgo dēlu, un vīra vēlēšanās viņai bija likums. Atbalstīt jauno, aušīgo puisi, sargāt viņam novēlēto bagātību baronesei Mordjē bija kļuvis par vienīgo dzīves mērķi.

Oktāvs de Verns uz Mordjē atbrauca pēc barona nāves; šeit, pie savas jaunās mātesmāsas, viņš pavadīja dažas dienas; baronese ieteica jauneklim atstāt dienestu, un, kā mēs jau zi-

nām, Āfrikas strēlnieku virsnieks nekavējās izpildu doto padomu.

Baroneses pieķeršanās jaunajam cilvēkam bija aizkustinoša un bezgalīga, gluži kā kad viņš būtu pašas miesīgs dēls. Viņa bija nolēmusi visu savu atlikušo dzīvi ziedot viņam. Vai tad mīlēt dēlu nenozīmēja turēt cieņā tēva piemiņu?

Šī doma apmirdzēja baroneses dvēseles skumjas un neļāva viņai aiziet klosterī, kur viņu valdzināja vientulība un domu reliģiskā ievirze. Kopš vīra nāves baronese nebija atstājusi Bērī un negribēja braukt uz Parīzi pat ziemā. Vienīgais notikums, kas paretam pārtrauca viņas lauku dzīves vienmuļību, bija de Verna vēstules, ko viņa saņēma samērā bieži.

Diena sekoja dienai, bet baronese vēl aizvien dzīvoja atmiņās un cerībās. Atmiņas — tie bija draugs, vīrs, mirušais tēvs, bet cerības — viņai uzticētais bērns, kura nākotnei jābūt mierīgai, bagātai un laimīgai.

Pēc barona Mordjē nāves, kā mēs jau teicām, bija pagājis gads, baronese skumji sēdēja pils lielajā zālē un lasīja grāmatu „Sekojiet Jēzum Kristum“, dažkārt pārtraukdama lasīšanu, lai palūkotos uz mirušā portretu, ko apgaismoja sveces uz mazā galdiņa, kad pēkšņi sākumā gaiteņos, bet pēc tam iekšējā pagalmā atskanēja nepierasts soļu un balsu troksnis, kas pārtrauca jaunās sievietes skumjās domas. Jau ilgu laiku Mordjē pils bija kā mēms tuksnesis, kur dzīvoja tikai viena atraitne, kas apraud savu mirušo vīru. un nerunīgi kalpi, daloties ar saimnieci viņas bēdās, tāpēc baronese nevarēja nenodrebēt un neatskatīties uz durvīm, ko atvēra vecais, sirmais pārvaldnieks.

—  Kas noticis, Žozef? — baronese jautāja.

—   Baronese, pārvaldnieks atbildēja, — piedodiet par traucējumu, taču dažus simtus metru no pils notikusi nelaime.

—  Nelaime! — iekliedzās pārsteigtā pils saimniece. — Kas tad ir noticis? Mans Dievs!

—  Ceļa līkumā apgāzusies pasta kariete… Ceļinieks, kas tajā sēdēja, lai arī nav nopietni ievainots, taču ir kontuzēts un zaudējis samaņu. Viņa cilvēki ar kučiera palīdzību atnesuši svešinieku uz šejieni un lūdz viesmīlību.

Baronese strauji piecēlās.

—   Ātrāk! — viņa iesaucās. — Palīdzēsim ceļiniekam… Mordjē ir nelaimīgo patvērums, un tās durvis viņiem nekad nav bijušas slēgtas.

*         * *

Kad Emanuēls Šalambēls de Mongorī atguvās no savas šķietamās nesamaņas — ceļinieks nebija neviens cits kā marķīza de Flāra audžudēls — viņš gulēja gultā vienā no Mordjē pils istabām un virs sevis ieraudzīja sasarkušo, satraukto baroneses seju, kura bija ievērojusi, cik jauns ir paša likteņa sūtītais ciemiņš.

Vilks bija iekļuvis aitu kūti.

XIV

„Emanuēls pulkvedim Leonam.

Dārgais pulkvedi,

jau pagājusi nedēļa, kopš mitu Mordjē pilī. Jūs redzat, ka savu lomu esmu nospēlējis labi.

Es pavisam dabiski izgāzos no ekipāžas pie baroneses pils vārtiem; biju bez samaņas, kad mani aiznesa pie viņas, un līdz pat šim laikam izliekos lik vārgs, ka manas ciešanas dziļi satrauc brīnišķīgo saimnieci. Esmu ļoti bāls un neceļos no gultas; lauku ārsts, ēzelis ar baltu kaklasaiti, svinīgi paziņoja, ka man esot bīstama jebkura pārvietošanās un ceļā es varēšot doties nc ātrāk kā pēc nedēļas.

Tātad, dārgais pulkvedi, šādā veidā es nokļuvu Mordjē pili, bet te būs baroneses biogrāfiskais apraksts.

Es ierados šeit vai, pareizāk, mani atnesa uz šejieni pulksten astoņos vakarā, un, tā kā mani uzskatīja par cilvēku, kas atrodas dziļā nesamaņā, tad es varēju apskatīt vietu, kur atrodos, un sejas, kas bija ap mani.

Mani ielika gultā ļoti lielā guļamistabā, kas iekārtota mūsdienīgā stilā, lai gan pabalējušās tapetes liecina, ka šeit sen neviens nav dzīvojis.

Pie savas gultas es redzēju divus man uzticamus sulaiņus, ko atvedu no Parīzes, un trīs vai četrus pils kalpotājus, kas rosījās ap mani, pašu Mordjē kundzi, kuras satrauktā sejas izteiksme liecināja par līdzjūtību, ko viņā izraisīja mans stāvoklis.

Mordjē kundzei, dārgais pulkvedi, ir apmēram trīsdesmit gadu, taču viņa ir tik apbrīnojami skaista, ka vecums mani nebaida, un es esmu jums ļoti pateicīgs par rūpēm, ko izrādāt man, lai gan domāju, ka cīņa būs ilga, grūta, bet uzvara apšaubāma.

Iedomājieties: man ir sāncensis… Šis sāncensis ir mironis, neviens cits kā nelaiķis barons. Kad nelaiķis apprecējās otrreiz, tam jau bija pāri četrdesmit gadiem, bet viņa sievai tikko palikuši astoņpadsmit. Ja viņš ar savu jauno sievu nebūtu apmeties dzīvot šajā plašajā muižā, kas uzdzen grūtsirdību un atrodas tālu no visas pasaules, tuksnesī, kas stiepjas gandrīz sešus Ijē, bet būtu atvēris savu salonu Parīzē, rīkojis lielas pieņemšanas, organizējis balles, ceļojis un vispār sagādājis šim bērnam dažādas izpriecas, tad bez šaubām Mordjē kundze būtu uzskatījusi sevi par veča upuri, bet savu jauno dzīvi par ciešanu virkni, tā ka arī brieduma gados viņai neatliktu nekas cits, kā žēlot sevi. Tādas ir sievietes!

Bet barons apprecējies neko nemainīja savā skumjajā dzīves veidā; viņš lika savai astoņpadsmitgadīgajai sievai dzīvot tukšā savrupmājā, bet vasarā Berī tuksnesī; viņam vienmēr bija mocekļa izskats, nekad viņš nesmaidīja un neraudzījās uz savu sievu ar maigumu acīs… Un viņa mīlēja vīru, kā vispār sievietes mīl visu, kas cieš vai izliekas ciešam. Šis drūmais vecis ar izdzisušo skatienu un bālo pieri viņas acīs bija moceklis un visapburošākais virs. Mīlestībā, dārgais pulkvedi, veselībai nav liela loma: ja jūs piedāvāsiet sievietei izvēlēties vai nu veselīgo Anlini, vai diloņslimu dzejnieku, tad viņa droši vien izvēlēsies pēdējo.

Tātad Mordjē kundze mīlēja un dievināja savu vīru. Pēc barona nāves viņa apraudāja un turpina apraudāt savu dzīves draugu un atrod viņā arvien vairāk un vairāk labo īpašību.

Mirušais vīrs, mans draugs, ir visbīstamākais mīļākais. Viņa dēļ atraitne, apprecējusies otrreiz, būs neuzticīga savam jaunajam vīram gan dienu, gan nakti, un liks viņam degt lēnā ugunī.

Tomēr, dārgais pulkvedi, pirmo soli uz priekšu es jau esmu spēris. Mordjē kundze ir tik pārliecināta par manu smago stāvokli, ka pati lūdza pagaidām pat nedomāt par prombraukšanu, un kā labi audzināta sieviete uzskata par savu pienākumu dienas lielāko daļu pavadīt kopā ar mani.

Lai gan baronese ir visai dievticīga, tomēr viņa ir taktiska sieviete un ar savu dievticību nevienu neapgrūtina. Viņa daudz lasa, mīl dzeju, mākslu un ļoti labi glezno. Es domāju, ka viņa pali pret savu gribu atrodas noslēpumainā ietekmē kā visi, kas dzīvo vientuļu dzīvi.

Mordjē kundze, neraugoties uz savām skumjām, labprāt pavada laiku kopā ar mani. Es viņai nesaku ne vārda par mīlestību. Pasarg’ Dievs! Ar to viņu var tikai sabaidīt; toties, atbalstījies ar elkoņiem uz gultas malas, es baronesei deklamēju Igo un Lamarlina dzeju. Pēc divām dienām es pacentīšos viņai nolasīt Alfrēdu de Misē un riskēšu pat iepazīstināt ar „Naktīm“.

Man liekas, ka Mordjē kundze nu jau divas dienas nav vairs tik saskumusi. Mana jautrība izraisa viņai dažkārt it kā pussmaidu uz lūpām… Vakar es redzēju, kā viņa nosarka, ievērojusi, ka es lūkojos uz viņu. Paies vēl nedēļa, un varbūt viņa mani iemīlēs.

Tas par manām sirdslietām. Tagad, dārgais pulkvedi, gribu izstāstīt jums kaut ko svarīgu un uzticēt noslēpumu, kuru uzzināju nejauši. Vecais un pļāpīgais pārvaldnieks bieži vakaros atnāk pasēdēt pie manis, kad viņa kundze ir aizgājusi. Reiz es pajautāju par nelaiķa kunga dzīvi, un viņš man izstāstīja dīvainu apstākli. Mordjē kungs trīsdesmit gadus nav varējis tiki vaļā no greizsirdības jūtām. Viņa pirmā sieva ir bijusi neuzticīga…

Barons, mūsu draugs, nav viņa dēls. Tāpēc viņš dēlu neieredzējis un uzrakstījis testamentu, ar kuru visu atstājis baronesei, tāpēc ka citādi viņa nevarētu iegūt visu vīra atstāto.

Tagad mans minējums apstiprinās un izgaismo patieso situāciju: Mordjē kundzei bija vecākā māsa, de Verna kundze, mūsu jaunā draiskuļa māte, kuru barons mīlējis. Es domāju, dārgais pulkvedi, ka no visa tā var secināt, ka Mordjē kundze ir tikai sava vīra testamenta slepena izpildītāja.

Pievērsiet uzmanību šim apstāklim un apsveriet to. Es uzrakstīšu jums pēc trim dienām

Uz mūžiem jūsu Emanuēls“

*         * *

„Emanuēls pulkvedim (otrā vēstule).

Dārgais pulkvedi, uzvara!.. Baronese mani mīl!…

Tomēr nepriecājieties pārāk agri, tāpēc ka dievticīgas atraitnes ir līdzīgas cietoksnim ar trim vaļņiem. Tu domā, ka esi izlauzis robu, bet atduries pret otru valni. Tātad klausieties, kas notika.

Šodien ir tieši divas nedēļas, kopš es ierados Mordjē. Vakar pirmo reizi piecēlos no gultas un uzsāku sarunu par aizbraukšanu. Varbūt es jums šķitīšu dīvains, taču man likās, ka pie šiem vārdiem baronese nobālēja. Tomēr viņa neizteica nevienu piezīmi.

Pirmo reizi, jo līdz šim man ēdienu pasniedza manā istabā, es pusdienoju kopā ar manu jauko saimnieci mazajā ēdamistabā beletāžā, no kuras redzams parks.

Bija pulksten seši; pa atvērtajiem logiem ieplūda patīkama meža smarža, vēja plūsma un rietošās saules stari, milzīgās kastaņas meta ēnas, varēja dzirdēt tumšā koka zaros noslēpušos ķauķu dziesmas, kas uzvēdīja skumjas. Iestājās visizdevīgākais laiks sarunai par mīlestību.

Es biju drosmīgs līdz pārgalvībai un pārgalvīgs līdz neprātam.

Mēs sēdējām divatā… Es piecēlos, skumji pasmaidīju kā melodrāmu varoņi un pievērsu baronesei skatienu, kam vajadzēja likties pārgalvīgam, lai gan es nespēju noslēpt savu sa-

mulsusmu un bailes.

—  Kundze, es sacīju, piegājis pie viņas, — kā jūs domājat, vai visi noziedznieki var izpelnīties piedošanu?

—  Dīvains jautājums! — viņa iesaucās. — Vai tad jūs esat pazīstams ar noziedznieku?

—  Jā, es pazīstu vienu noziedznieku.

—   Debess augstā!

—   Neģēli, kurš vēl nezina, ko viņš ir pelnījis.

—   Mans Dievs! — baronese čukstēja, ne īsti smaidīdama, nc īsti satraukta. — Vai tā drīkst jokot?

—   Es nejokoju, baronese.

—   Bet… kas gan noticis? Kas ir šis noziedznieks… šis neģēlis?..

—  Tas esmu es.

—  Jūs?

—  Jā, cienītā. Esmu nogrēkojies… jūsu priekšā.

—   Manā priekšā! Vai tiešām…

—   Baronese, — es dedzīgi turpināju, — ko jūs teiktu par cilvēku, kas jau trīs gadus meklē tikšanos ar sievieti?

—  Bet…

—   Uzklausiet mani, es jus lūdzu. Kādā vakarā Parīzē, pirms trim gadiem, jūs ienācāt dievnamā tieši tobrīd, kad es gāju ārā; jūsu skaistums un skumjas atstāja uz mani dziļu iespaidu…

Es redzēju, ka baronese nobālēja, kad biju izteicis šos vārdus.

Pārējo jūs jau nojaušat, dārgais pulkvedi. Es atzinos viņai mīlestībā un pārliecināju baronesi, ka mīlu viņu jau trīs gadus un ka biju nolēmis katrā ziņā nokļūt pie viņas.

Kā jūs zināt, sievietes vienmēr piedod tādu vainu.

Mordjē kundze rādīja stingru un nopietnu sejas izteiksmi, taču dusmu viņas acīs nebija, un viņa skumji, ar saviļņojumu, bet bez satraukuma ēnas teica:

—   Kungs, esmu nolēmusi savu dzīvi mūžīgām sērām. Es apraudu vislabāko, viscēlāko cilvēku un gribu palikt uzticīga viņa piemiņai. Es piedodu jums par jūsu neprātu, taču ar noteikumu, ka piecelsieties, jo stāvat manā priekšā uz ceļiem, un rītdien aizbrauksiet.

To teikdama, viņa drebēja. Es aizgāju un, gulēdams gultā, gaidīju nākamo dienu.

Tagad ir pulksten pieci no rīta, esmu tikko piecēlies. Aizbraukšu vai nē — tāds ir jautājums, kā saka angļi; es ļauju apstākļiem to izlemt manā vietā.

Vienmēr un viss jūsu Emanuēls“

XV

Aizgājis no pulkveža, dc Lasī atgriezās savās mājās, atkrita uz dīvāna un iegrima pārdomās ar tādu aukstasinību, kāda droši vien bija Ernanam de Kortesam, kad viņš sadedzināja savus kuģus un Amerikas krastā jūsmoja par bezgalīgo okeānu, kas bija kļuvis par šķirtni starp viņu un kristīgo civilizēto pasauli.

Gontrāns atradās līdzīgā situācijā.

—    Esmu visu ap sevi sadedzinājis, — viņš čukstēja. — Leonas dēļ esmu zaudējis mieru, laimi un godu. Asiņainais lūgums sapina mani savā nesaraujamajā tiklā. Ja es iedomātos pamest drūmo pasauli, kurā mani iemeta neprātīgā mīlestība, un atkal nostāties uz taisna un godīga ceļa, tas man pašam liktos neiespējams. Var piespiest augstāko sabiedrību mainīt savus uzskatus, var attaisnot sevi pats savās acīs, bet nevar atjaunot cieņu pret sevi savā apziņā. Ja reiz esi zaudējis cieņu pret sevi, to nekad vairs neatgriezīsi…

Viņa drūmais un trulais skatiens iedegās naidā.

—   Leona, — viņš beidzot teica, — ir manas krišanas pirmais iemesls. Marķīzu de Lasī, augstsirdīgu, godīgu un visu

cienīlu cilvēku, ši sieviete padarīja par zemisku bandītu, kas savās interesēs paslepus nogalināja aizvainoto vīru; par nelieti, kas viņu apmānīja; šīs sievietes dzīvība varēja būt drošībā tikai tik ilgi, kamēr viņu aizstāvēja mana mīlestība… Taču šī mīlestība ir izdzisusi, un Leonai jāmirst. Es viņai devu divdesmit četras stundas, lai atvadītos no dzīvo pasaules. Kas attiecas uz otro…

Pie šiem vārdiem de Lasī piecēlās, atvēra skapi, izņēma kasti ar pistolēm un divus zobenus makstīs.

Viņš apskatīja visus ieročus ar tādu rūpību, kā to dara profesionāli duelisti pirms cīņas, pārbaudīja tēmckli uz tālāku un tuvāku attālumu un izmēģināja zobenu rūdītā tērauda lokanumu.

—  Es nogalināšu de Vernu, — viņš vēsi teica. — Ģenerāli es mīlēju, viņš bija mana tēva draugs, un tomēr es viņu nonāvēju. Pret šo vīru esmu pilnīgi vienaldzīgs, pareizāk sakot, es viņu neieredzu. Viņa nekaunīgais skatiens mani kaitina. Turklāt viņš pats sev piesprieda nāves sodu, pavēlēdams Leonai palikt.

Gontrāns nolika pistoles un zobenus uz galda, nometa svārkus un apģērbās mājas tērpā; tad viņš uzrakstīja dažas nenozīmīgas vēstules, taču ne tās baismās zīmītes, kas jāraksta cilvēkiem, kuri nākamajā dienā liek savu dzīvību uz spēles: lielībnieku pēdējo piedošanas lūgumu, kam paši netic un nekad nenosūta pa pastu, taču cilvēki, kas nedod nekādus norādījumus nāves gadījumā, iet pretī drošai nāvei.

Pilnīgi sarāvis saites ar Parīzes sabiedrību un dzīvodams noslēgtu dzīvi, marķīzs tomēr bija saglabājis saites ar radiniekiem, kad dzīvoja provincē, un apmēram reizi mēnesī rakstīja vēstules vecajiem tēvočiem un aklajai, vārgajai vecmāmiņai. Viņš tiem uzrakstīja arī tagad, nebilstot, protams, ne pušplēsta vārda par rītdien iespējamām briesmām.

Beidzis rakstīt vēstules, de Lasī paņēma ziloņkaula nazīti un sāka atgriezt lapas grāmatai ar jaunu romānu, tad likās gultā un lasīja līdz pusnaktij.

Pusnakti viņš aizmiga ar tāda tiesneša mieru, kas pasludinājis taisnīgu spriedumu un paļaujas uz bendes spējām to izpildīt.

*         * *

Sešos no rīta divi cilvēki ar kuplām ūsām un diezgan garām ķīļbārdiņām, kādas tajos laikos nēsāja atvaļinātie virsnieki, piezvanīja pie marķīza durvīm un lika nodot viņam savas vizītkartes.

—  „Majors Verners“, „Pulkvedis Perselēns“, — lasīja Gontrāns, kuru sulainis bija pamodinājis. — Tie acīmredzot ir mani sekundanti.

Viņš pavēlēja agros apmeklētājus ievest viesistabā, bet pats sāka steidzīgi ģērbties.

—  Es un mans biedrs kādreiz dienējām kopā ar pulkvedi Leonu, — sacīja majors Verners, sasveicinādamies ar Gontrānu.

Gontrāns paklanījās.

—   Pulkvedis, — Verners turpināja, — vakar vakarā bija pie mums un, pateicis, ka mīlot jūs kā paša dēlu, lūdza izdarīt jums nelielu pakalpojumu. Esam jūsu rīcībā.

—   Pateicos, kungi, — Gontrāns teica, — labprāt pieņemu jūsu pakalpojumus. Mani sagaida viena no tām svarīgajām un noslēpumainajām lietām, kas var beigties tikai ar nāvi. Vārgulīgi un vieglprātīgi jauni cilvēki man nederētu. Tāpēc es lūdzu pulkvedi, kurš nevarēja palīdzēt pats, izraudzīties divus sekundantus. Es, kungi, redzu, — Gontrāns ar smaidu atbildēja un paklanījās, — ka man vajadzēs viņam pateikties par neparasto taktiskumu.

Sekundanti paklanījās; tad pulkvedis Perselēns, paskatījies uz ieročiem, jautāja:

—  Vai ar pistolēm?

—  Sākumā ar pistolēm, tad ar zobeniem.

—   Skaties tikai! — majors nomurmināja, — labu veiksmi! Jā, tas ir īsts duelis, ne tā kā bulvāru kundziņu divkaujas, kuri

no sešdesmit metru attāluma apmainās ar izmēģinājuma šāvieniem, bet atpakaļceļā dzer burgundieti.

—  Vai vieta ir zināma? — majors jautāja.

—  Mežā, pie Mailo vārtiem, pulksten septiņos; mūsu rīcībā vēl ir pietiekami daudz laika.

—  Kungi, esmu gatavs.

Gontrāns deva pavēli aizjūgt ekipāžu.

Viņa angļu zirgs stāvēja pagalmā angļu aizjūgā un ar pakaviem kārpīja zemi, bet sulainis jau nesa uz kabrioletu pistoles un zobenus.

Virsnieki nosēdās abās pusēs marķīzam, kas paņēma grožus, uzšāva zirgam, un viņi aizauļoja kā bulta.

Divkaujas vielā Gontrāns ieradās pirmais, taču gaidīt viņam nenācās ilgi.

Pie Mailo vārtiem, kur viņi bija apstājušies, drīz vien piebrauca slēgta kariete, ko pavadīja jātnieks. Jātnieks bija de Vems, kas auļoja blakus karietei, kurā brauca divi viņa sekundanti; viņš smēķēja cigāru un viņa izskats bija absolūti bezrūpīgs.

—   Šis cilvēks nezina, — Gontrāns nočukstēja, — ka jāt pirms divkaujas ar pistolēm ir bīstami. Roka pēc jāšanas nebūs droša un drebēs.

To teicis, viņš uzšāva zirgam un aizveda sekundantus mazliet sānis, tad izlēca no ekipāžas un atdeva grožus grūmam, kas viņus pavadīja.

—   Marķīz, — majors Verners uzrunāja Gontrānu, kamēr pulkvedis Perselēns izņēma no karietes pistoles un zobenus, — atļaujiet jums uzdot, kaut vai formas pēc, vienu jautājumu.

—  Jautājiet, kungi.

—  Pirmkārt, ar ko jūs cīnāties?

—  Ar Oktāvu dc Vcrnu, bijušo Āfrikas strēlnieku virsnieku.

—  Lieliski, bet kāds ir divkaujas iemesls?

—   Kungi, — Gontrāns smaidīdams atbildēja, — de Verns un es medījām vienā un tajā pašā vietā, tikai es biju īpašnieks, bet viņš — malu mednieks.

—   Saprotu, — pulkvedis ar smaidu atbildēja, — tomēr vai jūs uzskatāt, ka tā ir tik nopietna lieta, ko atrisināt var tikai ar divkauju?

—   Man liekas, ka jā. Es vienmēr esmu bijis vienās domās ar Francijas karaļiem, kas nāvi uzskatīja par vienīgo pareizo sodu malu medniekiem. Turklāt, — piebilda de Lasi ar sminu, turpinādams salīdzināšanu, — mūsu abu medījums bija karalisks zvērs.

—  Labi, — majors nomurmināja, — ar to pilnīgi pietiek.

—   Kungi, — Gontrāns piebilda, — noteikumi ir pilnigi atkarīgi no jums, jo aizvainotais esmu es. Divi šāvieni no divdesmit soļu attāluma, ja jums nekas nav pretī; pēc tam, ja neviens no mums nebūs nogalināts, mēs cīnīsimies ar zobeniem.

Sekundanti paklanījās; Gontrāns apsēdās uz sūnām apauguša akmens, bet sekundanti devās vienoties par divkaujas norisi ar de Verna vīriem.

Tajā bridī uzlecošās saules stari apgaismoja koku galotnes un noslīdēja līdz biezajai zaļajai zālei; savās ligzdās pamodās putni, gaiss'bija pilns svaiguma, debesis mirdzēja tik zilas, kādas tās mēdz. būt tikai virs Vidusjūras; galvaspilsētas troksnis šejieni vēl nebija sasniedzis.

De Lasi, burvīgā pavasara rīta sajūsmināts, čukstēja:

—  Labu veiksmi! Vismaz laiks nav tik pelēks un auksts kā toreiz Marscļā, kad bija ģenerālā reize; kas attiecas uz de Vcrnu, tad mirdams viņš nodomās, ka ir atnācis uz tikšanos ar mīļāko. Turklāt šodien es cīnos pats par sevi, — piebilda de Lasī, rūgti smaidīdams.

XVI

Kariete, kurai blakus uz zirga auļoja de Verns, apstājās divdesmit soļus no marķīza ekipāžas.

Tajā sēdēja divi jaunā cilvēka sekundanti; viens no viņiem bija tas pats, kas bija liecinieks divkaujai ar ševaljē d’Astī.

Kamēr de Vems bezrūpīgi smēķēja cigāru un, izpūzdams zilus dūmu mutuļus, dancināja zirgu, viņa sekundanti sarunājās un izskatījās norūpējušies.

—   Dārgais Viktor, — jaunākais sekundants teica, — lai gan tu esi vecāks par mani, tomēr tu liec mums izdarīt vienu muļķību pēc otras, un par tevi patiesi var teikt, ka tava jaunība ir pārdzīvojusi tavus četrdesmit gadus un sirmos matus.

—  Lai būtu tā, — mentors atbildēja, — bet kāpēc jāpārmet par nevainīgu joku?

—  Labs joks, kas var maksāt mūsu draugam dzīvību un uz pusgadu ielika gultā viņa pretinieku.

—  Tie visi ir nieki.

—   Tu pārliecināji de Vernu. ka viņam nepieciešama divkauja ar pistolēm: aušīgais dc Vcrns tev noticēja uz. vārda. Tad tu viņam ieteici par katru cenu iegūt Leonu, un arī te viņš sekoja tavam padomam. Un šeit ir sekas — mūsu rīta pastaiga.

—   Nu, un tad! Līdz šim nekas slikts nav noticis.

—   Bet var nolikt pēc stundas.

—   Kā gan to var zināt?

—   Mans draugs, vai tad tu nedzirdēji, ko teica de Vems. Dc Lasi grib cīnīties sākumā ar pistolēm, pēc lam ar zobeniem tik ilgi, kamēr viens no viņiem būs nonāvēts. Tā būs mežoņu cīņa.

—   Nu, ko! Jo sliktāk viņam, — mentors nepacietīgi iesaucās, — de Verns viņu nogalinās.

—   Vai arī pats tiks nogalināts.

—   Nekad! — vecais vieglprātis iesaucās. — Paskaties uz viņu: vai tad tik mierīgs cilvēks, kas tik lieliski valda pār sevi, var tikt nogalināts?

—   Pieņemsim! — otrs sekundants piekrita. — Bet paskaties uz turieni; redzi: tur pie koka sēž un smēķē cigāru marķīzs de Lasī; viņš ir tik pat mierīgs kā viņa pretinieks. Tomēr viens no viņiem pēc stundas tiks nogalināts.

Kariete apstājās, sekundants izkāpa un gāja pretī Gontrāna lieciniekiem.

De Vems piesēja zirgu pie koka, aizsmēķēja jaunu cigāru un gaidīja, kad būs vienojušies sekundanti.

—   Kungi, — majors Verners sacīja, — samierināšanās acīmredzot nav iespējama.

—  Ja jau lieta nonākusi līdz duelim, tad samierināt ir grūti, — mentors vēsi piezīmēja.

—   Pieņemsim, — piekrita otrais de Verna sekundants, — bet var mīkstināt dažus apstākļus.

—  Kādus? — pulkvedis jautāja.

—   Ķildas iemesls patiesībā ir tik niecīgs, — turpināja samierinātājs, — ka divkauja ar pistolēm vai zobeniem līdz pirmajām asinīm būtu pilnīgi pietiekama.

—  Tas nav iespējams! — kategoriski teica majors Verners. — De Lasī noteikti grib cīnīties tik ilgi, kamēr viens būs nogalināts.

Iebilst pret to nevarēja; četri liecinieki paklanījās cits citam un sāka apspriesties. Sākumā lozēja, ar kura zobeniem abi pretinieki cīnīsies, un liktenis izlēma par labu de Lasī.

Par pistolēm tika nolemts, ka katrs pretinieks šaus ar savu. Noteica, ka attālums starp cīnītājiem būs divdesmit soļi, turklāt pretiniekiem, stāvot uz vietas, jāšauj pēc signāla.

Gontrāns un de Verns, kas līdz šim bija stāvējuši sānis, tagad pienāca klāt un viens otram paklanījās.

De Vernu pēkšņi pārņēma neizskaidrojamas bailes, un viņš mazliet nobālēja. Mentors to ievēroja.

—  Kas ar tevi notika? — viņš jautāja. — Vai tu jūties nevesels?

—   Nē, esmu vesels, — Oktāvs atbildēja, — bet man ir dīvaina sajūta.

—  Kāda?

—  Katru reizi, kad es cīnījos, un esmu cīnījies deviņpadsmit reizes desmit gadu laikā, tajā brīdī, ka es saņēmu zobenu, sajutu delnā vieglu niezi; tā bija laba zīme: mans pretinieks tika vai nu nogalināts, vai smagi ievainots.

—  Nu!., un tagad?

—  Šodien es niezi nejūtu, un tas man ir ļoti nepatīkami.

—  Kādas muļķības!

—  Nudien! — de Verns čukstēja ar drūmu smaidu. — Iespējams, ka tikšu nogalināts.

Mentors paraustīja plecus, bet otrs Oktāva sekundants slepus ieskatījās jaunā cilvēka sejā, un viņam likās, ka ieraudzījis tur nāves vēsti.

„Nabaga draugs,“ viņš nodomāja.

Tomēr de Verns bija pārāk drošsirdīgs, lai ļautos priekšnojautām. Viņš paņēma no sekundanta pistoli un nostājās pretī Gontrānam.

Abi pretinieki, augstu paceltām galvām un pistolēm rokās, mierīgi un lepni, gaidīja trīs piesitienus, ko vajadzēja izdarīt pulkvedim Perselēnam. Vienlaikus atskanēja divi šāvieni, un abi cīnītāji stāvēja neskarti.

„Man nodrebēja roka,“ dc Verns nodomāja.

Patiesībā viņa lode bija tikko aizskārusi Gontrāna matus, bet marķīza lode cauršāva pretinieka cepuri divas līnijas virs galvas.

Abi bija tēmējuši viens otram galvā.

—   Velns parāvis! — de Lasī teica pats sev. — Esmu slikti tēmējis, es taču varu nošaut balodi sešdesmit soļu attālumā, bet tagad aizšāvu garām cilvēkam, kas stāv divdesmit soļus no manis. Tēmēšu sirdī, tā būs drošāk.

Dc Verns vēl nebija paspējis nostāties izejas pozīcijā, kad Gontrāns izšāva otrreiz, un Oktāva roka bezspēcīgi nokrita gar sāniem, izmetot pielādēto ieroci.

—   Kāds negods! — nikni norūca de Lasī. — Vajadzēja nogalināt, bet es sašāvu viņam roku.

Viņš piegāja pie dc Verna ātrāk, pirms paspēja pieskriet kāds no sekundantiem.

—   Cienījamais, — de Lasī teica, — lūdzu piedošanu. Es esmu ļoti neveikls cilvēks; ja es būtu ievainojis jūs kreisajā rokā, tad nelaime nebūtu sevišķi liela, tāpēc ka mēs varētu turpināt cīnīties ar zobeniem.

—   Nomierinieties, — smaidīdams atbildēja dc Verns, neraugoties uz drausmīgajām sāpēm. — Es pārvaldu zobenu ari

ar kreiso roku un ceru nogalināt jūs, atriebjot par zaudēto roku.

Dc Vems palūdza zobenu un nostājās cīņai. Viņa ievainotā, asiņojošā roka bezpalīdzīgi karājās gar sāniem.

—   Kungi! — kliedza sekundanti, kas bija nolēmuši izbeigt šo mežonīgo slaktiņu. — Kungi, diezgan!

—   Pagaidiet, pagaidiet, — de Vems protestēja, — mana roka man sagādā mokošas sāpes, es gribu tās remdināt. Aizstāvieties, cienījamais, aizstāvieties!

Gontrāns satvēra zobenu, un starp abiem pretiniekiem sākās izmisīga kauja, kas varēja beigties tikai ar viena cīnītāja nāvi.

De Verns cirtās zobus sakodis, kā jau cilvēks, ko saniknojušas mežonīgās sāpes un kas karsti vēlas nogalināt savu pretinieku par katru cenu, lai gan viņš neaizmirsa arī paukošanās viltības. Turklāt viņš bija kreilis, kas būtu krietni samulsinājis mazāk pieredzējušu pretinieku.

Taču Gontrāns bija tik mierīgs it kā viņš žokeju klubā spēlētu bākāmvai paukošanas zālē mācītos jaunus paņēmienus, ko lieto Itālijā, šajā viltus un nodevību zemē.

Gontrāns cīnījās mierīgi, pārliecināti, cieši nolēmis nogalināt de Vernu. Likās, ka viņš cenšas izpildīt likuma piespriesto sodu.

Desmit minūtes abi pretinieki paspēja veikli izmantot visdažādākos manevrus un atsist draudošos cirtienus; stāvēdami viens pret otru ar sašķobītām lūpām, te padodamies uz priekšu, te atkāpdamies, viņi atgādināja divus lauvas, ko vienu no otra atdala metāla siets un kas cenšas aprit cits citu.

Uz sekundantu pierēm izspiedās auksti sviedri, un viņiem aizrāvās elpa.

Pēkšņi dc Verns iekliedzās, sašūpojās, nometa zobenu un, saķēris krūtis, pakrita augšpēdu, nočukstējis:

—  Es mirstu!..

Viņš tiešām nomira. Gontrāns bija iedūris zobenu viņam tieši krūtīs.

De Lasī sakrustoja rokas un teica:

—   Kad arābs, kuram bija nozagta ķēvīte, atrada un nogalināja zagli, pēc tam viņš nonāvēja arī ķēvīti. Tā notiks arī ar tevi, Leona!

Bet mentors nodomāja:

„Cik dīvaini. Ja viņš būtu jutis rokā niezi, noteikti būtu nogalinājis marķīzu. Māņticīgi cilvēki vienmēr izdara muļķības. Ja kāda doma viņiem iesēžas galvā, tad ir pagalam!“

XVII

Tagad atgriezīsimies pie Leonas, kuru atstājām, kad viņa pēc marķīza pavēles iegāja savā dzīvoklī Šosē d’Antēna ielā. Florences sievietes neciena cilvēku, kas viņas dievina, pakļaujas viņām, kas cenšas izpildīt katru vissīkāko kaprīzi. Viņas to nicina, krāpj, smejas par viņu un viņa mīlestību mīda kājām. Bet to, kurš runā valdonīgi, pavēl viņām un ir gatavs, nepamirkšķinot acis nogalināt par vienu vienīgu vārdu, to mīl dedzīgi un viņa tirāniju pacieš ar tādu kā neizprotamu baudu. Kad Gontrāns ticēja Leonai un mīlēja viņu, Leona nicināja Gontrānu un rotaļājās ar viņu; kad de Lasī kļuva par bandītu un atņēma Leonu laupītājam Džuzepem, viņa sāka to dievināt. >

Tad, sekojot pulkveža liekulīgajiem padomiem, viņa nolēma atriebties Gontrānam, kas kādreiz savu brīvību bija ziedojis viņai; Leona atcerējās mokas, ko bija izcietusi tajā laikā, kad Gontrāns viņu vairs nemīlēja, un tad viņa nolēma bēgt un izmantot de Verna aizbildnību.

Gontrāns, kas bāls no dusmām ieradās Viktuāra ielā, lai atprasītu savu verdzeni, Gontrāns, kas kopā ar vārdiem: „Līdz rītdienai!“ iesvieda cimdu Oktāva sejā, atkal kļuva varens viņas acīs.

Viņa izgāja no de Verna kā paklausīgs šunelis, pakļaujoties pātagas cirtienam, viņa bez ierunām sekoja Gontrānam, laimīga par viņa dusmām un gatava mirt, ja viņš to pieprasītu, tikai

tam jānotiek viņa acu priekšā. Vienā mirkli tīģeriene bija savaldīta un verdzene atkal uzlika savas važas.

Leona bija ārkārtīgi sašutusi par pulkveža rīcību: viņa stingri nolēma izstāstīt Gontrānam visu, taču tas, kā mēs zinām, negribēja viņu uzklausīt un rupji pavēlēja sievietei atgriezties mājās.

Leona pavadīja izmisuma pilnu nakti, instinktīvi par kaut ko uztraukdamās un domās mocīdamās ar drausmīgām ainām, ko uzbūra pašas dedzīgā iztēle. Viņai likās, ka dārgais Gontrāns divkaujā jau nogalināts, un Leona šausmās drebēja un itālietes māņticīgā dievbijībā deva uzticības zvērestus, jo briesmas viņām uz mirkli iedveš ticību.

Te viņa atkal iedomājās, ka Gontrāns būs nepielūdzams un nepiedos otrreizējo neuzticību, un Leonu no jauna pārņēma šausmas; viņa redzēja sevi ceļos nometušos gaidām nāvi no cilvēka, ko nicināja.

Viņas acu priekšā aizslīdēja ainas, kas attēloja avantūristes daudzveidīgo dzīves mistrojumu: te bija greznība un nabadzība, apmierinātība ar sevi un bezgalīgas iekšējas mokas, godbijība un nicināšana; cilvēki, kas par vienu viņas smaidu lika uz kārts savu dzīvību un pēdējā elpas vilcienā nolādēja viņu; Florcnce un zeltītā marmora pils, kur viņa apmetās, pakļaujoties vecajam, kaprīzajam muižniekam, kurš viņai pēc tam deva savu vārdu, tad bandīts Džuzcpe, Abrucas kalni, Gontrāns, šausmīgā aina Pulcincllā; piedzīvojumu pilna, grezna, taču palaikam skumja dzīve, — tas viss stundas laikā aizslīdēja gar Leonas acīm tik skaidri, ka viņa nevarēja saprast: vai tas notiek miegā vai nomodā, nomirusi viņa jau vai vēl ir dzīva.

Viņai likās, ka redz sapni, bet varbūt arī īstenībā naida izkropļotu, negantu seju, kas atstarojas spogulī. Kāds draudīgi rādīja uz viņu ar pirkstu, un kāda plānās, bālās lūpas čukstēja: „Tev jāmirst!“.

Pagriezusi galvu, Leona ieraudzīja, ka daļa sienas ir atbīdīta un atvērsusies eja, kurā stāv cilvēks.

Viņš bija bāls un drūms; likās, ka šī cilvēka smaidā viņa var izlasīt nāves spriedumu. Viņš nāca tuvāk Leonai kā bende pie sava upura.

Viņa šausmīgi iekliedzās; kliedzienā bija sadzirdamas bailes, mīlestība, skumjas un neskaidra cerība.

Cilvēks, ienācis klusi un nemanāmi, ieradās kā likteņa iemiesojums. Tas bija marķīzs (jontrāns de Lasī.

*         * *

Kas notika šai naktī? To sedz neziņas tumsa.

Nākamajā dienā Šosē d’Antēna ielā salasījās ziņkārīgo bars. Leona bija atrasta mirusi savā buduārā. Uz mazā galdiņa gulēja ar viņas roku rakstīta vēstule…

„Šodien, 25. jūlijā 183…,“ Leonai diktēja Gontrāns ar drūmu aukstasinību, kas atņēma viņai pēdējās cerības, „es biju par iemeslu duelim starp Gontrānu de Lasī un de Vernu, kuru es mīlēju…“

Avīzēs bija ievietots šāda satura paziņojums:

„Šodien, nav zināms cikos, sieviete, kuru pazina visa jautrā Parīze, izdarījusi pašnāvību. No viņas atstātās īsās zīmītes var secināt, ka nāves cēlonis bija nelaimīga mīlestība.“

XVIII

Laikā, kad Parīzē risinājās šie notikumi, Emanuēls, nelaiķa marķīza dc Flāra audžudēls, vēl arvien dzīvoja Mordjē pilī. Viņš uzrakstīja vēstuli pulkvedim, kurā attēloja baroneses satraukumu un kā viņa reaģēja uz atzīšanos mīlestībā. Kad viņš beidza rakstīt vēstuli, pulkstenis nosita deviņi.

„Nu, ko,“ Emanuēls nolēma, „nav vērts ilgāk šaubīties; palikt šeit pēc tam, kad viņa ir izteikusi vēlēšanos, lai es braucu projām, būtu visai muļķīgi, turklāt šķiršanās uzkurinās mostošos kaisli…“

Emanuēls devās pie baroneses atvadīties. Viņš nevarēja aizbraukt, nenoskūpstījis viņai roku.

Uz jautājumu, vai var sastapt Mordjē kundzi, kalpotājs paskaidroja, ka baronese jau sen aizjājusi ar zirgu.

—   Uz kurieni? — jaunais cilvēks jautāja, sapratis, ka viņa izvairās no tikšanās.

To neviens nezināja, uz kurieni; viņa esot aizjājusi, neko nepateikusi, pa ceļu Satorī virzienā.

„Es nevaru aizbraukt, neredzējis viņu pēdējo reizi,“ Emanuēls nodomāja, „pagaidīšu, kamēr viņa atgriezīsies.“

Kamēr Emanuēls izlēma gaidīt baroneses atgriešanos, lai pēc tam atstātu Mordjē, viņa strauji auļoja uz zirga, nepievērsdama uzmanību, kurp.

Mordjē kundze juta, kā viņai sāka dauzīties sirds, kad iepriekšējā dienā Emanuēls de Šalambēls bija nokritis uz ceļiem pie viņas kājām, un tas pārsteidza un savaldzināja viņu, kas nevienu nemīlēja, izņemot savu veco bijušo vīru.

Ja trīsdesmit gadus vecai sievietei radīsies vēlēšanās tikt mīlētai, tad viņas jūtas būs karstas un dedzīgas.

Mordjē kundze pavadīja bezmiega nakti, viņas sirds uzvarēja prātu, un sieviete, kas sevi bija nolēmusi mūžīgai vientulībai, sāka sapņot par to, ka pasaulē ir par viņu neglītākas un mazāk pievilcīgas sievietes, kurām tomēr ir tā laime baudīt pasaulīgās greznās dzīves virpuli kopā ar jaunu vīru. Bālā vientuļniece, kuras jaunība bija tikai skumjas un pašuzupurēšanās, vairākas stundas sapņoja par laimi, par baudu, par to, ka ir pavēlējusi Emanuēlam aizbraukt…

Taču no rīta, kad viņa atvēra logu un ļāva sakaisušajai sejai sajust svaiga vēja pūsmu, viņa atguvās…

Ceturtdaļu Ijē no viņas loga atradās lauku kapsēta, kur zem milzīga melna pieminekļa, kas starp apkārtējiem krustiem izskatījās kā pils būdiņu vidū, gulēja viņas vīrs. Šis piemineklis jaunajai sievietei atgādināja mirstošajam vīram doto zvērestu un jauno cilvēku, par kuru viņa bija apņēmusies rūpēties ar mātes mīlestību un kuram vajadzēja atdot neskartu tēva atstāto bagātību.

Bija skaists vasaras rīts; kokos dziedāja putni, visapkārt viss zaļoja un smaržoja. Mordjē kundzei likās, ka viņas laime ir atmiņās par pagātni un de Verna nākotnes labklājībā, kā arī šajā vientulībā, kur Dievs viņai sūta saules staru, kur viņa priecājas par putnu dziesmām, par jasmīna smaržu, par tuvību ar krāšņām dabas ainavām, ko ieskauj mežs, vientulībā, kur mierinājumu rod sapņotāju dvēseles un cilvēki ar salauztām sirdīm.

Un viņa atteicās no Emanuēla, bet, lai lēmums paliktu nelokāms, vēlējās izvairīties no atvadīšanās ar jauno vīrieti; viņa uzlēca zirgā, pati nezinādama, uz. kurieni dosies, negribēdama atgriezties ātrāk kā ap pusdienlaiku.

Nojājusi kādu gabalu pa ceļu Šatorī virzienā, viņa iegriezās šaurā celiņā: vienā pusē stiepās ar efejām un vīteņaugiem apvijusies sēta, otrā tecēja upīte, kuras krastos auga sēru vītoli un gultni šķērsoja dzirnavu aizsprosts, kas atradās vienu Ijē no šejienes.

Zirgs sāka iet soļiem. Jātniece nolieca galvu un iegrima domās.

Celiņš un upīte drīz vien pagriezās sānis, un jātnieces skatam pavērās neskarta gleznaina ieleja, kurā vietām auga augstu koku grupas. Ja dzirde neuztvertu netālo dzirnavu rūkoņu, nekas netraucētu šo krāšņo vientulību, jo nekur nebija jūtama cilvēka klātbūtne. Celiņš pagriezās pēdējo reizi, un sēru vītolu un gobu audzē kļuva redzama maza balta mājiņa, kas atradās nelielas, ziliem tīteņiem un baltām mārpuķītēm klātas pļaviņas vidū. Tās bija dzirnavas.

Kad piejāja baronese, dzirnavnieks bija jāteniski uzrausies uz gobas zara, apgrieza sīkos zariņus un tīrīja nost kāpurus. Viņa sieva sēdēja uz sliekšņa. Divi puišeļi ar rūsganiem matiem, iedegušām sejiņām un gudrām actiņām delverējās turpat zālītē.

Ieraudzījuši pils valdnieci, dzirnavnieks nolēca no zara un dzirnavniecc bijīgi piecēlās kājās. Abi bija jauni un skaisti, lai gan skaistumu raupju darīja biežā uzturēšanās ārā; viņi mīlēja viens otru vienkārši un bez prātošanas. Dzirnavas bija visa viņu bagātība, bērni bija viņu vienīgais prieks, bet mīlestība — žogs ap viņiem.

Baronese pavadīja divas stundas šīs vienkāršās laimes vidū, un pirmo reizi viņa iedomājās par mātes laimi. Viņa sāka nožēlot, ka ir atteikusies no mīlestības, ko iepriekšējā dienā bija piedāvājis Emanuēls. Atgriežoties pilī, viņa jau šaubījās pati par sevi un dedzīgi vēlējās, kaut viņš būtu viņas prombūtnes laikā aizbraucis. Veltīga vēlēšanās!

Brīdi, kad viņa piejāja pie parka vārtiem, alejas galā pie lieveņa viņa ieraudzīja Emanuēla pasta karieti. Viņš nav aizbraucis!

Baronese nobālēja, un sirds sāka dauzīties.

—   Mans Dievs! Mans Dievs! — viņa čukstēja. — Dod man spēku!

Bet Emanuēls jau paspēja pieskriet pie viņas un saviļņotā balsī sacīja:

-     Es gribēju satikties ar jums pēdējo reizi.

Viņš piedāvāja baronesei elkoni; viņa paņēma jauno vīrieti zem rokas, un viņš juta, kā vieglā pieskārienā dreb sievietes plaukstas.

Klusēdami un satraukti viņi iegāja pilī, pēc tam buduārā, kur Mordjē kundze parasti viņu pieņēma, tā ari nepārmijuši ne vārda. Uz mazā galdiņa gulēja aploksne ar sēru apmali. Lauku pastnieks to bija atnesis no rīta.

Ieraudzījusi vēstuli, kurā bez šaubām bija bēdu ziņa, par ko liecināja aploksnes sēru apmale, Mordjē kundze nodrebēja un kļuva vēl bālāka. Viņa atplēsa vēstuli, apskatīja parakstu, kas izrādījās svešs, tad ātri izlasīja visu vēstuli un iekliedzās. Tā kliedz māte, uzzinājusi par sava bērna nāvi. Tad viņa sagrīļojās un nokrita bez samaņas, nometusi liktenīgo vēstuli, ko bija rakstījis Oktāva de Verna draugs. Viņš paziņoja baronesei par nelaimīgā jaunā cilvēka nāvi, ko divkaujā bija nogalinājis marķīzs Gontrāns de Lasī.

*         * *

Veselu nedēļu baronese Mordjē atradās starp dzīvību un nāvi, un visu šo laiku Emanuēls neatgāja no viņas gultas. Bei

dzot jaunības spēki palīdzēja pārvarēt slimību, un, kad atžirgusi viņa bezcerīgi domāja par nākotni, jo nebija vairs palicis neviena tuva cilvēka, tāpēc ka vienīgā būtne, kam viņa bija patiesi pieķērusies, nu ir mirusi, Mordjē kundze ieraudzīja Emanuēlu, kas stāvēja uz ceļiem pie viņas gultas un skūpstīja viņas roku.

—   Sieviete, kurai ir tikai trīsdesmit gadi, — viņš sacīja, — kura ir dižciltīga, cēlsirdīga un apbrīnojami daiļa kā jūs, nedrīkst atteikties no dzīves. Atļaujiet man darīt jūsu dzīvi bezgala laimīgu.

Nelaimīgās sievietes sirds sāka sist straujāk, un šoreiz viņa neatņēma savu roku, kuru jaunais cilvēks pārklāja ar karstiem skūpstiem.

XIX

„Emanuēls pulkvedim Leonam.

Dārgais pulkvedi,

pēc nedēļas cs precos ar baronesi Mordjē. Stāstot viņai par savu bagātību, noslēpu vienu miljonu; šo miljonu cs nodevu tieši rokās nabaga baronam, kuram ir tikai Mordjē vārds, ko, protams, zināt jūs, kas izkārtojāt tā, ka tika nogalināts īstais barons, kura dzīslās tecēja šīs dzimtas asinis. Kā redzat, mūsu brālība triumfē, un, ja nelaiķis barons Mordjē zārkā atmostos, tad viņa pamošanās būtu ļoti nepatīkama, tāpēc ka viņš uzzinātu, ka viņa šķietamais dēls saņems piecdesmit tūkstošu livru gada ienākumu.

Starp citu, dārgais pulkvedi, es mīlu baronesi un domāju, ka man ir visas izredzes uz ģimenes laimi.

Uz laiku laikiem Jūsu

E manu els“

XX

Nākošajā dienā pēc Leonas bērēm, kas pieticīgas un klusas notika Monmartras kapsētā un kurās piedalījās tikai nedaudzi ziņkārīgie, pulkvedis pamodās labā noskaņojumā; viņš veikli kā jauneklis izlēca no gultas un sāka rūpīgi ģērbties.

—   Žan, — viņš teica sulainim, kas vienlaikus pildīja arī grūma pienākumus, — iejūdz Ebenu ekipāžā un pasaki pavārei, ka šodien mēs pusdienas mājās neēdīsim.

—  Cikos jūs gribat braukt, kungs? — sulainis vaicāja.

—  Tūlīt, — pulkvedis atbildēja. — Ej!

Zans aizgāja; pulkvedis apsēdās uz mīkstā sēdekļa un aizsmēķēja cigāru.

„Man liekas,“ viņš jautri teica pats sev, „ka pēdējos trīs mēnešus esmu pilnīgi pametis novārtā savas personīgās lietas mūsu brālības labad un līdz šim laikam es, vadonis, esmu tikai kalpojis visiem šiem kungiem.“

Pulkvedis pasmaidīja.

„Pacietību! Pienāks arī mana kārta, un tad viņi samaksās dārgi un akurāti.“

Pulkvedis izpūta lielu dūmu mutuli, kas aizvijās pa atvērto logu, un turpināja:

„Katram cilvēkam ir kāda kaislība, un ikvienam no sešiem stulbeņiem, ko esmu savervējis savā brālībā, ir savu trūkumi un savs personīgais mērķis. Gontrāns mīlēja Leonu, Lemblēns — Martu dc Rivinjī, un sapņoja par generāja mantojumu, Šalambēls gribēja būt marķīzs de Mongorī, Ronnevils centās atgūt naudu, ko bija nospēlējis Parīzes klubā, d’Astī gribēja apprecēties ar savu māsīcu, bet Mordjē — atdabūt miljonu, ko viņam nozadzis tēvs. Tātad Lemblēns, Gontrāns, Salambēls un d’Astī jau ir apmierināti; vēl paliek Mordjē un Ronnevils; pēdējo mēs apprecināsim, un Mordjē saņems savu miljonu no Šalambēla šķirstiņa. Tagad, kungi,“ pulkvedis piebilda ar mīk-

lainu un Jaunu smīnu, „jūsu līgas galva, cilvēks, kas līdz šim darbojās nesavtīgi un nav saņēmis savu kopīgā pīrāga daļu, pieprasīs to no jums, un, nudien, tā būs lauvas tiesa!“

—  Ekipāža ir piebraukta, ziņoja Zans, pārtraukdams sava kunga monologu.

Pulkvedis piecēlās, paņēma mēteli, cimdus un cepuri un, klusu dungodams, iznāca pagalmā, kur Ebens, lieliskais angļu šķirnes zirgs, ar pakaviem nepacietīgi kārpīja zemi.

„Zobena draugu brālības“ galva paņēma grožus un savicināja pātagu, kamēr Žans iesēdās aizmugures sēdekli; zirgs skrēja kā bulta un traucās projām no Heldera ielas. Pulkstenis bija apmēram desmit. Laiks pieturējās brīnišķigs, un bulvāri pildījās gājējiem.

Pulkveža zirgs bija tik skaists, viņa ekipāža tik viegla un eleganta, ka pievērsa sev garāmgājēju uzmanību un izraisīja skaudību. Pats pulkvedis, ģērbies zilos svārkos ar zeltītām pogām un pēc jaunākās modes šūtā baltā alpakas mēteli, vadīja zirgu ar izcilu mākslu.

—   Cik skaists ir šis vecais virs, un cik lieliski viņš saglabājies, runāja gājēji bulvāros.

Pulkvedis iebrauca Elizejas laukos, krustoja apaļu laukumu un nogriezās uz Šaljo ielu, nobraucis rikšiem vēl minūtes desmit, apstājās šaurā ieliņā, kur vienā pusē stiepās daudzu lielu savrupmāju dārzi, no kuriem vairāki tagad jau izzuduši.

Ieliņas galā, starp pagalmu un dārzu, pacēlās maza balta mājiņa, ko greznoja zaļi logu slēģi un jumtiņš ar izciļņiem, kādus parasti būvē Itālijā. Tas nebija hotelis, drizāk skaists paviljons, noslēpumains fejas vai sievietes mājoklis.

Retie gārāmgājēji nevilšus apstājās un sāka aplūkot ar daudzgadīgajām efejām apvīto sētu un zāli aizaugušo pagalmu, kura vidū bija strūklaka.

Tad viņi pievērsa uzmanibu pusaizvērtajiem režģotajiem slēģiem, sulainim bez livrejas, kas dažkārt pārgāja pār pagalmu, priecājās par Kaniešu šķūņa atvērtajās durvīs redzamo skaisto faetonu, ko Tomass Baptists acīmredzot pārdevis par traku naudu.

Pāri vicnstāvīgās mājiņas jumtam varēja redzēt milzīgo dārza koku biezo lapotni, kur veseliem bariem dziedāja strazdi un ķauķi. Kas gan ir tas noslēpumainais laimes luteklis, kas dzīvo šajā vientulīgajā paradīzē, tik rūpīgi pasargātā no visapkārt valdošā trokšņa?

Pulkveža ekipāža apstājās pie vārtiem; tūlīt pat mājā atvērās durvis un uz sliekšņa parādījās sulainis, kas steidzās atslēgt vārtus. Ekipāža iebrauca pagalmā.

Sulainis bija vecs, garš vīrs ar sirmam ūsām; pēc viņa militārās stājas nebija grūti uzminēt, ka jūsu priekšā ir ilgu laiku dienestā nokalpojis cilvēks, kas kļuvis par vārtu sargu.

—   Sveicināts, veco zēn, Žov! — pulkvedis teica, un viņa skarbajā sejā pavizēja labsirdība.

—  Jūsu padevīgs kalps, pulkveža kungs, — vecais karavīrs atbildēja, atdodams godu.

—   Kā zēnam ar veselību? — pulkvedis jautāja, pasviedis grožus Zanam un nolēcis zemē.

Zovs sarauca pieri.

—  Slikti, — viņš teica.

—   Kāpēc slikti? — pulkvedis nobālis jautāja. — Vai viņš ir slims?

—   Miesīgi nē.

—   Kas tad viņam noticis?

Zovs pielika pirkstu pie sarauktās pieres.

—  Slimība ir šeit, bet varbūt arī šeit, — un vecā vīra roka apstājās pie sirds.

—  Velns parāvis! — pulkvedis iesaucās. — Vai viņš ir iemīlējies? Ak, ja šj nelaimīgā, kas iedegusi dzirksteli mana zēna sirdī, to neizārstēs… tad viņai būs darīšana ar mani.

„Zobenu draugu brālības“ galva iegāja baltajā mājiņā un ātri uzkāpa pa kāpnēm pirmajā stāvā. Viņš pagrūda durvis un apstājās uz sliekšņa, kas veda istabā, kura pelnījusi, lai to aprakstītu sīkāk.

Tā bija it kā darba kabinets vai, pareizāk sakot, smēķējamā istaba, kuras sienas klātas ar paklājiem, bet četri logi ļāva skatīt dārzu un pagalmu. Istabas dīvainā iekārtojuma pasakainā

greznība atgādināja Austrumus: Smirnas paklāji, lakotas mēbeles, sandalkoka kastītes un alvejas, sakārtotas uz spoguļgaldiņa; pie logiem novietoti eksotiski augi; dīvāns istabas vidū apvilkts ar tādu pašu audumu kā sienas, slavenāko meistaru gleznas, medību trofejas, arābu, indiešu un persiešu ieroči pārvērta šo istabu par īstu dārgumu glabātavu, par kādu varēja sapņot katrs augstākās sabiedrības lauva.

Pulkvedis apstājās uz sliekšņa un maigi paskatījās uz cilvēku, kas sēdēja uz dīvāna. Tas bija gadus deviņpadsmit vai divdesmit vecs jauneklis, gaišiem matiem, skumjām acīm, bālu, maigu seju un gandrīz caurspīdīgām kā vasks rokām: viņš izskatījās tik trausls, ka viņu viegli varēja noturēt par pārģērbtu jaunu meiteni.

Kad pulkvedis iegāja istabā, jaunais cilvēks, tērpies melnā samta halātā, pusguļus, kā mēs jau zinām, zvilnēja uz dīvāna, zilās acis pievērsis paklāja rakstam; viņš bija tā aizsapņojies, ka pat nemanīja durvju atvēršanos.

—   Cik viņš bāls, — čukstēja pulkvedis, kam sirds sāka satraukti dauzīties.

Viņš uz pirkstgaliem piegāja pie jaunekļa un nometās uz ceļiem viņa priekšā, tad viņš pasauca to vārdā un apskāva mātes maigumā.

—  Armān… — viņš teica, piešķīris savai parasti pavēlošajai un rupjajai balsij aizkustinošu maigumu.

Jaunais cilvēks atgriezās no savām pārdomām īstenībā, un viņa lūpās parādījās smaids.

—   Sveicināts, tēvs, — viņš teica, — tu esi ļoti laipns, ka atnāci apciemot savu dēlu.

—   Mans dārgais bērns, — pulkvedis sacīja, apsēdies blakus jaunajam cilvēkam, — biju atstājis kādu laiku tevi vienu… bet man bija darīšanas… es biju izbraucis…

—  Tu biji izbraucis, tēvs?

—  Jā, mans bērns.

—  Kāpēc tad tu neņēmi mani līdzi?

Pulkvedis apjuka.

—  Tas nebija iespējams, — viņš tcica.

—   Man tā patīk ccļot, — skumji turpināja jaunais cilvēks. — Ak, cik patīkami ir ieelpot citurienes gaisu.

—  Mans bērns, vai tad tev šeit nav labi?

—  Jā, es biju laimīgs.

—   Bet tagad? — jautāja pulkvedis, kam balss satraukumā iedrebējās.

—  Ak, tagad, tēvs… tagad…

Armāns nopūtās, un pulkvedis ieraudzīja, kā jaunekļa zilajās acīs iemirdzējās asaras.

—   Ak Dievs! Kas ar tevi noticis un kas tev nodarījis pāri? — pulkvedis iesaucās.

Asara, kas parādījās jaunā cilvēka acīs, nokrita uz rokas pulkvedim, kurš iekliedzās it kā tā būtu viņu apdedzinājusi. Viņš atkal nometās uz ceļiem un lūdzoši skatījās uz jaunekli, saņēmis viņa rokas.

—   Runā… izstāsti man, kas ar tevi noticis un kas pie tā vainīgs… tu vēl nezini, ko es spēju izdarīt! Tu nezini, ka tavs tēvs kā indīgu čūsku nožņaugs vīrieti vai sievieti, kas liek tev raudāt.

—   Tēvs, — jauneklis čukstēja, — veselu mēnesi es cietu tūkstoš moku, bet kopš vakardienas manī viss ir miris…

—  Stāsti, mans bērns, stāsti, es tevi lūdzu…, — apjukušais pulkvedis lūdzās, skūpstīdams Armāna rokas.

—   Klausies, tēvs, jau mēnesi es mīlu kādu sievieti, mīlu kaismīgi, godbijīgi, ar visu savu dvēseli… es esmu gatavs mirt par viņu… Taču viņa mani nemīl.

—  Viņa tevi iemīlēs!

—  Viņa mīl citu…

—   Es to nogalināšu.

Pulkvedis šos vārdus izteica tādā balsī, ka jauneklim pamira sirds.

—  Viņa mani aizvainoja… viņa iesita man ar cimdu, — Armāns turpināja raudulīgā balsī.

Pulkvedis kļuva bāls kā līķis.

—  Viņa tev iesita? — viņš iekliedzās.

—  Jā… ar cimdu…

—   Kur tas notika?., un kad?

—  Vakar… savās mājās, ballē.

—  Ballē… Kā viņu sauc? Pasaki, kā viņu sauc, un es viņu

«

nogalināšu!

—  Es viņu mīlu… — satraukti čukstēja Armāns. — Es mīlu un neieredzu viņu.

—  Kā viņu sauc? Kā viņu sauc? — pulkvedis satraukti atkārtoja.

—  Baronese Senlīsa, — jaunais cilvēks tikko dzirdami nočukstēja.

Pulkvedis izslējās visā savā garajā augumā; viņš sakrustoja rokas uz krūtīm un, novērsis acis, bālam lūpām un trakās dusmās ieplestām nāsīm čukstēja, piecirtis kāju pie grīdas:

—  Es bieži esmu dzirdējis šīs sievietes vārdu; es viņu esmu pat saticis. Viņa ir neliela auguma blondīne, sārti balta, ar melnām acīm. Tagad cs esmu dzirdējis, ka šī sieviete, slēpdamās aiz sava dižciltīgā vārda, ir nodevusies neatļautām baudām un kā īsts dēmons salauzusi sirdis tiem, kas sev par nelaimi bija viņā iemēlējušies; baudu piesātināta un bezjūtīga, viņa rotaļājās ar savu laupījumu. Un šī sieviete ir atņēmusi man manu dēlu! Nu, — pulkvedis piebilda, — tad paskatīsimies, kurš kuru uzvarēs, baronese Senlīsa kundze. Redzēsim, vai jums izdosies pieveikt tēvu, tāpat kā jūs pieveicāt dēlu…

Pulkvedis atkal saņēma jaunekļa rokas.

—  Kā sauc to cilvēku, kuru viņa iedrošinājās vērtēt augstāk nekā tevi?

—  Grāfs Stcpans.

—  Krievs?

—  Jā.

—  Nu, ko, — pulkvedis izlēma, — šim cilvēkam jāmirst.

Viņš atkal apsēdās blakus Armānam un teica:

—  Izstāsti man visu… izstāsti visu savam tēvam.

XXI

Pirms stundas, aizbraucot no Heldcra ielas, pulkvedis teica, ka atgriezīšoties tikai vakarā, jo gribēja braukt pusdienot kopā ar dēlu uz Versaļu vai Senklū, taču viņš atgriezās mājās ātrāk, skumjš un saīdzis un, atkritis krēslā, aizsmēķēja cigāru un sāka pārdomāt atriebības plānu. Šis neparasti enerģiskais cilvēks bija pilnīgi zaudējis galvu, redzot savā dārgā zēna ciešanas.

—     Nu, ko, — viņš izlēma pēc ilgām pārdomām, — esmu ticis galā arī ar daudz grūtākiem uzdevumiem, un pašreiz ir pats izdevīgākais brīdis pārliecināties, vai es esmu „Zobena draugu brālības“ galva.

Un viņš uzrakstīja šāda satura pavēsti:

„Pulkvedis Leons sakarā ar ļoti svarīgu jautājumu uzaicina savas brālības biedrus nākošajā ceturtdienā ierasties pie ševaljē d’Astī, kurš gūtā ievainojuma dēļ arvien vēl guļ gultā. Sanāksmes sākums pulksten astoņos vakarā.“

—    Divi nepiedalīsies, — pulkvedis Leons sprieda. Lemblēns atrodas Āfrikā, bet Šalambēls Mordjē pili pielabinās baronesei; bet visi pārējie ieradīsies…

*         * *

Viņi patiešām ieradās. Nākamajā vakarā pulksten astoņos četri „Zobena draugu brālības“ biedri ieradās pie ševaljē d’Astī. Viņi sastapa ševaljē vēl gultā, novārgušu, bet viņš sāka jau atspirgt un bija pilnīgi atguvis atmiņu.

Pulkvedis, kam parasti bija augstprātīgs un zobgalīgs izskats, šovakar ieradās sadrūmis un norūpējies, kas krietni izbrīnīja „Zobena draugu brālības“ biedrus, tā kā viņi jautāja paši sev, kāda drāma šoreiz sagaidāma.

—   Kungi, — lēni un skumji iesāka pulkvedis, — cs esmu jūsu priekšnieks, lai gan līdz šim kalpoju visiem jums.

—  Pilnīgi pareizi, — ševaljē nočukstēja.

—  Šodien, — pulkvedis turpināja, esmu ieradies šeit, lai pateiktu jums, ka arī man šobrīd vajadzīga mūsu brālības palīdzība.

—  Esam jūsu rīcībā, pulkvedi.

—  Kungi, Parīzē ir būtne, kuru es mīlu kā lauvu māte mīl savu bērnu. Šī būtne ir mans otrs es, tas ir mans dēls…

Klātesošie izbrīnā saskatījās.

—  Jā, — pulkvedis turpināja, — man ir dēls… dēls, kuram nav ne mazākā priekšstata par sava tēva dzīves veidu. Tas ir lielisks jauneklis, kuru nevar neiemīlēt. Viņam ir tik tīra sirds un dvēsele, cik vien tīra var būt vislabākā Dieva radība… Un šim bērnam nepieciešama jūsu palīdzība.

—  Mēs esam viņa ricībā, — ševaljē teica.

—   Marķīz, — pulkvedis uzrunāja (iontrānu, — jūs jau ļoti daudz esat palīdzējis mūsu brālībai, un es nedrīkstu cerēt uz jums manā personīgajā jautājumā… Jums tiek piešķirta pilnīga brīvība.

—  Ak, — rūgti iesmējies, Gontrāns teica, — cs jau jums esmu teicis, ka viss piederu jums… varat rīkoties ar mani, kā nepieciešams.

• • — < *

—  Vai jus pazīstat baronesi Scnlīsu?

—  Jā, — ševaljē atbildēja.

—  Es arī, — grāfs Ronncvils piebilda.

—  Bet jūs? — pulkvedis jautāja Gontrānam.

—  Esmu redzējis viņu tikai vienu reizi.

—  Bet vai jūs pazīstat grāfu Stcpanu?

—  Krievijas vēstniecības atašeju?

—  Pilnīgi pareizi.

—  Jā, pazīstu, — Gontrāns sacīja.

—  Vai viņš ir jūsu draugs?

—  Nē.

—  Jūs ‘tātad labprāt cīnītos ar viņu?

—  Protams.

—   Lieliski! — pulkvedis turpināja. — Tātad baronesei Senlīsai un grāfam Stepanam būs darīšana ar mūsu brālību, tāpēc, ka viņi gandrīz ir pazudinājuši manu bērnu.

Kas pēc tam notika starp pulkvedi un viņa četriem draugiem? Kādu slepenu un drausmīgu darbības plānu viņi sastādīja? To visu mēs nezinām, bet mēs redzēsim viņu sarunas sekas.

Pulksten desmitos pulkvedis atgriezās mājās un piezvanīja sulainim.

Vecā vīra acīs dega niknums un apņēmība, bēdu sagrauzto tēvu bija nomainījis karotājs, kas gatavs vīrišķīgi mesties cīņas arēnā.

*         * *

Pulkvedis Leons rūpīgi apģērbās, piesprauda pie svārkiem Francijas un ārzemju ordeņus, ar kuriem bija apbalvots, un pavēlēja piebraukt karieti.

—   Uz Operu, — viņš pavēlēja kučierim.

Šajā vakarā Karaliskajā mūzikas akadēmijā debitēja primadonna, kas jau bija kļuvusi slavena Neapolē, Vīnē un Milānā, un svētdien bija sanākuši visi Parīzes mūzikas cienītāji un Parīzes augstākā sabiedrība. Zāle bija pilna, nebija nevienas brīvas vietas.

Pulkvedis ieņēma savu vielu ložā pie avanscēnas un ar lorneti vēroja zāli, parlaizdams acis ložām. Piepeši viņa skatiens apstājās pie avanscēna ložas, kas atradās tieši pretī viņam. Šajā ložā, pie pašas barjeras, sēdēja divas dāmas; aiz viņām stāvēja divi vīrieši. Viena no dāmām bija neliela auguma blondīne; viņa bija daiļa, apveltīta ar kādu dīvainu, īpatnēju skaistumu, viņas melnās acis tā mirdzēja, ka tikai ar grūtībām varēja izturēt to vizmu.

Turēdama binokli vienā rokā, viņa rotaļājās ar vēdekli, izklaidīgi vērodama ložas.

Pulkvedis nenolaida acis no šīs sievietes.

—  Tā ir viņa, — pulkvedis čukstēja, — es viņu pazīstu.

Tad viņš sāka vērot vienu no vīriešiem, kas stāvēja aiz viņas. Tas bija gadus trīsdesmit vecs, slaida auguma, ar tumšu, gandrīz olīvkrāsas seju.

„Šis krievs izskatās pēc spāņa,“ domāja pulkvedis, turpinādams lūkoties uz viņu, „es kādus divus vai trīs viņam līdzīgus esmu pazinis.“

Kamēr pulkvedis turpināja vērīgi skatīties uz grāfu Stepanu, šis tumsnējais vīrietis tiešām bija viņš, galvā piepeši atausa tālas atmiņas.

„Man jau ir atslēga, kas atvērs baroneses buduāra durvis,“ viņš nolēma, „ja atmiņa mani nevil, tad drīz es būšu grāfa sirdsdraugs.“

Pulkvedis domās turpināja savu monologu:

„Tajā laikā, kad es biju karagūsteknis Krievijā, pēc nelaimīgās 1812. gada kampaņas, es iepazinos un tuvu sadraudzējos ar kādu artilērijas majoru, kuru sauca par grāfu Stepanu Stepanovu; viņš arī bija gara auguma, un seja viņam bija tumša, tāpat kā šim; es esmu pārliecināts, ka šis ir viņa dēls…“

Pulkvedis izņēma piezīmju grāmatiņu, izrāva lapu un ar zīmuli uzrakstīja:

„Atvaļinātais štāba virsnieks, kas piedalījās karā pret Krieviju 1812. gadā un bija karagūsteknis Maskavā, uzdrošinās jautāt grāfam Stepanam, vai viņa tēvs nav tā laika artilērijas majors Stepans Stepanovs, kas pagodināja ar savu draudzību franču karagūstekni.“

Salocījis zīmīti četrkārtīgi, pulkvedis parakstījās un palūdza vietu ierādītājai to aiznest.

Tomēr, pirms turpināt mūsu vēstījumu, jāatgriežas mazliet atpakaļ un jāpastāsta par pulkveža Leona tik loti mīlētā dēla noslēpumaino dzīvi un mīlestību, kas kļuva par iemeslu šausmīgai drāmai, kurā „Zobena draugu brālība“ nolēma parādīt savu slepeno varenību un savus nekaunīgos līdzekļus.

Atkāpjoties no Krievijas 1812. gadā, armijas korpusam, kas atradās pašā arjergardā un kurā dienēja pulkvedis Leons, uzbruka kazāku vienība un tās rokās nokļuva milzīgs skaits gūstekņu. Starp tiem bija ari pulkvedis. Toreiz viņam bija trīsdesmit divi gadi; viņš mīlēja dzīvi, bija pieliekami izskalīgs, lai patiktu sievietēm, un izmantoja šo priekšrocību, cik jau nu atļāva kara likstas un nejaušības.

Maskavā, uz kurieni pulkvedis lika nosūtīts, viņš savu gūstu atzina par visai patīkamu, jo tas patiesībā nebija gūsls, drīzāk sirsnīga viesmīlība. Pret goda vārdu viņam bija atļauls staigāt pa visu pilsētu; viņš saņēma privātpersonu ielūgumus uz pusdienām, dzīvoja lur, kur pals vēlējās, lai gan katru dienu viņam bija jāierodas pie militārā priekšnieka, lai paziņotu: „Es esmu šeit!“

Pulkvedis bija gara auguma vīrietis, stalts, ar inteliģentu seju un militāru stāju; viņš bija gudrs sarunu biedrs, dažkārt atļāvās asas piezīmes, taču bez niecīgākā dzēlīguma, un viņam bija milzigi panākumi Maskavas aristokrātijas viesistabās. Sievietes viņu uzskatīja par apburošu, un galu galā visi viņu nesauca citādi kā par „skaisto pulkvedi“.

Kā jau cilvēks, kas skumst un meklē iespējas izklaidēties, pulkvedis centās pēc iespējas izmantot savu pievilcību. Viņš mīlēja un ļāva sevi mīlēt visām bez izvēles. Taču kādudien viņš satika sievieti, kura pirmo reizi lika viņa sirdij satraukti pukstēt, un šis cilvēks, kas bija pieradis pie acumirklīgiem sakariem, saprata, ka karsti mīl un mīlēs šo sievieti visu mūžu.

To, kuru pulkvedis iemīlēja, sauca par Annu, un viņa bija ģenerāla D. meita.

Ģenerālis bija jau vecs. Viņš bija rupjš un skarbs karavīrs, kas nepazina ne jaunās Maskavas aristokrātijas manieres, ne laipnību, viņš piederēja tam cilvēku tipam, kurus sauc par vecā krievu kaluma cilvēkiem.

Annai bija astoņpadsmit gadu; viņa bija lēnprātīga un skaista kā eņģelis. Franču audzinātāja meitenei iemācīja franču gaumi un ierašas. Viņa runāja franciski kā īsta parīziete.

Ģenerālis dievināja savu meitu. Viņš bija tik greizsirdīgs, ka atteica visiem meitas rokas pretendentiem. Viņš mīlēja savu meitu kā egoists; mīlēja to kā savu īpašumu un sacīja: „Ja es kādreiz piekritīšu šķirties no savas meitas, tad atdošu viņu par sievu tikai kņazam, kas ir bagāts kā nabobs, skaists jā Antins un krievs ar sirdi un dvēseli, tāds pats kā es.“

Kad cara griba piespieda ģenerāli atgriezties no Kaukāza, Anna kļuva par pilnīgu gūstekni tēva mājā, tik tikko spēja izrauties no tās uz pāris stundām, lai pavizinātos slēgtā ekipāžā, turklāt zirgi auļoja, cik spēja.

Kā pulkvedis un jaunā meitene satikās un iemīlēja viens otru? Kā karagūsteknis ieguva mīļotās meitenes uzticību? Kā viņš panāca, ka viņu tuvību svētīja franču garīdznieks, tāds pats gūsteknis kā viņš?

Viss šis noslēpumainais romāns varētu aizņemt vairākus sējumus. Reiz Anna juta, ka gatavojas kļūt par māti.

Viņi nolēma bēgt, lai gan tas bija gandrīz neiespējami, tāpēc ka pulkvedis bija karagūsteknis. Tomēr viņš izšķīrās par bēgšanu, ņemot līdzi Annu, lai Francijā viņu uz visu mūžu pakļautu vīra varai.

Nav iespējams izstāstīt, cik enerģijas, drosmes un pacietības šim cilvēkam vajadzēja, lai sagatavotu savu un jaunās krievu meitenes bēgšanu. Beidzot viss bija gatavs. Pulkvedis bija sagādājis viltotu pasi un imperatora ziņneša formas tērpu; tumšā naktī ragavām vajadzēja viņu gaidīt pie ģenerāļa mājas slepenajiem vārtiem… Vārdu sakot, gan pulkvedis, gan jaunā meitene, liekas, bija pārliecināti, ka izdosies aizbēgt un viņi būs glābti.

Veltīgas cerības! Bailes un nemiers, ko Anna juta par savu vīru un sevi pašu, pastāvīgais satraukums, kas nemitīgi pieauga, jo Anna ļoti labi zināja, cik stingrs un nelokāms ir viņas tēvs, tas viss paātrināja dzemdības.

Meitenes bālums un kliedzieni nodeva viņas briesmīgo noslēpumu. Kas ar viņu notika? Pulkvedis to nekad neuzzināja.

Kādā vakarā svešs cilvēks ienāca pie viņa, nolika grozu un aizgāja, neteicis ne vārda; un pirms francūzis, apmulsis no negaidītā apmeklējuma, attapās un gribēja uzdot kādu jautājumu savam apmeklētājam, pēdējais jau bija pazudis.

Ar drūmu priekšnojautu pulkvedis atvēra grozu: tajā gulēja jaunpiedzimis puisēns un Francijas pase.

Nākošajā dienā dzīvoklī ieradās divi policisti un uzrādīja pavēli par viņa konvojēšanu, lejā gaidīja ragavas.

Pēc nedēļas pulkvedis pārbrauca Krievijas robežu un devās uz Franciju ar Annas bērnu uz rokām, par mīļotās likteni viņam nekad neko nebija lemts uzzināt.

Kopš tā laika pulkvedim radās pilnīgi jaunas jūtas: tēva mīlestība. Viņš dedzīgi, bezgalīgi iemīlēja savas dārgās Annas bērnu, savas vienīgās mīlestības rezultātu, trauslu un maigu atvasīti, kas varēja aiziet bojā no niecīgākās vēja pūsmas.

Pulkvedim tolaik bija trīsdesmit četri gadi; viņš kala nākotnes plānus, sapņoja par Francijas maršala zizli ar vienu vienīgu mērķi — sagādāt spožu nākotni savam dēlam. Viņam par nelaimi Francijas impērija apvērsuma reezultātā beidza pastāvēt pirms viņš šķērsoja Francijas robežu, un pulkvedis bija spiests samierināties ar pusalgu.

Viņam nebija nekādas bagātības, taču, kopš bija uzradies dēls, viņš gribēja kļūt bagāts.

Un šo cilvēku pārņēma godkārība un alkas par katru cenu iedzīvoties mantā. Te kļūstot par spēlmani, te ielaižoties vispārdrošākajos un riskantākajos pasākumos, visu Restaurācijas laiku pulkvedis brīžiem slīka greznībā, brīžiem cīnījās ar nabadzību. Ja viņš pasaulē būtu viens pats, viņš aizbrauktu uz kādu provinces pilsētiņu un godīgi iztiktu ar savu algu, bet viņš bija tēvs un gribēja savam dēlam sagādāt spožu nākotni.

Pulkvedis kļuva par spēlmani, taču ne par lādu spēlmani, kas kautrīgi izmēģina laimi un cieš arī zaudējumus, viņš kļuva par drosmīgu spēlmani, ar skarbu sirdi, ar aukslu, bezjūtīgu seju, kurš laimi uzskata par verdzeni un tāpēc gūst panākumus. Ar spēli viņš sagādāja milzu naudu, un par šo naudu bērns tika audzināts un ieguva leicamu izglītību.

Lai gan pulkvedis naudu ieguva negodīgā ceļā, tomēr viņš saprata, ka dēls nekad nedrīkst uzzināt sava tēva nelaimīgās . dzīves drausmīgos noslēpumus. Kad puisēnam palika piecpadsmit gadu, rūpes par viņu pulkvedis uzdeva vecam kareivim, kas kādreiz bija dienējis viņa daļā, bet tagad kļuvis par viņa draugu; tas bija godīgs un taisnīgs cilvēks, kas pulkvedi vienmēr uzskatīja par godājamu vīru.

Zēnu ievietoja mazajā namiņā Šaljo ielā, kuru mēs jau aprakstījām. Vecajam kareivim bija uzdots zēnu pieskatīt un ierobežot viņa iegribas un kaprīzes, apmierinot tās tikai līdz zināmai pakāpei.

Armānam, tā sauca jauno cilvēku, bija lielisks angļu zirgs, grūms, ekipāža un simts luidoru mēnesī izdevumiem.

Viņš apgrozījās sabiedrībā, kur jaunekli ieveda pulkveža draugs, uzdodot viņu par savu radinieku, kura ģimene dzīvo provincē; jaunajam cilvēkam bija lieli panākumi augstākajā sabiedrībā.

Kad Armānam bija divdesmit gadu, viņam varēja dot ne vairāk kā sešpadsmit, tik blonds, trausls un maigs viņš bija; viņš bija tik pārsteidzišu līdzīgs savai mātei, nelaimīgajai Annai, ka tad, ja viņu apģērbtu sieviešu drēbēs, to viegli varētu noturēt par meiteni. Pulkvedis, raudzīdamies uz viņu, dažkārt ļāvās ilūzijām, un viņam likās, ka atkal redz sievieti, ko tik karsti mīlējis.

Kaut gan pulkveža dzīve bija zemiska un izvirtusi, viņš tomēr bija saglabājis pieklājīgu izskatu.

Komerciālajos pasākumos, kuros viņš dažreiz ielaidās, pulkvedis centās tēlot godīgu cilvēku, nelaimīgu apstākļu sagadīšanās upuri. Būdams laimīgs spēlmanis, viņš prata slēpt savu veiksmīgo spēli, un neviens pat neiedomājās, ka visus iztikas līdzekļus viņš iegūst spēlējot.

Turklāt Armāns tērēja vairāk nekā divas trešdaļas šo slepeno ienākumu, un Parīzē neviens nezināja, ka viņš ir pulkveža dēls.

Pulkvedis dzīvoja vienkāršu vecpuiša dzīvi, un lidz „Zobena draugu brālības“ dibināšanai viņam bija pieticīgs dzīvoklis, kurā

mēs viņu sastapām mūsu stāsta sākumā; dzīvoklis atradās šaurā un tumšā ieliņā. Tikai tagad, kad pulkvedis pārcēlās uz Heldera ielu, viņš uzskatīja par iespējamu iesaistīties augstākās sabiedrības dzīvē; spēle viņam sagādāja līdzekļus dēla uzturēšanai, bet nedeva tik daudz, lai varētu kaut ko iekrāt, tāpēc pulkvedim bija slepeni plāni, apvienojot brālībā sešus cilvēkus, no kuriem katrs atsevišķi bija vājš, bet visi kopā kļuva stipri.

Kādas pārmaiņas bija notikušas jaunā cilvēka laimīgajā dzīvē, kuru vienmēr atbalstīja un sargāja tēva mīlestība, ka viņš iegrimis tik dziļās skumjās? Kāda šausmīga mīlestība -bija sagrābusi šo jauno sirdi?

To mēs tagad gribam pastāstīt, atstājot uz laiku brālības biedrus un viņu briesmīgo vadoni.

XXIII

Pulkveža dēls, trauslais gaišmatainais Armāns, visromantiskākajā un dīvainākajā veidā sastapa un iemīlēja baronesi Senlīsu.

Ziema gāja uz beigām; bija lielā gavēņa pirmās nedēļas trešdiena. Operas ballē vairs nepiedalījās izmeklētā sabiedrība, lai gan dažas augstākās sabiedrības dāmas bija iedrošinājušās kavalieru pavadībā un stingri inkognito parādīties ballē.

Armāns, kas meklēja piedzīvojumus, tāpat kā visi viņa vecuma jaunie cilvēki, kurus garlaikoja bezdarbība, arī šovakar bija ballē un skumīgi staigāja pa foajē, kad piepeši viņa uzmanību piesaistīja maza auguma domino, kas sēdēja nomaļus, sienas pulksteņa tuvumā.

Neraugoties uz masku, Armāns uzminēja, ka zem tās slēpjas apburoša sieviete; viņš ievēroja brīnišķīgus, biezus, zeltīti gaišus matus, mazu rociņu, maigu un gandrīz caurspīdīgu, īstu hercogienes rociņu.

Seju sedza maska, bet acu skatiens bija tik valdzinošs, mirdzošs un burvīgs, ka jaunais cilvēks ar patiesu izbrīnu apstājās domino priekšā.

Domino sēdēja, saritinājusies kā gracioza ķaķcnītc, kas gaida maigu skatienu.

Armānam līdz šim augstākās sabiedrības un arī pašam savās acīs bija neparasti drosmīga cilvēka slava, kas prot savaldzināt sievietes. Vieglas uzvaras bija nostiprinājušas viņā pašpārliecību un augstprātību, ar kurām mūsu gadsimta jaunatne lepojas vairāk nekā ar pilsonisko tikumību; taču šīs domino klātbūtnē Armāns zaudēja visu savu pašpārliecību un stāvēja maskas priekšā kā pārakmeņojies, kad piepeši negaidīts apstāklis izrāva viņu no valdzinājuma, kādu bija radījušas nepazīstamās sievietes mirdzošās acis.

Kāds jauns cilvēks, dendijs, kas nemanīja nepazīstamās sievietes valdonīgo skatienu, familiāri apsēdās viņai blakus un sāka runāt vulgārus komplimentus. Tad mazā domino kā aizvainota karaliene ar vienu roku pavilka savu kleitu, ar otru atvēra vēdekli un izstiepa to starp sevi un jauno cilvēku it kā aizsargājoties.

Jaunais cilvēks, savukārt apvainojies un nodomājis, ka viņam ir darīšana ar zināmas kategorijas sievieti, pateica aizvainojošu vārdu.

Maska pielēca kājās, it kā būtu uzkāpusi ar kāju čūskai, iztaisnojās un ar iznicinošu skatienu pavērās uz savai aizvainotāju, tad, aizvērusi vēdekli, .viņa iesita ar to jaunajam cilvēkam pa vaigu.

Tas viss notika zibens ātrumā.

Jaunais cilvēks pēc sitiena iekliedzās, bet tajā pašā mirklī viņa priekšā nostājās Armāns, ar skatienu nomērīja viņu no galvas līdz kājām un mierīgi teica:

—   Cienījamais, es pazīstu šo dāmu un pilnīgi atbalstu veidu, kādā viņa atbildēja uz jūsu nekaunību; es pieņemu jūsu atbildi par sitienu ar vēdekli. Jūs varat, ja vēlaties, pieprasīt gandarījumu no manis.

Armāns iemeta vizītkarti aizvainotajam sejā un piedāvāja domino savu roku. Jaunais cilvēks pieliecās, paņēma kartiti un ielika kabatā.

—  Lieliski, — Armāns čukstēja, — tātad viņš cīnīsies.

Lai cik lepna arī bulu blondā domino, lāču viņa nevarēja alleiklies no Armāna piedāvātās rokas, jo viņš bija aizsargājis sievieti no cilvēka, kas atradās vīna tvaiku iespaidā un uz silicnu ar vēdekli varēja atbildēt ar rupjību.

Baltā rociņa uzgūlās uz Armāna rokas, viņš aizgāja un ātri pazuda pūlī.

Pirmo reizi dzīvē pulkveža dēls bija zaudējis savu parasto drosmi: viņa sirds daud/ījās, un viņš velti meklēja kādu piemērotu frāzi vai vienkārši kādu vārdu, lai uzsāktu sarunu.

Blondā domino, kas arī bija satraukta tikko pārdzīvotā aizvainojuma dēļ, pirmā pārtrauca klusēšanu.

—  Es jums, kungs, esmu ļoti pateicīga, — viņa sacīja, — un nekad neaizmirsīšu jūsu pakalpojumu.

Viņas balss bija melodiska un maiga kā putna dziesma un saviļņoja Armānu.

—  Kundze… — viņš nomurmināja.

—  Tomēr es domāju, — turpināja apburošā gaišmate, — ka jūs necīnīsieties ar šo nekauņu.

—  Kāpēc gan nē?

—  Ak, fui!

—   Es viņam iedevu savu vizītkarti. Ja viņš atsūtīs pie manis kādu no saviem draugiem, tad man nebūs tiesību atteikties.

Domino slepus palūkojās uz savu jauno aizstāvi. Armāns bija glīts jauneklis ar teicamām manierēm.

—  Tātad jūs cīnīsieties? — viņa jautāja.

—  Protams.

—   Bet jūs taču mani nepazīstat?

Armānam jau pamazām atgriezās pašsavaldība.

—  Nu, un tad, — viņš teica, — es jūs mīlu.

Atskanēja sudraboti smiekli, un divas rindas mazu baltu

zobu, ko varēja ieraudzīt aiz maskas, galīgi sagrozīja Armānam galvu.

—   Ak, — maska sacīja, turpinādama smieties, — tas ir ļoti amizanti!

—   L°ti var būt, tomēr tā ir patiesība.

—  Piedodiet, manu dārgo bruņiniek: bet jūs taču mani nekad neesat redzējis.

—  Piekrītu.

—  Ja es noņemtu masku…

—  Kas tad būtu?

—  Jūs būtu vīlies… Ko var zināt? Un ja nu es esmu neglīta?

—  Jums ir zeltaini mati, burvīgas rokas un balss kā sirēnai.

Nepazīstamā turpināja piekrītoši un tajā pašā laikā zobgalīgi smieties.

—  Es redzu, — viņa sacīja, — ka man atkal vajadzēs izmantot vēdekļa palīdzību.

—  Kāpēc?

—  Jūs padzināt zagli, lai pats nostātos viņa vietā.

—  Ak, es neuzbrūku, — Armāns iesaucās, — es tikai lūdzu.

—  Ko tad jūs lūdzat?

—  Jūsu skatienu.

Domino palūkojās pār masku.

—  Vai jūs esat apmierināts? — viņa jautāja.

—  Tagad pasmaidiet.

—  Ak, tas jau ir par daudz!

Armāns atkal izdzirda smieklu šalti, kas it kā teica: „Jūs esat brīnišķīgs, tomēr velti tērējat laiku…“

Taču jaunais cilvēks jau valdīja pār sevi; bija atgriezusies viņa parastā pašpārliecība un visiem parīziešiem raksturīgā asprātība; viņš sarunāja daudz valdzinošu blēņu, lūdza neiespējamo, lai saņemtu visvienkāršāko — atļauju vēlreiz redzēt nepazīstamo.

Viņš vēl nemīlēja blondo domino, taču uzminēja, ka šī sieviete nepieder pie tās sabiedrības, ko parasti var sastapt Operas ballēs.

Veselu stundu Armāns un gaišmatainā domino pastaigājās pa foajē un zāli. Nepazīstamajai bija dzēlīgs un ass prāts, un viņa nesaudzīgi izsmēja garām ejošo cilvēku uzvedību. Uz Ar-

māna kaismīgajām piezīmēm viņa atbildēja ar sarkasmu, un viņas zobgalība tikai uzkurināja jaunekļa kaisli.

Piepeši domino apstājās pie foajē durvīm.

—  Ardievu, — viņa maigi sacīja.

—  Jūs mani atstājat? — Armāns nomurmināja.

—   Pulkstenis jau rāda četri.

—  Ak, tas nav iespējams!

—  Tomēr nepieciešams!

—   Atļaujiet jūs pavadīt, — lūdzās jaunais cilvēks, un viņa balss drebēja.

—   Es jums to aizliedzu.

Šie vārdi tika izteikti bez nicinājuma, lai gan stingri.

—  Vai es mazākais jūs kādreiz vēl redzēšu?

Domino noraidoši pakratīja galvu.

—   Ak, — Armāns apjucis čukstēja, — ja es varētu jums sekot.

—   Cienījamais kungs, — vēsi sacīja nepazīstamā, — esiet tik laipns un pasakiet, kur es rītvakar varu iegūt ziņas par jums? Jūs droši vien cīnīsieties ar to kungu, nogalināsiet viņu un paliksiet sveiks un vesels…

Armāns iekliedzās no prieka.

—   Ak, — viņš sacīja, pasniegdams vizītkarti, — tātad es jūs redzēšu?

—  Kas var zināt!

Domino ielika piedurknē Armāna vizītkarti, viegli paspieda viņam roku un aizejot sacīja:

—   Palieciet šeit… es tā vēlos.

Armāns paklausīja un gaidīja, kamēr domino aizgāja, lai arī pats brauktu projām no Operas.

Kad viņš izgāja ārā un atradās uz bulvāra, viņu pārņēma dīvaina sajūta: tikai tagad viņš saprata, ka mīlestība ir kaut kas valdonīgs un noslēpumains.

Armāns pielika roku pie sirds un juta, kā tā dauzās.

—  Man liekas, ka es viņu mīlu… — viņš čukstēja.

Viņš gāja kājām, ar baudu ieelpodams vēso nakts gaisu un ar divdesmitgadīga jaunekļa, kas iemīlējies pirmo reizi mūžā, uzbudinātās iztēles vitalitāti sapņoja par nepazīstamo.

Sāka svīst gaisma, kad viņš atgriezās savā skaistajā mājiņā Šaljo ielā; viņš nolikās gultā, nemaz nedomādams par sekām, kādas var radīt viņa iejaukšanās nepazīstamā vīrieša un blondās domino nepatīkamajā sadursmē Operas ballē.

Miegā nepazīstamās skaistules tēls neatlaidīgi vajāja Armānu, un tas būtu turpinājies ļoti ilgi, ja jaunais cilvēks netiktu pamodināts kā no pērkona grāviena, kad pulkstenis nosita pusdienlaiku.

—   Kaut kādi divi kungi, — grūms ziņoja, — vēlas jūs, kungs, redzēt neatliekamā jautājumā.

,,Ā! saprotu,“ Armāns nodomāja, „tas kungs, kas saņēma sitienu ar vēdekli, ir atsūtījis pie manis savus sekundantus.“

Viņš lika apmeklētājus ievest viesistabā, bet pats sāka ģērbties.

XXIV

—   Cienījamais, — teica viens no apmeklētājiem, paklanījies Armānam un apsēdies saimnieka piedāvātajā krēslā, — kādam manam draugam, Alfrēdam Dobrē, biržas māklera palīgam, bija tas gods, kā es esmu uzzinājis, satikties ar jums šonakt Operas ballē.

—  Jā, — Armāns atbildēja.

—  Jūs viņam iedevāt savu vizītkarti, vai tiesa?

Un jaunais cilvēks pasniedza Armānam to pašu kartīti, ko viņš bija iemetis sejā cilvēkam, kas saņēma sitienu ar vēdekli.

—   Lieliski, kungi, — Armāns sacīja, — es zinu, kāpēc jūs esat atnākuši. Tādi cilvēki kā mēs cits cilu saprot no pusvārda.

Jaunie cilvēki paklanījās, un viens no viņiem teica:

—   Mūsu draugs Alfrēds Dobrē vēlas, lai šī lieta nokārtotos pēc iespējas ātrāk.

—  Esmu jūsu rīcībā, kungi.

—  Rīt no rīta, piemēram?

—  Lieliski!

—  Mežā, pulksten septiņos, pie Dofina vārtiem.

—  Labi. Kādus ieročus jūs izvēlaties?

—  Zobenus, ja jums nav nekādu iebildumu.

Armāns paklanījās un sava pretinieka sekundantus pavadīja ar apbrīnojamu pieklājību. Taču nebija vēl viņi paspējuši aiziet, kad viesistabā ienāca jauna persona.

Tas bija vecais īgņa Zovs, kas drīzāk bija Armāna audzinātājs nekā mājas pārvaldnieks.

—   Tu man atbildi par viņa dzīvību! — bija teicis pulkvedis, uzdodot viņam sava dēla uzraudzīšanu.

Žova izskats bija drūms; uzacis bija sarauktas, un viņš nepacietīgi virpināja savas sirmās ūsas.

—   Armāna kungs, — viņš teica, — šeit notiek kaut kas neparasts?

—  Kas par lietu, manu dārgo Zov?

—  Kas tie bija par kungiem?

—  Bet kāda tev daļa?

—  A, saprotu! Jums būs divkauja.

—  Nu, un tad!

—  Tomēr, velns parāvis! Es to negribu! — īgņa iesaucās.

Armāns sāka smieties.

—  Kāpēc? — viņš jautāja.

—  Kāpēc? Vienkārši tāpēc, ka es esmu devis solījumu jūsu tēvam…

—  Ko tad tu viņam apsolīji?

—  Ka jūs būsiet sveiks un vesels…

—  Kas tad ir teicis, ka mani šajā divkaujā nonāvēs?

—  Bet tā taču ir pirmā… — norūca apjukušais vīrs.

—  Vienmēr un visam vajadzīgs sākums.

—  Nē, nē, Armāna kungs, jūs necīnīsieties… Cīnīšos es, vecais Žovs… Es biju huzāru pulka vahmistrs, jā!

—  Kad tev bija divkaujas, vai tu sūtīji citus savā vietā cīnīties?

—  Velns parāvis! — norūca īgņa, ko šis jautājums bija samulsinājis.

—  Labāk neknli izmisumā, — Armāns sacīja, — bet atnes lloretes, es mazliet pavingrināšos.

Tiešām, Armāns divas stundas paukojās ar savu veco profesoru; vakarā viņš lika atvest zirgu un aizjāja uz mežu, pirms tam uzrakstījis zīmīti kādam savam draugam, ka viņš cer uz viņa pakalpojumiem rīt no rīta.

Viņa prombūtnes laikā vecais karavīrs reizes divdesmit gatavojās iet pie pulkveža un viņam visu izstāstīt, bet šaubījās, jo domāja, ka pulkvedis, atļāvis dēlam cīnīties, šajā laikā tomēr pārdzīvos lielas mokas.

—   Es būšu viņa sekundants, — Žovs rūca, — un. Dieva vārds, ja ar viņu gadīsies nelaime… es nogalināšu visus: gan pretinieku, gan sekundantus.

Armāns atgriezās mājās, kādu stundu vēl patrenējās, paēda pusdienas, likās gultā un tūlīt pat aizmiga ciešā jaunības miegā. Viņš atkal sapņoja par gaišmataino domino. Viņš gulēja tik ilgi, līdz draugs, kas bija ieradies pulksten sešos, viņu pamodināja.

—   Nu, — viņš teica Armānam, — celies taču un izstāsti sīki visu.

Armāns izstāstīja savam draugam visu nakts piedzīvojumu.

—   Ļoti labi, — draugs teica, — un tajā pašā laikā muļķīgi1

—   Kāpēc?

—   Tāpēc, ka tev nekad neredzēt to sievieti, kuras dēļ cīnīsies.

—   Ak, klusē! — Armāns iesaucās. — Tu padarīsi mani traku.

—  (ian redzēsi…

Jauno cilvēku sarunu pārtrauca Žova ierašanās.

Vecais igņa bija ģērbies garos zilos svārkos, kas aizpogāti līdz pat zodam, ar skaistu lentīti pogcaurumā. Padusē viņš nesa divus zobenus, kas bija ietīti zaļā audeklā. Viņa cepure bija nobīdīta uz auss kā pārgalvīgam kareivim.

Zovs no visas tiesas bija izlēmis būt sekundants.

—   Armāna kungs, — viņš teica, — jau ir pusseptiņi. Noteikts, ka jāierodas septiņos. Kas uz divkauju brauc pirmo reizi, tam jāierodas pirmajam.

Armāns apģērbās dažās sekundēs.

Žovs jau bija devis rīkojumu aizjūgt karieti. Armāns iesēdās tajā kopā ar abiem sekundantiem. Pēc desmit minūtēm viņi bija piebraukuši pie Dofina vārtiem un sāka gaidīt pretiniekus, kas drīz vien ieradās.

Kamēr sekundanti mērija attālumu un lozēja, ar kura zobeniem cīnīties, Armānam un viņa pretiniekam bija laiks pavērot vienam otru.

Armāna pretinieks bija gara auguma jauns cilvēks, gadus divdesmit deviņus vai trīsdemit vecs, tumsnējs un kalsns, un Armāns nodomāja, ka hallē viņš droši vien ir bijis iedzēris, tāpēc ka, spriežot no viņa izskata un manierēm, tāds cilvēks nevarēja aizvainot sievieti.

—  Cienījamais, — Alfrēds Dobrē teica, sakrustodams savu zobenu ar Armāna zobenu, — jūsu Dulcinejai ir debešķīgas rociņas, bet . viņa tās nepareizi izmanto.

—  Piedodiet, cienījamais, — Armāns atbildēja, atvairīdams cirtienu, — dāma, par kuru jūs runājat, nav mana Dulcineja.

—  Lai nu kā, bet viņa nav ne jūsu sieva, ne māsa, — Dobrē iebilda, veikli cirzdams ar zobenu.

—   Protams, nav, — Armāns atbildēja, atvairīdams sitienu un viegli pieskardamies ar zobenu pretinieka rokai.

Vecais Žovs, ieraudzījis uz Dobrē krekla dažus asins pilienus, iekliedzās un sacīja:

—  Diezgan, kungi, diezgan!

—  Labi, — Dobrē piekrita, — lai gan jūs, cienījamais, aizmirsāt, ka apvainotais biju es, tātad maniem sekundantiem nevis jums ir tiesības paziņot, ka mans gods ir gandarīts.

—  Tīra patiesība, cienījamais kungs, tīra patiesība, norūca vecais kareivis, kodīdams ūsas, un pie sevis piebilda: „Velns parāvis, puika ir drosmīgs, bet viņu var nogalināt, tāpēc ka viņa pretinieks cīnās labāk par viņu.“

Jaunie cilvēki sniedza viens otram roku.

—  Cienījamais kungs, — Dobrē sacīja, — esiet tik laipns un pasakiet man tās sievietes vārdu, kura tik veikli sit ar vēdekli.

—  Nevaru…

—  Velns parāvis! Tātad tas ir noslēpums…

—  Tāds pats man kā arī jums, es viņu nepazīstu.

—  Kā! — Dobrē iesaucās. — Jūs cīnāties par sievieti, kuru nepazīstat?

—  Es cerēju uzzināt, kas viņa ir, — Armāns vaļsirdīgi atbildēja.

Dobrē ievainojumu tūlīt pārsēja: par laimi, tas bija viegls. Pretinieki vēlreiz paspieda viens otram roku, un Armāns atgriezās Šaljo ielā.

*             * *

Ar pirmo divkauju lepojas tāpat kā ar pirmo mīlas satikšanos, un Armāns, atgriežoties mājās, jutās gluži kā būtu izaudzis par veselu olekti garāks. Taču prieki nebija ilgi. Kā cilvēki mīl visu noslēpumaino un nepazīstamo, tā viņš iemīlēja blondo domino, kas bija viņa pirmās divkaujas iemesls.

Cilvēkam, kas licis uz kārts savu dzīvību mīļotās sievietes dēļ, vispatīkamākās jūtas izraisa domas par viņu.

Armāns atcerējās viņas vārdus: „Kur es varu iegūt ziņas par jums?“.

Viņš cerēja, ka blondā domino atsūtīs kādu vai atbrauks pali uzzināt divkaujas rezultātus. Viņš gaidīja to ar lielu nepacietību un katru reizi, kad pie ieejas durvīm atskanēja zvans, viņš satraukuma nodrebēja. Taču lielākā dienas daļa jau bija pagājusi, un neviens neieradās.

Tad Armānu pārņēma drudžaina nepacietība, viņš apvainoja domino nepateicībā un, lai gan labāk būtu bijis aizmirst šo sievieti, iemīlēja to vēl stiprāk; patiešām, kaisle iedegas arvien karstāk, ja mīļotā neatbild uz tavu mīlestību.

Pulkstenis nosita divi pēc pusdienas. Jaunais cilvēks vairs neizturēja.

„Ak,“ viņš domās iesaucās, „lai arī man nāktos visu Parīzi apgriezt ar kājām gaisā, es tomēr viņu atradīšu!“

Pēkšņi atskanēja zvans.

Armāns metās pie loga — ar skatu uz mazo pagalmiņu — un ieraudzīja izsūtāmo zēnu, kas parasti stāv uz tās ieliņas stūra, kur dzīvo Armāns. Zēna rokā bija vēstule.

—  Tā ir no viņas, no viņas! — Armāns čukstēja, no izsūtāmā zēna sapratis, ka tā ir augstākās sabiedrības sieviete, kas nevēlas sevi sakompromitēt.

Viņš skriešus noskrēja lejā, pavisam aizmirsis, ka labi audzinātam cilvēkam nepieklājas skriet pretī kalpotājam.

Izsūtāmajam zēnam bija labsirdīgs un naivs overnieša izskats.

—  Vai jūs esat Armāna kungs? — viņš vaicāja.

—  Tas pats.

—  Jums vēstule.

Viņš pasniedza jaunajam cilvēkam mazu aploksnīti, kas izplatīja sevišķi izsmalcinātu smaržu. Uz zīmoga bija attēlota lauvu mātīte, kas gulēja raksturīgajā medību suņu pozā, un tās pret saimnieku vērstais skatiens it kā teica: „Es esmu paklausīga un uzticīga.“

Armāns ātri paņēma vēstuli, taču, pirms to atplēsa, pajautāja izsūtāmajam zēnam:

—   Kas šo vēstuli sūta?

—   Nezinu, — viņš atbildēja ar pamuļķīgu grimasi.

—   Kas jums to iedeva?

—   Kāds kalpotājs.

—   Kur?

—  Uz Vienprātības tilta.

Overnietis aizgāja, pirms Armāns paspēja uzdot vēl kādu jautājumu.

Armāns iegāja smēķējamā istabā un tikai tad uzdrošinājās atplēst vēstuli.

XXV

Armāna sirds dauzījās tik stipri, ka viņš aploksni tūlīt vis neatvēra. Jaunais cilvēks vairākas reizes pagrozīja vēstuli, cenšoties pēc rokraksta uzminēt tās saturu.

Iesmaržotais angļu papīrs, uz kura tā bija rakstīta, lika noprast, ka to sūta sieviete; burti bija pagarināti un rakstīti ar stingru roku, acīmredzot bez niecīgākā satraukuma. Beidzot Armāns atvēra vēstuli un izlasīja šādas rindas:

„Manu mīļo bruņiniek!

Cilvēks, kas, kā jūs, aizstāv viņam nepazīstamu sievieti maskā un bruņinieciski cīnās par viņu acīmredzot daudz lasījis romānus. Jūs droši vien esat lasījis Balzaka stāstu „Trīspadsmit“ un, protams, neesat aizmirsis Heinrihu Marzu, kas kādā vakarā bulvārī ieraudzīja karieti, iesēdās tajā un viņu ar aizsietām acīm aizveda pie „meitenes ar zelta acīm“…

Man nav „zelta acu“, bet es arī esmu gaišmate, tāpat kā viņa, un, ja jūs gribat dzirdēt tās pateicību, kuras godu jūs aizstāvējāt, un gribat saņemt balvu, kuru jūs esat pelnījis šīrīta rīcības dēļ, tad vakarā, ap pulksten vienpadsmitiem, esiet bulvārī starp Tebū un Heldera ielu: tur jūs ieraudzīsiet karieti un sēdieties tajā; jums blakus apsēdīsies cilvēks, kas aizsies jums acis“…

Vēstule bija bez paraksta.

Armāns uz brīdi iegrima domās, tad iekliedzās:

—    Iešu… Iešu… pat ja man būtu lemts mirt.

Viņš ar drudžainu nepacietību gaidīja dienas beigas un skaitīja stundas un minūtes; tiklīdz iestājās vakars, jaunais cilvēks, lai ātrāk aizskrietu tās četras stundas, kas viņu atdalīja no satikšanās, devās uz Itāļu operu un izklaidīgi aplūkoja visas ložas, it kā cerēdams ieraudzīt dievišķo būtni, kas divas dienas pilnīgi valdīja pār viņu.

' Kādā no avanscēnas ložām viņš ieraudzīja blondīni, neliela auguma, žilbinoši skaistu, un nodrebēja… Vai tikai tā nav noslēpumainā domino. Tai bija tādi pat zeltīti mati, tāds pat augums, tādas pašas mazas baltas rociņas, taču tas ari bija viss, ko viņš zināja par domino, un būtu pārdroši apgalvot, ka sieviete, kuru Armāns redzēja tagad, ir tā pati, kuru viņš redzēja maskā. Turklāt grūti bija iedomāties, ka sieviete, kura nolikusi noslēpumaino tikšanos, arī būtu ieradusies Itāļu operā gaidīt nosacīto stundu.

Pārtraukuma laikā Armāns izgāja gaitenī un pa apaļo ložas lodziņu vēroja jauno sievieti, kas uz izrādi bija ieradusies pilnīgi viena. Dāma bija tik skaista, ka jauneklis dedzīgi vēlējās, lai viņa būtu noslēpumainā nezināmā.

Dāma pagriezās un ieraudzīja Armānu, taču viņas sejas izteiksme neizmainījās un viņa neizrādīja ne vismazāko izbrīnu; viņa Armānā redzēja vienkārši nepazīstamu cilvēku, kādus jauna un skaista sieviete katru dienu satiek daudzus.

—  Tā nav viņa, — viņš vīlies čukstēja.

Foajē Armāns nejauši satika to pašu jauno cilvēku, kas no rīta bija viņa sekundants.

Armāns paņēma viņu zem rokas, norādīja uz gaišmati un jautāja:

—  Vai tu nezini, kas tā ir?

—  Zinu, — viņš apstiprinoši pamāja ar galvu.

—  Kā viņu sauc?

—  Baronese Senlīsa.

—  Cik dīvaini, — Armāns teica, — viņa ir ļoti līdzīga manai Operas domino. Tas pats augums, tā pati matu krāsa, tās pašas bedrītes uz rokām.

—  Tādā gadījumā, jo sliktāk!

—  Kāpēc tad sliktāk?

—  Tāpēc, ka tu viņā iemīlēsies.

—   Kāpēc gan tā ir nelaime?

—  Tāpēc, ka tā ir nelaime. Senlīsa ir sieviete, kuru bīstami mīlēt.

Armāns bija pārsteigts.

—   Mans draugs, — jaunais cilvēks turpināja, — mazā baronese, kā viņu iesaukuši, ir viena no tām sievietēm, kas pirmajā acu uzmetienā, šķiet, dzivo virs zemes, nepazaudējusi nevienu no debesu tikumiem, ir viena no tām ēteriskajām būtnēm, kuru nav skāruši mūsu planētas dubļi un kuros eņģeļa dvēsele lidinās izplatījumā.

—   Nu, un tad?

—   Tomēr, mans draugs, augstākajā sabiedrībā, kur viņa spēlē karalienes lomu, čukst dīvainas lietas…

Armāns izbrīnīts palūkojās uz sarunas biedru.

—   Baronese apprecējās divdesmit gadu vecumā, — turpināja stāstītājs, — ar iemīlējušos vecu vīru. Viņš bija skaists un, kā stāsta, esot piederējis pie to cilvēku kategorijas, kuriem dzīve ir nepārtraukts triumfs; viņš bija vīru bieds un prieks visām sievietēm, kas meklēja radniecīgu dvēseli. Attiecībās ar vājajām būtnēm viņam pat esot bijusi sava dīvaina teorija; kad viņš apprecējās ar Bertas dc Boljē jaunkundzi, augstākajā sabiedrībā naivi runāja: „Šim cilvēkam dzīvē ir bijis tik daudz upuru, ka viņš nespēja nodrošināties pret nelaimi, neraugoties uz saviem piecdesmit gadiem.“

—   Velns parāvis! — Armāns iesaucās. — Man tas liekas paradoksāli.

—  Labi! Sestā mēneša beigās vecais barons bija kļuvis par vergu, pēc gada sieva nobīdīja viņu otrajā plānā, kā parasti rīkojas ar veciem nederīgiem ģimenes portretiem. Tagad pret viņu izturas kā pret senlaiku gūstekni, kas zaudējis pat cilvēcisko cieņu.

—  Tātad, — Armāns vaicāja, — dc Senlīsa kundze zaudējusi agrāko augstākās sabiedrības cieņu?

—   Ne mazākā mērā; viņa nekad nav devusi nopietnu iemeslu tenkām. Taču…

—  Ā! Ir arī „taču“…

—  Jā. Neviens nekad neko nav dzirdējis par kādu mazās baroneses mīlas dēku. Tomēr tajā sabiedrībā, kur viņa apgrozās, atgadījās divi notikumi, ar kuriem, es nezinu, dibināti vai nē, sabiedriskā doma saista arī viņas vārdu.

Draugs apsēdās uz soliņa turpat foajē un gatavojās garam stāstam.

—   Paklausīsimies, — sacīja Armāns, kura ziņkārība bija sakāpināta līdz galējībai.

—   Pagājušajā gadā, — stāstītājs turpināja, — jaunais marķīzs de R. ļoti neatlaidīgi aplidoja viņu, lai gan viņam bija sāncensis, vikonts Ralfs O’., ļoti skaists, ārkārtīgi bagāts un tajā laikā populārs. Baronese viņiem abiem uzsmaidīja pilnīgi vienādi, un nekādi nevarēja teikt, ka vienam no viņiem baronese dotu priekšroku. Viņa dzīvo Babilonas ielas galā, namā, kura dārzi stiepjas līdz Invalīdu bulvārim. Dārza vārtiņi iziet uz bulvāri. Reiz kādā janvāra naktī divdesmit soļus no šiem vārtiņiem tika atrasts vikonta Ralfa līķis… Viņam bija trīs zobena rētas. Slepkava vai, pareizāk sakot, pretinieks bija aizbēdzis. Taču kāda dīvaina sagadīšanās! Tajā pašā naktī marķīzs de R. savā kabinetā bija iešāvis lodi pierē.

—  Jā, dīvaini, — Armāns sacīja, — tik pat kā romānā.

—  Starp citu, — stāstītājs turpināja, — dārza vārtiņi izrādījās aizslēgti, un Scnlīsa kundzei acīmredzot nebija nekāda sakara ar šo divkāršo nelaimi, par dīvaino sagadīšanos daudz tika tenkots, bet dzēlīgas mēles apgalvoja, ka marķīzs un vikonts cīnījušies viņas dēļ, un marķīzs, sirdsapziņas pārmetumu mocīts, izdarījis pašnāvību. Pēc trim mēnešiem Turcijas sūtniecības ballē Scnlīsa pievērsa sev jauna moldāvu kņaza uzmanību, kurš bija skaists kā saulaina diena un bagātāks par pašu nabobu. Moldāvs dedzīgi iemīlējās Scnlīsa kundzē; viņš sekoja viņai visās ballēs, koncertos, mežā, vārdu sakot, visur… Baronese palika auksta pret viņai izrādītajām jūtām un nekad neatļāva skaistajam kņazam ierasties viņas salonā. Tomēr kadā vakarā moldāvs maskā pārdroši iekļuva pie viņas, jo baronese rīkoja masku balli.

—   Un kas tad notika? Armāns jautāja.

—   Baronese viņu pazina, neraugoties uz milzīgo brīnumdara bārdu, un visai laipni viņu pieņēma, taču, kad kņazs gāja no viņas prom un sēdās karietē, viņš tika sadurts ar durkli. Viņa cilvēki to ievēroja, tikai atbraukuši mājās. Kungs nomira,

pateicis, ka viņam iedūris nepazīstams cilvēks, gandriz tāpat kā Ravaljaks Indriķim IV, uzlēcis uz karietes kāpšļa. Pēc visa tā, mans dārgais, — stāstītājs piebilda, — domā par Senlīsa kundzi kā gribi, bet atļauj dot tev padomu: ja tu viņā iemīlēsies, tad noīrē pasta karieti un brauc projām. Šī sieviete modina mīlestību, kas atnes nelaimi.

Jaunie cilvēki atgriezās zālē, un Armāns, pievērsis lorneti baroneses ložai, sāka viņu vērīgi aplūkot, lai piesaistītu sievietes uzmanību, taču baronese pat nenodrebēja.

—   Tā nav viņa, — jauneklis nolēma, starp citu, drīz es to uzzināšu.

Armāns atvadījās no sava drauga un devās uz bulvāri, uz anonīmajā vēstulē norādīto vietu.

*             * *

Pulkstenis nosita pusnakti. Klasiska veco laiku ekipāža gaidīja uz brauktuves vienādā attālumā no Tebū un Heldera ielām.

Armāns ievēroja, ka tā nebija īrēta kariete, un, iedams tai garām, iesaucās:

—  Kučieri, vai jūs esat aizņemts?

—   No pusnakts līdz rītam, — braucējs atbildēja, vērīgi palūkodamies apkārt.

—   Ak tā, draudziņ, — Armāns pusbalsī jautāja, — tātad tu esi aizņemts?

—  Kā jūs sauc?

—  Armāns.

—  Tādā gadījumā nē, — braucējs atbildēja.

Tajā pašā brīdī durvju stikls tika nolaists, durvis atvērās, un Armāns ieraudzīja karietē cilvēku maskā.

Jaunais cilvēks iekāpa karietē un apsēdās.

Cilvēks maskā klusēdams aizsēja viņam acis, un kariete sāka ripot pa bulvāri.

Armāns nespēja noteikt, cik ilgi turpinājās šis noslēpumainais brauciens; tikai no karietes klaboņas saprata, ka viņi

ir izbraukuši ārā no Parīzes un brauc pa šoseju, un, kad kariete apstājās, rēķināja, ka ir nobraucis visticamāk kādas trīs ljē.

Cilvēks maskā izkāpa no karietes pirmais un pasniedza Armānam roku, lai palīdzētu izkāpt.

—   Sekojiet man, cienījamais, cilvēks teica, — un, ja jums dārga dzīvība, necentieties noņemt apsēju no acīm, citādi es jūs nogalināšu.

—   Labi, Armāns atbildēja, — ejiet, es sekošu jums. Viņš dzirdēja bultas un durvju atslēgas skrapstēšanu, tad zem kājām sajuta smiltis, ar kādām parasti nokaisa celiņus; tā viņš nogāja so|us četrdesmit, turklāt visu laiku viņu pie rokas veda cilvēks maskā. Tad Armāns dzirdēja, ka atvērās vēl kādas durvis, un viņa pavadonis teica:

—  Kāpiet augšā desmit pakāpienus.

Armāns uzkāpa un juta, ka zem viņa kājām ir paklājs. Tad pavadonis apsēdināja viņu uz dīvāna.

—   Noņemiet apsēju, — viņš sacīja.

Armāns paklausīja un ar interesi paskatījās visapkārt; viņš bija ārkārtīgi pārsteigts.

Viņš atradās brīnišķīgā buduārā, kura sienas bija klātas ar pelnu pelēku zīdu, telpa bija koķeti un izsmalcināti mēbelēta, to apgaismoja pakārta lampa ar Ķīnas papīra abažūru. Sienas greznoja mūsdienu mākslinieku gleznas, milzīgas lakotas vāzes ar visdažādākajiem ziediem bija novietotas logu ailēs, ko aizsedza divkārši režģoti slēģi un biezi aizkari.

Armāns bija palicis viens; cilvēks maskā paspēja aiziet tai brīdī, kamēr viņš noņēma apsēju.

Buduārā valdīja aromāts, kas solīja noslēpumainu baudu un pārņēma visas drosmīgā jaunā cilvēka jūtas; viņa acis nepacietīgi vērās uz durvīm, kas atradās pretī un pa kurām, pēc viņa domām, vajadzēja ienākt šī apburošā mājokļa fejai.

Un tiešām, durvis gandrīz tajā pašā brīdī atvērās, un mūsu varonis juta, ka sirds krūtīs sāka neprātīgi dauzīties.

Blondā domino ienāca uz pirkstgaliem un devās pie Armāna. Viņa bija maskā tāpat kā Operas ballē, un viņas tērps bija bez vismazākajām izmaiņām.

Kad Armāns ieraudzīja savu sapņu elku, viņš pēkšņi kļuva nedrošs. Brīnumainā būtne sniedza viņam roku un sacīja:

—  Paldies.

Nepazīstamā domāja par rīta divkauju.

Armāns pacēla viņas roku pie lūpām un sajūsmināts to dedzīgi noskūpstīja.

—  Es jūs mīlu… — viņš čukstēja.

Zem atlasa maskas atkal atskanēja gaisīgi smiekli, kādus viņš jau bija dzirdējis.

—  Jūs esat neprātīgs, — nepazīstamā sacīja, — brīnišķīgs neprātis, kas nieku dēļ riskē ar savu dzīvību. Taču es domāju, ka jūs vairs tā nedarīsiet; jums man tas jāapsola…

Domino balss bija maiga un pārliecinoša, un Armāns ar lielu patiku klausījās. Taču, kad viņš atkal sāka skūpstīt viņas roku, domino to lēnām atvilka un sacīja:

—  Es jūs uzaicināju, lai pateiktos, nevis tāpēc, lai klausītos atzīšanos mīlestībā, manu dārgo bruņiniek.

—   Bet es jūs mīlu… — Armāns dedzīgi atkārtoja.

—   Iespējams; tomēr, lai gan šorīt jūs to pierādījāt, es vēl arvien jums neticu.

Un domino smaidīdama piebilda:

—   Es no rīta biju mežā, divdesmit soļus no divkaujas vietas, karietē, aiz kokiem. Es visu redzēju… un ļoti baidījos.

—   Vai tiešām? — Armāns iesaucās, priecādamies kā bērns.

—  Tā ir patiesība.

Dažkārt jauni cilvēki, neraugoties uz savu biklumu, tomēr ir apbrīnojami pašpaļāvīgi: Armāns šajā brīdī bija tam spilgts pierādījums.

—  Tātad jūs mani mīlat? — viņš vaicāja.

Tāds tiešs un negaidīts jautājums, šķiet, samulsināja domino.

—  Nezinu, — viņa vaļsirdīgi atbildēja, — tomēr pilnīgi dabiski, ka es uztraucos par jums.

Armāns nometās ceļos nepazīstamās priekšā un atkal saņēma viņas burvīgās mazās rociņas, kuras šoreiz viņa pat necentās izraut, un ar divdesmitgadīga jaunekļa sajūsmu stāstīja par savu mīlestību, kas tik dīvaini bija iedegusies, un par tīkamo satraukumu, ko pārdzīvo, kopš viņa saista visas viņa sirdsdomas.

—   Es jūs lūdzu, — viņš beidzot sacīja, — parādiet man savu seju, kuru es dievinu, lai arī neesmu redzējis.

Domino noraidoši pakratīja galvu. Armāns lūdza vēlreiz, bet viņa palika nelokāma.

—   Un, visbeidzot, kur es jūs varu satikt? — viņš jautāja, ar mīloša cilvēka stūrgalvīgu neatlaidību izlūgdamies labvēlību.

—   Uzklausiet mani, — atbildēja domino, piecēlusi un nosēdinājusi viņu blakus sev uz dīvāna, — uzklausiet mani, jūs iedomājaties, ka mīlat mani, un es ticu, ka pašreiz jūs par to esat pārliecināts!

—  Ak, jā! — Armāns čukstēja.

—   Taču divdesmitgadīga jaunekļa mīlestība, mans draugs, ir visnepastāvīgākā un pārejošākā lieta pasaulē.

—  Ak! Nedomājiet tā. Es mīlēšu jūs visu mūžu.

—   Mans bērns, jūs vēl nezināt, ka vārdi „visu mūžu“ mīlestībā ir paši lielākie meli.

—   Atļaujiet, viņš sacīja un pielika domino roku pie savas sirds, — vai jūs dzirdat, kā tā sitas…

—   Vai jūs zināt, — nepazīstamā turpināja, — ka es neesmu brīva?

Armāns nodrebēja.

—  Ko jūs ar to gribat teikt? — viņš skumji jautāja.

—  Es piedevu augstākajai sabiedrībai… tai nepielūdzamajai sabiedrībai, kas atraida un nosoda vāju sievieti, tik vāju, ka

viņa spēj iemīlēt uz laiku… Man ir vīrs, kuram sieva pieder ar miesu un dvēseli uz visu mūžu…

—  Mans Dievs! Mans Dievs! — čukstēja samulsušais Armāns, — es tomēr mīlu jūs līdz nāvei…

-    Jums vismaz tā liekas…

-    O! Kā pavēlēsiet jums to pierādīt? Sakiet, pavēliet… Es visu izpildīšu.

-    Mans draugs, domino atbildēja, — mīlestību var pierādīt tikai ar pastāvību.

-    Labi! Pārbaudiet mani…

—  Varbūt…

Un domino piebilda saviļņotā balsī:

—  Vai jūs vēlaties mani vēlreiz redzēt?

-     Un jūs vēl varat man to jautāt?

—  Ja es piekristu… vai jūs man paklausīsiet?

-    Akli.

—  Jūs lietojāt pilnīgi pareizu vārdu, — smiedamās teica domino, — tāpēc ka jūs šeit ieradīsieties tikai ar aizsietām acīm.

—  Piekrītu ar visu sirdi.

—  Un vēl, es nekad nenoņemšu masku.

-    Ak!

-     Vai tad jūs vēlaties, lai es to noņemu tūlīt; taču tādā gadījumā jūs mani vairs nekad nesatiksiet?

—  Lai paliek tā, kā jūs vēlaties, — Armāns piekrita.

—  Tātad, domino turpināja, — jūs nekad neuzzināsiet manu vārdu, ne vietu, kur es dzīvoju, un nekad neredzēsiet manu seju. Ar šiem noteikumiem es esmu ar mieru jūs pieņemt.

Armāns neatbildēja, bet ar lūpām pieskārās domino baltajai pierei, un viņam likās, ka nepazīstamā nodrebēja.

Viņš ilgi stāvēja viņas priekšā uz ceļiem, čukstēdams tos valdzinošos niekus, ko sauc par mīlas valodu, un viņa klausījās, smiedamās un piedodama tūkstošiem vaļību.

Piepeši pulkstenis nosita trešo rīta stundu.

-    Celieties, nepazīstamā pavēlēja, — laiks šķirties.

—  Vai jau? — Armāns ar nožēlu čukstēja, gluži kā Romeo pirmajos uzlecošās saules staros atvadīdamies no savas Džuljetas.

—   Tā vajag, — viņa teica, — bet mēs drīz atkal redzēsimies.

—  Kad? Cikos? — Armāns vaicāja.

Nepazīstamā, liekas, domāja.

—   Šodien ir ceturtdiena, — viņa teica, — sestdienas vakarā lajā pašā stundā esiet tajā pašā vietā, un mēs atkal spēlēsim meiteni ar zelta acīm.

Kamēr viņa runāja, Armāns tīksminājās ar viņas garajiem matiem, kuru nokrāsa atgādināja baroneses Senlīsas matus.

—   Vai jūs atļausiet uzdot vienu netaktisku jautājumu? — viņš sacīja, pakļaujoties pēkšņajai domai.

—  Jautājiet.

—   Vai jūs pazīstat baronesi Senlīsu?

Uzdodot šo jautājumu, Armāns uzmanīgi vēroja domino; taču viņa neizrādīja ne mazāko samulsumu un mierīgi atbildēja:

—  Esmu satikusi viņu augstākajā sabiedrībā. Par šo sievieti klīst dīvainas valodas, kas viņai neglaimo. Esmu ļoti priecīga, ka man ar viņu nav nekā kopēja, tikai mati viņai, liekas, ir tādā pašā krāsā kā man.

„Noteikti,“ Armāns nodomāja, „tā nav viņa.“

Gaišmatainā domino paņēma apsēju un parādīja to jaunajam cilvēkam.

—  Atļaujiet, — viņa sacīja, — es jūs saposīšu ceļam.

Viņa aplika apsēju jaunekļa galvai un maigi sacīja:

—   Līdz sestdienai! Taču atcerieties: ja jūs pa ceļam uzdrošināsieties noņemt apsēju, jūs riskēsiet ar savu dzīvību.

Armāns dzirdēja zvaniņu, tad attālinājās viegli soļi, pēc tam tuvojās smagāki soļi un atskanēja viņa pavadoņa balss:

—   Ejam kungs, — teica cilvēks maskā, paņemdams Armānu aiz rokas.

Armānu atkal izveda ārā un pavadīja līdz karietei, kur viņam blakus apsēdās noslēpumainais pavadonis, kas atkal atgā

dināja par draudošajām briesmām, ja viņš iedomātos noņemt apsēju.

Brauciens karietē ilga apmēram stundu, beidzot tā apstājās. Cilvēks maskā izlaida Armānu un teica:

—   Kad jūs dzirdēsiet, ka kariete ir aizgriezusies aiz stūra, varat noņemt apsēju.

Armāns paklausīja un nekustīgi stāvēja, līdz karietes troksnis izzuda tālumā; kad viņš noņēma apsēju, izbrīnīts ieraudzīja, ka atrodas pie mazā namiņa vārtiem Šaljo ielā.

Ausa gaisma; dārza augstajos kokos iedziedājās putni, un Armāns ieraudzīja veco 2ovu, kurš jau bija piecēlies un nemierīgi staigāja pa mazo zāles klāto pagalmiņu, tāpēc ka pārāk reti gadījās, ka viņa jaunais kungs atgriežas tik vēlu.

—  Ak, Armāna kungs, Armāna kungs! — viņš sacīja maigā un reizē īdzīgā balsī. — Jūs darāt pāri savai jaunībai, jūs pārāk steidzaties dzīvot.

—   Tā nav nekāda nelaime! — Armāns smiedamies atbildēja. — Es esmu laimīgs, un tas nozīmē ļoti daudz.

XXVII

Divus mēnešus Armāns -bija pats laimīgākais cilvēks pasaulē. Sākumā divas, tad trīs reizes nedēļā skaisto jauno cilvēku Tebū ielas stūrī gaidīja noslēpumainā kariete ar ģērboni vai kariete bez ģerboņa un vienmēr viens un tas pats cilvēks maskā, kurš piedraudēja nogalināt ar dunci, ja viņš uzdrošinātos noņemt apsēju.

Divus mēnešus Armānam sagādāja baudu šī noslēpumainība, tad pamazām virsoroku guva ziņkārība, un viņš pajautāja savam elkam, vai tiešām viņa tam nekad neparādīs savu seju.

—  Nē, — viņa vēsi atbildēja, — un, lai sodītu jūs par šādu uzbāzīgu jautājumu, jūs mani vienu nedēļu neredzēsiet.

Velti jauneklis lūdzās, viņas lēmums bija nelokāms. Veselu nedēļu noslēpumainais pavadonis bulvārī neparādījās.

Ja nebija iespējas satikties, Armānam radās vēlēšanās vismaz parunāt par nepazīstamo sievieti. Līdz šim viņš bija klusējis par savu laimi, taču laimīgiem cilvēkiem vienmēr rodas vēlēšanās pēc uzticības personas, tas ir, pēc sirdsdrauga, ar ko dalīties savā laimē, un mūsu varonis izvēlējās to pašu draugu, kas bija viņa sekundants un izstāstīja viņam visu par Senlīsas kundzi un viņas dēkām.

—   Vai tu re! — sacīja jaunais cilvēks, — viens no diviem: vai nu viņa ir neglīta, un tad es saprotu šo maskēšanos, vai arī tev ir laimīgs sāncensis.

Šie vārdi Armāna sirdī pamodināja greizsirdību. Viņš mīlēja pirmo reizi un pirmo reizi juta neparastas skumjas, iedomājoties, ka viņa varbūt mīl kādu citu…

Šādu atziņu Armāns bija guvis soda sestajā dienā; atlikušajās divās dienās viņš pārcieta ļoti lielas mokas un nodevās visdīvainākajiem minējumiem.

Pienāca astotā diena. Laiks vilkās neticami gausi, beidzot pulkstenis nosita tikšanās stundu, un Armāna sirdi pildīja neizsakāms prieks, kad viņš bulvārī atkal ieraudzīja karieti.

Pēc stundas viņš jau bija pie gaišmatainās domino kājām. Taču, ja cilvēka sirdī ir ieperinājies greizsirdības dēmons, mīlestība nav nekas vairāk kā iemesls asiem apvainojumiem.

Blondā domino sagaidīja Armānu ar smaidu un pastiepa viņam savu skaisto roku ar vārdiem:

—  Esmu jums piedevusi!

Armānam vajadzēja būt apmierinātam un uzskatīt sevi par vislaimīgāko cilvēku. Nekā nebija; viņš sāka gausties, izklāstīja savas aizdomas un par katru cenu vēlējās uzzināt, kāpēc viņa negrib parādīt savu seju.

Šoreiz domino bez satraukuma, mierīgā, melodiskā balsī atbildēja:

—   Vai jūs zināt, mans draugs, ka sieviete, kura līdzīgi man ir aizmirsusi augstāko sabiedrību un savus pienākumus, lai ļautos mīlestībai, ir tik kautrīga un tik lepna, ka labprāt noslēptu savu pagātni un kļūtu pavisam citādāka tam cilvēkam, kuru viņa mīl. Jūs, mans mīļais un nepieticīgais, nezināt, ka

varat sastapt mani kādā viesistabā, kur es nebūt nebūšu tā, kuru jūs mīlat, bet sieviete ar skanīgu vārdu un augstu stāvokli sabiedrībā. Un vai tiešām jūs vēlētos, lai es tad sarktu un nolaistu acis, paveroties uz jums?

—  Ak! — satraukti čukstēja Armāns, — vai tiešām jūs uzskatāt mani par tik netaktisku un vai tiešām jūs domājat, ka es savu laimi atklāšu pūlim?

—  Nē, bet var gadīties, ka jūs kļūstat greizsirdīgs.

Pie šiem vārdiem Armāns nodrebēja.

—   Kāpēc greizsirdīgs? — viņš jautāja.

—   Tāpēc, ka sabiedrībā jauna un skaista sieviete, un es esmu skaista, — nepazīstamā koķeti teica, — vienmēr atrodas jaunu dendiju bara ielenkumā, kas nevar pat iedomāties, ka viņai līdzās ir cilvēks, kuru neviens nepazīst, bet kurš mīl šo sievieti un ir viņas mīlēts, un katrs vārds, ko viņi pusbalsī pasaka, kā ar nazi griežas šī cilvēka sirdī.

—   Zvēru jums, ka es nekad neiešu tur, kur varu jūs satikt.

—   Pieņemsim; taču mēs varam sastrīdēties, un kurš tad var atbildēt par sevi?

Armāns pārtrauca viņu ar žestu.

—  Jūs lieliski zināt, ka esmu jūsu vergs un vienmēr jums paklausīšu.

Blondā domino neko neatbildēja un izskatījās domīga un norūpējusies, ielikusi savu roku Armāna rokā. Jaunais cilvēks nodomāja, ka nepazīstamā ir gatava piekāpties, un viņa ķermenim jau pārskrēja priecīgas trīsas.

—   Labi, — viņa sacīja, — dodiet man divdesmit četras stundas laika…

—  Bet pēc tam?

—   Pēc tam, nejaukais greizsirdi, — viņa čukstēja, — jūs noticēsiet, ka es esmu skaista.

Un pirms viņš paspēja ko iebilst, viņa uzlika apsēju un maigi sacīja:

—  Līdz rītam!

Otrā dienā Armāns ieradās uz tikšanos parastajā laikā, taču karietes nebija. Viņš gaidīja stundu, divas…

Pagāja nakts, un diena viņu sastapa staigājam pa bulvāri, pa dubļiem.

Armāns izmisis atgriezās mājās; viņu pārņēma visdrūmākās nojautas. Vai nu viņa ir slima, vai arī grib attālināt sava inkognito atklāšanu?

Mokoši pagāja diena; pienāca vakars, un viņš skrēja uz bulvāri. Karietes nebija, un Armāns, tāpat kā iepriekšējā naktī, velti nogaidīja līdz rītam.

Tā pagāja trīs naktis. Armāns tomēr vēl cerēja ieraudzīt noslēpumaino karieti, kas aizvestu viņu pie mīļotās, taču cerības bija veltīgas.

Pulkveža dēls staigāja kā apmāts un gribēja jau izdarīt pašnāvību, kad piepeši saņēma vēstuli uz tāda paša papīra kā zīmīti, kurā kādreiz bija aicinājums uz pirmo satikšanos.

Vēstule apturēja viņa roku, kas jau bija gatava pavērst pistoles stobru pret sirdi. Tā bija viņa, kas atrakstījusi vēstuli.

Viņš atstūma nost nāvējošo ieroci un ar cerību trīsām uzplēsa aploksni un izlasīja:

„Mans draugs, jūs bez šaubām esat lasījis grāmatu „Tūkstots un viena nakts“ un varbūt atceraties pasaku „Aladina lampa“. Ģēnijs ieradās pie nabadzīga Allaha un Pravieša kalpa un teica viņam: „Es gribu padarīt tevi bagātāku par Persijas šahu, mūsu slaveno kungu. Nāc man līdzi.“

Persietis sekoja ģēnijam, kas, turēdams lampu rokā, ieveda viņu alā, kura bija noklāta ar rubīniem un smaragdiem, pilna ar dārgakmeņiem un pasakaini skaistiem briljantiem.

Persietis pēc ģēnija pavēles piepildīja ar tiem lielu maisu un aiznesa.

—   Tu vari vēlreiz piepildīt maisu, — viņam sacīja ģēnijs, — un nest līdzi.

Persieties ķērās pie darba un salasīja lik daudz briljantu un rubīnu, ka los tikko varēja salikt maisā. Tad ģēnijs viņam teica:

—   Tagad par šiem dārgumiem tu vari, ja vien vēlies, nopirkt veselu karaļvalsti. Ej!

Un viņš pavēlēja persietim iet ārā no alas. Persietis paklausīja, taču, iedams ārā, dienas gaismā ieraudzīja lielu briljantu, kas viņam likās skaistāks par visiem viņa dārgakmeņiem, un viņš sacīja savam pavadonim:

—  Es vēlos paņemt vēl ari šo.

—   Nelaimīgais cilvēk! — ģēnijs dusmīgi atbildēja. — Tava alkatība tevi ir pazudinājusi…

Tajā pašā mirklī abas sienas nogruva, savos gruvešos aprakdamas alkatīgo persieti.

Tātad, mans draugs, šis stāsts ir arī par jums. Jūs baudījāt manu mīlestību: kas vēl bija vajadzīgs jūsu alkatīgajai sirdij? Jūs gribējāt redzēt manu seju, un noslēpumainā ala, kur slēpās mūsu mīlestība, sagruva.

Ardievu!… mēs vairs nekad neredzēsimies!“

Izmisuma kliedziens izlauzās no Armāna krūtīm; viņš atkal satvēra pistoli un nolēma nonāvēties… Taču kāda roka izrāva pistoli… 7

Viņa draugs, viņa sekundants, viņa noslēpuma līdzzinātājs bija ienācis tajā brīdī, kad jauneklis lasīja vēstuli, un tagad pacēla to no paklāja, kur tā bija nokritusi, kad izslīdēja no satriektā Armāna rokām.

—   Tu esi traks! — viņš kliedza. — Tu gribi nonāvēties? Izbeidz! Šī sieviete tevi nekad nav mīlējusi.

—  Toties es mīlēju viņu, es… — Armāns murmināja.

—  Labi! Mēs viņu atradīsim.

Šie vārdi Armānam bija pēdējā cerība, viņš jutās kā uz nāvi notiesātais.

—   Mans draugs, — turpināja Armāna sarunas biedrs, — dod man nedēļu laika, un, lai arī ne reizi neesmu redzējis viņu,

es to atradīšu un parādīšu tev cilvēku pūlī tavu blondo domino.

Tā kā Armāns izbrīnīts skatījās uz draugu, viņš turpināja:

—  Ja vēlies, pastāstīšu mazliet par sevi? Klausies. Es biju karsti iemīlējis kādu sievieti; taču viņai bija vīrs, īsts tīģeris. Es sastapu šo sievieti visur: uz ceļa, augstākajā sabiedrībā, vai, pareizāk sakot, viņa nepārtraukti redzēja, ka es sekoju viņai pa pēdām. Valša prelūdija, kadriļa, vārdu sakot, es visur atradu iemeslu, lai atrastos viņas tuvumā. Ja viņa gāja klausīties sprediķi, arī es biju tur; ja viņa parādījās mežā, arī mani tur varēja salikt, jājam uz zirga. Vispār, šī sieviete visur varēja sajust sava dievinātāja skatienu, kas liecināja, cik stipri es viņu milu, tāpēc ka mana mīlestība bija tik bijīga, lik bezgalīga, ka es nekad nebūtu iedrošinājies viņai tajā atzīties. Vīrs nobijās no cilvēka, kas visur sekoja viņa sievai, jūsmoja par viņu, bet neatklāja savu mīlestību; viņš nolēma, ka pastāvība ir pats stiprākais ierocis, ar kuru var ietekmēt cilvēka sirdi, un nolēma atstāt Parīzi, Franciju, Eiropu, aizvedot līdzi arī savu dārgumu; viņš tik prasmīgi nosflēpa pēdas, ka sākumā zaudēju cerības kādreiz atrast savu mīļoto sievieti. Taču es viņu mīlēju, vai tu saproti, mīlēju līdz neprātam, un es izdarīju visvienkāršāko aprēķinu: nolēmis, ka zeme ir tikai smilšu graudiņš, es teicu pats sev, ka desmit gadu laikā es to uzvandīšu no augšas līdz apakšai. Es ķēros pie darba un pēc diviem gadiem atradu savu mīļoto Ontario krastos, indiāņu mājiņā.

—   Bet vīrs? — Armāns vaicāja.

—   Vīrs bija kļuvis par plantatoru, pēc tam viņš nomira. Tātad es atradu jaunu un skaistu atraitni, kam piederēja miljoni un kuru aizkustināja mana uzticība. Es būtu varējis ar viņu apprecēties, bet… te tad arī ir visa mana stāsta būtība — pārāk ilgi biju viņu meklējis, lai turpinātu mīlēt. Mans mērķis bija sasniegts, mana vēlēšanās apmierināta. Tātad, mans draugs, mūsu likteņi ir vienādi. Vīra vietā tavai gaišajai domino ir maska; šī maska ir šķērslis, tirānija, ja vēlies. Mana mīļotā sieviete pārbrauca pāri jūrām, lai noslēptos no manis, tava pat neizbrauca no Parīzes. Pārmeklēt Parīzi var piecpadsmit dienu lai

kā; bet dod man tikai nedēļu, un es parādīšu tev to, kuru tu mīli, neredzējis viņas seju; es tev parādīšu viņu ar atklātu seju, un tu beigsi viņu mīlēt.

—  Nekad… — Armāns čukstēja.

—   Klausies, — draugs turpināja, — šodien ir brīnišķīgs laiks, un tagad pulkstenis ir četri, brauksim uz mežu, mēs varbūt satiksim viņu tur.

*             * #

Armāns lika aizjūgt skaisto angļu zirgu pilnīgi jaunā ekipāžā, un pēc divdesmit minūtēm jaunie cilvēki brauca cauri Mailo vārtiem.

Pulkstenis rādīja pieci. Bija maija mēnesis, tāpēc Buloņas mežs mudžēja no visgreznākajām ekipāžām.

Pirms aizbraukšanas no Parīzes uz savām muižām visa augstākā sabiedrība vēlējās pēdējo reizi izrādīties šajā elegantajā pastaigu vietā.

—  Esmu gatavs zvērēt, — sacīja draugs, ka blondā domino un baronese Senlīsa ir viena un tā pati persona.

—  Tas nav iespējams, — Armāns atbildēja, atcerējies, cik nicīgi domino runāja par baronesi.

—  Skaties, lūk, ari baronese…

Armāns sajuta dīvainas trīsas un nobijās: ja nu pēkšņi tā ir viņa… Tik dīvaina ir cilvēka sirds!

Patiešām, baronese Senlīsa brauca atklātā karietē ar diviem žokejiem, tērptiem dzeltenās samta livrejās. Viņa bija atlaidusies sēdeklī un, rotaļādamās ar lietussargu, klausījās, ko viņai stāsta slaids un skaists, tumsnējs jauns cilvēks, kas sēdēja karietes priekšējā sēdeklī.

—   Lūk, ari baronese Senlīsa, — Armāna draugs turpināja, — viņa brauc kopā ar grāfu Stepanu.

—   Kas tas par grāfu Stepanu? — Armāns taujāja, juzdams sirdī mostamies greizsirdības vētru: ja domino un baronese ir viena un tā pati sieviete, tad kā var viņa mīļotajai blakus sēdēt cits.

—  Grafs Stepans ir jauns krievu augstmanis, kas Parīze tērē savus milzīgos ienākumus.

—   Un tālāk?..

—   Bet tālāk — viņš ir iemīlējies Senlīsa kundzē.

Armāns nobālēja.

—  Kā?.. Vai viņš viņu mīl? — jauneklis tikko dzirdami jautāja.

—   Es jau tev, mans dārgais, stāstīju, ka par baronesi klīst dažādas valodas. Var gan būt, ka ne vikonts Ralfs, ne marķīzs de R., ne grāfs Stepans nekad nav skūpstījuši pat viņas sārto nadziņu galiņus… Bet var būt arī citādi… Un tu jau esi bāls kā nāve, lai gan vēl nav pamatota pierādījuma manām aizdomām, ka baronese būtu viņa.

Pa to laiku vieglā ekipāža, kas brauca lejup pa lielo aleju, un augšup braucošā kariete sastapās; Armāna draugs pētoši palūkojās uz baronesi; bet jaunais cilvēks, galīgi nobālis, ieurbās viņā ar acīm.

Senlīsa kundze, kas, liekas, grāfa Stcpana vārdos daudz neklausījās, izklaidīgi palūkojās uz. diviem jaunajiem cilvēkiem un uz viņu zirgu.

—  O! Cik brīnišķīgs zirgs! — viņa sacīja tik skaļi, ka ari Armāns un viņa draugs dzirdēja šo uzslavu.

Starp citu, ne viņas balsī, ne skatienā nebija jūtams ne mazākais samulsums vai izbrīns…

Viņas rrtka turpināja viegli rotaļāties ar lietussargu, bet lūpas visu laiku smaidīja, un jauno cilvēku skatienus viņa uztvēra ar tādas sievietes vienaldzību, kas pieradusi, ka par viņu tīksminās.

—   Vai nu viņa labi prot savaldīties, — čukstēja Armāna draugs, — vai arī tā nav viņa.

Kariete aizbrauca līdz Mailo vārtiem, pagriezās atpakaļ un otrreiz satikās ar ekipāžu.

Baronese bija tik pat vienaldzīga, bet grāfs Stepans ar interesi vēroja braucējus ekipāžā, it īpaši Armānu.

—   Tā! — čukstēja jaunā cilvēka ceļabiedrs, — viņa sevi nodeva!

—  Ko tu ar to gribi teikt? — iesaucās Armāns, kam sirds sāka dauzīties.

—   Es gribu teikt, ka baronese Senlīsa ir tava blondā domino.

—  Kā tu to zini?

—   Mani par to pārliecināja grāfa Stepana skatiens. Viņa ir pateikusi grāfam tavu vārdu, un viņš vēroja tevi nicīgi un greizsirdīgi. Bet kā gan viņa tevi pazīst, ja tā nav noslēpumainā domino?

Armānu pārsteidza tik loģisks secinājums.

—  Tomēr viņa man teica…

Draugs paraustīja plecus.

—  Tā ir viņa, — draugs atkārtoja.

—   Un tomēr es viņu mīlu…

—  Tu esi jucis?

—   Lai!

—  Atgriezies mājās un ietriec sev lodi pierē, es tevi vairs neatturu. Labāk mirt, nekā mīlēt šo sievieti.

—  Nē, — nikni iesaucās Armāns, — es viņu mīlu un gribu vēlreiz redzēt… gribu, lai viņa atkal mani pieņem!

—   Dārgais draugs, viens no diviem: vai nu es kļūdos, un tādā gadījumā lava vēlēšanās iekļūt baroneses Senlisas mājā ir neprāts, vai arī tā ir viņa, un tad tevi var vienkārši izlikt aiz durvīm, visai pieklājīgi paskaidrojot, ka viņai nav tas gods tevi pazīt.

—  Es nogalināšu šo cilvēku! — čukstēja satracinātais Armāns.

—  Tas būtu muļķīgi un vissliktākais veids, kā mēģināt nokļūt pie viņas.

Draugs pavadīja Armānu līdz mājām un izmantoja visu savu daiļrunību, lai viņu nomierinātu un pārliecinātu atteikties no šīs mīlestības.

Taču Armāns mīlēja! Un vai ir iespējama saprātīga saruna ar cilvēku, kas iemīlējies! Tikai tad, kad draugs svinīgi apsolīja ievest Armānu baroneses Senlīsas mājā, viņam izdevās jauno cilvēku mazliet nomierināt.

*

Pagāja divas dienas.

Armānu visu laiku mocīja nervu drudzis, un viņš nevarēja piecelties no gultas: jauneklis bija tuvu neprātam; viņš bija greizsirdīgs uz grāfu Stepanu.

Vecais Žovs gribēja ziņot pulkvedim par viņa dārgā dēla nervu stāvokli, taču Armāns baidījās stāstīt tēvam par savām bēdām un lūdza Žovu neiet uz Hcldera ielu.

īgņa nespēja atteikt audzēkņa lūgumam un aizgāja uz savu stūri izraudāties par viņu.

—  Viņu ir noskauduši, — vecais vīrs teica.

Beidzot trešās dienas rītā ieradās draugs.

—  Vai tu gribi redzēt baronesi? — viņš jautāja.

Armāns aiz prieka iekliedzās.

—  Viņa rīko maskuballi. Dejas noliks dārzā, kas būs iluminēts.

—   Es iešu, — Armāns sacīja.

—   Mūsu draugs Rauls B., — viesis turpināja, — mēdz būt pie viņiem, un viņš lūdza baronesei atļauju stādīt tevi priekšā…

—   Un… — Armāns taujāja, — viņa atteica?

—  Nē, tu esi saņēmis ielūgumu.

Viņš pasniedza Armānam drukātu biļeti, uz kuras bija atstāta tukša vieta uzaicinātā vārdam.

Mīlētājiem no izmisuma līdz cerībām ir viens solis. Armāns pārliecināja pats sevi, ka šis ielūgums bija piedošana.

—   Viņa vēl arvien mani mīl!

Lai gan balle tika rīkota nākošajā dienā, tomēr Armāns paspēja izveseļoties.

Reakcija bija ļoti strauja, cerība ieraudzīt baronesi viņu tūlīt izārstēja.

XXVIII

Armānu ar baronesi Senlisu iepazīstināt apsolīja jauns cilvēks, kura vārds bija Alberts R. Viņš zināja Armāna mīlas dēkas noslēpumu un bija pārliecināts, ka pēc balles slimais atgriezīsies mājās pilnīgi vesels.

Balles dienā pulksten sešos vakarā R. kungs ieradās mazajā Saljo ielas namiņā.

Armāns bija sagādājis uzvalku, kas viņam piestāvēja tik lieliski, ka draugs iesaucās:

—   Zvēru pie sava goda vārda, ka miers tiks noslēgts nekavējoties, ja vien baronesei Senlīsai un gaišmatainajai domino ir kaut kas kopējs. Mēs ieradīsimies pulksten vienpadsmitos, — R. kungs turpināja, — tieši tad, kad sabrauc izmeklētā sabiedrība, un man liekas, ka tu tūlīt uzzināsi, vai baronese Senlīsa ir tieši tā sieviete, kuru tu meklē.

—  Kā tā? — Armāns jautāja.

—   Viņu tūlīt ar tevi iepazīstinās, un viņa ar tevi sarunāsies.

—  Tev taisnība, — jaunais cilvēks piekrita.

—  Balss viņu nodos.

Jaunie cilvēki iesēdās karietē un ceturtdaļstundā nobrauca attālumu no Šaljo līdz Babilonijas ielai, kuras galā atradās Senlīsas savrupmāja.

Abas ielas malas bija pieblīvētas ar ekipāžām, bet pagalmā rosījās ļoti daudz sulaiņu.

R. paņēma iemīlējušos jaunekli zem rokas un ieveda nama pirmajā stāvā, kur atradās balles zāle. Tā bija spilgtas gaismas pielieta un ņirbēja tērpu dažādībā.

Dejotāju bija tik daudz, ka Armānam un viņa draugam nācās pagaidīt uz sliekšņa, kamēr beigsies valsis.

—   Tā ir pasaka no „Tūkstots un vienas nakts“, — sacīja kāds jauns cilvēks, kas stāvēja viņiem blakus.

—   Redziet, kur dejo karaliene, — teica cits un norādīja ar roku.

Armāns paskatījās runātāja norādītajā virzienā un ieraudzīja blondo un gaisīgo baronesi, kas aizrautīgi dejoja valsi ar kavalieri janičāra tērpā, un Armāns tūlīt pazina grāfu Stepanu.

Pulkveža dēls atkal juta greizsirdības uzplūdumu, kas viņam bija sagādājis tik daudz ciešanu tajā dienā, kad tas mežā satika karieti ar baronesi Senlīsu un skaisto krievu.

Baronese dejoja ar tādu sajūsmu, ka, traukdamās valša virpulī sava kavaliera apskāvienos, likās aizmirsusi savus viesus un visu pasauli.

—   Grāfs Stepans gan ir laimes luteklis, — sacīja kāda balss netālu no Armāna.

To teica pavisam jauns cilvēks, kas arī bija iemīlējies baronesē un juta greizsirdību pret grāfu.

—  Kāpēc laimes luteklis? — jautāja cits.

—  Tāpēc, ka viņš dejo ar baronesi.

—   Šī laime ir pieejama arī tev, mans draugs. Vajag tikai viņu uzlūgt.

—  Ak! Ne jau par to laimi es runāju!

—  Par kādu tad?

—  Pavisam par citu!

—   Dārgais draugs, baronese ir tik pat laipna pret grāfu, kā pret tevi un pret mani.

—  Ļoti šaubos par to. Kur ir pierādījumi?

—  Redzi, pierādījumu man nav, toties ir pārliecība.

Šī saruna, kas notika pusbalsī, plosīja Armāna sirdi un, to klausoties, viņš izmisīgi tvērās pie cerībām.

—  Tā nav viņa, tā nevar būt viņa, jauneklis sevi mierināja.

Valsis beidzās; dejotāji pavadīja savas dāmas uz vietām, un zālē atjaunojās kustība.

—   Ejam, sacīja R. kungs, lauzdamies cauri pūlim un dodamies pie baroneses.

Armāna sirds satraukti pukstēja, viņš gāja grīļodamies. Viņas vārdi būs spriedums viņam.

—  Baronese, — teica Alberts R., atļaujiet jūs iepazīstināt ar Armānu L. kungu.

Apburošs, lai arī vienaldzīgs smaids pārslīdēja baroneses lūpām; ar paklanīšanos viņa atbildēja uz godbijīgo Armāna sveicienu un, rotaļādamās ar vēdekli, teica dažus vārdus.

Šie vārdi, ko pavadīja vēdekļa troksnis, lika izteikti tik klusi, ka Armāns nevarēja sadzirdēt viņas balss skaņu. Baronese attālinājās, balstīdamās uz sava kavaliera rokas.

Armāns bija ārkārtīgi bāls, un viņa satraukumam mazākā sabiedrībā katrā ziņā tiktu pievērsta uzmanība.

—  Tā ir viņa, — jauneklis teica Albertam R., — es vairs nešaubos! Tā ir viņa!

—  Tādā gadījumā viņa lieliski prot savaldīties, — Alberts sacīja, — tāpēc, ka jūsu skatienu viņa izturēja pavisam mierīgi. Vai jūs uzaicināsiet viņu dejot?

—  Jā, jā… — Armāns čukstēja, nervozi drebēdams, — un jūs tiešām domājat, ka grāfam Stepanam ir panākumi?

—   Mans draugs, — Alberts teica, — lai atbildētu uz jūsu jautājumu ar jā vai nē, vajag pārsteigt viņu uz ceļiem baroneses Scnlīsas priekšā, lai gan arī tas neko nepierāda, izņemot kaisli, kurai viņa var arī neatbildēt.

—  Tātad jūs domājat?..

—  Es neko nedomāju! Varbūt: jā, varbūt: nē. Redziet, augstākajā sabiedrībā pastāv divi yeidi, kā noslēpt mīlas dēku: pirmais un vulgārākais ir turēt savu pielūdzēju pieklājīgā attālumā no sevis, izrādīt pat antipātiju pret viņu, nekad viņam neuzsmaidīt, lai neizraisītu nekādas aizdomas, bet otrais un oriģinālākais ir baroneses variants, ja tikai viņai ir mīlas dēka ar grāfu. Viņa to ir padarījusi par savu kavalieri, viņš visur pavada baronesi, un augstākā sabiedrība, kas nav sevišķi tālredzīga, saka:

„Ja viņš tas būtu, tad taču viņa nepasvītrotu savus sakarus ar to. Tas ir tikai triks.“

Alberts R. palūkojās uz Armānu un ieraudzīja, ka viņš ir bāls kā nāve.

—   Vai tiešām jūs tā mīlat šo noslēpumaino būtni, kuras seju ne reizi nebijāt redzējis? — viņš vaicāja.

—   Ļoti!.. — Armāns atbildēja.

—  Bet ja tā nav baronese Senlisa?

—   Nu, ko! Es apstaigāšu visu pasauli, tomēr atradīšu viņu.

—  Bet ja tā ir viņa?

Tik krasi nostādīts jautājums jauno cilvēku šausmināja.

—   Jā, — Alberts turpināja, — ja tā ir viņa, ko jūs darīsiet?

—  Nezinu…

—   Mans dārgais, ticiet manai pieredzei: vieglāk ir uzcelt plecos Atlasa kalnus nekā atgriezt sievieti pie tā cilvēka, kuru viņa vairs nemīl. Tagad viņa mīl grāfu Stepanu.

—   Nu, un tad, es viņu nogalināšu!

—  Tas būtu netaisni.

—   Kāpēc?

—  Tāpēc, ka ir muļķīgi un negodīgi atriebties cilvēkam par to, ka mīļotā sieviete viņu vērtē augstāk.

Šajā brīdī jaunie cilvēki, kas stāvēja zāles vidū, ieraudzīja baronesi nākam uz viņu pusi. Šoreiz viņa gāja zem rokas ar padzīvojušu diplomātu.

Armāns piegāja pie viņas un teica:

—  Vai es, baronese, varu cerēt uz laimi, ka jūs piekritīsiet dejot ar mani nākošo valsi?

Viņa atbildēja ar apstiprinošu smaidu, viegli palocīja galvu un aizgāja garām.

Tas viss bija tik dabiski, un nevarēja pat iedomāties, ka viņa tīšām izvairās no sarunas.

*             * *

Veselu stundu Armāns drudžainā nepacietībā staigāja pa zālēm, gaidīdams, kad sāksies valsis, ko viņš varēs dejot ar viņu; izdzirdis ritorneli, viņš juta ārkārtīgu satraukumu.

—  Nu, drošāk! — viņam pačukstēja Alberts R.

Armāns piegāja pie baroneses un atgādināja viņai doto vārdu.

—   Ar prieku, — viņa atbildēja, pieceldamās un atbalstīdamās uz viņa rokas.

Ak, viņa pateica šos vārdus, un viņas balss tembrs skaidri ieskanējās Armāna ausīs; jaunais cilvēks pavisam apmulsa, atkal izdzirdis melodiskās skaņas, kuras tik bieži bija likušas trīsēt viņa sirdij.

Divdesmit gadu vecam cilvēkam jūtas izpaužas gluži kā mazam bērnam, un viņš izdara muļķību pēc muļķības. Armānam vajadzēja vispirms pavērot šo sievieti un pārbaudīt, vai tiešām viņa visā pilnībā saista viņa sirdi, un būtu bijis augstākā mērā gudri un taktiski, ja viņš izliktos, ka nepazīst Senlīsa kundzi. Taču Armānam bija tikai divdesmit gadi.

Tiklīdz bija atskanējušas pirmās valša taktis un abi sāka dejot, viņš, viss drebēdams, teica:

—   Beidzot taču… beidzot taču… esmu jūs atradis.

Ar neizsakāmu grāciju viņa noliecās pār viņa roku un pusaizvērtām acīm, likās, pilnīgi atdevās valša virpulim, kad viņas ausis uztvēra Armāna vārdus.

Viņas acis ziņkārē plaši iepletās, viņa izbrīnīti paskatījās uz jaunekli un vaicāja:

—  Vai tad jūs mani kaut kur jau esat saticis?

Viņas jautājums skanēja tik mierīgi, kā jautā sieviete, kas pieradusi dzirdēt atzīšanos mīlestībā valša laikā un divas atzīšanās, dejojot kadriļu.

—   Baronese, — Armāns čukstēja, — vai tiešām jūs esat aizmirsusi Operas balli.

—   Es tur esmi bijusi tikai vienu reizi kopā ar viru, — baronese, turpinot dejot, atbildēja, — man toreiz bija sešpadsmit gadu un ļoti gribējās redzēt turienes balli. Ak, tur bija pretīgi.

—   Un… pēc tam jūs tur ne reizes neesat bijusi? — Armāns vaicāja.

—  Nekad.

Armāns nodrebēja un saprata, ka baronese nolēma noliegt visu, kas saistīts ar domino.

—   Tātad jūs būsiet nepielūdzama? — viņš jautāja ar lūgumu balsī.

—   Es? — viņa jautāja ar neatdarināmu naivitāli. — Kur es varētu būt nepielūdzama?

—   Ak, — sacīja Armāns, — tā tomēr ir jūsu balss, jūsu piere, jūsu mati… Tā esat jūs?

Pie šiem vārdiem baronese Scnlīsa tīšām nojauca valša soli un apstājās; tad viņa paskatījās uz savu kavalieri un sacīja:

—   Es domāju, cienījamais, ka jūs esat kādas mistifikācijas upuris. Redzu jūs pirmo reizi, kā gan jūs varējāt mani pazīt?

Armāns nobāla, un viņa sirds apstājās. Tagad viņš vairs nešaubījās: baronese un domino ir viena un tā pati sieviete.

Taču pārsteigts par baroneses Senlīsas mierīgo atbildi, viņš ar bailēm palūkojās uz viņu.

„Tā ir sfinksa,“ viņš nodomāja.

Armāns nezināja, ko atbildēt, bet, apņēmis viņu ap vidu, sāka ar tādu kā neprātīgu trakošanu griezt viņu valša taktī.

Kad valsis beidzās, baronese taisīja banālu reveransu, ar kādu sievietes parasti pateicas saviem kavalieriem, un, neļāvusi Armānam pavadīt sevi uz vietu, paņēma zem rokas grāfu Stepanu, kas gāja garām.

Tas viss notika tik ātri, ka Armāns palika nekustīgs un apjucis zāles vidū.

Alberts R. uzminēja, kas starp viņiem noticis, un pienāca pie Armāna.

—   Nu kā? viņš jautāja.

—   Viņa noliedz.

—   Pilnīgi saprotami.

—  Ak tā! Jūs tā domājat? — viņš dobjā balsī jautāja.

—   Mans draugs, — Alberts teica, — jums ir divas izejas, ja jūs tiešām esat pārliecināts, ka tā ir viņa.

—  Kādas?

—   Pirmā, un pēc manām domām, visprātīgākā, ir nemanāmi aiziet no šejienes un nekad vairs šeit neatgriezties. Dzīvē tā dažreiz gadās, ka jāizsvītro no sirds draugs vai sieviete, taču to vajag darīt mierīgi un saglabājot pašcieņu. Pacentieties aizmirst baronesi Senlīsu un braucam paēst vakariņas Angļu kafejnīcā, bet ar rītdienu meklējiet sev jaunu aizraušanos.

—  Nē, nē, — pretojās Armāns, acīm drudžaini spīdot, — es viņu mīlu!

—  Labi! Tad ir tikai viens līdzeklis, kā gandarīt jūsu mīlestību.

—  Kāds?

—  Nogalināt grāfu Stepanu un mēģināt sakompromitēt baronesi.

—  Kāpēc?

—   Mans draugs, kad sieviete jūs atstāj, jums atliek tikai saraut ar viņu saites, saceļot pēc iespējas lielāku skandālu. Sievietes ir tādi dīvaini radījumi, kas nicina tos cilvēkus, kuri rūpējas par viņu reputāciju, un neprātīgi iemīl to, kas izturas pret viņu nicīgi.

—  Nu, ko, es nogalināšu grāfu…

—  Bet pagaidām, mans dārgais, tā kā jūs esat bāls kā līķis un sākat pievērst sev vispārēju uzmanību, pastaigāsimies pa dārzu un ieelposim svaigu gaisu.

Un Alberts R. aizveda Armānu uz vienu no dārza alejām, ko apgaismoja mazi venēciešu lukturīši; tur viņš nosēdināja jauno cilvēku uz soliņa un gribēja sākt sarunu par kādu mazsvarīgu tematu, taču Armāns viņu pārtrauca.

—   Paklausieties, es zinu tikai vienu iedarbīgu līdzekli, kas nomierina: tā ir vientulība. Sarunādamies es satraucos, bet klusēšana apvalda vislielākās dusmas. Atstājiet mani uz pusstundu vienu pašu…

—   Labi! — Alberts piekrita. — Es iešu dejot. Uz redzēšanos!

Alberts aizgāja; Armāns palika viens.

Tā dārza daļa, kur viņš sēdēja, bija visvientuļākā un vismazāk apgaismotā. Lieli koki veidoja platu aleju, kas veda uz paviljonu.

Armāns sēdēja uz akmens sola, un viņu nemanīja gājēji, kas paretam šeit iegriezās, toties viņš tos varēja saskatīt itin labi.

Taču jaunais cilvēks nepiegrieza lielu vērību balles troksnim, kas atlidoja līdz šejienei, kā ari tās nepazīstamajiem vie

siem. Viņu nodarbināja viena doma: kā atrasl iemeslu ķildai ar grāfu Stepanu, lai izaicinātu viņu uz divkauju.

Sākumā viss likās ļoti vienkārši, taču ir vajadzīgs iemesls, un Armāns bija tik satraukts, ka neko nespēja izdomāt. Viņš nebija pazīstams ar grāfu, nebija pārmijis ar viņu nevienu vārdu un, protams, nevarēja pieiet pie viņa un vienkārši teikt:

—  Es gribu jūs nogalināt, tāpēc ka jūs mīl baronese Sen-

lisa.

Cīrāfs varēja pieklājīgi noliegt šo faktu.

Un tieši tobrīd, kad Armāns lauzīja galvu par šo jautājumu, atskanēja viegli soļi smiltīs. Viņš jutās gluži it kā elektriskā strāva izskrietu caur visu ķermeni, un sirds sāka neprātīgi dauzīties. Armāns nodrebēja.

Divas ēnas pārslīdēja starp kokiem un divu soļu attālumā pagāja garām nekustīgi sēdošajam Armānam. Tic bija baronese un grāfs Stepans, kas klusi sarunājās.

Armānam sāka reibt galva, un viņa roka nevilšus meklēja dunci, nazi vai kādu citu ieroci…

Pārītis pagāja garām divu soļu attālumā, pat nenojauzdami, ka tepat uz sola sēž cilvēks, un Armāns redzēja, ka viņi dodas uz paviljonu.

Jauneklis pilnīgi zaudēja spēju valdīt pār sevi un aizmirsa, ka dārzs ir viesu pilns; viņš nolēma abus izsekot, tādējādi pakļaujot sevi iespējamai vardarbībai.

Sirds dauzījās, sarkani riņķi lēkāja acu priekšā, uz pieres izspiedās auksti sviedri. Jauneklis pa gabalu sekoja viņiem, grīļodamies kā piedzēries; pārītis ieslīdēja paviljonā, ko apgaismoja sveces.

Pēc minūtes arī Armāns iekļuva paviljonā, jo durvis bija aizmirsuši aizslēgt, un atradās pie mazām, ar biezu paklāju klātām kāpnēm.

Viņš uzkāpa pa kāpnēm, un viņa soļi uz biezā paklāja nebija dzirdami; viņš piegāja pie pusatvērtām durvīm, no kurienes spīdēja gaismas stars…

Pagrūdis durvis, viņš žigli paskatījās apkārt un palika stāvam kā zibens ķerts, kā iznīcināts…

Viņš atradās uz tā paša buduāra sliekšņa, kur bija pavadījis tik daudz reibinošu stundu pie gaišmatainās domino kājām, buduāra ar austrumu tapetēm, apaļo dīvānu un griestu lampām; tajā vietā, kur kādreiz sēdēja domino, viņš ieraudzīja Senlīsa kundzi, bet pie viņas kājām grāfu Stepanu, kas turēja viņas rokas savējās.

Pēkšņi baronese iekliedzās un pielēca kājās, gluži kā savā priekšā būtu ieraudzījusi rēgu… Viņa redzēja uz sliekšņa kā statuju nekustīgo un bālo Armānu.

—   Jūs! Jūs! — viņa kliedza, aiz satraukuma un niknuma nevaldīdama pār sevi.

Armāns paspēra soli uz priekšu, paskatījās uz. pārsteigto grāfu un sacīja viņam:

—  Lūdzu, piedodiet, cienījamais, ka iztraucēju jūs, taču atļaujiet man pateikt, kur jūs atrodaties…

Armāna balss bija aizsmakusi, un vārdi ar grūtībām lauzās no lūpām.

—  Cienījamais! — savukārt viņu pārtrauca grāfs.

—   Uzklausiet mani… uzklausiet, — Armāns viņu pārtrauca, turklāt viņa balss skanēja tik pavēloši, ka krievu muižnieks negribot apklusa, — vai jūs redzat šo buduāru? Divus mēnešus es šeit pavadīju gandrīz katru vakaru. Šurp mani atveda karietē… ar aizsietām acīm… Šeit mani sagaidīja sieviete maskā… Šo sievieti pirmo reizi es satiku Operas ballē. — Un pagriezies pret baronesi, Armāns piebilda: — Šī sieviete — lūk, viņa!

Senlīsa kundze iekliedzās kā zvērs, kas noķerts izliktajos tīklos: tad viņa pieskrēja pie Armāna un iesita viņam pa seju ar cimdoto roku.

—  Jūs esat neģēlis! — viņa teica.

Armāns sagrīļojās kā nāvīgi ievainots cilvēks un draudošā izskatā tuvojās grāfam, acis viņam bija pieplūdušas ar asinīm un uz lūpām izspiedušās putas.

—  Cienījamais, — viņš teica, — man vajadzīgas visas jūsu asinis, lai nomazgātu šo aizvainojumu!

Taču grāfs jau bija savaldījies; viņš augstprātīgi noskatīja Armānu no galvas no galvas līdz kājām un teica:

—   Man nav tā laime baudīt Senlīsas kundzes mīlestību, kā jums varēja likties, ieraugot mani pie viņas kājām. Es viņu tiešām mīlu un iedrošinājos nokrist viņas priekšā uz ceļiem, lai viņai to pateiktu; bet viņas atbilde uz manu atzīšanos nedod man tiesības kļūt par baroneses aizvainotā goda aizstāvi.

Grāfa balss skanēja mierīgi un līdzsvaroti; viņš runāja smaidīdams un ar apbrīnojamu pieklājību piebilda:

—   Starp citu, cienījamais, jūs acīmredzot esat kļūdas vai dīvainas līdzības upuris… Senlīsa kundze ir godīga sieviete un nekad maskā nepieņem savā buduārā nepazīstamas personas.

To pateicis, grāfs piedāvāja baronesei roku.

—   Iesim, baronese, — viņš sacīja, — šis jaunais cilvēks acīmredzot ir jucis.

—  Cienījamais! — Armāns iekliedzās, nostādamies grāfam ceļā. — Vai tiešām krievi ir gļēvuļi?

—   Ja jūs aizvainosiet mani personīgi, grāfs vēsi atbildēja, — tad esmu gatavs ar jums cīnīties… taču mazliet vēlāk.

—  Nē! Nē! Tūlīt pat!

—   Padomājiet, mēs ar to sakompromitēsim baronesi. Uz redzēšanos… pēc divām nedēļām esmu jūsu rīcībā.

Grāfs atbīdīja Armānu no ceļa un izgāja ar baronesi Senlīsu zem rokas.

Armāns palika uz vietas kā piekalts, gandrīz zaudējis prātu aiz bēdām un izmisuma, raudzīdamies parketā kā cilvēks, kas redz, ka zudusi viņa pēdējā cerība.

Tikai pēc stundas vai divām Armāns attapās, izgāja no liktenīgā paviljona un nolādētās mājas, kur viņam iesita pa seju-

Alberts R. veltīgi meklēja Armānu un, nodomājis, ka viņš jau ir aizbraucis, lika piebraukt savu karieti.

*             * *

Nākošajā dienā pēc balles pulkvedis sastapa savu zēnu, kas bija galīgi zaudējis dūšu, kā mēs jau rakstījām stāsta sākumā,

un nolēma ar savas brālības palīdzību, kuras galva bija viņš pats, sagādāt baronesei smagus pārdzīvojumus, aizskarot viņas lepnumu un ievainojot visdārgākās jūtas.

Kas atliecas uz baronesi Scnlīsu, tad balli, kas turpinājās līdz septiņiem no rīta, viņa bija sarīkojusi sakarā ar atvadīšanos no Parīzes sabiedrības. Nākošajā dienā viņa aizbrauca uz savu muižu Bretaņā, kur bija nolēmusi pavadīt visu vasaru un kurp mēs viņai sekosim.

XXIX

Finistērā, dažas jūdzes no Kempēras, zem pelēcīgajām, aukstajām debesīm jūrā iestiepjas kaila, sārta, šaušalīgi augsta klints, ko apskalo vecā okeāna sirmie, putojošie viļņi, ar monotonu troksni sitoties pret krastu.

Uz šīs klints līdzīgi bākai, kas valda pār jūru, paceļas viena no tām feodālajām pilīm, kuru arhitektūra atgādina varonīgo un asiņaino krusta karu laikmetu un pirmos karus ar Angliju.

No jūras šī pils izskatās drūma un sērīga, tā ka to var salīdzināt ar plēsoņas — jūras kraukļa — ligzdu. Tās robotie nomelnējušie torņi, kuros par spīti revolūcijām plīvo noskrandis feodālais karogs, ieplaisājušais sargtornis un sūnām klātās sienas rada māņticīgas bailes zvejniekiem un jūrniekiem, kas nokļuvuši tās tuvumā.

No sauszemes puses, tieši pretēji, pils izskats pilnīgi izmainās: sienas apvij efejas, liels simtgadīgu gobu parks ieskauj zaļu pļaviņu, aiz kuras paceļas lievenis ar nodilušiem pakāpieniem, rietošās saules stari zeltī smailos logus, bet aiz parka, starp jūru un lielu kastaņu mežu, plešas skaista koši zaļa, ēnaina ieleja, kurā patvēries neliels ciematiņš ar savām māla mājiņām.

No jūras puses pils izskatās pēc vcca laupītāja; no sauszemes puses tā atgādina labsirdīgu vecīti, kas sildās pavasara saules siltajos staros.

Tā ir Kerloras pils, un baronese Senlīsa tur pavadīja katru vasaru.

Pēc pirmajiem krusta kariem Kerlora pārgāja Boljē īpašumā. Kad dzimtā vairs nebija vīriešu kārtas pēcnācēju, īpašumu mantoja Boljē jaunkundze, un kā sievas pūru to saņēma barons Senlīss.

Grūti bija saprast, kāpēc augstākās sabiedrības lauvene, kāda bija baronese Senlīsa, par savu vasaras mītni izvēlējusies šo drūmo pili, kas atrodas klusā Finislēras nostūrī, tālu no civilizētās pasaules un kur nav nekādu izpriecu, izņemot medības un zivju zveju, lai gan viņai piederēja burvīga muiža Turēnā.

Lai pavadītu visu vasaru Kerlorā, baronesei vajadzēja ļoti augstu vērtēt šo vietu, kas saistīta ar mīļās bērnības atmiņām, bet varbūt viņai bija vēl kāds cits svarīgs un slepens iemesls.

Tātad kādā maija vakarā, saulei rietot, pasta kariete, kurā iejūgti spēcīgie Normandijas zirgi, apstājās pie vecās pils vārtiem. Kā atbildot uz zvārguļu skaņām pilī sākās rosība un, kad baronese Senlīsa izkāpa no karietes, pie viņas pieskrēja kāds pusducis veCo kalpotāju, kādus vēl varēja sastapt tik senā provincē kā Bretaņa. Visiem aizmugurē stāvēja jauna sieviete ar bērnu uz rokas. Šī jaunā sieviete bija visburvīgākais radījums, kādu vien iespējams sastapt, un viņa ir pelnījusi, lai par to kaut nedaudz pastāstītu.

Viņa bija brunete, vidēja auguma, ar zilām acīm un piķa melniem matiem, ar apbrīnojami mazām rokām un kājām. Viņa bija līdzīga lilijai, un viņas lūpās rotājās sapņains un skumjš smaids, kāds mēdz būt piejūras zemju sievietēm, kuras ieaijājis monotonais okeāna troksnis. Viņu sauca par Ivonaiku, vai saīsināti par Naiku.

Naika bija Bertas de Boljē jaunkundzes, vēlākās baroneses Scnlīsas, piena māsa. Viņas tēvs Vandcjas karu laikā bija izglābis marķīzu de Boljē un līdz pat nāvei baudīja vispārēju cieņu, lai gan pati Naika bija ieguvusi sliktu reputāciju. Tiešām, dažus mēnešus pirms sava tēva Ivona, medību uzrauga (tāds amats bija viņas tēvam), nāves, Naika, kā runā, esot atteikusi

preciniekam, kas dzimis Vānā un jau ilgāku laiku viņu bija mīlējis, bet drīz pēc tam viņu redzēja ar zīdainīti uz rokām… Tad Bretaņas dievbijīgie zemnieki un viņu sievas pacēla rokas pret debesīm un nopūzdamies sacīja:

„Nabaga Naika! Viņa ir kritusi par upuri kādam skaistam pilsētas kundziņam, kuri bieži sabrauc te Kerlorā… Nabaga Naika!.. Nabaga tēvs Ivons!“

Līdz savai krišanai Naika bija visu Kerloras ielejas iedzīvotāju mīlule. Viņa bija audzināta kopā ar Bertu un guvusi gandrīz tādu pašu izglītību, un visā apkārtnē viņu nesauca citādi kā par Naikas jaunkundzi.

Pēc nelaimes, kas ar viņu bija gadījusies, visi gaidīja, ka baronese Senlīsa, kas jau pirms trim mēnešiem bija precējusies, negribēs viņu ne acīs redzēt un izdzīs no pils. Taču nekā tamlīdzīga. Naika tāpat kā agrāk bija Bertas draudzene; tieši pretēji, viņu draudzība, kā likās, bija kļuvusi vēl ciešāka, pateicoties kādai noslēpumainai saitei, un jaunā sieviete ļoti iemīlēja bērniņu, kas bija Naikas nelikumīgās mīlestības auglis.

Parīzē, ziemā, baronese Senlīsa bija vieglprātīga un cietsirdīga lauvene, kuras dēļ, kā runāja, mīklainā nāvē gājuši bojā trīs pielūdzēji. Kerlorā turpretī viņa kļuva pavisam savādāka.

Atstājusi savu vīru vienu Parīzē vai Turēnā, septiņus mēnešus viņa dzīvoja vientuļā nomalē, apmierinoties retumis ar dažu apkārtējo muižnieku sabiedrību, bet lielāko daļu laika, aizmirsdama trokšņaino Parīzes dzīvi, pavadīja kopā ar Naiku ģimenes priekos un skūpstos, ar kuriem viņa apbēra bērnu.

Kas tas bija par ģimenes noslēpumu, kas saistīja šīs trīs būtnes un vienoja šīs divas sievietes pie mazulīša šūpuļa? To neviens nezināja.

Naika ar mazo puisēnu uz rokām skrēja pretī no karietes izkāpušajai baronesei Senlīsai, kura no prieka iekliedzās, apskaudama uzreiz jauno māmiņu un bērniņu.

Mazulītim bija apmēram četri gadi; viņš bija spirgts un sārts, saulē iededzis, ar sprogainiem matiem, un jau sāka mazliet runāt.

—   Labdien, mammucīt, — viņš teica, apvīdams savas resnīgās rociņas baronesei ap kaklu un saņemot no viņas maigu skūpstu.

Cēlā baronese draud/īgi paņēma zem rokas savu piena māsu, pasnied/a roku bērnam, kuru sauca par Hektoru, un kopā ar viņiem devās uz vecās pils lielo zāli, kur saskaņā ar seno feodālo tradīciju viņu sagaidīja un sveica kalpotāji.

XXX

Lai gan skarbā pils no ārpuses bija saglabājusi drūmu un vecīgu izskatu, toties iekšā tā ne vienu reizi vien lika būtiski pārkārtota. Senlīsas kundze vairākkārt bija to atjaunojusi; lielākā daļa plašo telpu, kurās bija apkvēpušas mēbeles un kas vēl nesen bija apdarinātas ar nomelnējušu ozolu un ādas tapetēm, lika apdarinātas un iekārtotas ļoti grezni, ar to eleganto gaumi, kas jūtama Senžcrmēnas priekšpilsētas nama veidolā.

Pec neilgas atpūtas lielajā zālē baronese Senlīsa kopā ar Naiku un mazo Hektoru pārgāja uz skaistu mazu buduāru, kas nedaudz atgādināja paviljonu Babilonas ielas hoteli. Jaunās sievietes cieši apkampās.

—   Mīļā Naika, — baronese sacīja, — cik ļoti gara man likās šī ziema!.. Vai lu zini, ka jau pagājuši pieci mēneši, kopš mēs ar tevi neesam redzējušās?

—  Ak, māsiņ, — Naika atbildēja, — arī man šie pieci mēneši likās tik pat gari kā lev… Taču pie manis bija mūsu bērniņš, tāpēc tava prombūtne man nebija tik smaga.

—   Beidzot esmu kopā ar jums, — turpināja baronese, glāstīdama Hektora gaišo, sprogaino galviņu, — bet šogad, — viņa piebilda, — gan mēs papriecāsimies, Naika, uzaicināsim kaimiņus… es rīkošu svētkus Kerlorā.

—  Ak vai! — Naika atbildēja, — mums paliek aizvien mazāk kaimiņu, nāve daudzus ir nolaupijusi. Vecais ševaljē Kergacs nomira pagājušajā nedēļā, bet nedēļu agrāk aizsaulē aiz

gāja baronese Pengoē, un runā, ka d’Urzē ari guļot uz nāves gultas savā Durzelevānas pili.

—   Toties, — teica baronese, — mums ir palicis vecais ševaljē de Kcrizū, mūsu pats tuvākais kaimiņš, un pie viņa uz kādu laiciņu no Parīzes jāatbrauc vairākiem jauniem cilvēkiem, starp citu, — nevainīgā balsī piebilda baronese, — arī kādam jaunam krievam, grāfam Stepanam Stepanovam, ar kuru mani iepazīstināja ziemā. Tu redzēsi, mīļā Naika, mums šeit būs vesels galms… Starp citu, es gandrīz aizmirsu tev pateikt, ka esmu uzaicinājusi brīnišķīgu pārvaldnieku, kuram ir visas muižnieka manieres. Tas ir bijušais kapteinis, Impērijas laika kareivis, taču skopās rentes dēļ bijis spiests vilkt nožēlojamu eksistenci, nonācis pat trūkumā, un tagad piedāvāja man savus pakalpojumus. Viņš šovakar atbrauks.

Jaunās sievietes uz kādu laiku iegrima intīmā un patīkamā sarunā, kas ievilkās līdz zvanam, kurš vēstīja, ka pasniegtas vakariņas.

Viņas iegāja ēdamistabā, vedot pie rokas zēnu, kuru nosēdināja pie galda sev pretī.

Baroneses Senlīsas mīlestība pret Naikas dēlu līdzinājās dievināšanai un būtu radījusi diezgan lielu samulsumu Parīzē, kur viņai bija cietsirdīgas sievietes slava.

Tiešām, viņa ar mīlestību lūkojās uz šo trauslo radībiņu, un zobgalīgais vēsais smīns, kas parasti rotāja baroneses lūpas, bija nozudis, bet viņas domīgajās un skumjajās acīs varēja saskatīt tīru mātes maigumu.

Senlīsa kundze bija teikusi patiesību, paziņodama, ka pārvaldnieks atbrauks tās pašas dienas vakarā.

Ap pulksten astoņiem pagalmā atskanēja zirga pakavu dipoņa, un drīz vien uz ēdamistabas sliekšņa baronese ieraudzīja liela auguma cilvēku, kas bija ģērbies garos zilos svārkos ar sarkanu lentīti pogcaurumā. Vīrietis izskatījās gadus piecdesmit vecs.

Viņam bija izteikta imperatora gvardes virsnieka lepnā militārā stāja; viņš sasveicinājās, atdodams godu, kā to dara karavīri.

Senlīsa kundze pazina viņu kā Lambertu, bet mums nav grūti sazīmēt pulkvedi Leonu.

Lai iestātos pie baroneses par pārvaldnieku, pulkvedis bija mainījis savu paradumu, viņš noņēma virsnieka ordeni un uzģērba militāro formu, kurā ieradās pie baroneses.

—   Kundze, — viņš paklanījies teica, — es pacentos nokārtot divdesmit četrās stundās visu, kas mani aizkavēja Parīzē, un tagad esmu jūsu rīcībā.

—    Pārvaldnieka kungs, — baronese sacīja, — jūs droši vien esat izsalcis un noguris, tāpēc esiet tik laipns un paēdiet vakariņas kopā ar mani. Rītdien mēs kopā apskatīsim sākumā pili, pēc tam arī muižu.

Pulkvedis paklanījās un apsēdās pie galda, izlikdamies kautrīgs un neveikls.

„Nabaga cilvēks,“ Naika nodomāja.

Pulkvedis runāja maz, vairāk ēda un vēroja bērnu un maigumu, ar kādu to apveltīja Senlīsa kundze.

Baronese drīz vien aizgāja uz savu istabu, atstādama pulkvedi divatā ar Naiku.

*

Pēc stundas aizgāja arī Naika. Tad pulkvedis, palicis viens, aizsmēķēja cigāru, izgāja uz vecās pils terases, kas pacēlās virs jūras, un iegrima domās.

Nakts bija tumša. Okeāns ar dobju troksni trieca savus putojošos viļņus pret smiltīm, un kuģis, kas šūpojās reidā, laiku pa laikam parādīja pakaļgala lukturi, kas ir pēc mirkļa pazuda aiz viļņiem.

Pulkvedis brīžiem skatījās uz klusumā iegrimušo pili, brīžiem uz bezgalīgo okeānu, un pār viņa plānajām lūpām pārslīdēja vēss un ļauns smīns.

—   Nu, baronese Senlīsa, velti jūs ievedāt savā pilī koka zirgu, kādu Uli^s savulaik iesūtīja Trojā un kurš nākošajā naktī izlaida no sevis cilvēkus ar uguni un zobeniem. Paskatīsimies, cienījamā, kurš no mums uzvarēs!

XXXI

Trīs dienas pēc ierašanās Kerlorā šķietamais kapteinis stājās pie baroneses Senlīsas muižas pārvaldnieka pienākumiem.

Tagad jāpaskaidro, kā viņš ieguva šo vietu.

Mēs atstājām pulkvedi Operā tajā brīdī, kad viņš caur lorneti vēroja baronesi, kas sēdēja ložā, un ievēroja grāfu Stepanu, viņas tā vakara pavadoni. Mēs zinām arī, ka viņš uzrakstīja krievu muižniekam vēstuli ar jautājumu, vai viņš gadījumā nav dēls artilērijas majoram, ar kuru pulkvedis bija pazīstams, atrazdamies gūstā Krievijā.

Zīmītei, ko aiznesa vielu ierādītāja, tūlīt sekoja atbilde.

„Jā,“ grāfs rakslīja, „es tiešām esmu majora Stepanova dēls un vienmēr gatavs pakalpot franču virsniekam, kas pazinis manu nelaiķa tēvu.“

Pulkvedis tūlīt izgāja no ložas un bija ļoti priecīgs, ka Senlīsa kundze viņu nav ievērojusi. Gandrīz tajā pašā laikā arī grāfs iznāca foajē, kur satikās ar pulkvedi.

Jaunais cilvēks un vecais karavīrs sirsnīgi sasveicinājās; pulkvedis teica:

—   Kādreiz majors grāfs Stepanovs, jūsu godājamais tēvs, izrādīja man lielu laipnību, ‘bet tagad es gribu kaut ko lūgt viņa dēlam…

—   Runājiet, pulkvedi, esmu jūsu rīcībā. Mans maks un mans zobens ir tā cilvēka rīcībā, kuru mans tēvs sauca par savu draugu.

Pulkvedis izlikās, ka grib kaut ko jautāt, bet neuzdrošinās.

—   Grāf, — viņš satraukti iesāka, — mana atzīšanās liek man lūgt no jums goda vārdu, ka jūs to nevienam neizpaudīsiet.

—  Dodu jums savu vārdu.

—   Tas, ko es gribu jums izstāstīt, ir tik dīvains, — turpināja pulkvedis, kura satraukums acīmredzot arvien pieauga,

ka es palūgtu jūs panākt mazliet sānis.

—   Iesim, — grāfs sacija, paņemdams pulkvedi zem rokas un aiziedams ar viņu lidz foajē stūrim, kur neviena nebija.

—   Pirmajos Restaurācijas gados, — iesāka pulkvedis, — es iemīlējos tā, kā mīl tikai vienu reizi dzīvē. Sieviete, kuru es mīlēju, tagad jau ir mirusi. Tātad es mīlēju un tiku mīlēts. Man toreiz bija trīsdesmit četri gadi; es biju skaists un nēsāju spīdošu huzāru virsnieka formu. Bet viņa bija precējusies ar drūmu vecu vīru. Diemžēl mūsu laime nebija ilga. Kāds notikums, kura noslēpums nepieder man, mūs izšķīra uz visiem laikiem…

Pulkvedis apklusa un noslaucīja asaru; tad viņš turpināja:

—  Es uzzināju, ka viņa ir kļuvusi māte… Diemžēl man neizdevās redzēt ne viņu, ne bērnu. Es toreiz biju Itālijā. Kad atgriezos, aizgāju no dienesta; man nebija gandrīz nekādu līdzekļu, nebija arī nekādu sakaru; tā ka augstākā sabiedrība, kurā dzīvoja viņa un viņas bērns, par rūpnieku kļuvušajam imperatora gvardes karavīram bija slēgta uz visiem laikiem…

Pulkvedis atkal pārtrauca savu stāstu, it kā cenzdamies pārvarēt satraukumu.

—   Viņa ir mirusi, es jau esmu vecs, pulkvedis turpināja, — bet viņas bērns, kuru es dievinu, tāpat kā māti, ir dzīvs. Tagad viņa ir augstas kārtas un skaista sieviete, bet, diemžēl, viņa man ir tik pat nepieejama kā viņas māte.

Grāfs Stepans nodrebēja, neskaidri nojauzdams, ko pulkvedis grib viņam paziņot.

—   Nu, un tad? — viņš jautāja.

—    Dažkārt, ļoti reti man ir laime viņu redzēt, kad nemanot iejūku pūlī, kas salasās tur, kur viņa iet garām; bet jums jāsaprot, ka ar to man nepietiek… es gribētu redzēt viņu katru dienu… lai arī es būtu pakļauts viņai… būtu kalps.

—  Cienījamais kungs…

—   Vai zināt, — pulkvedis turpināja, — man bija daži ieroču biedri, ne tik laimīgi kā es, kas atgriezās no kaujas lauka ar zemākām dienesta pakāpēm. Tā kā nebija līdzekļu, viņi iestājās kādā mazsvarīgākā darbā. Viens no viņiem strādāja tirdzniecībā, citi aizgāja par pārvaldniekiem… Ak! Kaut es varētu

izdarīt to pašu… dzirdēt, kā viņa man pavēl… redzēt viņu katru dienu… dzīvot ar viņu zem viena jumta.

Grāfs palūkojās uz pulkvedi un nevarēja nesajūsmināties par cilvēku, kuram tēva mīlestība lika upurēt savu cilvēcisko cieņu.

—   Tātad, — grāfs viņam jautāja. — jūs gribat kļūt par pakļautu cilvēku?..

—   Es esmu gatavs uz visu, lai tikai dzīvotu viņas tuvumā, grāf, — atbildēja pulkvedis, kas acīmredzot bija aizkustināts līdz. asarām.

—  Tomēr, — grāfs piezīmēja, — tāda atzīšanās…

—   Cienījamais kungs, — pulkvedis enerģiski teica, — cs griežos pie jums tāpēc, ka tikai jūs varat izpildīt manu vēlēšanos.

—  Kā gan es to varētu? — vaļsirdīgi vaicāja jaunais krievs.

—  Ja es nosauktu sievietes vārdu, vai jūs saglabātu manu noslēpumu?

—  Dodu muižnieka vārdu!

—   Labi! — pulkvedis atbildēja. — Es uzzināju, ka baronese Senlīsa, — pulkvedis turpināja, — meklē savām muižām un mājām galveno pārvaldnieku, godīgu cilvēku ar zināmu izglītību…

Grāfu Stepanu pārņēma uztraukums.

—  Un šīm prasībām, man liekas, es atbilstu.

—  Kā! — iesaucās grāfs. — Pulkvedis Leons piekristu?..

—  Nevis pulkvedis Leons, bet kapteinis Lamberts. Jūs zvērējāt saglabāt manu noslēpumu, jūs piedāvājāt man savus pakalpojumus, un es lūdzu jūsu protekciju, lai varētu kļūt par pārvaldnieku ar kapteiņa Lamberta vārdu.

—  Jūs par to kļūsiet, — grāfs atbildēja.

Pulkvedis satvēra viņu zem rokas.

—   Jūs esat augstsirdīgs un tik pat laipns kā jūsu tēvs, — viņš čukstēja.

—   Paklausieties, — grāfs teica, — baronese Senlīsa rītvakar aizbrauc uz savu muižu Bretaņā; ienāciet rīt no rīta pie manis, un es jūs iepazīstināšu ar viņu.

Grāfs Stepans pasniedza pulkvedim savu vizīkarti un aiziedams sirsnīgi paspieda viņam roku.

Jaunais krievs atgriezās baroneses ložā, bet pulkvedis aizbrauca. Pieliecies pie jaunās sievietes, grāfs čukstēja:

—  Berta! Vai jūs mani mīlat?

Viņa paskatījās uz grāfu ar savām lielajām skumjajām acīm un atbildēja:

—  Nepateicīgais!

—   Labi, — turpināja grāfs, atbildes aplaimots, — bet, ja es palūgtu nelielu pierādījumu, vai jūs man to dotu?

—  Varbūt…

—  Jūs meklējat pārvaldnieku?

Baroneses lūpās parādījās zobgalīgs smīns.

—  Jūs gribai kļūt par pārvaldnieku, lai sekotu man uz Bretaņu?

—   Ne es, — atbildēja grāfs, — bet nabaga vecs karavīrs, kas mīl mani un kurš bija mana tēva draugs.

—  Kur jūs viņu satikāt?

—  Foajē, pirms piecām minūtēm. Viņš vēl ir diezgan spēcīgs vīrs, bijušais kapteinis, godīgs cilvēks.

—   Labi! — baronese nevērīgi atbildēja. — Atvediet viņu rītdien pie manis.

—  Jūs esat labsirdības eņģelis!

Viņa palūkojās uz grāfu ar savu apburošo smaidu.

—   Klausieties, — viņa sacīja, — jūs nezināt, ko es jūsu labā šodien izdarīju.

Grāfs paskatījās uz baronesi.

—   Jūs atbrauksiet uz Bretaņu, — viņa turpināja, — pēc divām nedēļām ar ševaljē de Kerizū, manu kaimiņu, jūs iepazīstinās viņa mazdēls, jūsu draugs Lavrentijs de Kerdels.

Šajā brīdī aizvērās priekšskars, bija beidzies pēdējais cēliens.

—  Jūs pavadīsiet mani līdz karietei, — sacīja baronese, paņēmusi grāfu zem rokas, — un atnāksiet rītdien kopā ar savu protežē.

*              * #

Nākošajā dienā apmēram pulksten vienpadsmitos pulkvedis tiešām ieradās pie grāfa Slcpana, kas beidza rīta tualeti.

Elegantais cilvēks bija pazudis. Bija palicis tikai vecs karavīrs zilos svārkos ar milzīgām ūsām, — īdzīga karavīra tips, ko padarījis nemirstīgu Šarlē.

-     Vai tad mani nevar uzskatīt par kapteini Lambertu? viņš smaidīdams jautāja.

—  Jā, protams, — grāfs atbildēja, — un baronese Senlīsa būs sajūsmināta par jums.

Te pulkvedis uzskatīja par savu pienākumu nedaudz nobālēt un satraukti jautāja:

-     Vai jūs apsolat neizpaust manu noslēpumu?

—  Dodu jums vārdu.

Par ko gan varēja sarunāties cilvēks, kas neprātīgi mīlēja baronesi Senlīsu, un otrs, kas tēloja šķietamo viņas tēva lomu, ja ne par baronesi?

Grāfs gandrīz atzinās savā mīlestībā, bet pulkvedis centās pārliecināt grāfu, ka viņam esot ļoti patīkami to dzirdēt, lai tikai baronese būtu laimīga.

Kamēr viņi karietē brauca uz Babilonas ielu, jaunais krievs juta nepārvaramu vajadzību darīt pulkvedim zināmu, ka pēc divām nedēļām viņš uz mēnesi dosies pie de Kerizū, baroneses kaimiņa.

„Ak tā,“ pulkvedis nodomāja, „tas nedaudz maina manu plānu.“

Baronese viesus pieņēma guļamistabā, rīta tērpā.

Grāfs iepazīstināja viņu ar šķietamo kapteini Lambertu, kurš likās satraukts un nepārtraukti stostījās.

„Nabaga tēvs,“ grāfs nodomāja.

„Nabaga cilvēks!“ baronese teica pati sev. „Cik grūti pārvarēt lepnumu, kad esi spiests lūgt gandrīz vai kalpa vietu.“

Senlīsas kundze pieņēma darbā kapteini Lambertu un atvadoties teica:

—   Šovakar es braucu uz Kerloru, tur mēs ar jums satiksimies, un jūs nekavējoties sāksiet pildīt savus pienākumus.

-     Es varu doties ceļā rīt no rīta, — pulkvedis atbildēja, un sekot baronesei dažu stundu brauciena attālumā.

*

Aizbraucis no Babilonas ielas nama, pulkvedis atgriezās mājās, pārmainīja svārkus un, iesēdies citā karietē, pavēlēja kučierim:

—  Brauc uz Šaljo ielu.

Pēc divdesmit minūtēm tēvs un dēls jau sēdēja kopā. Armāns bija tik pat bāls un vārgs kā iepriekšējā dienā; tikai melanholiju un depresiju, kas tā pārbaidīja pulkvedi, bija nomainījis niknums.

„Laba pazīme,“ nabaga tēvs nodomāja, „kad naids sajaucas ar mīlestību, tad uzvar saprāts.“

Viņš apkampa delu, nosēdināja viņu sev blakus un teica, maigi to uzlūkodams:

—  Nu, kā tu, mans bērns, šodien jūties?

—  Es vēl arvien skumstu, tēvs.

—  Tu viņu ļoti mīli?

—  Jā.*

—  Bet ko tu teiktu, ja arī viņa tevi piepeši iemīlētu?

Armāns iekliedzās.

—  Tēvs… tēvs… — viņš čukstēja, — vai tiešām tu gribi, lai es aiz laimes nomirstu?

Pulkvedis piespieda dēlu pie sirds un teica:

—   Es arī mīlēju… es arī skumu…

—  Ak! Tomēr ne tā kā es, tēvs; tas nav iespējams!

—  Uzklausi mani: es uzskatu, ka trīs lietas šajā pasaulē ir līdzīgas: zirgs, sieviete un spēle. Nepieciešams, lai zirgs sajustu piešus, citādi tas neklausa jātniekam un izmet to no segliem. Sievietei jājūt vīrieša pārākums un vara, citādi viņa izdarīs ar vīrieti to pašu, ko zirgs ar jātnieku. Spēlmanim jābūt drosmīgam un jāiet taisni uz laimi, un rupji to jāsagrābj, tad laime viņam uzsmaidīs. Redzi, — pulkvedis turpināja, — Scnlīsas kundze ir viena no tām izvirtušajām un netiklajām būtnēm, kas var būt vai nu vergs, vai tirāns. Viņa ir tavs tirāns, nepielūdzams un cietsirdīgs, tāpēc ka tu viņu mīli un pakļaujies viņai,

bel viņa tevi mīlētu, ja tu ar viņu apietos nicīgi, kā to ir pelnījušas dažas sievietes.

Armāns klausījās ar lielu izbrīnu.

—   Klausies tālāk, — turpināja pulkvedis, — es gribu pēc divām nedēļām ai/vest tevi pie tās sievietes, kura ir nolaupījusi mana dēla mīlestību; es gribu, lai viņa uz ceļiem un ar asarām acīs lūgtu tev žēlastību un piedošanu.

Armānam noreiba galva.

—  Tēvs… — viņš murmināja, — neapsoli man tādu laimi… tā nav iespējama!

—   Paskaties uz mani, — pulkvedis iesaucās, — paskaties uz savu tēvu. Vai tu viņam tici?

—  Jā.

—   Nu, tad tavs tēvs dod lev vārdu, ka viss būs tā, kā viņš teica.

Armāns iekliedzās un gandrīz zaudēja samaņu tēva apkampienos. Pulkvedis saprata, ka pārāk liels satraukums var sabendēt šo maigo un trauslo organismu, un piebilda:

—   Es aizbraucu uz dažām dienām, mans bērns. Šo ceļojumu uzņemos tevis dēļ, tavas mīlestības dēļ… Un zvēru, ka viņa tevi iemīlēs.

—  Bet viņš! — čukstēja Armāns un naidā nodrebēja, atceroties grāfu Stepanovu.

—   Viņš… — pulkvedis sacīja, — viņš mirs pēc divām nedēļām.

Maigi apskāvis dēlu, pulkvedis Leons aizgāja, atstādams viņa sirdī vispatīkamākās cerības — atgūt dievinātās un neuzticīgās sievietes mīlestību.

Pulkvedis tagad bija pilnīgi pārliecināts, ka Armāns gribēs dzīvot un dzīvos, gaidīdams to dienu, kad pie viņa atgriezīsies baronese.

—   Žov, — viņš teica vecajam kareivim, — uzticu lev savu dēlu: rūpējās par viņu. Ja ar viņu atgadītos, Dievs pasargi, tāda nelaime, ka noteikti nepieciešama mana klātbūtne, tad skrien pie de Lasī kunga un pasaki viņam tikai: mani sauc Zovs. Viņš sapratīs un visu izkārtos.

Aizbraucis no Šaljo ielas, pulkvedis devās pie Gontrāna.

Pēc Leonas nāves de Lasī bija pārņēmis tāds kā garīgs trulums. Viņš vairs nepretojās pulkveža organizētās brālībās prasībām un tapa par aklu ieroci viņa rokās. Bija pat patīkamas asās izjūtas, kādas sagādāja divkaujas, kas kļuva par parastu parādību, un viņš tik zemu vērtēja savu dzīvību, ka juta nepieciešamību riskēt ar to.

—  Dārgais marķīz, — pulkvedis teica, — jūsu brālēna nāve atdeva jums jūsu tēvoča mantojumu un viņa mīlestību. Kāpēc gan jums neaizbraukt uz Bretaņu un neapciemot ševaljē.

—   Vai tad ir nepieciešams, lai es braucu uz turieni? — marķīzs jautāja tāda cilvēka vienaldzībā, kas gatavs uz visu.

—  Jā.

—   Kāpēc?

—   Es vēl nezinu; bet droši vien nāksies nogalināt Stepanu Stepanovu, kas nodomājis vienu mēnesi pavadīt pie jūsu tēvoča un baroneses Senlīsas kaimiņa, pie Kerizū kunga.

—   Vai tad baronese brauc uz Bretaņu?

—   Viņa aizbrauc šovakar, bet es rītdien.

—  Jūs?

—  Jā, es. Jau pagājusi stunda, kopš ar kapteiņa Lamberta vārdu saņēmu baroneses galvenā pārvaldnieka vietu.

—   Veikli nostrādāts, pulkvedi!

—  Ak! — čukstēja pulkvedis, — ja jūs zinātu, cik salauzta ir mana zēna sirds. Šī pantera ar sārtajiem nadziņiem viņu ir saplosījusi. Bet viņa ir manā varā! Briesmonim sirds dziļumos ir jūtīga stīga. Šai sievietei, kas nežēlīgi izturas pret saviem vergiem, ir kāda dziļa un maiga pieķeršanās. Tieši tur es viņu satriekšu.

Pulkvedis bija iededzies dusmās, un dc Lasī, kas zināja, ko nozīmē šī cilvēka viltīgās kombinācijas, saprata, ka baronese Senlīsa jau pilnīgi atrodas viņa rokās.

—   Sākumā es gribēju jūs lūgt aizraidīt grāfu Stepanu uz viņpasauli Buloņas meža klajumā; taču apdomājies nolēmu, ka

labāk sākt ar baronesi, sāpīgi ievainot viņu tajā mīlestībā, kas ir viņas dzīves mērķis, bet pēc tam nežēlīgi nosviest grāfa līķi pie viņas kājām kā svētku pušķi.

—  Jūs esat lielisks, — Gontrāns čukstēja.

—  Klausieties, — pulkvedis piebilda, — uzrakstiet savam tēvocim un paziņojiet par savu ierašanos; jūs brauksiet pēc tam, kad būs aizbraucis grāfs, bet, ja šeit ieradīsies cilvēks un teiks: „Mani sauc Zovs,“ tad izpildiet visu, ko viņš lūgs. Tas ir kareivis, kas audzina manu dēlu.

—  Lieliski, Gonlrāns atbildēja.

Pulkvedis paspieda viņam roku un aizgāja sagatavoties aizbraukšanai. Nākošajā dienā agri no rīta viņš jau bija ceļā, bet pēc divām dienām ieradās Kerlorā.

XXXII

Nedēļu pēc stāšanās Kerloras pārvaldnieka amatā šķietamais kapteinis Lambērs jau bija iepazinies ar apkārtnes topogrāfiju, ar vietējo iedzīvotāju tiesībām un paradumiem. Pulkvedis lēnām auda šausmīgās drāmas tīklu, kurā bija nodomājis iepīt Scnlīsas kundzi.

Viens no kalpiem, baroriese to bija atvedusi līdzi no Parīzes, pievērsa pulkveža uzmanību ar savu drūmo un skarbo izskatu; pulkvedis sāka viņu novērot.

Dažkārt, kad abas jaunās sievietes rotaļājās ar bērnu, šis cilvēks baronesi vēroja ar naida pilnu skatienu, un pulkvedis reiz šo skatienu ievēroja. Viņu sauca par Zanu; viņš bija baroneses sulainis, un baronese viņam pilnīgi uzticējās.

—  Vai nu šis cilvēks ir noderīgs, — pulkvedis sprieda, — vai varbūt arī plāno atriebties baronesei. Tādā gadījumā viņš būs mans līdzdalībnieks.

Zans bija ļoti nerunīgs. Dzimis Bretaņā, Vānā, viņš izskatījās pēc cilvēka, kas padzīts no savas dzimtās zemes, tik drūma un bēdīga bija viņa seja. Viņš nekad neapmeklēja kaimiņus, un nekad neviens nebija redzējis viņu smejamies. Grumbas viņa

pierē izlīdzinājās tikai tad, kad baronese atgriezās Parīzē; visi runāja, ka viņš neieredz savu dzimteni.

Katru vakaru, pabeidzis darbu, viņš klusi izgāja no pils, uzkāpa pa stāvo taciņu un apsēdās uz klints, kas pārkārās virs jūras.

Reiz pulkvedis viņam sekoja. Bija nakts. Okeāns vārījās un meta oļus pret slīpo jūras krastu ar dobju, visu pārmācošu troksni.

2ans apsēdās pašā klints virsotnē kā muitas uzraugs savā postenī vai kā krauklis, kas gaida laupījumu.

Atspiedis galvu rokās un pievērsis skatienu okeāna ūdeņiem, viņš, likās, bija iegrimis skumjās domās kā cilvēks ar salauztu sirdi.

Piepeši kāda roka uzgūlās viņam uz pleca. Pārsteigts viņš ātri uzlēca kājās un atradās vaigu vaigā ar pulkvedi, kas turēja rokā pistoli; 2ans viņa acis ieraudzīja tādu apņēmību, ka, neraugoties uz savu drosmi, viņš tomēr nodrebēja.

—   Klausies, draugs, — pulkvedis teica, — es negribu tevi nogalināt, parunāsimies mazliet…

—   Kas jums vajadzīgs? — skumji jautāja drūmais kalps.

—  Sēdies, un parunāsim…

Pulkveža balss skanēja tik pavēloši, ka 2ans paklausīja.

XXXIII

—   Mans dārgais draugs, — Kerloras pārvaldnieks turpināja, — lai nāktu tā kā tu katru nakti sapņot uz klints, kas paceļas simts asis virs okeāna, un klausīties tā rūkoņu, ir jābūt vai nu dzejniekam, vai cilvēkam, kas iemīlējies, vai arī sapņot par atriebību.

Pie pēdējiem vārdiem 2ans nodrebēja.

—   Vai tu esi dzejnieks? pulkvedis jautāja.

—  Nē, — viņš atbildēja.

—  Iemīlējies?

—  Biju, tagad neesmu.

—  Tātad tu plāno atriebties?

—  Varbūt.

—  Es jau tā domāju, — pulkvedis vēsi teica.

—  Jūs? — Zans izbrīnīts jautāja.

—  Jā, es. Un es varu nosaukt to dāmu, kuru tu neieredzi… Tā ir Senlīsas kundze.

—  Bet kāda jums tur daļa? — bretonis jautāja.

Pulkvedis uzvilka pistoles gaili un turpināja:

—  Dārgais draugs, mēs šeit esam vieni, ja es tevi nošaušu, viļņu dārdoņa noslāpēs šāviena troksni, un las Kerloru nesasniegs; tagad izvēlies: %'ai nu saki patiesību un pārnāc manā pusē, tāpēc, ka es šo sievieti neieredzu vēl vairāk nekā tuvai mirsti.

Velnišķīga prieka dzirksts iezibējās bretoņa acis.

—  Jūs… viņu… neieredzat? — viņš jautāja, uzsvērdams katru vārdu.

—  Viņa atraidīja mana dēla mīlestību.

—  Jūsu dēla?

—  Jā, un lai atriebtos, es uzņēmos spēlēt pārvaldnieka lomu.

—   Kā jūsu dēlu sauc? Varbūt es viņu pazīstu?

—  Armāns, — atbildēja pulkvedis.

—   Ak tā! Jauns gaišmatains cilvēks… trausls… gadus divdesmit vecs… Bet es, — Zans turpināja, — biju tas cilvēks maskā, tas pats, kas veda viņu no bulvāra uz Babilonas ielu. Tātad jūs esat viņa tēvs? Tagad es saprotu, jums ir iemesls viņu ienīst… bet es… ienīstu viņu vēl stiprāk.

—   Ko viņa tev nodarījusi?

—  Viņas dēļ ir iegrūsta kaunā godīga, laba meitene, kuru es mīlēju.

—  Tagad, — mierīgi sacīja pulkvedis, atbrīvodams pistoles gaili un noglabādams pistoli kabatā, — mēs mēģināsim sarunāt…

Un, apsēdies Zanam blakus, pulkvedis saņēma viņa roku un turpināja:

—   Daudz kas man ir zināms neskaidri, bet par daudzām nelietībām šīs sievietes dzīvē es varu nojaust, taču man nav pierādījumu, un tev tie man jādod.

—  Tie man ir, — bretonis teica.

—   Kas tas par bērnu, kas Naiku sauc par māti?

—  Tā ir nelietība! — Žans čukstēja. — Naika ir godīga meitene… Šis bērns ir nozieguma rezultāts: tas ir baroneses dēls.

Un bretonis turpināja ar dobju satraukumu balsī: i — Ak, kaut nu es beidzot būtu atradis cilvēku, kas šo zemisko sievieti neieredz tāpat kā es, tad es šo noslēpumu vairs neglabātu. Lai atriebtos, es kļūtu par viņa līdzdalībnieku, par viņa ieroci… Es zinu visu… Es gaidīju tikai vēl vienu, pēdējo noziegumu, lai nosēdinātu viņu uz apsūdzēto sola krimināltiesā.

—  Izstāsti man to %'isu, — pulkvedis sacīja.

—  Klausieties, — un sulainis izklāstīja šādu dīvainu stāstu par baronesi.

—   Es biju Naikas līgavainis. Viņas tēvs, vecais Ivons, bija mednieks Kerlorā, bet es biju de Kerizū piķieris. Mans tēvs piedalījās medībās kopā ar Ivonu. Lai gan Naika bija pils īpašnieka meitas piena māsa un tika audzināta kopā ar viņu, Naikas tēvs, vecais Ivons, zvērēja, ka nevienam viņu neatdos, ka viņa būs mana sieva. „Mūsu tēvi arī bija draugi,“ viņš bieži teica, „lai tad mūsu bērni apprecas.“ Kad man bija astoņpadsmit gadu, mūs uzsauca par līgavaini un līgavu, bet kāzas bija noliktas nākošajās Lieldienās. Saimnieka meita apprecējās četrus mēnešus pēc aiziešanas no pansijas, un viņas tēvs Kerlorā palika viens. Reiz, kādā rudens vakarā, kad lietus lija straumēm, Naika un es sēdējām pie kamīna mazajā paviljonā, kas atrodas pils parka galā un kur viņa dzīvoja kopā ar tēvu. Ivons kopā ar pils īpašnieku baronu Boljē, Scnlīsas kundzes tēvu, no rīta bija aizbraucis uz Kerizū kunga mežiem Vānā. Viņš varēja atgriezties ne ātrāk kā nākošajā dienā, ja laiks pieturētos silts. Kad pils pulkstenis rādīja desmit, Naika pasniedza roku un smaidīdama teica:

—   Manu mīļo Žan, tēvs un kungs šovakar noteikti neatgriezīsies.

—  Vai tu, Naika, tā domā?

—   Viņi pārnakšņos pie Kerizū, un tev arī jāiet projām… Tu pagaidām esi tikai mans līgavainis, un, lai gan tu esi godīgs puisis, es tomēr nevaru tev at|aut pārnakšņot pie manis.

—  Bet līst taču lietus.

—  Nu un tad! Kad tu nāci uz šejieni, arī lija. Tu taču negribēsi pārliecināt savu Naiku, ka baidies salīt?

Un viņa pasniedza savu sārto vaidziņu skūpstam un piebilda:

—  Tagad ej!

Tajā brīdī, kad es gatavojos aiziet, mēs izdzirdām karietes riteņu troksni, kura brauca pa Vānas ceļu.

—  Nu redzi, tavs tēvs brauc, — es teicu Naikai.

—  Nevar būt, — viņa atbildēja, — tēvs devās ceļā jāšus.

Riteņu troksnis tuvojās; mums likās, ka kariete uz brīdi apstājās, tad atkal sāka braukt.

Atskanēja viegli soļi un divi piesitieni pie paviljona durvīm. Naika un es aiz izbrīna iekliedzāmies.

Dāma, kas atvēra durvis un parādījās uz sliekšņa, bija Senlīsas kundze, pils īpašnieka meita, kas nesen bija salaulājusies. Viņa atkrita uz krēsla un čukstēja Naikai pie auss:

—  Es esmu pazudusi!

Tiešām, viņa bija bāla kā nāve, zili riņķi zem acīm liecināja, ka viņa ir daudz raudājusi ūn cietusi; zem siltā apmetņa viņa rūpīgi slēpa kādu priekšmetu, kura apveidus es nespēju noteikt.

Baronese īsi pirms tam bija apprecējusies ar baronu Senlīsu, bet sievas apkrāptajam vīram pirms kāzām pašam būtu vajadzējis pārliecināties par savu negodu. Tagad jūs saprotat, kāpēc viņa ieradās nakts vidū, īrētā karietē, kuru pasteidzās atlaist, un kāpēc pieklauvēja pie paviljona un nevis pie pils durvīm.

—  Ej projām, — Naika man pavēlēja, aptvērusi, kas par lietu.

Es paklausīju baronesei un izgāju, taču mana ziņkāre bija tik liela, ka es nolēmu uzzināt visu.

Pie paviljona loga auga koks, kura zari pieskārās istabas logam, kur atradās Senlīsa kundze un Naika.

Es iekāpu kokā un, noslēpos lapās. Varēju visu redzet un dzirdēt.

—   Naika!… Naika!… — baronese sauca pēc manas ai/iešanas. — Naika… Es esmu pazudusi… beigta uz visiem laikiem… Mans tēvs… mans vīrs… visu uzzinās.

Un drudžaini pavērusi silto apmetni, viņa samulsušajai un pārsteigtajai Naikai parādīja trauslu radībiņu, kas bija ietīta greznā segā, un pārklāja to ar skūpstiem, lai apklusinātu mazā brēkšanu.

—   Manu mazulīti, — viņa teica, — manu bērniņ… es nevaru tevi pamest! „

Piepeši viņa nobālēja, un no viņas krūtīm izlauzās sāpīgs kliedziens… Viņas vājums, nogurums no ceļa, pārdzīvotais satraukums bija iedragājis maigo un nervozo organismu. Gandrīz bez samaņas viņa atkrita krēslā un piespieda pie krūtīm bērniņu.

Naika iekliedzās aiz žēluma, pēc tam aiz šausmām: pie paviljona durvīm atskanēja zirga pakavu troksnis; protams, bija atgriezies Ivons, mednieks.

—  Tēvs! — Naika samulsusi čukstēja.

Ivons ienāca, paskatījās uz meitas samulsušo seju, tad uz drebošo Senlīsas kundzi, kas konvulsīvi spieda sev klāt zīdā un mežģīnēs, ietīto bērniņu, un visu saprata.

—   Ko tagad lai dara? Ko lai dara? — atkārtoja Naika, izmisumā lauzīdama rokas.

Tēvs Ivons bija dzimis Kerlorā, viņš bija tik uzticīgs Boljē kungam kā suns savam saimniekam, un būtu bijis gatavs atdot dzīvību un pēdējo asins lāsi, lai tikai paglābtu saimnieku no nelaimes.

Kādu minūti viņš stāvēja nobēdājies, bāls, tāpēc, ka saimnieka gods bija viņa paša gods, tad ar asaru pilnām acīm nometās ceļos un kādu brīdi lūdza Dievu.

Viņš piecēlās pavisam mierīgs, zinādams, ko ir nolēmis, un sacīja baronesei:

—  Cienījamā, jūsu vaidus nedrīkst dzirdēt pilī; neviens sulainis nedrīkst zināt, ka jūs esat bijusi šeit, arī jūsu tēvs…

Viņš neuzdrošinājās pabeigt un čukstēja:

—  Dievs mums palīdzēs un pateiks, ko darīt.

Ar Naikas palīdzību Ivons iznesa jauno sievieti paviljona augšējā stāvā un ielika savas meitas gultā; bet viņš bija tik samulsis, ka aizmirsa aizslēgt ārdurvis.

Ivons un de Boljē atgriezās no Kerizū tāpēc, ka lietas lija visu vakaru un bija noskalojis visas pēdas, tā ka suņi nevarētu medījumu sadzīt. Medības atlika uz nākošo dienu.

—  Pats labākais, ko mēs varam darīt, — Boljē sacīja Ivonam, — ir atgriezties Kerlorā.

Vecais muižnieks un viņa mednieks sēdās zirgos un jāja mājās, nepievēršot uzmanību lietum.

De Boljē bija stiprs, ar spēcīgu miesas uzbūvi, viņš nebaidījās ne noguruma, ne laika maiņas, ne ilgas jāšanas zirgā.

—  Pasteidzini zirgu, — viņš pavēlēja Ivonam, — un aizjāj uz Buafuršjū fermu; pasaki rentniekam, lai rīt no rīta atnāk pie manis, man ar viņu jāparunā.

Ivons apsteidza savu saimnieku un Kerlorā ieradās pirmais.

Bet Boljē jāja tālāk, un liktenim labpatika izkārtot, ka tad, kad viņa mednieks nogriezās no Vānas ceļa un jāja pa celiņu uz Buafuršjū, marķīzs satika pilnīgi tukšu karieti, ko vadīja kučieris. Vienpadsmitos vakarā, tik šausmīgā laikā, uz ceļa, kas no Vānas ved uz Kerloru, tāda tikšanās, dabīgi, izraisīja vecā muižnieka interesi.

—   Klausies, draugs! — viņš uzsauca kučierim, — no kurienes braukdams?

—  Goda vārds, lielkungs, — kučieris atbildēja, — varbūt Dievs vai velns to zina, tikai ne es.

—   Ko! — iekliedzās de Boljē. — Tu, bezgodi, ņirgājies par mani?

Pārliecināts, ka kučieris grib viņu maldināt, viņš apgrieza savu zirgu ceļam priekšā, lai sodītu nekauņu, ja tas negribēs neko paskaidrot.

—   Lielskungs, — teica kučieris, — nu jau divas stundas es vizinos pa nejauku, krūmiem aizaugušu ceļu pamatīgā lietū un zvēru jums, ka pavisam grūti paskaidrot, no kurienes braucu.

Viņa balss skanēja tik vaļsirdīgi, ka pārliecināja dc Boljē par vārdu pareizību.

—  Šorīt, — kučieris turpināja, — Vānā iebrauea kāda dāma. Viņai uz rokām bija zīdainilis. Biezs zaļš plīvurs aizsedza seju, tā ka nevarēja to saskatīt. Viņa ieradās pasta stacijā, pieprasīja karieti un zirgus un brauca kopā ar mani. Dāmas seja bija ciešanu pilna, un viņa ar grūtībām cilāja kājas.

—  Kur pavēlēsiet braukt? — 'es jautāju.

—  Vispirms izbrauciet no pilsētas, — viņa man pavēlēja. — Es jums rādīšu ceļu.

Tad mēs nogriezāmies no lielā ceļa un pa nejauku, krūmiem aizaugušu ceļu braucām uz šo nolādēto vietu. Pēc stundas mēs atradāmies pie liela parka, kura otrā pusē es ieraudzīju pili. Dāma lika apstāties pie parka paviljona durvīm, iedeva man divdesmit piecus luidorus un atlaida.

—   Dīvaini! — de Boljē nočukstēja, jauzdams nelaimi, jo no kučiera stāsta viņš pazina Kerloras parku un paviljonu, kurā dzīvoja Ivons.

—   Kāda šī dāma izskatījās? — viņš jautāja. — Jauna vai

veca?

—  Pavisam jauniņa, cienījamais, maza auguma un, kā man likās, gaišmataina.

—   Mana meita! — dc Boljē iekliedzās. — Mana meita, kurai tagad jābūt Parīzē… Ko gan nozīmē šis noslēpumainais ceļojums?

Viņš palaida savu zirgu rikšos, pasviedis luidoru kučierim, kurš aizbrauca savu ceļu.

Pēc divdesmit minūtēm de Boljē bija jau pie paviljona, nokāpa no zirga un, ieraudzījis apakšējā stāvā gaismu, iegāja iekšā.

Izdzirdis apslāpētus savas meitas vaidus, viņš veikli kā jauns cilvēks uzskrēja pa kāpnēm.

Saklausījis viņa soļus, Ivons gribēja pieskriet pie durvīm un aizšķērsot ceļu… bet nokavēja… Boljē bija jau uz sliekšņa un ieraudzīja Naikas gultā savu meitu, bālu, drebošu. Viņa pie krūts baroja raudošu zīdainīti.

Boljē sagrīļojās, nokrita uz krēsla un aizsedza seju ar rokām.

—   Esmu sodīts pārāk bargi, — viņš čukstēja, — cs nomiršu apkaunots!

—   Šie vārdi, kuros izpaudās aizvainota dzimtas lepnuma jūtas, dziļi iedūrās vecā Ivona sirdī un pamudināja viņu uz pašaizliedzīgu rīcību. Viņš nometās uz ceļiem sava kunga priekšā, saņēma abas viņa rokas un leica:

—   Boljē nedrīkst būt apkaunots; viņa meita visai augstākajai sabiedrībai būs godīga sieviete…

—  Bet šis bērns? — vārgā balsī jautāja vecais muižnieks.

—  Šis bērns, — Ivons atbildēja, — būs Naikas dēls…

Boljē neko neatbildēja… viņš bija miris…

Ivons tomēr savu vārdu turēja. Naika sabiedrības acīs kļuva par šī bērna māli; nevainīgā un skaidrā Naika bija padarīta par paklīdušu meiteni savā dzimtenē, viņa tika nolemta kaunam, bet mani nostādīja šausmīgā stāvokli: vai nu noslēpt to visu pie altāra, vai atteikties no viņas.

Es gribēju piespiest Ivonu izstāstīt visu notikušo, taču viņš rupji atgrūda mani, pacēla bisi un teica:

—   Ja tu nedosi zvērestu, ka klusēsi, nošaušu tevi kā suni.

Es mīlēju Naiku un zvērēju… Pēc gada arī Ivons nomira.

Tikai trīs cilvēki zina šo noslēpumu: Naika, es un sieviete, kas nogalināja savu tēvu un pieņēma Naikas upuri. Šo sievieti es neieredzu no visas sirds…

Žans kādu laiciņu klusēja, un pulkvedis redzēja, ka lielas asaru lāses rit pār viņa vaigiem.

—   Es neapprecējos ar Naiku, — Žans turpināja. — Lai gan esmu zemas kārtas cilvēks, tomēr man ir savs zināms lepnums, un es negribēju sievu, ko visa sabiedrība atzīst par kritušu, bet es zvērēju atriebties… Pat ja man pacietīgi būtu jāgaida desmit gadus… Es iestājos par kalpotāju pie baroneses, kļuvu par viņas vergu, par viņas uzticības presonu, par viņas ieroci… Ak, kāds gan nezvērs ir šī sieviete!

Pulkvedis pārtrauca sulaiņa stāstu:

—  Tu tiksi atriebts, bet man jāzina viss!

—  Kas tad vēl?

—  Vai tu zini, kā nomira vikonts Ralfs?

—  Jā…

—   Es gribu zināt ari, kāpēc marķīzs de R. izdarīja pašnāvību.

—  Labi, — 2ans atbildēja, tad klausieties.

—  Es klausos, — teica pulkvedis un no jauna apsēdās.

XXXIV

—   Baronese Senlīsa, — 2ans turpināja, — gribēja baudīt visus neatjautos priekus, saglabājot tikumīgas sievietes slavu. De R. kungs bija pirmais mīļākais; sešos savas svētlaimes mēnešos viņš pat nenojauta, ka nāve visu laiku lidinās pār viņa galvu.

Kad marķīzs pirmo reizi ieradās paviljonā, baronese viņam teica:

—  Ja jūs gribat mani mīlēt un gribat, lai es jūs mīlu, tad mūsu satikšanās jums jātur slepenībā. Ne draugs, ne sulainis nekad nedrīkst jūs pavadīt. Nekad, pat ja mani aizvainotu jūsu klātbūtnē, jūs nedrīkstat cīnīties manis dēļ. Ja jums liekas, ka cits ir atradis ceļu uz manu sirdi, jums jābūt kurlam un mēmam: visniecīgākās greizsirdības izpausmes jums būs liktenīgas.

Kopš šīs dienas es sāku kalpot pie marķīza. Taēu es nebiju viņa sulainis, mans uzdevums bija izspiegot viņu; es viņam sekoju visur, man bija pavēlēts nogalināt, ja viņam izspruktu kaut viens vienīgs neuzmanīgs vārds.

Marķīzs nezināja, ka pirms tam esmu kalpojis pie baroneses; tātad viņš varētu nodot sevi manā klātbūtnē, ja būtu pļāpīgs cilvēks.

Taču barons dievināja baronesi Senlisu un sev par laimi klusēja kā kaps. Tā turpinājās sešus mēnešus; tad baronese satika vikontu Ralfu. Viņš bija gaišmatis, melanholisks sapņotājs kā īru leģendu varonis. Viņam piemita tīri sievišķīgs skaistums.

Marķīzs, pilnīgi pretēji, bija bruņots, tumsnējs, vīrišķīgs, gara auguma vīrietis ar Hcrkulesa spēku. Kontrasts baronesei acīmredzot likās visai pikants, un viņa sāka jaunu mīlas dēku, nebeigusi iepriekšējo.

Daži neuzmanīgi sera Ralfa izlēcieni drīz vien izraisīja marķīzā aizdomas un atmodināja greizsirdību; taču viņš, atceroties doto solījumu, bija spiests klusēt, jo citādi man būtu viņu jānogalina, un es baidījos, ka šis brīdis tuvojas. Tomēr marķīzs savaldījās un, neraugoties uz mokām, kādas pārcieta, sāncensi nemeklēja, un mans durklis lika ielikts makstī. Taču kādu vakaru viņš iedrošinājās baronesei pateikt:

—  Sabiedrībā ir aizdomas, un es par to esmu pārliecināts, ka vikonts Ralfs jūs mīl.

—   Es to zinu, viņa mierīgi atbildēja, — viņš man pats atzinās.

Marķīzs satracināts nodrebēja.

—  Un jūs mīlat viņu, vai nav liesa?

—  Jūsu jautājums ir nepieklājīgs, un cs neuzskatu par savu pienākumu uz to atbildēt.

—   Labi! — marķīzs nomurmināja. — Vai nu es to uzzināšu, vai arī miršu.

Šie neuzmanīgie vārdi pazudināja marķīzu. Nākošajā dienā baronese man pavēlēja:

—   Paņem šo pudelīti. Šm'akar tās saturu ielej sava kunga glāzē. Viņš mokās ar bezmiegu, un šie narkotiskie līdzekļi viņam palīdzēs.

Es visu sapratu un paņēmu pudelīti. Taču negribēju izpildīt pavēli, iekams nebiju pārliecinājies, vai manās rokās neatrodas atriebības ierocis. Iet pie marķīza un pateikt: „Klausieties, Senlīsas kundze pavēlēja jūs noindēt“ nozīmētu riskēt, ka mani izmetīs pa durvīm. Marķīzs nebūtu man ticējis, un, ja arī noticētu, tad ar nicinājumu atteiktos no atriebības. Vislabākais bija uzkurināt viņā greizsirdību.

Trīs reizes nedēļā, pusnaktī, marķīzs atrada neaizslēgtus dārza vārtiņus no Invalīdu bulvāra puses. Viņš zināja, ka baronese šajā laikā viņu gaida. Marķīzs man neuzticējās, tāpēc cs nevarēju pajautāt:

—  Kungs, vai jūs šovakar iesiet uz Invalīdu bulvāri?

Taču marķīzs nepazina manu rokrakstu, un viņa prombūtnes laikā es uzrakstīju šādas rindiņas un zīmīti atstāju smēķējamā istabā uz apaļā galdiņa:

,,.la marķīza kungs šovakar aizies uz Invalīdu bulvāri, tad droši vien satiks tur savu paziņu, īru muižnieku.“

Kad marķīzs atgriezās, viņš bija ļoti izbrīnījies, ka noslēpums ir atklāts. Viņš pasauca mani.

—  Kas šeit bija ienācis? viņš jautāja.

—  Neviens, — es atbildēju.

—  Kas tad atstāja šo zīmīti?

Un viņš paradīja to. Es vientiesīgi paraustīju plecus, apliecinot savu nezināšanu.

Marķīzam bija tikai trīs kalpotāji: grūms, pavāre un es. Viņš negribēja pārējos izprašņāt un atlaida mani. Taču greizsirdības dēmons viņā plosījās ar vēl lielāku spēku nekā agrāk, un noslēpumainais ziņojums likās ievērības cienīgs.

Marķīzs apģērbās un izgāja, pateicis, ka uz pusdienām neatgriezīšoties.

„Tagad.“ es nodomāju, „uz mani nekritis nekādas aizdomas, ja šonakt ar Senlīsa kundzi atgadīsies kaut kas nepatīkams.“

Tā kā man interesēja uzzināt, kas tur notiks, naktī aizgāju uz Invalīdu bulvāri. Pēc ilgas gaidīšanas attālās lampas gaismā ieraudzīju cilvēku, kas bija ietinies apmetnī līdz degunam un zagās gar dārza sētu.

„Tas ir marķīzs,“ es nodomāju.

Tas patiešām bija viņš; marķīzs bez šaubīšanās devās uz vārtiņiem, kas nepārprotami pierādīja, ka viņš labi zināja ceļu, noslēpās stabu ēnā un gaidīja, nenojauzdams, ka es, uzrāpies kokā, viņu vēroju.

Marķīzs nogaidīja apmēram stundu. Lija lietus, bulvāris bija tukšs. Piepeši tālumā atskanēja droši un ātri soļi, tāda cilvēka soļi, kas steidza uz satikšanos ar mīļāko; marķīzs nodrebēja, un es sapratu, ka zem apmetņa viņam ir garš un tievs

- 345 -

priekšmets, kas atgādina zobenu. Gandrīz tajā pašā brīdī durvis, kuru tuvumā viņš bija noslēpies, bez trokšņa atvērās it kā pašas no sevis, neredzamas atsperes bīdītas. Nebija nekādu šaubu: soļi, ko viņš dzirdēja, bija sāncenša soļi.

De R. iegāja dārzā, paspēra trīs soļus pa kreisi un atradās uz paviljona sliekšņa, kur baronese gaidīja Ralfu. Nakts bija tumša.

—  Ralf… — viņa tikko dzirdami teica, — tas esat jūs?

—  Nē, cienījamā, — marķīzs vēsi atbildēja, — tas esmu

es.

Es dzirdēju, kā baronese niknumā iekliedzās. Tajā brīdī arī sers Ralfs parādījās uz paviljona sliekšņa un satikās vaigu vaigā ar marķīzu.

Baroneses situācija bija šausmīga, taču tas nevilkās ilgi.

—   Cienījamais kungs, — teica marķīzs, satvēris aiz rokas seru Ralfu, — jūs mīlat šo dāmu, es arī… mēs esam sāncenši. Mums abiem pasaulē nav vietas.

Un, nometis apmetni, marķīzs pasvieda īram abus zobenus, teikdams:

—  Izvēlieties!

Viņi gribēja cīnīties turpat dārzā, bet tur bija tik tumšs, ka abi bija spiesti iziet uz ielas, ko daļēji apgaismoja lampa.

Senlīsas kundze neapjuka, viņa izmantoja situāciju un aizslēdza vārtiņus, tā ka, ja arī kās notiktu, viņa netiktu sakompromitēta.

Sers Ralfs un marķīzs apbruņojās ar zobeniem un viņu izskats liecināja, ka abi nolēmuši cīnīties tik ilgi, kamēr viens no viņiem būs miris.

Tas bija lielisks duelis. Viņi cīnījās teicami, un abu rokas vadīja vienāds naids.

Es nezinu, cik ilgi divkauja turpinājās; varbūt minūtes divdesmit, bet varbūt tikai desmit, taču man likās, ka tā ilga veselu mūžību. Beidzot sers Ralfs klusu iekliedzās un nokrita bez dzīvības. Marķīzs atgrūda līķi un aizgāja.

Es nokāpu no koka, pievilku mirušo pie baroneses vārtiņiem, kur to nākošajā dienā atrada ielas slaucītāji. De R. at

griezās mājās un likās gultā, cerēdams, ka pietiks spēka pārvarēt sirdssāpes, kas viņu bija piemeklējušas. Diemžēl bezmiegs naktī ir slikts palīgs mīlestībā. De R. kungs dievināja kundzi, ticēja viņai… un pēkšņi bija pārliecinājies par viņas nodevību…

Šī drausmīgā nakts nedeva mieru un noveda viņu līdz ārprātam; viņš piecēlās no gultas, kā murgos iegāja smēķējamā istabā, paņēma pistoli un sadragāja sev galvu. Nākošajā dienā es paskaidroju baronesei Senlīsai, kāpēc nevarēju izpildīt viņas pavēli, un viņai neradās ne mazākās aizdomas par manu uzticību.

Žans apklusa. Pulkveža lūpās pazibēja vēss un ļauns smīns.

—   Izpirkšanas stunda tuvojas, — viņš teica. — Tagad, draugs, tu piederi man.

—  Ar miesu un dvēseli.

—   Vai tu pazīsti kaimiņu zvejniekus?

—   Protams.

—  Vai starp viņiem ir tādi, kurus varētu uzpirkt?

—   Ir vjens, vārdā Gualcks, liels nelietis, kas par ekiju gatavs nogalināt savu tēvu un māti.

—   Vai viņam ir tik liela laiva, kurā varētu jūrā pavadīt vairākas stundas?

—   Protams.

—   Lieliski, tu palūgsi zvejnieku Gualeku pakalpot mums, kad es tev to darīšu zināmu.

—  Labi.

—  Pēc tam noīrē slēgtu pasta karieti un sagādā atpulinālus zirgus, kam vajadzēs gaidīt aiz Vānas, mežmalā, lai aizvestu ceļinieku, kas steidzas uz Parīzi. Bet tagad, — pulkvedis piezīmēja, — iesim gulēt. Atmaksas stunda vēl nav pienākusi, taču tā ir tuvu, un tu tiksi atriebts!

Un abi līdzdalībnieki aizgāja pa ceļu uz Kerloru, kur visi jau gulēja.

Pirms turpināt mūsu stāstu, atgriezīsimies Parīzē pie Armāna.

Pēc pulkveža pēdējiem vārdiem Armāna izmisumu nomainīja cerība, kas izārstē pat pa pusei miruša cilvēka salauzto sirdi un liek viņam visiem spēkiem turēties pie dzīves un lūkoties nākotnē.

„Viņa atgriezīsies pie tevis,“ tēvs teica, un šie vārdi palīdzēja atgūt mieru Armāna salauztajai sirdij. Tomēr viņš veselu nedēļu pēc pulkveža aizbraukšanas neizgāja no Šaljo ielas nelielā namiņa. Dziļi iegrimis pārdomās, viņš centās ieskatīties nākotnē un uzminēt, kā pulkvedis spēs piespiest baronesi, kas Armānu vairs nemīl, viņu alkal iemīlēt.

Armāns nedaudz līdzinājās slīcējam, kurš sakopo visus spēkus, sasprindzina pēdējo enerģiju, lai nokļūtu līdz krastam, nedomādams par to, vai šī zeme viņam būs viesmīlīga, lai tikai glābtos no nāves; taču, sasniedzis krastu un pieķēries pie klints, pretojoties pēdējam vilnim, kas var ieraut atpakaļ, viņš ar skatienu jau meklē patvērumu un cilvēkus, kas nāktu viņam palīgā.

Tāpat bija ar Armānu. Sākumā viņš izmisīgi cerēja vēl kādreiz redzēt baronesi, atkal būt pie viņas kājām, satvert projām slīdošo laimi, pēc tam jaunais cilvēks Senlīsas kundzes atgriešanos sāka uztvert kā likteņa lēmumu. Un viņš rīkojās tāpat kā slīcējs. Laime viņu vairs neapmierināja: viņš vēlējās izbaudīt atriebību, gribēja piespiest šo sievieti dārgi samaksāt par to, ka viņa bija novērsusies no Armāna, tagad baronesei vajadzēja jaunekli mīlēt vairāk nekā jebkad agrāk. Tad viņa priekšā nostājās kāds tēls; lā bija grāfa Stepana ēna, tas bija cilvēks, kura dēļ viņa jaunekli pievīla, nīstams sāncensis, kas aizvainojis viņa godu un sagādājis tik daudz dvēseles moku.

Un Armāns juta, ka viņā sāk vārīties akls un šausmīgs naids; viņš atcerējās, ka tajā naktī, kad baronese viņam iesita pa vaigu, grāfs atteicās cīnīties, lai neaptraipītu baroneses godu.

Armāns aizmirsa, ka tēvam apsolījis neiziet no mājas, nemeklēt ne ar %ienu ķildu un pacietīgi gaidīt tēva atgriešanos.

„Man jānogalina grāfs,“ jaunais cilvēks nolēma.

Divi cilvēki viens pēc otra atnāca dalīties ar mūsu varoni viņa bēdās un cerībās.

Pirmais bija viņa draugs, kas piedalījās Armāna pirmajā divkaujā kā sekundants un izstāstīja visu par baronesi, un otrs bija Alberts dc R., kas aizveda viņu uz maskuballi, kurā viņš saņēma pļauku.

Armāns, kas bija cieši nolēmis cīnīties ar grāfu Stcpanu, nolēma, ka atklātība šajā jautājumā var viņam tikai kaitēt. Viņš nevienam par savu nodomu nestāstīja, vēl jo vairāk tāpēc, ka Žovs vērīgi sekoja viņam un varēja pēdējā brīdī visu izjaukt.

*             * *

Reiz kādā vakarā Alberts de R. piedāvāja Armānam aizbraukt uz Operu. Uzveda „Vilhelmu Tellu“, un zāle bija pārpildīta, pateicoties Dinrē līdzdalībai izrādē. Armāns priekšlikumu pieņēma. Viņam likās, ka tur varēs satikt grāfu Stcpanu.

Kad jaunie cilvēki apsēdās savās vietās, izrāde jau bija sākusies, un Armāns ar lorneti sāka vērot ložas, meklēdams savu ienaidnieku.

Grāfs patiešām bija Operā; sēdēdams kādā no partera ložām, viņš, kā likās, sapņoja par kaut ko un nemaz nevēroja, kas notiek viņa acu priekšā…

—   Viņš sapņo par baronesi! — Armāns čukstēja, uzliesmodams naidā. Viņa biedrs, pavirši apskatījis kaimiņu ložas, grāfu nebija ievērojis, un Armāns, kas nepieļāva nekādu samierināšanās iespēju, varēja mierīgi apdomāt savu tālāko rīcību.

Kad pirmais cēliens bija beidzies, pulkveža dēls izgāja no ložas zem rokas ar de R., kurš vēl arvien nebija ievērojis krievu muižnieka klātbūtni teātrī; Armāns aizveda draugu pa gaiteni pie grāfa ložas.

—   Es šeit redzēju, — viņš teica, — kādu savu paziņu, ar kuru gribu sasveicināties.

De R. nepiegrieza šiem vārdiem sevišķu vērību un nodomāja, ka runa ir par kādu gadījuma draugu, kādu Armānam bija daudz, kā jau katram bagātam cilvēkam.

Armāns divas reizes klusi pieklauvēja pie ložas durvīm. Durvis atvērās, un de R. sev par lielu izbrīnu ieraudzīja grāfu Stepanu. Viņš saprata visu un uzminēja, ka šīs salikšanās rezultāts būs divkauja; taču bija jau par vēlu, lai no tās izvairītos.

Grāfs pazina Armānu. Sāncenši paklanījās viens otram.

—    Grāf, — Armāns sacīja, — esmu ar mieru derēt, ka jums ir lieliska atmiņa.

—   Jā, cienījamais kungs, — grāfs izaicinoši atbildēja, — es lieliski atceros, ka esmu ar jums jau ticies.

—  Vai jūs varat man pateikt, kur tas bija?

—   Ballē pie baroneses.

—   Pilnīgi pareizi.

Grāfs paklanījās.

—   Tā kā atmiņa jūs neviļ, — Armāns turpināja, — tad varbūt jūs pateiksiet precīzu dienu, kad šī balle notika?

—   Rītdien būs tieši divas nedēļas, ja nekļūdos, — atbildēja grāfs.

—  Lieliski! — Armāns iesaucās, savukārt paklanīdamies.

—   Tātad, cienījamais kungs, — viņš turpināja, — es varu cerēt, ka nekas netraucēs jūs izpildīt savu solījumu.

—  Kādu? 7

—   Cik cs atceros, — mierīgi sacīja jaunais cilvēks, — tad, aizbildinoties ar nevēlēšanos aptraipīt Scnlīsas kundzes godu, jūs uz divām nedēļām atlikāt mūsu rēķinu nokārtošanu.

—  Cienījamais kungs, — grāfs teica, jūsu prasība ir formulēta tik skaidri, ka man nav iemesla pret to iebilst…

—  Tātad? Armāns jautāja.

—   Esmu jūsu rīcībā.

Jaunie cilvēki paklanījās viens otram, un Armāns piebilda:

—   Ja jūs piekrītat, tad mēs cīnīsimies rīt no rīta, pulksten septiņos, pie Oteilas purviem, ar pistolēm.

—   Piekrītu, — grāfs atbildēja.

Armāns paklanījās krievu muižniekam un izgāja.

—   Mans dārgais, — viņam sacīja Alberts de R., kas bija šīs scēnas mēms liecinieks, — jūs rīkojaties muļķīgi.

—  Kāpēc?

—  Tāpēc, ka jūs var nogalināt.

—   Vai re! Tad ta bēda!

—   Citā laikā tie būtu nieki, bet pašreiz tas nozīmē ļoti daudz.

—   Ko jūs ar to gribat teikt?

—   Vai tad jūsu tēvs jums neapsolīja atgūt baroneses mīlestību?

—  Jā.

—  Tādā gadījumā jūs rīkojaties muļķīgi. Ja grāfs jūs nogalinās, tad baronese tiks viņam.

—   Es viņu nogalināšu.

—  Vai jūs ļoti neieredzat grāfu?

—  Viņš atņēma man sievieti, kuru es mīlēju.

De R. paraustīja plecus:

—  Šī zādzība ir tik niecīga, ka nav paredzēta pat likumos.

—  Jūs būsiet mans sekundants, vai jā?

—   Protams! — de R. atbildēja.

—  Tad brauksim pārnakšņot pie manis.

—   Manis pēc.

—   Bet kas būs mans otrs sekundants?

—   Tad labāk nebrauksim pie jums, bet gan pie manis. Es aizsūtīšu sulaini pēc jūsu iepriekšējā sekundanta Dobrē, viņš dzīvo vienā ielā ar mani. Dobrē priecāsies, ka vēlreiz varēs būt jūsu sekundants.

—   Braucam, — Armāns piekrita.

De R. lika braukt uz Provansas ielu.

—  Ņemiet, — viņš teica, pasniegdams Armānam pistoli un norādīdams uz bildi pie sienas, — patrenējieties mazliet, un es paskatīšos, kā jūs šaujat.

Armāns šāva teicami un no divdesmit soļu attāluma ietrieca lodes citu citā.

—  Ja jūs šausiet pirmais, — sacīja de R., kas bija apmierināts ar treniņa rezultātiem, — tad grāfs var uzskatīt sevi par mironi.

Dc R., neraugoties uz vēlo stundu, aizsūtīja zīmīti Dobrē, kurš par laimi bija pašreiz mājās un tūlīt pat ieradās.

Divkauja bija noteikta nākošajā rītā, un draugi nolika Armānu gulēt; jaunais cilvēks nekavējoties cieši aizmiga.

„Dīvaini!“ domāja de R., „man ir tāda nojauta, ka Armānam tas slikti beigsies. Neprātis! Riskēt ar dzīvību tādas tukšas un cietsirdīgas lelles dēļ, kāda ir Scnlīsas kundze! Kāda aplamība!“

XXXVI

Grāfs Stepans divkaujas vietā ieradās pirmais. Viņš atbrauca pasta karietē divu žokeju pavadībā; pilsētas uzvalku viņš bija nomainījis pret ceļa svārkiem, kas bija aizpogāti līdz zodam.

Viens no sekundantiem, kas atbrauca karietē reizē ar viņu, bija ģērbies tāpat kā grāfs — ceļa uzvalka, bet otrs bija tērpies pilsētas rīta uzvalkā un ieradās jāšus uz zirga acīmredzot gatavodamies pēc divkaujas atgriezties Parīzē.

Armāns un viņa sekundants ieradās dažas sekundes vēlāk. Grāfs viņu gaidīja, mierīgi smēķēdams cigāru.

—  Cienījamais, — viņš uzrunāja Armānu, piegājis pie viņa un laipni paklanījies, — man šodien vajadzēja doties uz Bretaņu; mani koferi bija sakravāti jau vakar, kad jūs piepeši uzaicinājāt mani uz divkauju. Lūdzu jūs atvainot, ka es un mans draugs vikonts dc Kcrizū, kas ved mani pie sava tēvoča, esam ceļa uzvalkos.

Armāns arī paklanījās. Izdzirdis, ka grāfs brauc uz Brclaņu, viņš šausmīgi nobālēja.

—   Man viņš noteikti jānogalina, — jaunais cilvēks murmināja, — man viņš jānogalina.

Un viņš piegāja pie de R.

—   Es esmu aizvainots; tātad man ir tiesības ne tikai izraudzīties ieročus, bet izvirzīt arī savus nosacījumus.

—  Ko jūs gribat teikt? jautāja dc R., ko satrauca drauga bālums.

—   Paklausieties, — steidzīgi turpināja pulkveža dēls, — grāfs brauc uz Bretaņu.

—  Nu un tad?

—  Ja es viņu nenogalināšu, viņš atkal satiksies ar baronesi.

—  Ļoti iespējams.

—  Tāpēc es gribu viņu nogalināt; tas ir nepieciešams.

—   Es tomēr nesaprotu, kāpēc jūs uztraucaties par nosacījumiem?

—   Kāpēc? Tāpēc ka es gribu, lai viens no mums tiktu nogalināts. Vienam no mums jāpaliek šeit. Tā vai citādi, bet es negribu bērnišķīgus nosacījumus. Mēs katrs šausim no savas pistoles, ejot pretī viens otram, un katrs varēs šaut divas reizes pēc saviem ieskatiem.

—  Labi, bet pēc tam?

—  Ja četru šāvienu būs par maz, mēs atkal pielādēsim pistoles.

—   Labi, — Alberts de R. piekrita, baidīdamies, ka Armāns zaudēs aukstasinību, — tomēr tēmējiet precīzāk.

Sekundanti sāka apspriesties.

—   Kungi, — Alberts sacīja, — mēs esam aizvainotā puse un, kā jums zināms, izvēlējāmies pistoles.

Grāfa Slepana sekundanti piekrītoši paklanījās.

—  Vai grāfs atveda līdzi pistoles? — Alberts jautāja.

—  Jā.

—  Tādā gadījumā, lai viņš šauj ar savu pistoli, un Armāns šaus ar savu.

Sekundanti otrreiz paklanījās.

—  Attālums starp pretiniekiem būs četrdesmit soli, — turpināja de R., — katram būs tiesības uz diviem šāvieniem; viņi ies viens otram pretī un šaus pēc vēlēšanās…

—  Tātad, — vikonts de Kerizū jautāja, — tā būs divkauja ar nolūku vienu nogalināt?

—   Velns parāvis! — Alberts iesaucās. — Varbūt jūs iedomājaties, ka mēs atbraucām uz šejieni, lai apmainītos ar skrambām, bet pēc tam brauktu kopā paēst brokastis?

—  Tomēr ķilda nav sevišķi nopietna…

—   Piedodiet, ja ķilda ir niecīga, viss nokārtojas un nekad nenonāk līdz duelim… Mēs cīnīsimies nopietni, tātad arī iemesls divkaujai bija nopietns.

Alberta tonis bija vēss un pieklājīgs, taču kategorisks. Nācās pieņemt viņa nosacījumus.

—   Tomēr var gadīties, ka ar četrām lodēm būs par maz, vikonts Kerizū piebilda.

—  Tad mēs vēlreiz pielādēsim pistoles.

„Skaties tikai!“ nodomāja grāfa sekundanti, kas pilnīgi neko nezināja par ķildas cēloni, „grāfs acīmredzot ļoti aizvainojis šo jauno cilvēku, kura izskats atgādina sievieti, ja tas grib tik nopietni cīnīties. Nabaga grāfs, būtu daudz labāk, ja viņš jau būtu atgriezies no Bretaņas.“

Sāncenši un viņu sekundanti atradās nelielā meža klajumiņā, ko apgaismoja uzlecošās saules pirmie stari; viņi stāvēja uz viena no celiņiem, kas šķērsoja Buloņas mežu visos virzienos.

De R. ļoti rūpīgi pielādēja Armāna pistoles, ar grāfa Stepana pistolēm to pašu izdarīja vikonts de Kerizū.

Sekundanti nomērīja četrdesmit soļu attālumu, un pretinieki nostājās viens otram pretī, tad viņiem pasniedza ieročus. Sekundanti atgāja sānis.

Aizvainotās puses sekundantam de R. vajadzēja dot signālu.

„Kad padomā, ka viens no šiem abiem godprātīgajiem cilvēkiem,“ sprieda Alberts de R., „pēc trīs minūtēm tiks nogalināts tādas sievietes dēļ, kurai ir jau septītā mīlas dēka, tad patiešām galva reibst un kļūst žēl cilvēku viņu muļķības dēļ!“

Pēc šīs kapa runas, kas veltīta gaidāmajam upurim, de R. trīs reizes sasita plaukstas.

Armāns pirmais sāka virzīties pretī sāncensim… Viņš pacēla roku, ātri notēmēja un izšāva. Grāfs palika neskarts un arī paspēra dažus soļus un izšāva.

Armāna seja pārvērtās, bet viņš turpināja iet uz priekšu.

Grāfs paspēra vēl divus soļus, mierīgi notēmēja un atkal izšāva. De R., kas nenolaida acis no Armāna, ieraudzīja, ka viņš sagrīļojas, Alberta sirds sāka dauzīties. Taču Armāns vēl

arvien gāja uz priekšu, turēdams pistoli grāfa pieres augstumā.

Grāfs nometa ieroci, kas vairs nebija vajadzīgs, apstājās celiņa vidū, sakrustoja rokas uz krūtīm un ar lepnu smaidu gaidīja nāvi…

Armāns grīļodamies turpināja iet, un attālums, kas viņu atdalīja no grāfa, jūtami samazinājās. Piepeši viņš apstājās; šī šausmīgā skata liecinieki domāja, ka Armāns gatavojas izšaut, taču viņš atkal sāka iet… Viņš paspēra vienu soli, tad otru un, izstiepis roku, tā ka viņa pistoles stobrs pieskārās grāfa krūtīm, pavārgā balsī teica:

—   Kungs, es mirstu, tāpēc ka abas jūsu lodes ir manās krūtīs, bet jūs uz Bretaņu neaizbrauksiet…

Viņš gribēja nospiest gaili un nogalināt grāfu, taču pārāk paļāvās uz saviem spēkiem… Pielādētā pistole izslīdēja no rokas, un viņš pakrita, aizrīdamies ar asinīm.

Grāfs vēl arvien stāvēja nekustīgi, sakrustojis rokas uz krūtīm un pat nenodrebēja.

—   Zēl] — viņš sacīja. — Ja šis jaunais cilvēks būtu varējis pagarināt savu dzīvi vēl kaut vai par sekundi, tad viņa vēlēšanās būtu piepildījusies… un es nebūtu aizbraucis uz Bretaņu.

De R., kas piecās minūtēs bija pārdzīvojis veselu mūžību, ieraudzīja, ka Armāns pakrīt, iekliedzās, pieskrēja un pacēla viņu uz rokām… Armāns vēl elpoja…

—   Cienījamais kungs! — viņš iesaucās un dusmīgi palūkojās uz grāfu. — Ja viņš nomirs, es viņu atriebšu!

—   Es saprotu jūsu bēdas, — grāfs atbildēja ar vēsu pieklājību. — Bet jums jāpiekrīt, ka tā nav mana vaina. Es gaidīju šāvienu līdz beigām.

Tika pārplēsti Armāna svārki, veste un krekls. Ārsts, kuru de R. bija atvedis līdzi un kurš, sēdēdams karietē, gaidīja divkaujas beigas, apskatīja ievainojumus un bēdīgi pakratīja galvu.

—   Viņa dzīvība karājas mata galā, — ārsts čukstēja, — pēc stundas viņš nomirs, ja Dievs neizdarīs brīnumu.

Armānu uzlika uz steigā izgatavotām nestuvēm, tāpēc ka ekipāžas kratīšanu viņš neizturētu un nomirtu ceļā.

—   Cienījamais kungs, — grāfs Slepans sacīja Albertam de R., — es braucu uz Bretaņu, uz Kcrizū pili; esiet tik laipns, ja šis nelaimīgais jaunais cilvēks pēc gūtajiem ievainojumiem izdzīvos, sūtiet man katru dienu ziņas par viņa veselību; es cīnījos bez niecīgākā naida un būšu visnelaimīgākais starp mirstīgajiem, ja viņš nomirs.

Un izteicis sirsnīgu līdzjūtību, grāfs iesēdās pasta karietē un pavēlēja kučierim:

—   Brauc pa Bretaņas ceļu!

Pēc stundas Armāns jau gulēja savā gultā, nesamaņā, bet vēl bija dzīvs. Vecais Žovs skaļi raudāja, tupēdams uz ceļiem pie viņa gultas.

Sekundanti turēja ievainotā rokas savējās, bet ārstam bija norūpējies izskats, lai gan viņš sāka cerēt…

Ievainojumi nebija nā%'ējoši, taču Armāns bija trausls un maigs.

Nakts pagāja diezgan mierīgi, pateicoties istabas zemajai temperatūrai, jo visos kaktos lika salikti lieli ledus gabali.

No rīla ievainotais atguva samaņu… taču drīz vien atkal ieslīga murgos, un viņam likās, ka ir nogalinājis grāfu; viņš murgoja:

—  Tagad viņš neaizbrauks uz. Bretaņu!

*             * *

7

Piecas dienas ārsta un draugu cerības te pieauga, te atkal izzuda. Beidzot ārsts teica:

—   Sis jaunais cilvēks mīl, un mīlestība dos viņam spēkus uzvarēt slimību.

Vecais Žovs, kas visu laiku bija raudājis, sēdēdams pie sava jaunā kunga gultas galvgaļa, iekliedzās no prieka un gribēja nekavējoties par visu paziņot pulkvedim. Bet pulkvedis aizbraucot tikai bija noteicis:

—  Ja ar zēnu gadītos nelaime, paziņo de Lasī.

Žovs aizsteidzās uz Portmagonas ielu. Taču de Lasī bija aizbraucis no Parīzes tajā pašā dienā, kad grāfs Stepans cīnījās ar Armānu.

Izpildīdams pulkveža norādījumu, marķīzs neizlaida no sava redzes loka krievu muižnieku; pēc lam kad grāfs pasla karietē izbrauca no Parīzes, arī viņš noīrēja pasta zirgus un tūlīt aiz grāfa devās uz Bretaņu, kur arī mēs pasekosim dažām mūsu stāsta personām.

XXXVII

Kādu rītu veco Kerloras pili piepildīja neparasts troksnis: ritēja priecīgi darbi, kas vēstīja drīzas svinības.

Lielajā ēnainajā parkā ar daudzām krāšņām puķu dobēm rosījās norūpējušies kalpi. Arī drūmās pils iekšpuse tika pakļauta tādai pārvērtībai. Plašās zāles, kas parasti bija aizslēgtas, tagad pielija spožajiem saules stariem un piepildījās ar svaigu gaisu.

Vesels pulks strādnieku saveda kārtībā Kcrloru un iekārtoja to pēc ļaunās īpašnieces gaumes. Senlīsas kundze gribēja izpildīt savu solījumu: viņa vēlējās Kerlorā priecāties tāpat kā Parīzē un gatavojās sarīkot vairākas svinības. Paaicinājusi kapteini Lamberlu, savu pārvaldnieku, viņa jautāja:

—   Vai jūs esat mednieks?

—  Kādreiz esmu piedalījies medībās, baronese.

—  Vai jūs piekrītat sarīkot medības ar dzinējiem?

—  Ar prieku.

—  Lieliski, ieceļu jūs par medību vadītāju. Visi mani kaimiņi ir kaislīgi mednieki. Arī es mīlu šo cildeno izpriecu, man patīk aulekšot aiz suņu bara un klausīties medību ragu skaņās.

Kad baronese par to runāja, viņai bija ļoti kareivīgs izskats, kas viņai sevišķi piestāvēja.

—  Iedomājieties, — baronese turpināja, — es gribu sarīkot visai oriģinālus svētkus. Uzaicināšu visus manus kaimiņus uz medībām, tad sekos pusdienas un balle Kerloras parkā. Medības sāksies pulksten desmitos piejūras mežos pie Kruamusjū ceļa krustojuma; naktī jūs aplenksiet mežacūku, bet no rīta pie

vienosieties Kerizū kungam, kuram es jau paziņoju par gaidāmajām medībām, lai gan pēc mana tēva nāves suņus medībās vada tikai mani piķieri.

Kapteinis Lambērs paklanījās.

—  Bet tagad, piebilda baronese, aizjājiet pie barona de Lasī, mana kaimiņa, un ielūdziet pie manis viņu un viņa brāļadēlu marķīzu, kurš, kā man stāstīja, esot atbraucis vakar vakarā.

Šķietamais kapteinis acīmredzot tādu pavēli bija gaidījis, tāpēc ka zirgs jau bija apseglots un pēc piecām minūtēm viņš ielika kāju kāpslī. Baronese Senlīsa medības un balli rīkoja tikai grāfa Stepana dēļ, kurš iepriekšējās dienas rītā bija ieradies Kerizū pilī kopā ar vikontu Kerizū, ševaljē radinieku.

Gontrāns pie sava tēvoča bija ieradies dažas stundas vēlāk, un, kaut gan Senlīsa kundze marķīzu nemaz nepazina, viņa nevarēja neuzaicināt ari viņu. Starp citu, valodas par marķīza drošsirdību un dīvainībām, par viņa piedzīvojumiem, ceļojumiem un samērā noslēpumaino dzīves veidu bija stipri ieinteresējušas baronesi.

*              * *

Pulkvedis sīkiem rikšiem jāja pa ceļu uz pili. Tā sauca barona de Lasī muižu.

Pils bija veca feodālā celtne, nedaudz restaurēta, visas de Lasī dzimtas šūpulis, un dīvainā kārtā vienmēr atradās jaunākās radniecības līnijas īpašumā.

Šī pils, tāpat kā Kerlora, atradās jūras krastā, taču bija celta nevis uz klints, bet ielejā, pa kuru tecēja upīte; pili ieskāva biezi meži.

Šķietamais kapteinis ieradās, kad tēvocis un brāļadēls jau bija pilnīgi samierinājušies un ar lielu apetīti pils ēdamistabā ieturēja brokastis. Viņš stādījās priekšā kā baroneses Senlīsas pārvaldnieks un, izpildījis viņas uzdevumu, Gontrāna pavadībā izgāja dārzā. Marķīzs saprata, ka pulkvedis grib dot viņam norādījumus.

—   Nu, ko? — pulkvedis jautāja, tikko viņi bija palikuši divatā. — Kas jauns Parīzē?

—  Nekas.

—  Vai Žovu jūs netikāt redzējis?

—  Nē.

Pulkvedis atviegloti uzelpoja. „Zēns ir vesels,“ viņš nodomāja.

Lasītāji droši vien nav aizmirsuši, ka Gontrāns aizbrauca, vēl nezinādams par Armāna ķildu un divkauju ar krievu muižnieku.

—  Grāfs Stepans jau ir šeit, — pulkvedis sacīja.

—  Es zinu.

—  Viņš ieradās vakar no rīta un rītdien, kā jums, protams, ir zināms, viņš ieradīsies Kerlorā.

—  Un kas man jādara?

—  Atrast rītdien kādu iemeslu ķildai un tūlīt pat cīnīties ar viņu.

—  Tas nemaz nav tik viegli.

—   Zinu, bet manā plānā paredzēts, ka grāfam jābūt nogalinātam nākošajā rītā pēc balles vai tajā pašā naktī, ja tas ir iespējams.

—  Tomēr…

—  Klausieties, pulkvedis teica, nav nekā vieglāka, kā uzsākt ķildu, sevišķi ar tādu cilvēku, kāds ir grāfs Stepans. Viņš ir augstsirdīgs un nedaudz mežonis. Aizrādiet viņam, piemēram, ka medībās viņš ir aizšāvis garām, un mēģiniet tādējādi aizskart viņa patmīlību. Un tad viņā pamodīsies pa pusei civilizēts mežonis.

—   Lieliski, — iesaucās Gontrāns ar tāda cilvēka bezrūpību, kas galīgi izlēmis k|ūt par aklu ieroci cita cilvēka rokās. — Tiks izpildīts.

—  Paldies… Līdz rītam. Medības notiks Kruamusjū tuvumā, vai jūs to zināt?

—  Jā, — Gontrāns atbildēja.

Viņš paspieda pulkvedim roku un aizgāja.

*

*

Baroneses pārvaldnieks atgriezās Kerlorā, kad jau bija iestājusies nakts, un paaicināja Žanu, kādreizējo Naikas ligavaini, kuru gadijums bija padarījis par viņa līdzdalībnieku.

—  Vai viss sagatavots? — viņš jautāja.

—  Viss, — Žans atbildēja.

—  Gan laiva, gan zvejnieks?

—  Jā.

—  Ceļojuma kariete?

—  Arī.

—  Tagad, — pulkvedis teica, — klausies uzmanīgi.

—  Klausos, — Žans atbildēja.

—  Vajag nolaupīt bērnu.

—  Ak! — čukstēja Žans, kura acīs iedzirkstījās mežonīgs prieks, — jūs esat ģēnijs, ne cilvēks! Šis bērns ir vienīgā būtne, ko baronese mīl… Šī bērna nāve viņu nogalinās…

—  Tātad, — pulkvedis turpināja, — vajag viņai šo bērnu nolaupīt. Viņas sievietes sirds ir pārakmeņojusies, bet viņas mātes sirds tiks salauzta…

Un ļauns smīns sašķobīja pulkveža Leona bālās lūpas; tā smīn nežēlīgs atriebējs, kad redz atmaksu tuvu.

XXXVIII

Kruamusjū krustojums, kur vajadzēja satikties baroneses Senlīsas ielūgtajiem medniekiem, bija viena no pirmatnējām vietām Kerloras mežā. No šejienes uz visām pusēm aizstiepās astoņi lieliski ceļi, viens veda uz jūru, pārējie aizvijās uz laukiem.

Šis krustojums nosaukumu bija ieguvis no liela melna akmens krusta, kas noaudzis ar sūnām un paceļas ceļu krustojuma vidū; ar krustu bija saistīta sena leģenda.

Krusta karu laikā šajā pašā vietā kādam no baroniem Boljē, kas ar mednieka šķēpu piedalījās mežacūku medībās, briesmīgs kuilis uzšķērda zirgu, tad metās virsū jātniekam, ko bija piespiedis zirga ķermenis; barons, redzēdams neizbēgamu nāvi, deva svinīgu solījumu uzcelt šai vietā krustu, ja paliks dzīvs. Viņa solījums tika uzklausīts: nebija kuilis vēl paspējis ar ilkņiem pieskarties Kerloras īpašniekam, kad jau nokrita, nāvīgi ievainots ar bultu, ko bija raidījis muž.nieka svītas mednieks.

Barons Boljē izpildīja solījumu un uzcēla šo krustu, ko ilgie gadi bija pārklājuši ar skaistu zaļu sūnu.

Tieši bez piecpadsmit desmitos Kerizū un Kerloras mednieki ieradās satikšanās vietā. Piķieris, kam bija uzdots izsekot zvēru, ziņoja, ka ir uz veca kuiļa un meža cūkas pēdām.

Pulkvedis, mednieka tērpā, uz skaista īru zirga, kas piederējis nelaiķim baronam Boljē, ieradās gandrīz vienlaicīgi ar ekipāžām un pārlaida lietpratēja skatu suņiem.

—   Tagad var redzēt, ka Scnlīsas kundze, — viņš čukstēja, — mīl medības. Viņas tēvs bija mednieks, un viņam bija vislabākie suņi visā Brct&ņā. Baronese tos nav pārdevusi, bet saglabājusi sev. Cik brīnišķīgs suņu bars!

Kerizū kunga suņi, kuri pārsvarā bija Vandejas sugas, ievērojami atpalika no Kerloras suņiem, tomēr arī tie varēja medībās darīt brīnumus.

„Ja marķīzs gribēs,“ domāja pārvaldnieks, „tad viņš atradīs iespēju sākt ķildu ar grāfu Stepanu. Krievijā medī lāčus, vilkus, aļņus un pat briežus, taču viņiem nav priekšstata, kas ir īstas medības ar suņiem. Esmu pārliecināts, ka grāfs izdarīs milzums muļķību.“

Mežā atskanēja zirgu pakavu troksnis, un drīz vien pulkvedis redzēja, ka no meža izjāj de Kerizū kungi, tēvocis un viņa radinieks, un grāfs Stepans.

Ševaljē de Kcri/ū bija brīnišķīgs augstsirdīga zemnieka un mednieka paraugs; viņš bija bretonis no galvas lidz kājām. Garie sirmie mati krita pār pleciem, svārki bija šūti no rupjas vadmalas, bet stulmu zābaki varēja pasargāt kājas no asajiem krūmiem un dadžiem, ja jātnieks nokāptu uz zemes; viņam bija

īsts spēkavīra augums, seja — iegarena un skarba. Jāja viņš uz neliela, spēcīga, strauja Armoras šķirnes zirdziņa.

Vikonts de Kerizū bija pilnīgs pretstats tēvocim: bulvāru lauva, pilsētas mednieks; viņa medību uzvalku bija šuvis Stobs, bet stulmu zābakus gatavojis Sakoskū kungs.

Grāfa Stepana uzvalks bija gandrīz tāds pats kā vikontam de Kerizū.

Pulkvedis un krievu muižnieks draudzīgi paspieda viens otram roku.

—    Nu, ko, kapteini Lambert, grāfs Stepans pusbalsī jautāja, vai jūs esat apmierināts ar jauno vietu?

—  Esmu laimīgs… — pulkvedis atbildēja, lai gan ar smaidu, tomēr satrauktā balsī. — Es redzu viņu katru stundu… Paldies!

Grāfs pieliecās viņam pie pašas auss:

—   Tagad pienākusi jūsu reize pateikt viņai par mani, — viņš čukstēja, — jūs ļoti labi zināt…

—   Jā, — sacīja pulkvedis ar sajūsmu, kā tēvs, kas zina, cik loti dievina viņa bērnu, — es zinu, ka jūs viņu mīlat…

—  Bet viņa?

—  Nepateicīgais, — pārmetoši piezīmēja Leons.

—   Ak! Sīs piecpadsmit atšķirtības dienas, — čukstēja grāfs, — man likās kā vesela mūžība.

—   Nu, tagad mūžība ir pagājusi. Pēc piecām minūtēm jūs viņu ieraudzīsiet; viņa ieradīsies reizē ar veco baronu de Lasī, savu kaimiņu, un barona brāļadēlu, jauno marķīzu Gontrānu de Lasī.

Pie vārda „jauno“ grāfs satrūkās un vaicāja:

—  Kas tas par marķīzu de Lasi?

—  Tas ir viens no jaunajiem cilvēkiem, — pulkvedis vientiesīgi atbildēja, — kam ir panākumi Senžermēnas priekšpilsētā.

Grāfs nodrebēja, un pulkvedis ievēroja, ka viņš kļūst greizsirdīgs.

—   Marķīzs, šķietamais kapteinis Lamberts turpināja, ir bijušais virsnieks, pazīstams ar savām divkaujām, kuras viņam vienmēr ir laimīgas. Viņš ir nogalinājis divpadsmit savus pre

tiniekus un bijis visnepieejamāko sieviešu mīļākais. Šī cilvēka dzīve ir vesela epopeja.

Runājot pulkvedis vēroja, kādu iespaidu uz grāfu atstāj viņa vārdi.

„Re, kā!“ viņš nodomāja, „grāfs ir greizsirdīgs kā tīģeris!“

—   Kāpēc, — krievu muižnieks jautāja, — marķīzam šeit jāierodas reizē ar baronesi?

—   Ļoti vienkārši! Kerlora atrodas pa ceļam no pils uz Kruamusjū. Šie kungi tāpēc iegriezīsies Kerlorā, lai pavadītu baronesi.

Kamēr pukvedis to visu skaidroja grāfam, krustojumā parādījās amazone ar diviem kavalieriem. Tie bija baronese Senlīsa un de Lasī.

Baronese bija apburoša savā gaiši zilajā samta amazones tērpā, uz melna zirga, kuru viņa vadīja ar apbrīnojamu grāciju un veiklību. Gontrāns jāja viņai kreisajā pusē, bet vecais barons de Lasī — labajā.

Grāfs Stepans vispirms palūkojās ar mīlestības pilnu skatienu uz baronesi, kuru dedzīgi mīlēja un atzina, ka pašreiz viņa ir skaistāka nekā jebkad agrāk, pēc tam pavērās uz marķīzu ar skatienu, kas pilns ziņkārības un tā instinktīvā naida, ko mīlošs cilvēks izjūt pret savu sāncensi.

Gontrāna mednieka tērpa elegantā vienkāršība, grācija, ar kādu viņš vadīja zirgu, vīrišķīgi skaistā un vienlaikus skumjā seja, kurā dzīves vētras bija atstājušas savu zīmogu tas viss apstiprināja pulkveža vārdus.

Gontrāns un viņa tēvocis ieradās Kerlorā tieši tajā brīdī, kad baronese beidza savu tualeti; viņu ieveda lauvenes buduārā.

Marķīzs, jau iejuties savā lomā, izrādīja sajūsmu par Senlīsas kundzes skaistumu, un koķetīgā baronese, kas pieradusi redzēt pie savām kājām pielūdzēju baru, kā liekas, jutās viņa sajūsmas glaimota. Turklāt Gontrāns bija viens no tiem cilvēkiem, kuri vienmēr atstāj dziļu iespaidu uz sievietēm.

Daļēji varbūt sekojot agrāk pieņemtam lēmumam, daļēji pakļaujoties dīvainai tieksmei, baronese Senlīsa bija valdzinoši

laipna pret marķīzu visas divdesmit minūtes, ko viņš pavadīja buduārā…

Pa ceļam no Kerloras uz Kruamusjū visu laiku viņi sarunājās par Parīzi, par pēdējām ziemas svinībām, par svētkiem Šantiljī, par gleznu izstādi, par jauno operu, visu laiku pārlecot no viena temata uz. citu un nepakavējotics ilgāk nc pie viena.

Protams, ja Gontrāna sirds nebūtu aizņemta, Senlīsa pēc stundas būtu varējusi saviem iepriekšējiem pielūdzējiem pievienot vēl vienu; taču viņa salauztajā sirdī dzīvoja divi tēli. Margaritas tēls! Margaritas, kuru viņš tik karsti mīlēja, Margaritas, kas viņam ir zudusi uz visiem laikiem ševaljē d’Astī dēļ; otrs — bālas sievietes šausmīgais tēls, ar asinīm pielijušām acīm, kad viņa satracināti un izmisīgi pretojās slepkavam — Leonas tēls.

Šīs divas ēnas bija ieviesušas Gontrāna sirdī kapa dzestrumu, un neviena mīlestība tur vairs nevarēja rast atbalsi.

Ieraudzījusi grālu Stepanu, kuru baronese Senlīsa mīlēja ar tādu pašu kaprīzu un iluzoru mīlestību kā visus priekšgājējus, viņa vēlējās grāfu nedaudz pamocīt, lai pārliecinātos par viņa mīlestības stiprumu, ka arī paklausot savai izvirtušajai un ļaunajai dabai, kas apmierinājumu gūst savu vergu mokās.

Viņa vēsi sasveicinājās ar cilvēku, kas bija atbraucis tikai viņas dēļ, un, izlikdamās, ka ir ļoti sajūsmināta par anekdoti, ko bija stāstījis marķīzs de Lasī;i smējās kā mazs bērns.

—   Tātad, kungi! — viņa sacīja, sasveicinājusies ar medniekiem, — ko mēs šodien medīsim?

—  Kuili vai meža cūku, baronese, — ševaljē de Kerizū atbildēja, — to mēs atļaujam izlemt jums pašai.

—  Es gribētu dzirdēt jūsu domas, ševaljē; turklāt, — baronese smaidīdama piebilda, — es jums, kungi, esmu sagatavojusi pārsteigumu. Šovakar jūs dejosiet Kerlorā…

—   Būs dejas! — iesaucās vecais barons de Lasī.

—   Es uzaicināju uz balli visu Vānas pilsētu; šodien pie manis pusdienos piecdesmit cilvēku, bet pēc tam mēs dejosim zālītē; tāpēc es gribēju uzzināt, kura dzīvnieka medības prasīs ilgāku laiku?

—   Kuiļa medības, baronese.

—   Lieliski, — viņa smaidīdama teica, — medīsim kuili; tā mēs pavadīsim laiku līdz pusdienām.

Tūlīt tika palaisti vaļā suņi, kas metās uz dzīvnieka midzeni, pēc ceturtdaļstundas tas no midzeņa bija izdzīts.

Grāfs Stepans redzēja, ka baronese pagrieza savu zirgu suņu reju virzienā, un tad viņa iesaucās:

—  Kas mani mīl, lai seko man.

Viņš ātri auļoja uz to pusi. Taču Gontrāns jau aulekšoja amazonei blakus pa celiņu biezoknī, un viņi, neraugoties uz to, ka zirgi traucās pilnos auļos, atsāka pārtraukto sarunu.

Grāfs juta, ka viņa sirdī sāk plosīties vētra…

„Varbūt,“ viņš domāja, „baronese viņu jau ir iemīlējusi?“

Un viņš pasteidzināja savu zirgu, lai piebiedrotos abiem. Bet vecie mednieki un pulkvedis, pilnīgi nodevušies medībām, aizjāja pa dažādiem ceļiem. Taču grāfam nelaimējās. Viņa zirgs bija lēnāks nekā Gontrāna un baroneses zirgi, tāpēc viņš drīz vien tālu atpalika no tiem.

Jaunais krievs, kura niknums arvien pieauga, drīz vien biezokni meža celiņa līkumos pazaudēja amazoni un viņas pavadoni no redzes loka.

Krievu grāfs, kas, protams, nepazina šo mežu, galīgi apmaldījās; viņš pat nedzirdēja vairs suņu rejas un Gontrāna mednieka taures skaņas, kas kādu laiku bija norādījušas viņam ceļu; viņa niknums sasniedz apogeju… Greizsirdība drīz vien satrieca visus minējumus, kāpēc baronese viņu uzņēma ne sevišķi laipni un deva priekšroku Gontrānam, un viņš dziļi neieredzēja marķīzu.

Jau divas stundas grāfs maldījās pa mežu, nevarēdams atrast medību vietu, kad piepeši tuvumā izdzirda suņu rejas un medību raga skaņas un palaida savu zirgu pilnos auļos šo skaņu virzienā.

Pēkšņi meža klajumā, kur viņš atradās, izskrēja suņi. Aiz suņiem auļoja mednieks, baronese un Gontrāns.

Grāfs, nepiegriezdams vērību suņiem, devās pretī baronesei.

Viņa uzsmaidīja, un grāfa niknums tūlīt izzuda.

—  Grāf! — baronese sacīja, — tagad jums ir lielisks gadījums, lai pierādītu, ka krievi ir tik pat teicami mednieki kā franči.

—  Kā to izdarīt, baronese? — grāfs jautāja, ar skaudību pavēries uz Gontrānu.

—  Vajag izlabot kļūdu: kā jūs redzat, suņi skrien katrs uz savu pusi.

Grāfs Stepans mazliet nosarka; viņš bija pilnīgi nepieredzējis tādos gadījumos, bet labāk būtu izvēlējies visšausmīgāko nāvi, nekā atzinies savā nezināšanā Gontrāna priekšā, kuru jau uzskatīja par sāncensi.

Viņš noleca no zirga, pasauca suni, kas paklausīja mednieka balsij, un sāka pārbaudīt pēdas, kas bija palikušas mitrajā biezajā zālē.

—  Tagad var skaidri redzēt, — vēsi sacīja Gontrāns, kas arī noleca no zirga, — ka grāfs nepazīst ne mūsu apkārtni, ne mūsu suņus. Viņš ir tik pat nepieredzējis kā baronese, — viņš piebilda, uzsmaidīdams Senlīsa kundzei.

—  Vai tiešām? — viņa iesaucās.

—  Sievietei tas ir pilnīgi dabiski, — marķīzs piezīmēja, — taču ne vīrietim…

—  Cienījamais kungs, — viņu pārtrauca grāfs, valdīdams niknumu.

—  Jūs pretējās pēdas pieņēmāt par īstajām, — Gontrāns turpināja, — tāpēc arī kļūdījāties. Šeit ir skrējis briedis, un pēdas ir krustojušās. Tie suņi, kuri dod priekšroku briežiem, pārstāja vajāt kuili, citi cenšas atrast tā pēdas, bet šis suns ir daļēji zaudējis ožu, tāpēc nevar atrast pēdas.

Pēc šī paskaidrojuma Gontrāns ātri sameklēja kuiļa pēdas, uzlaida uz tām suņus un sāka skaļi pūst mednieka tauri.

Tad viņš vēsi paklanījās apjukušajam un aiz niknuma bālajam grāfam, ieleca seglos un aizjāja pakaļ medniekiem; baronese, nepagodinājusi grāfu Stepanu pat ar skatienu, sekoja Gontrānam.

Jaunais krievs atcerējās to nicinošo skatienu, ar kādu baronese palūkojās uz Armānu, un sacīja pats sev: „Tagad pie

nākusi mana kārta. Marķīzs ir ieņēmis manu vietu, kā es reiz ieņēmu Armāna vietu, taču es zvēru pie svētā Nikolaja, krievu aizstāvja, ka atriebšos un nogalināšu šo cilvēku!“

Viņš uzleca zirgā un centās panākt baronesi un Gontrānu, bet viņi jau bija gabalā.

No migas izdzītais kuilis drāzās uz priekšu, suņu ielenkts. Tikai pēc stundas grāfs Stepans izjāja meža klajumā un ceturtdaļjūdzes attālumā ieraudzīja marķīzu un baronesi, ātri auļojam uz priekšu.

Nomocītais un spēkus zaudējušais kuilis stāvēja, piespiedis muguru pie savvaļas bumbieres, kas auga griķu lauka vidū, un gatavojās varonīgi atvairīt suņu uzbrukumu.

Grāfs saprata, kādai šausmīgai drāmai vajadzēja sākties, un, pasteidzinājis zirgu, auļoja vēja ātrumā, dažās minūtēs panākdams medniekus.

Baronese, nicinādama briesmas, jau pagrieza savu zirgu tuvāk kuilim, kas ar ilkņiem atvairīja drošākos suņus.

Satracinātais dzīvnieks ar asinīm pieplūdušām acīm metās pretī zirgam.

Grāfs redzēja briesmas, kas draudēja neprātīgajai amazonei, un nolēma sagaidīt kuili pirms baroneses; viņš nolēma ziedot savu dzīvību, lai glābtu to, kuru mīl…

Taču Gontrāns paspēja viņu apsteigt. Vienā lēcienā marķīzs atradās desmit soļus no kuiļa un ar dunci rokā gatavojās to sagaidīt.

Apstulbušais grāfs dzirdēja šausmu kliedzienu, zvēra rēcienu un triumfa saucienu.

Viņš redzēja baronesi, kas aiz satraukuma sagrīļojās seglos, kuili, izstiepušos uz zemes ar nāvīgu brūci plecā, un Gontrānu, kas uzvarētāja pozā bija tam uzlicis vienu kāju.

Grāfs bija nokavējies, un viņa naids sasniedza galējo robežu.

XXXIX

Pēc četrām stundām nakts ietina veco Kcrloras pili; tā bija silta jūlija nakts, pilna asu smaržu, ko līdzi nesa jūras vējš; pie debesim spīdēja mēness.

Spoža un izmeklēta sabiedrība piepildīja drūmo pili, kas pēc pēdējā barona Boljē nāves parasti bija klusa un skumja, bet tagad atdzīvojusies kā pēc divdesmitgadīgas laumas burvju mājiena.

Visa apkārtējā muižniecība bija saņēmusi ielūgumus uz balli, ar kuru jaunā baronese Senlīsa sāka savu dzīvi laukos; vecās pils lielajā ēdamistabā pie galda sēdēja piecdesmit uzaicinātie, bet spoži apgaismotajā parkā dejoja liels daudzums cilvēku, ko uzjautrināja izpriecas, kas nomainīja cita cilu.

Gontrāns un baronese Senlīsa bija svētku karaļpāris. Marķīzs, kas bija izglābis neuzmanīgo amazoni, pateicoties savam varoņdarbam, kļuva par balles karalienes kavalieri. Gontrāns, kas bija sācis aplidot baronesi, aizrāva viņu un panāca, ka viņa pilnīgi aizmirsa grāfu Stepanu.

Vientuļi klejodams pa kādu no parka tumšajām alejām, dižciltīgais maskavietis, ko tirdīja kauns par paša kļūdām, meklēja iemeslu, lai saķildotos ar‘sāncensi un nogalinātu viņu vai arī pals kristu no viņa rokas.

Grāfa acis dega aiz liela satraukuma, un viņš ieķērās ar nagiem sev krūtīs, klausīdamies valša burvīgajās skaņās, kas atlidoja līdz šejienei; beidzot, kad grāfa satraukums bija sasniedzis galējo robežu, viņš negaidot devās uz deju pļaviņu.

Baronese Senlīsa dejoja ar Gontrānu, kā kādreiz Parīzē ar grāfu satrauktā Armāna acu priekšā.

Grāfs, bāls kā nāve, gaidīja, kamēr apklusīs orķestris un Gontrāns pavadīs baronesi uz vietu. Viņš paspēra soli uz marķīza pusi, un tas, sapratis, kas par lietu, iznāca no dejotāju pulka un devās uz kādu no parka vientuļajām alejām.

Grāfs sekoja marķīzam un panāca viņu.

—  Cienījamais kungs! — Gontrāns viņam uzsauca.

Marķīzs apstājās un paklanījās.

—   Jūs visu laiku turaties nomaļus, — viņš sacīja pilnīgā vienaldzībā, kas vēl vairāk saniknoja jauno krievu, — lai gan šīs svinības ir brīnišķīgas!

—  Vai jūs tā domājat? — zobgalīgi jautāja grāfs Stepans.

—   Jums grūti izdabāt, — Gontrāns vientiesīgi piezīmēja, — ja jūs tam nepiekrītat.

—   Man patiešām ir grūti izdabāt…

—   Nu, ko! — marķīzs mierīgi turpināja, lieliski zinādams, ka visdrošākais līdzeklis sadusmot cilvēku ir neievērot viņa dusmas. — Pēc jūsu Pēterburgas ballēm mūsu pieticīgās Brctaņas svinības, protams, liekas nožēlojamas.

—  Nekādā ziņā.

—   Tādā gadījumā es nesaprotu, kā izskaidrot jūsu garlaicīgo izskatu.

—  Te ir personas, pret kurām man ir antipātijas, — grāfs augstprātīgi teica.

—   Vai tiešām?

—  Jūs, franči, šīs personas saucat par pretīgām!

—   Goda vārds, cienījamais kungs, — Gontrāns teica, — man gribētos zināt, kuras tās ir…

—  To jums nav grūti uzzināt, kungs.

—  Jūs tā domājat?

—   Ieejiet pilī un paskatieties uz sevi spogulī.

Gontrāns tādu atbildi bija gaidījis. Viņš atkāpās soli atpakaļ un vēsi paskatījās uz grāfu.

—   Jūs esat nekauņa, cienījamais kungs! — viņš teica, uzsverot katru no šiem pieciem vārdiem.

—   Ļoti iespējams.

Marķīzs paraustīja plecus.

—   Varbūt jūs apvainojāties par mācību, ko es jums devu medībās?

—   Varbūt arī tā.

—   Un jūs vēlaties, lai es dodu jums vēl vienu mācību ar zobeniem?

—   Ļoti priecāšos.

—   Labi! — augstprātīgā tonī sacīja de Lasī. — Ceru pēc balles jums to dot.

—  Kāpēc gan ne tūlīt?

—  Vienkārši tāpēc, ka man ir panākumi pie baroneses un es gribu parūpēties par tālāko.

Pēdējie vārdi galīgi satracināja grāfu.

—  Cienījamais kungs… viņš iesēcās, es mīlu baronesi Senlīsu.

—  Un es arī, — mierīgi sacīja marķīzs.

—  Bet viņa mīl mani, — krievs izmisīgi turpināja.

—   Viņa mīl mani, — Gontrāns iebilda. — Katram savs laiks; tā tas vienmēr mēdz būt.

—  Iespējams arī tā.

—  Vai nu es nogalināšu jūs, vai jūs mani!

—  Esmu pārliecināts par pēdējo.

Gontrāns tā paskatījās uz grāfu, ka cilvēks ar mazāku drosmi bez šaubām būtu nobijies.

—  Tātad, vai jums tomēr nepatiktu tūlīt pat?

—  Piedodiet, jūs aizmirstat, ka ne jums, ne man nav līdzi zobena; pagājuši tic laiki, kad katrs muižnieks nēsāja zobenu.

—  Mēs atradīsim zobenus pilī.

—  Pieņemsim.

—  Tādā gadījumā ejam!

—  Skaties tikai! — Gontrāns mierīgi piebilda, — jūs, liekas, |oti steidzaties mirt.

—  Vai arī nogalināt jūs…

—   Labprāt to pieļauju. Tomēr jābūt konsekventam visur. Lai pilī atrastu zobenus, nāksies griezties pie tāda cilvēka, par kuru jūs varat galvot; turklāt mūsu prombūtne nedrīkst būt ilgstoša, lai to neievērotu, citādi mūs var aizkavēt.

—  Kā tad rīkoties?

—   Pilī, turpināja de Lasī, — ir cilvēks, uz kuru, man liekas, var pa|autics, tas ir pārvaldnieks.

—  Kapteinis Lamberts?

—  Jā, viņš mums sagādās zobenus un būs mūsu liecinieks. Varbūt nav pieņemts cīnīties tikai ar vienu liecinieku, taču tā

nav liela nelaime, — Gontrāns izaicinoši piebilda. — Šeit taču ir lauki!

Marķīza izsmiekls atņēma grāfam pēdējo savaldību.

—  Es zinu, — Gontrāns turpināja, — lielisku vietiņu jūras krastā, divsimt soļu no pils, klints galotnē. Tur ir lieliska vieta divkaujai un viegli noslēpt cīņas pēdas.

Marķīzs izplūda skaļos smieklos.

—   Mirušo cilvēku, — viņš paskaidroja, — ar vienu kājas spērienu var apglabāt okeāna dzelmē. Jūs tur atradīsiet vislabāko kapu, par kādu divkaujā nogalināts cilvēks var tikai sapņot.

Un Gontrāns, paklanījies savam pretiniekam, piebilda:

—  Tātad pēc stundas, uz klints; es turp aiziešu.

—  Arī es neaizkavēšos, — sacīja grāfs.

Gontrāns atgriezās ballē, dejoja vēl minūtes divdesmit un pazuda. Grāfs gāja meklēt pulkvedi. Bet to jau kādu stundu neviens nebija redzējis.

XL

Kur gan palicis pulkvedis?

Pēc pusdienām bija redzēts, ka viņš gan atnācis, gan aizgājis, visam sekojis un izrīkojis.

Kad saimniece un viesi izklīda pa dārzu un parku, bet kalpotāji, darbu pabeiguši, dzēra bufetēs, viss apakšējais stāvs bija gandrīz tukšs.

Naika, skaistā un cēlā meitene, kā vienmēr pašaizliedzīgi pildīja savus audžumātes pienākumus. Viņa aizveda Hcktoru uz. zēna istabu, kur viņš, nometies uz celīšiem, noskaitīja vakara lūgšanu, nolika puisēnu gulēt, noskūpstīja uz pierītes un sacīja:

—  Guli, manu bērniņ.

Pēc tam Naika, kurai bija divdesmit gadu un kura mīlēja izpriecas kā visas viņas vecuma meitenes, devās uz balli. Tieši šo brīdi izmantoja pulkvedis. Viņš ieslīdēja garajā gaitenī, kas

veda uz galvenajām kāpnēm, nemanīts uzkāpa augšējā stāvā un atradās uz laukumiņa, kur izgāja uz jūru vērstie pils logi.

Pils, kā mēs jau zinām, atradās uz pilnīgi stāvas klints. Gadsimta vidū kāds no baroniem Boljē bija izbūvējis šauras kāpnes, pa kurām no laukumiņa varēja nokļūt smilšainajā krastā, kas bija ērta vieta zvejnieku laivu piestātnei.

Pulkvedis saskatīja cilvēku, kas sēdēja uz kāpņu apakšējā pakāpiena, un devās pie viņa.

Ieraudzījis pulkvedi, cilvēks piecēlās. Tas bija Zans.

—  Vai tu esi gatavs? — pulkvedis viņam jautāja.

—  Kā redzat, — Zans atbildēja.

Un viņš norādīja ar roku uz smilšaino krastu.

Pulkvedis palūkojās uz klints pakāji un mēness gaismā ieraudzīja krastmalā laivu un tajā cilvēku.

—  Tad ejam… — viņš sacīja.

Zans gāja viņam līdzi.

Abi līdzdalībnieki uz pirkstgaliem iegāja gulošā Heklora istabā. Senlīsaskundzes un Naikas istabas atradās blakus, un durvis starp tām bija atvērtas visu nakti.

Līdzās Naikas gultai atradās mazā Hcktora gultiņa.

Kad abas sievietes ienāca savās istabās un palika vienas, īstā māte, Senlīsas kundze, stundām ilgi priecājās par mazulīša bezrūpīgo miegu.

Naika durvis nekad neslēdza. Naikas istaba, kuras logi izgāja uz parku, atradās blakus lielai zālei, caur kuru izgāja pulkvedis un Zans.

—   Bet ja nu viņš pamodīsies un sāks kliegt? — Zans čukstus vaicāja.

Pulkvedis pakratīja galvu.

—  Bērniem ir ļoti ciešs miegs, — viņš atbildēja.

Patiešām, uz kamīna noliktās naktslampiņas gaismā viņš ieraudzīja mazo Hektoru, kas gulēja cicši aizmidzis ar pusatvērtu smaidošu mutīti.

—  Nevar taču viņu nest izģērbtu, — Zans piezīmēja.

—  Pilnīgi pareizi, — pulkvedis piekrita.

—   Tad atļaujiet rīkoties man. Es viņu pamodināšu, apģērbšu, un viņš nāks mums līdzi. Jūs redzēsiet.

Un Zans maigi pasauca bērnu:

—   Hcktor!

Bērns atmodās un sāka saukt māmiņu.

—   Manu miļo, mazo Hektor, — maigā balsī sacīja Zans, — mani sūtīja māmiņa Naika.

—  Kur tad ir māmiņa Naika? — bērns vaicāja.

—   Ballē, viņa dejo.

—  Ak, jā, — bērns nomurmināja, — viņa priecājas ar māmiņu Bertu, bet mani nolika gulēt… bet man pavisam negribējās gulēt!

—   Nu, redzi, viņas atsūtīja mani pēc jums. Vai gribat apģērbties?

—   Vai tu mani apģērbsi?

—  Jā.

Zans saņēma bērnu aiz rokām, piecēla viņu no gultas un veikli apģērba.

—  Tagad iesim, — viņš teica puisēnam.

Pulkvedis, kas visu laiku bija stāvējis ēnā, izgāja pirmais un uzkāpa uz laukumiņa.

Zans viņam sekoja, vezdams mazuli pie rokas.

—   Kur tad tu mani ved? — Hektors jautāja. — Vai tad mēs neejam uz parku?

—  Jā, uz parku, — Zans atbildēja, — bet vispirms es gribu tev parādīt lielisku laivu.

—  Laivu! Kur tad ir tā laiva? — sajūsmināts jautāja bērns.

—  Lejā, pie klints. Ejam.

Un, tā kā bērns negāja pietiekami ātri, kalpotājs paņēma viņu uz rokām un sāka kāpt lejā pa kāpnēm, kas veda uz jūru. Lejā, pie kāpnēm, laupītājus un bērnu gaidīja laiva.

Zans ielēca laivā.

—   Kurp mēs brauksim? — Hektors atkal jautāja.

—   Mēs pavizināsimies pa jūru, Zans teica un jautāja pulkvedim: — Pulkvedi, ko pavēlēsiet ar viņu darīt, kad iebrauksim Parīzē?

—  Gaidi manas pavēles, — pulkvedis atbildēja.

Laiva atgrūdās no krasta un devās atklātā jūrā, bet pulkvedis lēniem soļiem atgriezās Kerlorā.

Kad viņš uzkāpa līdz laukumiņam, brīdi apstājās, lai palūkotos uz laivu, kas aizved bērnu varbūt uz visiem laikiem, kamēr māte dejo; un ļauns smīns lūpās izķēmoja viņa seju.

„Tagad,“ viņš nodomāja, „man ir vislabākā ķīla… bērns pret bērnu! Ar augsti paceltu galvu es varu pieprasīt laimi savam Armānam!“

Laiva ātri slīdēja Kemcenas virzienā. Netālu no pilsētas laupītāju gaidīja pasta kariete, kurai tos bija jānogādā Parīzē.

—   Tagad, — pulkvedis teica, kad laiva bija nozudusi tālumā, — ir grāfa Stepana kārta!

Viņš devās uz parku, kur jaunais krievs jau bija apskraidījis visas alejas, viņu meklēdams.

Šī gaidīšana grāfu bija nedaudz nomierinājusi. viņa drudžainais satraukums bija pāraudzis vēsā un atturīgā naidā, kas raksturīgs visiem ziemeļu cilvēkiem.

Jau no viņa bālās sejas pulkvedis noprata, ka izaicinājums ir izdarīts, un ātri piegāja pie viņa.

—   Pulkvedi, — grāfs teica pusbalsī, — paiesim mazliet sānis… uz vienu vārdu…

—   Mans Dievs! Kas ar jums noticis?

—  Nekas.

—  Jūs esat bāls…

—  Jūs tā domājat? Vai jums šeit ir zobeni?

—   Kas? — pulkvedis jautāja, izlikdamies dziļi pārsteigts.

—  Zobeni, — grāfs atkārtoja.

—   Kāpēc? Ak Dievs!

—   Es gribu cīnīties.

—  Ar ko?

—  Ar de Lasī.

—  Ar baronu vai marķīzu?

—   Ar marķīzu. Es viņu aizvainoju. Mēs cīnīsimies, līdz viens no mums būs miris.

—  Jūs viņu aizvainojāt?

—  Jā, un viņš mani gaida… uz klints.

—   Kā? Vai tūlīt pat?

—  Tūlīt pat.

—   Jūs aizvainojāt balles laikā baroneses mājā viņas viesus!..

Grāfs stipri saspieda pulkveža roku.

—  Viņa pati pie visa vainīga, viņš teica aizsmakušā balsī, viņa izraisīja manī greizsirdību… un es no visas sirds neieredzu marķīzu.

—  Tādā gadījumā, pulkvedis vēsi piezīmēja, — jums ir taisnība un viņu vajag nogalināt.

—  Zobenus! grāfs atkārtoja.

—   Iesim, — pulkvedis teica, — Kerlora ir veca pils, un mēs šeit atradīsim visu gadsimtu floretes.

Patiešām, Kerlorā bija telpa, ko nelaiķis barons de Boljē bija nosaucis par ieroču zāli un kurā bija visu laikmetu visdažādākie ieroči: no musketes līdz šautenei, no skotu palaša līdz mūsdienu paukošanas zobeniem.

Uz šejieni pulkvedis tad arī atveda grāfu Stepanu un teica:

—   Izvēlieties!

Grāfs paņēma divus paukošanas zobenus, izmēģināja tēraudu un izdarīja dažus cirtienus gaisā.

—  Tagad, — viņš sacīja, — esiet mans sekundants.

—   Labi.

—   Atkārtoju, ka divkauja starp mani un marķīzu būs līdz viena cīnītāja nāvei.

—   Lieliski! Bet kas būs marķīza sekundants?

—  Arī jūs.

—   Kā es?

—   Viņš pats tā ierosināja. „Viena sekundanta pilnīgi pietiks,“ viņš teica, „tādā gadījumā nebūs ne trokšņa, ne skandāla.“

—   Marķīzam taisnība. Kur norunāts tikties?

—  Viņš izvēlējās laukumiņu uz klints, divsimt solu no pils. Viņš mani tur gaida.

—   Es zinu to vietu.

Pulkvedis un grāfs izgāja no Kerloras un gāja pa celiņu uz to vietu, ko bija izvēlējies Gontrāns. Marķīzs viņus jau gaidīja.

Nakts bija skaidra; mēness spoži apgaismoja jūru.

„Brīnišķīgs laiks nāvei,“ nodomāja pulkvedis, velnišķīgi smaidīdams. „Senlīsa kundzei pēc balles atausīs traģisks rīts: grāfs miris, Hektors pazudis… Armāns būs atriebts!“

Viņš gāja pa priekšu, turēdams zobenus padusē; grāfs sekoja, un kādas neizskaidrojamas cilvēka prāta un sirds dīvainības dēļ šis cilvēks, kas pirms stundas bija vārījies dusmās un alcis atriebības, tagad bija kļuvis melanholisks, nožēloja pagātni un domāja par mīlestību un dzīvi. Viņš gāja, galvu noliecis, un kāri ieelpoja svaigo nakts gaisu.

—   Man jānogalina marķīzs, — viņš teica pats sev, — tāpēc, ka es negribu mirt.

Pulkvedis pagriezās pret viņu.

—   Par ko jūs tā esat aizdomājies, grāf? — viņš jautāja.

—  Es domāju, — grāfs teica un nodrebēja, — ka galvenais dzīves noslēpums ir nāve. Kas zina, vai pēc stundas es vairs būšu dzīvs?

—  Vai jūs esat prātā jucis? Rēķināties ar iespēju mirt, ejot uz dueli, manuprāt, ir nepiedodama muļķība.

—   Ak! — grāfs nopūtās, — es nedomāju, ka pasaulē ir kāds drosmīgāks cilvēks par mani. Tomēr kāda dīvaina nojauta mani satrauc…

—   Kāda?

—  Man liekas, ka ar mani var attaisnoties teiciens — „kad divi cīnās sievietes dēļ, tad vjenmēr tiek nogalināts tas, kuru viņa mīlēja pirmo.“

Pulkvedis paraustīja plecus.

—  Vai jūs zināt, — grāfs Stepans sacīja, — pagājusi tikai nedēļa kopš manas pēdējās divkaujas.

Pulkvedis nodrebēja.

—  Jūs cīnījāties? — viņš steidzīgi jautāja.

—  Jā.

—  Kur?

—   Parīzē.

—  Ar ko?

—   Ar jaunu cilvēku, kas meklēja iemeslu saķildoties ar mani divas nedēļas pirms tam, kad gadījums saveda mani kopā ar viņu Operā.

Pulkvedis piepeši apstājās celiņa vidū un pagriezās pret grāfu. Viņš bija bāls kā nāve, un viņu pārņēma drūma priekšnojauta…

—  Iedomājieties, — grāfs turpināja, man toreiz ārkārtīgi paveicās; jaunais cilvēks mani gandrīz nogalināja…

Pulkvedis tik tikko varēja paelpot.

Viņi stāvēja dažus soļus no tās vielas, kur gaidīja Gontrāns.

—   Ātrāk, grāf, — marķīzs sauca, — es gaidu jūs jau divpadsmit minūtes.

Viņa vārdi lika pulkvedim un grāfam turpināt ceļu. Tomēr satrauktais pulkvedis piepeši jautāja savam sarunas biedram:

—  Tātad jūs gandrīz nogalināja?

—  Jā.

—  Kā tas notika?

—   Mēs cīnījāmies ar pistolēm un mums vajadzēja šaut, ejot vienam pretī otram… Viņš izšāva pirmais…

Pulkvedis nodrebēja.

—   Un… jūs viņu nogalinājāt? — viņš jautāja, nošķirot katru vārdu, it kā katrs no šiem četriem vārdiem žņaugtu viņam kaklu.

—  Nē… es izšāvu divas reizes. Bet viņš vēl arvien nāca pie manis.

Pulkvedis atviegloti uzelpoja, un grāfs beidzot ievēroja, cik lielu interesi pulkvedī izraisījis viņa stāsts.

—   Kas jums noticis, pulkvedi? — viņš jautāja.

—  Man? Pilnīgi nekas.

—  Jūs esat bāls un satraukts…

—   Nē, nē; tomēr turpiniet…

Šajā brīdī viņi piegāja pie Gontrāna, kurš paklanījās.

—   Tūkstoškārt atvainojiet, — viņš uzrunāja krievu, — es gandrīz zaudēju pacietību; tagad jau ir pusnakts, baroneses viesi brauc projām, un tēvocis ievēros manu prombūtni.

—   Esmu jūsu rīcībā.

Pulkvedis pievērsās Gontrānam, kurš arī ievēroja viņa bālumu un apjukumu.

—  Grāfs man stāstīja par atgadījumu, — pulkvedis teica, kas mani ļoti ieinteresēja. Vai jūs atļautu viņam pabeigt?

-    Labprāt, — marķīzs piekrita.

-    Tātad, — pulkvedis turpināja, — pēc diviem šāvieniem jūs nebijāt ievainots?

-    Nē, bet tas notika pret mana pretinieka gribu.

-    Kā?

-    Tūlīt redzēsiet, — grāfs sacīja. — Mēs cīnījāmies sievietes dēļ.

Pulkvedis atkal nodrebēja.

-    Es biju izredzētais, bet viņš — piekrāptais.

-    Cienījamais! pulkvedis viņu asi pārtrauca. Vai jūs nevēlētos pateikt jūsu pretinieka vārdu?

-    Kāpēc?

-    Tāpēc, ka es, … man liekas, ka es viņu pazīstu.

-    Jūs?

-    Jā, es…

-     Galu galā es neredzu vajadzību slēpt. Viņu sauc par Armānu L.

Pulkvedis kļuva bāls kā nāve.

-    Tālāk? Tālāk? — viņš icsēcās.

-    Goda vārds, grāfs teica, es domāju, ka tikšu nogalināts. Jaunais cilvēks pienāca pie manis, pielika pistoli man pie krūtīm un sacīja: „Jūs neaizbrauksiet uz Bretaņu.“

-    Gadījās kļūme, šāviņš negāja vaļā? jautāja Gontrāns, kurš tagad saprata, cik svarīga pulkvedim ir šī saruna.

-    Nē, — grāfs teica, — tajā brīdī, kad viņam vajadzēja izšaut, viņš pakrita.

Pulkvedis iekliedzās. Uz šo kliedzienu grāfs pagriezās atpakaļ un ieraudzīja, ka viņš ir gluži kā zibens ķerts.

-    Nelietis! — pulkvedis iekliedzās pērkonīgā balsī. Tas bija mans dēls!

Un, atgrūdis pieskrējušo Gontrānu, viņš teica:

-    Es pats nogalināšu šo cilvēku, es!

Un pirms pārsteigtais grāfs paspēja izteikt kādu vārdu, pakustēties vai iesaukties, pulkvedis iztaisnojās visā augumā, viņa acis meta zibeņus, lūpas sakniebās, un viņš nikni paskatījās uz grāfu.

Ar vienu roku viņš nosvieda zobenu pie grāfa kājām, bet ar otru iecirta viņam pliķi.

—   Slepkava! — pulkvedis kliedza. — Paskatīsimies, kurš uzvarēs… Tēvs atriebs savu dēlu!

Gontrāna stāvoklis mainījās. Šoreiz nevis viņš riskēja ar savu dzīvību brālības labā, bet gan pulkvedis, „Zobena draugu brālības“ galva, kura tēva jūtas un izmisums lika ķerties pie zobena.

Dižs un satriecošs skats bija šī divkauja uz klints, kas pārkārusies pār jūru, klusajā un smaržīgajā naktī, kurā viss aicināja dzīvot.

No pretinieka Gontrāns bija kļuvis par sekundantu.

Pulkvedis tūlīt pat uzsāka cīņu. Grāfs, kas pirms tam viņu bija mīlējis kā sava tēva senu draugu, kā mīļotās sievietes tēvu, saņēmis pļauku un izdzirdis pulkveža nikno un dziļo naida pilno kliedzienu, atbildēja viņam ar tādu pašu sašutuma uzliesmojumu.

—   Man vajadzīgas jūsu asinis, — viņš teica, — visas jūsu asinis par šo pļauku!

—   Ahā, — pulkvedis kliedza, uzbrukdams grāfam, — bet tu domāji, ka es esmu baroneses tēvs! Tu mani šeit, pie viņas iekārtoji! Bet tu nezināji, nelieti! Tu nezināji, ka es gatavojos pats ar savām kājām samīdīt šo sievieti, kas salauza mana bērna sirdi! Tu nezināji, ka es jau sen tevi biju nolēmis nāvei! Tu, slepkava, to nezināji…

Pulkvedis, neraugoties uz ārkārtīgo niknumu, tomēr saglabāja aukstasinību un izdarīja cirtienus ar tādām kā ārprātīgām dusmām.

Grāfs kliedza aiz dusmām un aizstāvējās ar izmisīgu enerģiju, taču pulkveža zobens arvien atvairīja viņa uzbrukumus un vienmēr atrada ceļu uz viņa krūtīm.

Noplūdis ar asinīm, nomocījies, rēkdams kā ievainots zvērs, viņš leca atpakaļ, cenšoties izvairīties no atriebēja zobena, bet zobens viņu ķēra arvien biežāk, pieskardamies viņa plecam, rokai, krūtīm. Pulkvedis bija pārvērties par bendi, kas moka savu upuri.

Beidzot viņš piedzina grāfu pie pašas klints malas, divus soļus no bezdibeņa, un turpināja uzbrukt. Klints, kas pacēlās simts pēdas virs jūras, beidzās ar nelielu laukumiņu, bet lejā, tās pakājē vārījās okeāns, gatavs aprīt to cīnītāju, kurš tiks uzvarēts.

Pašsaglabāšanās instinkts lika grāfam sasprindzināt pēdējos spēkus, un viņš par katru cenu gribēja pulkvedi nogalināt.

Bet pulkvedis neapjuka, viņš neatkāpās ne soli un teica savam ienaidniekam:

—  Laiks izbeigt. Slepkava, tu tūlīt mirsi!

Pulkvedis spēra soli uz priekšu un strauji iedūra zobenu grāfa krūtīs. Zobens caururba jauno muižnieku, un pulkvedis redzēja, ka ievainotajam jau sākas pirmsnāves agonija. Viņš izrāva zobenu…

Grāfs skaļi iekliedzās un atmuguriski nokrita lejā.

Gontrāns dzirdēja neskaidru troksni, kas atskanēja no okeāna dzīlēm.

Jūras viļņi aprija grāfa Stcpana līķi.

Pulkvedis nosvieda savu zobenu. Un marķīzs ieraudzīja, kā cilvēks, kas tikko bija trakojis dusmās, nokrita uz ceļiem un, aizsedzis seju ar rokām, sāka skaļi raudāt un sauca:

—  Mans dēls, mans dēls!

Akmens sirds beidzot bija salauzta.

XLI

Balle tuvojās beigām. Ik brīdi pa Kerloras vārtiem izbraucošās karietes troksnis ziņoja, ka atkal mājup dodas kāds no viesiem.

Parks kļuva tukšāks, un drīz bija palikuši tikai paši tuvākie Senlīsas kundzes paziņas.

Vecais ševaljē de Kerizū, kurš gribēja atpūsties, jo viņu mocīja reimatisms un dienas nogurums, lika piebrauki savu karieti.

Sāka meklēt grāfu Stcpanu. Taču grāfs bija pazudis. Pēc veltīgas izmeklēšanās pa visu parku vikonts dc Kerizū jautāja tēvocim, ko tagad darīt.

—   Goda vārds! — atbildēja vecais muižnieks, būdams egoists kā visi padzīvojuši cilvēki. — Pašreiz ir pēdējais laiks doties uz mājām. Grāfam ir jājam/.irgs, viņš mūs panāks.

„Vai arī paliks šeit,“ nodomāja vikonts, kas zināja par jaunā krieva mīlestību un domāja, ka viņa pazušana saistīta ar gaidāmo satikšanos ar Senlīsas kundzi.

Starp cilu, arī baronese sāka brīnīties, kāpēc nekur neredz ne marķīzu de Lasī, ne grāfu Stepanu.

—   Grāfs ir greizsirdīgs, — viņa nolēma, — un droši vien ir saķildojies ar marķīzu.

Šī doma viņu nevis satrauca, bet, tieši pretēji, bija ļoti patīkama. Tādai cietsirdīgai sievietei kā viņa glaimoja, ka divi jauni cilvēki aizgājuši no balles, lai ar zobenu iekarotu viņas mīlestību. Tomēr, turpinot pārdomas, viņa secināja, ka sāncenši nevarētu cīnīties nakts vidū; un, ja tomēr pieļautu domu, ka viens no viņiem ir izaicinājis otru, tad divkauja varētu notikt ne ātrāk kā nākošajā dienā.

„Var arī būt,“ viņa nodomāja, „ka grāfs, kuru satracinājis mans vēsums, jau sen ir aizgājis.“

Taču dc Lasī prombūtni izskaidrot bija grūtāk.

Baronese Senlīsa, kā mēs jau zinām, bija ļoti kaprīza: viņa vai ik dienas mainīja pielūdzējus. Tomēr grāfs viņu aplidoja jau veselu mēnesi, un tas bija pārāk daudz. Ceļojums uz. Bretaņu bija šī romāna pēdējā nodaļa, lai gan baronese nebija cerējusi uz Gontrānu. Taču marķīzs atstāja uz viņu ļoti spēcīgu iespaidu. Viņa skaistums, piedzīvojumi, divkaujas bija padarījušas viņu par varoni jaunās kaprīzās un aizrautīgās sievietes iztēlē; rīta medības uzcēla viņu uz vēl augstāka pjedestāla. Viņas klātbūtnē grāfam Stepanam nejauši bija nācies izpildīt otršķirīgu lomu, un to sieviete mīlamajam cilvēkam nekad nepiedod.

„Ja kāds nav mednieks, tad nedrīkst piedalīties medībās, bet, ja redzi mīļoto sievieti briesmās, tad kaut vai notriec savu zirgu, bet ierodies laikus, lai viņu izglābtu.“

Šie visai loģiskie baroneses Senlīsas spriedumi izskaidroja viņas šodienas uzvešanos. Grāfs, kura traģisko nāvi viņa pat nenojauta, bija pilnīgi zaudējis viņas cieņu.

Ciemiņi jau bija aizbraukuši. Arī barons de Lasī jau sen bija pieprasījis savu zirgu un, nemaz nebēdādamies par radinieku, aizjājis mājās.

Drīz vien baronese Senlīsa un Naika bija palikušas pilnīgi vienas.

Baronesi ļoti interesēja, kur gan palicis Gontrāns? Vai tiešām viņš cīnījās ar grāfu? Bet tādā gadījumā taču viņu var nogalināt! Šī doma Senlīsa kundzi nobaidīja. Viņa jau mīlēja marķīzu, cik nu viņa bija spējīga mīlēt, un balles laikā bija izplānojusi jaunu mīlas dēku. Viņa domāja, ja divkauja ir notikusi, tad kapteinim Lambcrtam tas būtu jāzina, tāpēc vēlējās iztaujāt viņu. Sāka meklēt pulkvedi, kā agrāk meklēja Gontrānu un grāfu, taču nekur neatrada.

„Šaubu vairs nav,“ baronese nodomāja, „viņi cīnās.“

Viņa atcerējās, ka Kerlorā ir ieroču zāle. Lai pārbaudītu savu pieņēmumu, viņa uzkāpa otrajā stāvā.

Šajā zālē reti kāds iegāja, un baronese nolēma, ka pat niecīgākā nekārtība tajā liecinās par viņas pieņēmuma pareizību. Un nebija kļūdījusies: pulkvedis un grāfs aiziedami bija aizmirsuši aizvērt zāles durvis…

Visas baroneses Senlīsas šaubas izgaisa.

Protams, ja dc Lasī būtu bijis viņas mīļākais kaut vai divas nedēļas, baronese nebūtu tā uztraukusies par viņa divkauju ar grāfu, kā viņa neuztraucās kādreiz par marķīzu R., kurš cīnījās ar vikontu Ralfu. Bet viņa sapņoja par Gontrāna mīlestību, ko pagaidām vēl nebija izbaudījusi. Ar to pietika, lai izjustu lielu nemieru.

Veselu stundu viņa ar drebošu sirdi gaidīja Kerloras lielajā zālē; satraukums arvien pieauga, un viņa juta, ka nepieciešams domāt par kaut ko cilu; viņā ierunājās mātes jūtas. Viņa domāja, ka, noskūpstījusi mazo Hekloru, nomierināsies. Tāpēc kopā ar Naiku viņa iegāja savā istabā.

Nometusi cimdus un vēdekli uz galda, viņa tūlīt devās uz Naikas istabu. Uz kamīna kā vienmēr dega naktslampiņa. Stūrī,

starp logu ar Naikas gultu, atradās bērna gultiņa, rūpīgi aizsegta ar baltiem aizkariem, Abas sievietes uz pirkstgaliem piegāja pie tā, un baroneses baltā roka atbīdīja aizkaru.

Pēkšņi atskanēja kliedziens… mātes kliedziens, kurai atņemts viņas bērns. Šūpulītis bija tukšs! Labu brīdi abas sievietes skatījās viena uz otru, šausmu pārņemtas un ar aukstiem sviedriem uz pieres. Tad satriektā Senlīsas kundze kā tīģeriene metās uz durvīm, kliegdama:

—  Hektor! Hektor!

Atbildes nebija. Pa to laiku Naika ievēroja, ka bērna drēbes arī pazudušas.

—   Hektor, Hektor! — baronese atkārtoja kā prātu zaudējusi.

Viņa zvanīja, sauca kalpotājus un meklēja bērnu pa visiem kaktiem. Bērns bija pazudis, un neviens viņu nebija redzējis!

Vecā milzīgā pils ar gariem un tumšiem gaiteņiem, ar aukstām istabām, kurās atradās smagas ozolkoka mēbeles, tika pārmeklēta no augšas līdz apakšai. Liels bars kalpotāju ar lāpām rokās vairākas stundas skraidīja no vienas zāles citā, no gaiteņa gaitenī, un visiem līdzi skraidīja Senlīsas kundze, kura šādā brīdī bija aizmirsusi, ka veselus četrus gadus slēpusi savu grēku no sabiedrības, un mežonīgā balsī atkārtoja:

—  Mans bērns! Tas ir mans bērns!

Mazo Hektoru nevarēja atrast nekur. Uz brīdi vājas cerības pamodās mātes sirdī. Bērns, ko sarūgtinātu aizveda no svinībām, varbūt, palicis viens, pats apģērbās un atgriezās parkā, taču, miega pārvarēts, apgūlies pie kāda koka.

Parku pārmeklēja tāpat kā pili. Bērnu neatrada.

Tad baroneses galvā pazibēja šausmīgas aizdomas; viņa atcerējās cilvēku, kuram bija atņēmusi līgavu un pašu padarījusi par savu līdzdalībnieku, par vergu; viņa atcerējās, ka šis kādreiz godīgais un labais cilvēks zina visus viņas netiklības noslēpumus, un uzdeva sev jautājumu, vai tikai viņš nav iecerējis kādu briesmīgu atriebību?

—  Zans, kur ir Zans? — viņa jautāja.

Bet neviens viņu nebija redzējis jau kopš pusdienlaika.

—  Ak! — Naika iesaucās, — tas ir viņš, tas ir viņš!

Tagad Naika saprata, kāpēc Žans, kas viņu kādreiz mīlēja un bija gatavs mirt par viņu, piepeši kļuva par šis sievietes paklausīgu vergu, sievietes, kas bija atņēmusi viņam laimi.

Kerlorā bija vecs kalpotājs, kas jau pirms vairākiem gadiem bija palicis bērna prātā un kuram neviens parasti nepiegrieza vērību. Šis kalpotājs, kura vārds bija Jcronīms, daudzas stundas pavadīja krastā pie klints pakājes, pacietīgi sekodams — uz ko spējīgi tikai idioti — katram vilnim, kas atsitās pret krastu.

Šis cilvēks daļu nakts bija pavadījis netālu no kāpnēm, kas no jūras krasta ved uz pils laukumiņu. Parasti vienaldzīgs pret visu, taču šonakt Jeronīms uzmanīgi sekoja pilī valdošajam satraukumam. Viņš dzirdēja, ka vairākkārt izrunā bērna vārdu un smiedamies teica:

—  Jā, jā! Meklē bērnu…

—  Jā, bet vai tu viņu esi redzējis? — viņam jautāja.

—  Jā, redzēju, — viņš atbildēja.

—  Kad?

—  Šonakt.

—  Kur?

Apziņas ēna pazibēja idiota galvā, un viņš piebilda:

—  Lejā… tur lejā.

—   Mans Dievs! — Naika iekliedzās. — Kur viņš ir redzējis bērnu?

Idiots norādīja ar roku uz'-okeānu.

—  Ak! — baronese čukstēja. — Mans bērns ir noslīcis.

—  Nē, — teica vecais vīrs, purinādams galvu.

—   Bet kur tad viņš ir? Kur viņš ir? Runā, runā! — Naika atkārtoja, cenšoties uzminēt patiesību no vājprātīgā Jeronīma acīm.

—  Aizbrauca!

—  Aizbrauca? Aizbrauca? Kā? Ar ko? — jautāja bēdu satriektā māte, izmisumā lauzīdama rokas.

—  Aizbrauca pa jūru… laivā…

Par tādu atbildi daudzi kalpotāji raustīja plecus.

—  Viņš jau ir prātā jucis! — viņi sacīja.

—   Bet ar ko viņš aizbrauca? — Naika jautāja, paņēmusi veco cilvēku aiz rokas.

—  Ar Žanu.

Abas sievietes saskatījās un vairs nešaubījās. Tas, ka Žans nekur nebija atrodams, apstiprināja vecā vīra teikto. Senlīsas kundze, pilnīgi zaudējusi galvu, uzkapa līdz laukumiņam un pārlaida ilgu un cerīgu skatienu jūrai, kurai pāri jau slīdēja austošās dienas gaisma. Tālumā nebija redzama neviena laiva, neviens kuģis.

-     Mans bērns! Mans bērns! Mans nabaga bērns! māte kā ārprātā atkārtoja.

Un šī sieviete, kurai nekas nebija svēts, nokrita uz ceļiem, lūgdama Dievu un visus svētos, raudāja izmisuma asaras un sauca savu bērnu ar dvēseli plosošiem kliedzieniem.

*             * *

Kalpotāji uz zirgiem aizgāja visos virzienos, bet Senlīsas kundzi, kas bija gandrīz bezsamaņā, aiznesa uz viņas istabu.

Veselu stundu viņa šaudījās pa istabu izspūrušiem matiem un apkārt klīstošu skatienu; viņa izskatījās tik briesmīga, ka laupītājs būtu nobijies, ieraudzīdams lik saniknotu māti.

Piepeši durvis atvērās un cilvēks, kuru baronese savās bēdās bija aizmirsusi, ienāca lēni un majestātiski kā debesu atriebējs. Tas bija pulkvedis Leons.

Viņš bija bāls kā rēgs, lielas asaru lāses ritēja pār iekritušajiem vaigiem, un baronese, kas visur bija izmeklējusies savu dēlu un aiz bēdām gandrīz zaudējusi prātu, sāka drebēt no pārsteiguma un šausmām, ieraudzījusi šo cilvēku, kura bēdas, likās, bija vēl lielākas nekā viņas.

Baronese ievaidējās un atkāpās soli atpakaļ, nespēdama pat iekliegties.

Pulkvedis aizvēra durvis un nāca tieši pie viņas.

Baronese instinktīvi pakāpās atpakaļ, gluži kā bēgdama no nāves rēga. Pulkvedis aizslēdza aiz sevis durvis, un viņi abi: māte, kurai bija nolaupīts bērns, un cilvēks, kurš bija pārliecināts, ka dēls ir miris, palika divatā.

Baroneses bailes bija lik lielas, ka viņa visu laiku kāpās atpakaļ. Senlīsas kundzes acīs kapteinis Lambcrts nebija nekas

vairāk kā pārvaldnieks, tas ir, citiem vārdiem sakot, pakļautais, un piepeši bez aicinājuma viņš bija iedrošinājies ienākt viņas . istabā. Taču pulkvedim tagad bija tas pavēlošais skatiens, kura priekšā visi locījās, un uz viņu nevarēja skatīties bez instinktīvām bailēm…

Aizturēta naida un apslēptu bēdu pilnais izskats, liekas, teica baronesei: esmu atnācis pieprasīt jums briesmīgu atskaiti.

-     Baronese, — lēni teica pulkvedis aiz naida drūmā un atturīgā balsī, — es atnācu, lai savienotu savas bēdas ar jūsējām.

Baronese nodrebēja un pakāpās vēl soli atpakaļ.

-    Jūs raudāt par savu bērnu? — pulkvedis turpināja.

Šie vārdi pārsteidza Senlīsas kundzi. Kā šis cilvēks zina, ka

Hektors ir viņas dēls?

-    Mans bērns! — viņa iesaucās ar skumjām un šausmām.

-     Es arī apraudu savu bērnu, — pulkvedis teica.

-    Jūs?

Šajā vārdā bija dzirdams ārkārtīgs izbrīns.

-    Mans dēls ir miris, cienījamā…

Pulkveža acis iedzirkstījās dusmās.

-     Bet jūsējais… — viņš turpināja.

-     Ak! — baronese iekliedzās, jūs zināt, kas ar viņu noticis, ar manu Hektoru?

-    Jā. '•

-    Jūs zināt un neteiksiet man? Ak, runājiet!

-    Vēlāk.

Augstprātīgā baronese vairs nedrebēja šī noslēpumainā un šausmīgā cilvēka priekšā, bet skatījās uz viņu lūdzošām acīm. Nikns kliedziens izlauzās no pulkveža krūtīm.

-    Ak tā, tātad jūs mīlējāt savu bērnu! — viņš sēca. Jūs tātad šajā pasaulē kaut ko tomēr mīlējāt?

-     Mans bērns! — viņa neizsakāmās mokās teica. — Jūs zināt, kas ar viņu noticis, un negribai man teikt! Ak! Tātad jūs nezināt, kas tas ir māte.

Un lepnā baronese nokrita uz ceļiem un lūdzoši pastiepa rokas pret pulkvedi.

-    Jūsu dēls nav miris, — viņš teica.

Viņa iekliedzās — tas bija prieka un sāpju kliedziens.

—  Mans bērns! — viņa čukstēja. — Atdodiet man viņu… Pasakiet…

—   Vispirms paklausieties, cienījamā, stāstu par manu mirušo dēlu, kuru es apraudu, paklausieties jūs, kuras dēls vēl ir dzīvs…

Pulkvedis ne tikai nepiecēla baronesi, bet turpināja viņu hipnotizēt ar savu skatienu, kas stindzināja kā čūskas acis.

—  Klausieties… — viņš turpināja, — klausieties taču, es to pieprasu.

Cerībās, ka šis cilvēks atdos viņai atpakaļ dēlu, baronese Senlīsa zaudēja pēdējo lepnumu. Viņa padevīgi nolieca galvu un čukstēja:

—  Runājiet, cienījamais, es klausos.

—   Kundze, — viņš turpināja, — es neesmu kapteinis Lamberts. Es esmu pulkvedis Leons. Man bija dēls, divdesmitgadīgs jauneklis, trausls un gaišmatains kā jūs, ar zelta sirdi, ar eņģeļa seju. Viņš mira tāpēc, ka viņu nogalināja… jā, nogalināja, jo viņš nevarēja turēt rokā zobenu un pistoli, tik maiga un vāja bija viņa roka.

Pulkvedis apklusa, un baronese redzēja, ka pār viņa vaigu lēnām noritēja asara.

—   Reiz, — pulkvedis atkal sāka runāt satrauktā, taču stingrā balsī, — reiz viņš satika sievieti, skaistu un nežēlīgu, tādu kā jūs… cienījamā.

Baronese nodrebēja: viņa baidījās saprast.

—   Šī sieviete kājām samīdīja viņa mīlestību, — nepielūdzamais pulkvedis turpināja, — viņa izdomāja milzum mocību; smaidīdama saplosīja jauno sirdi kā pantera ar saviem nagiem saplosa briedi vai gazeli… Viņa lika jauneklim neizsakāmi ciest, kad viņš ieraudzīja sāncensi stāvam uz ceļiem savas mīļotās priekšā… Tad…

Pulkvedis izplūda smieklos, kas atgādināja hiēnas smieklus.

—  Tad, — viņš turpināja, — zemiski izmantojot to, ka sievietes neatbild ar asinīm par savu rīcību, viņa iesita ar cimdu manam zēnam pa seju.

Pie šiem vārdiem baronese iekliedzās:

—  Armāns!

—  Jā, Armāns… viņš bija mans dēls.

Un tēvs palūkojās uz sievieti, kas nogalināja viņa dēlu.

—  Viņš jūs karsti mīlēja, viņš jūs, cienījamā, mīlēja tā, kā neviena sieviete nav pelnījusi. Viņš mīlēja jūs, tāpēc ka nezināja, ka jūs nogalināt visus pēc kārtas, kuriem ir vājība jūs iemīlēt; marķīzs de R. un vikonts Ralfs nogalināja viens otru pie jūsu durvīm; uzpirkts slepkava nodūra ar dunci moldāvu kņazu karietē pēc balles. Viņš beidzot uzzināja arī, ka jūsu tēvs nomira no bēdām, uzzinājis, ka dižciltīgā baronese Senlīsa zaudējusi godu pirms laulībām.

Pulkvedis atkal apklusa.

Senlīsa kundze nolieca galvu pie pašas grīdas, it kā viņu būtu ķēris zibens.

—   Tātad, — pulkvedis turpināja, — viņš cīnījās ar jūsu pēdējo dievinātāju, ar grāfu Stepanu, un tagad viņš ir miris… Es nogalināju grāfu pirms divām stundām; es nosviedu viņu no klints jūrā, vispirms desmit reizes iecirtis viņam ar zobenu. Tagad ir jūsu kārta!

—  Ak, nogaliniet mani… nogaliniet mani! — viņa čukstēja aizlūzušā balsī.

—  Nogalināt jūs! Un diezgan! Par mana dēla asinīm, cienījamā, man vajag daudz vairāk nekā jūsu dzīvību, vairāk nekā divas moku sekundes; man vajadzīgas jūsu asaras un izmisums visu jūsu dzīvi!

Baronese nodrebēja no šī cilvēka vārdiem, kas izdūrās cauri viņas dvēselei kā sarkani nokarsēta dunča asmens, un viņas bailes bija tik lielas, ka viņa gandrīz aizmirsa par savu bērnu.

—  Es zināju, — pulkvedis turpināja, — ka Dievs vēl nav radījis briesmoni, kas būtu pati pilnība, un ka pat visnoziedzīgākajā sirdī ir stīga, kuru var aizskart. Jūs nogalinājāt savus līdzdalībniekus, bet jūs mīlējāt savu bērnu… Es esmu atradis, ar ko jums atriebties!

Izdzirdusi šos pulkveža vārdus, baronese Senlīsa pielēca kājās un pakāpās atpakaļ kā lauvu mātīte, kas sagatavojas lēcienam, lai uzbruktu savam upurim.

—  Mans bērns! — viņa iekliedzās aizsmakušā balsī ar apkārt klīstošu skatienu. — Jūs iedrošināsieties ķerties klāt manam bērnam?

—  Ahā! Jūs esat sašutusi, vai nav tiesa? Jūs kļūstat nepielūdzama, tāpēc ka ir aizskartas jūsu mātes jūtas. Bet vai jūs nenogalinājāt manu dēlu?

Pretinieki atkal noskatīja viens otru no galvas līdz kājām; taču baronese vairs nedrebēja: noziegušās sievietes vietā te tagad stāvēja māte, kas meklēja nazi, pistoli vai kādu citu ieroci, lai nogalinātu cilvēku, kas iedrošinājies aizskart viņas bērnu.

—  Liecieties mierā! — nicīgi teica pulkvedis. Es nenogalināšu jūsu bērnu; es neesmu slepkava…

Pēc šī solījuma baroneses izmisīgās dusmas apdzisa, un viņa atkal zaudēja dūšu.

—   Es viņu nenogalināšu, — pulkvedis turpināja, — bet mana atriebība būs vēl briesmīgāka: es esmu zaudējis savu dēlu, tāpēc audzināšu jūsu bērnu, cienījamā; taču… es audzināšu viņu ar citu vārdu, un māte viņu nekad vairs neredzēs…

Baronese šausmīgi iekliedzās un nokrita uz ceļiem kā spēku zaudējusi; viņa pastiepa rokas pret pulkvedi.

—  Žēlojiet! — viņa tikko dzirdami čukstēja.

—   Un, ja kādreiz, — pulkveža balss bija nepielūdzama, — šis bērns, kuru jūs vairs nedrīkstat redzēt, man jautās, kam lai viņš pateicas par savu dzīvību, es teikšu, ka viņa māte bija sieviete bez goda, viena no tām nelaimīgajām, kas piekopj apkaunojošu dzīves veidu, kuras rokas aptraipītas ar asinīm; bet jūsu dzīve, kundze, — viņš draudīgi piebilda, — būs saindēta, jūs zināsiet, ka kaut kur pasaulē dzīvo jūsu dēls, kuru jūs dievināt, taču nekad vairs neredzēsiet… jūs zināsiet, ka jūsu dēls jūt kaunu par savu māti!

Baronese vēlreiz iekliedzās un nesamaņā nokrita pie pulkveža kājām.

„Ka tik viņa nenomirtu,“ pulkvedis teica pats sev, „tad mana atriebība nebūs pilnīga.“

Šajā brīdī durvis ar troksni atvērās un uz sliekšņa parādījās cilvēks.

—  Zov! — pulkvedis iesaucās.

Tas patiešām bija Žovs, kas bija atdrāzies no Parīzes pilnos auļos, nokausēdams ceļā trīs zirgus, tik ļoti viņš bija steidzies . uz Kerloru.

XLII

Ieraudzījis Zovu, pulkvedis šausmīgi nobālēja. Viņš domāja, ka vecais kareivis ieradies, lai paziņotu viņam par Armāna nāvi. Taču Žovs nebija tērpies sēru drānās, un arī viņa seja, lai gan skumja, tomēr nepauda tas dziļās sēras, kādas ir pēc mīļotā cilvēka zaudēšanas u/ mūžu.

—  Mans dēls! Ko tu esi izdarījis ar manu dēlu? — pulkvedis jautāja dobjā balsī.

—   Ak, — čukstēja Žovs, piedodiet, pulkvedi, tūkstots pērkonu!… piedodiet… bet Dievs mums palīdzēs… mēs viņu izglābsim!

—  Izglābsim viņu! — pulkvedis iesaucās. — Izglābsim viņu!

Viņš saprata, ka viņa dēls vēl ir dzīvs, ka Dievs ir izdarījis brīnumu, paildzinādams šo trauslo dzīvību… Viņš saprata, ka grāfs ir kļūdījies, uzskatīdams Armānu par mirušu, taču viņš ir bijis tikai ievainots…

Akmens sirds atmaiga: tēraudeietais cilvēks kļuva vājš kā sieviete, viņu pārņēma prieks, un pulkvedis bez samaņas iekrita vecā Žova rokās.

Kad pulkvedis nāca pie samaņas, viņš vairs nebija baroneses Senlīsas istabā.

Viņš ieraudzīja, ka guļ gultā pats savā istabā Kcrlorā; pie viņa galvgaļa sēdēja divi: kareivis un Gontrāns. Pulkvedis pazina viņus un atcerējās visu.

—  Mans dēls! Mans dēls! — viņš čukstēja. — Mans dēls nav miris?

—  Nē, — Žovs atbildēja, taču viņš ir tik smagi ievainots, ka es atbraucu uz šejieni pēc zālēm. Es nobraucu simts Ijē divdesmit stundās.

—   Zāles… Zāles… — pulkvedis samulsis čukstēja. — Bet ko tad vajag darīt? Atdot manas asinis, manu dzīvību? Es visu atdošu par sava bērna dzīvību.

—  Klausieties! — Zovs sacīja.

—  Runā! Runā ātrāk… Runā, debesu vārdā tevi lūdzu!

—   Ārsts, kas par viņu rūpējās, ilgi bija izmisumā… vājas cerības te parādījās, te atkal izzuda. Beidzot viņš sūtīja mani pie jums. Jūs solījāt zēnam… un, ja šis solījums tiks izpildīts, viņš dzīvos.

—   Jā, — pulkvedis čukstēja, — es viņam apsolīju šīs sievietes mīlestību.

Pulkvedis piecēlās sēdus. Viņa acīs parādījās drūms spīdums, un pēkšņi pieņemtais lēmums darīja gaišu viņa seju.

—   Ak, — viņš teica, — viņa ir manās rokās, šī māte… Dzīvību pret dzīvību, mīlestību pret mīlestību… vienu bērnu pret otru: vai nu viņa atdos man dēlu, vai es nožņaugšu viņas bērnu!

Pulkvedis piecēlās un devās uz baroneses istabu. Likās, ka Senlīsas kundze mirst; viņai bija sācies nervu drudzis, brīžiem prāts aptumšojās un viņa nespēja izprast ne savas izjūtas, ne pagājušos notikumus. Naika rūgti raudāja, turēdama savās rokās kundzes baltās rociņas.

Pulkveža parādīšanās atmodināja baroneses atmiņu: Armāns, grāfs Stepans, viņas upuri, viņas pazudušais bērniņš, viņas bēdas un negoda noslēpums, kas kļuvis zināms sulaiņiem.

—  Ak! — viņa sacīja, ieraudzījusi šo nepielūdzamo cilvēku, kas tik nežēlīgi atriebās viņai, — jūs atnācāt izbaudīt savu triumfu… vai nav tiesa? Jūs atnācāt, lai vēlreiz atkārtotu, ka mans dēls nolādēs savu māti?

—  Cienījamā, — pulkvedis atbildēja, — es jums gribu dot cerības, ka jūsu vaina var tikt izpirkta un piedota.

—   Mans dēls! Atdodiet man manu dēlu! viņa čukstēja. — Un es rāpošu pie jūsu kājām… es kļūšu jūsu verdzene…

—   Kundze, — pulkvedis iebilda, ja būtu jūsu spēkos atgriezt man manu bērnu… vai jūs to darītu?

—  Ak! — viņa iesaucās, beidzot sapratusi, cik dziļas ir šī cilvēka bēdas, un salīdzināja tās ar savām sāpēm, esmu gatava pārciest visbriesmīgākās mokas…

—  Tad ziniet: Armāns nav miris.

Viņa no prieka iekliedzās, tāpēc ka pulkvedis nevar at, teikties atdot viņas bērnu, ja Armāns nav miris.

—   Viņš nav nomiris, — pulkvedis turpināja, — taču viņš mirst… Viņa slimība cīnās ar cerībām… cerības viņu izglābs, ja tās patiešām būs.

Baronese palūkojās uz pulkvedi, un viņai likās, ka to ir sapratusi.

—  Jūs esat sapratusi, vai nav tiesa? Jūs esat sapratusi, ka šī liktenīgā mīlestība viņu izglābs, ja jūs atgriezīsieties pie viņa. Jūs esat sapratusi, ka jums jāiemīl vai jāizliekas, ka mīlat manu dēlu, lai viņš paliktu dzīvs, un tad es atdošu jums jūsu dēlu.

Baronese nolieca galvu un čukstēja:

—  Esmu jūsu verdzene… Pavēliet, kas man jādara?

—  Jābrauc, kundze, tūlīt jābrauc uz Parīzi; dienu un nakti jāsēž pie viņa gultas galvgaļa… jāizglābj viņš! Un ja jūs to izdarīsiet, ja mans bērns būs dzīvs, ja jūs viņu izglābsiet… tad es jums piedošu… un atdošu jums jūsu dēlu…

—   Iejūdziet zirgus! — baronese iesaucās. — Es braukšu šorīt pat.

Patiešām, jau pēc divām stundām pulkvedis un baronese Senlīsa pasta karietē auļoja pa ceļu uz Parīzi un divdesmit stundās nobrauca attālumu, kas atdala Kerloru no mazā Šaljo ielas namiņa. 1

XLIII

Alberts de R. un Dobrē kungs sēdēja pie Armāna gultas galvgaļa un neatgāja no viņa ne minūti. Armāns, kas brīžiem mira, brīžiem ļāva cerēt, ka izveseļosies, bez mitas atkārtoja baroneses Senlīsas vārdu.

Alberts izstāstīja ārstam visu par Armānu. Ārsts, kas bija zinošs cilvēks un vienmēr centās atrast slimības sākotnējos cēloņus, uzklausīja viņu un teica:

—  Ir tikai viens līdzeklis, kā izglābt mūsu dārgo slimnieku.

—  Kāds?

—   Nepieciešams, lai viņš atkal ieraudzītu šo sievieti un lai viņa viņu mīlētu vai vismaz izliktos, ka mīl.

Tad arī Žovs steidzās pie pulkveža, atstājis Armānu divu draugu gādībā. Žova prombūtnes laikā slimnieks sāka pamazām atveseļoties; viņam palīdzēja cerība, ka drīz atkal redzēs baronesi. Taču līdz ar šo cerību viņu mocīja doma, ka sāncensis atrodas pie baroneses un stāsta viņai par savu mīlestību.

Armāns, protams, nekādi nevarēja nojaust, kāds milzīgs, noslēpumains un briesmīgs spēks ir pulkveža rokās; viņš pat iedomāties nevarēja, pie kādas gigantiskas lietas ir ķēries šis cilvēks, lai atdotu dēlam viņa dievināto sievieti, lai gan viņš tomēr dziļi ticēja tēvam un tēva pēdējie vārdi vēl skanēja ausīs, kaut ari bija pagājis jau ilgs laiks.

Armāns dzīvoja kā drudzī, un viņa dzīvība karājās mata galā. Ja Žovs atgrieztos bez pulkveža un baroneses, jauneklis nomirtu.

*              * *

Kādu vakaru ap pulksten pieciem vai sešiem pēc slimnieka vēlēšanās ar ārsta atļauju lika plaši atvērti istabas logi; pēdējie saules stari, kas zeltīja augsto koku galotnes, slīdēja pāri slimnieka gultai.

Armāns varēja priecāties par dārzu, no kura pūta viegls vējiņš un plūda patīkams aromāts; viņš dzirdēja, kā koku lapotnē čivina putniņi, iekļaujot savu dziesmu kopējā dabas harmonijā. Aiz dārza ievainotā skalam atklājās plaša ainava uz Pasī; tur bija baltu mājiņu grupas, dārzi, alejas, pilis, kas stiepās gar abiem Sēnas krastiem, sākot no Vienprātības tilta līdz pat Oteilai. Visu šo ainavu apzeltīja rietošās saules stari, tā bija klusa un saspringta kā Dieva acu priekšā.

—   Ak, — Armāns čukstēja, — kā man gribas ātrāk izveseļoties… kā man gribētos iziet svaigā gaisā!

—   Drīz varēsi iziet, — viņam teica R. kungs, — tikai pacietību, mans draugs!

—  Uzsēsties zirgā, — Armāns turpināja, — aizjāt uz mežu…

Taču pie šiem vārdiem viņš piepeši nobālēja.

—  Nē, nē, — viņš turpināja, — tikai ne uz mežu… tur es varu satikties ar grāfu.

Atskanēja karietes riteņu troksnis; Armāna bālā seja pietvīka.

—  Vai tikai tas nav Žovs, — viņš čukstēja.

Alberts de R. metās pie loga, no kura varēja pārredzēt pagalmu: pasta kariete apstājās pie vārtiņiem, un no tās izkāpa gara auguma cilvēks; ordeņa lentīte pogcaurumā un cieši aizpogātais mētelis liecināja, ka viņš ir bijušais karavīrs.

Neraugoties uz to, ka de R. viņu nekad agrāk nebija redzējis, viņš tūlīt uzminēja, ka tas ir Armāna tēvs. Tas patiešām bija pulkvedis.

Pulkvedis izkāpa un pasniedza roku baronesei Senlīsai.

—   Kundze, — pulkvedis teica, — neaizmirstiet savu lomu. Es nevaru piespiest jūs iemīlēt manu dēlu, taču jums jāizliekas, ka mīlat viņu… Tikai par tādu cenu jūs dabūsiet atpakaļ savu bērnu!

—  Es klausīšu jūs, — baronese atbildēja ar verdzenes pazemību.

Sārtumu Armāna vaigos nomainīja nāves bālums, kad de R. ieskrēja saukdams:

—  Armān, Armān! Jūsu tēvs atbraucis!..

Patiešām, uz kāpnēm atskanēja soļi, un ievainotā ausis uztvēra smagos un nevienādos pulkveža soļus.

Durvis atvērās; Armāns iekliedzās… Viņš ieraudzīja baronesi Senlīsu, kas nāca viņa tēvam zem rokas.

Ievainotā draugi, kas zināja, cik šī sieviete ir augstprātīga un cietsirdīga, bija gaužām pārsteigti, ieraugot viņu satrauktu, nosarkušu, ar nolaistām acīm, gluži kā noziedznieci, kas nožēlo savu vainu; viņa piegāja pie Armāna, saņēma viņa rokas un laipni un maigi jautāja:

—  Kā jūs jūtaties, mans draugs?

—  Kas tas ir par cilvēku! — čukstēja Alberts un ar izbrīnu vēroja Armāna tēvu, kura spēks bija tik liels, ka viņš varēja atvest pie sava dēla gultas pieradinātu tīģerieni, kura bija kļuvusi par verdzeni.

Armāns zaudēja samaņu, taču viņa ģībonis nebija ilgs, un ārsts, redzēdams, ka Armāns nāk pie samaņas, pačukstēja tēvam pie auss:

—  Tagad, ja šī sieviete paliks pie viņa, viņš izveseļosies.

—  Viņa paliks, — pulkvedis atbildēja.

XLIV

Pagāja nedēļa, tad mēnesis. Baronese Senlīsa neatgāja no Armāna ne dienu, ne nakti. Laime atdeva ievainotajam spēkus un dzīvību; viņš jau varēja piecelties un, balstīdamies uz tēva rokas, katru dienu kopā ar baronesi izgāja dārzā. Tur pulkvedis atstāja viņus divatā.

Baronese nemīlēja Armānu, taču viņa gribēja dabūt atpakaļ savu bērnu un zināja, ka pulkvedis dēlu neatdos, kamēr Armāns nebūs izceseļojies.

Viņa tēloja savu lomu ar īstas komediantes centību un pamazām iedzīvojās tajā.

Armāns vēl arvien viņu mīlēja.

Taču līdz ar veselības atjaunošanos viņā atgriezās atmiņas par pārciestajām mokām un baroneses nodevību; pēc tam ar viņu notika krasas pārmaiņas: viņš sāka ar pārmetumiem, kas drīz vien pārauga ķildās, un viņa jūtas jau robežojās ar vienaldzību. Tēvs šo reakciju bija paredzējis.

„Tuvojas stunda,“ tēvs prātoja, „kad Armāns viņu neieredzēs, bet no neieredzēšanas līdz nicināšanai ir tikai viens solis.“

Tiešām, Armāns sāka baronesei pārmest; ar niknumu viņš izrunāja grāfa Stepana vārdu, bet viņa nokāra galvu, domādama par savu dēlu.

„Pēc nedēļas,“ kādu vakaru pulkvedis teica pats sev, „mans dēls šo sievieti vairs nemīlēs…“

Un viņam bija taisnība. Armāns atcerējās visu, ko viņš zināja par baronesi; viņam nemaz vairs nevajadzēja stāstīt, kas bija noticis Kerlorā; viņš nicināja baronesi.

*             * *

—  Kundze, — reiz pulkvedis teica baronesei, kad Armāns bija aizmidzis, — jūs esat izpildījusi tikai pusi no saviem pienākumiem.

Viņa nodrebēja.

—   Tas vēl nav viss, — viņš turpināja, — nepieciešams, lai mans dēls beidz jūs mīlēt. Viņam no jums pašas jāuzzina visa jūsu iepriekšējā dzīve.

—  Vai! Nekad! — viņa iesaucās.

—   Tādā gadījumā, — pulkvedis vēsi teica, jūs nekad neredzēsiet savu dēlu.

Baronese nokāra galvu, un viņas acīs iemirdzējās asaras.

—  Es paklausīšu, dēmon! — viņa čukstēja.

Kad Armāns pamodās, baronese nometās uz ceļiem viņa priekšā un sacīja:

—   Vai jūs, mans mīļotais, vēlaties kopā ar mani doties uz viņu pasaules galu, lai tur noslēptu mūsu laimi?

—  Kāpēc? — viņš nepacietīgi vaicāja.

—  Tāpēc, ka cs vienmēr un visur vēlos būt kopā ar jums… Bet Parīzē…

—  Ak, — greizsirdīgā niknumā teica Armāns, — jūs, protams, baidāties sevi sakompromitēt ar mani, tāpat kā ar grāfu?

Viņa nolaida acis un čukstēja:

—  Es negribu, lai jums būtu jāsarkst manis dēļ…

—  Kāpēc?

—   Tāpēc, ka tagad visa Parīze zina, kā es esmu uzvedusies.

Un, tā kā pulkvedis, kas bija paslēpies aiz aizkara vēroja viņu ar pavēlošu skatienu, viņa izstāstīja Armānam visu.

Armāns dzestri uzklausīja, un stāsta laikā jaunekļa sirdī auga pretestība un riebums, kas lauzās uz āru.

—  Cienījamā, — viņš teica, kad baronese bija beigusi savu stāstu un atkārtojusi lūgumu braukt kopā ar viņu projām no

Parīzes, — ejiet mājās un ļaujiet man padomāt līdz rītam. Es jums uzrakstīšu.

Nākošajā dienā, patiešām, kalpotājs atnesa baronesei Senlīsai vēstuli no Šaļjo ielas. Taču tā bija nevis no Armāna, bet no pulkveža, un tajā bija tikai divas rindas:

„Mans dēls jūs vairs nemīl; viņš nekad vairs nesatiksies ar jums. Atgriezieties Kerlorā. Tur jūs atradīsiet savu bērnu.“

*             * *

Dažas dienas vēlāk pie pulkveža ieradās de Lasī.

—  Dārgais pulkvedi, — sacīja Gontrāns, — vai jūs nevarat man piešķirt atvaļinājumu?

—  Kāpēc?

—  Es došos ceļojumā.

—  Vai jūs esat slims?

—  Baidos, ka tas tā ir.

—   Uz kurieni jūs brauksiet?

—  Uz Vāciju.

Gontrāns bija sev zvērējis saraut saites ar brālību. Beidzot viņu sāka mocīt sirdsapziņas pārmetumi.

—   Brauciet, — pulkvedis teica, — jūs mums esat daudz kalpojis. Tagad atpūtieties.

Vakarā marķīzs Gontrāns de Lasī tiešām devās ceļā. Viņš izbrauca caur Strasbūru, brauca pa Reinu un apstājās Švarcvaldes tuvumā.

Pagāja divi gadi, bet brālības biedriem par viņu nebija nekādu ziņu.

Dvēseles mieru un aizmiršanos Gontrāns meklēja Bavārijas zaļajās ielejās, kas slimai dvēselei bija gluži kā oāze milzīgajā tuksnesī, ko sauc par pasauli.

SATURS

I  daļa OPERAS KAUŠĻI

II   daļa MĪLAS DEKU VAROŅI

Ponsons Diterails PARlZES NOSLĒPUMI Romāns 1. grāmata

@ IZDEVNIECĪBA Metiens 1000 eks. Iespiests Publiskā a/s „Rota". Rigā, LV-1050, Dzirnavu iela 57.

U! — Gontrāns niknuma turpināja, — es atdotu pat dvēseli, lai kaut uz vienu stundu būtu viņas mīļākais! Jums taisnība, kungs, netikums piesaista vairāk nekā labdarība. Tas ir bezdibenis, kurā nedomājot metas iekšā ar galvu pa priekšu.

Gontrāns cīnījās mierīgi, pārliecināti, cieši nolēmis nogalināt pretinieku. Likās, ka viņš cenšas izpildīt likuma piespriesto sodu. Desmit minūtēs abi pretinieki paspēja veikli izmantot visdažādākos manevrus un atsist draudošos cirtienus; stāvēdami viens pret otru ar sašķobītām lūpām, te padodamies uz priekšu, te atkāpdamies, viņi atgādināja divus lauvas, ko vienu no otra atdala metāla siets un kas cenšas aprīt cits citu.

Iznākusi grāmata!

A.Dimā Divas Diānas

Šajā ievērojamā franču rakstnieka A.Dimā vēsturiskajā piedzīvojumu romānā ir aprakstīti traģiskākie Francijas XVI gadsimta vēstures notikumi — katoļu un protestantu reliģisko brāļu karu sākums. Uz šī vēsturiskā fona tad arī norisinās mīlas drāma starp karaļa Indriķa II ārlaulības meitu Diānu de Kastro un jauno grāfu Gabriclu Montgomeriju. Romāna sižets ir dažādu piedzīvojumu un noslēpumu pārpilns. Romāns latviešu valodā tiek publicēts pirmo reizi un tas nav ietverts arī jaunākajā A.Dimā kopoto rakstu latviešu izdevumā.

Drīzumā iznāks?

V.Kobs Parīzes vilki

Slavenais franču rakstnieka Viljama Koba romāns divās grāmatās. Visai grūti ir noteikt šī romāna žanru. Tas ietver sevī detektīvu, piedzīvojumus un mīlestības intrigu. Parīzes aristokrātijas dzīve dīvainā kārtā savijas ar zagļu un slepkavu bandas ļaundarībām. Romāna varoņi darbojas drūmos pazemes labirintos un lepnās pilīs, kurtizānes buduārā un cietumnieku kamerā, matrožu tavernā un atklātā jūrā, tiesas zālē un pat Indoķīnas džungļos.

Drīzumā iznāks?

P.Diterails Rokambola piedzīvojumi

Ievērojamā franču rakstnieka Ponsona Diteraila nemirstīgās romānu sērijas pirmie divi romāni „Noslēpumainais mantojums“ un „Meiča Bakarā un māsa Luīze“. Rokambols — nenozīmīgs otršķirīgs personāžs pirmajos romānos — izsūtāmais kalpa zēns

-     pamazām iekaro lasītāju sirdis un kļūst par galveno varoni neskaitāmajos romānu turpinājumos, kur tas darbojas jau kā zagļu bandas vadonis, bet tad pamazām pārtop par augstākās sabiedrības lauvu. Paredzēts publicēt visus šīs romānu sērijas darbus.

Content

Diterails(dju Terrails) Ponsons Parīzes noslēpumi. 1. grāmata.

I daļa. OPERAS KAUŠĻI

II daļa. MĪLAS DĒKU VAROŅI

SATURS

Iznākusi grāmata!

Drīzumā iznāks?