Diterails (dju Terrails) Ponsons

Parīzes noslēpumi 2. un 3. grāmata

Ponsons Diterails Parīzes noslēpumi Romāns 2. un 3. grāmata

Un Armāns aizgāja, viņas smaida savaldzināts un tai pašā laikā greizsirdības mocīts. Taču, nozvērējies cienīt noslēpumu, kas apņēma šo mīklaino sievieti, viņš aizgāja neatskatīdamies, necenšoties neko saprast vai uzminēt… Viņš bija kļuvis par aklu ieroci šīs sievietes rokās.

Es esmu noslēpums, mīkla vai, pareizāk sakot, šo noziegumu slepenais liecinieks, kas pēkšņi uzrodas atmaksas stundā, lai sodītu vainīgo. Man nav vārda, lai gan ne gluži, man ir tikai viens vārds — ,Atriebība“.

2. GRĀMATA

.

III daļa. DĀMA AR MELNU CIMDU

I

„Sen neesmu ņēmis rokā spalvu, lai uzrakstītu jaunu lappusi savas dzīves dienasgrāmatā… Iemesls tam visai vienkāršs: es jau sen esmu beidzis pārdzīvot, un nu jau būs kāds gads. kopš man liekas, ka viss pagājušais ir bijis tikai nelāgs sapnis.

Pagājuši divi gadi kopš Leona mirusi, divi gadi, kopš man mieru liek briesmīgā, asiņainā sabiedrība, ar kuru mani saista zvērests. Tā neko no manis nav prasījusi: ne pakalpojumus ar zobenu, ne līdzdalību pavedinātāja lomā. Es viņiem vairs neesmu vajadzīgs… Ak, ja viņi būtu mani aizmirsuši!

O, cik šausmīgi bija vairāki notikumi, kas kādu laiku norisinājās manā dzīvē; mana kāja paslīdēja asiņainajā noziegumu ceļā, uz kura mani bija novedusi mana dīvainā un liktenīgā mīlestība!..

Garo bezmiega nakšu laikā manas gultas galvgalī bieži nometās blāvās un atriebīgās ģenerāļa de Rivinjī un Oktāva de Verna ēnas; bieži biju gribējis nogalināties ar to apkaunoto zobenu, kas bija kļuvis par slepkavības ieroci… Taču trīsdesmit gadu vecumā dzīve ir tik skaista!.. Turklāt biju aizmirsis pretīgo būtni, ko sauca par Leonu, bet, kad aizmirsti sievieti, kuru esi mīlējis un kuras dēļ esi cietis, tad tu ķeries pie dzīves vēl ciešāk, nekā agrāk.

Kad drūmo tēlu pilnie murgi beidzas, kad sirds, ko ilgu laiku pārņēmusi apkaunojoša kaisle, beidzot sarauj savas važas, tu atkal sāc apjaust, ka saule žilbina, gaiss ir silts un smaržojošs, koki zaļi, bet visa daba — svētku noskaņojumā. Tad liekas, ka viss ap mums smaida, un mēs izjūtam vajadzību pēc jaunas mīlestības, kas pretstatā lai pirmajai — apkaunojošajai un noziedzīgajai — tagad jau būtu svēta.

Pulkvedis man bija piešķīris beztermiņa atvaļinājumu. Es ceļoju, pavadīju divus gadus Eiropas ziemeļos, Zviedrijā, Norvēģijā, Vācijā, Krievijā. Ceļošana ir labākā dziedinātāja. Briesmīgie nakts rēgi pamazām izzuda, un man liekas, ka Dievs, redzēdams manu nožēlu, man ir piedevis.

Tad es atjēdzos.

Pulkvedis man nelika manīt par savu eksistenci. Viņi bija mani aizmirsuši.

Es izbraucu cauri Parīzei, kā mēdz naktī izskriet cauri sliktu slavu ieguvušai vietai — ātri un bez apstāšanās. Trīs dienas pavadīju barona de Lasī pilī, bet tad aizbraucu uz Vibrē pie sava bretoņu tēvoča de Fruadefona kunga…

Ak, kādēļ es tur neierados pirms trim gadiem!.. Zannas tēls būtu piepildījis manu sirdi, un tajā nebūtu varējis ielauzties liktenīgais un caururbjošais Leonas skatiens, radot manī apjukumu, kaunu un sirdsapziņas pārmetumus!

II

Es minēju Zannas vārdu. Es to pirmo reizi uzrakstīju, kaut nu jau divus mēnešus, pat vairāk, pastāvīgi to klusībā čuk stu… 7

Zanna de Fruadefona, mana māsīca, brīnišķīga kā Fcidija skulptūra; viņai ir lielas aktrises prāts, bet sirds tik skaidra kā svētajai. Cilvēkam, ko Zanna nosauks par savu vīru, viņa sniegs paradīzi, nebeidzamu svētlaimību!.. Ak Dievs! Cik spēcīgi sit mana sirds!

III

Septembris uzvēda skumjas mūsu Vandejai. Saules apstarotie rožainie virši pilda gaisu ar patīkamu, maigu aromātu; pļavas vēl arvien zaļo, bet lielie meži ir pilni ar dzīvīgu troksni.

Biezokņos atskan asas un tajā pašā laikā skumjas mednieku ragu skaņas.

Vakar es un mans tēvocis medījām mežakuili. Žanna bija kopā ar mums… Mēs vairākas stundas auļojām blakus, un es biju vislaimīgākais cilvēks pasaulē.

Ak, šausmīgā, asiņainā pagātne, to cilvēku atriebīgie rēgi, kurus esmu nosūtījis uz viņpasauli!..

IV

Nē, es neesmu Žannas cienīgs!

Ja varētu palikt tīrs, es vēlētos kļūt par Žannas vīru. Kāda svētlaime! Ak! Cilvēki, kuri izsmej ģimenes priekus un dod priekšroku vecpuiša, šī bezmāju klaidoņa drūmajai un saltajai eksistencei, nezina, cik milzīgu svētlaimi laulības dzīvē mums var sniegt dažas sievietes.

Ja Žanna būtu mana sieva, es apkamptu visu pasauli.

Cik daiļa vakar viņa bija savā zaļajā amazones vadmalas tērpā ar baltas spalvas greznoto cepuri, no kuras pār pleciem krita viņas garo, gaišo matu nepaklausīgās sprogas! Cik graciozi viņa vadīja zirgu, ar kādu sajūsmu sasila plaukstas, kad no meža izskrēja satracināto suņu izdzītais zvērs!

V

Šodien Žanna ar mani zem rokas pastaigājās pa veco, ēnaino un sūnu klāto parku, kurā saule, lauzdamās cauri lapotnei, apmirdzēja takas, pa kurām mēs gājām. Mēs apsēdāmies uz apsūnojuša soliņa neliela kalna galā, no kurienes pavērās skats uz ieleju un ciematu. Tuvojās vakars; gaiss bija silts, pūta tikko manāms vējiņš.

Žanna tik paļāvīgi piekļāvās manam plecam, ka es nodrebēju… Vai tiešām viņa mani mīl?..

Mans tēvocis barons dc Fruadcfons, ja Žanna mani iemīlētu un es būtu viņas cienīgs, varbūt būtu apmierināts ar mūsu savienību…

Taču šķērslis ir mana pagātne! Tā draudīgi kā rēgs nostājas manā priekšā, izstiepj pret mani rokas un saka:

—    Nevar savienot grēkos samaitātu sirdi ar šķīstu un neaptraipītu sirdi…

Lai nolādēta tā diena, kad es ieraudzīju Leonu! Tā briesmone salauza visu manu dzīvi — pagājušo un turpmāko…

Un tomēr es mīlu Žannu, mīlu kaisli, kvēli, svēti, kā pagrimuši eņģeļi droši vien slepus mīl paradīzi, ko viņi zaudējuši un ko tajā pašā laikā skaļi noķengā…

Bet vai tad mīlestība nav attīroša liesma?

Žanna… Žanna. Ak, ja tu kļūtu mana sieva, tad es katru savas dzīves mirkli veltītu tavai laimei un justos tavas mīlas tā apskaidrots, ka man rastos neapgāžams pierādījums par to, ka man ir piedots…

Dievs nevar dusmoties uz cilvēku, kuru tu iemīlēsi.“

VI

Vibrē pils, zem kuras vārda Gontrāna dienasgrāmatā tika ierakstītas tikko citētās lappuses, atradās Vandejā, Bokažas rietumu pusē, vienu Ijē no jūras, kuras tālo šņākšanu klusos vakaros pilī varēja sadzirdēt.

Vibrē bija skaista celtne, Renesanses stilā būvēta. To apskāva koši zālāji, kuros auga augļu koki. No visām pusēm horizontu noslēdza milzīgie Vandejas meži, kuros ilgu laiku varonīgu pretestību izrādīja tur paslēpušies šuani*.

Ap pili kā ganāmpulks ap savu ganu grupējās neliels ciematiņš.

Maza baznīciņa ar stāvu zvanu torni slēpās blakus pilij. Tā vienlaicīgi bija gan Vibrē draudzes, gan pils iemītnieku baznīca.

* Šuani — karaļa partijas piekritēji Vandejā pirmās franču revolūcijas

laikā.

Pils īpašnieks barons dc Fruadefons kopā ar savu vienīgo meilu Zannu pavadīja Vibrē dīkas gada trešdaļas.

Baronam jau bija pāri sešdesmit, kaut gan pēc izskata viņam nevarēja dot vairāk par četrdesmit pieciem. Dzimis Ludviķa XVI valdīšanas laika sākumā, viņš brieduma gadus sasniedza posta pilnajā 93. gadā. Viņš bija volontieris armijā, ko komandēja Bontans, Šarets un Larošžakelēns, un piederēja pie tās drosminieku saujiņas, kura tik ilgi pretojās republikāņu karaspēkam. Iestājās dienestā piecpadsmit gadu vecumā, divdesmit gados viņš jau bija ģenerālis.

Barons emigrēja. Pēc karaļa atgriešanās viņš vairs nebija redzams Tilerū pilī. Barons bija bagāts; viņš apmetās savā muižā, dzīvoja tur klusi, vientuļi, apprecējās. Zanna bija šīs nāves nelaikā pārtrauktās laulības auglis. Viņa izdaiļoja un pilnīgi piepildīja vecā muižnieka dzīvi, kļuva par prieku un laimi cilvēkam, kurš jaunībā un brieduma gados bija pārcietis tik daudz ciešanu.

Šī tēva mīlestība pret meitu atgādināja pielūgsmi, ar kādu mežonis pievēršas savam elkam, vai, pareizāk sakot, kaisli, kas robežojas ar mīļotās pielūgsmi. Viņš rūpējās par viņu kā par jaunu sievu. Zanna bija tik skaista, ka Parīzē, kur viņa dzīvoja ziemā, viņai parādoties aristokrātiskajās aprindās, cilvēki klusi sačukstējās, pieņemdami viņu par vienu no šo aprindu jaunajām karalienēm.

Un cik daudz pretendentu bija uz viņas roku! Par to sapņoja daudzi tādi jaunekļi, kas apvienoja sevī tik retās īpašības, kā skaistums, dižciltīga izcelsme, gudrs prāts un bagātība. Taču barons de Fruadefons sargāja savu meitu kā skopulis sargā savas dārglietas. Viņš gribēja meitu atdot tikai tam, ko viņa pati iemīlēs…

Līdz šim laikam Zannas sirds bija klusējusi. Viņa dievināja tēvu un vienaldzīgi izturējās pret visiem, kas pretendēja uz viņas roku, nedodama nevienam nekādas priekšrocības.

Divdesmit gadu vecumā Zannai bija gaiši mati, zilas acis, kā visām bretonietēm, lunkans un slaids augums, nopietna sejas izteiksme un skumjš skatiens. Viņa bija dzimusi mīlestībai. Pēc šī priekšlaicīgā brieduma varēja spriest, ka šī sieviete spēj uz

upurēties tā cilvēka labā, kuru izraudzīs par savu vīru. Taču viņa to vēl nebija atradusi… acīmredzot viņa to vēl gaidīja.

Tieši šajā laikā bija atbraucis marķīzs Gontrāns. Viņš bija atgriezies no tāla ceļojuma, kura laikā bija dzīvojis vientuļu, kaut arī nolikumiem bagātu, ceļinieka dzīvi; putekļainajos ceļos, viesnīcās, ziemeļu brīnišķajos dabas skatos viņš bija meklējis dvēseles mieru, ko bija zaudējis tajā liktenīgajā dienā, kad iestājās asiņainajā savienībā ar „zobena draugiem“.

Lielas skumjas un spēcīgi sirdsapziņas pārmetumi nevar noturēties pretī vienmēr jauniem iespaidiem, kas tiek gūti ceļojumā. Pirmajā gadā, kad Gontrāns ar kaut kādu mežonīgu prieku bija aizbraucis no Parīzes, viņš nomierinājās jo vairāk, jo tālāk bija aizbraucis no Francijas. Viņam likās, ka, jo tālāk viņš aizbrauks, jo mazāk sadzirdēs savu upuru atriebības saucienus.

Pēc neilgas apstāšanās Bohēmijā, Ungārijā un Polijā, viņš bija ieradies Pēterburgā. Tur viņu pārņēma visiem bretoņiem piemītošās skumjas pēc dzimtenes, lai gan viņš bija pastāvīgi dzīvojis Parīze un gandrīz nekad nebija apmeklējis Brelaņu. Viņā pamodās mīlestība pret dzimteni, pret tēviju, pret Franciju.

Sirdsapziņas pārmetumi pierima.

—    Viņi ir mani aizmirsuši! — viņš sev sacīja, domādams par saviem briesmīgajiem un noslēpumainajiem draugiem.

Un viņš atgriezās; atgriezās vēl steidzīgāk nekā bija aizbraucis. Bet kad viņš sasniedza Švarcvaldes pēdējās at radzes, kad Pfalcā, Nekāras krastā no sena, pussagruvuša torņa augstumiem ieraudzīja uz rietumiem slīdošo diženo līkni, ko sauc par Reinu, kā arī Vogēzu kalnus, kuru kontūras neskaidri iezīmējās dūmakainajās debesīs… viņa sirds sāka pukstēt straujāk, bet sirdsapziņas pārmetumi pamodās ar jaunu spēku.

—     Nē, nē! — viņš murmināja. — Man nekad nepietiks drosmes pārcelties pāri Reinai: tur ir Parīze!

Viņš pavadīja divus mēnešus Bādenes hercogistē, izvairīdamies satikties ar francūžiem, kuri katru vasaru lielā skaitā tur sabrauca. Viņš ilgas stundas pavadīja kalnu augstienēs, lai kaut iztālēm papriecātos par Franciju…

Katru rītu viņš pamodās pilns mīlestības un atmiņu par dzimteni; viņš domās redzēja Bretaņu — cildeno zemi, kurā bija aizritējusi viņa bērnība, šīs zemes viršu un irbuleņu audzes, pelēcīgās debesis, veco, dižo un trakojošo okeānu, feodāļu pili, kur bērnībā viņu bija iemidzinājušas vissvētākās teiksmas un visbruņnieciskākie nostāsti. Viņš atkal redzēja sava mirušā tēva skaidro un mierīgo vaigu, savu veco tēvoci baronu de Lasī, kas viņu mīlēja tik kaismīgi, kā var mīlēt savu vienīgo mantinieku, un savu mirušo māti, kurai bija tikai trīsdesmit gadu, kad viņš, mazs puisēns, uz viņas ceļiem bija lūdzis savu senču Dievu!

Šajās atmiņās, šajās rēgainajās ilūzijās noziedznieks, ģenerāļa de Rivinjī un Oktāva de Vcrna slepkava, nežēlīgais Leonas bende, Gontrāns de Lasī, kura drūmais skatiens bija it kā ar neizdzēšamu nozieguma zīmogu apzīmogots, atkāpās jaunāka cilvēka priekšā. Tas atkal bija divdesmit gadus vecais Gontrāns, drosmīgais un godīgais Gontrāns, Gontrāns — bruņinieks, cilvēks bez bailēm un pašpārmetumiem. Un tad, atkal izstiepis rokas pret savu tēviju, ko viņš saskatīja dūmakainajās tālēs, viņš gribēja celties un steigties turp. Bet tad pēkšņi viņa priekšā atkal pacēlās viņa upuru ēnas un pretīgās līdzdalībnieku sejas… un slepkava atkāpās, un atkal palika kā piekalts savā izraidījuma zemē.

Taču reiz viņš saņēma vēstuli. To bija rakstījis viņa tēvocis, večuks barons de Lasī.

„Manu dārgo puisēn, nu jau būs divi gadi, kopš Tu esi aizbraucis. Vai Tu nedomā, ka pat Vācijā ir patīkami saņemt no radinieka vēstuli, kas Tev atgādina par dzimteni? Man jau pienācis sešdesmit devītais gads; es baidos, ka Dievs vairs ilgi man nepiešķirs šos gadus, un man ļoti gribētos Tevi vēl reizi redzēt, pirms dodos tālajā ceļā, no kura nav atgriešanās.

Klāt septembris. Mūsu Bretaņā tas ir labākais gada laiks. Rožainie virši zied un smaržo, pamazām sāk krist koku lapas, un es no sava loga jūsmīgi priecājos par zaļo un dzelteno lapu dīvaino saskaņu.

Pēc piecpadsmit vai divdesmit dienām sāksies labs medību laiks. Atbrauc.

Man attiecībā uz tevi ir bezgala daudz projektu… Atstāj savu Švarcvaldi un brauc šurp pasēdēt zem mūsu milzīgajiem simtagdīgajiem ozoliem, no kuru stumbriem mūsu senči ķelti novāca svētītos āmuļus.

Apkampju Tevi Barons dc Lasi“

Pēc šis vēstules Gontrāns nolēma braukt. Viņš pārcēlās pāri Reinai, izbrauca ar pasta zirgiem cauri Elzasai un Lotringai, satraukts šķērsoja Parīzi un augusta beigās kādā vakarā pieklauvēja pie pils vārtiem.

*                     * *

Mazliet skumjais barona vēstules tonis bija licis Gontrānam domāt, ka tēvocis ir stipri novecojis, un viņš bija sagatavojies sastapt drūmu un nevarīgu večuku, kas vientuļi pavada savas dienas pie kamīna kādā no pils zālēm.

Taču marķīzs bija ļoti pārsteigts. Tajā brīdī, kad viņš izkāpa no karietes, barons atgriezās no medībām; viņš bija tikpat mundrs un jautrs kā toreiz, kad medīja mežakuili savu kaimiņu Kerizū un baroneses de Scnlisas sabiedrībā. Likās, ka barons pat kļuvis jaunāks, lai gan kopš tā laika bija pagājuši divi gadi.

Gontrāns redzēja, ka viņš nolēca no zirga gluži kā izveicīgs jauneklis un metās sava krustdēla apkampienos.

—   Ak Dievs! Tēvoci, kā jūs mani nobaidījāt!

—   Kā tad, mans bērns?

—    No jūsu vēstules oda pēc medicīnas un reimatisma, marķīzs atbildēja.

—    Zvēru! — barons iesaucās. — Tajā dienā, kad tev rakstīju vēstuli, man bija podagra. Taču sāpes pārgāja.

Gontrāns pasmaidīja.

—    Kad man sākas podagra, — barons turpināja, cieši apskaudams krustdēlu, — es kļūstu drūms un sāku domāt par nāvi. Bet kad sāpes pāriet, es jūtu, ka man atkal ir tikai div

desmit, un pavēlu nākamajā dienā gatavoties uz mežacūku medībām.

—   Tātad podagra pierimusi?

—    Pilnīgi.

—    Un mēs gatavojamies medībām?

—    No rīta līdz vakaram.

Barons aizrāva Gontrānu uz pils ēdamistabu, kur ar kambarsulaiņa palīdzību novilka medību zābakus un uzvilka kurpes.

—   Bet tagad, gaidot vakariņas, mazliet papļāpāsim.

Barons to pateica mazliet noslēpumainā tonī, tādējādi saintriģēdams Gontrānu.

—    Mans draugs, — barons turpināja, — pirmām kārtām pastāsti, no kurienes tu atbrauci un ko šos divus gadus darīji.

—   Es ceļoju.

—    Vai redzēji valsti, kas varētu sacensties ar mūsu Bretaņu un sievietes, kas būtu skaistākās par bretonietēm?

—   Nē, — Gontrāns atbildēja.

—    Lieliski. Tas ir viss, ko es gribēju uzzināt. Bet ko tu domā darīt tagad?

—    Es domāju palikt pie jums, tēvoci, un padzīvot mierīgi, — Gontrāns sacīja, atcerēdamies briesmīgo zvērestu, ar kuru bija sevi saistījis.

—    Nekas nesanāks! Tu jau pēc mēneša sāksi garlaikoties. Cik tev gadu?

—   Trīsdesmit divi.

—   Un cik tev atlicis naudas?

—   Gandrīz nemaz.

—    Velns parāvis! — barons smiedamies izsaucās. — Un tas tikai tādēļ, ka es vēl neesmu miris!

—    Es ceru, tēvoci…

—    Tomēr, ja tev ir marķīza de Lasī vārds, tad nākas ieņemt pienācīgu stāvokli sabiedrībā, bet, starp mums runājot, es taču esmu mazliet skops…

—   Tēvoci!

—    Ne tādēļ, lai tev pietiktu pacietības gaidīt, — barons smiedamies turpināja, — es tev piešķiru divdesmit tūkstošus

livru ikgadēju uzturnaudu, bet… tā kā ar tavām vajadzībām tas ir par maz, tad, ja tu gribētu mani uzklausīt, tu varētu iekārtoties stabili.

Gontrāns paskatījās uz tēvoci un nodrebēja.

—    Es tavā vietā pabraukātu pa Bretaņu un Vandeju un atrastu sievieti, kas par savu zemi saņem trīsdesmit tūkstošus livru ikgadēju renti, un apprecētu viņu.

—   Bet, tēvoci…

—   Tra-ta-tā! Pagaidi! Ja man vajadzētu sākt dzīvi no jauna, tad es nepaliktu vecpuisis. Vai tiešām tu gribi, lai mūsu dzimta izbeidzas?

—    Protams, nē!

—   Tādā gadījumā padomā par to, ko es tev teicu, un iesim vakariņās…

Gontrāns nekad nebija domājis par precēšanos, kaut gan bija pēdējais savā dzimtā. Parīzes dzīves virpuli viņš bija aizmirsis par veco, aristokrātisko dzimtu tradīcijām, kuras paglāba šīs dzimtas no izmiršanas. Saruna ar tēvoci lika viņam padomāt.

Un jo vairāk Gontrānā izplēnēja noziedznieks, jo vairāk viņš kļuva par agrāko godīgo cilvēku un sāka sapņot par dzīvi divatā: par laulības dzīvi, ko svētī Dievs un cilvēki, par veselu virkni laimīgu un mierīgu dienu, kas tiek aizvadītas pie ģimenes pavarda starp bērna šūpullti un lēnprātīgu, apburošu, jaunu māmiņu, kura ir tikpat tāla no tām bezvārda būtnēm, kuras mūs sagrāba un samaitāja jaunībā, cik ziemeļu drūmās un pelēcīgās debesis ir tālas no Itālijas debesu žilbinošās zilgmes.

Būdams lētticīgs un naivs, viņš sapņoja par godīgu un dīku provinces muižnieka dzīvi senču stādīto milzīgo koku pakrēslī. Viņam likās, ka viņš redz Bokažas vai Reinas apkaimē dzimušas trauslas un burvīgas būtnes skumjo smaidu un skaistās, domīgās, zilās acis un ka šai būtnei lemts atjaunot Lasī dzimtu…

Vecais barons uzminēja viņa domas. Viņš saprata, cik milzīgām cerībām, kādai burvīgai mirāžai vajadzēja dzimt no viena vārdiņa „kāzas“, un pirms iepriekš sāktās sarunas atjaunošanas gribēja, lai Gontrāns klusībā apdomā viņa priekšlikumu.

Trīs dienas marķīzs un viņa tēvocis izjāja medībās, bet vakaros sēdēja pie kamīna. Barons vairs nepieskārās sarunai par precēšanos. Taču ceturtajā dienā baronam uznāca podagras lēkme.

—    Dārgais krustdēl, — viņš Gontrānam sacija, — es atkal kļūstu drūms, bet tev apniks jāt medibās vienam. Tāpēc atļauj man dot tev padomu…

—   Es jūs klausos, tēvoci.

—    Ja reiz esi atbraucis, tad izmanto to un apciemo mūsu radiniekus… tā, piemēram, Bokažā dzīvo mans brālēns un tavs tēvocis. Aizbrauc pie viņa un paciemojies kādu nedēļu. Fruadefons ir daudz jaunāks par mani, un viņam nav podagras…

—   Bet kāpēc lai jūs pametu?

—   Tāpēc, ka esmu slims.

—   Tādā gadījumā es jūs kopšu…

—     Pret podagru nav zāļu. Tā pāriet pati no sevis, bet lēkmju laikā man labāk patīk būt vienam. Tu atgriezīsies pēc divām nedēļām, kad sāpes būs pārgājušas un man atkal būs divdesmit gadi.

Gontrāns nosprieda, ka viņa pienākums ir pakļauties baronam, un aizbrauca uz Vandeju. Taču viltīgais večuks nebija pilnībā izpaudis savu ieceri: nosūtīdams krustdēlu pie Fruadefona, viņš vadījās no slepena aprēķina.

*                      * *

Fruadefons uzņēma Gontrānu priecīgi kā miesīgais tēvs un iepazīstināja ar Žannu.

Gontrānu apžilbināja jaunās māsīcas skaistums, un viņš sev atzinās, ka nekad nav sastapis tādu sievieti, neizslēdzot pat Margaritu de Ponu.

Reiz, pirms gadiem divdesmit, nelaiķim marķīzam de Lasī, Gontrāna tēvam, mantojuma dalīšanas laikā bija radušās domstarpības ar de Fruadefonu. Pēc tam starp viņiem iestājās visai

vēsas attiecības, kas vēlāk pārauga strīdā, un tāpēc Gontrāns, kas tēvoča pilī nekad nebija sastapis de Fruadefonu, nebija redzējis arī savu māsīcu.

Gontrāns ieradās Vibrē ar nodomu pavadīt tur nedēļu, bet pēc tam atgriezties Bretaņā; taču viņš nemanīja, kā aizlidoja laiks, un neatcerējās pat to, ka tēvocis jau sen ir ticis vaļā no podagras lēkmes. Pagāja nedēļa, tad otra, beidzot pagāja arī mēnesis. Zanna bija tik burvīga!

Jaunā meitene, kas gaidīja to noslēpumaino svešinieku, kuram vajadzēja likt straujāk iepukstēties viņas sirdij, sajuta, ka viņas sirdī tiešām iezagušās kaut kādas agrāk nepazītas nemiera jūtas.

Gontrānam bija trīsdesmit divi gadi; viņš bija tikpat glīts kā tajā laikā, kad viņam bija divdesmit pieci, un sadzīves vētras viņā bija atstājušas tikai vienu zīmogu — vieglu bālumu un apburošu skumīgumu, kas spīdēja viņa acīs.

Veselu mēnesi jaunie cilvēki gandrīz visu laiku pavadīja kopā, klaiņoja kājām pa mežu, jāja ar zirgiem vai kā brālis un māsa sēdēja simtgadīga ozola ēnā, sirsnīgi sarunājās, gluži kā bērni, kas viens otru mīl, bet vēl to neapjēdz. Kad Gontrāns skatījās uz Žannu, viņa juta, ka pa viņas ķermeni pārskrien trīsas un spilgts sārtums saplūst sejā. Bet, kad viņa pacēla savas lielās, zilās acis pret Gontrānu, nodrebēja marķīzs…

*                     * *

Kādu rītu marķīzs de Lasī pamodās Zannas bērnišķīgās burvības un eņģeliskās skaidrības pārņemts, atcerējās Bretaņas tēvoča padomu un sacīja sev:

„Ja es būtu Zannas vīrs, es būtu vislaimīgākais cilvēks pasaulē! Šis eņģelis man dotu jaunu dzīvi, paradīzi zemes virsū.“ Un alkas pēc laimes, par ko viņš bija sapņojis pilī, alkas pēc laimes dzīvot divatā, satvert vienam otra roku un pārliekties pār šūpulīti, kurā guļ bērniņš — viņu dzimtas cerība, atkal pukši pamodās via krūtīs, un viš jau gribuja iet pie Fruadefona un lūgt:

„Vai esat ar mieru atdot man Žannas roku?“

Bet tad šo brīnišķo sapni nomainīja briesmīgs rēgs… Uzpeldēja pagātne… Ieradās blāvās ēnas: lajā pašā laikā viņu sāka vajāt viņa līdzdalībnieku, nekaunīgā ševaljē d’Astī un pulkveža nepielūdzamās sejas! Viņš tās redzēja brīdī, kad notiek laulību ceremonija, redzēja, ka viņi uzmet nekaunīgu un izsmējīgu skatienu šim eņģelim, kuru viņš sapņo nosaukt par savu sievu, kā viņi aizšķērso viņam ceļu brīdī, kad viņš jau ir gatavs pārkāpt baznīcas slieksni, un saka: „Neaizmirsti, ka tu vēl arvien piederi mums!“

Un tajā laimīgajā brīdī, kad viņš grib kļūt tāds, kāds bijis senajās dienās, viņš saņem slepenu un neatvairāmu pavēli, un viens no „zobena draugiem“ ieliek viņam rokā nāvējošo ieroci, kuru viņš bija aizmetis tālu prom, un saka:

—    Pietiek, marķīz. Almostieties! Atcerieties, ka esat mūsējais; ņemiet zobenu un ejiet; līdz rītausmai jāatstāj istaba, kur pār sava dēla šūpuli atdusas jūsu baltais balodītis; kaut debesis ir pelēkas un apmākušās, vajadzēs kopā ar mūsu lieciniekiem sēsties karietē un doties uz turieni, kur jūs, iespējams, gaida ģenerālim līdzīgs cienīgs vecis, ienaidnieka ložu pataupītais drosminieks, kuram jākrīt no jūsu rokas, jo viņa sieva mīl vienu no mūsējiem un mēs viņu esam notiesājuši uz nāvi!

*                     * *

Gontrānu pārņēma šausmas pašam no sevis, un viņš iesaucās:

—    Nekad, nekad! Zanna nevar nākt par sievu pie slepkavas!

Un tomēr viņam nepietika gribasspēka aizbraukt.

Pagāja vairākas dienas, un viš savā dienasgrāmatā ierakstīja tās lappuses, kuras mēs citējām šīs grāmatas sākumā. Viņš mīlēja Zannu!

VII

Vibrē pilī, 185*.g.

„Gandrīz jau sešas nedēļas esmu Vibrē. Katru dienu apņemos izbeigt šīs mokas un pieņemt konkrētu lēmumu. Katru dienu gatavojos aizbraukt un tomēr palieku. Man trūkst apņēmības un sirds pamirst, iedomājoties, ka es viņu vairs neredzēšu… Ja es aizbraukšu, ja man izdosies atbrīvoties no burvības, kas mani te saista, tad jau man būs jāaizbrauc ar domu nekad te vairs neatgriezties.

Es nedrīkstu kļūt par Zannas nelaimes iemeslu. Viņa sāk mani iemīlēt, varbūt jau lolo burvīgu sapni… Nabaga bērns… Ak, ja viņa zinātu!

Nē, es noteikti nedrīkstu te palikt! Katra lieka stunda mūs saista arvien ciešāk un ciešāk… noteikti jābrauc!

Rit es pametīšu Vibrē un atgriezīšos Bretaņā; es tur apmetīšos pilnīgā vientulībā, tālu no trokšņa un gaismas!

Ak Dievs! Kā es gribētu atmaksāt tiem cilvēkiem, kas man nozaguši godu un laimi, ar mokām par tām mokām, kuras viņi man liek ciest! O, riebekļi!“

VIII

„Mans Dievs! Vai es tiešām zaudēju prātu? Mani tikko uzrunāja barons de Fruadcfons. Katrs viņa vārds dziļi krita manā dvēselē. Tas notika pēc vakariņām, kuras pēc nomaļo provinču tradīcijas sākas astoņos un beidzas deviņos.

Žanna pēc tēvā mājiena aizgāja uz savu istabu. Barons un es palikām pie kamīna vecajā ēdamistabā, kur gar sienām bija izkārti mūsu dzimtas jaunākās līnijas pārstāvju portreti.

—    Marķīz, — de Fruadefons negaidīti pavaicāja, — cik tev ir gadu?

—   Trīsdesmit divi, tēvoc.

—   Tu esi nolaidis savu dzimtas īpašumu?

—   Gandrīz.

—   Un tavs tēvocis barons de Lasī tevi gandrīz jau izslēdza no mantojuma?

—   Ak, vai!

—   Jaunība, jaunība, — barons iecietīgi norūca, — neprātīgā jaunība! Un tomēr tu esi kārtīgs un godīgs puisis, viņš piebilda, atbildēdams uz manu jautājošo skatienu.

Es izbrīnījies skatījos baronā, nesaprazdams, uz kuru pusi viņš sliecas.

—    Marķīz, — viņš turpināja, — vai tev ir ienākusi prātā doma par precēšanos?

—   Tēvoc… — es apjucis nomurmināju.

—   Ar to beidz visi kārtīgi cilvēki: ar kāzām beidzas jaunības neprāts, un tās ir sākums brieduma gadu nopietnajam dzīves uzskatam. Tu saņemsi no ševaljē sešdesmit tūkstošus gada rentes un tev jāatrod sieva, kas pūrā dabū līdzi tikpat daudz: īpašuma vienādums ir nākamās laimes ķīla. Ko tu par to saki?

—   Mans nabaga draugs, — barons turpināja iecietīgā tonī, kādā parasti runā tēvišķīgi večuki. — Man jau ir sešdesmit gadu, un es par dārgu cenu esmu iemantojis gaišredzību, kas ļauj man lasīt cilvēku dvēselēs.

Es atkal nodrebēju un auksti sviedri pēkšņi izspiedās uz manas pieres.

—    Es līdzīgi romiešiem tev piedāvāju mieru vai karu… Karš — tā ir atvadīšanās, apseglots zirgs, kuram tu kāpsi mugurā rīt no rīta. Miers — tās ir kāzas. Mana gaišredzība nav mani pievīlusi, — barons turpināja, — un tagad es pārliecinājos, ka Žanna sāk tevi mīlēt…

Es nobālēju kā marmora statuja.

—    Ja tu gribi padarīt laimīgu manu bērnu, tad esi mans dēls un paliec; ja tava sirds ir aizņemta — brauc prom nekavējoties — iespējams, ka bēdas vēl var atvairīt.

Barons aizgāja, gribēdams dot man iespēju pārdomāt… Pārdomāt!!! Ak! Es zinu tikai vienu: Zanna mani mīl… un es viņu dievinu…"

IX

„Es visu nakti lūdzu Dievu.

Es atcerējos savu mierīgo, dievbijīgo bērnību, ko aizvadīju tolaik vēl daudzskaitlīgajā, bet tagad jau izmirušajā ģimenē.

Atcerējos māti un vectēvu, veco gvardu, kas man sacīja: „Meties uz ceļiem, mans bērns, un lūdz Dievu, lai Viņš tevi saglabā godīgu un nesamaitātu…“

Atcerējos lūgšanas, kuras viņi man mācīja; skeptiķis bija pazudis… es ticēju… es lūdzu Dievu… Es tik kvēli lūdzu piedot man manus grēkus, ka Viņš droši vien man piedos un ļaus savienoties ar eņģeli, kura vārds ir Zanna…

Es neaizbraukšu!..“

X

„Es aizgāju pie tēvoča un teicu:

—     Es mīlu Zannu de Fruadefonu, savu māsīcu, un lūdzu jums viņas roku.

Kad es izrunāju šos vārdus, mana balss drebēja, jo man likās, ka manā priekšā nostājusies ģenerāļa de Rivinjī ēna.

Barons priekā izsaucās:

—   Mans dēls! — un tie bija vienīgie vārdi, kurus viņš spēja izteikt, tik liels bija viņa satraukums.

Es precēšos ar Žannu… Zanna, šķīstais eņģelis, būs slepkavas Gontrāna sieva! Kādas muļķības! Es taču viņu mīlu!.. Ai, kā mīlu!.. Mīlu tā, kā nekad vēl neviena sieviete nav mīlēta… Dievs, protams, ir man piedevis…“

„Pēc nedēļas mēs aizbraucam uz Parīzi. Mūsu kāzas būs novembra sākumā, bel tagad ir 10. oktobris.

Šodien debesis sedz mākoņi, saule nav redzama, rudeni nomainījusi ziema, un lielajos mežos, kuri ieskauj Vibrē, klusi dūc no jūras plūstošais vējš un uzveda grūtsirdību.

Daba vienmēr mani spēcīgi ietekmējusi gan morāli, gan fiziski. Man nepatīk ziema, un es uz to raugos kā uz gadalaiku, kam ir kaut kas liktenīgs manā dzīvē. Visas nelaimes man vienmēr uzbrukušas ziemā, spēcīgā salā.

Es nogalināju ģenerāli miglainā rītā, ziemā es sastapu Leonu, ziemā viņa mani pameta. Tajā dienā, kad nomira de Vcrns, debesis bija pelēkas, lai gan bija tikai astoņi no rīta.

Saulainās dienās es gluži otrādi vienmēr esmu bijis laimīgs. Es pirmoreiz uzliku epoletes aprīlī; karalis Kārlis X pats ar savu roku pasniedza man ordeni maija vidū.

Nāk ziema… un ziemā, novembrī, drūmajā mēnesī es precos!…

Man liekas, ka briesmīga katastrofa sagaida mani uz laimes sliekšņa. Es baidos no pulkveža un viņa līdzdalībniekiem… viņa un tāpat arī no maniem līdzdalībniekiem! O, ja man pat vajadzētu nogalināt viņus visus līdz pēdējam, es viņus piespiedīšu klusēt… Žannai jābūt laimīgai.“

XII

5. novembrī

„Ir pagājuši mēneši, dienas. Es iziešu no sava vecpuiša dzīvokļa Heldcra ielā, lai tur atgrieztos jau kā Žannas vīrs. Šodien vienpadsmitos no rīta desmitā kvartāla mērijā notiks

laulību kontrakta parakstīšana, bet pēc tam, pusdienlaikā, arī kāzas svētā Akvīnas Toma baznīcā.

Šajā mēnesī, ko esmu aizvadījis Parīzē, neesmu redzējis nevienu no mūsu šausmīgās brālības. Pulkvedis mainījis dzīvokli. Nevienam nav zināms, kur viņš ir; Parīzē nav arī pārējo.

D’Astī dzīvo Portā un iet medībās kopā ar Emanuēlu, kurš kopā ar sievu apmeties Mondorī; Mordjē — Itālijā; Hektors Lemblēns — Āfrikā. Jā! Dievs man ir piedevis… Viņš grib, lai es esmu laimīgs.

Šodien de Fruadcfons rīko balli. Rītvakar es un Žanna braucam uz Spāniju, kur pavadīsim ziemu.

Mana sirds strauji pukst… Žanna, Zanna, es tevi mīlu.“

XIII

Tajā brīdī, kad Gontrāns pabeidza rakstīt šīs rindiņas, atskanēja durvju zvans.

Marķīzs nodrebēja, un viņu pārņēma dīvains nemiers; viņš steidzīgi iemeta dienasgrāmatu galda atvilktnē un aizslēdza to.

Bija deviņi no rīta. Jau sen pa mājas kāpnēm bija uzkāpuši un nokāpuši daudzi cilvēki, un vairāki piegādātāji zvanījuši pie marķīza dzīvokļa durvīm.

Taču de Lasī tiem nebija pievērsis ne vismazāko uzmanību un, rītasvārkos ģērbies, bija mierīgi sēdējis savā kabinetā, smēķējis, kājas uz kamīna restēm uzlicis, un sapņojis par gaidāmo laimi. Bet tagad atskanējušais zvans viņam atgādināja kapu zvanu. Tas bija ass un nepacietīgs, it kā zvanītu kreditors…

Gontrānam nebija parādu… Gontrānam šajā rītā vajadzēja saņemt sievas pūrā sešdesmit tūkstošus livru gada ienākumus.

Nobālis, ar skaļi pukstošu sirdi, marķīzs domāja, ka no zvana atskanēšanas līdz kalpotāja ienākšanai pagājusi vesela mūžība.

Sulainis ienāca un pasniedza vizītkarti.

—    Šcvaljē kungs, — viņš sacīja, — lūdz marķīza kungu viņu pieņemt, neraugoties uz to, ka vēl ir ļoti agrs.

Gontrāns ieskatījās vizītkartē un nobālēja kā nāve. Viņš izlasīja liktenīgos vārdus:

„Šcvaljē d’Astī“

Iespējams, ka viņš būtu atteicies pieņemt ševaljē, taču tas jau stāvēja aiz sulaiņa muguras un ienāca, pirms Gontrāns bija paspējis atbildēt. Viņš tuvojās ātriem soļiem, smaidīdams kā draugs, kas steidzas pavēstīt patīkamu jaunumu.

—  Sveicināts, dārgais marķīz, — viņš sacīja, sniegdams roku de Lasī.

Gontrāns strauji piecēlās kā cilvēks, kas savā priekšā ieraudzījis pretīgu rāpuli.

—   Esiet sveicināts, marķīz! — ševaljē ļoti laipni atkārtoja.

Sulainis izgāja, un Gontrāns palika ar d’Astī divatā.

Gontrāns apjuka un, neraugoties uz to, ka bija drosmīgs,

sāka trīcēt.

—   Cienījamais kungs… — viņš beidzot nomurmināja.

—    Kā! Dārgais draugs, — ševaljē sacīja, — vai tiešām mans apmeklējums jūs tik ļoti satraucis, ka jūs mani tik dīvaini sagaidāt?..

—   Es, nē… atvainojiet… ševaljē… — Gontrāns stostījās pilnīgā apjukumā.

—    Mans draugs, — d’Astī turpināja, apsēzdamies un spiezdams Gontrāna roku, ko marķīzs neiedrošinājās atraut, — esmu Parīzē kopš vakardienas un uzzināju par jūsu precībām.

Gontrāns sarāvās atkal.

—   Jums taisnība. Mums, nabaga iedzīvotājiem, laulība ir klusa osta. Es atnācu jūs apsveikt kā draugs, un tā kā es gribēju būt pirmais no mūsējiem…

Pie šiem vārdiem de Lasī šausmas pastiprinājās.

—   Tad nebrīnieties par manu mazliet agro vizīti.

—    Šcvaljē, — de Lasī murmināja, nobālis kā nāve, — es jums pateicos…

—   Pietiek! — d’Astī viņu pārtrauca. — Es varu iedomāties jūsu apjukuma iemeslu.

—   Mana apjukuma? — Gontrāns vaicāja.

—   Jūs esat iedomājies, ka esmu ieradies lai mūsu draugu vārdā aizkavētu jūsu laulības?

Gontrāns juta, ka vēl arvien dreb.

—    Nomierinieties, mans draugs, — ševaljē turpināja. — „Zobena draugu brālībai“ nav nekādu iebildumu pret Himeneja saitēm; tieši otrādi… Kā pierādījums varu būt es, šķiet…

—   Tātad, — Gontrāns mazliet nomierinājies sacīja, — jūs neesat atnācis tādēļ, lai…

—   Es atnācu tikai paspiest jums roku…

—   Un ne pēc pulkveža pavēles?

—   Bez jebkādas pavēles.

De Lasī atviegloti nopūtās.

—    Mans draugs, pulkvedis turklāt jau veselu mēnesi ceļo pa Itāliju.

Gontrāns juta, ka viņa sirdī atdzimst cerība.

—   Viņa dēls ir slims; viņš vēl arvien nespēj atlabt no divkāršā ievainojuma; tēvam ieteica braukt uz Nicu un uz Florcnci. Viņš aizbrauca oktobrī un atgriezīsies ne ātrāk kā ziemas beigās.

Gontrāna sirds sāka pukstēt mierīgāk.

—   Viņš aizbrauca, — ševaljē turpināja, — atstādams man visas pilnvaras un „Zobena draugu brālības“ virsvadību.

Gontrāns sarāvās atkal.

—   Taču mans uzdevums nav grūts… mums galīgi nav ko darīt. Velns parāvis! Mēs visi esam iekārtojušies un esam laimīgi.

Ševaljē paņēma no kamīna cigāru un turpināja:

—   Spriediet pats: Lemblēns apprecējās ar ģenerāļa de Rivinjī atraitni…

Dzirdot šo vārdu, Gontrāns nobāla.

—    Emanuēls apprecējās ar madamu Mordjē un saņēma savu miljonu; es esmu laimīgs Margaritas dzīves draugs. Mans sievastēvs un tēvocis, cienījamais barons, sagādāja man to prie

ku un šogad nomira. Nekas neaptumšo manu laimi, izņemot domu, ka jūs bijāt nopietni iemīlējies manā sievā, taču jūsu kāzas mani nomierināja arī šajā ziņā, jo tagad mana laime kļūst nebeidzama.

Gontrāns paskatījās uz ševaljē un izlasīja viņa acīs pilnīgu apmierinājumu. Tas viņu nomierināja galīgi.

—   Tātad, d’Astī turpināja, ar kādu mērķi tika nodibināta mūsu biedrība? Labot mums par labu akla gadījuma kļūdas, no neveiksmju vajātiem un izputinātiem cilvēkiem padarīt mūs par bagātiem un laimīgiem…

—   Tas nozīmē, — marķīzs, kuram bija radusies neprātīga cerība, viņu asi pārtrauca, — ka biedrība ir izjukusi?

—    Nebūt nē, tā pastāvēs vienmēr, tikai pagaidām tā nedarbojas.

—   Bet… pulkvedis?

—  Ak! Patiešām nezinu, ko viņš vēl sagribēs no mums pieprasīt, taču līdz šim… Nu, ja vajadzēs, mēs viņam pakalposim, bet pagaidām viņš neko neprasa…

Pie šiem vārdiem Gontrāns neskaidri nojauta, ka tālākā nākotnē viņu gaida kaut kāda jauna nelaime… taču pulkveža nebija Francijā… turklāt, pilnīgi nodevies savam dēlam, viņš varbūt pat ir aizmirsis par slepeno biedrību, kuru pats dibinājis? Kad nelaime ir tālu, vienmēr dzīva ir cerība, ka tā vispār paies garām.

Gontrāns paļāvās šai mānīgajai cerībai un sāka skatīties uz ševaljē kā uz nepatīkamu draugu, kuram esam spiesti smaidīt, bet no kura cenšamies iespēju robežās izvairīties.

—   Tomēr, — d’Astī turpināja, — viens no mūsu draugiem vēl nav saņēmis savu laimes daļu, kaut gan ir ceļā uz to…

Gontrānam ševaljē vārdi bija tas pats, kas gūsteknim būtu pēdējais teikums pavēlē par arestu un liktu viņu aizturēt cietumā par noziegumu, kas pastrādāts pēc tā, par kuru viņš notiesāts…

—   Ronnevils! — viņš trīcēdams nomurmināja.

—   Jā, nabaga Ronnevils nebūt nav tik laimīgs kā mēs visi. Viņam nebija tēvoča, no kā varētu ko mantot, un viņš nemīlēja

nevienu meiteni ar pūru. Viņš līdz šim sapņoja tikai par dubultu likmi, kas izputinātu spēļu namus Reinas krastos, — neprātīgs sapnis, kurš viņu varētu novest Šarantonā, taču pašreiz viņš ir nonācis uz laimes pēdām. Viens no viņa tēva brāļiem, šcvaljē dc Ronnevils, kurš bija bez pēdām pazudis nēģeru nemieru laikā Sandomingo sala un par kuru nebija nekādu ziņu, ir pēkšņi atkal uzradies… Šis tēvocis ir nodarbojies ar visu ko un beidzot kļuvis par miljonāru. Tas ir īsts amerikāņu onkulis, kas apmeties Batāvijā. Diemžēl šis tēvocis ir rīkojies citādāk, nekā pārējie: viņš sagādājis sev dēlu…

De Lasi nodrebēja.

—    Šis dēls, — ševaljē turpināja, — dien Holandes kara flotē. Ja viņš nomirtu, par mantinieku kļūtu Ronnevils.

Gontrāns iztēlojās, ka ševaljē viņam pavēl nekavējoties doties ceļā un nogalināt šo dēlu, un viņš nobālēja un sāka drebēt.

—    Visskumjākais ir tas, — ševaljē sacīja, — ka Ronnevils nezina, kur šis virsnieks atrodas, un ja arī zinātu, tad nebūtu viegli viņu panākt. Jūras virsnieks ir kā bezdelīga, nometas tikai uz pārziemošanu.

De Lasī bažas izgaisa.

—   Tātad, — viņš vaicāja, — tagad…

—    Tagad Ronnevils ievāc ziņas. Bet kad atgriezīsies pulkvedis un es viņam nodošu savas pilnvaras, tad labprāt uzņemtos ievākt ziņas par holandiešu jūrnieku. Es nekad neesmu ceļojis, turklāt Margarita, kuru es dievinu, kļūst nedaudz vienveidīga. Viņa pilnīgi pametusi glezniecību un noņemas ar poēziju, raksta draņķīgus dzejoļus… sievietei apkaunojoša nodarbošanās!

Ševaljē piecēlās un pastiepa Gontrānam roku.

—    Uz redzēšanos, dārgais, viņš sacīja, — tagad ir pusdesmit; vienpadsmitos jūs gaida desmitā kvartāla mērijā. Jums atliek tieši tik daudz laika, lai apģērbtos un aizbrauktu pēc līgavas. Uz redzēšanos… un esiet laimīgs! — ševaljē pasmaidīja savu divdomīgo smaidu, kas viņu pazīšanās laikā ne vienreiz vien bija Gontrānā iedvesis šausmas, un izgāja.

Palicis viens, Gontrāns sāka pārdomāt d’Astī nupat teikto. Šī cilvēka parādīšanās, kas sākumā viņu tā nobiedēja, galu galā viņam likās pilnīgi dabiska, bet ševaljē vārdi nomierināja marķīzu arī attiecībā uz nākotni… Lai gan biedrība nebija izjukusi, toties tā bija izpildījusi divas trešdaļas savu uzdevumu, un ja pat pieļautu, ka tai vajadzēs izpildīt vēl kādu tumšu uzdevumu, vai tad tiešām tas tiks uzdots tieši Gontrānam, kas jau tā tik daudz tās labā darījis? Tas bija maz ticams. Tomēr ševaljē atvadu smaids bija iedūries Gontrāna sirdī kā dunča asmens, un, kamēr viņš ģērbās, viņu pārņēma briesmīgas aizdomas.

—   Es baidos no šī cilvēka, — viņš murmināja, — es baidos no viņa kā no čūskas… viņa acīs ir inde!

Gontrāns atcerējās, ka Margarita un viņš bija viens otru mīlējuši un ka ševaljē piederēja pie tiem cilvēkiem, kuri ir spējīgi uz zemisku atriebību…

Vai gan tāds cilvēks spēja savai sievai piedot, ka ir ieguvis tikai viņas roku, bet nav bijis viņas pirmā mīlestība? Šī doma stipri satrauca de Lasī un nelika viņam mieru visu ceļu no Heldera ielas līdz Verneila ielai, kur atradās barona de Fruadefona viesnīca. Taču visas bažas pagaisa uz Zannas buduāra sliekšņa.

Žanna staroja laimē un likās šķīsta kā eņģelis, kuram Dievs atļāvis nolaisties uz zemes, lai tur atrastu dvēseli, kuru varētu iemīlēt. Kad viņa ieraudzīja Gontrānu, viņas vaigos ielija spilgts sārtums, bet acis iemirdzējās skaidrā priekā.

Līgavas ģērbšanās jau bija pabeigta; ievērojusi Gontrāna lūdzošo skatienu, viņa atlaida savas istabenes. Tajā brīdī, kad līgavainis un līgava gatavojās savienoties uz mūžu, viņi izjuta vēlēšanos pēdējo reizi vienatnē svinīgi parunāties.

De Fruadefons, kas bija piedalījies meitas ģērbšanas noslēgumā, nojauta jaunā pāra slepeno vēlēšanos un smaidīdams teica:

—    Nu, bērniņi, uzticiet viens otram savus mazos noslēpumus… Jums vēl ir desmit minūtes laika… Es jūs atstāšu vienus.

Un laimīgais tēvs aizgāja, nebēdnīgi smaidīdams, kā smaida veči, kas vēl nav aizmirsuši savu jaunību un mīlas priekus.

Gontrāns saņēma līgavas roku un, apsēdinājis viņu uz turku dīvāna, apsēdās viņai blakus.

—   Žanna, mana mīļotā, — viņš sacīja, — pēc stundas jūs būsiet mana sieva…

Viņš juta, kā jaunās meitenes roka trīc viņa rokā.

—   Pēc stundas, — viņš turpināja, — mūs savienos mūžīgas saites… 2anna, vai jūs mani mīlat?

—   Ak, — viņa nopūtās, — un jūs vēl šaubāties!

—    Redzat, kad precas ar tādu eņģeli kā jūs, mana mīļā, tad negribot pēdējā brīdī izjūti kaut kādas bailes…

Viņa izbrīnījusies paskatījās Gontrānā.

—    Es kopš agra rīta sev vaicāju, dārgā, vai patiesi esmu jūsu cienīgs.

—   O, jā! Es to jūtu… — Žanna izsaucās.

Gontrāns satrūkās, atcerēdamies savu pagātni.

—   Žanna, mīļā, — viņš aizkustināti turpināja, — esmu vētraini aizvadījis savu jaunību…

—   Jūs, Gontrān, esat labs un cēlsirdīgs.

—   Ak, mīļā, — viņš čukstēja, — Dievs ir mans liecinieks, ka es mīlu jūs tikpat kvēli, kā eņģeļi var mīlēt Dievu, un ka visa mana turpmākā dzīve tiks veltīta tam, lai padarītu jūs laimīgu…

Žanna pateicās viņam ar skatienu un smaidu, kas viņa sirdi pildīja ar cerību. 7

—   Bet es jums, Žanna, vēlreiz atkārtoju, ka mana jaunība bija vētraina… es biju noziedzīgs… un, kad atmiņas par manu pagātni…

—    Par jūsu pagātni? — viņa pārtrauca Gontrānu. — Bet par savu pagātni jūs varat atzīties visai pasaulei, jūs bijāt ātras dabas cilvēks, mīlējāt strīdēties, varbūt… varbūt, jums piemita nelaime riskēt ar savu dzīvību un izaicināt uz to arī citus. Bet ja šis cits vai citi ir miruši… Vai tiešām jūs domājat, ka Dievs rīkojies netaisnīgi?

Šie vārdi satrauktajam noziedzniekam likās kā grēku piedošana.

„Dievs sūta man savu piedošanu ar vienu no saviem eņģeļiem,“ viņš nodomāja.

Viņš uzspieda šķīstu skūpstu uz savas līgavas pieres un piebilda:

—    Iesim, mana dievinātā Žanna, mūs gaida altāris, un es jūtu, ka, dāvādams man tavu mīlestību, Dievs ir mani radījis no jauna.

Gontrāns piecēlās mierīgs, ar augsti paceltu galvu, kā vainīgais, kas saņēmis savu grēku atlaidi un ar bezgalīgu nožēlu nomazgājis smago noziegumu.

Slepkava izgaisa, dodams vietu agrākajam Gontrānam de Lasi, kas varēja droši skatīties uz savu ne ar ko neaptraipīto seno ģerboni. Un šajā laikā, kad viņš no saviem sirds dziļumiem raidīja pēdējo lūgsnu pēc piedošanas, ko debesis jau bija viņam dāvājušas, viņš apkampa savu eņģeli samierinātāju, kura tīrā un šķīstā balss uz ilgu laiku nomierināja viņa sirdsapziņas pārmetumus…

Laikam jau tieši tad piejūras zemju labais ģēnijs, ko Dievs bija norīkojis sargāt neaptraipītas bretoņu senās dzimtas un kas apmulsuma brīdī bija novērsies no Gontrāna, atkal izpleta savus spārnus, lai pasargātu jaunos cilvēkus, kuriem vajadzēja turpināt dižciltīgo de Lasī dzimtu.

XIV

Pēc desmit minūtēm Žanna un viņas līgavainis de Fruadefona senatnīgā nama pagalmā iekāpa karietē, lai dotos uz barona de Lasī māju; Gontrāna tēvocis bija vēlējies atstāt savu dārgo Bretaņu, lai piedalītos sava mantinieka laulības ceremonijā.

Večuks bija kļuvis par desmit gadiem jaunāks; tajā brīdi, kad viņš palīdzēja līgavai iekāpt karietē, uz viņa lūpām parādījās labsirdīgs smaids, un viņš sacīja:

—    Beidzot! Ceru, ka Dievs pagarinās manu dzīvi vēl par gadiem diviem un aicinās pie sevis tikai tad, kad būšu redzējis de Lasī dzimtas atvases…

Visa Senžermēnas priekšpilsēta bija saņēmusi ielūgumu uz kāzām, un milzīga ekipāžu virtene sekoja jaunlaulātajiem.

Gontrāns, starodams priekā, ka kļuvis par Žannas vāru likuma priekšā, iegāja svētā Akvīnas Toma baznīcā, lai nostiprinātu savu savienību ar baznīcas svētību. Taču tajā brīdī, kad viņš pārkāpa rātsnama slieksni, viņu pārņēma bažas: viņš baidījās ieraudzīt izsmējīgo ševaljē seju. Bezprātīgas bažas!

Būdams uzticīgs „zobena draugu“ noslēgtajai norunai pasaules acis palikt savstarpēji svešiem, d’Astī nebija vēlējies piedalīties Gontrāna civilajā laulības ceremonijā.

Taču, iznākot no baznīcas, kad Gontrāns ar jauno sievu zem rokas lauzās cauri svētku drānās tērptajam pūlim, viņš stūrī aiz kolonnas gandrīz pie pašām durvīm ieraudzīja divus melnās drānās ģērbušos cilvēkus, kuri nepiedalījās ceremonijā: tie bija Ronnevils un ševaljē d’Astī.

Gontrāns juta, ka trīsas pārskrien visam viņa ķermenim, un viņu atkal pārņēma šausmas, jo viņš ievēroja, cik ļauni smaidīja ševaljē.

—    Mans Dievs, — Gontrāns nomurmināja. — Vai tiešām Tu man neesi piedevis!

XV

t

Tajā pašā 185… gada 5. novembra vakarā ap vienpadsmitiem vēlīns gājējs varēja Verneila ielā vērot no augšas līdz apakšai iluminēto Fruadefonu namu un tāpat izgaismoto pagalmu un dārzu. Gara ekipāžu virkne stiepās no galvenās ieejas un piepildīja visu pagalmu, bet pie parādes durvīm grozījās daudzi sulaiņi, grūmi un haiduki ar tādu zelta pārpilnību tresotās livrejās, ka likās gluži kā itāļu virsnieki.

Togad aizkavējies rudens un nakts klusums ļāva apgaismot dārzus un tajā pašā laikā, kad apakšstāvā viesi dejoja, vairākas sievietes, ietinušās baltos kašmira apmetņos, pieķērušās pie rokas elegantiem kavalieriem, pastaigājās pa dārza alejām, labāk izvēlēdamās intīmu sarunu, nekā smacīgu balles atmosfēru.

Barons de Fruadefons nevelējās sekot jaunajai un daļēji no angļiem pārņemtajai paražai, kas ievērojamu dzimtu pārstāvjiem lika laulāties svētā Akvīnas Toma baznīcā pusnaktī un, iznākot no baznīcas, nekavējoties aizbraukt ar pasta karieti, lai slēptu savu laimi un aizvadītu medusmēnesi kaut kādas mantotas senatnīgas pils klusajā pavēnī. Visa titulētā un elegantā tā laika Parīze bija saņēmusi ielūgumus uz mademuazeles de Fruadefonas kāzām, un visi ielūgtie uzskatīja par savu obligātu pienākumu ierasties, lai papriecātos par visskaistāko un šķīstāko meiteni, kas gatavojas doties laulībā ar jauno cilvēku, kurš bija guvis visspīdošākos panākumus sabiedrībā un droši iemantojis mazliet dīvaino „lauvas“ iesauku — angļu epitetu, kas tikai nesen bija ienācis franču valodā.

Neraugoties uz nelaimi vēstošo ševaljē parādīšanos baznīcā un viņa ņirdzīgo un ļauno smaidu, ko, kā Gontrānam likās, viņš bija pamanījis, iznākot no svētā Akvīnas Toma baznīcas, de Lasī staroja laimē; viņš triumfējoši aplūkoja pūli, kas priecājās par viņa laimi un mazliet viņu apskauda, tad pievērsa skatienu savai jaunajai sievai, kas satraukta un sasārtusi tikko apsēdās blakus savam vecajam tēvam un ar savām mazajām, baltajām rociņām satvēra tēva roku un, liekas, gan žestiem, gan acīm viņam sacīja: „O, dārgais tēti, dzīvojiet cik ilgi iespējams, lai jūsu bērnu laime būtu pilnīga.“

Pēkšņi de Lasī satrūkās un nobālēja; viņš gāja pie savas sievas, lai uzlūgtu viņu uz valsi, taču pēkšņi apstājās pusceļā. Par laimi Žanna runājās ar tēvu, kavalieri bija aizņemti ar dāmām, atraitnes pļāpāja, večuki spēlēja vistu, un neviens neievēroja Gontrāna pēkšņo nobālēšanu un satraukumu, ko viņš tūdaļ pacentās apslēpt. Uz zāles sliekšņa, nepievēršot neviena uzmanību, bija parādījies melnā uzvalkā ģērbies cilvēks ar bālu seju un plānām lūpām, kurās klejoja ironisks smīns. Ģērbies viņš bija nevainojami un, neraugoties uz melno kaklasaiti un tādas pašas krāsas vesti, uzvalks bija pilnīgi piemērots ballei; likās, ka viņš tikko beidzis nēsāt sēras, kuru tālais iemesls nav traucējis viņam ierasties ballē.

Ieraugot šo cilvēku, kas līdzīgi Banko ēnai bija ieradies kāzās, marķīzs aizmirsa gan sievu, gan valsi, gan visu pārējo; viņš

steidzīgi piegāja pie svešinieka, kurš viņam pieklājīgi paklanījās un vaicāja:

—   Dārgais marķīz, vai jums ir kāda nomaļāka istaba, kur mēs varētu aprunāties divatā? Man jums kaut kas jāpaziņo…

—   Ejam, — de Lasī dzestri atbildēja.

Viņš izveda ševaljē — tas patiešām bija viņš — cauri spēļu istabai un ziemas dārzam uz mazu istabiņu, kura bija iekārtota turku gaumē, kaut kas līdzīgs smēķējamai istabai, ko apgaismoja ķīniešu lampa un kurā, neraugoties uz puskrēslu un noslēpumainu klusumu, nedomāja ielūkoties neviens kavalieris, lai nodotos intīmai sarunai ar pārgurušu dejotāju.

—   Marķīz, — ševaljē aprauti iesāka, — tagad jūsu priekšā nav jūsu draugs d’Astī, bet gan „Zobena draugu brālības“ pagaidu vadītājs — kapteiņa Leona palīgs. Tagad ir ceturksnis uz vieniem. Vai jūs zināt, ka no šejienes līdz Havrai ir piecdesmit ljē?

Marķīzs nodrebēja.

—    Un tad? — viņš vaicāja.

—   Ar pasta zirgiem, kuri traucas pilnos auļos, šo attālumu var veikt divpadsmit stundās. Taču jums šis attālums jāvcic desmit stundās.

—    Man?! — marķīzs iesaucās, izbrīnā atkāpdamies.

—    Kariete ir gatava, bet kučieris jūs gaida, sēdēdams uz bukas pie jūsu viesnīcas, dārza vārtiem; jūs virs balles uzvalka uzmetīsiet apmetni, paņemsiet pistoles, sēdīsieties karietē un brauksiet…

—    Braukt? Jūs jokojat! Es tikai šodien apprecējos, un vēl šorīt jūs man sacījāt…

—    Jūsu kariete apstāsies tikai Havrā, — ševaljē mierīgi turpināja, — un tieši lielā doka krastmalā. Jūs izkāpsiet no karietes un liksiet sevi uzvest uz „Grieķu uguns“ borta. Tā sauc tvaikoni, ar kuru jūs turpināsiet ceļojumu.

—    Augstais Dievs! — marķīzs murmināja. — Uz kurieni jūs mani sūtat?

—    Uz Amsterdamu, dārgais, — ševaljē vēsi atbildēja. — Tur jūs sastapsiet Ronnevila brālēnu, Holandes flotes virsnieku; jūs viņu atradīsiet „Zelta ragā“ — viesnīcā, kura atrodas ostā,

un izsauksiet viņu uz divkauju… Pārējais jums ir nieks… Tas velna Ronnevils, — ševaljē smaidīdams piebilda, — strauji visu paveica. Viņš divās nedēļās ievāca visas ziņas. Tātad holandiešu jūrnieks paceļ enkuru vienpadsmitajā un dodas uz Indiju. Bet šodien ir piektais. Jūsu rīcībā ir sešas dienas, lai atbrīvotu mūsu draugu Ronnevilu no brālēna, kas stāv viņa ceļā. Turp un atpakaļ ceļojums aizņems divas nedēļas. Jūs atgriezīsieties pie sievas un sievastēva un būsiet laimīgs.

To sacīdams, ševaljē indīgi pasmaidīja.

(iontrāns brīdi apstulba un vaicāja sev, vai tik nav kļuvis par lietuvēna spēļlietiņu; viņš truli skatījās uz d’Astī, kurš sacīja:

—   Ātrāk, marķīz, jūs nedrīkstat zaudēt ne minūti.

Šie vārdi izrāva Ciontrānu no sastinguma. Viņš soli atkāpās un, pacēlis pret ševaljē lepnu, sašutuma pilnu skatienu, vaicāja:

—   Bet ja nu es nebraukšu?

Ševaljē paraustīja plecus un ar roku norādīja uz kamīna pulksteni:

—    Jums ir labi zināms, ka laiks negaida un ka mums nav vaļas noņemties ar jokiem. Uzrakstiet mazu zīmīti sievai un braucam…

De Lasī bālumu nomainīja spilgts sārtums, kas liecināja, ka pēc nomāktības viņu pārņēmis spēcīgs naids.

—     Es nejokoju, — viņš sacīja, — es negribu braukt un nebraukšu! Es vairs negribu palikt jūsu biedrībā starp bandītiem un būt šausmīgu noziegumu līdzdalībnieks. Atdodiet man manu brīvību, un es došu muižnieka godavārdu, ka saglabāšu jūsu noslēpumu.

—     Mans draugs, — ševaljē sacīja, izplūzdams skaļos smieklos, — jūs lieliski zināt, ka no tādas biedrības, kā mūsējā, izstāties nevar un ka tikai nāve var mūs atbrīvot. Es uzskatu, ka jūs ar savu muižnieka vārdu un nicinošo izteiksmi esat lielisks; bet vai gan esat aizmirsis mūsu savstarpējos zvērestus un to, ka katrs no mums apņēmās kalpot visiem pārējiem, kļūt par paklausīgu ieroci, lietu, aģentu, kura vienīgais mērķis ir kalpot kopējai lietai? Ak, marķīz, jūs esat nepateicīgs, jo bez mūsu palīdzības jums nekad nebūtu izdevies apprecēties ar ma-

dcmuazcli de Gontrānu; bet es jums piedodu jūsu brīža maldus; es saprotu, cik jums grūti šķirties no jaunās sievas. Taču jūsu sarūgtinājums pāries, un tad jūs sapratīsiet, cik noziedzīga bija jūsu iecirtība. Pietiek! Nedrīkst ilgāk svārstīties, laiks skrien… dodieties ceļā!

Ironiju, kas sākumā skanēja de Lasī sarunu biedra balsī, nomainīja tonis, kurā tomēr varēja samanīt dzelžainu gribu.

—    Cienījamais kungs, — marķīzs pēkšņi sacīja, — kad es iestājos jūsu brālībā, es neparedzēju, ka varu apprecēties. Divus gadus es kārtīgi pildīju savus pienākumus; ar saviem pakalpojumiem kopīgai lietai esmu bagātīgi atlīdzinājis to labdarību, ko esmu saņēmis. Tātad es varu no jums šķirties. Jūs labi zināt, ka, nododot jūs, es nodotu pats sevi… Jūs sakāt, ka jums nepieciešams mans zobens, mana veiklība, drosme? Bet jūs pats, ševaljē, vai gan esat mazāk veikls un drosmīgs kā es?

—    Atvainojiet, dārgais, — ševaljē iebilda, — jums ir labi zināms, ka es netieku ierēķināts, jo aizstāju pulkvedi, vismaz pagaidām. Es nevaru vienā un tajā pašā laikā vadīt un pildīt uzdevumus.

—   Tādā gadījumā, — marķīzs izsaucās briesmīgā naidā, — lai notiek, kas notikdams, es atsakos braukt!

Ševaljē paraustīja plecus.

—   Jūs esat zaudējis prātu! — viņš teica.

—    Zaudējis prātu! '■*Gontrāns stingri iebilda. — Nē, es neesmu zaudējis prātu, esmu paguris. Es toreiz biju neprātīgs, kad, būdams cilvēks ar tīru un neaptraipītu sirdsapziņu, iestājos savienībā ar jums — bezgožiem! Es biju neprātīgs, kad, atlīdzinādams man atdoto Lconas mīlestību un lai izdabātu jums, nogalināju ģenerāli de Rivinji un Oktāvu de Vernu… Es biju neprātīgs, kad atdevu jums Margaritu! Tagad es vairs neesmu neprātīgs!

Gontrāns lepni un mierīgi iztaisnojās, skatīdamies tieši ševaljē acīs.

—    Pagaidiet! — ševaljē viņu ar izsmieklu apturēja. — Jūs pieminējāt Margaritu? Taisnību sakot, dārgais, pavēle, ar kuru pie jums ierados, no manas puses ir maza atriebība… Jūs pārāk stipri mīlējāt Margaritu, un arī viņa jūs stipri mīlēja. Redzat, —

viņš turpināja, naidīgi skatīdamies (Jontrānā, — lai gan man pieder pati Margarita un viņas pūrs, tomēr man nepieder viņas sirds; viņa neieredz un ienīst mani. Vai jūs to saprotat, mans draugs? Sakarā ar zvērestiem un saitēm, kas mūs saista ar biedrību, tā jums pavēl braukt jau šovakar.

—   Es nebraukšu! Lūdzu, ejiet prom!

Ševaljē mierīgi sakrustoja rokas uz krūtīm un paskatījās tieši Gontrānam acīs; viņa smīns bija pretīgs, un Gontrāns saprata, ka viņam no ši cilvēka nav ko gaidīt ne taisnīgumu, ne žēlastību.

—   Ja jūs, kungs, — Gontrāns izsaucās, — brālības kopējā lietā ienesat savu personisko atriebību, tad beigsim šo strīdu! Rīt būšu jūsu rīcībā un ar Dieva palīdzību atbrīvošu pasauli no tāda nelieša, kā jūs. Taču šodien…

No de Lasī krūtīm izlauzās vaids, ko viņš mēģināja apspiest.

—   Vai tad esat aizmirsis, ka es jau esmu izlējis divu cilvēku asinis? — viņš nomurmināja.

—   Visu labā, marķīz.

—    Labi! — de Lasī iesaucās, nevaldīdams pār sevi, — Ja jūs gribat, iesim! Viens no jums nogalinās mani vai arī jūs visi līdz pēdējam mirsiet no manas rokas.

Un Gontrāns iemeta d’Astī sejā cimdu; ševaljē dusmās nobālēja, bet savaldījās.

—     Iesim, — viņš teica, — taču man neliekas ticami, ka jūs varētu izturēt tādu spēli.

—   Var jau būt. Iesim.

Lai izkļūtu no viesnīcas, de Lasī vajadzēja iziet cauri galvenajam pagalmam vai dārzam, no kura slepeni vārtiņi izveda uz klusas šķērsielas. Pa tiem bija ienācis ševaljē; Gontrāns tur ieraudzīja pasta karieti, kura bija paredzēta viņa ceļojumam uz Havru.

Nevēlēdamies radīt aizdomas, marķīzs izraudzījās šo ceļu. Ševaljē pavēlēja kučierim braukt atpakaļ un palika kopā ar marķīzu.

Šajā brīdī naksnīgais vējiņš atnesa valša ievada skaņas.

—   Cienījamais kungs, — marķīzs teica, ar pirkstu pieskardamies sarunas biedra plecam, — mēs kopā esam septiņi. Tātad, lai es atgūtu brīvību, man vajadzēs nogalināt sešus.

—    Pilnīgi pareizi, — ševaljē atbildēja un paklanījās.

—   Kad es jus nogalināšu, paliks tikai pieci.

—    Visai pareizi.

—   Tātad, .— marķīzs mierīgi noteica, — es sākšu ar jums.

—    Man liekas, ka mums vispirms jādabū ieroči.

—   Jā, taču jūs esat aizmirsis, ka katrs no mums pastāvīgi nēsā klāt dunci, kura spals attēlo skeleta roku.

—   Taisnība, taču ar dunčiem nav pieņemts cīnīties.

—    Tad mēs ieviesīsim šo ieroci modē. Tad sāksim, ševaljē.

Un mēness gaismā de Lasī rokā iemirdzējās dunča asmens.

XVI

Ševaljē sākumā apjuka no tāda negaidīta uzbrukuma un kādu brīdi nespēja izšķirties. Taču tad viņa acīs iemirdzējās ļauna uguntiņa, un arī viņš izrāva dunci.

—   Vai atļausiet jums uzdot tikai vienu jautājumu? — viņš pavaicāja.

—   Jautājiet, tikai ātri.

—    Ja jūs mani tagad, šajā stundā un šajā klusajā ieliņā nogalināsiet, vai jums pietiks godaprāta doties pie ciliem mūsu brālības locekļiem un cīnīlies ar viņiem?

—   Jā, es zvēru, taču…

—   Ā! — ševaljē ar izsmieklu piemetināja, — tātad ir noteikumi?

—    Tikai viens. Ar mūsu pašreizējiem ieročiem viegli var gadīties, ka nāvīgi tiks ievainots gan uzvarētais, gan uzvarētājs — tādā gadījumā es labprātāk nomiršu mājās.

—    Man nav pret to iebildumu.

—   Tad aizstāvieties!

Un dc Lasī metās pretiniekam virsū. Bez šausmām šajā divkaujā nebūtu iespējams noskatīties. Paukošanās mākslas izsmalcinātās viltības un elegantos paņēmienus te aizstāja mežonīgs neprāts un ārkārtējs niknums. Pretinieki izskatījās pēc diviem cilvēkēdājiem, kas cenšas viens otram pārgriezt rīkli, lai ar to apmierinātu savus rupjos instinktus.

Divkauja nebija ilga. Desmit minūtes marķīzs un ševaljē nikni viens otram uzbruka. Beidzot ševaljē naidā un sāpēs iekliedzās; duncis viņam izkrita no rokas un, krampjaini izplētis rokas, viņš spēra soli atpakaļ un pakrita.

—    Viens, de Lasī mierīgi noteica, bet tajā pašā brīdī zaudēja līdzsvaru, acīs viss satumsa un viņš bija spiests atbalstīties pret sētu.

—   Mirstu, — viņš čukstēja, — man ir trīs ievainojumi krūtīs un es nenodzīvošu ilgāk par stundu… O, Zanna, Zanna, mana mīļotā! Mana vienīgā mīla! Vai tiešām tu esi salaulājusies tikai ar līķi? Tu kļūsi atraitne, vēl nebūdama sieva…

Un karstas asaras, notiesātā asaras, pamirdzēja un lēnām pilēja pa marķīza bālajiem vaigiem; taču tūdaļ viņu pārņēma naids, un viņa acis drūmi iemirdzējās.

—    Vai tiešām man jāmirst neatriebtam? — viņš sev dobjā balsī vaicāja, un domas par atriebību atgrieza viņam spēkus: viņš pagrūda ar kāju ševaljē ķermeni un murmināja: — Bet šis cilvēks, kas nonāvējis mani un pie tā paša manu dzīvi, manu mīlestību, kas manai mīļotajai Zannai liek kāzu tērpu nomainīt pret sēru drānām, šis nelietis, kuru es bradāju ar kājām, šis nedzīvais ķermenis nav patiesais slepkava; īstais slepkava ir tā zemiskā savienība, visi tie cilvēki, kurus saista nožēlojams zvērests, noziegumi. Tie no manis iztaisīja to pašu, ko es iztaisīju no viņiem — paklausīgu ieroci, dunci, roku, kas vienmēr gatava izdarīt noziegumu. Šie cilvēki ir zaudējuši spējas no kauna nosarkt. Nē, cs negribu, ka šie cilvēki mani pārdzīvo; es mirstu uz sava laulību alkova sliekšņa, bet viņi mirs uz ešafota; negods būs mūsu epitāfija, un Zanna neapraudās mani… (), — de Lasī čukstēja ar neaprakstāmu izmisumu, — ja es varētu nodzīvot vēl kaut stundu!..

Viņš mēģināja spert dažus soļus, drīzāk vilkdams kājas pa zemi, nekā iedams; pateicoties dzelzs enerģijai, kas deva viņam spēku paildzināt dzīvību, viņš gāja, ķerdamies pie sienām, apstādamies, lai atpūstos, tad atkal iedams tālāk… Tā viņš nokļuva līdz šķērsielas galam.

Torņa pulkstenis nosita vienu; iela bija tukša, taču garām brauca ormanis. Pamanījis de Lasī, viņš piedāvājās to aizvest mājās.

Bija tik tumšs, ka asinis uz marķīza baltās vestes nebija saskatāmas, un kučieris, palīdzēdams viņam iekāpt, neievēroja, ka viņš ir ievainots.

—    Heldera ielā 13, — de Lasī tik tikko dzirdami nomurmināja. — Dabūsi luidoru dzeramnaudā, ja aizvedīsi desmit minūtēs.

Iepriecinātais kučieris uzšāva zirgiem un aizbrauca pilnos auļos.

Ceļā de Lasī zaudēja samaņu, taču tajā brīdī, kad kariete apstājās, atkal atguvās.

—   Draugs, — viņš uzrunāja kučieri, — piezvaniet pie tām durvīm, uzkāpiet pirmajā stāvā, uzmodiniet manu sulaini un pasakiet, ka viņa kungs viņu gaida uz ielas.

Kučieris izpildīja marķīza pavēli un pēc kāda brīža atgriezās kopā ar sulaini.

—    Vilhelm, — de Lasī viņu uzrunāja balsī, kas kļuva aizvien vārgāka un vārgāka, — kabinetā, rakstāmgalda atvilktnē stāv maza ciedru koka lādīte, atnes to šurp. Paņem ari apmetni.

—    Klausos, kungs, — sulainis atteica, paņēma atslēgu un steidzās izpildīt pavēli.

Pēc neilga brīža viņš atgriezās ar lādīti.

—   Vari iet gulēt, — paņēmis lādīti, marķīzs viņam mierīgi teica.

—    Dīvaini, — kalps nočukstēja, — kunga balss ir tāda, it kā viņš taisītos mirt.

—    Cienījamais, — de Lasī uzrunāja kučieri, — es tikko cīnījos divkaujā un guvu trīs ievainojumus, un ceļā varu nomirt.

Man nav laika braukt pie ārsta, turklāt tas būtu veltīgi. Jūs aizvedīsiet mani uz Verncila ielu. Ja, ierodaties tur un redzat, ka esmu miris, tad palūdziet, lai jūs piesaka de Lasi kundzei. Nododiet viņai šo lādīti, pasakiet, ka es jums apsolīju dot desmit luidorus. Šajā lādītē ir tikai mīlestības vēstules.

Satriektais kučieris uzmanīgi klausījās.

—    Nu, brauciet taču ātrāki — marķīzs noteica un ar ironisku smaidu pats sev nočukstēja: — Labi, ka dienu pēc dienas esmu aprakstījis mūsu velnišķīgā līguma vēsturi. Vismaz tikšu atriebts.

*                     * *

Kamēr norisinājās tikko kā mūsu aprakstītie notikumi, de Fruadefona namā bija ievērota de Lasi pazušana, un visiem tā sākumā likās ārkārtigi dīvaina. Tad kāds atcerējās, ka marķīzs piegājis un sarunājies ar kādu cilvēku, ko neviens nepazina, ka viņi nogājuši malā un sarunājušies asi un nopietni. Kāds no kalpotājiem paziņoja, ka redzējis abus izejam dārzā.

Pārmeklēja visu dārzu, bet de Lasī neatrada. Drūmi pieņēmumi sāka klist starp šiem cilvēkiem, kuri tikko vēl bija jautri priecājušies; vārdi: tikšanās, divkauja, noslēpumaina pazušana atkārtojās istabās, kuras kļuva arvien tukšākas, jo daudzi aizbildinājās ar vēlo laiku. Parīzes augstākās aprindas baidās no drāmām un nepatīkamiem jaunumiem tajā laikā, kad tās priecājas.

Nepilnas stundas laikā visi viesi bija izklīduši, atstādami de Fruadcfonu un jaunlaulāto sievu briesmīgā neziņā.

Lepnā viesnīca, kas tikko vēl bija trokšņu pārpilna, spilgti apgaismota, pilna ar krāšņi ģērbtām sievietēm, pārvērtās par tuksnesi: lēnām izdega sveces, apklusa orķestra skaņas, un nabaga jaunā sieva ieslēdzās istabā, kas bija sagatavota jaunlaulātajiem. Viņas sirds nemierīgi dauzījās, jo to bija pārņēmušas šausmīgas bailes, bet daudzie viesnīcas kalpotāji drāzās pa visu Parīzi, meklēdami marķīzu.

Žanna de Lasī raudādama sēdēja uz gultas maliņas un ieklausījās katrā vismazākajā troksnīti…

Tuvojās rīts, bet Gontrāna vēl arvien nebija. Pēkšņi blakus istabā bija sadzirdams troksnis un atskanēja soļi; Zannai visas asinis saplūda sirdī… Soļi bija lēni, tomēr tuvojās…

Zanna iekliedzās… Tas ir viņš! Un patiesi, tajā brīdī, kad viņa metās uz durvīm, tās atvērās un ienāca Gontrāns de Lasī.

Viņš bija ietinies garā apmetnī, zem kura kaut ko nesa, bet ko, to jaunā, satrauktā sieviete nespēja atšķirt.

—    Ak! — viņa izsaucās, rokas lauzīdama, — beidzot tas esat jūs!

Skumjš smaids pārslīdēja marķīza sejai. Tajā brīdī Žanna ievēroja, ka viņš ir tikpat bāls kā statujas, kuras varēja saskatīt mēness apspīdētajā dārza zaļumā.

—     Mans Dievs! — viņa šausmās nočukstēja. — Cik jūs esat bāls!

De Lasī tuvojās lēni, tikko turēdamies kājās; viņš atbalstījās pret mēbelēm, lai nenokristu.

Žanna, jau labi saprazdama, kas ar viņu notiek, stāvēja nekustēdamās, šausmās sastingusi, ar pārakmeņojušos skatienu vērdamās šajā cilvēkā, kurš jau atgādināja mironi.

Marķīzs piegāja pie jaunās sievietes, saņēma viņas roku un apsēdināja viņu sev blakus uz dīvāna.

—   Zanna, viņš lēni un svinīgi sacīja, — Žanna, vai jūs mani mīlat?

—     O! — viņa iesaucās, apķerdamās viņam ap kaklu. — Un jūs vēl man jautājat, mans dievinātais Gontrān! Bet kāpēc jūs esat tik bāls? Atbildiet! Ak Kungs! Nu atbildiet taču!..

—    Zanna, — de Lasī tikko dzirdami sacīja, — tai jābūt lielai mīlestībai, kuru jūs manī iedvešat, jo nu jau veselu stundu, kopš tā uzvar nāvi…

De Lasī pavēra apmetni, un viņa sieva šausmās iekliedzās, ieraudzījusi, ka viņa veste ir vienās asinīs.

—    Nesauciet nevienu… klusējiet! marķīzs viņai sacīja. — Man jāmirst, un es gribu palikt divatā ar jums tās dažas minūtes, kuras vēl atlikušas dzīvot… Žanna, es mirstu. Zanna, mana mīļā, man vajadzīga jūsu mīlestība, lai attīrītu savu apkaunojošo dzīvi… lai pēdējā stundā nožēlotu…

—   Ko jūs runājat! — viņa šausmās izsaucās.

—    Zanna, de Lasi vaicāja, — ja cilvēks, ko tu milēji, uzskatidama viņu par godigu un kārtigu, izrāditos nelietīgs slepkava, vai tu viņu turpinātu mīlēt?

—    Ak! — Zanna viņu pārtrauca, galīgi apjukusi. — Jūs murgojat, dārgais Gontrān… Jūs esat labs un godīgs. O, tas nav iespējams.

—   Bet tomēr, ja tas būtu tā?

—   Labi! — viņa kvēli iesaucās. — Es tevi mīlu vienkārši tāpēc, ka tu man esi dārgs, un es negribu, lai tu nomirtu!

Un Zanna apskāva savu mirstošo vīru un apbēra viņu ar kvēliem skūpstiem.

—   Zanna, mans dievinātais eņģeli, — de Lasī čukstēja, — es zaudēju godu, manas rokas ir aptraipītas asinīm… es apkaunoju savu senču ģerboni un zaimoju Dieva vārdu, bet es biju sasaistīts, sakalts važās, un mani veda pa noziegumu ceļu cilvēki, kas noziegumos bija stiprāki par mani… un šie noziedznieki mani nogalināja tajā laikā, kad es gribēju atkal kļūt par godīgu cilvēku un laimīgi dzīvot mūsu mīlestības un mūsu nākotnes saulē… Šos vainīgos vajag sodīt… Zanna, vai tu mani atriebsi?

Un de Lasī nokrita ceļos pie savas sievas kājām, kā grēkus nožēlojošs grēcinieks pielūdz savu labdari.

—   Zanna, — viņš turpināja vājā balsī, — vai tu man piedosi?

—   Vai es piedošu! — viņa iesaucās. — Jā, es tev piedodu un mīlu tevi.

—   Patiesi? viņš vaicāja ar laimīgu smaidu, pēc kura tomēr varēja spriest, ka viņš cīnās ar nāvi.

Zanna saņēma viņa roku un piespieda pie savas sirds.

—   Paklausies, vai tā pukst? — viņa vaicāja.

Marķīzs paņēma lādīti un atvēra to.

—   Vai redzi šos papīrus? — viņš jautāja. — Te aprakstīta visa mana dzīve, te ir to ļauno cilvēku, manu slepkavu saraksts, kuri tavu vīru pataisīja par slepkavu. Tu taču visu izlasīsi, vai ne?

Žanna izstiepa roku uz lādītes pusi.

—   Ak, — viņa sacīja ar dīvainu pieskaņu balsī, — lai viņi nolādēti, dārgais Gontrān, lai tavi slepkavas piesargās, kas liek man kāzu kleitu nomainīt pret sēru tērpu!

De Lasī neko neatbildēja… Viņš nomira pie savas sievas kājām.

XVII

Divas dienas vēlāk de Fruadefona savrupnams, kurš pirms tam bija trokšņains un spilgti izgaismots, kura pagalms bija pilns ar mirdzošām ekipāžām un kuru kāzu līksmību laikā piepildīja eleganti ģērbti viesi, kas pastaigājās pa gaismas pielietajām zālēm un milzīgā dārza alejām, grima drūmā sēru drapējumā.

Gara sēru kariešu virtene stiepās no nama durvīm pa visu Verneila ielu, kuras iedzīvotāji redzēja, kā apmēram pusdienas laikā sāka kustēties drūmie līķrati, kuros bija iejūgti ar baltam zirgsegām pārklāti četri melni zirgi, kuriem vajadzēja aizvest uz Dienvidu kapsētu trīsdesmit divu gadu vecumā un savā kāzu dienā mirušā marķīza Gontrāna de Lasī mirstīgās atliekas. <

Tās pašas aristokrātiskās aprindas, kas bija lūgtas uz kāzu balli un bija apskaudušas marķīzu un priecājušās par viņa laimi, tagad pulcējās viņa bērēs.

Pa priekšu brauca kariete, kurā sēdēja trīs mācītāji. Tai sekoja līķrati.

Pūlim pavērās sirdi aizkustinošs skats.

Aiz līķratiem, soļus desmit pirms pārējo bērinieku karietēm, gāja trīs cilvēki: divi vecīši un viena sieviete.

Šie vecīši bija barons de Fruadefons un barons de Lasī, mirušā tēvocis un sievastēvs. Viņiem pa vidu, tik tikko spēdama spert soļus un skaļi raudādama, zem garā, melnā plīvura, gāja sērās tērpta sieviete. Tā bija Žanna.

Ceremonija lēni virzījās pa klusajām aristokrātu priekšpilsētas ieliņām uz svētā Akvīnas Toma baznīcu.

Zārku ar Gontrāna mirstīgajām atliekām novietoja uz katafalka baznīcas vidū.

Pēc dvēseles aizlūguma liturģijas sākās dvēseli plosošā grēku atlaišanas ceremonija; vecās baznīcas tumšajās velvēs atbalsojās bēru dziesmas un psalmi par marķīza Gontrāna de Lasī dvēseles mieru. Pēc tam katrs aicinātais bēru viesis aprasināja zārku ar dažiem svētā ūdens pilieniem.

Pirmais piegāja barons de Lasī; večuks, kas bija zaudējis mantinieku, nometās ceļos pie katafalka un satriektā balsī sacīja:

—    Gontrān, mans mīļotais dēls, pēdējais no de Lasī dzimtas, dusi mierīgi.

Pēc viņa raudādams pienāca de Fruadefons un teica:

—     Manas mīļotās meitas vīrs, es tev piedodu, ka tu esi salauzis mana bērna sirdi.

Beidzot pienāca Zanna. Satriektais pūlis godbijīgi atkāpās atraitnes jaunavas priekšā; viņas kāzu nakts bija kļuvusi par izmisuma nakti…

Zanna jau vairs neraudāja; Zanna pienāca pie katafalka stingrā solī. Viņas gaita bija lepna un cēla, gluži kā viņa nāktu pieprasīt taisnīgu tiesu — kā tas bija gadījies pirms trim gadu simtiem pie Francijas karaļa — un mudinātu atriebties par sava vīra noslepkavošanu.

Viņa zemu noliecās pār zārku, it kā gribētu parunāt ar mirušo, un tiešām ari klusi viņam sacīja:

—   Dārgais Gontrān, ja tava dvēsele lidinās izplatījumā zem šīm tumšajām baznīcas velvēm, ja nāve nepārvērš par neko, ja tu vēl vari saklausīt manu balsi, tad uzklausi mani, dārgais Gontrān, uzklausi. Pār zārku, kurā atdusas mūžīgā miegā tavas mirstīgās atliekas, jo ar nožēlošanu tu esi izpircis savus grēkus, es zvēru, ka katru savas dzīves stundu, katru minūti veltīšu tavu slepkavu vajāšanai un tevis atriebšanai. Dusi saldi, draugs, tavi slepkavas mirs sodīti.

Un atraitne, kas bija noliekusies, lai izteiktu šo briesmīgo zvērestu, izslējās majestātiska un spēcīga.

Zanna bija novecojusi par gadiem desmit.

Viņai bija jākļūst par pamatoti sašutušās Providences atriebības ieroci.

XVIII

Trīs mēnešus pēc marķīza Gontrāna de Lasī bērēm kādā marta rītā Parīzē cauri Svētā Jēkaba vārtiem pilnos auļos iebrauca kariete, pa tā paša nosaukuma ielu aizbrauca līdz Sēnai, šķērsoja Vienprātības tiltu un apstājās Elizejas laukos pie nelielas mājiņas, kur mēs kādreiz redzējām pulkveža Leona dēlu.

Piebraucošās ekipāžas troksnis lika atvērties kādam logam, un pēc īsa brīža ar prieka saucieniem no mājas izskrēja večuks.

Vecais Žovs bija pazinis savus kungus! Patiesi, no karietes izkāpa Armāns un viņa tēvs. Viņi bija atgriezušies no Itālijas.

Armāns bija braucis zem siltajiem pusdienas saules stariem meklēt atvieglojumu savai slimībai. Un agrāk trauslais un slimīgais jauneklis pēc četru mēnešu prombūtnes atgriezās spēcīgs un veselīgs. Taču, gluži otrādi, pulkvedis vairs nebija tas pats agrākais vīrišķīgais un valdonīgais cilvēks ar stalto un majestātisko stāju, enerģisko seju un dzelžainajiem muskuļiem. Likās, ka viņš novecojis par gadiem desmit.

Dēla slimība, pastāvīgā cerību un izmisuma maiņa bija satriekusi šo tēraudeieto cilvēku; no ilgajām bezmiega naktīm, klusajām ciešanām un izmisuma izsīka viņa spēki. Viņa kādreiz melnie mati deniņos nosirmoja, lūpas zaudēja precīzo veidojumu, bet acis kļuva drūmas un blāvas. Žovs gandrīz vai nepazina viņu.

—    Vecais draugs, — pulkvedis viņam sacīja, — man bieži prātā nāca doma, ka mans nabaga dēls var nomirt; es tik bieži baiļojos, ka slimniekiem tik bīstamais jūras vējš var viņu man atņemt, un tā trīs mēnešos novecoju par desmit gadiem.

Un dzelžainais cilvēks, to sacīdams, pameta jūsmīgas mīlestības pilnu skatienu uz jaunekli.

—   Mans dārgais puisēns!… — viņš nočukstēja.

—   Velns parāvis! Pulkvedi, viņš toties ir atkopies un kļuvis vīrišķīgāks.

—    Ak! — laimīgais tēvs atbildēja, — viņš dzīvos, es to zinu… Un es gribu, lai dzīvi nodzīvotu laimīgi.

Skumju ēna pārslīdēja pār vecā karavīra seju, un viņš teica:

—   Viņam vajag daudz naudas.

—    Mēs to dabūsim. Varbūt puisēns pārāk steidzies dzīvot, — Žovs noslēpumaini piebilda, — un sataisījis ļoti daudz parādu!

—    Tos samaksās, — pulkvedis pie sevis piebilda. — Tagad, velns parāvis manai brālībai tuvojas nepatīkams stāvoklis. Es pieprasīšu savu daļu, lauvas tiesu!

Un tajā laikā, kad Armāns palīdzēja sulainim izcelt no karietes čemodānus, pulkvedis klusi sacīja: „Ka tikai viņi neievērotu, ka esmu kļuvis vecs, tas ir, kļuvis par tādu, no kura vairs nav jābaidās!“

Taču viņš tūdaļ iztaisnojās un skaļi piebilda:

—   Armāna dēļ es atkal kļūšu jauns!

Tad viņš uzrunāja Zovu:

—    Vecais draugs, ir ļoti iespējams, ka mēs atkal dosimies ceļojumā.

—    Atkal! — Žovs izbrīnīts iesaucās. — Tātad jūs atkal gribat puisēnu no manis aizvest?

—   Nē, jo tu brauksi kopā ar mums.

—    Nu, tā ir cita lieta, pulkvedi. Vecajam Žovam vēl veselas kājas un acis, un viņš var doties ceļā. Bet kur mēs brauksim?

—   Ļoti tālu.

—   Ē, bet vai nav vienalga! Kaut uz pasaules malu.

—   Iespējams, ka pat uz Ameriku.

—   Brīnišķīga zeme!

—   Iespējams, ka uz Indiju… tiešām nezinu.

—    Ja puisēns brauks ar mums kopā, mums visur būs labi.

—   Tomēr ļoti iespējams, — pulkvedis pasteidzās piebilst, — ka mēs nekur neaizbrauksim. Viss atkarīgs no apstākļiem…

—    Labi! — Žovs sacīja, iedomādamies, ka pulkvedim ir kāds noslēpums.

Pulkvedis piegāja pie Armāna un atkārtoja viņam to pašu, piebilzdams:

—    Mans draugs, šonakt es nakšņošu Heldera ielā. Pirmo reizi trīs vai četru mēnešu laikā es no tevis šķiros uz veselu diennakti, taču šī šķiršanās būs pēdējā…

—   Tēvs…

—   Klausies, vai tev ļoti gribas dzīvot Parīzē?

—   Nē, ja jūs braucat no šejienes prom.

—   Tādā gadījumā mēs varbūt aizbrauksim. Tu to uzzināsi rītā. Es atbraukšu pusdienot pie tevis.

Pulkvedis iesēdās karietē, kas viņu bija gaidījusi, un pavēlēja aizvest viņu uz Heldera ielu, kur viņu gaidīja vairākas vēstules.

*                     * *

Pirms nedēļas, iebraucis Marseļā, pulkvedis bija savas biedrības locekļiem izsūtījis šādu cirkulāru:

„Mans draugs,

gaidu Jūs šā mēneša 16. datumā astoņos vakarā pie sevis Parīzē, Heldera ielā. Ziņojiet par jūsu ierašanos Parīzē.

Pulkvedis Leons “

Četri „Zobena draugu brālības“ locekļi bija atsaukušies šim aicinājumam, taču pulkvedis nesaņēma ziņojumu ne no Gontrāna, ne no ševaljē d’Astī.

—   Oho! — viņš noteica. — Vai tiešām viņi ir miruši?

Par traģisko Gontrāna nāvi pulkvedis varētu uzzināt tikai

no vienīgā cilvēka, kurš nebija ar viņu pārtraucis attiecības — no ševaljē d’Astī, taču ševaljē pirmais bija kritis šausmīgajā divkaujā ar dunčiem, kas norisinājās starp viņu un Gontrānu.

Tikšanās bija nolikta astoņos, bet tagad bija tikai septiņi. Pulkvedis steidzīgi pārģērbās, ērti apsēdās krēslā pie kamīna un sāka gaidīt.

Spriežot pēc viņa mierīgās pozas, varēja nodomāt, ka viņš nav bijis aizbraucis no Parīzes, bet gan tikko atgriezies no vienkāršas pastaigas pa bulvāriem.

—    Visus pasākumus esmu veicis, — viņš nomurminaja, — un visu labi pārdomājis!.. Es viņus visus turu savās rokās… visus, izņemot Gontrānu… taču es viņu pārāk cienu un negribu vairāk mocīt. Viņš man palīdzēja izglābt manu dēlu.

Pulkvedis ieskatījās pulkstenī.

—    Bez desmit minūtēm astoņi, — viņš norūca, — sagatavosimies…

Viņš atvēra rakstāmgalda atvilktni un izņēma no tās papīru sainīti un divas rūpīgi pielādētas divstobru pistoles. Aplūkojis dokumentus, viņš tos noteiktā kārtībā izlika uz galda.

Šie dokumenti bija salikti aizzīmogotās un ar aukliņu pārsietās paketēs. Uz katras bija uzraksts: „Ševaljē vai vikonta, vai kapteiņa tqda un tāda lieta“. Pierādījumi pret katru no biedrības locekļiem atradās pulkveža rokās. Trūka tikai Gontrāna lietas.

Atskanēja zvans. Pulkvedis sameta dokumentu paciņas galda atvilktnē, ielika pielādētās pistoles bikšu kabatās un atkal apsēdās pie kamīna.

Durvis atvērās un ienāca Hcktors Lemblēns.

—    Jums jāpiekrīt, pulkvedi, — viņš ienākdams sacīja, — ka es pret mūsu brālību izturos ar tīri militāru disciplīnu. Es atbraucu no Āfrikas.

—    Lieliski, — pulkvedis noteica.

—    Bet es atbraucu no Mongorijas, — kabineta durvīs atskanēja cila balss.

Tas bija Emanuēls Šalambēls marķīzs de Flārs-Mongorī, kas uz tikšanos ieradās ar punktuālu precizitāti.

—    Pateicos, marķīz! Sēdieties.

—   Velns parāvis, pulkvedi! — sacīja jautra balss, tik priecīga, kāda var būt cilvēkam, kas tikko kļuvis par miljonāru. — Bet es jau sāku domāt, ka jūs esat miris!

Pulkvedis atskatījās un ieraudzīja vikontu dc Ronnevilu.

Vikonts tikko bija saņēmis mantojumu no sava brālēna, holandiešu jūrnieka. Šī mantojuma vēsture bija vesels romāns.

Lasītājs droši vien atceras, ka ševaljē d’Astī, kas uz laiku izpildīja „Zobena draugu brālības“ galvas pienākumus, gribēja aizsūtīt Gontrānu uz Hāgu, lai tas tur izsauktu uz divkauju vikonta brālēnu, un kas pēc šīs neīstajā laikā dotās pavēles notika.

Vairākas dienas de Ronncvils bija aizvadījis lielā nemierā. Viņš nekur neredzēja ševaljē un bija uzzinājis par de Lasī nāvi.

Šī noslēpumainā nāve, kuras iemeslu tuvinieki bija pacentušies noslēpt, kādu laiku lika de Ronnevilam domāt, ka d’Astī pats ir aizbraucis uz Holandi.

Vēstule, ko viņš saņēma pēc nedējas, apstiprināja viņa aizdomas. Holandes maģistrāts no Hāgas ziņoja, ja jūras virsnieks, kas ievainots divkaujā un atrodas uz nāves sliekšņa, uzdevis aizrakstīt vikontam de Ronnevilam un lūgt viņu atbraukt, lai saņemtu novēlējumu.

Nebija šaubu, ka brālēnu ievainojis kāds no brālības locekļiem. De Ronevils vairs neinteresējās par aizbraukušo ševaljē un mirušo Gontrānu; viņš pavēlēja piebraukt pasta zirgus un aizbrauca.

Kad viņš ieradās Hāgā, jūrnieks jau bija miris un apglabāts. Savā novēlējumā viņš milzīgo bagātību bija atstājis vienīgajam radiniekam, vikontam.

Vikonts gribēja uzzināt, kas viņa brālēnu nogalinājis. Viņam pateica, ka slepkava arī esot jūrnieks, kas dienējis uz tā paša kuģa.

„Dīvaini,“ vikonts nodomāja. „Gadījums nomainījis mūsu brālību. Var nodomāt, ka liktenis, redzēdams mūsu grūtības, ir nācis mums palīgā.“

Un tiešām virsnieki bija sastrīdējušies gluži nejauši un nolēmuši strīdu atrisināt ar divkauju. Ševaljē tur nebija rādījies ne tuvumā.

Atgriezies Parīzē, de Ronncvils atkal sāka meklēt pazudušo ševaljē, taču nevarēja nokļūt uz viņa pēdām; tad viņš aizrakstīja

d’Astī kundzei, bijušajai Margaritai de Ponai. Viņai nebija nekādu ziņu par viru, kasvisur tika meklēts.

Ronnevils sāka nojaust patiesibu.

D’Astī un Gontrāns ir cīnījušies divkaujā un viens otru nogalinājuši.

*                      * *

Ieradies pie pulkveža, vikonts tam visu izstāstīja, un arī tas bija gatavs zvērēt, ka d’Astī ir miris, kad pēkšņi atvērās durvis un viņi abi iekliedzās.

Durvīs stāvēja melnās drēbēs ģērbies cilvēks, bāls, un tik tikko turējās kājās, lai gan viņa acis drūmi mirdzēja. Tas bija ševaljē.

—     Velns parāvis! — pulkvedis izsaucās. — Vai tas esat jūs vai jūsu ēna?

—   Es.

—   Tātad jūs necīnījāties?

—   Gluži otrādi, divus mēnešus es atrados uz kapa malas.

Ševaljē pastāstīja, ka šausmīgās divkaujas laikā, nokrizdams

pirmais, viņš vairākas stundas bezsamaņā nogulējis šķērsielā, līdz viņu savākuši lupatlaši un izsaukuši ārstu. Ta kā viņam nav bijuši nekādi dokumenti, pēc kuriem varētu noskaidrot viņa personību, bet pats viņš bijis bezsamaņā un nav varējis nosaukt ne savu vārdu, ne adresi, tad viņš ir ievietots slimnīcā.

Sešas nedēļas viņš atradies starp dzīvību un nāvi, un nevienam nav bijis zināms, kas viņš tāds ir. Atguvies, viņš uzskatījis par saprātīgāku teikt, ka gribējis izdarīt pašnāvību, un paziņojis, ka dzīvo Parīzē telpās, kuras īrējis pēc apprecēšanās.

Divkauja ar dunčiem bija tik neticama, ka ševaljē vārdiem noticēja, un policijas komisāra rūpīgā izmeklēšana nedeva nekādus rezultātus.

—    Bet tagad, — beidzis savu stāstu, ševaljē sacīja, — kā redzat, esmu atkal uz kājām un steidzos pēc jūsu pavēles ierasties, pulkvedi. Kas noticis?

Šajā brīdī ienāca barons Mordjē, un pulkvedis redzēja, ka visi dzīvie brālības locekļi ir ieradušies.

—   Kungi, — viņš teica, — es jūs sapulcināju, lai pārlūkotu darbus, kurus veikusi mūsu brālība un novērtētu rezultātus.

Tad, pievērsies Hcktoram Lemblēnam, viņš piebilda:

—   Jūs bijāt dezertieris bez iztikas līdzekļiem un jums draudēja degradēšana un nāvessods. Brālība jūs atbrīvoja no vienīgā cilvēka, kurš varēja pierādīt jūsu zemisko rīcību, un padarīja jūs par mīlamas sievietes laimīgu vīru. Vai esat apmierināts ar savām laulībām?

—   Jā, — Lemblēns atbildēja.

—   Tātad jūs vairs no brālības neko neprasāt?

—   Pilnīgi neko.

—    Lieliski.

Tad viņš uzrunāja Emanuēlu:

—    Jūs gandrīz zaudējāt sava patēva marķīza Flāra mantojumu. jo viņš sešdesmit piecu gadu vecumā vēl gribēja apprecēties. Jūs nekad nebūtu ieguvis tiesības valkāt šo vārdu, ja dzīvs būtu ģenerālis dc Rivinjī. Pateicoties mūsu brālībai, ģenerālis un marķīzs nomira īstajā brīdī, un jūs tagad esat marķīzs de Flārs-Mongorī un baroneses Mordjē laulātais draugs. Vai esat apmierināts?

—   Protams, — Emanuēls piekrita.

—   Vai esam jums vēl vajadzīgi?

—   Nē.

Tad pienāca d’Astī kārta.

—   Bet jūs, ševaljē?

—   Es savā pilī, — d’Astī sacīja, — peldu kā siers taukos, bet sievas piecdesmit tūkstoši livru rente tādam lauksaimnieciskas noslieces muižniekam, kāds esmu es, man liekas pilnīgi pietiekama.

—   Tātad jūs vairāk neko neprasāt?

—    Neko, izņemot jūsu draudzību.

—    Bet jūs, Mordjē kungs? Vai likumīgi saņēmāt miljonu, kad nomira jūsu tēvs, kurš citādi neapšaubāmi jums neko nebūtu atstājis?

—   Atklāti sakot, pulkvedi, esmu pilnīgi apmierināts.

Beidzot pulkvedis uzrunāja Ronnevilu:

—    Jūs gan vairāk varat pateikties liktenim, nekā mums: esat kļuvis bagāts bez mūsu palīdzības. Brālība ir jūsu rīcībā.

—    Goda vārds, — vikonts iebilda, — es galīgi neko negribu.

Pulkvedis bija gaidījis tieši tādu atbildi. Viņš pieņēma nozīmīgu un noslēpumainu izskatu un turpināja:

—    Tātad no septiņiem brālības locekļiem pieci ir pilnīgi laimīgi, bet viens ir miris. Mirušajam nekas nav vajadzīgs. Palieku tikai es viens, jūsu galva, kas neko nav saņēmis. Ceru, kungi, ka jūs nekad mani neesat uzskatījuši par tādu cilvēku, kas dara labu tikai laba pēc, par tādu kā pilnīgi nesavtīgu cilvēces labdari.

—    Protams, nē, — ševaljē sacīja, — un brālība ir gatava jums pakalpot, pulkvedi.

—    Ak, vai, kungi, — pulkvedis nopūtās, — esmu pārāk vecs, lai spīdoša partija varētu nostabilizēt manu nākotni, un man nav cerību saņemt mantojumu. Es negribu jums lūgt nogalināt ne vīru, ne tēvoci, ne brālēnu…

—    Brālība izpildīs visu, ko jūs vēlēsieties.

Pulkvedis brīdi padomāja, tad teica:

—   Līdz šim no sava darba esmu guvis tikai vienu labumu: es līdz pēdējam sīkumam izstudēju jūsu katra dzīvi un aprakstīju to divos eksemplāros ar attaisnojošu dokumentu pielikumu.

Visi klātesošie saspringa.

—    Manu memuāru kopija atrodas uz kuģa, kas dodas uz Ameriku. Oriģināls glabājas pie veca, uzticama kalpa, kuram dota pavēle tajā gadījumā, ja es divdesmit četru stundu laikā neatgriežos, aiznest oriģinālu kopā ar jūsu vēstulēm karaliskajam prokuroram.

—   Pulkvedi! — d’Asti pārmetoši iesaucās.

—    Pagaidiet, draugs, — pulkvedis mierīgi turpināja. — Darbs vienmēr ir darbs. Jūs varat nepiekrist manam priekšlikumam, jūs varat mani nogalināt. Ak Dievs! Viss ir jāparedz…

—    Jā! — norūca daži brālības locekļi. — Viņš grib sev pieprasīt lauvas tiesu.

—    Kungi, — pulkvedis turpināja. — Man liekas, — kaut gan šajā gadījumā, iespējams, mani ir apžilbinājusi mana autora patmīlība, — ka mani memuāri ir viena miljona vērti; šis miljons varētu sastādīt mana dēla Armāna mantojumu. Ko jūs par to domājat?

—   Zvēru, — ševaljē iesaucās, — ka jūsu prasība ir tikpat pieticīga, cik pamatota.

—    Kungi, jūs esat pieci, — pulkvedis rezumēja. — Lai katrs no jums man paraksta čeku par divi simti tūkstoš frankiem, un mēs būsim norēķinājušies. Es sadedzināšu savus memuārus un aizbraukšu uz provinci.

Lai gan, to sakot, pulkvedis izskatījās pavisam mierīgs, viņš tomēr visu laiku savu huzāru bikšu plašajā kabatā taustīja revolvera spalu un bija gatavs ietriekt lodi galvā pirmajam, kas iebildīs; par laimi visi atrādās viņa varā un visi parakstījās…

*                     * *

Nākamajā dienā visas kompromitējošās vēstules un visi papīri tika sadedzināti. Armāns bija nodrošināts ar piecdesmit tūkstošiem livru lieliem gada ienākumiem.

Taču pasaulē reiz bija vēl viens cilvēks, kas bija rakstījis memuārus un atstājis savai nelaimīgajai atraitnei kaismīgu un drūmu vēstījumu par šo bandītisko brālību. Bet atraitne, šos memuārus izlasījusi, bija zvērējusi atriebt savu mirušo vīru Gontrānu de Lasī.

XIX

—    Kā? Vai tiešām mēs visi bijām iemiguši? — iesaucās viens no viesiem un, izdzēris glāzi, paskatījās savos pudeles brāļos.

—    Nekad! — atsaucās dzidra un skanīga divdesmit gadus vecas sievietes balstiņa.

Šis jautājums un atbilde izskanēja 185*. gada decembri piecos no rita pazīstamas puskrēslas dāmas ēdamistabā.

Fūlmena — tā laika kordebaleta karaliene, kas mazāk bija slavena ar savu dejotājas talantu, bet vairāk ar to, ka viņu kaismīgi mīlēja iru pērs lords G., kas bija bagāts kā indiešu nabobs, un to, ka viņas dēļ divi vai trīs augstākās sabiedribas jaunekļi bija cits citu nogalinājuši divkaujā vai izdarījuši pašnāvību — rīkoja vakariņas savā jaukajā mājiņā Malerba ielā Elizejas laukos.

Lords G. no šīs mājiņas ar kāda arhitekta, īsta burvju mākslinieka, palidzību bija iztaisījis miniatūru paradīzi, bet Fūlmena tur divi simti tūkstošu franku vērtībā bija savākusi dažādus dārgus ķīniešu nieciņus, pēc kādiem viņai līdzīgas sievietes ir gluži vai trakas.

Vīni, kas kopš pašas pusnakts nepārstāja dzirkstīt kristāla glāzēs, izstarodami dzeltenīgas un zaļganīgas nokrāsas, varētu sajūsmināt pat pašu lielvezīru. Vakariņu ēdienu karti bija sastādījis Ševē. Taču ielūgto viesu nebija daudz, ne vairāk kā astoņi vai desmit cilvēki.

Visvecākais bija trīsdesmitgadīgais holandiešu baņķieris, bet pali jaunākā teātra „Vaudcville“ naivo lomu tēlotāja, kurai tikko kā bija pienācis sešpadsmitais gadiņš.

—    Mani draugi, — sēzdamās pie galda, Fūlmena sacīja. — Es jūs ataicināju tādēļ, lai uzzinātu jūsu domas par kādu apstākli, kam es piešķiru lielu nozīmi un kas tuvākajā laikā viegli varētu notikt.

—   Vai tik jūs nedomājat precēties? — vaicāja Malvīne — brunete ar ķīniešu acīm un darvas melniem matiem, kas sprogojās kā nēģerietei.

—   Tieši tā, Fūlmena atbildēja ar īpašu uzsvaru.

—   Nieki!

—   Mani mīļie, vai jūs zināt, ka es ātri novecoju?

—    Cik tev tagad gadu? — pavaicāja bulvāra preses līdzstrādnieks Morics Stefans.

—    Jūsu jautājums, miļais, ir ļoti nedelikāts, — Fūlmena atteica, — taču tā kā lieta ir ļoti svarīga, es atbildēšu atklāti.

Sievietēm ir tris vecumi: tas, kas viņai ir patiesībā, tas, ko viņai var dot, un tas, ko viņa vēlas, lai viņai dotu.

—   Bravo!

—   Es saku, ka man ir divdesmit trīs gadi, gribu izskatīties divdesmitgadīga, bet patiesībā man ir divdesmit septiņi.

—   Oho! — baņķieris uz to noteica, — tu tātad tagad esi tieši tajos gados, kad vajadzētu likt sevi iemīlēties kādam jaunam, bet par pilngadīgu atzītam miljonāram.

—   Ja es neaprecēšos, tad ņemšu to vērā. Pateicos par padomu.

—   Bet ar ko tu precēsies?

—   Ar lordu G., velns parāvis!

Holandiešu baņķieris, kurš nevarēja ciest bruņurupuču zupu, aplūkoja ar zaļumiem izdaiļoto vēžu šķīvi, izņēma no mutes kūpošo cigāru un ar tā apdegušo galu sāka uz galdauta rakstīt kaut kādus ciparus. Brīdi padomājis, viņš pacēla galvu un nopietnā balsī sacīja:

—   Lordam G. ir piecdesmit tūkstoši mārciņu gada ienākumu. Tu labi beidz, es tevi atbalstu.

—   Es esmu tādās pašās domās, — vodeviļu aktrise, lūpas kodīdama, piebilda.

—   Taču es nesaprotu vienu lietu.

—   Kādu?

7

—   Ne to, ka tu precies ar lordu G., bet to, ka viņš precas ar tevi.

—   Viss tomēr ir pavisam vienkārši.

—   Tu domā?

—    Es ar viņu satikos tajā laikā, kad viņš devās uz Indiju, lai tur sadaudzītu sev galvaskausu, jo tik stipri cieta no splīna. Es viņu izdziedināju, un trīs gadus viņš samierinājās ar to, ka Londonā un Parīzē runāja: „Lordam G. ir skaista mīļākā, kas nekādi nespēj viņu izputināt.“ Tomēr viss apnīk. Un augstdzimušajam lordam mīļākā apnika, un tāpēc viņš iedomājās, ka viņu var izklaidēt likumīga sieva. Tā ir gluži angliska fantāzija.

—    Un viņš ar tevi precēsies?

—   Jau rīt, ja es tikai to sagribēšu.

—   Mīļā, — nopietni ierunājās Morics Stefans. — Es došu tev padomu, kuram tu, protams, nesekosi, jo visi cilvēki lūdz padomu jau iepriekš zinādami, ka paliks pie savām domām. Un tomēr es tev došu padomu.

—   Dīvains cilvēks, — aktrise nomurmināja.

—   Tādai sievietei, kā tu, laulības ir verdzība. Tu nomirsi no garlaicības. Pēc tam, kad būsi pavadījusi pusgadu vienatnē ar savu veco vīru kādā no viņa pilīm un tev apkārt būs tikai smieklīgi džentlmeņi un manierīgas lēdijas, tava lieliskā mutīte pavērsies tikai lai nožāvātos, tavas rokas nokarāsies, un tu sev sacīsi: „Ak Dievs, kā man gribētos pavakariņot kafejnīcā „Maison d’or“, uzspēlēt landsknehtu, atgriezties savā mājā un dabūt migrēnu no izdzertā vīna.

—    Pagaidi! — aktrise iesaucās. — Varbūt viņam tiešām taisnība.

—    Vai taisnība? — Morics Stefans pārjautāja. — Esmu par to pārliecināts.

—   Bravo! — vairākas balsis izsaucās.

—    Mīļo meitiņ, — Morics Stefans turpināja, — es taču labāk redzētu tevi iemīlējušos kādā debitējošā gleznotājā, nekā par lorda G. sievu.

—   Tomēr, — piebilda Ninī Pompadūra — diezgan gudra un pikanta, neliela auguma brunete, — ja Fūlmenai gadījumā ir parādi…

—   Ha! — Fūlmcna atbildēja, — ja es apprecēšos ar lordu G., tad ne jau nu tādēļ, ka man nav līdzekļu, bet vienīgi garlaicības dēļ. Man ir trīsdesmit tūkstošu livru gada ienākumu!

—    Trīsdesmit tūkstošu livru! — Morics iesaucās. — Ja mans vārds būtu Fūlmcns un man būtu tāda bagātība, es, tā vietā, lai apprecētos, pilnīgi nodotos priekiem un bezprātīgai mīlestībai, sapņotu par haosa bezdibeņiem un par karalienē iemīlējušos vai aktrises dievināta nākamā pielūdzēja kaisli: divu veidu mīlestības, kas nav ārstējamas.

—   Dārgais Moric, — Fūlmcna viņu pārtrauca, — tava īsā runa ir lieliska un ļoti labi noderēs tava žurnāla otrajai lappusei. Ja labi padomā, tajā varbūt var atrast arī kādu jēgu.

—   Smejies, smejies! — Morics mierīgi noteica. — Pēc gada lēdija G. sapratīs to, ko es šovakar teicu Fūlmenai.

—     Fūlmcna to saprot, mans mīļais. — Bet tagad es no jums vairs nelūdzu padomu, bet laiku padomāt, tas ir, šo nakti. No rīta es būšu izlēmusi.

—   Fūlmena, vai gribi noslēgt derības? — Morics vaicāja.

—   Kādas?

—   Ja es tev pateikšu vienu vārdu vai kaut kur maliņā tev kaut ko pastāstīšu, tad tu tūlīt atteiksies no domas precēties ar lordu G.

—    Dieva vārds! — Fūlmena smiedamās iesaucās, — man ļoti gribas uzzināt tavu noslēpumu.

—   Tādā gadījumā ejam!

Morics Stefans piecēlās. Fūlmena sekoja viņa piemēram.

—   Cienījamās dāmas un kungi, — viņa sacīja, — es atgriezīšos pēc divām minūtēm.

Viņa ieveda literātu no ēdamistabas buduārā un tur ieslēdzās. Morics apsēdās viņai blakus.

—   Mana mīļā, es tevi pazīstu, tu sievietes tēlā iemieso visiem tik pazīstamo Dona Kihota tēlu.

—   Taisnība, — Fūlmena piekrita.

—   Šķēršļi tevi kaitina, aizrauj un piesaista. No visa, ko es tikko tev teicu, tu dzirdēji un paturēji prātā tikai vienu, tas ir, ka tavs neatkarīgais stāvoklis dod tev tiesības sapņot par romantisku, piedzīvojumiem bagātu mīlestību, kas kairinās tavus nervus, satrauks iztēli un musinās tavu lepnumu.

—   Tu runā kā no grāmatas, mīļais, — Fūlmena sacīja. — Diemžēl…

—    Nu, tad uzklausīsim tavus iebildumus!..

—   Diemžēl, — Fūlmena pabeidza iesākto domu, — tāda mīlestība, par kuru tu runā, nemaz neeksistē.

—   Tu domā?

—    Desmit gadu laikā es ne reizi neesmu sastapusi tādu cilvēku, kas, ieraudzījis mani, tūdaļ nenokristu manā priekšā ceļos. Tomēr…

Viņa apklusa un laikam par kaut ko šaubījās.

—   Tomēr, — Morics Stefans turpināja viņas domu, — tu gribētu sastapt tādu cilvēku, vai ne? Vienu no tiem cilvēkiem, kuri pūli iet ar nodurtām acīm, domigu pieri, noslēgtu sirdi, kuri domā par augstākajiem centieniem, kas pārņēmuši visu viņu sirdi, visu viņu būtni… vienu no tiem cilvēkiem, kuru smaids, kas atspoguļo viņu dvēseles starojumu, nepazustu no lūpām pat tad, ja pār viņiem nogāztos visas debesis…

—   Tev taisniba, — Fūlmcna domīgi sacīja.

—   Nu, mana tīģeru māte ar rozā nadziņiem, — žurnālists iesaucās, — vai tu tagad redzi, ka esmu tevi atšifrējis… (), marmora un tērauda sieviete, — viņš turpināja, redzēdams, ka viņa par kaut ko dziļi aizdomājusies, — kā es gribētu redzēt tevi iemīlējušos kādā no tiem svētajiem, kurus visi godā, izņemot tādas sievietes, kā tu. Es gribētu redzēt, kā tavas acis iedegas greizsirdībā, bet tavi nagi nodilst pret akmens sirdi, kas uz mūžiem atdota citai, kā tava sirēnas balss un apburošais smaids sašķīst pret kaisli, kas tiek izjusta pret citu sievieti, līdzīgi tam, kā okeāna viļņi mūžigi un neatlaidīgi triecas pret klinti, cenzdamies to nogāzt no granīta pjedestāla.

Morica runas laikā Fūlmenas seja pilnīgi pārvērtās. Fūlmena bija tieši tāda sieviete, par kādu varētu sapņot dzejnieks. Kad viņas acis mirdzēja, tajās atspoguļojās debesu uguns; viņa bija bāla, nervoza un šausmigi skaista; viņas melnie mati bija neparasti biezi, lūpas sarkanas kā jūnija ķirši, zobi žilbinoši balti; kad viņa par kaut ko bija satraukta, viņas augstajā pierē parādijās tikko manāma krunciņa, bet rožainās nāsis piepūtās, elpa kļuva ātrāka un krūtis pacēlās, vēstot negaisa tuvošanos.

—    Oho! — Morics Stefans nomurmināja, — man liekas, ka tu beidzot esi mani sapratusi.

—   Jā, — Fūlmena sacīja, — es gribētu satikt tādu cilvēku, kas paskatītos uz mani vienaldzīgi, pat nicinoši, kas starp visām šim noliektajām galvām paceltu skatienu un ar smaidu paraustītu plecus tajā dienā, kad es vēlētos tikt viņa mīlēta. Bet tu maldies, mans nabaga Moric, mēs abi esam dzejnieki, taču mēs aizmirstam, ka visi pārējie cilvēki ir iztapīgi, godkārīgi un zemiski. Tāds, par kādu tu runā, neeksistē.

—   Tu maldies, — Morics atbildēja. — Es pazīstu tādu cilvēku, par kādu tu sapņo.

—   Tu pazīsti?

—   Jā! — Morics Stefans mierīgi apstiprināja.

—   Un šis cilvēks ir jauns? ,

—   Jauns, glīts, gudrs un… bagāts.

—   O, par pēdējo man nav nekāda daļa! Un viņš mīl?

—    Viņš sirds dziļumos glabā noslēpumainu kaisli, kuras objektu neviens nezina, kaut arī tā saēd viņa dzīvi. Kāda sieviete — dēmons vai eņģelis — bijusi par iemeslu tam, ka viņa pieri vago grumbas, to nezina neviens. Bet nu jau kādu pusgadu viņa dzīve kļuvusi par mīklu, un es gribētu, lai šo mīklu atminētu tu.

—   Dārgais, — Fūlmena sacīja, — ja tu mani iepazīstinātu ar šo cilvēku, tad es, varu tev apzvērēt, pacenstos par katru cenu piespiest viņu mani iemīlēt.

—   Vai tiešām tu gribi, — Morics iebilda, — lai lēdija G. viņu aizrautu?

—   Es nebūšu lēdija G.

—   Velns parāvis! Nu redzi, tavs lēmums jau pieņemts. O! Es pazinu tevi, mana tīģeriene, kad gribēju uzasināt tavus nadziņus, atmodināt tavu iesnaudušos greizsirdību, likt atkal vārīties tavām gandrīz vai atdzimušajām asinīm. Tu esi mežonīgs, nepieradināts putniņš, kas aizmidzis savā ligzdā un pēkšņi pamodies, padzirdēdams spārnu švīkoņu neaptveramajās debesu dzīlēs.

—   Bet kas ir šis cilvēks? — Fūlmena čukstēja.

—   Viens no maniem draugiem.

—   Kur viņš ir?

—   Te, pie tevis.

—    Pie manis? — pārsteigtā Fūlmena iesaucās.

—   Jā, — Morics sacīja, piekrītoši pamājis ar galvu.

—    Pašreiz?

—   Jā, pašreiz.

—    Cik dīvaini, — Fūlmcna nomurmināja. — Visiem, kas sēž pie mana galda, ir jautras sejas.

—    Tu maldies! Viņu vidū ir cilvēks ar bālu, domīgu seju. Viņš iegrimis pats sevī. Taču jābūt vērīgam, lai visu redzētu un saprastu, tomēr visi mūsu draugi ir pārāk vieglprātīgi.

—   Es ceru, — Fūlmcna sacīja, — ka tu man viņu parādīsi.

—   Jā, bet es uz viņu norādīšu ar tikko jaušamu zīmi.

—    Kāpēc?

—   Tāpēc, mana dārgā, ka nav jēgas visas šīs elegantās viduvējības padarīt par mūsu noslēpuma līdzzinātājām.

Morics uzmanīgi paskatījās Fūlmenā.

—    Zini, — viņš tad sacīja, kāda ir aktiera, sapņotāja, dzejnieka, man līdzīga cilvēka visšausmīgākā, visspēcīgākā kaislība?

—    Nē.

—    Ziņkārība. Es zvērēju uzzināt, kādu noslēpumu glabā šī sirds, kas ir tik dziļa kā bezdibenis. Tieši tāpēc es to gribu atdot tavai saplosīšanai. Es tev ierosinu noslēgt ar mani nopietnu darījumu.

—    Esmu ar mieru.

—    Tad ejam, — Morics sacīja. — Atgriezīsimies pie taviem viesiem. Vakariņu laikā es vienam no viņiem vaicāšu: „Kam jūs dodat priekšroku — heresam vai madērai?“ Tas arī būs tas cilvēks!

Fūlmena piecēlās, atbalstījās pret Morica Stefana roku, un abi kopā atgriezās ēdamistabā.

Viesi dzēra un smējās; namamātes parādīšanos visi uzņēma ar vētrainu jautrību.

—    Kā bija? — viņi vaicāja. — Vai Morica daiļrunība tevi pārliecināja?

—    Iespējams… — Un balerīna pasmaidīja, it kā sacīdama: „Sis noslēpums pieder tikai man un viņam.“

—    Mana nabaga Fūlmena, tēvišķīgā tonī sacīja holandiešu baņķieris. Viņa medainās runas tevi aizraus uz skaista un ēnaina, ziedu pilna ceļa, kas tomēr ved uz nabadzību. Precies ar lordu G.: viņam ir piecdesmit tūkstošu gada ienākumu.

—     Pret šo baņķieri kā pret matemātisku patiesību neko nevar iebilst, — Morics Stefans sacīja.

Fūlmena klusēja, taču pēc brīža viņa pieskandināja glāzīti blakus sēdētāja glāzītei un sacīja:

—    Es nezinu muļķīgāku sarunu par to, kāda notiek kāzās. Es nezinu, mani dārgie draugi, vai mani kādreiz sauks par lēdiju G., taču pagaidām es vēl esmu Fūlmena un negribu, ka manas vakariņas atgādinātu bēres.

—   Es domāju, — Malvīne sacīja, smaidā parādīdama savus baltos zobus, — ka šīs vakariņas beigsies ar nāvīgu dzeršanu.

—    Bravo! — Stefans izsaucās.

—   Bet man, — sacīja aktrise, — sāp sirds, un man iesaka izklaidēties.

—    Kas te runā par sirds sāpēm? — Fūlmcna iesaucās.

—   Tie, kam tās nav, — žurnālists atsaucās. — Bet tie, kam patiešām sāp sirds, nesaka par to ne vārda.

Un, pastiepis glāzi pretī sēdošajam jaunajam cilvēkam, kuru sauca par Armānu, viņš vaicāja:

—   Kam jūs dodat priekšroku — heresam, ko es lūdzu man mazliet ieliet, vai madērai, kas stāv jums blakus?

Pie šiem vārdiem Fūlmcna sarāvās un ziņkārīgi paraudzījās cilvēkā, kam bija adresēts šis mīklainais jautājums.

Tas bija bāls jauneklis, kurš līdz šim brīdim bija izteicis varbūt tikai pāris vārdus, gandrīz nemaz nesmaidīja un sēdēja ar skumju izteiksmi sejā. Viņu sauca par Armānu Leonu; viņš bija pulkveža dēls.

Ja lasītājs nav aizmirsis starp „Zobena draugu brālības“ locekļiem norisinājušos drāmu, kuras galvenā darbojošā persona bija pulkvedis Leons, bet galvenais upuris — marķīzs Gontrāns de Lasī, tad viņš, protams, atceras maigo un romantisko jauno cilvēku, kuru pulkvedis audzināja ar mātes rūpīgo gādību, bet kuru tēva mīlestība tomēr nespēja pasargāt no liktenīgās kaislības, ko viņam bija iedvesusi Senlīsa kundze un kas viņam gandrīz bija maksājusi dzīvību.

Taču tagad, kad mēs viņu sastopam pie Fūlmenas, tas ir, četrus gadus pēc marķīza de Lasī nāves un „Zobena draugu brālības“ izjukšanas, viņa domas vairs nenodarbināja atmiņas par de Senlīsas kundzi, kura bija atstājusi tik dziļas pēdas viņa

dvēselē. Jauna, neapšaubāmi liktenīga mīlestība bija pārņēmusi šo jau sadragāto un pārbaudīto, bet nesātīgo sirdi, kura gribēja izdzert sausu vilšanās kausu.

Fūlmenas skatiens, ko viņa uzmeta Armānam, bija dziļš kā bezdibenis. Tomēr neviens no viesiem tam nepievērsa uzmanību, un sarunas turpinājās ar iepriekšējo skaļumu un jautrību. Bet skaistā, mazā brunete Ninī Pompadūra iesaucās:

—    Varu saderēt, ka neviens no mums sirds dziļumos neglabā to mīlestību, ko nepacietīgi grib izteikt, jo tā smacē, tomēr to apzināties tūlīt negrib neviens.

—     Protams, — Fūlmena atbildēja, ieliedama vīnu Armānam, kas tagad bija kļuvis par viņas ārkārtējas uzmanības objektu, — protams, tāds noslēpums, kad ir laimīgie, kas to zina…

Morics Stefans nemanāmi pamirkšķināja Fūlmenai ar aci un tādējādi iztraucēja pabeigt iesākto domu.

—    Un tu, Ninī, — viņš sacīja, — gribi uzzināt mīlestības noslēpumu? Goda vārds, tu te neko nesaproti… Kas gan tagad mīl? Vai tad kaprīze nav nogalinājusi mīlestību? Es zinu, ka vienam no Šeit klātesošajiem ir romantiska sirds, kas glabā noslēpumu, taču viņš droši vien to grib saglabāt tikai sev.

—    Kurš tas ir? — visi reizē vaicāja.

Fūlmcna atkal sarāvās.

—    Lūk, viņš, — žurnālists sacīja un norādīja uz Armānu.

Armāns sākumā viegli nobālēja, taču ātri atguvās. Viņa lūpām pārslīdēja skumjš smaids.

Fūlmena izmantoja viņa apjukumu, lai atkal piepildītu viņa glāzi ar stipru spāņu vīnu, kuram, pēc viņas domām, vajadzēja atraisīt jaunekļa mēli.

—    Nabaga Armāns, — Morics Stefans sacīja, — te mierīgi jāpakļaujas prasībām un jāatzīstas…

—    Jāatzīstas? Par ko?

—   Jāatzīstas, ka jūsu sirds dziļumā glabājas skaista un godīga mīlestība.

—    Dārgais draugs, — jauneklis pēkšņi ar cieņu iebilda, — ja arī tā būtu, vai tad priekš šādas atzīšanās būtu īstais laiks un vieta?

—    O, atzīstiet tikai faktu, — Morics neatlaidās, — vairāk neko mēs neprasām.

—    Piekrītu.

Armāns izteica šo vārdu ar tāda cilvēka vienkāršību, kas jau vairs nenosarkst par saviem maldiem.

—    Tātad, — Fūlmena satraukti čukstēja, — jūs mīlat?

—    Mīlu…

—    Kvēli?

—    Jā, kvēli un bezcerīgi…

—    Un zināt kāpēc mūsu draugs Armāns, te atnācis? Viņš šajā jautrībā grib aizmirst savu nelaimīgo mīlestību.

—    Mans dārgais Moric, — Armāns, skumji pasmaidīdams, sacīja, — neatbildēta mīlestība ir visuzticīgākā.

—    Kā? Jūsu mīlestība palikusi neatbildēta, — dejotāja iesaucās.

—   Jā, cienījamā.

—   Tādā gadījumā es saprotu jūsu izmisumu, — viņa smaidīdama sacīja. Vai gan mīloša sieviete varētu jūs novest līdz izmisumam?

—    Jūs esat labsirdīga, — Armāns sacīja un vienā paņēmienā izdzēra savu glāzi; glāzē iepilējusī asara sajaucās ar pēdējo zeltaino heresa pilienu.

—    Dārgais Armān, — ierunājās Ninī Pompadūra, — Morics jums izdarījis sliktu pakalpojumu, atklādams jūsu sirds noslēpumu.

—    Jūs tā domājat?

—   O, protams, jo mēs jūs tā nomocīsim, ka jums vajadzēs it visā atzīties.

Armāns paskatījās uz Ninī un pasmaidīja.

—    Nespēju, — viņš sacīja.

„Viņš ir sevī noslēdzies,“ Fūlmena nodomāja, „tātad, viņš mīl kvēli; lūk, pirmais cilvēks, kas atbilst manām prasībām. Vienīgi Morics Stefans spējis atrast tādu izņēmumu.“

—    O, — viņa skaļi sacīja, — tomēr es nozvērējos, ka atminēšu jūsu noslēpumu, mans dārgais viesi!

—    Ja jūs to atminēsiet, — jaunais cilvēks smaidīdams atbildēja, — tad jūs uzzināsiet vairāk, nekā zinu es.

—    Patiešām?

—   Kas attiecas uz mani, tad es vēl līdz šim laikam nezinu, kā sauc to sievieti, kuru es mīlu.

—     Lūk, kā! — iesaucās dzejnieks. — Man liekas, ka es sajūtu romānu visā nopietnībā.

—     Romāns mēdz būt arī ikdienas dzīvē, — ļoti nopietni sacīja vodeviļu aktrise, kura diezgan labi izpildīja moderno repertuāru.

—     Armān, mīļais draugs, — Morics Stefans iebilda tajā laikā, kad jauneklis automātiski dzēra vīnu, ko Fūlmena nepārstāja viņam piepildīt, — varbūt tu esi iemīlējies statujā?

—    Statuju vārdi ir zināmi.

—   Tev taisnība.

—    Ko tad jūs mīlat? — Ninī Pompadūra taujāja ar izlutināta bērna kaprīzu neatlaidību.

—    Varbūt jūs, — Armāns atbildēja un mīļi pasmaidīja.

—    Tas ir diplomātiski! — Morics piebilda.

—    Mīļās dāmas, — Armāns sacīja ar tikko manāmu niknumu. — Vai tad jūs neredzat, ka mūsu draugs Morics par mums smejas?

—    Pilnīgi!

—    Es taču nevienu nemīlu!

—    Tu vari dot goda vārdu? — vaicāja Malvīne, kas līdz šim bija klusējusi.

—     Uz to es jums atbildēšu ar senu sakāmvārdu, — Armāns sacīja.

—    Mēs gaidām tavu sakāmvārdu.

—    Šaut no lielgabala zvirbuļus, dzirdīt zirgus braucot, lielīt savu sievu pirmajam pretimnācējam un dot vārdu vējam — tas nozīmē, ka tev ir vējš galvā un bailīga sirds.

—    Armānam taisnība, — Fūlmena noteica. — Godavārdu veltīgi nedod. Turklāt mēs neesam inkvizīcijas tiesa, un viņam ir tiesības neizpaust savu noslēpumu.

Armāns sāka noliegt savu mīlestību pēc tam, kad bija tajā atzinies; kad viņš izdzirdēja Fūlmenas vārdus, mākslīgais smaids no viņa lūpām nozuda. Viņš pēkšņi kļuva drūms, domīgs un acīmredzot iegrima kaut kādās atmiņās, kuras liek vi

ņam aizmirst vietu, kur viņš atrodas, un padara viņu kurlu pret jokiem, pret smiekliem, pret apkārt valdošo trokšņaino jautrību.

—    Tagad viņš atgādina Arhimēdu, — Morics iesaucās, — kas risina savas problēmas. Zeme var iebrukt vai apgāzties, bet viņš to nemanīs.

—   Tu maldies, Moric, — Armāns sacīja, ātri pacēlis galvu, lai gan vīna tvaiki neapšaubāmi jau darīja savu.

—    Armān, — viņu uzrunāja Fūlmena, kas bija pamanījusi, ka bālumu viņa sejā nomaina viegls sārtums, liecinādams par noreibumu, — iedzeriet par tās sievietes veselību, kuru jūs mīlat, un saglabājiet noslēpumā viņas vārdu.

Armāna ķermenim pārskrēja nervozas trīsas, un roka, kas pacēla glāzi, drebēja.

—    Tai, kuru es mīlu, nav vārda, — viņš sacīja.

—    Sieviete bez vārda, tad ta joki! — Malvīne iesmējās.

—    Moricam bija taisnība, — Ninī Pompadūra turpināja, — sākums atgādina romānu.

—    Bet beigsies kā drāma, — Morics noteica aizkapa balsī.

Armāns paskatījās viņā ar truli miglainu skatienu, kas liecināja par pilnīgu noreibumu.

—    Galu galā, ja jums tik ļoti gribas zināt viņas vārdu, — viņš nervozi smiedamies izsaucās, — tad sauciet sievieti, ko cs mīlu, par Dāmu ar melnu cimdu. Citu viņas vārdu cs nezinu.

—     Kungi, — Ninī Pompadūra teica, — Armāns ir piedzēries.

—    Iespējams.

—    Un viņš murgo.

—    Nemaz.

—    Tad kādēļ viņš to sauc par Dāmu ar melnu cimdu?

—    Tāpēc, ka es vienmēr viņas labājā rokā redzēju melnu cimdu.

—    Un viņai vienmēr bija tikai viens cimds?

—    Jā, viens.

—    Bet kur jūs viņu sastapāt? — Malvīne vaicāja.

—    Visur.

—    Tad tā ir sieviete rēgs?

—    Var būt…

—    Noteikti, — Ninī pompadūra nomurmināja. — Armāns vai nu smejas par mums, vai ir piedzēries.

—    Pieņemsim, ka esmu piedzēries, un lieciet mierā mani un manu mīlestību, — viņš sacīja nedrošā balsī, kas liecināja, ka viņš necieš cilvēkus, kuri sāk zaudēt saprātu un tāpēc var atklāt noslēpumu, ko līdz tam tik rūpīgi slēpuši.

—     Nē, nē! — Fūlmena neatlaidās, — jums mums jāpastāsta par savu dīvaino mīlestību, Armān.

—    Mana mīlestība ir viens vienīgs sapnis…

—    Kaut arī tā! Ari mēs pasapņosim… Tagad ir divi naktī, un šajā laikā parasti guļ.

—     ()! — Malvīne iesaucās un apsēdināja sev blakus uz neliela dīvāna baņķieri. — Kas attiecas uz mani, tad es jau guļu, bet spilvena vietā esmu paņēmusi miljonāru. Esmu pārliecināta, ka redzēšu zelta sapni.

Armāns vēl arvien bija drūms un domīgs, viņa smagā galva noslīdēja uz krūtīm.

Fūlmena saprata, ka tuvojas atzīšanās brīdis. Un patiešām, Armāns paskatījās uz viņu un ar rūgtu ironiju, kurā izskanēja sen jau valdītas klusas ciešanas, sacīja:

—    Tātad jūs gribat iepazīt cilvēku, kas bezcerīgi mīl sievieti, kuras skatiens, smaids un visa dzīve ir mīkla?

—     Un kā vēl! — Fūlmena iesaucās. — Pēc manām domām, tas ir interesanti.

—    Mana dārgā, — Armāns turpināja. — Dāma ar melnu cimdu jau veselu gadu visur parādās manā ceļā. Es dzinos viņai pakaļ, bet nekādi nevarēju panākt. Tā nav sieviete, tas ir rēgs, sapnis, kaut kas gaisīgs un netverams, nemitīgi izzūdošs.

—    Es lūdzu vispirms aprakstīt viņas fizisko tēlu, — Morics Stefans ierunājās, — bet pie garīgā tēla pāriesim pēc tam.

—    Viņa ir gara auguma slaida gaišmate…

—    Kā Valtera Skota varone, vai ne?

—     Kā Malvīne Osiana. Viņas lielajās, tumši zilajās acīs ir dīvains mirdzums: tās vai nu skumji spīguļo, vai arī iedarbojas tik noslēpumaini un magnētiski, ka satrauc un hipnotizē cilvēku.

—     Man drebuļi pārskrēja pār muguru, — Armāna stāstu pārtrauca zobgale Ninī Pompadūra.

—     Šī sieviete, — Armāns turpināja, — ir vai nu eņģelis, vai dēmons. To es nezinu; varbūt viņa sirdī glabā kaisli un viņas seja zem aukstās vienaldzības maskas neharmonē ar viņas dvēseles nemieru? Bet varbūt tas ir salts vampīrs, kura rīcība jau iepriekš aprēķināta un sirds pukst tikpat pareizi kā sienas pulkstenis? Atkārtoju: to es nezinu. Es zinu tikai vienu, ka es viņu mīlu… O, tā mīlestība, ko viņa man iedvesusi, ir kā skābes piliens, kas k;it uz metāla plāksnes un pamazām izurbj tajā caurumu, un tā graujošā iedarbība neaprimst ne brīdi.

Pie pēdējiem vārdiem Ninī Pompadūra pielika pirkstu pie pieres un izdarīja žestu, ko varēja saprast tikai vienveidīgi: „Tas puisis tiešām sāk jukt.“

—    Mana dārgā, — sapratis viņas žestu, Armāns sacīja, — varbūt jums taisnība, esmu vājprātīgs… taču vājprātība, kuras pamats ir mīlestība, ir tik skumja, ka par to smieties, kā to darāt jūs, ir necilvēcīgi.

—      Atvainojiet! — Ninī Pompadūra nomurmināja. — Es domāju, ka jūs jokojat. Jūs runājat aplinkus, mīklaini, kas, jums jāpiekrīt, zināmā mērā var izraisīt mūsu šaubas.

—    Patiešām, — Morics sacīja, — ja tu gribi, lai pret tavu mīlestību izturas ar cieņu, tad pastāsti par to atklāti un saprotami. 7

Armāns, liekas, vēl arvien šaubījās; viņā norisinājās cīņa. Slepena balss it kā viņam sacīja: „Klusē!“, taču cita balss mudināja visu izstāstīt.

Sadragātas sirdis, kas ilgu laiku noslēgušās sevī, reizēm izjūt nepieciešamību atklāt savus noslēpumus.

—    Nu, labi! — jaunais cilvēks pēkšņi izsaucās un pastiepa savu glāzi pret Fūlmenu. — Ja jau jūs tā gribat izzināt manas ciešanas, tad es jums pastāstīšu, kā es saslapu Dāmu ar melnu cimdu.

Fūlmena un Morics Stefans uzvaroši saskatījās.

Dažu viesu sejās atspoguļojās dzīva ziņkāre, par kuru varēja spriest pēc viņu sačukstēšanās un Armānam veltītajiem skatieniem. Jaunais cilvēks bija bāls, viņa seja nervozi raustījās,

un viss liecināja, ka viņu pārņēmusi nepārvarama vēlēšanās atklāti izteikties. Tās bija reibuma sekas.

Fūlmena, degdama nemierā un nepacietībā, gandrīz vai aprija viņu ar acīm. Viņa gribēja uzzināt visu.

Holandes baņķieris, ko Malvīne bija novilkusi uz dīvāna, visam notiekošajam pievērsa mazu uzmanību. Divi citi jauni cilvēki, jau galīgi noreibuši, kopā ar Ninī Pompadūru bija iegājuši buduārā un, izlaidušies uz turku dīvāna, klausījās viņas jokos.

Kopā ar Armānu palika tikai Fūlmena, skaistā blondīne Ženija, kas spēlēja vienkāršas lomiņas vodeviļās, un trīs vīrieši, no kuriem viens bija Morics Stefans — nekautrīgais un ziņkārīgais žurnālists, kas atklāja slepenas domas un satrauca sabiedrības prātus.

—    Paklausīsimies tavu stāstu, draugs, — Morics sacīja. — Uzsmēķē cigāru un sāc savu grēkusūdzi — mēs gribam zināt visu.

—   Jūs uzzināsiet visu.

Armāns atgāzās krēslā, ieņēma ērtu pozu un, piesaistījis klātesošo neviltotu uzmanību, sāka savu stāstījumu:

—    Pagājušajā gadā es biju Itālijā. Mēs tur bijām divi draugi — Alberts un es. Alberts ir glīts mākslinieks, kuru jūs visi pazīstat un kurš, neraugoties uz savu jaunību, jau ieguvis popularitāti. Mēs ceļojām tā, kā vispār ceļo iemīlējušies un aktieri. Alberts ieskicēja dabasskatus, bet es rakstīju piezīmes savā dienasgrāmatā. Mēs ceļojām gan kājām ar nastu uz muguras, gan noīrējām karieti. Nakšņojām šodien šeit, bet rīt jau citur. Kādu nakti mēs gājām pāri Apenīnu kalniem to visklusākajā un mežonīgākajā vietā. Nakts jau bija iestājusies, no mākoņiem pavīdēja mēness, mezdams fantastiskas ēnas no kokiem un klintīm. Visapkārt valdīja dziļš klusums, ko laiku pa laikam pārtrauca kāds nakts putna kliedziens un sienāžu čirkstēšana. Alberts svilpoja kaut kādas operas motīvu un uzmanīgi gāja uz priekšu. Kas attiecas uz mani, tad es biju iegrimis domās, un manas sirds dziļumos slēpās kaut kādas neizprotamas skumjas, kas it kā liecināja par tuvojošos nelaimi.

—    Vai zini, — Alberts pēkšņi sacīja, — te mūs ļoti viegli var nosist un aplaupīt, un neviens mums nenāks palīgā.

—   Taču, lai cik traģisks arī nebūtu piedzīvojums, tas nevar notikt uzreiz.

—    Es to labi saprotu, — viņš atbildēja.

Es aptaustīju ieroci, ko nesu plecā. Nepaspēju to izdarīt, kad tālumā atskanēja vairāki šāvieni.

Mēs apstājāmies. Šāvieni turpinājās un it kā nāca tuvāk.

—    Oho! — Alberts izsaucās, — īsta apšaudīšanās.

—    Droši vien, — es sacīju, — nogalina kādu cejinieku vai arī dragūni uzdūrušies bandītu midzenim.

—    Dārgais Armān, — Alberts filozofiski sacīja, — šauj tik tālu, ka mēs nevaram sniegt nekādu palīdzību vajākajai pusei, un tāpēc mums atliek tikai mierīgi turpināt ceļu un nokļūt līdz tuvākajam ciematam, kas, ja mums sniegtās ziņas ir pareizas, nevarētu vairs būt tālu.

Šajā egoistiskajā spriedelējumā bija daļa patiesības. Tomēr es negribīgi piekritu viņa priekšlikumam. Šāvieni, kurus mēs dzirdējām un kurus drīz nomainīja nakts klusums, atstāja manī drūmu noskaņu: man likās, ka gājušas bojā man dārgas būtnes. Taču Alberts mani aizrāva sev līdzi.

—     Tavs bruņinieciskums, — viņš teica, — ir bezjēdzīgs. Pieņemsim, ka divas mūsu šautenes sniegtu kaut kādu palīdzību, bet kas tev saka, ka mēs vispār atrastu upurus vai slepkavas? Viss apklusis, ir nakts… Visprātīgākais tomēr atrast pajumti un parūpēties pašiem par savu drošību.

Tā mēs turpinājām ceļu un pēc stundas bez kādiem piedzīvojumiem un negaidītas satikšanās nokļuvām līdz mazai viesnīciņai, kas stāvēja pašā ceļa .nalā.

Vecene, īsts komiskās operas personāžs, atvēra mums durvis; viņu pavadīja gadus astoņpadsmit vecs jauneklis Pontijas purvu zemnieka krāsainajā tērpā. Viņa neuzticīgi mūs nopētīja, bet kad mēs parādījām zelta monētu, nolēma mūs ielaist.

—    Atvainojiet mani, labie kungi, — viņa mums sacīja izkropļotā itāļu valodā. — Taču tādos laikos, kā pašreiz, var būt arī mazliet neuzticīgs. Nepaiet ne diena, lai laupītāja Džiakomo banda nepastrādātu kādus nedarbus.

—    Ā! — Alberts iesaucās, — tātad tuvumā ir laupītāji?

—    Vai ir laupītāji! Ak Dievs! — vecene iekliedzās, rokas kā lūgšanā salikusi. — Ak, dārgais kungs, Apenīni ir viņu pilni. Pagājušajā nedēļā viņi te nogalināja trīs ceļiniekus…

—    Te?

—   Jā, kungs! (), viņi nenodarīja mums, tas ir, man un manam dēlam, neko ļaunu, viņi vienmēr uzbrūk tikai ceļotājiem.

—    Nu gan nomierināja! — Alberts sacīja un paskatījās uz mani.

—    Tātad, ja laupītāji, — es vaicāju, — vēlēsies ienākt jūsu viesnīcā, jūs viņiem atvērsiet durvis?

—    Un kā vēl! — vecene naivi noteica. — Tā ir pieņemts.

—    Kā tā — pieņemts?

—    Ceļotājiem ļauts aizstāvēties pašiem.

Dzirdēdami šo cinisko atbildi, mēs ar Albertu saskatījāmies.

—    Mans dārgais, — Alberts beidzot sacīja, — piemērojies apstākļiem! Mums ir ieroči, un mēs aizstāvēsimies… Pārnakšņosim šeit, es mirstu no izsalkuma.

Man nebija laika atbildēt, jo atskanēja pilnos auļos braucošas karietes troksnis.

Alberts, ziņkārības dzīts, izskrēja ārā un ieraudzīja, ka viesnīcai tuvojas pasta kariete. Tā apstājās pie ārdurvīm.

Mēs ieraudzījām kalpotāju, kas nolēca no bukas, un viņa izskats mums izskaidroja pirms stundas dzirdētos šāvienus. Viņš bija vienās asinīs, piere pārsieta ar lakatu, bet drēbes karājās kā skrandas. Tas liecināja, ka viņš izturējis šausmīgu cīņu ar laupītājiem.

Tajā pašā laikā no karietes izkāpa sieviete. Vairāk neviens nebija palicis no sešiem cilvēkiem, kuri pirms daž.ām stundām bija braukuši šajā karietē. Četri tikuši nogalināti, bet dāma par savu izglābšanos varēja pateikties tikai savai retajai aukstasinībai, ko viņa bija izrādījusi, ar pistoli nošaujot divus laupītājus, kā arī savam sulainim, kurš pēc kučiera un priekšjūga braucēju nogalināšanas bija satvēris grožus un palaidis zirgus pilnos auļos. Šo sievieti, kas atbrauca karietē, jūs pazīstat: tā ir Dāma ar melnu cimdu.

Man vajadzēja tikai uz viņu paskatīties, lai tajā pašā brīdī apstulbtu no viņas pārsteidzošā un liktenīgā skaistuma, lai sajustu to pirmo sāpju izpausmi, kura man nedod mieru.

Šī sieviete, kas tik brīnumainā kārtā bija izbēgusi no nāves un nošāvusi divus laupītājus, bija tik mierīga un aukstasinīga, it kā tikko būtu atgriezusies no balles.

Viņa mums izstāstīja, kas bija noticis, kā arī paziņoja, ka nolēmusi nakti pavadīt šajā sliktas slavas viesnīcā, jo viņas notriektie zirgi nav spējīgi doties tālāk.

Jūs labi saprotat, ka es jau biju apburts un apžilbis un nespēju izrunāt pat divus sakarīgus vārdus, taču Alberts, kas bija laimīgāks un izcēlās ar ārkārtīgi vieglprātīgu raksturu, Dāmā ar melnu cimdu saskatīja tikai jaunu un skaistu sievieti, kura nokļuvusi romantiskos apstākļos, un piedāvāja viņai savus kavaliera pakalpojumus. Viņš ceļotājai sarunāja kaudzi komplimentu par viņas varonību un sacīja, ka viņa var uz mums paļauties.

—    Jūs varat sev pieprasīt gultu, — viņš sacīja, — ja tikai šajā laupītāju midzenī tāda ir, un mierīgi likties gulēt: mans draugs un es parūpēsimies par jūsu mieru, un nokļūt līdz jums varēs tikai pārkāpjot pāri mūsu līķiem.

Dāma ar smaidu pateicās un palūdza mūs kopā ar viņu paēst vakariņas.

—     Nu, mans dārgais, —. viņu pārtrauca Ninī Pompadūra, tu nekad mūs nepiespiedīsi noticēt, ka sieviete, kas aicina jaunus cilvēkus kopā ar viņu pavakariņot, ir sevišķi romantiska ar liktenīgu ietekmi. Paskaties labāk uz Fūlmcnu.

Fūlmena uzmeta skaistajai grēciniecei nosodošu skatienu un teica:

—     Klusējiet, Ninī. Jūs vienmēr būsiet vulgāra sieviete un labākajā gadījumā — tikai naudīga cilvēka mīlas cienīga.

Ninī nožēloja, ka sākusi runāt.

—     Vakars, kuru mēs pavadījām aci pret aci ar šo sievieti, — Armāns turpināja, — atstāja uz mani dziļu iespaidu. Es atceros pat vissīkākās detaļas.

Viņai bija skumjš, ciešanu pilns smaids, kas apbūra un tajā pašā laikā saldēja sirdi; viņas harmoniskajā balsī skanēja dī

vainas notis. Viņa runāja par visu, viņa zināja visu un bija redzējusi visu. No kurienes viņa brauca? Uz kurieni devās? To mums neizdevās uzzināt.

Tad viņa vēlējās atpūsties un neizģērbusies ielikās gultā. Mēs ar Albertu nolēmām viņu apsargāt un apmetāmies viesnīciņas priekšistabā, aizbarikādējām durvis un veceni ar viņas dēlu atstājām nepazīstamās dāmas vienīgā kalpotāja uzraudzībā.

Vai nu mēs bijām iedzēruši miega zāles, vai arī iedarbojās nogurums pēc smagā un ilgā pārgājiena kalnos, taču iznāca tā, ka nākamajā dienā mēs pamodāmies uzlēcošās saules staru apspīdēti, ar karabīnēm rokās, un neko nesapratām… Ceļiniece bija pazudusi…

Vecene un viņas dēls stāstīja, ka viņa aizbraukusi ļoti agri, nav vēlējusies mūs modināt, un kā pierādījumu savu vārdu patiesīgumam pasniedza mums ar zīmuli rakstītu zīmīti, kas bija atstāta uz mūsu vārda.

Zīmīte bija bez paraksta, un tajā bija tikai trīs vārdi:

„Pateicos! Uz redzēšanos!“

Mēnesi vēlāk mēs Milānā bijām teātrī „La Scala“. Tieši mums pretī atradās loža, un es iekliedzos, ieraudzījis, ka šajā ložā ieiet mūsu Apenīnu paziņa. Viņu pavadīja vecāks kungs ar sirmu bārdu, kurš godbijīgi apsēdās aiz viņas muguras. Vai tas bija viņas tēvs vai viņas vīrs — nezinu.

Jauns austriešu virsnieks, kas sēdēja mums blakus, pacēla pret viņu lorneti un sacīja mums:

—    Lūk, Dāma ar melnu cimdu.

—    Vai jūs viņu pazīstat? — es satraukts vaicāju.

—    Velns parāvis! — viņš atbildēja. — Visa Milāna jau divas nedēļas par viņu interesējas.

—    Viņa ir francūziete, vai ne?

—    Neviens nezina, kas viņa ir… Šī sieviete ir neatrisināma mīkla.

—    Tad viņa nevienu nepieņem?

—     Nevienu. Viņa dzīvo mājā, pār kuras slieksni vēl neviens nav pārkāpis.

Kamēr jaunais cilvēks to stāstīja, Dāma ar melno cimdu caur lorneti paskatījās uz mūsu ložu un ievēroja mūs.

Mēs ar Albertu palocījām galvu. Arī viņa viegli pamāja, tad pieliecās vecajam kungam pie auss un pačukstēja viņam pāris vārdus.

Vecais kungs piecēlās, piedāvāja viņai elkoni, un viņi izgāja no ložas.

—    Bet es uzzināšu, kas viņa ir, — Alberts man sacīja.-

Nākamajā dienā viņš tiešām devās meklēt viesnīcu, kur bija

apmetusies noslēpumainā ārzemniece, lai atstātu tur savu vizītkarti. Taču viesnīca bija tukša. Naktī pēc teātra izrādes Dāma ar melnu cimdu un viņas ceļabiedrs bija aizbraukuši.

Kopš tās dienas es sapratu, ka neprātīgi mīlu šo sievieti, un atzinos par to Albertam.

—     Ļoti labi, viņš sacīja. — Mēs viņu atradīsim, kaut arī mums vajadzētu pārmeklēt un apgriezt otrādi visu pasauli.

—    Un jūs viņu atradāt? — Morics Stefans vaicāja.

—    Jā, Vīnē, trīs mēnešus vēlāk. Viņa dzīvoja ļoti vientuļi, kā mums stāstīja — skaistā priekšpilsētas mājā.

Alberts aizgāja pie viņas viens. Dāma ar melnu cimdu viņu laipni pieņēma, brīnījās par viņa apciemojumu un pateica, ka nekad neesot mūs sastapusi.

Nākamajā dienā viņa bija pametusi Vīni tieši tāpat kā Milānu. Viņa acīm redzami no mums vairījās.

Armāns ar grūtībām izrunāja pēdējos vārdus. Viņš bija galīgi piedzēries.

—    Dzert, — viņš ar nekustīgu mēli sacīja. — Dodiet man dzert!

—    Nē, nē! — Fū.lmena viņu apturēja. — Pastāstiet par trešo tikšanos.

—    Vai tad bija ari trešā tikšanās? — Ninī Pompadūra vaicāja.

—     Jā, — Armāns nošļupstēja un galīgi slābans atslīga krēsla.

—    Turpinājums nākamajā numurā! — Morics Stefans nočukstēja, jo nebija vēl aizmirsis savu feļetonista profesiju.

—    Amen! — Ninī Pompadūra sacīja.

—    Vai zināt, — holandiešu baņķieris iesaucās, — ka viss, ko šis puika jums stāstīja, ir vistīrākās blēņas?

—    Es arī domāju tāpat, — Malvīne piekrita.

—    Ļoti žēl, ka viņš piedzērās, — Morics Stefans piebilda. — Fūlmena pārcentās viņu apdzirdīt.

—    Citādi taču viņš nestāstītu! — Fūlmena atteica. — Bet man gribētos noklausīties arī šī stāsta turpinājumu.

Šajā brīdī piecēlās viens no viesiem, kas līdz šim bija klusējis un uzmanīgi klausījies.

—    Es varu pastāstīt, kas notika tālāk, — viņš teica.

—    Jūs?

—    Jā, es.

—    Jūs pazīstat Dāmu ar melnu cimdu?

—    Es viņu satiku Pēterburgā.

—    Kad?

—    Pirms pusgada.

—    Tad jūs zināt, kā viņu sauc?

—     Neviens pasaulē to nezina. Tomēr es uzzināju mazliet vairāk, nekā mūsu draugs Armāns.

—    Bet ko tad jūs tādu uzzinājāt?

—     Es uzzināju, — jaunais stāstītājs sāka lēni un nopietni, — ka šīs sievietes sirds ir nāvīgi ievainota.

Šie vārdi tika pateikti ar tādu pārliecību, ka starp visiem šiem jaunajiem bezprāšiem un grēciniecēm nevarēja manīt ne vismazāko neticību.

Ēdamistabā iestājās nomācošs klusums.

Likās, ka uz sliekšņa ar aukstu smaidu uz lūpām ir parādījusies Dāma ar melnu cimdu.

Šajā brīdī pulkstenis nosita četri.

—     Mīļie bērni, — holandiešu baņķieris sacīja, — ar labunakti, es braucu gulēt.

—    Mēs arī, — viesi visi kā viens atbildēja.

—    Es likšu, lai nabaga Armānu pārnes uz manu karieti, — baņķieris piebilda.

—    Nē! — Fūlmena iebilda.

Viņa noņēma no sava kakla kašmira šalli un uzsedza to guļošajam jauneklim, kurš pirms tam tika nolikts uz dīvāna.

—    Es gribu uzzināt, — viņa smaidīdama sacīja, — šī stāsta turpinājumu un pilnīgi atsakos precēties ar lordu G.

—     Hm! — Ninī Pompadūra nodūca. — Dāmu ar melnu cimdu gaida sakāve: Fūlmena sevi pasludinājusi par viņas sāncensi.

—     Iespējams, — Fūlmena neprotestēja, turklāt uz viņas sārtajām lūpām parādījās mīklains smaids, un viņa lepni atmeta savu skaisto galvu. — No šodienas Armāns pieder man!

*         * *

Tajā pašā vakarā un gandrīz tajā pašā laikā, kad Fūlmena uzņēma savus draugus, pa Sēnas ielu no krastmalas uz L,uksemburgas pusi ātri gāja kāds cilvēks, rūpīgi slēpdams savu seju kažokādas apkaklē.

Šis cilvēks vairs nebija jauns, par ko varēja spriest no viņa sirmajiem matiem un grumbām uz pieres. Viņam galvā bija cepure ar kažokādas ausu sildītājiem; tādas mēdz valkāt Ziemeļvācijas zemnieki. Taču gaita viņam bija viegla kā jaunam cilvēkam, bet acis mirdzēja tā, it kā viņam būtu tikai divdesmit gadu.

Šis cilvēks izgāja uz Turnonas ielas, pagāja garām pilij un, ejot pa Vožirāra ielu, sasniedza Svētā Mišela laukumu; tur viņš apstājās pie vecas, ar sūnu apaugušas mājas, kura, neraugoties uz savu vecumu, tomēr bija saglabājusi aristokrātisku izskatu.

Vīrs pacēla vārtu aizbīdni. Spriežot pēc eņģēm un slēdzenes, kuru klāja rūsas kārta, vārti jau sen netika atvērti. Aizbīdnis dobji nočīkstēja, gari un skumji atbalsodamies iekštelpās. Gandrīz tajā pašā brīdī otrajā stāvā pavērās logs, atspīdēja gaisma un vārga, dreboša sievietes balss kaut ko vaicāja vācu valodā.

Vīrs pacēla galvu un atbildēja tajā pašā valodā. Tad viņš sāka gaidīt.

Pēc pāris minūtēm atvērās mazie vārtiņi un parādījās sieviete, kuras sarkanie svārki, melnie mati un zaļais ņieburs ar vara sprādzēm liecināja par viņas bavārisko izcelsmi.

—     Ienāciet, — viņa vācu valodā sacīja. — Kundze jūs ar nepacietību gaida.

Vīrs iegāja un sekoja vācu kalponei, kura, iepriekš atkal rūpīgi noslēgusi vārtus, iegāja tumšā priekštelpā. Tās galā bija kāpnes ar dzelzs balsteņiem un nodilušiem akmens pakāpieniem, pa kuriem vīrs sekoja kalponei. Nonākusi otrajā stāvā, bavāriete apstājās pie divviru durvīm, kas atradās pa labi no kāpnēm.

Vecā, svinīgā un tajā pašā laikā drūmā ēka, kur dobji un monotoni atbalsojās soļi, platās kāpnes, kuras nespēja apgaismot vienīgā kalpones nestā svece — viss radīja smeldzi sirdī un uzvēdīja skumjas domas.

Ar mazu atslēdziņu bavāriete atslēdza durvis un ieveda atnācēju vienā no tām milzīgajām un pagājušā gadsimta manierē grezni iekārtotajām zālēm, kādas saglabājušās tikai dažos Senžermēnas priekšpilsētas kvartālos.

Viņa nolika sveci uz kamīna, norādīja vīram uz krēslu un teica:

—    Es iešu un pieteikšu jūs kundzei.

Viņa izgāja cauri zālei līdz otrām durvīm, kas bija nosegtas ar smagu drapējumu, un pazuda aiz tām.

Vīrs noņēma cepuri un noslaucīja pieri.

Ja kāds šajā laikā varētu iekļūt zālē un paskatīties uz šo vīru, kura sejā krita sveces gaisma, tas bez šaubām būtu pārsteigts par viņa stingro sejas izteiksmi.

Viņš bija gara auguma, bārda — tikpat balta kā īsi apgrieztie mati. Toties acis bija jaunas un ugunīgas, bet uz plānajām lūpām rotājās rūgti izsmējīgs smaids; ļoti iespējams, ka arī sirds viņam bija jauna un karsta kā jauneklim, un ja pie šī apraksta vēl piebilst, ka viņš bija vīrišķīgs un fiziski spēcīgs, tad lasītājam pavērsies viss šī vīra tēls.

Pārlicis vienu kāju pāri otrai un atbalstījis zodu rokā, viņš, liekas, vairākas minūtes iegrima dziļās pārdomās, pat aizmirsdams, kur atrodas. Izdzirdis vieglu troksni, viņš nedaudz pacēla galvu.

Ienāca bavāriete un ar rokas mājienu lūdza viņai sekot.

Vīrs piecēlās un tūlīt aiz kalpones iegāja blakus istabā, kur viņu gaidīja sieviete, kuru bavāriete bija nosaukusi par kundzi.

Istaba bija maza, diezgan drūma un dīvaina.

Sienas klāja tumši zaļas tapetes. Istabā bija dažas ozolkoka mēbeles, bet iepretī kamīnam — gulta ar baldahīnu. Aiz aizkariem varēja redzēt lielu melnkoka krucifiksu. Zem tā atradās trauks ar svēto ūdeni, bet blakus tam — duncis tērauda makstī; ierocis blakus krucifiksam lika domāt, ka te slēpjas kāds noslēpums.

Uz kamīna bez jebkādiem izskaistinājumiem balta marmora biste aizstāja pulksteni. Taču nebija iespējams noteikt, ko tā attēloja, jo melns šķidrauts noslēpa vaibstus.

Pa labi no kamīna vīrs ievēroja sievieti, kura sēdēja krēslā pie galda, uz kura bija salikti dažādi dokumenti. Sieviete bija ģērbusies melnās drānās.

Viņa bija ļoti skaista, taču šis skaistums pauda sēras, atturību un liktenīgu nolemtību. Tumši zilajās acīs dega drudžains mirdzums, biezie, gaišie mati krita pār pleciem haotiskām sprogām. Šīs sievietes nervozi bālā seja, kas atgādināja antīku skulptūru, pauda apslēptās sāpes un vilšanos.

Viņas lūpām pārslīdēja smaids, kas bija vēl rūgtāks, nekā atnākušajam vīram. Un beidzot — pilnīgi neizprotama lieta! — vienā viņas apbrīnojami skaistajā rokā bija uzvilkts melns cimds, virs kura bija redzama tērauda rokassprādze. Otrajā rokā uz zeltneša pirksta viņa nēsāja gredzenu ar dimantu. Šajā gredzenā bija iemontēta maza melnu matu sproga. Šo roku Dāma ar melno cimdu — tā bija viņa — pasniedza savam apmeklētājam.

—    Tas esat jūs, Hermani, — viņa sacīja. — Es jau trīs dienas jūs gaidu.

—    Kundze, es gribēju visu sīki uzzināt, — vīrs atbildēja.

Ļauna uguntiņa pamirdzēja jaunās sievietes acīs, un viņa

vaicāja:

—    Kā tad ir? Vai uzzinājāt visu?

—    Visu.

—    Tātad jums nav paslīdējis garām neviens sīkums?

—    Neviens.

Viņa paskatījās uz dunci, kas atradās pie trauka ar svēto ūdeni, tad pievērsās ar melno šķidrautu pārklātajai bistei un beidzot novērsa acis uz gredzenu ar dimantu un matu sprogu.

—   O! — viņa čukstēja, — man liekas, ka tas brīdis tuvojas.

Vīrs sadzirdēja vaidam līdzīgu nopūtu, kas izlauzās no jaunās sievietes krūtīm.

—     Manu veco labo Hermani! — brīdi klusējusi, viņa sacīja. — Rīt mēs no šīs mājas aizbraucam.

—    Rīt?

—     Jā, es pārcelšos uz viesnīcu Scntonores priekšpilsētā. Nododiet attiecīgus rīkojumus.

—    Tas jau ir izdarīts, kundze.

—    Viss sagatavots?

—     Pilnīgi viss: zirgi ir stallī, karietes — ratnīcā, šodien darbu pabeidza tapsētāji, kalpotāji ir savās vietās, turklāt arī pases un visi dokumenti, kas apliecina, kas mēs tādi esam, vai pareizāk sakot, par ko mēs uzdodamies, arī ir kārtībā.

Vīrs izņēma ietilpīgu kabatas portfeli un nolika to uz galda.

—    Labi, — Dāma ar melno cimdu sacīja. — To visu mēs izskatīsim rīt, bet tagad parunāsim par „viņiem“.

Šo vārdu viņa izrunāja ar tādu naidu, ka vīrs nodrebēja.

—     Kundze, — viņš iebilda. — Pulkvedim pašreiz ir sešdesmit astoņi gadi. Tas ir sadragāts, nevarīgs cilvēks. Viņš izbrauc tikai karietē, un, neraugoties uz bagātību, viņa vecumdienas būtu ārkārtīgi skumjas, ja viņš nedzīvotu tikai savam dēlam.

Jaunās sievietes seja sadrūma.

—    Kur viņš dzīvo? — viņa vaicāja.

—    Passī, mājiņā jūras krastā.

—    Pulkvedis tātad nedzīvo kopā ar dēlu?

—    Nē, taču jauneklis katru rītu izjādes laikā viņu apciemo. Starp citu, te ir sīkas ziņas par pulkveža dzīvesveidu, ieradumiem un paziņām, — vīrs sacīja, nolikdams uz galda papīru kaudzīti.

—    Kā? — Dāma ar melnu cimdu iesaucās. — Visi šie papīri ir tikai par pulkvedi?

—    Nē, tur ir ari piezimes par citiem.

Jaunā sieviete pārrāva zīda lentīti, ar kuru papīru kaudzīte bija pārsieta, un sāka tos šķirot.

—    Labi! — viņa teica. — Es redzu, ka viss ir kārtībā; bet jūs, dārgo Hermani, nezināt, ka es ar viņiem gribu rīkoties kā bende, Visvainīgākais tiks sodīts pēdējais.

Turpinādama pārlapot papīrus, viņa piebilda:

—    Liekas, ka ševaljē ir vislaimīgākais cilvēks pasaulē: sieva viņu mīl…

Ja tas, ko Dāma ar melnu cimdu nosauca par ševaljē, šajā brīdī atrastos istabā, viņš nodrebētu, redzēdams smaidu, kas sašķobīja viņas lūpas.

Turpinādama pārskatīt papīrus, viņa sacīja:

—     Kas attiecas uz baronu, tad viņš, nolēmis neprecēties, piekopj visjautrāko vecpuiša dzīvi, paspēj būt visur un lielu dalu laika pavada operas aizkulisēs. Divas trešdaļas ienākumu viņš iztērē, lai apmierinātu primabalerīnas mademuazelcs Rozas iegribas, jo ir viņā neprātīgi iemīlējies.

Dāma ar melnu cimdu nolika papīrus malā un paskatījās savā sarunu biedrā.

—    Vai jums nav kaut kas sīkāks par mademuazcli Rozu?

—    Jā, ir, — viņš atbildēja. — Tā ir bezjūtīga, nepatīkama sieviete, kas spējīga uz vislielākajām nelietībām. Pagājušajā gadā viņa bija par iemeslu divkaujai starp diviem viņas dievinātājiem, no kuriem viens tika nogalināts.

—    Lieliski.

—     Bet tajā pašā vakarā, — Hermanis turpināja, — viņa redzēta ar cilu Itāļu operas ložā.

—    Tā mums ir noderīga sieviete. Neizlaidiet viņu no sava redzesloka.

Un Dāma ar melno cimdu atkal ķērās pie papīriem:

—    Marķīzam ir divas jaukas meitas no laulības ar barona de Mordjē atraitni, viņš ir bijis deputāts un gaida iecelšanu Francijas pēru kārtā. Pašreiz viņš ir Parīzē. Marķīzs ir labs

vīrs, labs tēvs, taču ir godkārīgs, un viņa panākumi kā oratoram liek viņam censties iegūt ministra portfeli.

Dāma ar melnu cimdu apklusa, brīdi domāja, tad turpināja:

—    Kas attiecas uz vikontu, tad viņš vēl arvien ir spēlmanis un paguvis jau notriekt Anglijā saņemto mantojumu. Viņam ir pamats notriekt savu mantu, — jaunā sieviete nočukstēja. — Viņš atgādina uz nāvi notiesāto, kas pirms soda bauda visus dzīves jaukumus.

Un Dāma ar melnu cimdu atkal sāka lasīt papīrus:

—   Ģenerāļa barona de Flāra-Rivinjī atraitne otrreiz apprecējusies ar Hektoru Lemblēnu un pagājušajā gadā, kā saka. nomirusi savā muižā Normandijas jūras krastā. Šī nāve ir noslēpumu pilna, un par šo notikumu klīst visdažādākās baumas.

Šis fakts pievērsa Dāmas ar melnu cimdu uzmanību.

—     Lemblēna kund/e mirusi naktī; viņas nāves brīdī klāt bijis tikai viņas vīrs. Viņas ķermenis tūlīt ielikts zārkā un nākamajā dienā nosūtīts uz Burgundiju, lai apglabātu ģimenes kapličā. Viņas pīšļi atdusas pils parkā Jonas departamentā, tāda paša' nosaukuma upes krastā. Pēc sievas nāves Hektors Lemblēns, kam viņa atstājusi visu savu milzīgo bagātību, dzīvo vientuļi un nekur neparādās sabiedrībā. Viņa dzīve visiem ir liels noslēpums.

Izlasījusi līdz beigām Hermaņa ziņojumu, Dāma ar melnu cimdu iegrima domās un nokāra galvu. Vairākas minūtes viņa domāja, tad pēkšņi pacēla galvu un teica:

—    Manu veco Hermani, es domāju, ka jāsāk ar šo.

—    Es domāju tāpat kā jūs, kundze.

—    Vai kapteinis ir Parīzē?

—    Vakar atbrauca.

—    Viņš dzīvo mirušā barona de Rivinjī viesnīcā?

—    Jā.

Jaunā sieviete piecēlās, piegāja pie loga un atvēra to.

Logs izgāja uz Svētā Mišela laukumu, no kura pavērās skats uz Parīzi abos Sēnas krastos. Bieza migla šajā klusajā nakts stundā klāja dižo pilsētu. Laukums bija tukšs.

Dāma ar melnu cimdu uzgūlās ar elkoņiem uz palodzes, ļaudama sīkajam lietutiņam un nakts vējam appūst savu seju;

likās, ka viņa grib apkampt visu šo milzīgo pilsētu, kuras apjomi ar katru dienu paplašinājās, un klusi nočukstēja:

—    Viņi ir tur.

Viņas acis iedzirkstījās, uz lūpām parādījās sāpju un naida pilns smaids. Tad viņa pēkšņi atskatījās, un Hermanis redzēja, ka viņas ilgais un skumjais skatiens kavējas pie noslēpumainās, ar melno šķidrautu pārklātās bistes.

XX

Nedēļu pēc mūsu aprakstītajiem notikumiem vienā no tiem jaukajiem ziemas rītiem, kuri liecina par tuvojošos pavasari, pa Malakē krastmalu uz strauja pusasiņu zirga jāja jātnieks. Viņam bija ne vairāk kā četrdesmit gadu, tomēr viņš izskatījās vismaz par desmit gadiem vecāks, jo viņa vaigi nokarājās, acis bija iekritušas, mati nosirmojuši.

Līdz zodam aizpogātie garie svārki, Goda leģiona rozete, kas greznoja svārku atloka pogcaurumu, apgrieztās ūsas un ķīļbārdiņa liecināja, ka viņš ir bijis virsnieks vai cilvēks, kas kalpojis karadienestā un saglabājis militāro stāju.

Soļus četrdesmit aiz viņa jāja kalps.

Jātnieks izklaidīgi skatījās apkārt un likās, ka tomēr neko neievēro. Nekad vēl cilvēks, kas iegrimis mokošās pārdomās, nav izskatījies tik drūms un nelaimīgs. Vai tas bija noziedznieks, ko nepārtraukti moka sirdsapziņas pārmetumi? To bija grūti noskaidrot.

Aizjājis līdz ielas stūrim, jātnieks pagriezās uz krastmalas pusi, vēl arvien iegrimis domās un vienaldzīgs pret visu apkārtni.

Divi viņam pazīstami jauni cilvēki, kas tāpat bija devušies izjādē, viņu sveicināja. Viņš sveicienu atņēma, taču neapstādamies jāja tālāk.

—    Nabaga Hektors! — viens no jaunekļiem nočukstēja. — Viņš vēl arvien nevar atgūties pēc sievas nāves.

Jaunie cilvēki devās uz Rojālas tilta pusi.

Jātnieks, izjājis uz Verncila ielas, apstājās pie lielas, vecas viesnīcas vārtiem, kuri viņa priekšā plaši atvērās. Viņš nokāpa no zirga, pameta pavadu sulainim, ātriem un nevienādiem soļiem šķērsoja pagalmu, uzkāpa pa kāpnēm un iegāja kabinetā, kurā mēdza pavadīt lielāko dienas daļu.

Šis jātnieks nebija neviens cits, kā Hektors Lemblēns, bijušais galvenā štāba kapteinis, marķīza Gontrāna de Lasī nogalinātā ģenerāļa barona de Rivinjī adjutants. Hektors apprecēja barona de Rivinjī atraitni, kuras meitas uzvārds bija de Šastenē.

Nams, kurā Lemblēns dzīvoja un kurā mēs redzējām viņu ieejam, kādreiz bija piederējis de Rivinjī, bet istaba, kurā Hektors pavadīja visu laiku, bija ģenerāļa darba kabinets. Pēc atgriešanās no Āfrikas šajā kabinetā viņš bija uzrakstījis testamentu, ar kuru iecēla savu sievu par vienīgo mantinieci.

Tātad pēc Martas nāves kapteinis dzīvoja Parīzē, noslēdzies savā vecajā mājā, no kuras izgāja tikai rītos, kad devās stundas vai divu stundu izjādē. Katru dienu kapteinis atgriezās vienā un tajā pašā laikā, pameta pavadu sulainim, ieslēdzās kabinetā, kur neviens pie viņa neiegāja, un palika tur visu dienu. Tikai pusdienu laikā viņš iegāja ēdamistabā, nosēdēja desmit minūtes pie vienam cilvēkam klātā galda, tad atkal atgriezās pie savām grāmatām aukstajā, tukšajā istabā, kur arī gulēja saliekamajā gultā.

Tajā dienā kā parasti kapteinis iekrita krēslā, atspiedās ar elkoņiem pret galdu un atbalstīja vājo un bālo seju rokās. Staltais kapteinis bija kļuvis tikai pats par savu ēnu un vientuļu veci, kura dzīve izskatījās pēc ilgas un mokošas agonijas.

Tā viņš nosēdēja vairākas minūtes, kad pēkšņi ienāca viņa kambarsulainis, nesdams uz sudraba paplātes vizītkarti.

—    Es nevienu nepieņemu, — ieraudzījis vizītkarti, Hektors Lemblēns asi noteica.

—      Kungs, — kambarsulainis teica un soli atkāpās, — apmeklētājs pieprasa, lai tiktu pieņemts; viņš saka, ka esot sens jūsu draugs.

—     Vai esat piemirsis, — kapteinis viņu dusmīgi pārtrauca, — es jau jums teicu, ka es nekad neesmu mājās.

—    Šis kungs, — sulainis iebilda, — redzēja, ka jūs atgriezāties.

Kapteinis pastiepa roku un paņēma no paplātes vizītkarti, uz kuras izlasīja:

„Majors Arlevs“

Tas bija krievisks uzvārds.

—    Es nepazīstu majoru. Palūdz, lai viņš uzraksta, kas viņam vajadzīgs.

Sulainis jau devās uz durvīm, kad kapteinis viņu apturēja.

—    Ieved majoru zālē, — viņš pavēlēja. — Es tūlīt iziešu.

Pēc piecām minūtēm, varbūt pakļaudamies kaut kādai dīvainai un neizskaidrojamai priekšnojautai, Hektors Lemblēns iegāja zālē, kur sastapa apmeklētāju.

Majors Arlevs bija apmēram sešdesmit gadus vecs gara auguma cilvēks; viņa bārda, tāpat kā mati, bija sirmi, pēc militāra parauga šūtie svārki — aizpogāti līdz zodam, bet pogcaurumā — ordeņa lentīte.

Viņš izturējās brīvi un lepni, ar krievu aristokrāta manierēm.

—    Atvainojiet mani, — viņš sacīja kapteinim, kurš bija norādījis uz krēslu pie kamīna. — Atvainojiet, ka es izmantoju melus, lai tiktu pieņemts.

—    Cienījamais… — kapteinis iebilda.

—     Bet es esmu braucis astoņsimt jūdzes no Pēterburgas tikai tādēļ, lai ar jums parunātu.

Kapteinis ieinteresēti paskatījās savā sarunu biedrā.

—     Mans vārds, kā arī mana persona, jums neko neizsaka, — majors teica. — Tāpēc atļaujiet stādīties priekšā: esmu grāfs Arlevs, krievu artilērijas virsnieks, Nikolajevas cietokšņa komandieris Kaukāzā.

Kapteinis paklanījās.

Majors, kas bija uzmanīgi viņu vērojis, turpināja:

—    Es pieskaršos ļoti tālai pagātnei; uzskatu, ka tas ir absolūti nepieciešams, lai izskaidrotu jums savas vizītes iemeslus.

—    Es klausos, — Hektors Lemblēns atbildēja.

—     Vai jūs nedienējāt par adjutantu pie ģenerāļa barona de Rivinjī? — majors vaicāja.

Kapteinis apjuka, un majors redzēja, ka izdzirdot šo vārdu, viņa seju pārklāja nāves bālums.

—    Jā, — Hektors atbildēja.

—    Un jūs apprecējāties ar viņa atraitni?

—    Viņa ir mirusi, — kapteinis neskanīgā balsī atteica.

—    Tieši sakarā ar nelaiķi ģenerāli es arī atbraucu, lai ievāktu no jums ziņas, kas man ir ārkārtīgi svarīgas.

—     Atļaujiet, — kapteinis viņu pārtrauca, jo atmiņas par baronu de Flāru Rivinjī viņu bija ļoti satraukušas. — Atļaujiet jums palūgt noteiktākus paskaidrojumus.

—    Tādā gadījumā uzklausiet mani, — majors sacīja.

Hektors piekrītoši pamāja.

—     Cienījamais kungs, — majors turpināja, — barons de Rivinjī 1834. gadā bija Francijas vēstniecības atašejs Pēterburgā.

—   Tajā laikā es vēl nebiju viņa adjutants, — Hektors Lemblēns vēsi piezīmēja.

—    Klausieties tālāk, — krievu muižnieks turpināja. — Ģenerālis, kā jūs zināt, bija drosmīgs un varonīgs cilvēks, īsts bruņinieks, kura acīs militārais dienests bija svēts. Mans žēlīgais un varenais monarhs imperators Nikolajs tajā gadā uzsāka jaunu karagājienu pret Šamilu un viņa čerkesiem un uzaicināja tajā piedalīties arī ģenerāli. Ģenerālis izlūdzās savam vēstniekam atļauju un pievienojās ģenerāļa kņaza K. vadītajai ekspedīcijai, kurā es biju galvenā štāba priekšnieks. Es to visu stāstu tāpēc, lai jūs zinātu, ka biju tuvu pazīstams ar ģenerāli de Rivinjī.

„Ko viņš īsti grib panākt?“ Hektors Lemblēns domāja, skatīdamies noslēpumainajā krievu virsniekā ar neizskaidrojamu nemieru.

Majors turpināja:

—    Šīs kampaņas laikā ar mani un ģenerāli notika visai dīvains un ļoti romantisks piedzīvojums.

Kādā naktī es komandēju vienību, kurai bija uzdots doties kalnos un rītausmā uzbrukt čerkesu nometnei. Ģenerālis gribēja mani pavadīt; viņš bija franču virsnieka formā ar vienīgo ieroci — zobenu.

Smēķēdams cigāru, viņš jāja man blakus. Nakts bija tumša, bez mēness. Mēs jājām pa gravu, kad pēkšņi krūmos nozibsnīja uguns, nosvilpa lode, un ģenerālis pakrita zem zirga, kas tieši pierē nāvīgi ievainots nogāzās gar zemi.

Es nobijos, ka arī ģenerālis ir nogalināts, taču viņš, sveiks un vesels, piecēlās un smaidīja.

—   Nekas, — viņš man teica, — lai gan bandīti nogalinājuši manu vislabāko zirgu, kāds man jebkad ir bijis.

Zirgs patiešām bija lielisks: ģenerālis to kā dāvanu bija saņēmis no paša imperatora Nikolaja.

Kamēr ģenerālim meklēja citu zirgu, pēc manas pavēles desmit kareivji metās uz turieni, no kurienes bija atskanējis šāviens: viņi pārmeklēja krūmus un atrada tajos tikai jaunu sievieti, kura turēja rokā vēl kūpošu karabīni, no kuras bija šāvusi uz ģenerāli.

Lāpu gaismā, ar kurām mēs apgaismojām sev ceļu, šī sieviete mums likās kā pārdahiska būtne. Tā nebija čerkesiete, bet, spriežot pēc apģērba, drīzāk gan pilsētniece no Maskavas vai Pēterburgas.

Mūsu izbrīns sasniedza kulmināciju, kad viņa, paskatījusies uz mani, franču valodā teica:

—    Atvainojiet mani, major; es neesmu krievu ienaidniece — es šāvu uz franču virsnieku, taču kļūdījos un, kā redzat, esmu izmisusi…

Kamēr viņa runāja, ģenerālis skatījās viņā, it kā pūlēdamies kaut ko atcerēties, tad pēkšņi nobālēja un iekliedzās. Ģenerālis laikam bija sievieti pazinis.

—    Major, — viņš man teica, — nejautājiet man neko, neprasiet paskaidrojumus, bet ļaujiet šai sievietei iet, kur viņa vēlas, un nedariet viņai neko ļaunu.

Es redzēju, kā viņš, sēdēdams zirgā, trīc; viņu pārņēmušais satraukums bija tik liels, ka es baidījos par viņa saprātu. Kas attiecas uz sievieti, ko neviens pat nebija iedomājies atbruņot, tad viņa nicinoši paskatījās uz ģenerāli un teica:

—    Izrādot pret mani tādu augstsirdību, jūs pieļaujat nopietnu kļūdu. Par to jūs pārliecināsieties pēc dažām dienām.

Viņa apbrīnojami graciozi man paklanījās un pazuda krūmu biezoknī.

Es biju satriekts un ar izbrīnu skatījos ģenerālī.

—    Major, — viņš man sacīja, — nekad man neprasiet, kas ir šī sieviete un kā varēja gadīties, ka es viņu sastapu te, tūkstoš jūdžu no vietas, kur viņu sastapu pirmo reizi.

—    Tomēr… — es nomurmināju.

—    Klusējiet I — viņš izmisīgi iesaucās. — Es neko nevaru teikt… vismaz tagad ne… vēlāk, varbūt Pēterburgā.

Un it kā nobijies, ka pateicis par daudz, ģenerālis piecirta zirgam piešus.

—    Aiziet! — viņš uzsauca.

Es redzēju, ka viņš pagrieza galvu, un man likās, ka viņš pēdējo reizi paskatās biezoknī, kur bija pazudusi dīvainā būtne.

—    Patiešām, — kapteinis Hektors Lemblēns pārtrauca majoru, — jūsu stāsts rada dīvainu iespaidu, vēl jo vairāk tādēļ, ka ģenerālis šo gadījumu nekad nav pieminējis.

Majors turpināja:

—    Es uzskatīju par savu pienākumu nekad sarunā nepieskarties šim notikumam. Kareivji, šīs neparastās satikšanās aculiecinieki, nesaprata franču valodu, kurā jaunā sieviete ar mums runāja, tāpēc tikai ģenerālis un es sapratām viņas vārdus. Viņa bija jauna un ļoti skaista.

Ekspedīcijas laikā es nekad ģenerālim neuzdevu nevienu jautājumu, nepateicu nevienu vārdu, kam būtu kāds sakars ar šo dīvaino notikumu.

Sešus mēnešus vēlāk mēs braucām atpakaļ uz Pēterburgu; ģenerālis bija saņēmis pavēli atgriezties Francijā un uzņemties pulka komandēšanu Āfrikā. Tajā laikā viņš vēl bija tikai brigādes ģenerālis.

Pirms aizbraukšanas ģenerālis, kas tolaik dzīvoja Ņevas krastmalā, uzlūdza mani uz tēju, paskaidrodams, ka gribot man uzticēt kādu noslēpumu.

Astoņos vakarā es ierados pie viņa. Viņš bija viens un gaidīja mani. Es nekad nebiju redzējis cilvēku, kas būtu vairāk sadrūmis un norūpējies par viņu. Viņš sniedza roku un no visas sirds paspieda manējo.

—   Klausieties, — viņš teica, lai gan mēs neesam sevišķi seni draugi, tomēr es domāju, ka varu rēķināties ar jūsu labvēlību.

—   Ģenerāl, — es viņu pārtraucu.

Liekas, ka viņš vēl šaubījās.

—   Un ar jūsu uzticību, — viņš piebilda.

—   O, protams! — es izsaucos.

—    Klausieties, — viņš turpināja, skumji uz mani paskatīdamies. — Es gribu jūs lūgt izdarīt man lielu pakalpojumu pirms manas aizbraukšanas no Krievijas, ko es, iespējams, atstāju uz visiem laikiem.

Kaut kas man lika nojaust, ka viņš ar mani grib parunāties par to dīvaino sievieti, ko mēs tik negaidīti bijām sastapuši Kaukāza kalnos, un es nebiju maldījies.

—   Major, — barons de Rivinjī sacīja, — vai jūs atceraties sievieti, kura uz mani šāva?

—   Jā, protams.

—   Šī sieviete, kura acīmredzot mani ļoti neieredz, pēc dažām dienām varbūt ieradīsies pie jums un palūgs sniegt par mani kādas ziņas.

Pie šiem vārdiem es sarāvos. Ģenerālis atvēra rakstāmgaldu un izņēma aizlīmētu aploksni un paciņu ar tūkstoš franku kredītbiļetēm.

—   Ja šī sieviete ierodas viena, — viņš teica, — tad jūs atdodiet viņai šo naudu un sadedziniet klātpielikto vēstuli…

—    Labi! Bet ja viņa neierodas viena?

—   Ja viņai līdzi būs bērns, kuram tagad vajadzētu būt apmēram divpadsmit gadu — blonda meitene ar zilām acīm, tad jūs vienalga atdodiet viņai paciņu ar divdesmit tūkstošiem franku, bet atstājiet bērnu pie sevis. Pēc tam, dārgais major, jūs

atveriet šo aploksni un mūsu draudzības vārdā rīkojieties precīzi saskaņā ar instrukcijām, kas sniegtas šajā vēstulē.

—   Zvēru jums.

Ģenerālis atkal paspieda manu roku un teica:

—    Sveiki, es aizbraucu rīt un nojaušu, ka mēs vairs nekad neredzēsimies.

Majors apklusa un paskatījās uz Hektoru Lemblēnu. Kapteinis bija bāls kā nāve; viņš baidījās, ka neskaidri nojauš, kas ir mazā meitene, kuru majors pieminēja.

XXI

Iestājās neilgs klusums. Beidzot Hektors Lemblēns, paskatījies savā sarunu biedrā, teica:

—     Līdz šim brīdim vēl neredzu, kas kopīgs var būt jūsu stāstītājam notikumam ar jūsu apciemojumu.

—   Jūs to tūlīt uzzināsiet. Pirms vairāk nekā trim mēnešiem es biju Pēterburgā un pat nedomāju par braukšanu uz Franciju, vēl jo vairāk tāpēc, ka sakarā ar ievainojumu, ko guvu pēdējā kaujā, man vajadzēja no armijas aiziet. Ir pagājuši jau divpadsmit gadi, kopš tā laika, kad ģenerālis de Rivinjī aizbrauca no Krievijas.

Pēkšņi kādu dienu man pieteica, ka kāda dāma un jauna meitene vēloties mani redzēt.

Es jau biju sācis pamazām aizmirst par ģenerāļa uzdevumu un mūsu piedzīvojumu Kaukāzā. Taču, ieraudzījis atnākušo dāmu, es sarāvos un iekliedzos. Tā bija viņa! Apmēram četrdesmit piecus gadus veca, vēl arvien skaista sieviete stāvēja kopā ar citu, gadus divdesmit trīs divdesmit četrus vecu sievieti, kuras skaistums mani apžilbināja, bet viņas sejas vaibsti man tūlīt atgādināja ģenerāli.

Māte bija ģērbusies pilsētnieces tērpā, bet jaunā meitene — kā zemniece. Abas acīm redzami cieta lielu trūkumu.

Vecākā sieviete lepni paskatījās uz mani un vaicāja:

—   Vai jūs atceraties baronu de Rivinjī?

—   Jā, — es atbildēju.

Es atvēru skapi un sākumā izņēmu naudas paciņu, bet pēc tam arī vēstuli, ko man vajadzēja atvērt tikai tajā gadījumā, ja noslēpumainā sieviete ierastos jaunas meitenes pavadībā.

Lūk, šīs vēstules saturs:

„Rīt, bet varbūt arī pēc desmit gadiem, sieviete, kura uz mani šāva Kaukāzā, aizvedīs jums mūsu bērnu. Ja tas notiks, tad nosūtiet māti uz viņas dzimteni un necentieties uzzināt, kas viņa tāda ir; pasargiet bērnu un atvediet viņu pie manis uz Parīzi, iepriekš ar vēstuli mani par to brīdinot. Ja es līdz tam laikam būšu miris, tad tomēr atbrauciet un dodieties uz Rivinjī pili Normandijā.

Tur jūs atradīsiet naudu, ko esmu novēlējis savam bērnam.

Ieejiet manā guļamistabā, atbīdiet ozolkoka gultu ar sarkano aizkaru un saskaitiet parketa kvadrātus zem alkova. Astotais kvadrāts pa kreisi tuvāk sienai, ja sāksiet skaitīt no gultas galvgaļa, pārklāj slepenu glabātuvi. Izņemiet kvadrātu un zem tā atradīsiet dzelzs lādīti.

Tajā ir mantība, kas pieder manam bērnam un kam nav nekāda sakara ar to mantību, ko es pārvaldu visas Francijas acīs. Turklāt lādītē ir dažas jaunas instrukcijas, un es jums būšu ļoti pateicīgs, ja jūs tās .izpildīsiet.

Jums uzticīgais barons dc Rivinjī“

Beidzis stāstījumu, majors paskatījās uz kapteini Lcmblēnu.

—   Tagad jūs saprotat? — viņš vaicāja.

Kapteinis bija ārkārtīgi bāls un klusēja.

—     Pirms braukšanas uz Franciju, — majors turpināja, — es gribēju uzzināt, kas noticis ar ģenerāli, un man paziņoja par viņa apprecēšanos un nāvi, bet pēc tam arī par to, ka mirusi viņa sieva, par kuru jūs sērojat. Tagad jūs saprotat, ka ir pilnīgi dabiski, ja es griežos pie jums.

Majors turpināja uzmanīgi vērot Hektoru Lcmblēnu, uz. kura pieres parādījās auksti sviedri.

—    Cienījamais kungs, — beidzot kapteinis dzestri sacīja, — tas ko jūs man pastāstījāt, ir ārkārtīgi dīvaini.

—   Jums taisnība.

—   Vēl jo vairāk tāpēc, — Hektors Lemblēns turpināja, — ka barons de Rivinjī, ar kuru es biju ļoti draudzīgās attiecībās, kā arī baronese, kura pēc tam mantoja viņa īpašumu un pēc kuras savukārt es saņēmu mantojumu, nekad man neko tamlīdzīgu netika stāstījuši.

Majors sarauca uzacis un teica:

—    Man ir pierādījumi par manu vārdu patiesumu. Pirmkārt, ģenerāļa meita ir Parīzē, otrkārt, manās rokās ir vēstule, ko viņš man, aizbraukdams no Pēterburgas, atstāja. Es domāju, ka jums vajadzētu labi pazīt viņa rokrakstu?

—    Un kā vēl! — kapteinis atbildēja.

Majors atpogāja svārkus, izņēma vēstuli, par kuru tikko bija runājis, un nolika to Hektora Lemblēna priekšā.

Tas patiešām bija ģenerāļa rokraksts.

—    Ja jūs man parādītu godu un kopā ar mani šovakar paēstu vakariņas…

Kapteinis ar noraidošu žestu pauda atteikšanos.

—    … Tad jūs redzētu ģenerāļa meitu.

—    Diemžēl, — Hektors Lemblēns klusi nočukstēja, — sēras, kas ir manā sirdī, nepieļauj nekādus apciemojumus…

—    Labl-majors pikrita. — Mēs atbrauksim pie jums.

—    Šeit? — kapteinis satraukti iesaucās.

—   Šeit, — majors vienkārši atkārtoja.

—    Bet ko gan es varu izdarīt ģenerāļa meitas labā?

Hektors Lemblēns ar grūtībām izrunāja šos vārdus.

—    Jūs varat viņai atdot viņas īpašumu.

—    Bet vai šis īpašums patiesi pastāv?

—   Jūs redzējāt, kas rakstīts vēstulē.

—   Tad jūs gribat braukt uz Rivinjī?

—    Es ar to rēķinos.

—    Mans pārvaldnieks jūs pavadīs, — Lemblēns noteica.

—    Nē, — majors iebilda, — jūs pats mani pavadīsiet.

—    Es?! — kapteinis ar šausmām iesaucās. — Es?!

—    Vai tad jums ir kāds nopietns iemesls atteikties?

—   Tikai viens: tur nomira mana sieva, — kapteinis nedroši sacīja.

Taču majors piederēja pie tiem cilvēkiem, kuriem piemīt spējas sev pakļaut citus. Viņš ar savām pelēkajām acīm cieši skatījās kapteinī, kurš neizturēja šo skatienu un nodrebēja.

—    Iespējams, — majors Arlevs turpināja, — ka kopā ar banknotēm lādītē ir arī dokumenti, kas attiecas uz ienākumiem, kādi akti un citi papīri, kuru atklāšana var prasīt zināmas formalitātes, un tāpēc jūsu klātbūtne Rivinjī pilī ir nepieciešama.

—    Tomēr…

—    Es redzu, — majors viņam neļāva runāt, — ka jaunajai meitenei, ar kuru gribu jūs iepazīstināt, vajadzēs laist darbā savu daiļrunību… un viņa no tā neatteiksies.

Likās, ka kapteinis izcīna iekšēju cīņu; viņš sarāvās, izdzirdis majora Arleva vārdus.

—   Es neprasu, lai jūs brauktu pie manis uz vakariņām, bet atbrauciet ap deviņiem. Mēs būsim vieni.

—    Es aizbraukšu, — Hektors Lemblēns atbildēja, pakļaudamies šī cilvēka pavēlošajam tonim, kuru viņš centās padarīt laipnāku un maigāku ar izteiksmes formu.

Majors piecēlās un atvadījās, bet kapteinis streipuļodams pavadīja viņu līdz durvīm.

Pēc piecām minūtēm krievu muižnieka kabriolets izbrauca no pagalma, bet kapteinis pilnīgā nespēkā atkrita krēslā.

—    O, sirdsapziņas pārmetumi, sirdsapziņas pārmetumi! — viņš čukstēja.

Kapteinis ieslēdzās savā kabinetā. Vairākas stundas viņš sēdēja, iegrimis domās, vienā punktā vērdamies, galvu rokās iespiedis un niknumā raudādams. Tad viņš piecēlās un sāka ātriem un nevienādiem soļiem staigāt pa istabu, burzīdams rokās uz galda izsvaidītos papīrus, un no viņa krūtīm izlauzās izsaucieni, kas atgādināja ne īsti vaimanas, ne īsti niknuma izpausmi.

—    Ak, sirdsapziņas pārmetumi… sirdsapziņas pārmetumi, — viņš nomāktā balsī atkārtoja.

Vai ģenerāļa barona de Rivinjī asiņainā ēna bija nostājusies viņa priekšā un pārmeta par savu nāvi, par apsmieto godu, par sievu, par nolaupīto bagātību? Vai arī kapteiņa Hektora Lemb-

lēna sirds bija tā nocietējusi, ka, lai to iekustinātu, bija nepieciešami daudz šausmīgāki sirdsapziņas pārmetumi, nekā atmiņas par pirmo noziegumu, kuru viņš vēl bija pastiprinājis, iegūstot ģenerāļa sievu un mantību, jo tikai pēc Martas nāves viņu pārņēma noslēpumainas mokas un šausmīga grūtsirdība, kas pārvērta visu viņa dzīvi un pilnīgi pārņēma viņu pašu?

Kādu jaunu noziegumu bija izdarījis šis cilvēks?

Visa diena pagāja šausmīgā iekšējā cīņā, kas izsūca visus viņa spēkus.

*         * *

Kad pienāca vakars, kapteinis vēl nezināja, vai viņam pietiks vīrišķības doties pie majora Arlcva. Kaut kāda priekšnojauta sacīja, ka viņš dodas pretī jaunām mocībām, taču ziņkāre, nezināmā alkas viņu pamudināja pieņemt majora uzaicinājumu.

„Nu labi!“ viņš sev sacīja. „Man ir tā jārīkojas… tas ir nepieciešami. Varbūt, ka nolīdzinot savu vainu, kaut arī daudz par vēlu, es iegūšu iekšēju mieru.“

Šīs domas vadīts, kapteinis Hektors Lemblēns ap astoņiem vakarā apģērbās un pavēlēja piebraukt karieti. Precīzi deviņos viņš ieradās pie majora Arleva.

Pēc ierašanās Parīzē majors bija apmeties mazā namiņā Sentonoras priekšpilsētā. Ar spožām tresēm izšūtā livrejā ģērbies šveicars kapteiņa ekipāžas priekšā atvēra abas vārtu puses, un tā iebrauca pagalmā. Divi livrejās tērpti sulaiņi nolaida Hektora Lemblēna karietes pakāpienu un paņēma viņa vizītkarti.

Paskatījies vizītkartē, viens no sulaiņiem teica:

—    Cienījamais kungs, grāfs jūs gaida.

Tātad majors Arlevs bija grāfs.

Izkāpis no karietes, kapteinis sekoja sulainim, kas viņu aizveda uz viesnīcas pirmo stāvu.

Tās bija mājīgas telpas, kādas vienīgi sievietes prot iekārtot dažās dienās. Kāpnes bija izdaiļotas ar ziediem un citrusaugiem, sienas apgleznotas līdzīgi Pompejas villām.

Kapteinis izgāja cauri ziemas dārzam un apstājās pie ieejas jaukā buduārā, ko apgaismoja no griestiem nolaižama alebastra lampa; buduārā viņš sastapa veco viru un jaunu meiteni.

Vecais vīrs nebija neviens cits, kā krievu majors grāfs Arlevs. Bet kas attiecas uz jauno sievieti, kura sēdēja viņam blakus, tad, tiklīdz kapteinis uz viņu paskatījās, viņš sarāvās un pārsteigts apstājās. Viņa bija brīnišķīgi skaista, un šajā skaistumā bija kaut kas valdzinošs un ārpuspasaulīgs, kas stipri samulsināja Hektoru Lemblēnu. Taču, lai kā viņš ieskatījās šīs sievietes vaibstos, tie viņam nespēja atgādināt ģenerāļa Rivinjī vīrišķīgos sejas vaibstus.

Ieraudzījis ienākušo kapteini, majors piecēlās un pagājās pretī.

—    Pateicos jums, kapteini, jūs esat precīzs kā īsts karavīrs, — viņš sacīja, paskatīdamies sienas pulksteni, kura rādītāji norādīja tieši uz deviņiem.

Kapteinis ienāca nedrošiem soļiem, it kā, ieraugot šo sievieti, viņš būtu zaudējis pēdējās jau tā stipri iedragātā saprāta paliekas; viņš nomurmināja dažus sasveicināšanās vārdus un apsēdās majora piedāvātajā krēslā.

Jaunā sieviete paskatījās uz viņu ar savu mirdzošo skatienu un klusēdama atbildēja viņa mājienam.

—     Kapteini, — majors vaicāja, norādīdams uz jauno sievieti, — vai jums neliekas, ka šī dāma ir līdzīga ģenerālim?

Kapteinis nezināja, ko atbildēt.

—     Patiešām… man liekas… ļoti iespējams… — viņš stostījās.

Jaunā sieviete bija ģērbusies pilnīgi melnā tērpā un vienā viņas rokā bija uzvilkts melns cimds, kas ārkārtīgi izbrīnīja Hektoru Lemblēnu.

—     Kapteini, — grāfs Arlcvs turpināja, — šorīt jūs atteicāties mūs pavadīt uz Rivinjī pili, vai ne?

Šie vārdi pilnīgi samulsināja kapteini.

—   Jā… patiešām… es nezinu… — viņš murmināja.

—     Ak, — Dāma ar melnu cimdu iesaucās, pievērsdama viņam savas zilās acis, kurām piemita spēcīgs un noslēpumains valdzinājums, — jūs nedrīkstat mums atteikt.

—    Es braukšu, — Hektors atbildēja.

Viņa balsī bija saklausāma verga padevība savam kungam.

Kapteinis pavadīja vairāk nekā stundu Dāmas ar melnu cimdu buduārā.

Tas, kas šajā stundā notika, kapteinim likās kā miglains sapnis, kura patiesā jēga viņam nebija aptverama. Viņš runāja un klausījās, neko nesaprazdams.

Kapteinis Hektors Lemblēns pilnīgi padevās sievietes pievilcīgumam, kas viņu apbūra un pakļāva verdzībā, tvēra katru viņas lūpu kustību un sāka izjust tās liktenīgās mīlestības pirmās lēkmes, kura jau sen bija pārņēmusi pulkveža Leona dēla Armāna jauno sirdi.

Sienas pulksteņa sitieni izrāva kaptieni no viņa tikumiskā sastinguma.

Pulkstenis bija nositis desmit; viņš piecēlās un atvadījās.

—   Tātad parīt, kapteini, — majors sacīja, — mēs brauksim uz Rivinjī.

—    Es jūs gaidīšu.

Kapteinis goddevīgi paklanījās Dāmai ar melnu cimdu un kopā ar majoru, kas viņu pavadīja līdz nama kāpnēm, izgāja nevienmērīgā solī, kā cilvēks, kas ir stipri noreibis.

—    Uz mājām, — viņš uzsauca kučierim.

Majors atgriezās buduārā, kur viņu gaidīja Dāma ar melnu cimdu, un šie divi cilvēki, kurus mēs jau sastapām vecajā mājā Svētā Mišela laukumā, palika aci pret aci.

—    Mans labais Hermani, — jaunā sieviete teica, skatīdamās uz majoru Arlevu. — Cilvēks, kas tikko no šejienes izgāja, ir liels noziedznieks.

—    Pilnīgi pareizi, — majors piekrita.

—    Viņš izdarījis vēl smagāku ļaundarību, nekā tā, par kuru es viņu gribu vajāt bez žēlastības: viņš nogalinājis savu sievu.

Majors izrādīja savu izbrīnu un šausmas.

—    Rivinjī pilī, — Dāma ar melnu cimdu turpināja, — kur mēs esam visu sagatavojuši, lai nospēlētu šausmīgu komēdiju, kuras upuris būs viņš, mēs saņemsim pierādījumus tam, par ko es runāju.

—    Kur jūs tos dabūsiet?

—    Mans nabaga draugs, — jaunā sieviete turpināja, auksti pasmaidīdama, — jūs esat jauns un nepieredzējis, neraugoties uz saviem sirmajiem matiem. Vai tad jūs neievērojāt, ka, pateicoties spēkam, kas piemit manam skatienam, es uz šo cilvēku atstāju dīvainu iespaidu. Vai jums neienāk prātā, ka šis cilvēks pēc nedēļas mani iemīlēs un lūgšanā izstieptām rokām kritīs pie manām kājām?

—    Patiesi, — majors pārliecināti noteica.

—    Vai tad sieviete nevar piespiest vīrieti, kas viņu mīl, atklāt visus savas sirds noslēpumus, kuri beidzot viņu novedīs līdz ešafotam?

—    Jums taisnība, cienījamā kundze.

—    Šis cilvēks kaisles brīdī man izstāstīs visu, tad jūs redzēsiet.

Un šīs dīvainās sievietes bālajās lūpās pazibēja velnišķīgs smaids.

—    Viņš būs mans! — viņa nočukstēja.

XXII

Trīs dienas pēc kapteiņa Hektora Lemblēna tikšanās ar majoru Arlevu un Dāmu ar melnu cimdu vēlā vakarā Rivinjī pils pagalmā iebrauca pasta kariete.

Vecā normandiešu pils, kurā Marta de Šastenē bija mīlējusi un cietusi un no kuras gadu vēlāk iznesa viņas līķi, bija drūma un klusa kā visas saimnieku pamestas mājas. Daži pilī dzimušie kalpotāji tur dzīvoja arī tagad bez tagadējā īpašnieka klātbūtnes.

Viņi bija ārkārtīgi izbrīnīti, ieraugot atbraukušo kapteini, kas bija bāls, novājējis, gandrīz pilnīgi nosirmojušiem matiem, pārvērties par večuku.

Taču tie, kas kapteini bija redzējuši pirms trīs dienām, tas ir, laikā, kad viņš satikās ar grāfu Arlevu, un redzētu viņu tagad, pamanītu viņā milzīgas pārvērtības. Kapteiņa nogurusī un apmākusies seja, kas pirms tam bija atspoguļojusi slimīgu vāju

mu, tagad pauda šim staigājošajam līķim tik nedabisku drudžainu enerģiju. Viņš arvien vēl bija bāls un vājš, kaut viņa acīs bija redzama apņēmība un stāvs bija iztaisnojies.

Viņš izkāpa no karietes un devās uz lielo zāli, kur pavēlēja ierasties pils pārvaldniekam. Rivinjī pils pārvaldnieks bija vecs kalpotājs, kura laikā bija dzimis mirušais ģenerālis. Viņš vēl arvien apraudāja mirušo ģenerāli un reizē ar viņu izbeigušos seno Flāra-Rivinjī dzimtu, kuras pēdējā atvase bija gājusi bojā no marķīza Gontrāna de Lasī zobena.

Pārvaldnieks Hektoru Lemblēnu neuzskatīja par kungu, bet tikai par tirānu, kuru piecieta un kura pavēles izpildīja precīzi, taču bez mazākās centības.

—    Pjēr, — kapteinis viņam sacīja, — šovakar es gaidu ciemiņus no Parīzes… Viņi drīz atbrauks.

Pārvaldnieks paskatījās uz Hektoru Lemblēnu un tik labi notēloja izbrīnu, ka kapteinis noticēja.

—     Jūs izrīkojiet, lai viņi pilī tiktu pienācīgi uzņemti, — Hektors turpināja.

—     Klausos, cienījamais kungs, — pārvaldnieks paklanījies sacīja.

Kapteinis uzkāpa pirmajā stāvā, iegāja zālē, kura veda uz laukumiņu, no kura pa kāpnēm varēja nokJūt pie klintīm; tās bija tās pašas kāpnes, pa kurām, kā lasītājs atcerēsies, baronese Marta de Rivinjī krēslā bija bieži kāpusi uz uzrauga Martēna posteni.

Kapteinis izgāja cauri zālei, nonāca uz laukumiņa un atspiedās ar elkoņiem pret margām. Tur viņš iegrima atmiņās. Pie viņa kājām okeāns atkārtoja savu mūžīgo monotono dziedājumu.

Starp okeānu un viņu augšup vijās stāva un līkumaina taciņa, pa kuru viņš kādreiz katru nakti bija kāpis uz pili, lai apkamptu savu dievināto Martu, kura satraukta un trīcoša viņu gaidīja. Tolaik viņš bija laimīgs.

Tā viņš, seju plaukstās iespiedis, aizvadīja divas garas stundas, pārdzīvojot pagātni, kas, likās, arvien vēl viņam uzsmaida, un aizmirstot nebeidzamu moku pilno tagadni.

—   C), Marta, Marta! — viņš izmisumā vairākas reizes nočukstēja.

Tad viņš pēkšņi piecēlās, it kā viņa iedragāto saprātu būtu apgaismojusi pēkšņa un briesmīga doma.

„Nē, nē,“ viņš sev sacīja, „viņi nedrīkst kopā ar mani ieiet Martas istabā. Kas to var zināt…“

Viņa ķermenim pārskrēja trīsas.

„Kas to var zināt,“ viņš turpināja, „varbūt esmu tur atstājis kādu pierādījumu, kādas pēdas?“

Un kapteinis, no satraukuma sasārtis, atmeta drūmās domas, iegāja zālē un parāva zvana aukliņu. Ieradās kambarsulainis.

—   Žermēn, — kapteinis pavēlēja, — sameklē atslēgu saišķi: tas ir karietes kravas daļā. Un atnes man sveci.

Kalpotājs izgāja, bet kapteinis Hektors Lemblēns, atbalstījies pret kamīnu, gaidīja viņa atgriešanos. Enerģija, kas viņa sejā bija atspoguļojusies, ienākot pilī, izgaisa. Viņu atkal pārņēma šaubas, un viņš juta, ka tikai no domas par to, ka viņš var ieiet sievas istabā, viņu pārņem šausmu drebuļi.

Kambarsulainis atgriezās.

—    Lūk, atslēgas, — viņš sacīja.

—   Labi, — kapteinis asi atcirta. — Ej, man no tevis vairs neko nevajag.

„Kungs galīgi sajucis,“.^.Zermēns nodomāja, nolika sveci un atslēgas uz galda un aizgāja.

Lai izskaidrotu, kāpēc kapteinim bija vajadzīgas atslēgas, jāatgriežas pie notikumiem, kuri Rivinjī pilī norisinājās pirms gada, tas ir, pie Martas nāves.

*         * *

Lcmblēna kundze jau sen bija slima; viņa manāmi novājēja un bija bāla, taču nevienam neienāca ne prātā, ka viņa varētu drīz nomirt.

Kādu vakaru janvāra beigās viņa likās vārgāka nekā parasti un ātri aizgāja uz savu istabu. Lemblēns gribēja kopā ar Žermēnu pavadīt nakti pie sievas gultas. Zcrmēns nebija no veca-

jicm Rivinji pils kalpotājiem; viņš bija jauns cilvēks, ko kapteinis bija pieņēmis darbā tikai pirms dažiem mēnešiem.

Naktī pils kalpotāji bija redzējuši, ka 2crmēns vairākas reizes ieiet un iznāk no istabas, bet no rīta pēkšņi atskanēja izmisīgi kliedzieni. Žcrmēns bāls un pie visām miesām trīcēdams izskrēja no guļamistabas un kliedza:

—    Kundze nomira! Kundze nomira!

Apjukušie dienestnieki skrēja uz mirušās kundzes istabu, taču uz sliekšņa viņi ieraudzīja vīru, kurš viņus nelaida iekšā un kliedza:

—     Prom! Atstājiet mani ar viņu vienu… līdz pēdējai stundai… līdz pēdējai minūtei…

Hektora Lemblēna apģērbs bija saburzīts, acis klīda uz visām pusēm, mati stāvēja gaisā.

Kas tajā naktī, nākamajā dienā un nākamajā naktī bija noticis mirušās kundzes istabā? Rivinjī pils dienestnieki to nekad neuzzināja. Hcktors vēlējās savu sievu ieguldīt zārkā un apglabāt tikai pats, izmantojot vienīgi Žermēna palīdzību.

Kalpotāji bija redzējuši, ka Marta ieiet savā istabā, lai liktos gulēt, bet kopš tā brīža viņu vairs neredzēja pat mirušu.

Kad zārks bija iznests no istabas, Žermēns rūpīgi aiztaisīja visus logus un noslēdza durvis, bet kapteinis aizbrauca un atslēgas paņēma sev līdzi. Kopš tā laika neviens cilvēks nebija pārkāpis guļamistabas slieksni, aiz kura neapšaubāmi bija norisinājusies noslēpumaina un šausmīga drāma.

Un tagad, lai ieietu šajā istabā, Hektors Lemblēns 2ermēnam bija pavēlējis atnest atslēgas un sveci.

*         * *

Kad sulainis izgāja, kapteinis ilgāku brīdi neiedrošinājās izkustēties no vietas, bet trīcēdams stāvēja un nezināja, ko darīt.

„Un tomēr,“ viņš sev vaicāja, „tas ir nepieciešami.“

Satvēris sveci un atslēgas, viņš nedrošiem soļiem devās uz durvīm.

Lai nokļūtu istabā, kurā bija mirusi Lemblēna kundze, vajadzētu iziet no zāles un iet pa gaiteni, kas ar loku gāja cauri

visai pilij, savienojot abas tās daļas. Ja kāds redzētu kapteini ar sveci rokā ejam pa drūmo un tukšo gaiteni, tad noturētu viņu par rēgu, tik bāls un nomākts viņš bija.

Jo tuvāk Hektors Lemblēns nāca liktenīgajām durvīm, jo vairāk juta, ka viņa sirds pamirst un seju pārklāj auksti sviedri. Kad viņš nonāca līdz slieksnim un sāka meklēt vajadzīgo atslēgu, lai atslēgtu durvis, viņu sagrāba tāds drudzis, ka sveces liesmiņa sāka mirgot, un svece, izslīdējusi no viņa rokas, nokrita zemē un nodzisa.

Māņticīgu šausmu pārņemtajam kapteinim likās, ka pati mirušā izrāvusi sveci no viņa rokas un ar savu auksto elpu to nopūtusi.

Kapteinis klusi iekliedzās un metās bēgt.

Gaiteņa galā viņš sastapa Zermēnu, kas viņam palīdzēja noturēties kājās.

—    Cienījamais kungs, — sulainis goddevīgi sacīja, un viņa balsī skanēja slēpts izsmiekls, — jūs rīkojaties neuzmanīgi, vēlēdamies atmodināt šausmīgās atmiņas.

—    Klusē… klusē! — pilnīgi apjukušais kapteinis čukstēja.

Atbalstījies pret sulaiņa roku, viņš iegāja zālē un galīgi satriekts iekrita krēslā.

Vairākas minūtes kapteinis Lemblēns bija tādā kā transā, iegrimis pats sevī; viņam iestājās tāds spēku zudums, ko noteikt un aprakstīt cilvēku valodā nav iespējams. Tad, nepievērsdams uzmanību sulaiņa klātbūtnei, viņš sāka skaļi raudāt.

—     Ak, Marta, Marta! — viņš dvēseli plosošā balsī atkārtoja.

Sulainis viņu apklusināja.

—     Kungs, — viņš čukstēja, — jūs rīkojaties neprātīgi un galu galā sevi nobeigsiet.

Kapteinis pacēla galvu.

—    Klusē! Klusē! — viņš šausmās izdvesa.

—     Taču kungs aizmirst, — Zermēns turpināja viņu klusi pierunāt, — ka viņš šovakar gaida ierodamies majoru Arlevu un viņa audžumeitu.

Dzirdot šos vārdus, kapteinis sarāvās un pielēca kājās.

—     Tagad ir astoņi, — Žermēns turpināja. — Ļoti iespējams, ka majors ieradīsies pirms pusnakts… Kungs nedrīkst raudāt un izskatīties satraukts, tas var radīt aizdomas…

—    Tev taisnība, — kapteinis sacīja. — Es gribu izskatīties mierīgs un būšu tāds… — un viņš sāka soļot pa zāli.

—    Žermēn, — viņš pēkšņi sacīja, — kad ieradīsies majors, tu viņu ievedīsi apakšstāva lielajā zālē: man jānomierinās.

Nepaspēja kapteinis pateikt šos vārdus, kad atskanēja braucošas karietes troksnis, zirgu pakavu klaboņa un zvaniņu šķindēšana.

—    Lūk, arī viņi, — Žermēns iesaucās.

—    Ak Kungs! — kapteinis dobjā balsī noteica un paskatījās uz sevi spogulī.

Viņš atkāpās, izbijies pats no sevis, tik bāls un briesmīgs viņš izskatījās.

Žermēns devās uz durvīm.

—    Nomierinieties, kungs, nomierinieties, — viņš aizejot teica. — Es iešu sagaidīt majoru.

Atbraucis patiešām bija majors Arlevs un Dāma ar melnu cimdu.

Žermēns jau bija pils pagalmā, kad kučieris, veikli piebraucis pie galvenās ieejas, ar grūtībām apturēja zirgus.

Žermēns atvēra karietes durvis un pirmais izturēja jaunās sievietes caururbjošo skatienu. Viņa pasniedza sulainim melnā cimdā ietērptu roku un, atbalstījusies pret viņa roku, izkāpa no karietes.

—    Vai jūsu kungs jau ir atbraucis? — majors vaicāja.

—    Jā, cienījamais kungs…

Žermēns paklanījās, un Dāma ar melnu cimdu pamanīja noslēpumainu smaidu, kas pārslīdēja viņa lūpām.

—   Atgriešanās Rivinjī ir stipri satraukusi kungu, — sulainis nočukstēja.

—    Ā! — Dāma ar melnu cimdu iesaucās.

Majors piedāvāja viņai savu elkoni; šajā brīdī pienāca vecais pārvaldnieks Pjērs. Saskaņā ar seno etiķeti, ko no saviem kalpotājiem bija prasījis mirušais ģenerālis, viņš bija ģērbies parādes livrejā.

—   Ja majora kungs, — pārvaldnieks sacīja, uztvēris titulu, ar kādu Žermēns bija uzrunājis veco kungu, — man sekotu uz zāli, tad kapteiņa kungs…

—    Kapteiņa kungs nokāpa lejā, — Žermēns asi sacīja. — Viņš ģērbjas.

Un sulainis, kuram acīm redzot maz interesēja pārvaldnieka rūpes izpildīt savus pienākumus, paņēma no Pjēra rokas sveci un pa priekšu atbraucējiem devās uz pils pieņemšanas zāli. Tur majors un viņa jaunā ceļabiedre apsēdās un, gaidīdami Hektoru Lemblēnu, ar interesi aplūkoja drūmo, lielo zāli, kas bija vesela poēma — skumja un melanholiska. Melnkoka paneļi, lielas durvis, tumšas tapetes, pie sienām izbalējuši ģerboņi — viss liecināja par panīkumu, kādā bez saviem īstajiem saimniekiem bija nonākušas vecās telpas, kurās vairākus gadus slimībā un sirdsapziņas pārmetumos bija nodzīvojusi priekšlaicīgi un noslēpumaini mirusī jaunā sieviete.

„Nabaga sieviete,“ Dāma ar melnu cimdu nodomāja un nopūtās.

Majors un viņa, kas sevi dēvēja par ģenerāļa barona de Rivinjī meitu, klusēdami saskatījās, it kā baidīdamies viens otram pateikt savus iespaidus, un turpināja gaidīt.

Beidzot smagi un nevienādi soļi, kas liecināja par kapteiņa iekšējo satraukumu, vēstīja, ka viņš nāk. Patiešām, viņš parādījās uz sliekšņa un uz brīdi apstājās, it kā vīrišķība un spēki viņu būtu atstājuši. Taču augstākās sabiedrības cilvēks pārvarēja vājumu, piegāja pie jaunās sievietes un sveicināja viņu ar īsta džentlmeņa pieklājību.

—    Cienījamais kungs, — majors sacīja, atbildēdams uz saimnieka sveicienu, — jums jāpiekrīt, ka mēs esam akurāti, neraugoties uz šausmīgo ceļu, pa kuru mums nācās braukt.

—    Jūs esat precīzs, kā jau armijas cilvēks, un tas manī nerada izbrīnu, — Hektors Lemblēns atbildēja. Taču jūsu ceļabiedres vīrišķība pelna izbrīnu.

To sacīdams, kapteinis paskatījās uz Dāmu ar melnu cimdu un atkal sajuta, ka tāda kā elektriskā strāva izskrēja cauri viņa ķermenim gluži tāpat, kā tas bija noticis tad, kad viņš pie šīs sievietes iegāja pirmo reizi. Dīvainās sievietes lielās, zilās acis

raudzījās viņā mierīgas, vēsas, ironiskas un tajā pašā laikā ļoti valdzinošas.

Kapteini atkal pārņēma drudžaina sajūta, mēma sajūsma, kādu pirms trim dienām viņā bija iedvesusi Dāma ar melnu eimdu. Viņš jau bija beidzis trīcēt un bailes bija pārgājušas; viņš skatījās uz viņu, klausījās viņā, baudīdams viņas balss skaņu un izjuzdams dīvainu tīksmi no viņas skatiena, aizmirsdams, ka pirms stundas atmiņu nomākts bija raudājis kā bērns.

Atnāca pārvaldnieks un ziņoja, ka vakariņu galds uzklāts.

Kapteinis piedāvāja viešņai elkoni un aizveda viņu uz ēdamistabu. Veselu stundu kapteinis aizmirsa sirdsapziņas pārmetumus un sāka jau sajust neskaidras cerības. Taču majora vārdi viņu pēkšņi atgrieza drūmajā īstenībā.

—     Kapteini, — pieceldamies no galda, majors sacīja, — atļaujiet mums tagad iet un paskatīties uz lādīti, kas minēta ģenerāļa vēstulē, vai tā vēl arvien ir agrākajā vietā?

Hektors Lemblēns sarāvās, un bālums, kas kādu laiku bija izzudis, atkal ieplūda viņa sejā, jo istaba, kurā lādīte atradās, bija tā pati, kurā bija mirusi Marta un kurā viņš pirms dažām stundām nebija iedrošinājies ieiet.

XXIII

Atstāsim pagaidām majoru Arlcvu, Dāmu ar melnu cimdu un kapteini Hektoru Lemblēnu, kuri gatavojas ieiet mirušās Martas de Šastenē istabā, un atgriezīsimies Parīzē.

Ilgu laiku pēc Fūlmenas pēdējā viesa aizbraukšanas mūsu jaunais draugs Armāns Leons pamodās no smaga, dziļa miega un izbrīnījies skatījās sev apkārt.

Sākumā viņš neapjēdza, kur atrodas: vieta, kurā viņš pats nezināja kā nokļuvis, bija lieliska guļamistaba. Viņš gulēja uz dīvāna un bija apsegts ar kašmira šalli. Viņam likās, ka istabā neviena nav. Pēdējie saules stari apgaismoja istabu; pulkstenis uz kamīna rādīja pusseši. Armāns bija nogulējis piecpadsmit stundas.

„Kur es esmu?“ viņš sev vaicāja.

Viņš sāka atcerēties, kas vakar noticis, un pamazām visu saprata.

„Vakar,“ viņš domāja, „es ēdu vakariņas, dzēru… Kur es ēdu vakariņas?.. Jā, ziemas dārzā ar Moricu, Malvīni un Ninī Pompadūru… pie Fūlmenas… Mani piedzirdīja… es apreibu… mani, droši vien, kaut kur pārnesa…“

Viņš piecēlās sēdus un atkal pavērās apkārt. Un tad viņš divus sojus no sevis, aiz dīvāna, uz kura bija gulējis, pamanīja krēslā nekustīgi sēdošo skaisto Fūlmenu, kura viņu vēroja ar savām melnajām, uguns pilnajām acīm.

—    Fūlmena! — viņš izbrīnījies iesaucās.

—     Labdien! — viņa sacīja. — Vai labi izgulējāties?.. Jūs guļat kopš četriem no rīta.

Un mazliet ironiskā balsī viņa piebilda:

—    Vai jūs zināt, ka esat nogulējis vairāk nekā divpadsmit stundas? (), neprātīgie cilvēki… piedzeras bez mazākajiem sirdsapziņas pārmetumiem…

—   Tātad es biju piedzēries, — Armāns vaicāja, — un jūs mani apguldījāt?

—   Cits nekas neatlika.

Armāns apsēdās un ar skumju smaidu paskatījās viņā.

—   Jūs esat laba, — viņš sacīja tāpat kā vakar.

—    Nē, es esmu egoiste.

—   Jūs?

—    Es, mans dārgais.

Fūlmena pienāca klāt un apsēdās Armānam blakus uz dīvāna, paņēma viņa roku savējā un pavērsa pret viņu savu mirdzošo, magnētisko skatienu.

—   Jā, — viņa turpināja, — es esmu egoiste un jūsu klātbūtne nav nekas vairāk, kā nodevība no manas puses.

—   Jūs jokojat?

—    Nemaz, es runāju nopietni.

Armāns skatījās viņā un turpināja smaidīt.

Šajā brīdī grēciniece bija visvaldzinošākā sieviete, par kādu tik var sapņot iemīlējies dzejnieks. Viņa bija uzģērbusi garu, caurspīdīgu muslīna rīta tērpu, kuram cauri iezīmējās viņas pa-

rcizo plecu kontūras; mazajās kājiņās bija uzautas sarkana atlasa kurpītes, kuplie, biezie, melnie mati viļņaini krita uz kakla; acis pauda tvīksmi, bet sārtās lūpas bija pusatvērtas; viss Fūlmenā atgādināja domīgās un saldkairās Venēras tēlu.

Viņa uzlika savu balto rociņu uz Armāna pleca un turpināja:

—    Mans dārgais, jūs šeit esat kopš četriem no rīta, un es jūs neapšaubāmi pārsteigšu, kad jūs uzzināsiet, kāpēc šeit atrodaties.

—     Bet es nesaprotu, — Armāns sacīja, — kā es varēju zaudēt sajēgu…

—    Kuš! Holandietis gribēja jūs iesēdināt karietē un aizvest mājās.

—    Bet jūs to negribējāt?

—    Protams, nē.

Redzot pie viņa pieliekušos Fūlmenu, Armānam vajadzēja visu saprast, taču sirdis, kurās mājo tikai viena mīlestība, ir pilnīgi zaudējušas nojausmas spējas. Tas pats notika arī ar Armānu.

—    Kāpēc gan jūs negribējāt? — viņš vaicāja.

—    Tāpēc, ka esmu ziņkārīga.

—    Ziņkārīga? Ko tad jūs gribat uzzināt?

—    Jūs taču nepabeidzāt savu stāstu.

Armāns apjuka.

—    Savu dramatisko, neparasto, dīvaino stāstu…

—    Un es to nepabeidzu?

—    Nepabeidzāt.

—    Ak, — Armāns klusi noteica, iesizdams sev pa pieri, — tagad atceros… Es jums stāstīju…

—    Par Dāmu ar melnu cimdu, — Fūlmena pabeidza.

—    Un jūs man noticējāt?

Šo jautājumu Armāns uzdeva drebošā balsi, un viņa seja mazliet nobālēja.

—    Protams, es jums noticēju, — Fūlmena sacīja.

—    Bet tas taču bija joks, izdoma, — Armāns, to sacīdams, tramīgi paskatījās dejotājā.

Taču Fūlmena ar mātes maigumu saņēma viņa rokas savējās un, vērdamās viņā savām melnajām acīm, kurās mirdzēja skumja iecietība, sacīja:

—    Bērns!

—    Bet… es zvēru, — jaunais cilvēks nomurmināja.

—    Nezvēriet.

Un, atmetusi ar roku no Armāna pieres tur pārkritušos matus, viņa turpināja:

—    Ak, augstsirdīgās divdesmitgadīgo sirdis! Ak, diplomāti! Makja%'elli ar mazajām, tumšajām Ūsiņām, cik maz jūs pazīstat sievietes, iedomādamies, ka viņas tik viegli piemānīt.

—    Bet… es jūs… nemānu.

—     Klausieties, — viņa turpināja, apņemdama ar savu skaisto roku Armāna kaklu, — iedomājieties, ka esmu jūsu māte…

—    O, — Armāns smaidīdams iebilda, — tādai lomai jūs esat pārāk jauna.

—    Nu, tādā gadījumā māsa…

—    Lai notiek.

—    Māsai saka visu, burtiski visu… un ja es jums vaicāšu par jūsu sirds noslēpumu…

—    Bet man nav noslēpumu.

—    Atkal!

Fūlmena nepacietīgi piesita ar mazo kājiņu pa parketu.

—   Patiesi, — viņa turpināja, — jums taisnība… sirds noslēpumus jau neatklāj pirmajai gadījuma sievietei… bet es jūsu acīs, protams, esmu pirmā gadījuma sieviete…

—    Nē, Armāns iebilda, jo es jūsu acīs lasu vēlēšanos būt par manu draugu.

—    Vēl vairāk, — Fūlmena sacīja. — Es jūs mīlu!

—    Jūs… mani mīlat! — jaunais cilvēks ārkārtīgi izbrīnījies iesaucās.

—    Pēc šīs nakts.

Armāns kļuva domīgs un nodūra acis.

—     Piedodiet man, — viņš teica, — bet es tam nespēju noticēt… tas nav iespējams.

—     Ak, jaunais bezprāti! — Fūlmena smaidīdama čukstēja. — Vai tiešām jūs domājat, ka jūs būtu piedzirdīts un pēc tam uz visu dienu atstāts šeit, ja…

Fūlmcnas acis pabeidza iesākto teikumu. Bet Armāns piecēlās un savukārt saņēma viņas roku savējā.

—     Piedodiet man, cienījamā, — viņš teica, — ka es tūlīt nekritu ceļos jūsu priekšā, ja jūs, kuras mīlestību mēģina iegūt visi, kuras smaidu izlūdzas, bet skatienu pērk par zelta cenu, ja jūs redzat mani mierīgi noklausāmies jūsu atzīšanos, kurai vajadzēja man aiz laimes atņemt saprātu…

—     Ak, — Fūlmena iesaucās, — jūs ļoti labi zināt, mans mīļais draugs, ka, ja jūs no sajūsmas nemirstat un nekrītat pie manām kājām, tad tas nozīmē tikai vienu, ka jūs nevarat atbildēt uz manu mīlestību.

—    Diemžēl!

—    Tas nozīmē, ka jūs mīlat Dāmu ar melnu cimdu.

Un Fūlmena zobgalīgi iesmējās.

—    Lūk, — viņa sacīja, — kādā veidā piespiež atzīties.

—     Jums taisnība, — nodūris galvu, jaunais cilvēks čukstēja. — Esmu uzvarēts, un, ierunājoties par mīlestību, jūs man esat izrāvusi manu noslēpumu… un, protams…

—    Ak, — Fūlmena smaidīdama viņu pārtrauca, — ir taču skaidrs, mans dārgais, ka es jums nebūtu atzinusies, ja patiešām būtu jūs iemīlējusi; man tas bija tikai līdzeklis, kā uzzināt jūsu noslēpumu. Es nemaz tā nemetos ap kaklu saviem pielūdzējiem.

Armāns stāvēja galvu nodūris, bet Fūlmena smaidīdama runāja un veltīja viņam maigus skatienus, kā jau pieredzējusi sieviete, kurai cilvēka sirds un it īpaši jaunekļa sirds nav nekāds noslēpums.

Viņa piespieda viņu atkal apsēsties sev blakus.

—    Bet tagad parunāsim kā seni draugi, — viņa sacīja. — Es jūs nemīlu… Jūs mani vēl jo mazāk… jo mīlat Dāmu ar melnu cimdu. Taču mūs vajadzētu tuvināt kopīgām interesēm…

—    Kopīgām interesēm? — Armāns brīnījās.

—    Kāpēc gan ne?

—    Mums ir kopīgas intereses?

—    Protams. Ļaujiet man vispirms parunāt par jums.

Fūlmena atkal satvēra Armāna roku un turpināja:

—    Jūs mīlat Dāmu ar melnu cimdu, dīvainu sievieti, kura, tāpat kā Mūžīgais žīds, vientuļa klīst pa pasauli, nekad neapstādamās.

—    Viņa ir Parīzē, — Armāns dzīvi sacīja.

—    Lūk, kā! Tādā gadījumā jums vēl vairāk jāsaprot, cik noderīga jums varu būt.

Fūlmena runāja mierīgi, smaidīdama, un likās, ka ir tik pašpārliecināta, ka jaunais cilvēks neiedrošinājās viņu pārtraukt.

—    Mans dārgais draugs, — viņa turpināja, — tāda sieviete kā es vienmēr ir labākais palīgs tik grūtā stāvoklī, kādā pašreiz atrodaties jūs. Ja esmu jūs labi sapratusi, tad jūs mīlat bezsirdīgu sievieti, kura par mīlestību domā tikpat maz, cik es vakar…

—    Vakar? — Armāns izbrīnījies vaicāja.

Fūlmena iekoda lūpā.

—    Pieņemsim, ka es neko neesmu teikusi, — viņa sacīja. — Un atļaujiet man turpināt. Ir taču skaidrs — ja jūs mīlat šo sievieti un esat izmisis, ka nespējat viņai piekļūt, tad tādas sievietes kā es padoms var būt jums ļoti noderīgs…

Fūlmena uzsvēra pēdējos vārdus; Armāna acīs pazibēja prieka stariņš.

—    Kā? — viņš iesaucās. — Jūs man palīdzēsiet?

—    Kāpēc gan ne?

Pēkšņi Armāna sejai pārslīdēja nemiera ēna.

—    Bet jūs man neizliksiet lamatas? viņš vaicāja.

—    Nē, — Fūlmena nopietni atbildēja.

—    Un tomēr… jūs tikko…

—    Es tikko jums sacīju, ka mīlu jūs, un jūs, mīļais dendij, man noticējāt.

Un Fūlmena ironiski pasmaidīja.

—     Un kas par to! — viņa turpināja. — Es jūs mīlu un tāpēc gribu jums pakalpot! Ak Dievs! Sievietes mīlestība taču ir tik neizprotama!

Brīdi viņa klusēja un sēdēja domās iegrimusi, tad, paskatījusies uz Armānu, kurš centās izprast šo dīvaino sievieti, turpināja:

—    Vakar vakarā es vēl domāju precēties ar lordu G… Es nicinu cilvēkus, kurus viegli uzvarēt, un tādēļ šīs uzvaras nepelna ne uzmanību, ne sievietes untumus. Man apnikusi cīņa, jo es vienmēr uzvarēju, un es nodomāju, ka pat visnelokāmākie cilvēki galu galā padodas un kļūst garlaicīgi kā apmācies laiks. Mūsu drauga Morica Stefana vārdi un jūsu domīgais izskats apgāza visus manus projektus. Morics man apgalvoja, ka jūs mīlot bruņinieciski un bczccrīgi un pret jūsu mīlestību neesot zāļu.

—    Tā ir taisnība, — Armāns nočukstēja.

—    Tad, — Fūlmena turpināja, — es nozvērējos jums palīdzēt un panākt, lai jūs mani iemīlat.

Armāns skumji papurināja galvu.

—    Nevar mīlēt divus uzreiz, — viņš sacīja.

—    Es to labi zinu un tāpēc nolēmu būt tikai jūsu draugs. Jūs meklējat Dāmu ar melnu cimdu, un es jums viņu atradīšu…

—    Jūs?

—    Vai tiešām, mans draugs, jūs domājat, ka tad, ja es veselu nedēļu meklēšu, pasaulē paliks vēl kāds stūrītis nepārmeklēts? — lepni atmetusi galvu, Fūlmena vaicāja, bet viņas melnās acis mirdzēja.

—     Ir gan labs nopelns, — viņa turpināja, — cīnīties ar atmiņām par klāt neesošu sievieti, kura varbūt pazaudēta uz visiem laikiem. Tad būtu rūgti censties iegūt jūsu mīlestību… Nē! Es gribu sameklēt Dāmu ar melnu cimdu, es gribu nolikt jūs pie viņas kājām, es gribu, lai viņa jūs iemīlētu…

—   Jūs to gribat? — pārsteigtais Armāns iesaucās.

—    Jā, — Fūlmena atbildēja. — Es gribu, lai šķēršļi uz jūsu mīlu būtu likvidēti un grūtības pārvarētas. Dāma ar melnu cimdu jūs saņemtu savos apkampienos, un tad jūs redzētu, ka vairs nemīlat viņu.

—    O, tas nav iespējams!

—    Bērns! Gan jau redzēsiet!

—     Fūlmena, — Armāns nomurmināja, — jums piemīt brīnišķīga sievietes daiļrunība, un jūs neviens nepārliecinās. Pasaule, protams, mani uzskatīs par muļķi un neprāti, redzēdama, ka es nekrītu pie jūsu kājām; taču jūs droši vien nezināt, ka eksistē liktenīgas un nepārvarāmas kaislības, kuras neviens nespēj uzvarēt un kuras pilnīgi pārņem cilvēku tā, ka viņš kļūst akls un nepateicīgs. Atļaujiet man pagaidām izlūgties tikai jūsu draudzību…

Fūlmena uzlika savu roku uz viņa mutes.

—    Klusējiet, labāk parunāsim lietišķi. Jūs teicāt, ka viņa ir Parīzē?

—    Jā. Vakar vakarā es gāju pa bulvāri, un man garām ātri pabrauca divjūga kariete. Tajā sēdēja viņa. Mans satraukums bija tik liels, ka ilgāku brīdi es stāvēju kā pārakmeņojies, ar acīm pavadīdams aizbraucošo karieti. Es redzēju, kā kariete iegriežas šķērsielā, un bija jau par vēlu tai mesties pakaļ.

—     Ko lai saka? — Fūlmena nočukstēja. — Mēs viņu tomēr atradīsim.

Miers, ar kādu viņa teica šos vārdus, stipri iespaidoja Armānu. Viņš ticēja.

—     Mēs viņu atradīsim, — Fūlmena turpināja. — Un pat ātrāk, nekā nedēļas laikā, varbūt rīt… vai pat šovakar.

—     O, rit… vai šovakar! — Armāns iesaucās. — Bet kas tas par spēku, kas ir jūsu rīcībā?

—     Mans dārgais, — Fūlmena skumji sacīja. — Ir cilvēki, kas būtu gatavi mirt, ja es to vēlētos, vai tad patiešām es nespēšu apgriezt otrādi visu Parīzi. — Un Fūlmena paraustīja zvaniņu.

Jauka istabene, kādas var sastapt tikai pie ievērojamām sievietēm vai teātrī, pabāza guļamistabas durvīs savu šķelmīgo sejiņu un ienāca iededzināt uz kamīna sveces.

—    Pasaki, lai uzklāj pusdienas, — Fūlmena viņai sacīja.

Tad, pievērsusies Armānam, dejotāja smaidīdama piebilda:

—     Mēs paēdīsim pusdienas… pēc tam es jūs aizvedīšu uz Itāļu operu.

Armāns ar žestu izteica atteikšanos, tāpēc viņa sacīja.

—     Ja jūs atteiksieties un būsiet niķīgs, tad jums neatrast savu svešinieci.

—     Es jums pakļaujos, — jaunais cilvēks padevīgi nočukstēja.

XXIV

Nākamajā dienā mēs sastapām mūsu jauno draugu Armānu mazā jaukā namiņā, kur gādīgā pulkveža Leona tēva mīlestība bija dēlu iekārtojusi, nododot viņu vecā 2ova modrajā aizgādībā.

Nekas nebija mainījies jaukajā mājiņā, kas atgādināja zaļā lapotnē gandrīz nemanāmi koķetu putna ligzdiņu.

Vecais 2ovs vēl arvien bija uzticams kalps un īpaši rūpējās par jājamzirgu un diviem īru rikšotājiem, kurus viņa jaunais kungs pārmaiņus jūdza savā karietē.

Šajā dienā mēs atrodam Armānu izlaidušos uz dīvāna skaistā, ar austrumu audumiem tapsētā smēķējamā istabā, kuras četri logi izgāja uz dārzu un pagalmu.

Bija jau vēls un logos iespīdēja pēdējie rietošās saules stari; sienas pulkstenis rādīja pusseši.

Armāns bija viens un pusaizvērtām acīm smēķēja, kā mēdz darīt izlutināti cilvēki, kas dzīvo tikai sapņodami. Atskanēja zvans un izrāva viņu no pārdomām.

Viņš dzirdēja, ka tika atslēgti vārti, un, pacēlies pussēdus, lai paskatītos pagalmā, ieraudzīja viena zirga vilktu mazu, zilu kabrioletu, no kura izkāpa jauna sieviete un jauns vīrietis. Tas bija žurnālists Morics Stefans un pikantā Ninī Pompadūra, kurus pēc mums zināmajām vakariņām saistīja slepenas mīlas saites.

Morics pasniedza savai ceļabiedrei roku, viegli uzkāpa pa galvenajām kāpnēm, taču priekšā nostājās pedantiskais 2ovs, kas verdziski ievēroja paražu: pirms ielaist pie sava kunga apmeklētājus, iepriekš pārliecināties, vai kungs pieņem vai nē.

—     Es esmu mājas draugs, — Morics sacīja un pastūma sulaini malā. — Man Armāns vienmēr ir mājās.

—    Un man arī, — Ninī Pompadūra piebalsoja.

Jaunie cilvēki uzskrēja stāvu augstāk un sastapa Armānu uz smēķējamās istabas sliekšņa.

—    Labdien, — viņš tos sveicināja. — Kā ar veselību?

—     Par to jājautā tev, — Morics atbildēja. — Starp citu, pēc manām domām, tu izskaties labi, ne tā, kā toreiz, kad stāstīji savus piedzīvojumus ar Dāmu ar melnu cimdu.

Dzirdot šos vārdus, Armāns sadrūma.

—    Velns parāvis, — Morics turpināja, — cik lielisks ārsts ir Fūlmena.

—    Kā tā? — Armāns nesaprata.

—    Es saku, — žurnālists paskaidroja, — ka pēc mīlestībā pieņemta likuma velnu izdzen ar Belcebulu. Fūlmena tevi ātri un brīnišķīgi izārstēja.

—    Fūlmena? — Armāns brīnījās.

—    Vai tik jūs negribai no tā iztaisīt noslēpumu? — Ninī Pompadūra smaidīdama vaicāja.

—    Mēs visu zinām, — Morics noteica.

—    Visu zināt? — Armāns pārjautāja.

—    Pilnīgi visu, dārgais draugs.

—   Tādā gadījumā pastāstiet kaut ko arī man, jo es pilnīgi neko nezinu.

—    Oho! — Morics iesaucās. — Vai tik tu mūs neuzskati par zīdaiņiem?

—    Bet goda vārds, es…

—    Nu labi. Mēs tev atgādināsim īsumā tavu uzvedību pēdējās divās dienās. Pirmkārt, vakar no rīta mēs tevi atstājām pie Fūlmenas… tu tur pavadīji dienu, pusdienoji, vakariņoji…

—    Ko tas pierāda?

—    Galīgi neko. Vakarā jūs kopā redzēja izrādē.

—    Viņa man piedāvāja vietu savā ložā.

—    Mūsu draugs Morics Stefans ir ļoti ziņkārīgs: viņš visu grib zināt, bet neko nezina, — pēkšņi atskanēja kāda balss uz istabas sliekšņa.

Morics, Ninī Pompadūra un Armāns atskatījās. Ienākusī sieviete bija Fūlmena.

—    Velns parāvis! — Morics iesaucās. — Lūk, ieradusies arī manu pieņēmumu apstiprinātāja.

—    Tu maldies, Moric.

—    Lūk, kā!

—    Tā kā es, — dejotāja turpināja, — par katru cenu gribēju sakompromitēt mūsu draugu un ierados tikai tādēļ, lai parunātu ar viņu par kādu svarīgu lietu…

—    Hm? — Morics norūca.

—   Tā kā jūs, — Fūlmena turpināja kā tiesnesis, kas nolasa spriedumu, — apsūdzējāt mūs, tas ir, Armānu un mani, slepenos sakaros, tad mums vismaz ir tiesības to izmantot, un es, Fūlmena, aizstājot šīs mājas saimnieci, lūdzu jūs mūs atstāt.

—    Oho! — Ninī Pompadūra norūca. — Kas par toni!

Fūlmena izteiksmīgi paskatījās uz Moricu, un viņš nekavējoties piecēlās.

—     Iesim, Ninī, — viņš teica. — Netraucēsim viņu medusmēnesi.

Viņš paspieda roku pārsteigtajam Armānam un, parāvis līdzi savu melmataino ceļabiedri, dziedādams nokāpa pa kāpnēm.

Tad Armāns, pārsteigts par Fūlmenas ierašanos, iesaucās:

—    Kā jūs… jūs esat te?

Fūlmena tūlīt neatbildēja; viņa vispirms nometa uz dīvāna apmetni, noņēma cepuri, novilka cimdus un smaidīdama paskatījās uz jauno cilvēku.

—    Vai tiešām, — viņa vaicāja, — manā apmeklējumā ir kaut kas pārsteidzošs?

—    Man tas ir negaidīts.

—     Pirmām kārtām, mans dārgais, pēc tam, kad mūs redzēja kopā Itāļu teātrī, visa Parīze domā, ka es esmu jūsu izredzētā! Tagad Parīze maldās, lai gan reizēm tai ir taisnība.

—   Jūs domājat? — Armāns vaicāja, skumji pasmaidīdams.

Fūlmena vērīgi paskatījās sākumā uz viņu, tad spogulī uz

sevi.

—    Dendiji! — viņa noteica.

Viņa apsēdās blakus Armānam un turpināja:

—   Ir pilnīgi dabiski, ka esmu ieradusies apciemot savu nākamo pielūdzēju vienkārši tāpat, bez jebkāda nopietna iemesla.

Un Fūlmena uzmeta jaunajam cilvēkam greizu skatienu.

—   Bet varat beidzot nomierināties, i — viņa piebilda, — es atnācu darīšanās.

Armāns satrūkās.

—    Es atbraucu pēc jums.

—   Pēc manis! — viņš izsaucās, aizvien vairāk brīnīdamies.

—    Ģērbieties un braucam!

XXV

—    Braucam, — Fūlmena sacīja, vīstīdamās šallē. — Es, dārgais, jums paskaidrošu visu sīkāk.

—   Bet uz kurieni jūs mani gribat vest? — Armāns vaicāja.

—    Es atkārtoju: braucam.

„Dīvaina sieviete,“ jauneklis nodomāja, pret savu gribu pakļaudamies dejotājas gribai.

—    Šodien ir auksts, — viņa piebilda, — uzvelciet siltāku mēteli. Es negribu, lai jūs. saaukstētos: galu galā es tomēr par jums atbildu.

—    Vai tas var būt! — Armāns smaidīdams izsaucās.

—    Un kā vēl! — Fūlmena nomurmināja. — Saprotiet, mans dārgais draugs, ka es ar jums saistu cerības… nākotnē.

Armāns nopūtās, bet klusēja. Pakļaudamies Fūlmenai, viņš iegāja ģērbtuvē un ātri pārģērbās. Viņš iznāca ielas uzvalkā un baltā kašmira mētelī.

—    O! — Fūlmena smaidīdama sacīja. — Jūs esat apģērbies burvīgi, mans draugs. Tomēr jūsu tērps neatbilst manām iecerēm. Balts mētelis reizēm pievērš pārāk lielu uzmanību… naktī…

—   Tātad jūs gribat mani piespiest nospēlēt noziedznieka lomu?

—    Iespējams.

—    Velns parāvis! Vai tik man nav jāpaņem līdzi pistole?

Fūlmena ar rokas kustību viņu apturēja.

—    Man nepatīk cilvēki, kas pastaigājās pa Parīzi ar pistoli kabatā, — viņa sacīja. — Tas atgādina itāļu laupītājus un ir bīstami; taču mazs mazītiņš duncītis…

—    Ak, lūk kā! — Armāns noteica.

—     Es saku, — Fūlmena atkārtoja, — ka reizēm, piemēram, šovakar, nemaz nav lieki paņemt līdzi mazu duncīti.

—   Tātad man var draudēt briesmas?

—    Varbūt jā… varbūt nē.

—    Goda vārds, — Armāns nomurmināja, — jūs esat mīklaina sieviete, un turklāt jums ir kaut kādas īpašas spējas piespiest mani spert ekscentriskus soļus.

—    Tā savā veidā ir pozitīva īpašība, — Fūlmena smaidīdama atbildēja.

Kā jau lasītājs atceras, Armānam bija lieliska ieroču kolekcija, kas bija izvietota gar smēķajamās istabas sienām. Viņš izraudzījās nelielu korsikāņu dunci melna samta makstī un parādīja to Fūlmenai.

—    Tas ir tieši tas, kas vajadzīgs, — viņa teica. — Tagad uzvelciet citu mēteli — melnu vai tumši brūnu.

Armāns paklausīja. '

—    Ejam, mana kariete gaida pie vārtiem.

—    Un tā, jūs man negribat pateikt, uz kurieni mani vedat?

—    Dievs, pasargi!

—     Jums jāpiekrīt, ka tādā gadījumā, jums sekodams, es jums izdaru zināmu pakalpojumu.

—    Pakalpojums vienmēr prasa atlīdzību, — Fūlmena piezīmēja, izaicinoši paskatīdamās uz jauno cilvēku.

Viņa paņēma Armānu zem rokas, izgāja no istabas un nokāpa pa kāpnēm.

Vecais Zovs stāvēja uz pēdējā pakāpiena.

—    Ap cikiem kungs atgriezīsies? — viņš vaicāja tonī, kurā bija jaušama sulaiņa goddevība un veca karavīra uzticība, ko viņš izjuta pret pulkveža dēlu.

Armāns paskatījās uz Fūlmenu.

—    Nav zināms, — viņa sacīja. — Varbūt pusnaktī, varbūt no rīta…

Un, atvērusi zilo karieti, kurā bija iejūgti divi bēri rikšotāji, viņa iekāpa pirmā un ar burvīgu žestu aicināja Armānu ieņemt vietu viņai blakus.

Armāns atvadīdamies laipni pamāja Zovam.

—    Kur pavēlēsiet braukt, kundze? — sulainis vaicāja, nostādamies uz karietes pakaļējā kāpšļa.

—    Uz Lagarpa ielu pie Estrapādas laukuma, — Fūlmena pavēlēja.

Sulainis nosēdās blakus kučierim, nodeva tālāk saņemto pavēli, un zirgi rikšiem aizrāva karieti pa Elizejas laukiem.

—   Tagad, — Fūlmena sacīja, — kad jūs esat nonācis manās rokās un vairs nekur neaizbēgsiet, parunāsimies.

—    Jā, parunāsimies, — Armāns sacīja, — jo esmu stipri ieinteresējusies par visiem šiem noslēpumiem.

—   Mīļais draugs, — Fūlmena iebilda, — es jums jau vakar teicu, ka iemīlēju jūs, uzzinājusi par jūsu mīlestību pret Dāmu ar melnu cimdu, ka mīlu jūs, kaut arī jūs nemīlat mani, un gribu svinēt uzvaru pār jūsu sirdi, pārvarot tūkstošiem šķēršļu.

Armāns par atbildi saņēma viņas roku:

—    Jūs esat prātu zaudējusi.

—     Zinu, — Fūlmena sacīja un lepni pasmaidīja. — Bet vai tad jūs, mans dārgais, <nezināt, ka patiesā gudrība ir neprāts un ka neapgāžama patiesība vienmēr ir paradokss?

Fūlmena iesmējās un turpināja:

—   Taču, ja jūs visu laiku mani pārtrauksiet, tad neko neuzzināsiet.

—    Tas tiesa. Es klausos.

—    Es jau jums teicu, ka mīlu jūs un ceru, tikai nezinu pēc cik ilga laika, panākt pretmīlestību.

Armāns noraidoši papurināja galvu.

—    Mana sirds ir atdota uz visu mūžu, — viņš sacīja.

—   Tomēr, — Fūlmena turpināja, nepievērsdama uzmanību tam, ka jaunais cilvēks pastāvīgi viņu pārtrauc, — es neesmu parasta sieviete, un tā vielā, lai iznīcinātu savu sāncensi, traucētu viņai, izrautu viņas tēlu no jūsu domām, ar vārdu sakol —

laistu darbā nodrāzto taktiku, es vienā un tajā pašā laikā gribu kalpot gan viņai, gan jums.

—    Divaina taktika, — Armāns noteica un pasmaidīja.

—    Tieši manis pašas izgudrota. Es likvidēšu visus šķēršļus starp jums un viņu un piespiedīšu viņu jūs iemīlēt.

Armāns priekā iekliedzās un tūdaļ nokaunējās, ka atklājis savu prieku tās sievietes klātbūtnē, kura tikko viņam atzinusies savā mīlestībā.

—    Atvainojiet, — viņš nomurmināja.

—    Es jums piedodu, mans draugs, vēl jo vairāk tādēļ, ka es gaidīju šo prieka kliedzienu.

—    Bet, ja es būšu ar viņu, vai tad jūs nezaudēsiet…

—    Pēdējo cerību, jūs gribējāt teikt?

Armāns apstiprinoši pamāja.

—     Nē, — Fūlmena sacīja. — Uzvarēta sieviete var uzskatīt, ka viņu pa pusei jau vairs nemīl. Es negribu izmantot savu sāncensi un jūsu laimi.

—     Jūs esat neparasta sieviete, — Armāns nomurmināja, jau nododamies sapņiem.

—    Lai! Bet klausieties tālāk.

—    Runājiet.

Šajā laikā kariete no Ludviķa XV laukuma nogriezās uz Vienprātības tiltu un pa Senas labo krastu ripoja tālāk.

—    Vai jūs zināt, kur mēs braucam? — Fūlmena vaicāja.

—    Nē, es jums par to jau vaicāju, taču atbildi nesaņēmu.

—    Mēs braucam… vai, pareizāk sakot, jūs braucat pie viņas.

Armāns sarāvās, un Fūlmena pamanīja, ka viņš nobālēja.

—    Jūs man vakar teicāt, ka viņa ir Parīzē?

—    Jā.

—    Tātad kopš vakardienas es ievācu dažas ziņas par to, ko gribēju uzzināt nedēļas laikā; kā redzat, es rīkojos ātri…

Un Fūlmena pašapmierināti pasmaidīja.

—    Ak Kungs! Ko tad jūs uzzinājāt? — Armāns iesaucās.

—    Pirmām kārtām, es uzzināju, kur jūsu nepazīstamā dzīvo.

—    Jūs to uzzinājāt?

—    Turklāt uzzināju vēl ļoti daudz, par ko pagaidām jums stāstīt ir veltīgi.

—    Kāpēc?

—    Tāpēc, ka jums nav laika. Atbrauciet rīt pie manis uz pusdienām, un es jums visu sīki izstāstīšu.

—    Tātad jūs mani vedat pie viņas?

—   Pareizāk sakot, es jums došu iespēju ierasties pie viņas.

Atri braucošā kariete bija sasniegusi Sitē.

Fūlmena iegrima pārdomās, bet Armāns, ko pārņēma satraukums, ka beidzot viņš ieraudzīs viņu, klusēšanu nepārtrauca. Taču tikko kariete iegriezās Lagarpa ielā, jaunā sieviete pacēla galvu un sacīja:

—    Mūsu rīcībā ir tikai dažas minūtes, un man jums jādod šādi tādi norādījumi.

—   Jā-ā, — atguvies no aizmirstības, Armāns novilka.

—     Dāma ar melnu cimdu, — Fūlmena turpināja, — kā liekas, ir krieviete. Vecais vīrs, kas viņu visur pavada, ir krievu armijas majors grāfs Arlevs. Abi ieradušies Parīzē pirms divām nedēļām un dzīvo Estrapādas laukumā. Vai vecais kungs ir viņas vīrs vai tēvs, to neviens nezina. Viņus apkalpo viena vienīga kalpone, apmēram četrdesmit vai piecdesmit gadus veca vāciete, kura ģērbjas kā bavāriešu zemniece.

—    Tālāk? — Armāns vaicāja, neatraudams skatienu no Fūlmcnas lūpām.

—   Majors iziet katru rītu un vienmēr atgriežas vēlu vakarā. Ja viņš jūs sastaptu pie savas audzēknes — meitas vai sievas kājām, tad nogalinātu jūs. Lūk, kāpēc es jums ieteicu paņemt līdzi dunci.

Armāns nicinoši pasmaidīja.

—    O, es zinu, ka jūs esat drosmīgs! — Fūlmena iesaucās. — Un tā kā pēc manām domām tā nav nekāda vērtība, bet gan pilnīgi dabiska lieta, tad es jūs par to neslavēju. Bet atļaujiet vēl papildināt manas ziņas.

—    Es klausos.

—    Ļoti iespējams, ka jūs būsiet spiests izsist stiklu un izgāzt logu, iepriekš uzrāpjoties pa cauruli.

—    Labi, un pēc tam?

—    Nekas tamlīdzīgs jūs nebaida, vai ne?

—    Nemaz.

—   Nu, — Fūlmena smaidīdama sacīja, — es redzu, ka jūs patiešām esat tāds cilvēks, par kādu esmu sapņojusi, un kad Dāma ar melnu cimdu jūs vairs nemīlēs…

—    Pagaidiet, ļaujiet viņai vispirms mani iemīlēt…

—   Tas vairs nav tālu.

—   Tiešām? Jūs tā domājat?

—    Esmu par to pārliecināta.

Kad Fūlmena to pateica vispārliecinošākā tonī, kariete apstājās uz Estrapādas laukuma netālu no vecas mājas, kurā mēs pirms dažām dienām redzējām ieejam vecu vīru, kurš, kā zināms, nebija neviens cits, kā majors Arlevs.

Dažus soļus no karietes bija ieeja nabadzīgā, nožēlojamā, tumšā un nokvēpušā četrsstāvu ēkā ar tumšiem gaiteņiem. Tā bija īsta latīņu kvartāla mītne, kas paredzēta nabadzīgiem studentiem un iedzīvotājiem, kuri par pansiju maksāja piecdesmit frankus mēnesī.

Bija tikai astoņi vakarā, un nevienā no logiem nebija redzama gaisma; māja likās neapdzīvota.

—    Izkāpiet, — Fūlmena sacīja, un pieklauvējiet pie tām durvīm.

Armāns izkāpa un pieklauvēja. Tad jaunā sieviete izņēma no uzroča kaut kādus divus priekšmetus un pa atvērtajām karietes durtiņām pasniedza viņam. Viens no priekšmetiem bija tieva vīta svece, bet otrs — atslēga.

—   Aizdedziniet sveci, — Fūlmena pavēlēja.

Tajā brīdī atvērās mājas durvis, lai gan uz sliekšņa neviens neparādījās.

Armāns pielika sveci pie karietes luktura un aizdedzināja, tad aizlika roku priekšā nakts vējā trīcošajai sveces liesmiņai.

—    Jūs iesiet pa gaiteni, — Fūlmena turpināja izrīkot Armānu, un tā galā ieraudzīsiet kāpnes; pa tām jūs uzkāpsiet trešajā stāvā līdz mazam gaitenītim ar daudzām durvīm; sameklējiet durvis, uz kurām uzrakstīts desmitais numurs.

—    Un pēc tam?

—   Jūs atvērsiet durvis ar šo atslēgu un nokļūsiet studenta istabā.

—    Istaba būs tukša?

—    Jā, saimnieks aizbraucis uz divām dienām. Tad jūs atvērsiet logu… Tas iziet uz jumta, kas piekļaujas kaimiņu mājai.

Un Fūlmena norādīja uz veco māju, kurā dzīvoja Dāma ar melnu cimdu:

—   Tur dzīvo viņa.

Armāns satrūkās.

—   Jūs izkāpsiet uz jumta, — Fūlmena turpināja, — un aiziesiet līdz nākamajai mājai. Droši vien tur jūs ieraudzīsiet logu un gaismu tajā. Tas būs viņas guļamistabas logs. Pārējo atstāju jūsu ziņā. Bet pagaidām, uz redzēšanos!

Fūlmena pasniedza Armānam roku.

—    Uz redzēšanos, — viņa atkārtoja. — Vismaz cerēsim, ka grāfs Arlevs jūs nenogalinās.

—   Jums taisnība, cerēsim.

Un Armāns lepni pasmaidīja, noskūpstīdams Fūlmenas pastiepto skaisto rociņu.

—    Es rītā jūs gaidīšu, — viņa piebilda. — Centieties uzvarēt, Donžuān!

Pie šiem vārdiem viņa skaļi iesmējās, aizcirta karietes durtiņas un pavēlēja:

—    Uz viesnīcu!

Armāns viņai pamāja atvadu sveicienu un drosmīgi devās uz priekšu pa šķietami neapdzīvotās mājas tumšo gaiteni.

Gandrīz tajā pašā brīdī aizcirtās ārdurvis. Tomēr gaitenī neviena nebija. Arī uz kāpnēm Armāns nevienu nesastapa. Viņš ātri kāpa augšā, turēdamies pie nobružātas virves, kas aizstāja kāpņu margas.

Pateicoties svecei, viņš veiksmīgi nokļuva līdz trešajam stāvam un sameklēja gaiteni, par kuru bija ieminējusies Fūlmena. Gaitenī bija trīs durvis, un uz vienām trekniem burtiem ar melnu tinti bija uzrakstīts Nr. 10.

Viņš ielika atslēgu slēdzenes caurumā, atslēdza durvis, iegāja istabā un, pat nepaskatījies uz promesošā studenta naba

dzīgo iedzīvi, devās tieši pie loga un atvēra to. Šajā brīdī viņa sirds pukstēja tik spēcīgi, ka bija gatava izlēkt no krūtīm.

XXVI

Armāna satraukums bija pilnīgi saprotams, ja ņem vērā kaislīgo mīlestību, ko viņš izjuta pret Dāmu ar melnu cimdu, mīlestību, ko šķēršļi ne tikai nemazināja, bet, gluži otrādi, pastiprināja, un pastiprināja tieši tāpat, kā ap viņu esošais neizdibināmais noslēpums.

Viņš bridi šaubījās, pirms uzkāpt uz palodzes un nolēkt uz jumta.

Jumts bija stipri zemāk par logu. Tomēr jumta pretējā galā spīdēja spilgts punkts, kas viņam norādīja uz noslēpumaino logu; nakts bija tumša, bet biezā migla neļāva precīzi noteikt attālumu līdz jumtam. Šis šaubu mirklis, kura laikā viņš gribēja pārvarēt savu satraukumu, ļāva Armānam sveces gaismā aplūkot vietu, kurā viņš atrodas.

Istaba bija neliela, izlīmēta ar strīpainām dzelteni baltām tapetēm. Pār gultu un pie logiem karājās apšaubāmas tīrības balti aizkari ar sarkanu apmali. Mēbeles sastāvēja no klubkrēsla, kas bija apvilkts ar Utrchtas samtu, četrām salmu taburetēm un galda; uz kamīna pa vidu stāvēja pulkstenis ar alebastra kolonnām un grozs ar puķēm.

Pa kreisi no pulksteņa bija redzams māla trauks ar smēķējamo tabaku, bet labajā malā saimnieks bija iedomājies novietot galvaskausu.

Krēsls bija piestumts pie galda, uz kura mētājās medicīnas grāmatu kaudzes, ķirurģijas instrumenti un visdažādākās pīpes.

Fūlmena nebija melojusi: Armāns tiešām atradās medicīnas studenta istabā.

Ātri palūkojies apkārt, viņš jau gribēja pārkāpt pāri palodzei un nolēkt uz jumta, kad pēkšņi pretī kamīnam aiz alkova aizkara pamanīja eļļas krāsas gleznotu portretu. Tas atradās tik tālu, ka jauneklis nevarēja saskatīt sejas vaibstus, tomēr viņu

pārsteidza kāda dīvainība; viņam likās, ka portretā attēlotās personas vienā rokā ir melns cimds.

Viņš satrūkās, pieskrēja pie gleznas, gribēja pacelt sveci, lai to labāk aplūkotu, taču, ienākot istabā, bija aizmirsis aizvērt durvis, kas atradās pret atvērto logu, un caurvējš nopūta sveci tajā brīdī, kad Armānu pārsteidza dīvainā sakritība.

Armāns atradās tumsā un viņam nebija ar ko sveci atkal aizdedzināt.

„Es vienkārši sāku jukt,“ viņš nodomāja. „Kā viņa varēja atdot savu portetu? Vai tiešām viņš mīl Dāmu ar melnu cimdu?“

No šīm aizdomām Armāna mati saslējās gaisā un pieri pārklāja aukstas sviedru lāses. Taču tajā pašā laikā šī iedoma darīja galu viņa šaubām. Viņš uzkāpa uz palodzes, ieķērās ar rokām loga rāmī un tā brīdi palika karājoties virs jumta.

Jumts bija stāvi slīps, un Armāns saprata, ka viņam jāpielieto visa sava veiklība un aukstasinība, lai nepaslīdētu un nenosistos pret pagalma bruģi.

Fiziskās briesmas atgrieza vēso saprātu: viņš nolēca uz jumta un droši devās uz priekšu, turēdams dunci vienā rokā un balansēdams ar otru. Tā viņš bez starpgadījumiem sasniedza logu, kurā bija manījis gaismu. Logs bija vairākas pēdas virs jumta un, lai nokļūtu līdz dzegai, vajadzēja rāpties pa ķieģeļu skursteni kā pa koka stumhru.

Logam priekšā bija aizkari, taču pa to spraugām Armāns saskatīja istabas iekārtojumu.

Sākumā viņš ievēroja nelielu istabu ar vecām un tumši zaļu audumu apšūtām mēbelēm, bet uz kamīna stāvēja ar melnu pārklāju pārsegts balts marmora krūšutēls.

Tā bija tā pati istaba, kurā pirms divām dienām bavāriete bija ievedusi majoru Arlevu, kas bija atnācis apciemot noslēpumaino svešinieci.

Jaunā cilvēka sirds atkal sāka pukstēt straujāk, kad viņš ievēroja sievieti, kas ar muguru pret viņu sēdēja lielā krēslā pie kamīna un lasīja grāmatu. Tā bija… tai vajadzēja būt viņai…

Armāns tā satraucās, ka gandrīz palaida vaļā rokas un būtu iekritis pagalmā, tomēr noturēties lika pašsaglabāšanās in

stinkts. Tomēr viņš neiedrošinājās uzkāpt uz palodzes. Pirmkārt, viņš baidījās sacelt troksni un nobaidīt Dāmu ar melnu cimdu, otrkārt, viņš nebija pārliecināts, ka tā ir viņa, un tad…

Šī doma lika viņam palikt iepriekšējā neveiklā stāvoklī. Vajadzēja sagaidīt, kad kāda sēdošās sievietes kustība ļautu viņam saskatīt tās seju. Šī gaidīšana deva viņam iespēju padomāt, cik jau nu spēj domāt iemīlējies un līdz izmisumam novests cilvēks.

Starp citu, Armānam bija pietiekami veselā saprāta, lai novērtētu stāvokli, kādā viņš atrodas, un tūlīt pieņemtu lēmumu.

Fūlmena bija viņam norādījusi veidu, kā nokļūt līdz dāmai ar melnu cimdu un ieteikusi izsist logu un ar varu iekļūt pie mīļotās sievietes. Taču Fūlmena nebija paredzējusi briesmas, kādas Armānam draudētu gadījumā, ja viņam nāktos saskarties ar policiju, kura par vardarbīgu ielaušanos svešā mājoklī sodīja katru pilsoni, pat ja viņu uz šo soli būtu mudinājusi mīlestība.

Un Armāns sev sacīja:

„Ja es izsitīšu logu, viņa mani uzskatīs par zagli un sauks palīgā. Bet ja es citādi nevaru pie viņas iekļūt, tad ko lai cs daru? Turklāt,“ viņš domās piebilda, „viņa ir no tām sievietēm, kuras nepiedod nekaunību.“

Šajā brīdī pie kamīna sēdošā sieviete piecēlās un piegāja pie galda, lai no tā paņemtu ziloņkaula papirnazi, ar ko atgriezt vēl neatgrieztās grāmatas lappuses. Armāns juta, ka asinis apstājas dzīslās, acīs viss satumsa, un viņš sāka trīcēt. Tā bija viņa!

Tā patiešām bija Dāma ar melnu cimdu, sieviete, ko viņš bija redzējis Apenīnos, pēc tam Florencē, Neapolē, Milānā, Pēterburgā, Parīzē un kura pastāvīgi pazuda no viņa redzesloka.

„O, šoreiz viņai mani jāuzklausa!“ viņš čukstēja, sajuzdams, ka viņā ieplūst neparasta drosme, ar kuras palīdzību viņš cerēja pārvarēt visus šķēršļus.

Un Armāns izslējās visā augumā uz palodzes. Lai cik viegls bija šis lēciens, tas tomēr radīja zināmu troksni. Dāma ar melno cimdu steidzīgi piecēlās un devās tieši pie loga, it kā būtu

brīdināta par šo dīvaino apmeklējumu; atvērusi logu, viņa čukstus vaicāja:

—    Vai tas esat jūs?

Ar vienu lēcienu Armāns nokļuva istabā. Bet jaunā sieviete pēkšņi atlēca atpakaļ, iekliedzās, pieskrēja pie kamīna, satvēra tur esošo pistoli un, pavērsusi stobru pret nakts apmeklētāja krūtīm, uzsauca:

—   Stāt! Kas jūs esat? Ko jums vajag?

„Tātad ne jau man Dāma ar melnu cimdu atvēra logu?“ Šī doma kā zibens pazibēja Armāna galvā. Viņš atcerējās portretu, ko bija redzējis studenta istabā aiz alkova aizkariem. To atceroties, viņam sagriezās galva.

Dāma ar melnu cimdu redzēja, ka viņš sakrusto uz krūtīm rokas un klusēdams apstājas istabas vidū. Viņa acis bija kļuvušas neskaidras, pieri klāja auksti sviedri, bet duncis nokrita uz parketa grīdas.

*        * *

Iestājās neliels apjukums un klusuma brīdis. Jaunajai sievietei bija pilnīgs iemesls uztraukties, un viņa vairs nespēja izteikt ne vārda, ne iekliegties, ne pakustēties. Bet jaunekļa sastingumu pilnīgi varēja izskaidrot ar viņas jautājumu: „Vai tas esat jūs?“, kam, ieraugot viņu, sekoja šausmu kliedziens.

Tātad viņa kādu bija gaidījusi, un šis kāds nebija viņš! Armāns jau veselu gadu kaislīgi, neprātīgi, bezcerīgi mīlēja sievieti, ar kuru tagad pirmo reizi atradās divatā, bet pirmais vārds, ko viņa izteica, lika viņam domāt, ka eksistē sāncensis.

Sāncensis, protams, tika mīlēts, un šis bija viņa parastais nakts ceļš. Kopš tā brīža, kad vīrietis iemīl sievieti, viņš sev piesavinās tiesības būt uz viņu greizsirdīgs. Pat tajā gadījumā, ja viņa neko nezina par viņa mīlestību. Lūk, kāpēc Armāns, kluss un nekustīgs, stāvēja pretī pistoles stobram.

Taču klusēšana nevarēja ilgt mūžīgi, un jaunā sieviete to pārtrauca pirmā. Spērusi soli Armāna virzienā, viņa vaicāja:

—    Kas jūs esat un ko jums vajag?

Nebaidīdamies no pistoles stobra, arī viņš spēra soli viņai tuvāk. Gaismas stars no lampas, kas atradās uz kamīna, krita viņam tieši sejā, un ja Dāma ar melno cimdu kaut mazliet viņu atcerējās, tad viņai bija viņš jāpazīst.

—     Nomierinieties, cienījamā, — Armāns sacīja satrauktā un tajā pašā laikā stingrā balsī. — Es neesmu zaglis.

Vai nu Dāma ar melnu cimdu viņu pazina, vai arī Armāna manieres un tonis viņu nomierināja, taču jaunā sieviete nolaida pistoli un soli atkāpās.

—    Atvainojiet mani, — Armāns kļuva drošāks, — vēlreiz atvainojiet par tik dīvainu veidu, kādu es izmantoju, lai nokļūtu pie jums.

—    Patiešām, dīvains veids.

Un, nolikusi pistoli uz kamīna, jaunā sieviete, kurai, liekas, bija atgriezusies viņas aukstasinība, apsēdās, turpinādama skatīties jauneklī ar grūti izturamu skatienu.

—    Jūs apgalvojat, — viņa sacīja, — ka neesat zaglis. Redzot jūsu satraukumu, es tam pilnīgi ticu. Tomēr paskaidrojiet man, lūdzu, kāpēc izraudzījāties šādu ceļu.

—    Paraugieties manī.

Armāns šos vārdus izrunāja ar slikti slēptu satraukumu.

—    Es jūs nepazīstu, — Dāma ar melnu cimdu dzestri atbildēja.

—    Paraugieties manī.

—    Bet, cienījamais kungs, es jūs lieliski redzu, bet nepazīstu.

—    Jūs mani nekad neesat redzējusi?

—    Nekad. Ja mēs būtu pazīstami, jūs pie manis varētu ienākt pa durvīm, un es jūsu apciemojumu nevaru izskaidrot citādi, kā ar vājprāta lēkmi.

—    Cienījamā kundze!

—    Jūs droši vien esat kāds no maniem kaimiņiem, kas slimo ar mēnessērdzību un naktīs pastaigājas pa jumtiem, vai arī iemīlējies jauneklis, kas devies uz satikšanos un sajaucis logus.

Šie vārdi tika teikti nicinošā un izsmejošā tonī un pilnīgi atgrieza Armāna aukstasinību.

—    Jums taisnība, — viņš dzīvi atsaucās, — esmu iemīlējies, ja vien ar šo vārdu var definēt dziļo, dedzinošo kaisli, kas jau veselu gadu plosa manu sirdi.

Dāma ar melnu cimdu viņu pārtrauca:

—     Patiešām, cienījamais kungs, ja tas ir tā, tad jūs esat sajaucis logus.

Viņa paskatījās uz jaunekli skumji un tajā pašā laikā ironiski.

Armāns noliedzoši pakratīja galvu.

—    Jūs tā domājat? — viņš vaicāja.

Jaunā sieviete iztaisnojās, it kā viņai būtu iekodusi čūska.

—    Ak! — viņa iesaucās. — Jūs vēl ņirgājaties par mani. Es jūs nepazīstu, jūs ielaužaties pie manis naktī pa logu un vēl iedrošināties sacīt…

Dāma ar melnu cimdu to pateica tik nicinoši un nikni, ka Armāns to uzskatīja par apvainojumu.

Mēdz būt brīži, kad tās sievietes balss, kuru tu mīli un pēc viena viņas mājiena esi gatavs atdot visu savu dzīvi, kad šī balss, kļuvusi ironiska un nicinoša, spēj tevi izraisīt tādu sašutumu, ka tu negribot zaudē jebkuru pašsavaldīšanos un aizmirsti jebkādu piesardzību.

Armānam sagriezās galva, un viņš atcerējās jautājumu: „Vai tas esat jūs?“, kurš bija izlauzies no tās sievietes lūpām, kura tagad stāvēja viņa priekšā un runāja ar tādu nicinājumu. Un viņš rupji atbildēja:

—     Un tomēr, cienījamā, jūs kādu gaidījāt, — viņš ar pirkstu norādīja uz logu.

—   Ai, nekauņa! — Dāma ar melnu cimdu iesaucās un pieskrēja pie zvana auklas, — tā jau ir vairāk nekā nekaunība.

XXVII

Šis izsauciens un žests, ar kādu Dāma ar melnu cimdu ķērās pie zvana auklas, pilnīgi atskurbināja Armānu. Viņš nokrita ceļos, un viņa poza pauda tādu padevību un lūgumu, ka jaunās

sievietes roka palika pusceļā. Viņa vairs nedomāja par zvanu un piegāja pie Armāna.

—    Un tomēr, cienījamais kungs, — viņa vaicāja, — ko jūs īsti gribat? Kādēļ esat šeit?

Armāns jau bija piecēlies kājās un stāvēja viņas priekšā klusēdams, bāls un godbijīgs, un viņa iežēlojās par jaunekli.

—    Cienījamā kundze, — viņš teica jau daudz pārliecinošākā balsi, — pirms es jums paskaidroju, kādā veidā es iedrošinājos pie jums nokļūt, atļaujiet man griezties pie jūsu atmiņas.

—    Runājiet.

Un viņa atkal apsēdās.

—    Reiz, — Armāns iesāka, — tas bija apmēram pirms gada, es ceļoju pa Itāliju. Nakts mani un vienu no maniem draugiem pārsteidza Apenīnu kalnu aizā.

Armāns apklusa un paskatījās savā sarunu biedrē. Dāma ar melnu cimdu palika nesatricināmi vienaldzīga.

—     Mēs tālumā izdzirdējām šāvienus, — Armāns turpināja, — un stundu vēlāk redzējām, kā pie pretīgas viesnīcas, kur bijām apmetušies, piebrauca melnās drānās ģērbusies sieviete, kuru pavadīja tikai viens sulainis. Viņa brauca pasta karietē, un zirgi bija nodzīti līdz pēdējai iespējai. Sulainis bija ievainots, bet citi sievietes ceļabiedri — nogalināti…

Armāns atkal apklusa. Dāma ar melnu cimdu viņā klausījās dziļi izbrīnījusies, taču nekas viņas sejā neliecināja, ka viņai būtu kaut kas kopējs ar sievieti, par kuru stāstīja Armāns.

Viņš turpināja:

—    Šī sieviete bijāt jūs.

—    Es?

Šajā mazajā vārdiņā bija dzirdams tāds izbrīns, ka jaunais cilvēks bija pilnīgi sakauts.

—     Vai arī, — viņš turpināja jau pavisam nedroši, — tā sieviete ir bijusi jums tik pārsteidzoši līdzīga.

—     O! viņa iesaucās, — tādas līdzības mēdz būt visai bieži.

—    Taču viņai tieši tāpat kā jums, — Armāns sacīja, norādīdams uz jaunās sievietes vienā rokā uzvilkto melno cimdu, — bija melns cimds, un tikai viens.

—   Nu un kas tad no tā izriet?

Viņa to pateica diezgan asā toni, kas mazliet samulsināja Armānu, taču viņš turpināja:

—    Pēc dažām dienām Milānā, teātrī, es atkal sastapu to pašu sievieti, šoreiz viņu pavadīja pavecāks kungs. Es un mans draugs viņu sveicinājām…

—   Vai jūs varat paskaidrot, — Dāma ar melnu cimdu viņu pārtrauca, — kas kopīgs tai sievietei ar mani?

—    Viss, — Armāns pārliecinoši atbildēja.

Par atbildi viņš izdzirda skaļus smieklus. Un tomēr viņam pietika drosmes turpināt:

—    Beidzot Florencē, Vīnē, Pēterburgā, Parīzē, visur es sastopu jūs, un jūs visu laiku noliedzat, ka esat tā pati sieviete, kuru es sastapu pie viesnīcas Apenīnos. Taču… — viņš ar mokām izdvesa, — taču… kopš tās liktenīgās nakts jūsu tēls mani nepārtraukti vajā, moka manu prātu un liek pastiprināti pukstēt manai sirdij; kopš tās dienas jūs vienīgā…

Ar augstprātīgu žestu viņa Armānu apklusināja.

—   Atvainojiet, — viņa sacīja, — tā vietā, lai klausītos jūsu atzīšanos, kas labākajā gadījumā man liekas dīvaina, atļaujiet man jums vaicāt, kā jūs šeit nokļuvāt?

Un viņa ar roku norādīja uz logu.

Armāns satrūkās. Patiešām, kā lai mīļotais sievietei izskaidro, ka, pateicoties cilas sievietes norādījumiem, viņš iekļuvis mediķa istabā, bet no turienes pa jumtu nonācis līdz Dāmas ar melnu cimdu istabai.

—    Es gaidu, — jaunā sieviete teica ar neiecietības pieskaņu balsī.

—    Cienījamā kundze, — Armāns nomurmināja, — es nevaru…

—   Un jūs man iedrošināties runāt par mīlestību un par to, ka jau veselu gadu sekojat man, lai gan tajā pašā laikā nespējat man atzīties. Ak, — viņa nervozi piebilda, — jums piemīt dīvaina nekaunība.

—    Lūdzu, piedodiet man.

Jaunā sieviete sarauca uzacis, un viņas acīs atspoguļojās niknums.

—     Es nojaušu nodevību, — viņa beidzot sacīja, — taču negribu jūs vairs iztaujāt.

Un viņa ar roku norādīja uz logu.

—    Tas, kas mani nodevis, — viņa nočukstēja, — tiks sodīts.

Armāns sarāvās, un doma par to otro, ko viņa gaidīja, sažņaudza viņa sirdi… Taču neparastās, sievietes valdonīgā skatiena uzvarēts, viņš nokrita ceļos un, baidīdamies, ka var tikt padzīts, izstāstīja viņai visu patiesību.

Pēkšņi pie durvīm atskanēja kluss un neskaidrs klauvējiens, kas atbalsojās kaut kur mājas iekšienē. Dāma ar melnu cimdu satrūkās, un viņas sejā atspoguļojās nemiers.

—    Ak Dievs, — viņa šausmās izsaucās, — tas ir viņš! Bēdziet!

Un viņa ar izteiksmīgu un strauju kustību, kas pierādīja, cik liels ir viņas satraukums, norādīja Armānam uz atvērto logu.

Iedomājies par viņam draudošajām briesmām, Armāns izslējās visā augumā. Tā vietā, lai bēgtu, viņš paskatījās Dāmā ar melnu cimdu, un viņa skatiens, kas pirms tam bija zemē nodurts un samulsis, pauda drosmi un apbrīnu.

—    Bēdziet, bēdziet, — jaunā sieviete atkārtoja. — Atgriezies grāfs Arlevs: viņš jūs nogalinās.

Uz jaunā cilvēka lūpām parādījās pašapzinīgs smaids. Viņš pacēla nokritušo dunci un sacīja:

—    O, nebaidieties!

—     Ejiet taču, ejiet! — viņa atkārtoja. — Vai tiešām jūs gribat, lai es ietu bojā kopā ar jums?

Šie vārdi uzvarēja Armāna drosmi un negaidīto entuziasmu. Viņš saprata, ka ne jau lai glābtu viņu, bet gan pati sevis dēļ Dāma ar melnu cimdu lūdz, lai viņš bēgtu. Un cilvēks, kas pirms tam bija gatavs izmisīgi sevi aizstāvēt, tagad domāja tikai vienu: kā glābt mīļoto sievieti no viņai acīmredzami draudošajām briesmām. Tomēr viņš nespēja apspiest egoistiskās jūtas: viņa mīlestība pieprasīja savu daļu, un viņš, saņēmis jaunās sievietes roku, kvēli izdvesa:

—    Es aizeju, bet, debesu vārdā, apsoliet, ka ļausiet man vēlreiz jūs redzēt… tas ir nepieciešami… es jūs lūdzu.

—    Labi, — viņa tcica tā, it kā tikai šausmas būtu viņai izrāvušas šo solījumu, — taču ejiet, ejiet!

—    Kad, kur? — Armāns ātri vaicāja ar tādu neatlaidību, it kā būtu nolēmis nekustēties no vietas, kamēr viņa neatbildēs.

—   Šeit, rīt, bēdziet! — viņa sacīja ārkārtīgā satraukumā.

Viņam pietika pārgalvības noskūpstīt viņai roku un, ātri uzlēcis uz palodzes, viņš nolēca uz jumta, nepamanījis salto smaidu, kas pārslīdēja viņas lūpām, taču to tūlīt nomainīja dziļu šausmu izteiksme.

Nebija šaubu, ka Armāns bija kļuvis par kaut kādas briesmīgas komēdijas upuri.

*         * *

Pēc kāda brīža Armāns iekāpa studenta istabā.

Reizēm pārmērīgi sakairinātiem cilvēkiem iestājas dīvains stāvoklis. Armāns pirmo reizi šajā istabā bija pirms stundas; vājā sveces gaismā viņš ar grūtībām bija tajā ieskatījies, bet tagad, pilnīgā tumsā, viņam likās, ka šī istaba viņam jau sen pazīstama: viņš zināja, cik tajā mēbeļu, kur tās atrodas, zināja visus stūrīšus un pat to, kādi ir istabas saimnieka ieradumi.

Viņš droši un nešaubīdamies piegāja pie galda, uz. kura medicīnas students bija nekārtīgi izsvaidījis savas grāmatas un medicīnas instrumentus, un sāka ar roku meklēt apaļo kārbiņu ar fosfora sērkociņiem.

Uz kamīna stāvēja svece. Armāns to aizdedzināja, paņēma rokā un piegāja pie gultas, virs kuras karājās Dāmai ar melno cimdu līdzīgais portrets.

Pēkšņi viņš satrūkās — viņa pieri pārklāja auksti sviedri, mati saslējās gaisā, bet sirds sāka strauji pukstēt. Nebija nekādu šaubu — portretā bija redzama Dāma ar melnu cimdu.

Satraukums, kas viņu pārņēma, bija tik liels, ka viņš nometa sveci un aizbēga.

Tātad portreta īpašnieks arī bija tas cilvēks, ko viņa gaidīja — mansardā dzīvojošais nabaga students.

Pie šīs pārliecības Armāns nāca, kad taustīdamies kāpa lejā pa apaļajām tumšajām kāpnēm. Iznācis svaigā gaisā uz laukuma, viņš pieslējās pie afišu staba un iespieda galvu rokās.

Šī atklājuma satriekts un iznīcināts, viņš vēl ilgi tā būtu stāvējis, ja viņa satrauktajās smadzenēs nebūtu pazibējusi kāda doma.

„Fūlmena noteikti visu zina. Fūlmena man visu pastāstīs.“

Un viņš izslējās, ielēca pirmajā sastaptajā karietē un uzsauca kučierim:

—     Luidors dzeramnaudā, ja divdesmit minūtēs aizvedīsi mani līdz Malcrba ielai.

Kučieris uzšāva zirgiem un aizbrauca straujos rikšos. Pēc pusstundas, tas ir, vienpadsmitos, Armāns ieradās pie dejotājas.

Fūlmena tikko bija atgriezusies no operas, kur bija dejojusi izrādē. Viņa pašreiz pārģērbās, kad ienāca bālais un apjukušais Armāns.

—    Ak Dievs! — viņa izbijusies iesaucās, — kas jums noticis?

Armāns iekrita krēslā. Sākumā viņš nespēja pateikt ne vārda.

—    Nu, kas ir? — Fūlmena uztraucās.

—    Mani piemānīja!

—    Piemānīja?

—    Jā.

—    O, tikai ne es.

Viņas balss skanēja tik dedzīgi, ka jaunais cilvēks nespēja viņai neticēt.

—     Paskaidrojiet taču beidzot, — viņa iebilda, — vai jūs viņu redzējāt, vai nē?

—    Redzēju.

—    Nu un?

—    Viņa kādu gaidīja. Šim kādam vajadzēja ierasties pa to pašu ceļu, pa kuru pie viņas nokļuvu es. Un šis kāds nebiju es.

Un Armāns īsumā atstāstīja, kā ticies ar Dāmu ar melnu cimdu, kā arī par savu dīvaino atklājumu studenta istabā.

Fūlmena klausījās uzacis saraukusi.

—     O, — viņa beidzot izsaucās, — ne jau jūs piemānīja, bet mani.

—    Jūs?

Dejotāja kādu brīdi klusēja, taču viņas lielās acis meta zibeņus, nāsis trīcēja, bet sakniebtās lūpas liecināja par spēcīgu aizkaitinājumu.

—    Sakiet, — viņa beidzot vaicāja, apsēzdamās blakus Armānam, — vai jūs man ticat?

—    Jā, — viņs atbildēja.

—    Un jūs darīsiet visu, ko es jums ieteikšu?

—    Pavēliet, es paklausīšu.

—    Tādā gadījumā es zvēru, ka ne vēlāk, kā pēc nedēļas, es noraušu šai sievietei masku, un jūs uzzināsiet visu, visu viņas dzīvi.

—    Jūs domājat?

—    Esmu par to pārliecināta.

—    Ko jūs man pavēlēsiet darīt?

—    Rit no rīta, pašā rītausmā, jūs atgriezīsieties mājā, kur atrodas studenta istaba, kurā jūs redzējāt portretu.

—    Es iešu… Un pēc tam?

—    Jūs sastapsiet studentu mājās.

—    (), es viņu nogalināšu, — Armāns izsaucās.

—    Nē, — Fūlmena iebilda. — Jūs viņam ļausiet izvēlēties: vai nu nekavējoties un bez lieciniekiem cīnities ar jums ar ieročiem, kurus jūs paņemsiet līdzi, vai arī sekot jums. Tad jūs viņu palūgsiet iekāpt jūsu karietē un atvedīsiet šurp. Pārējo atstājiet manā ziņā.

—    Bet ja viņš nebūs mājās?

—    Jūs pagaidīsiet uz laukuma, kamēr viņš atgriežas.

—    Bet es viņu nepazīstu!

—    Viņa vārds ir Frederiks Dīlongs. Katru dienu vienpadsmitos viņu var sastapt kafejnīcā „Thaburet“ uz Odeona ielas stūra. Taču jums viņš jāsastop mājās… Nav iespējams, ka viņš neatgrieztos.

Pulkveža Leona dēls aizgāja no dejotājas pusnaktī un atgriezās savās mājās. Vecais 2ovs viņu es nepacietību gaidīja.

—     Ak, Armāna kungs, — viņš sacīja, — es pat pateikt nevaru, ko pārdzīvoju, kamēr jūs bijāt prom; es gandrīz vai prātu zaudēju.

—    Kāpēc tā, vecais draugs?

—    Man bija nojauta, ka ar jums notiks nelaime…

Armāns paraustīja plecus.

—    Tu patiešām esi zaudējis prātu, — viņš noteica.

Un neiedomājies pavaicāt vecā sulaiņa paskaidrojumus, viņš iegāja guļamistabā. Taču viņš nelikās gultā, bet, skatīdamies sienas pulkstenī, ar nemieru gaidīja rīta iestāšanos. Piecos no rīta viņš piezvanīja.

Grūms, kas ārkārtējos gadījumos izpildīja arī kučiera pienākumus, ienāca pusapģērbies un galīgi samiegojies.

—    Patrik, — Armāns sacīja, — iejūdz Robroju karietē.

Grūms izbrīnā ieplēta acis.

—    Vai tad kungs šorīt cīnās divkaujā? — viņš vaicāja.

—    Nē. Skaties, ka neuzmodini Žovu.

—    O, — grūms nočukstēja. — Žovs ir savā istabā, dārza pusē, un nedzirdēs Robroja soļus.

Grūms Patriks aizgāja apģērbties, tad izveda īru rikšotāju Robroju un iejūdza karietē. Tajā laikā Armāns apģērba mēteli un paņēma mazu kļavas koka lādīti ar perlamutra inkrustāciju. Tajā bija ieslēgtas pistoles.

XXVIII

No savas istabas uz pagalmu Armāns gāja uzmanīgi, kā skolas puika, kas laižas lapās. Neraugoties uz pilnīgu neatkarību, Armāns lieliski zināja, ka gadījumā, ja vecais ņurdētājs ieraudzīs viņu tik agri no rīta izejam no mājām, tad noteikti tūlīt sāka vaimanāt. Taču par laimi vecais Žovs nepamodās.

Sēžoties karietē, Armāns pavēlēja:

—     Brauc uz Estrapādas laukumu. Es nezinu mājas numuru, bet parādīšu to.

Patriks izbrauca no pagalma, palaida rikšotāju pilnos auļos, un tas aizdrāzās kā bulta pa Elizejas laukiem un krastmalām.

Ceļā Armāns, kas kopš vakardienas bija ļoti satraukts, beidzot tika galā ar šo satraukumu un kļuva atkal mierīgs. Neraugoties uz kaunu un niknumu, ko viņš izjuta, iedomājoties, ka nabadzīgais students tika uzskatīts par labāku, nekā viņš — galvaspilsētas lauva, īsts džentlmenis un pārgalvīgs jātnieks, — neraugoties uz spēcīgajām greizsirdības jūtām, kas vēl pastiprinājās aizvainotā lepnuma dēļ, pulkveža dēls pieņēma bezbailīgu un aukstasinīgu sejas izteiksmi.

Kariete apstājās pie Estrapādas laukuma. Armāns izkāpa un teica grūmam:

—     Seko man. Apstājies pie durvīm, pa kurām es ieiešu, un gaidi mani.

Tikko sāka svīst gaismiņa. Laukums bija tukšs. Turpināja smidzināt sīks lietutiņš.

Armāns tūlīt pazina māju, kurā bija vakar iegājis un kura arī tagad viņam likās neapdzīvota. Durvis bija slēgtas.

Viņš pieklauvēja tāpat kā vakar. Durvis atvērās pašas no sevis.

Lai gan šoreiz jauneklim nebija sveces, viņš tomēr taustīdamies droši devās uz priekšu pa tumšo gaiteni, uzkāpa pa kāpnēm un apstājās tajā pašā stāvā, kur vakar. Desmitā numura durvis, kuras viņš bēgot bija atstājis vaļā, bija aizvērtas.

Jaunekļa sirds sāka pukstēt straujāk.

„Viņš ir atgriezies,“ Armāns nodomāja un nešaubīdamies spēcīgi pieklauvēja. Neviens neatbildēja. Uzmanīgi ieklausījies, Armāns sadzirdēja krākšanu. Viņš atkal pieklauvēja, pēc tam vēlreiz.

Pēkšņi uz kāpnēm stāvu zemāk atskanēja nepatīkama, spiedzoša balss:

—    Kas tur par troksni augšā?!

Armāns piegāja pie kāpnēm un uzsauca:

—     Te Frederika Dīlonga kunga draugs. Man viņš jāsatiek ārkārtīgi svarīgā lietā.

—     Dīlonga kungu? — sieviete pārvaicāja. — Viņš ir lieliskā paskatā.

—    Bet viņš tomēr ir mājās?

—    Saprotams. Bet viņš ir piedzēries, un ja jūs pat sāktu šaut no Invalīdu nama lielgabaliem vai zvanīt ar Dievmātes katedrāles zvaniem, arī tad viņu neuzmodinātu.

—    Bet man viņš noteikti jāsatiek.

Armāns nokāpa pa kāpnēm, iedams pretī sveces gaismai. Viņš iespieda durvju sardzei rokā luidoru. Tas iedarbojās maģiski.

—     Ak, cienījamais kungs, — vecene iesaucās, — ja jau jums tik ļoti vajag viņu satikt, tad es jums varu iedot otru viņa istabas atslēgu. Ja jūs pie viņa ieiesiet, tad varbūt arī izdosies viņu pamodināt.

Un krunkainā fūrijas roka sāka meklēt atslēgu saišķī numuru desmit, atrada to un pasniedza Armānam.

—     Vai kungam nevajag sveci? — viņa piebilda goddevīgā tonī, kas liecināja par lielo cieņu, ko viņa jūt pret cilvēku, kurš viņai iedevis luidoru.

—    Dodiet, — Armāns sacīja un paņēma vara svečturi.

—    Ak, es patiesi nezinu, — durvju sardze turpināja, — kā šo nakti pavadīja Dīlonga kungs, bet viņš te izgāja, te atkal atgriezās. Beidzot viņš atgriezās pusnaktī un sāka velnišķīgi trokšņot.

Durvju sardzes vārdi ļāva Armānam saprast, ka pagājušajā naktī viņš ir noturēts par studentu.

Viņš atgriezās augšstāvā, juzdams pretīgumu par to, ka tik elegantā, tik neparastā, tik labi audzinātā Dāma ar melnu cimdu, kuru viņš tik neprātīgi mīlēja, ir tiktāl pazemojusies, ka atstājusi savu portretu studentam, kurš tik riebīgi piedzēries.

Armāna roka, ielikdama atslēgu slēdzenē, trīcēja niknumā un, iegājis istabā un ieraudzījis gulošo, viņš nejauši atkāpās.

Students gulēja neizģērbies, viņa saplēstais mētelis, netīrie zābaki un bikses, un saburzītais krekls bija aplieti ar vīnu; varēja redzēt, ka viņš ir piedzēries kādā krogā un, atgriežoties mājās, ir vāļājies pa grāvjiem, varbūt pat sakāvies ar kādu citu žūpu. Taču Armāna izbrīnam nebija robežu, kad viņš uzmanīgi ieskatījās guļošā studenta sejā.

Tas bija neliela auguma bārdains resnītis, apmēram trīsdesmit līdz trīsdesmit piecus gadus vecs, ar piņņainu seju un vulgāriem vaibstiem, kuros tomēr varēja saskatīt labsirdību un atklātību. Viņš droši vien piederēja pie to studentu kategorijas, kuri visu savu mūžu mācās universitātē, turpinādami savas mācības pa kafejnīcām.

„Vai tiešām šo cilvēku varēja izraudzīties Dāma ar melnu cimdu?“ viņš nodomāja.

Armāns nolika svečturi uz galda, piegāja pie gultas un, paņēmis guļošo aiz rokas, sāka rupji viņu kratīt un saukt vārdā.

Students pamodās, ar grūtībām atvēra acis un, uzslējies pussēdus, izbrīnījies skatījās apkārt.

—   Kas mani sauc? — viņš vaicāja piesmakušā balsī.

—    Es, — Armāns sacīja.

Students truli uz viņu paskatījās.

—    Es jūs nepazīstu.

—   Mani sauc Armāns Leons.

—    Vai esmu jums kaut ko pārādā?

Pēc šī jautājuma Armāns saprata, ka students viņu nepazīst un nekad pat nav par viņu neko dzirdējis.

—   Es ierados Fūlmenas uzdevumā, — Armāns sacīja.

—   Fūlmena?

Students šo vārdu izrunāja ar tik neviltotu izbrīnu, ka pat Armāns bija pārsteigts.

—   Jūs viņu nepazīstat? — viņš vaicāja.

—   Liekas, ka ne.

Armāns neticēja.

—    Cienījamais kungs, — viņš sacīja, — pacentieties piecelties un uzklausīt mani. Man jums kas nopietns jāsaka.

—    Atvainojiet, — students, ko Armāna stingrais tonis bija atskurbinājis, sacīja. — Atvainojiet mani, ka es jūs pieņemu tādā izskatā. Taču ar mani šonakt notika tik daudz neparasta, ka es vēl līdz šim brīdim nespēju atgūties. Vai nevēlaties apsēsties?

—   Daudz neparasta? — Armāns vaicāja.

—   Jā, kungs, bet…

—    Kas tad ar jums notika?

—    Ak, tas ir tik nopietni, ka jūs droši vien man piedosiet. Bet pasakiet man vispirms, ar ko varu jums pakalpot?

Frederika Dīlonga tonis bija tik neliekuļots, ka Armāna niknums pārgāja.

—    Es jau jums teicu, — viņš sacīja, turpinādams stāvēt, — ka mani sauc Armāns Leons un esmu pie jums ieradies Fūlmenas uzdevumā.

—    Pirmo reizi dzirdu jūsu vārdu, — students atbildēja, — bet, kas attiecas uz kundzi… uz Fūlmcnas kundzi, tad lūdzu paskaidrot, kas ir šī dāma?

—    Dejotāja.

—    Ak jā… skaista sieviete ar brīnišķīgiem matiem, slaida brunete…

—    Pilnīgi pareizi.

—    Un jūs nākat viņas uzdevumā?

—    Jā, cienījamais kungs.

—    Tātad viņa mani pazīst?

Šie vārdi izbrīnīja Armānu. Vai nu students par viņu smejas un spēlē savu lomu apbrīnojami meistarīgi, vai arī Fūlmena gribējusi viņu izāzēt.

—     Cienījamais kungs, — viņš sacīja, nolikdams uz galda kārbiņu ar pistolēm, kuru līdz tam bija turējis padusē, — lūdzu atļaujiet jums uzdot dažus jautājumus. Atkārtoju, ka runa ir par ļoti svarīgu lietu.

—    Jautājiet.

—     Jūs pagājušajā naktī nebijāt mājās un jūs sakāt, ka ar jums noticis daudz kas dīvains?

—    Un kā vēl!

—    Tieši tādēļ es arī pie jums atnācu.

—     Kā, — students jautāja, saraukdams uzacis, — vai tad jūs esat viens no tiem, kuri mani tik nežēlīgi piekāva?

—   Jūs esat prātā jucis? Paskatieties uz mani.

—    Vakar mani izkropļoja, — students turpināja. — Mani sagrāba, iebāza mutē kabatlakatu un aizsēja acis.

Kamēr students runāja, Armāns paskatījās uz gultas alkovu, kur pagājušajā naktī bija redzējis Dāmas ar melnu cimdu portretu. Viņš pārsteigumā iekliedzās: portreta tur nebija.

—    Kas jums notika, kungs? — Frederiks Dilongs vaicāja. Viņš jau bija pilnīgi atguvies.

Armāns norādīja ar roku alkova virzienā:

—    Ko jūs izdarījāt ar portretu?

—    Ar kādu portretu?

—    Ar viņas portretu.

—    Viņas? — students nomurmināja, ārkārtīgi izbrīnīts.

—    Jā, ar Dāmas ar melnu cimdu portretu?

—    Atkal vārds, ko es dzirdu pirmo reizi, turklāt vēl tāds amizants!

Armāna niknums, kas bija mazliet pierimis, uzliesmoja no jauna.

—     Lūk kā, — viņš iesaucās, — jūs vēl par mani smejaties!

—     Velns lai parauj! — Frederiks Dīlongs atbildēja. — Es jums jautāšu to pašu: Es nekad jūs neesmu redzējis un nezinu, kā jūs iekļuvāt manā istabā; jūs man stāstāt par kaut kādu dejotāju, ko es nepazīstu, jūs ar mani runājat kā tiesu izmeklētājs… un…

Armāns bija atvēris pistoļu lādīti, izņēmis vienu pistoli un aukstasinīgi to pielādēja.

—    Ko jūs darāt? — students iesaucās.

—    Es gribu noskaidrot .patiesību.

Armāna sejā parādījās nervozs bālums, kas liecināja par viņa apņemšanos nogalināt studentu, ja viņš skaidri neatbildēs uz viņa jautājumiem. Taču students nebija no bailīgajiem un apbrīnojami saglabāja pašsavaldīšanos.

—    Vai tad jūs atnācāt mani nogalināt? — viņš vaicāja. — Varu jums apgalvot, ka man ir tikai septiņpadsmit sū kabatā, cs dzīvoju mēbelētā istabā un mans vienīgais jaunais uzvalks ir ielikts lombardā, tātad nav nekādas jēgas mani nogalināt. Esmu nabagāks par nabagu. Man vestes kabatā bija desmit franku, bet arī tos man pagājušajā naktī nozaga.

Šie vārdi, kas tika teikti skumjā un tajā pašā laikā ironiskā tonī, Armānu ietekmēja vairāk, nekā ja students būtu nobijies vai sadusmojies. Viņš nolika pistoli uz galda.

—   Jūs csal traks, — viņš sacīja, — ja domājat, ka es spēju jūs nogalināt, lai aplaupītu. Es atnācu prasīt no jums kategoriskus paskaidrojumus un pieprasu, lai tie tiktu sniegti, kaut arī man nāktos pielietot spēku.

—    Esmu gatavs jums visu paskaidrot, cienījamais kungs.

—   Sakiet, kur palicis portets?

—    Man nekad nav bijis nekāds portrets.

—    Kā, bet portrets virs gultas?

—    Nekad!

—    Bet es taču nemurgoju pagājušajā naktī.

—    Kā tā? — students nesaprata.

—    Jā, pagājušajā naktī, kad es te ienācu…

—    Jūs te bijāt pagājušajā naktī?

—   Jā.

—    Ak! — students iesaucās un iesita sev pa pieri, — tad tas esat jūs, kuram es izīrēju istabu divas nedēļas no astoņiem vakarā līdz pusnaktij?

—     Man? Divas nedēļas… naktī? — Armāns dobjā balsī pārvaicāja.« — Saprotu… kaut gan nē, es galīgi neko nesaprotu.

—     Skaidrs, — Frederiks Dīlongs noteica, — te ir kaut kāds pārpratums. Pacentīsimies noskaidrot patiesību. Jūs tātad pagājušajā naktī bijāt te…

—   Jā.

—    Bet ar ko un kā?

—    Viens, ar atslēgu, ko man iedeva Fūlmena.

—    Tas ir dīvaini. Es nepazīstu nekādu Fūlmcnu. Un jūs ienācāt viens?

—    Viens.

—    Bet kāpēc? Atbildiet!

—    Es atvēru logu.

—    Un tālāk?

—   Nolēcu uz jumta un nokļuvu līdz kaimiņu mājas logam.

—    Velns parāvis! — students iesaucās, — jūs esat drosmīgs. Jumts ir ļoti stāvs.

—    Es ieķēros logā, un Dāma ar melnu cimdu nāca man to atvērt.

—    Kas ir Dāma ar melnu cimdu?

—     Šis dāmas portrets pagājušajā nakti karājās tur… virs gultas.

—    Tas viss ir ļoti divaini!

Students uzmanīgi paskatījās uz Armānu un vaicāja sev, vai tikai viņam nav darīšana ar vājprātīgo, kas izbēdzis no kādas ārstniecības iestādes. Pēc studenta acu izteiksmes Armāns saprata, kas tam ienācis prātā.

—   Cienījamais kungs, — viņš tam sacija, — es sāku domāt, ka nekādi paskaidrojumi mūs nenovedis pie rezultāta, ja mums palīgā nenāks trešā persona, kas iejaukta šajā lietā. Papūlieties sekot man, mēs brauksim pie tās.

—    Bet kas tā ir par personu?

—    Fūlmena.

—    Labi, esmu gatavs jums sekot, jo sāku zaudēt galvu.

Students piecēlās un sāka meklēt cepuri.

—    Atvainojiet mani par manu apģērbu, — viņš sacīja. — Vai jums nebūs kauns iet ar mani kopā? Esmu nosmērējies, bet man nav nekā cita ko pārģērbt.

—     Ejam, — Armāns noteica, — lejā mani gaida kariete, turklāt tagad vēl ļoti agrs.

—    Jūs gaida kariete, velns parāvis! — nabadzīgais students iesaucās, jo pats pārtika ar simts frankiem mēnesī. — Kāda elegance!

Un viņš sekoja Armānam. Viņš nokāpa pa kāpnēm un ieraudzīja pie trotuāra stāvošo karieti.

Armāns grūmam pavēlēja:

—    Malerba iela, pie Fūlmcnas!

Braucot no Estrapādas laukuma līdz Malerba ielai Armāns un Frederiks Dīlongs turpināja sākto sarunu, pareizāk sakot, students savam sarunu biedram izklāstīja savas dzīves neparastos apstākļus.

—    Ne jau vienmēr esmu bijis tik nabags, kā pašreiz: bija laiks, kad man nepietika ar simts frankiem mēnesi. Es saņēmu nelielu mantojumu, un, kad man bija divdesmit gadu, es notriecu simts tūkstošus franku dažos mēnešos.

—    Vai tiešām? — Armāns brīnījās, nesaprazdams, uz kuru pusi students velk.

—    Tieši šajā laikā es iepazinos ar elegantu sievieti. Viņu sauca Blida un viņa dzīvoja jauna miljonāra marķīza Emanuēla dc Kornī aizgādībā. Marķīzs viņai nomāja māju un uzturēja viņas zirgus.

—    Es pazīstu Blidu, — Armāns piebilda. — Tā ir sieviete vidējos gados, apmēram trīsdesmit piecus gadus veca.

—     Tā pati. Viņai arī aizgāja mani simts tūkstoši franku sešos mēnešos. Taču viņa vēl arvien ir eleganta sieviete; viņai ir rente un laba sirds. Viņa jūt simpātijas pret mani, reizēm mani apciemo un mēs ēdam pusdienas pie Flikoto par trīsdesmit diviem sū.

—    Tomēr… — Armāns mēģināja viņu pārtraukt.

—     Klausieties tālāk, — students turpināja, — un jūs redzēsiet… Kādu rītu, tas bija pirms nedēļas, divām, Blida mani apciemoja.

„Mans mīļais,“ viņa man teica, „es atbraucu paēst brokastis kopā ar savu večukiņu.“ Tā viņa mani draudzīgi saukāja.

„Man nav naudas,“ es biju spiests atzīties.

„Tu, dumiķīt!“ viņa sacīja. „Es tev aizdošu luidoru: tu man to atdosi mēneša beigās.“

Mēs aizgājām pie Risbeka; viņa pasūtīja vīnu, bet kad es iedzeru, tad no manis var prasīt visu, ko vēlies. Ja man prasītu galvu, tad es to arī atdotu.

Armāns nespēja atturēt smaidu. Students turpināja:

—    Nu lūk, kad man sagriezās galva, Blida man ierosināja iznomāt savu istabu uz trīs vakara stundām katru dienu no astoņiem līdz vienpadsmitiem. Viņa man izstāstīja kaut kādu stāstu, paskaidrodama, ka tas esot vajadzīgs kaut kādai viņas draudzenei.

—    Tas nozīmē, — Armāns viņu pārtrauca, nešaubīdamies par studenta stāsta patiesumu, — ka jūs esat apmānīts tāpat kā es, kaut gan šīs apmānīšanas iemeslus es nespēju izskaidrot.

—    O, jūs tūlīt redzēsiet! — Frederiks Dīlongs iesaucās.

Sajā brīdī kariete apstājās pie Fūlmenas viesnīcas parādes

durvīm.

—     Viss tūlīt noskaidrosies, — Armāns sacīja, izkāpdams no karietes. — Ejam.

Studcnls viņam sekoja. Vai nu bija dots rīkojums, vai arī Armāns tika uzskatīts par šī nama nākamo saimnieku, bet Fūlmenas kalpotāji, neraugoties uz agro rīta stundu, viņu nekavējoties aizveda uz dejotājas istabu.

Fūlmena jau bija piecēlusies. Armāns viņu sastapa ģērbušos pērienu pelēkos rīta svārkos ar sarkaniem atlokiem, kājās, kas atbalstījās pret kamīna režģiem, bija kurpītes, bet uz galvas bija uzmesta fulāra šalle. Viņa acīm redzami bija par kaut ko satraukta un visu nakti nebija gulējusi.

—    Beidzot! — viņa iesaucās, ieraudzījusi ienākušos vīriešus.

—   Cienījamā kundze, — Armāns viņu uzrunāja, — es jums atvedu Frederiku Dīlongu, kurš, izrādās, jūs nemaz nepazīst!

Šos vārdus Armāns izrunāja ar ironijas pieskaņu.

—   Tā ir taisnība, — Fūlmena vienkārši sacīja, — toties es pazīstu viņu.

—   Jūs pazīstat mani? — students brīnījās un zemu paklanījās, Fūlmenas skaistuma apžilbināts.

—    Pareizāk sakot, es pazīstu Blidu un no viņas daudz par jums esmu dzirdējusi. Liekas, ka viņa jūs mīlēja.

Un Fūlmena vērtējoši paskatījās uz vulgāro un netīro studentu.

—    Hm, jā! — viņš švītīgi noburkšķēja.

—   Nu, kā tad ir? — Fūlmena vaicāja, paskatīdamās uz Armānu.

—    Ir tā, ka es un šis kungs esam apmānīti, bet kas mūs apmānījis — nav zināms, — Armāns asi atbildēja, parādīdams, ka zaudējis pret viņu jebkādu uzticību.

Viņš pastāstīja par savu tikšanos un sarunu ar Frederiku Dīlongu; students viņa vārdus apstiprināja.

—    Ak! — Fūlmena nopūtās. — Tas viss patiešām ir ļoti dīvaini. Taču pirms es, Dīlonga kungs, uzklausu jūsu piedzīvojumu stāstu, man jums un Armānam jāpaskaidro sava attieksme pret Blidu, jo ja jūs uzskatāt sevi par apmānītiem, tad arī man ir tiesības to pašu teikt par sevi.

Fūlmena ar žestu lūdza jaunos cilvēkus apsēsties un turpināja.

—      Es pazīstu Blidu jau piecus gadus un zinu, ka viņa ir plaši populāra ārzemnieku vidū un ka pašreiz viņu uztur kāds jauns krievs, grāfs Goilovs. Pirms divām dienām, kad jūs, dārgais Armān, man pastāstījāt par jūsu tikšanos ar Dāmu ar melnu cimdu Pēterburgā, man ienāca prātā doma, sākt meklējumus no šīs puses. Es tūlīt aizbraucu pie Blidas un pavaicāju: „Vai tu no sava Goilova, kurš pēdējo vasaru pavadījis Pēterburgā, neesi dzirdējusi kaut ko par gaišmatainu sievieti, kas ceļo veca kunga pavadībā; vienā rokā viņai vienmēr ir uzvilkts melns cimds?“ Pēc jūsu vārdiem es viņai šo dāmu sīki aprakstīju.

„Esi mierīga,“ Blida man atbildēja, „ja šī sieviete ir bijusi Pēterburgā, tad es to uzzināšu jau šovakar, jo pie manis vakariņos mans krievs ar vienu no saviem draugiem, kurš ieņem augstu posteni policijā.“

Nākamajā dienā Blida patiešām atbrauca pie manis un sacīja: „Dāma ar melnu cimdu ir Parīzē: tā ir franču ģenerāļa barona de Rivinjī un Maskavas ebrejietes meita. Viņa valkā melnu cimdu mīļotā cilvēka piemiņai.

Persona, kas viņu visur pavada, ir krievu majors grāfs Arlevs; viņš uzdodas par viņas apgādni, bet patiesībā ir tik greizsirdīgs, ka nogalinās katru sāncensi, ja tāds parādīsies. Viņi ir apmetušies Parīzē Estrapādas laukumā vecā mājā. Viņus apkalpo viens večuks.“

Un Blida man pastāstīja visu, ko jūs, dārgais Armān, no manis uzzinājāt vakar.

—    Tas ir dīvaini! — Armāns nomurmināja.

—    Tad, — Fūlmena turpināja, — nenosaukusi jūsu vārdu, es Blidai pastāstīju par liktenīgo un neprātīgo mīlestību, ko jūs izjūtat pret šo sievieti, un tā kā viņa pieteicās man palīdzēt, tad es viņai uzdevu sagādāt jums iespēju satikties ar Dāmu ar melnu cimdu. Tajā pašā vakarā, stundu pirms tam, kad es ierados pie jums, Blida bija pie manis un teica: „Man kādreiz bija pielūdzējs, ar kuru esam palikuši labi draugi. Tas ir nabadzīgs students, kas veselām dienām nīkst kafejnīcā „Thaburet“. Viņa vārds ir Frederiks Dīlongs. Viņš dzīvo mēbelētā istabā trešajā stāvā, mājā uz Estrapādas laukuma, un piekritīs šovakar izīrēt uz dažām stundām savu istabu.“

Viņa mani iepazīstināja ar topogrāfiskām ziņām, kuras arī jums zināmas, iedeva atslēgas no jūsu istabas, Dīlonga kungs, un galu galā man apgalvoja, ka Dāma ar melnu cimdu esot viena no astoņiem līdz vienpadsmitiem.

Students un Armāns uzmanīgi klausījās Fūlmenas stāstījumu. Beidzot students sacīja:

—   Cienījamā kundze, Blida ir jūs piemānījusi. Nu jau divas nedēļas es katru vakaru astoņos izeju no mājām un atgriežos tikai vienpadsmitos. Manas prombūtnes laikā kāds ierodas manā istabā, taču pagājušajā naktī cs savas istabas durvis un logu atradu plaši atvērtus.

—    Bet portrets? Portrets, ko es redzēju? — Armāns viņu dzīvi pārtrauca. — Beigu beigās es taču nemurgoju!

Fūlmena sēdēja domās iegrimusi. Viņa paņēma Armānu aiz rokas un viņam sacīja:

—    Paklausieties, jūs par mani šaubāties, jūs vēl vienmēr man neticat?

—    Ticu, — viņš dedzīgi sacīja. — Es redzu, ka esat atklāta.

—    Tātad jūs gribat, lai es dodu jums padomu? — viņa vaicāja.

—    Dodiet.

—    Atgriezieties mājās, ^izmirstiet šo mīklaino sievieti un atļaujiet man pašai atšķetināt visu šo mezglu un nonākt pie patiesības. Kaut kas man liek domāt, ka šai sievietei, kura acīm redzami no jums izvairās, ir pret jums nodomā kaut kas šausmīgs.

—   Jūs esat prātu zaudējusi! — Armāns iesmējās.

—    Var jau būt.

—    Kam es viņai esmu vajadzīgs?

—   Ak, kā lai es zinu! — Fūlmena izsaucās. — Tomēr kaut kas man saka, ka ar jums notiks nelaime.

Fūlmenas balsī skanēja satraukums un skumjas, un Armāns neviļus nodrebēja.

—    Un tomēr, — viņš nočukstēja, — es viņu mīlu… un gribu viņu redzēt…

—    Vai esat ar mieru uzklausīt mani? — Fūlmena vaicāja.

—    Esmu ar mieru.

—    Viņa jums teica: „Atnāciet rītvakar astoņos.“

—   Jā.

—    Un jūs iesiet?

—    Protams!

—    Es iešu jums līdzi.

—   Jūs?

—    Es.

—    Bet tas nav iespējams!

—   O, esiet mierīgs, — Fūlmena viņu mierināja, — es iekšā neiešu, es palikšu uz jumta.

Un, pirms apjukušais Armāns paspēja atbildēt, viņa uzrunāja studentu:

—    Dīlonga kungs, jūs taču atļausiet vēlreiz izmantot jūsu istabu?

—    Citiem vārdiem sakot, — students atbildēja, — es vairs neiedrošinos ieiet savā istabā pēc visa tā, kas ar mani notika vakar.

—   Jums taisnība, — Fūlmena teica, — jūs taču vēl neesat izstāstījis mums savus vakardienas piedzīvojumus. Varbūt jūsu stāsts ienesīs kādu gaismas stariņu visās šajās dīvainībās.

—    Parasti es izgāju no mājām astoņos, — Frederiks Dīlongs sāka savu stāstījumu, — gāju uz kafejnīcu „Thaburct“ un līdz vienpadsmitiem tur spēlēju domino vai biljardu. Taču vakar, kad es tuvojos kafejnīcai, mani apturēja ziņnesis un pasniedza vēstuli. Es piegāju pie gāzes laternas un izlasīju to.

„Senais draugs Frederika Dīlonga k-gs!

Cilvēks, kas ļoti vēlas ar jums satikties, lūdz jūs sekot šīs zīmītes nodevējam.“

Es gribēju atteikties, paskaidrojot ziņnesim, ka mani gaida neatliekamas darīšanas, taču viņš pasteidzās mani brīdināt, goddevīgā balsī sacīdams:

—    Kundzes kariete jūs gaida Odeona laukumā.

—    Kariete? Oho, — es sev teicu, — tā ir pavisam cita lieta!

Es sekoju ziņnesim un ieraudzīju gaiši zilu karieti, kurā bija iejūgti lieliski zirgi. Livrejā tērpies sulainis atvēra durtiņas, bet zinesis pazuda.

Es iekāpu karietē, un sulainis man teica:

—    Cienījamais kungs, vai atļausiet sēdēt jums blakus, jo man uzdots jums kaut ko paziņot?

—    Kā vēlaties, — es atteicu.

Kariete sāka braukt. Sulainis aizvēra logus, kuri man par izbrīnu bija matēti, tā kā es nevarēju zināt, kur mani ved. Tad viņš izņēma fulāra lakatu un sacīja:

—    Ja kungs vēlas redzēt manu kundzi, tad viņam jāļauj aizsiet sev acis.

Es šo priekšlikumu uzskatīju par ļoti oriģinālu un piekritu. Tamlīdzīgus notikumus gadījies lasīt tikai romānos.

—    Un tālāk? — Fūlmena steidzināja.

—     Kariete brauca apmēram divdesmit minūtes, tad apstājās. Sulainis man sacīja:

—     Vai jums, cienījamais kungs, nelabpatiktos atbalstīties pret manu roku un izkāpt?

Es izkāpu un mani veda. Tā es gāju vairākas minūtes un jutu, ka zem manām kājām .gurkst smiltis. Tas man lika domāt, ka es eju pa dārzu. Tad mēs kāpām augšā pa kāpnēm.

—    Pagaidiet, — Armāns pārtrauca studentu. — Reiz arī ar mani notika kaut kas tamlīdzīgs.

Pulkveža dēla atcerējās mīlestību, ko bija izjutis pret mazo baronesi de Senlisu.

—   Turpiniet, turpiniet! — viņš izsaucās.

Viņš cerēja, ka priekšskars, kas visus šos notikumus klāja noslēpumā, beidzot kaut mazliet pavērsies.

—    Kad mēs uzkāpām pa kāpnēm, — students turpināja, — mans pavadonis atvēra durvis un ieveda istabā, kuras grīdu klā-' ja paklājs, kas notušēja manu soļu troksni. Apsēdinājis mani krēslā, viņš sacīja:

—    Pēc piecām minūtēm jūs drīkstat apsēju noņemt.

Es dzirdēju, ka viņš aiziet un aizslēdz durvis, pagriežot atslēgu divas reizes, un mana sirds sāka pukstēt straujāk. Mani sāka pārņemt bailes… beidzot es noņēmu apsēju.

—    Un tad, — Armāns atkal viņu pārtrauca, — jūs atradāties brīnišķīgā buduārā, kas bija drapēts ar zīdu un ar brīnišķīgi smalku gaumi mēbelēts. Buduāru apgaismoja no griestiem nolaižama alebastra lampa.

—    Tā, tiešām tā! — students izbrīnījies apstiprināja. — Bet kā jūs to zināt?

—    Klausieties tālāk, — Armāns turpināja, — pie sienām karājās skaistas spāņu skolas gleznas, logi bija aizvilkti ar bieziem samta aizkariem.

—    Pilnīgi pareizi.

—    Istabas vidū stāvēja apaļš galds ar marmora balstu.

—    Tā, tieši tā!

—    Un beidzot, pēc desmit minūšu gaidīšanas, — Armāns dzīvi turpināja, — jūs redzējāt, ka durvis atvērās un…

—    Jā!

—    Un ienāk sieviete maskā…

—    Nē, — students iebilda, — es neredzēju sievieti.

Šoreiz izbrīna sauciens izlauzās no Armāna mutes.

—    Ko tad jūs redzējāt?

—    Vīrieti, — students atbildēja.

—    Nu, stāstiet taču! — Armāns steidzināja. — Es redzu, ka migla, kurai vajadzēja izklīst, sabiezē arvien vairāk un vairāk. Kas tad bija ienācējs?

—    Pagaidiet, — Frederiks Dīlongs sacīja, redzēdams Fūlmenas milzīgo interesi, — pagāja nevis desmit minūtes, bet vesela stunda. Uz apaļā galda, par kuru jūs runājāt, stāvēja vīna pudele un glāze. Gaidīdams es sāku zaudēt pacietību. Aplūkojis buduāra iekārtojumu, es pievērsu uzmanību pudelei un tās saturam. Ko tad jūs gribat? Esmu tomēr mazliet alkoholiķis. Uz galda bija pudele ar glāzi, un es, lai nosistu laiku, sāku dzert. Tādējādi es iztukšoju vienu glāzi pēc otras un sāku mazliet noreibt, kad pēkšņi redzēju atveramies durvis un gaidītās sievietes vietā — vīrieti, kura seju klāja samta maska. Viņa mali bija pilnīgi sirmi.

Armāns un Fūlmena saskatījās. Intriga sarežģījās vēl vairāk.

—     Tālāk? — dejotāja vaicāja. — Kas notika tālāk? Frederiks Dīlongs turpināja.

XXIX

—   Šim cilvēkam varēja būt gadu sešdesmit. Viņš bija gara auguma, ģērbies pilnīgi melnās drēbēs.

—    Tas bija krievu majors…

—    Kuš, — Armāns pārtrauca Fūlmenu, — labāk paklausīsimies.

—     Viņš pienāca pie manis un teica: „Pacentieties apsēsties, cienījamais kungs,“ — ieraugot viņu, es biju piecēlies, — „un uzklausiet mani.“ Viņa balss skanēja tik valdonīgi, ka es neviļus pakļāvos.

—   Jūs šeit ieradāties, — viņš vaicāja, — anonīmas vēstules aicināts?

—    Jā.

—    Un, nākdams šurp, domājāt, ka sastapsiet sievieti?

—     Kā? es iesaucos. — Vai tad viņa nav mana sena paziņa?

Viņš ar augstprātīgu izteiksmi paraustīja plecus, it kā sacītu: vai gan tik grezni dzīvojoša sieviete var jūs mīlēt?

Tad viņš turpināja:

—    Uz satikšanos jūs neaicināja sieviete.

—    Bet kas tad?

Es to jautāju daļēji aizkaitināts, kā cilvēks, kas vīlies savās cerībās.

—    Es.

—    Jūs? Bet es jūs nemaz nepazīstu!

—    Tas tiesa, — viņš ar smaidu atzina. — Bet jūs mani varētu pazīt, ja nebūtu šīs maskas…

—    Ja es jūs nepazīstu, tad kādēļ vēl maska vajadzīga? — es vaicāju, sākdams dusmoties.

—    Tāpēc, ka gadījumā, ja jūs atteiksieties no mana priekšlikuma, kas ir ļoti iespējams, es negribētu, ka jūs mani satiekot varētu pazīt.

—    Jūs man gribat izteikt priekšlikumu?

—    Iespējams.

Un šis cilvēks, kura balss un manieres atstāja uz mani nomācošu iespaidu, ko es tik tikko apjēdzu, nopētīja mani no galvas līdz kājām un vaicāja:

—    Vai esat mediķis?

—    Jā.

—    Kā liekas, jau desmito gadu?

—    Iespējams, bet kāda jums tur daļa?

—    Ar vārdu sakot, — viņš turpināja, nepievērsdams uzmanību manam jautājumam, — jūs nekad nebūsiet ārsts.

—    Nu un tad?

—   Jums ir tūkstoš pieci simti livru gada ienākumu. Tādiem cilvēkiem kā jūs, kas mīl kafejnīcas un izklaides, tas ir pamaz.

—    Vai tik jūs man negribat uzdāvināt bagātību?

—    Kas var zināt?

Viņš šos vārdus pateica tik divdomīgi, ka man pārskrēja drebuļi.

—     Lūk kā, — es noteicu, cenzdamies atbrīvoties no dīvainā iespaida, ko viņš uz mani atstāja. — Tādā gadījumā paskaidrojiet, ko jūs no manis gribat un kāpēc atvedāt mani ar aizsietām acīm?

—     Klausieties, — viņš teica. — Jūs neliksiet fiziski iespaidots, un jūs varat manam priekšlikumam brīvi piekrist vai atteikties no tā. Vai gribat nopelnīt piecdesmit tūkstošus franku?

—   Oho! — es iesaucos. — Bet tikai tādā gadījumā, ja man neliek izdarīt noziegumu…

—    Likuma vārdā tas varbūt arī būs noziegums, taču Dieva priekšā tā ir atmaksa, pelnīts sods.

—    Tātad jūs man piedāvājat bendes lomu?

—   Jūs uzminējāt.

Es lepni izslējos un teicu:

—    Jūs esat nelietis.

Nevēlēdamies viņā vairāk kļausities, es gāju viņam virsū. Uzminējis, ka es, neraugoties uz viņa sirmajiem matiem, gribu viņam uzbrukt par to, ka viņš iedrošinājies man piedāvāt tādu nelietību, viņš spēcīgi piespēra ar kāju pie grīdas un atkāpās pie sienas.

Tajā pašā brīdī atvērās durvis un divi sulaiņi metās man virsū, nogāza gar zemi, bradāja kājām un sita tik ilgi, kamēr es zaudēju samaņu.

Kas notika pēc tam? To es droši vien nekad neuzzināšu. Atguvis samaņu, es redzēju, ka guļu pie trotuāra Estrapādas laukumā. Turklāt biju līdz nāvei piedzēries…

Es atgriezos mājās, turēdamies pie māju sienām, kaut kā nokļuvu līdz savai istabai, ielikos gultā un droši vien būtu gulējis ļoti ilgi, ja jūs mani nebūtu pamodinājis, — viņš pabeidza, paskatījies uz Armānu.

Fūlmena klausījās Frederika Dīlonga stāstījumu līdz beigām, viņu nepārtraukdama. Kad viņš beidza, viņa ar žestu lūdza Armānu ļaut izteikties viņai.

—     Tas viss patiešām ir ļoti dīvaini. Tikai jūs, Dīlonga kungs, rīkojāties neapdomīgi.

—    Kāpēc?

—     Pirms jūs atteicāties, vajadzēja uzzināt, kāda veida noziegumu jums gribēja uzticēt paveikt. Ja jūs būtu uzzinājis viņa noslēpumu, tad šis cilvēks nebūtu iedrošinājies likt sulaiņiem jūs piekaut.

—   Jums taisnība, — students atbildēja, — bet nu vairs neko nevar darīt. Lai gan esmu nabags, tomēr godīgs cilvēks, un nespēju savaldīt savu sašutumu.

—    Tagad, — Fūlmena turpināja, — paanalizēsim faktus: šis dīvainais notikums norisinājās tieši tajā brīdi, kad jūs, pildīdams Blidas vēlēšanos, aizgājāt no mājām?

—    O, es sāku domāt, ka Blida zina vairāk, nekā mēs visi kopā!

—    Es domāju tāpat, — Fūlmena piekrita.

—     Bet es, — Armāns piebilda, maldīdamies minējumu džungļos, — esmu pārliecināts, ka baronese de Scnlisa…

—     O, jā, — Fūlmena izsaucās. Viņa ļoti labi zināja visu par Armāna mīlestības intrigu ar baronesi, taču viņai nebija ne mazākā priekšstata par romantiskajiem sīkumiem, kuri palika liktenīgās „Zobena draugu brālības“ noslēpums. — Šī Dīlonga kunga piedzīvojumu nakts kā divi ūdens pilieni atgādina to nakti, kad jūs braucāt uz pirmo tikšanos ar baronesi. Pat istabas ir brīnumaini līdzīgas. Tomēr Dīlonga kungs neredzēja sievieti…

—    Tā tas ir.

—    Turklāt, — Fūlmena piebilda, — pēc romāna ar jums baronese pameta sabiedrību un Parīzē neatgriezās.

—    Jā, taču viņas apartamenti vēl arvien pastāv.

—     Tagad darīsim tā, — Fūlmena noteica. — Dīlonga kungs paliks pie manis. Te viņš būs drošībā. Jūs iesiet un paklaiņosiet ap de Senlisas namu un, iespējams, ka kaut ko uzzināsiet. Kas attiecas uz Blidu, tad dodu vārdu, ka viņa man pateiks visu. Tad mēs uzzināsim, vai ir kāds sakars starp jūsu un Dīlonga kunga neparastajiem piedzīvojumiem un vai šī sieviete ir mus piemuļķojusi, vai ari esam kļuvuši par gadījuma upuriem.

—    Tātad jūs mani šovakar nepavadīsiet? — Armāns vaicāja.

—    Gluži otrādi.

—     Dīvaini! — Armāns domīgi nočukstēja un klusībā nodomāja: „Es nezinu, ko tā sieviete no manis var gribēt, bet es viņu mīlu!“

Visi šie minējumi un Dīlonga stāsts bija aizņēmis visu rītu.

Guļamistabas sienas pulkstenis nosita desmit.

—     Kungi, jūs pie manis pabrokastosiet, — Fūlmena noteica.

Jaunā sieviete un viņas sarunu biedri pavadīja vēl stundu, maldīdamies minējumos, celdami un apgāzdami visāda veida hipotēzes un meklēdami vadošo pavedienu, kas viņiem varētu norādīt ceļu šajā intrigu labirintā, taču ne pie kāda secinājuma nenonāca.

Pēc brokastīm Fūlmena ierādīja studentam vietu mazajā smēķējamā istabā pie liķieriem un cigāriem. Tad viņa pārģērbās un Armānam sacīja:

—     Es jūs aizvedīšu līdz Ludviķa XV laukumam. Jūs pāriesiet pāri Vienprātības tiltam un aiziesiet līdz Invalīdu bulvārim, kur, kā jums zināms, atrodas Senlisas nams. Pirmām kārtām esiet piesardzīgs…

Armāns apsēdās karietē blakus Fūlmcnai. Kad Ludviķa XV laukumā jauneklis izkāpa, viņa sacīja:

—     Es braucu pie Blidas, bet sešos vakarā gaidīšu jūs pie sevis.

—    Es būšu.

*         * *

Armāns aizgāja līdz Invalīdu bulvārim un pēc atmiņas sāka meklēt mazās slepenās durvis, uz kuru sliekšņa reiz kādā naktī divi sāncenši bija līdz nāvei cīnījušies divkaujā par baronesi de Senslisu.

Taču durvis bija aizmūrētas. Tad Armāns aizgāja līdz Babilonijas ielai un pie nama galvenajām durvīm ieraudzīja uzrakstu „Šī māja tiek pārdota“.

Viņš devās tieši uz vārtu sarga telpām. Vārtu sargs bija jauns un nepazina Armānu.

—    Ko cienījamais kungs vēlas? — viņš vaicāja.

—    Šo namu pārdod?

—    Jā, kungs.

—    Vai var to aplūkot?

Vārtu sargs paņēma atslēgu saišķi.

—    Lūdzu, man sekot, cienījamais kungs, — viņš sacīja.

Un cauri priekštelpai viņš veda Armānu uz to pašu dzīvokli, kas jauneklim bija tik labi pazīstams.

—    Paskatīsimies dārzu, — Armāns sacīja.

Vārtu sargs, šķērsojis gaiteni, atslēdza durvis, kas veda uz dārzu. Armāns tikko apvaldīja pārsteiguma izsaucienu. Dārza milzīgie koki bija nocirsti, bet paviljons, tas pats paviljons, kurā

viņu kādreiz bija pieņēmusi baronese un kur kādā vakarā viņš bija sastapis grāfu Stepanu, bija nojaukts.

Tātad students Frederiks Dīlongs netika vests uz Senlisas viesnīcu, un visi Armāna pieņēmumi uzreiz sabruka. Viņš bija uzzinājis visu, kas vajadzīgs.

Aizbildinādamies, ka māja bez dārza viņam nav vajadzīga, viņš aizgāja, atteicies pat apskatīt pašu namu. Tomēr Armāns nespēja atturēties no vēlēšanās uzzināt, kas noticis ar viņa mīlestības objektu, un viņš vārtu sargam pavaicāja:

—    Šī māja taču kādreiz piederēja baronam Senlisam?

—    Jā, cienījamais kungs, — sekoja atbilde, — taču barona kungs jau sen miris, bet baronese nu jau piecus gadus kopš aizgājusi klosterī, ziedodama visu savu mantu labdarības iestādēm, kuras arī šo māju pārdod.

Armāna aizgāja domīgs, atgriezās mājās, pārģērbās un pulksten sešos ieradās pie Fūlmenas. Viņa jau bija atgriezusies. Bet students bija aizmidzis uz dīvāna pie liķieriem un cigāriem.

—    Nu, kas ir? — Fūlmena vaicāja.

Armāns pastāstīja visu, ko redzējis.

—     Man nelaimējās tāpat kā jums: Blida pagājušajā nakti kopā ar grāfu Goilovu ar pasta karieti no Parīzes aizbraukusi, un neviens nezina uz kurieni. Taču ja man vajadzētu sacelt kājās pat pašu policijas prefektu, es to noskaidrošu. Turklāt, — Fūlmena piebilda, saraukdama uzacis, — iespējams, ka jau šovakar mēs uzzināsim ļoti daudz.

*         * *

Kad iestājās vakars, Frederiku Dilongu pamodināja.

—    Cik žēl, — viņš nomurmināja, — es tik jauki gulēju.

—    Jūs esat nogulējis divpadsmit stundas, — Fūlmena sacīja, — un man liekas, ka tas ir pietiekami. Turklāt jūs mums esat vajadzīgs.

—    Esmu gatavs. Kur mēs brauksim?

—    Uz Armāna satikšanos.

Un Fūlmena nodomāja: „Lai tas maksā ko maksādams, man šī sieviete jāredz!“

Fūlmena, Armāns un students iesēdās karietē un devās uz Estrapādas laukumu. Kučierim un dejotājas kalponei tika dota pavēle gaidīt mazliet attālāk.

Fūlmena ieķērās Armāna elkonī un Frederikam Dīlongam

sacīja:

—    Piezvaniet un ieejiet pirmais; cik iespējams aizsedziet ar sevi durvju sardzes lodziņu.

Students visu precīzi izpildīja. Gaitenī bija tikpat tumšs kā vakar, un Armāns, pasniedzis roku Fūlmenai, gāja uz pirkstgaliem.

—   Kas tur ir? — durvju sardze vaicāja.

—   Tas esmu es, — students atbildēja. — Vai man nav kāda vēstule?

. — Nē, kungs.

Kamēr Frederiks Dīlongs sarunājās ar durvju sardzi, Fūlmena un Armāns klusēdami pagāja viņiem garām.

Students viņus panāca, un visi trīs kāpa augšā uz studenta istabu.

—     Tagad, — dejotāja sacīja, — dodieties uz savu satikšanos, Armān; mēs jūs pagaidīsim šeit.

Jaunais cilvēks atvēra logu, nolēca uz jumta un nokļuva līdz otram logam, kuram, saskaņā ar Dāmas ar melnu cimdu solījumu, vajadzētu tikt viņam atvērtam. Taču logs bija ciet un tajā nebija arī gaismas, lai gan tikšanās stunda bija pienākusi. Dāma ar melnu cimdu lika sevi gaidīt.

XXX

Pagāja apmēram stunda, taču ne mazākais troksnītis nenonāca līdz Armānam, Dāmas ar melnu cimdu logā nepazibēja ne uguntiņa…

Pieķēries pie jumta, ar strauji pukstošu sirdi, degdams nepacietībā redzēt nepazīstamo, jaunais cilvēks satrūkās pie katra mazākā troksnīša… taču viņa nenāca!

Vai tik viņa nav aizbraukusi? Kādi neparedzēti apstākļi viņu ai/kavējuši ierasties uz tikšanos, kuru viņa pati noteikusi, bet varbūt…

Pie pēdējās domas Armāns juta, ka auksti sviedri izspiežas deniņos. Bet varbūt viņa nolika šo satikšanos tikai tādēļ, lai tiklu no Armāna vaļā un viņu piemuļķotu.

Šīs iedomas minūtes vērta mūžībā. Nemitīgi vērodams aizvērto logu, viņš aizmirsa laiku, aizmirsa Fūlinenu, kura viņu gaidīja studenta istabā. Beidzot viegls svilpiens no Dīlonga mājas puses izrāva viņu no aizmirstības un lika sarauties.

Viņu sauca Fūlmena.

Armāns nodomāja, ka jaunā sieviete ir kaut ko atklājusi vai pamanījusi gaismu kāda cita stāva logā, un viņš devās atpakaļ, atkal pakļaudams sevi briesmām novelties no slīpā jumta, jo mazākā paviršība varēja kļūt liktenīga.

Viņš nonāca līdz studenta istabas logam. Frederiks Dīlongs un Fūlmena viņu gaidīja, atspieduši elkoņus uz palodzes.

—     Mans nabaga draugs, — Fūlmena sacīja. — Ir taču skaidrs, ka jūs esat galīgi apmānīts. Dāma ar melnu cimdu smejas par jums…

—    O, — Armāns nopūtās. — Vai jūs tā domājat?

—    Esmu par to pārliecināta.

—    Ko tad lai tagad dara?

—   Jāatgriežas mājās.

—    O, nē! Es vēl gribu pagaidīt.

—    Kāds bezprāts!

—    Vai labāk…

Armāns brīdi šaubījās.

—    Nu ko, labāk? — Fūlmena vaicāja.

—    Es izdauzīšu loga rāmjus, iekļūšu mājā un viņai atriebšos.

—     Mans nabaga draugs, — Fūlmena mierīgi iebilda. — Vai tad jūs nezināt, ka izdauzīt logus, ielauzties mājā pretēji tās apdzīvotāju gribai, ir noziegums, un jūs par to tiktu nodots tiesai?

—   Ak, kāda tam nozīme! — Armāns nesavaldīgi iesaucās.

—    Labi, — Fūlmena sacīja. — Es jūs pasargāju, lai nomierinātu savu sirdsapziņu. Bet tagad, ja jau esat tā nolēmis…

—    Protams.

—    Tad iesim.

—    Kā? Jūs nāksiet man līdzi?

—    Vai tad es neesmu uzņēmusies par jums aizbildnību? — dejotāja vaicāja un pasmaidīja. — Jums jāzina, ka visur tur, kur ir kaut kas līdzīgs romānam vai piedzīvojumam, es jūtos kā vislaimīgākā sieviete pasaulē.

—    Nu, tad iesim arī!

—    Pagaidiet brīdi, — Fūlmena viņu apturēja, — tā es nevaru iet.

—    Ko jūs gribat sacīt?

—    Es ļoti neuzticos sievietei, kuru jūs bezprātīgi mīlat, un negribu iekrist lamatās. Kā jūs varat zināt, ka mēs nesatiksim nikno majoru Arlevu, kas mums uzbruks ar diviem vai trim sulaiņiem?

—    Man ir duncis.

—    Ar to nepietiek.

Fūlmena piegāja pie studenta galda un paņēma pistoles, kuras Armāns no rīta tur bija atstājis.

—    Tā būs labāk, — viņa noteica.

—     Vai man jūs neļausiet doties kopā ar jums? — Frederiks Dīlongs ievaicājās.

—    Ja vēlaties.

Fūlmena uzlēca uz palodzes un nolaidās uz jumta.

—    Uzmanīgi! — Armāns viņu brīdināja.

—    Ko jūs! — Fūlmena atbildēja. — Es bērnībā dejoju pa virvi.

Un viņa devās uz priekšu pa jumta malu ar tādu pārliecību un vieglumu, kas liecināja par viņas vārdu patiesīgumu. Students un Armāns viņai sekoja.

Students bija nodrošinājies ar sērkociņiem, Armāns nesa pistoles, bet Fūlmena bija paņēmusi dunci.

Kad jaunā sieviete nonāca līdz logam, pie kura Armāns bija veselu stundu veltīgi gaidījis, viņa atgriezās un sacīja:

—    Ja vien var izvairīties, nevajag trokšņot.

Viņa noņēma no kreisās rokas pirksta gredzenu ar slipētu dimantu un sāka izgriezt loga stiklu pie aizbīdņa, tad uzmanīgi bez trokšņa izgriezto gabalu nolika uz jumta. Pagriezusies pret Armānu, viņa sacīja:

—    Pielādējiet pistoles.

Jaunā sieviete ielika roku izveidotajā caurumā, atvilka aizbīdni un atvēra logu. Tad ar balerīnas vieglumu viņa vienā lēcienā no jumta atradās Dāmas ar melnu cimdu istabā, kur valdīja tumsa un pilnīgs klusums.

Armāns un students sekoja viņas piemēram.

Students uzrāva sērkociņu. Tiklīdz tas iedegās un mazliet apgaismoja istabu, Armāns izbrīnā iekliedzās.

Buduārs bija tukšs, bija pazudis viss, ieskaitot ar melno plīvuru pārsegto marmora krūšutēlu.

—    Putniņš aizlidojis! — Fūlmena nočukstēja.

Satriektais Armāns atbalstījās pret sienu, lai nepakristu.

Students aizdedzināja sveci, ko bija paķēris līdzi. Sveces

gaismā Fūlmena un Armāns apskatīja visu buduāru, salonu un arī visas citas lielās mājas istabas. Māja bija pilnīgi tukša.

Apmēram stundu pēc neauglīgiem meklējumiem Fūlmena nočukstēja:

—    Jā, mums ir darīšana ar spēcīgu sievieti.

—   O, — students nopūtās, — ja mums izdotos notvert Blidu… es no viņas pieprasītu revanšu par to nakti. Esmu pilnīgi salauzts, kā viņi mani ir piekāvuši…

—   Kas attiecas uz Blidu, — Fūlmena iesaucās, — tad viņai katrā ziņā mums viss jāizstāsta!

Armāns bija kā apmāts un automātiski sekoja Fūlmenai. Pēkšņi Frederiks Dīlongs iesita sev pa pieri.

—    O, es tagad saprotu!

—    Ko? — Fūlmena pasteidzās pavaicāt, pievērsusies studentam.

—    Jūs bijāt pie Blidas?

—   Jā.

—    Matadoru ielā 17?

—   Jā.

—    Un jums teica, ka viņa aizbraukusi ar krievu?

—    Pasta karietē, pagājušajā naktī.

—    Bet tas nav iespējams!

—    Kāpēc?

—   Tāpēc, ka grāfs Goilovs aizbrauca uz Holandi jau pirms trim dienām, vismaz tā man Blida paskaidroja grāfa aizbraukšanas dienas vakarā.

—    Kur tad viņa tādā gadījumā ir?

—    Skaidrs, — students sacīja ar tādu prāta asumu, kādu bija grūti gaidīt no tik rupja un vulgāra cilvēka, — ka tad, ja esam apkrāpti un Blida pieder pie mūsu mistifikatoriem, tad viņa par labāku uzskatīja aizbraukt…

—   Tas ir pamatoti.

—    Tā vietā, lai atstātu Parīzi, viņa uzskatīja par labāku paslēpties tās nomalē un pameta savu mītni uz dažām dienām.

—    Parīze ir liela, — Fūlmena nočukstēja, — taču es vienalga viņu atradīšu.

—   Bet es, liekas, varu iedomāties, kur viņa atrodas, — students sacīja.

Armāns priekā iekliedzās, bet Fūlmenas acis iemirdzējās.

—    Blida, — mediķis turpināja, — ir ielas bērns un, neraugoties uz bagātību, ir saglabājusi vājību pret studentu restorāniem un it īpaši pret studentiem.

—   Tātad mūsu meklējumi aprobežojas tikai ar vienu kvartālu?

—   Pagaidiet! Pirms trim mēnešiem viņa neprātīgi iemīlējās kādā pienapuikā, kas dzīvo Medicīnas Skolas ielā, un es varu atdot galvu ķīlā, ka viņa atradusi patvērumu pie tā.

—    Vai jūs pazīstat to jaunekli?

—    Protams.

—    Tad jāatrod veids, kā Blidu nogrābt, — Fūlmena secināja.

Dejotāja un viņas ceļabiedri izkāpa no tukšās mājas un pa jumtu nokļuva līdz studenta istabai.

Tur Fūlmena brīdi sēdēja klusēdama, iegrimusi dziļās pārdomās.

Beidzot, pacēlusi galvu, viņa abiem jaunekļiem sacīja:

—    Ja jūs man uzticaties un ja gadījumā Blida tiešām atradīsies Medicīnas Skolas ielā, tad es jums zvēru, ka izdabūšu šīs mīklas atslēgu.

—    Iespējams, — Armāns piekrita.

—    Mīļais draugs, — Fūlmena turpināja, — jūs un Frederika Dīlonga kungs atgriezīsieties mājās un tur gaidīsiet no manis kādu ziņu.

—    Kāpēc es nevaru iet jums līdzi?

—    Tāpēc, ka jūsu klātbūtnē es no Blidas neko neizspiedīšu.

—    O, esiet mierīga, — students iesaucās un sažņaudza dūres, — es pratīšu viņu piespiest runāt, es…

Fūlmena paraustīja plecus.

—    Atļaujiet tomēr man rīkoties, — viņa sacīja, — un neatsakieties sniegt man dažas ziņas.

—    Jautājiet…

—    Kādā ielā students dzīvo?

—    Medicīnas Skolas ielā 59.

—    Viņa vārds?

—    Emīls Dipors.

—    Nu, tad braucam, — Fūlmena noteica. — Jūs, Armān, ievedīsiet mani mājās, bet pēc tam mana kariete nogādās katru uz savām mājām.

Un dejotāja pati pie sevis nodomāja: „Tas ir skaidrs, ka intriga kļūst arvien sarežģītāka, tātad man būs ko izklaidēties pāris mēnešus. Esmu dzimusi, lai dzīvotu romantisku dzīvi.“

*         * *

Pulksten deviņos nākamajā rītā Armāns, kas visu nakti nebija aizvēris acis, mazliet iemiga, kad pa pagalma bruģi braucošās karietes troksnis viņu pēkšņi pamodināja. Pēc brīža istabā ienāca vecais 2ovs.

—    Fūlmenas kundze, — viņš ziņoja, — vēlas redzēt Armāna kungu.

Jaunais cilvēks uzmeta rītasvārkus un pavēlēja ielaist dejotāju.

Fūlmena ienāca un pasniedza viņam roku. Viņa bija bāla un nopietna un apsēdās Armānam blakus uz gultas.

—    Vai redzējāt Blidu, — viņš pavaicāja.

—    Nē, — Fūlmena atbildēja un ar žestu palūdza viņu klusēt.

Pēc brīža viņa tomēr sacīja:

—    Parunāsim…

—    Par ko?

—    Lai labāk veiktu mūsu meklējumus, man jūs jāiztaujā par pagātni.

—    Vaicājiet, — viņš vienkārši atbildēja.

—     Mans dārgais Armān, — Fūlmena turpināja. — Vai esat pārliecināts, ka jums nav ienaidnieku?

—    Ienaidnieku? — viņš arvien vairāk izbrīnījies iesaucās.

—    Jā, ienaidnieku, cietsirdīgu, nepielūdzamu ienaidnieku, kuri jūs slepeni vajā…

—    Man nevajadzētu, man nevarētu tādu būt.

—    Tas ir dīvaini!..

—    Bet paskaidrojiet taču, Fūlmena!

—    Pagaidiet. Tātad jums ienaidnieku nav?

—    Es nedomāju.

—    Bet jūsu tēvam?

Armāns satrūkās. Taču tā kā viņš neko nezināja par pulkveža ilgus gadus piekoptā šausmīgā dzīvesveida noslēpumiem, tad nešaubīdamies atbildēja:

—    Mans tēvs ir visgodīgākais cilvēks; kam gan var kaut kas būt pret viņu.

—    Tādā gadījumā nerunāsim par to, — Fūlmena sacīja.

—   Tomēr…

—    Nevaicājiet man neko, tas ir veltīgi… Uzticieties man.

—    Tātad jūs nesastapāt Blidu?

—     Nē, bet es nokļuvu uz Dāmas ar melnu cimdu pēdām. Armāns priekā iekliedzās.

—    Bet viņa ir aizbraukusi no Parīzes.

—    Ak!

—    Un aizbraukusi uz Normandiju, — Fūlmena turpināja.

Armāns, protams, gribēja paziņot, ka dosies viņai pa pēdām, kad pēkšņi guļamistabas durvis atkal atvēra vecais 2ovs un ielaida cilvēku, kura vizīti viņa jaunais kungs acīmredzami nebija gaidījis. Ienāca pulkvedis Leons.

Ienākdams pulkvedis daudznozīmigi saskatījās ar Fūlmenu. Lai šo skatienu izskaidrotu, mums jāizdara atkāpe un jāpastāsta par notikumiem, kuri izmainīja Fūlmenas plānu. Jaunā sieviete Armānam bija samelojusi, ka nav sastapusi Blidu.

XXXI

Lūk, kas bija noticis.

Četras stundas pēc tam, kad Fūlmena, Armāns un Frederiks Dīlongs neveiksmīgi bija pārmeklējuši Estrapādas laukumā pamesto māju, vai, citiem vārdiem sakot, vienos naktī pa Medicīnas Skolas ielu brauca kariete un apstājās pie mājas, par kuru bija runājis medicīnas students.

No karietes izkāpa divi cilvēki un pavēlēja kučierim gaidīt.

Tie bija gara auguma, ar resnām nūjām bruņoti un zilos svārkos un huzāru biksēs ģērbušies viri; viņu garās ūsas un biezās vaigubārdas viņus darīja līdzīgus policistiem, kuri nestaigā formā un kuriem pavēlēts dežūrēt naktīs uz ielām un reizēm pat kādu arestēt.

Viņi piezvanīja. Neraugoties uz vēlo stundu, durvis tika nekavējoties atvērtas. Māja Nr. 59 bija liela, mēbelēta viesnīca, ko apdzīvoja studenti.

Ienākušie vīri uzkāpa dažus pakāpienus augstāk, kur atradās viesnīcas saimnieces kantoris. Tā bija pavecāka dāma, kas vēl pretendēja uz jaunību, nēsāja gredzenus uz visiem pirkstiem, gaiša materiāla peņuārus, cirtainus matus un kuru sauca labskanīgā vārdā par Bevuāla kundzi. Viņa jau gribēja aiziet no kantora, jo visi viņas īrnieki bija atgriezušies mājās, kad pēkšņi atskanēja zvans un viņa ieraudzīja divas savu nakts apmeklētāju drūmās figūras.

—   Cienījamā kundze, — viens no viņiem sacīja, pielikdams pirkstu pie lūpām, — esiet tik laba, netrokšņojiet un uzklausiet

mūs.

Bcvuāla kundze apmulsusi mīņājās uz vietas un kā automāts ar žestu aicināja kungus apsēsties, tik ļoti viņa bija satraukusies.

—    Jūs, protams, varat iedomāties, kas mēs esam? — tas pats aģents vaicāja.

Viesnīcas saimniece trīcēdama pamāja ar galvu.

—    Jūsu mājas labā reputācija, — policists turpināja, — liek saglabāt noslēpumā mums uzdoto smago uzdevumu.

—    Ak Dievs, kungi, — Bcvuāla kundze, kurai beidzot bija atgriezušās spējas runāt, murmināja, — mana māja ir iemantojusi labu slavu… mani īrnieki arī, un es par viņiem atbildu kā pati par sevi… un es neredzu iemeslu….

—    Atvainojiet, cienījamā kundze, — viens no aģentiem viņu stingri pārtrauca, — man jums jāpaskaidro, ka mēs izvairāmies no jebkura trokšņa, jebkura skandāla, un jūsu pašas interesēs ieteicams mums atbildēt bez izvairīšanās.

—    Ak Kungs, ak Kungs! — apjukusī viesnīcas saimniece murmināja.

—    Vai visu jūsu īrnieki ir atgriezušies?

—    Bet… es nezinu.

—    Sargieties samelot! '*

—   Jā, kungi, viņi ir atgriezušies.

—    Vienu no viņiem sauc Emīls Dipors?

—    Ak kungi, — Bevuāla kundze turpināja murmināt, — tas ir ļoti labs jauns cilvēks.

—    Pie viņa pašreiz atrodas persona vārdā Blida.

—   Ak, — Bevuāla kundze izsaucās, un viņas apjukusī seja pēkšņi noskaidrojās, — ja jūs meklējat viņu, tad man tas ir pilnīgi vienaldzīgi!

—   Jā, viņu! Paņemiet sveci un pavadiet mūs uz Emīla Dipora istabu.

Bevuāla kundze paklausīja un, iedama pa priekšu, rādīja

ceļu.

Students, kuru sauca par Emīlu Diporu, dzīvoja piektā stāva dzīvoklī ar divām istabām, mazu zāli un vēl mazāku guļamistabu.

Gaismas stariņš, kas bija manāms pa durvju apakšu, Bevuāla kundzei un viņas pavadoņiem, kuri gāja uz pirkstgaliem, ļāva saprast, ka students ir mājās. Emīls Dipors, kuram drīz vajadzēja nolikt eksāmenu, sēdēja pie galda un mācījās, bet pie kamīna bija iekārtojusies sieviete un lasīja grāmatu; spriežot pēc dzeltenajiem apvākiem, tas bija romāns.

Emīls Dipors bija vēl pavisam jauniņš, gadus divdesmit, skaists jauneklis.

Kas attiecas uz Blidu, tad viņa ir pelnījusi sīkāku aprakstu. Viņa bija maza, blonda sieviete, maiga, ar lielām iešķībām acīm, mazām rokām un kājām, un jauku, mazliet sapņainu sejiņu; neraugoties uz to, ka viņai jau bija pāri trīsdesmit pieciem gadiem, vakarā, lampas gaismā, viņai varēja dot tikai kādus divdesmit piecus.

Bevuāla kundze klusi pieklauvēja pie durvīm.

—     Kastur ir? — students vaicāja, domādams, ka atnācis kāds no kaimiņiem, jo, pateicoties kopgaldam, ko bija ieviesusi jūtīgā Bevuāla kundze, visi viņas īrnieki jau sen bija savstarpēji sapazinušies.

—    Emil, neatver, — Blida sacīja, kaut kādas priekšnojautas vadīta.

—   Tā esmu es, — viesnīcas saimniece mīļi sacīja.

—    Atver, — Blida nomisrinājusies teica.

Students piecēlās, atslēdza durvis un, ieraudzījis aiz saimnieces muguras divas nepazīstamu personu drūmās ligūras, kuras tūlīt noturēja par policijas aģentiem, soli atkāpās.

Viens no viņiem, rupji pastumdams malā Bevuāla kundzi, ienāca istabā un studentam sacīja:

—    Cienījamais kungs, neceliet troksni, tas ir veltīgi, turklāt mums nav darīšanas ar jums.

Pat visgodīgākais cilvēks, kuram ir vistīrākā sirdsapziņa, nespēj bez satraukuma noskatīties uz cilvēkiem, kas likuma vārdā pusnaktī ierodas viņa mājās.

Emīla Dipora satraukums bija lik liels, ka viņš neatrada vārdus, ar kuriem atbildēt, nespēja pat pakustēties un satriekts stāvēja, nesaprazdams, vai viņš murgo vai visu tiešām redz. vaļējām acīm.

Blida stāvēja bāla, trīcēja un apjukusi skatījās uz policijas aģentiem.

Viens no viņiem, kurš uzņēmās pienākumu dot paskaidrojumus, paskatījās uz viņu un sacīja:

—    Cienījamā kundze, vai jūsu vārds ir Luīza Gato ar iesauku Blida?

—   Jā, kungs, Blida nomurmināja, jo viņai absolūti nepiemita viņas šķiras sievietēm piemītošais drosmīgums.

—    Lejā jūs gaida kariete, vai jūs nebūtu tik laipna mums sekot?

—   Sekot jums?

—   Jā, cienījamā kundze.

—   Bet es neesmu ne pie kā vainīga, neesmu izdarījusi nekādu noziegumu, es…

—    To vi.su, — cilvēks ar garākajām ūsām viņu apturēja, — jūs varēsiet paskaidrot kur un kad vajadzēs.

—   Tomēr kungi, — savukārt iesaucās Emīls Dipors, kuram bija atgriezusies drosme, — tā ir kļūda, šī dāma pie manis… es par viņu atbildu…

—   Lieliski, mīļais Emīla kungs, taču netraucējiet mums, jūs ar to varat tikai kaitēt. Ja šī dāma nav vainīga, tad tur to noskaidros.

—   Bet galu galā par ko es tieku apsūdzēta? — Blida nomurmināja, izraudamās no otr*a aģenta, kurš viņu bija saņēmis aiz rokas.

—   Jums visu paskaidros, ejam.

Blida gribēja aizstāvēties un kliegt, taču viens no policistiem teica:

—    Ja jūs pretosieties, tad es pa logu pasaukšu savus cilvēkus, kuri lejā gaida, un jums tiks sasietas rokas un kājas. Ja jūs kliegsiet, jums iebāzīs mutē l.abatlakatu un piespiedīs klusēt.

—    Nu labi! — Blida mazliet nomierinājusies sacīja. — Nevajag pielietot spēku, es jums sekošu.

Viņa pasniedza roku studentam, kuru bija pārņēmušas šausmas, un ļāva sevi aizvest. Kāpjot lejā pa kāpnēm, aģenti pieturēja viņu pie rokas, tad atvēra karietes durvis, palīdzēja viņai iekāpt un paši apsēdās blakus.

Kariete aizbrauca.

Viens no policistiem mierīgi izņēma no kabatas dunci, kura asmenis karietes laternas gaismā pamirdzēja Blidas acu priekšā.

—     Klausieties mani uzmanīgi, — viņš sacīja, — mēs neesam policijas aģenti, lai gan saņēmām pavēli nogādāt jūs tur, kur no jums vēlas saņemt dažus paskaidrojumus. Nemēģiniet kliegt vai saukt kādu palīgā, jo tad jūs mirsiet ātrāk, nekā kāds jums paspēs palīdzēt.

Blida satrūkās un klusēja. Kur gan viņu ved?

To viņai bija grūti uzminēt, lai gan divi pieņēmumi viens pēc otra pazibēja viņas galvā.

Pirmais, ka grāfs Goilors, viņas pavēlnieks, negaidot atgriezies Parīzē, uzzinājis par viņas bēgšanu pie studenta un nolēmis viņu briesmīgi sodīt.

Taču šis pieņēmums viņu biedēja mazāk nekā otrs.

Blida atcerējās Fūlmenu, kuras priekšā viņa, protams, jutās vainīga un no kuras domāja izvairīties, aizbraucot no sava jaukā dzīvoklīša Matadoru ielā un mēģinot paslēpties Medicīnas Skolas ielas piektajā stāvā pie Emīla Dipora. Viņa pazina Fūlmenu kā enerģisku un stingru sievieti.

Viņas aizdomas pārauga pārliecībā, kad viņa redzēja karietes braukšanas virzienu. Kariete tiešām brauca gar krastmalu, pagriezās uz Saskaņas laukumu, devās augšup pa Elizejas laukiem un sasniedza Malerba ielu.

Blida nedomāja ne aizstāvēties, ne kliegt, jo bija nopietni uztvērusi viena vīrieša draudus viņu nogalināt. Turklāt šajā stundā Elizejas laukos neredzēja nevienu cilvēku.

Kariete apstājās pie Fūlmenas mājas.

—     Lūdzu izkāpt, cienījamā kundze, — aicināja viens no šķietamajiem policistiem.

Blida paklausīja. Vīrietis paņēma viņu pie rokas un ieveda brīnišķīgā oranžērijā, kur šī stāstījuma sākumā mēs redzējām dejotāju vakariņojam kopā ar saviem draugiem.

*         * *

Fūlmena Blidu gaidīja. Viņa bija nevērīgi atlaidusies atpūtas krēslā, smaidīja un savai senajai draudzenei sacīja:

—    Piekrīti, mana dārgā, ka man ir prātīgi sulaiņi un tie lieliski nospēlēja savu lomu.

Fūlmena pilnā balsī smējās, bet Blida, uzacis sarāvusi, palika stāvam uz oranžērijas sliekšņa.

—   Ja tu gribēji ar mani izspēlēt joku, — viņa sacīja, — tad man tev jāsaka, ka tas ir galīgi neizdevies.

—   Vai tiešām?

Fūlmena ar mājienu atlaida sulaiņus, paskatījās uz Blidu, un viņas skatiens bija tik caururbjošs, ka draudzene bija satriekta līdz sirds dziļumiem.

—   Mana dārgā, — Fūlmena sacīja, un smaids pazuda no viņas lūpām, — es nekad nejokojos nopietnās lietās.

—    Hm! Tu tātad gribi ar mani runāt par nopietnām lietām? — Blida vaicāja.

—   Jā, — Fūlmena piekrītoši pamāja.

—   Tādā gadījumā, — Blida norūca, — tu varēji man uzrakstīt vai atsūtīt…

—   Mīļo mazulīt, — Fūlmena viņu asi pārtrauca, — ne tev, ne man nav vairāk laika vienai otru apmānīt un apmainīties ar garām frāzēm, jo tev draud nāves briesmas.

Pie šiem vārdiem Blida atkāpās līdz durvīm. Bet Fūlmena izslējās, piegāja pie Blidas, par kuru bija galvas tiesu garāka, un teica:

—   Klausies uzmanīgi un ņem vērā manus vārdus. Man mājās ir seši sulaiņi. Visi ir man uzticīgi un manis dēļ ir gatavi mirt. Durvis ir slēgtas, un tu no šejienes neiziesi ātrāk, kamēr es to neatļaušu.

—   Bet ko tu no manis gribi? — bālā un trīcošā Blida izsaucās. — Ko es tev esmu nodarījusi?

■

Fūlmcna paņēma no kamīna dunci un alkal piegāja pie mazās sievietes, kura izbijusies gribēja atkāpties, bet atdūrās pret sienu.

Fūlmena uzlika uz draudzenes pleca savu skaisto roku, zem kuras maigās ādas slēpās tērauda muskuļi.

—     Klausies, ja tu nebūsi prātīga, tad es tavā kaklā ietriekšu šo spēļlietiņu, tad likšu tevi iemest karietē, aizvest uz Saskaņas laukumu un nomest obeliska pakājē. Tad es iesēdīšos karietē, došos uz Kalē, bet no turienes, pirms vēl kāds uzzinās, kas tu esi, uz Londonu.

—    Bet ko gan tu no manis gribi? — trīcošā Blida atkal izsaucās.

—    Tu to tūlīt uzzināsi. Vakar tu mani apmānīji, dodama melīgas ziņas par noslēpumaino Dāmu ar melnu cimdu; tu gribēji par mani paņirgāties, bet es gribu zināt visu.

Un Fūlmcna pacēla dunci pār Blidas galvu.

Bet brīnumu lietas! Tā vietā, lai nobītos vēl vairāk, lai lūgtu žēlastību, Blida izslējās un sacīja:

—    Ja tu gribi mani nogalināt, tad nogalini, bet es neko neteikšu, jo te ir runa par mana bērna dzīvību.

Fūlmenas paceltā roka nolaidās.

—    Tava bērna? — viņa izbrīnījusies vaicāja.

—     Jā, — Blida apstiprināja, — tu taču zini, ka man ir desmit gadus vecs dēls.

—    Nu un tad?

—    Man viņu atņēma, nolaupīja manu dēlu; mani piespieda kalpot cilvēkiem, kurus es pavisam nepazīstu, un man jāglabā viņu noslēpums; ja man paspruks kaut vārds par to, kas man zināms, tad viņi nogalinās manu dēlu…

Blida runāja ar tādu dedzību, ka Fūlmena viņai noticēja, jo redzēja, ka šajā brīdī mātes instinkts ir uzvarējis sievišķīgās bailes. Tomēr viņa iegrūda Blidu krēslā un atkal pacēla pār viņu dunci.

—   Tu par mani smejies, — viņa teica, — un tāpēc es tevi nogalināšu.

Viņa pielika dunča asmeni pie Blidas kakla.

—   Viņi nenogalinās manu dēlu! — Blida čukstēja, un viņas sejā uzplauka smaids, kas atspoguļoja viņas milestibu pret bērnu.

—   Nu, tad runā, — Fūlmena iesaucās, — paskaidro! Nevar būt, ka tu neko nevari pateikt!

—    Varu pateikt tikai vienu.

Ko?

—   Armāns mīl Dāmu ar melnu cimdu, vai ne?

—    Līdz ārprātam.

—    Bet tu mīli Armānu?

—    Kaismīgi!

—   Tātad tu negribi, ka ar viņu notiek nelaime?

—    Cik tu esi dumja, — Fūlmena nomurmināja.

—    Nu, tad klausies, — Blida ātri sacīja, — es došu tev padomu. Ja tu viņu mīli un tev ir uz viņu kaut neliela ietekme, tad iesēdini viņu karietē, aizved tālu no Pārīzes, līdz. pasaules malai, bet ārkārtējā gadījumā vismaz piespied mainīt vārdu.

—    Bet kāpēc?

—     Lai viņš nekad, — Blida turpināja, — nemeklētu iespēju satikties ar Dāmu ar melnu cimdu. Tu nezini, pie kā viņu šī mīlestība novedīs.

—    Pie kā tad tā viņu novedīs? — Fūlmena vaicāja, ticēdama Blidas balss un žestu patiesīgumam.

—    Pie nāves!

Fūlmena nodrebēja.

XXXII

Abas sievietes brīdi klusēja. Blidas pēdējie vārdi, pareizāk sakot, pēdējais vārds bija atstājis uz Fūlmenu spēcīgu iespaidu, un Blida saprata, ka tagad viņai briesmas vairs nedraud.

—   Jā, — viņa turpināja, jo uzskatīja par nepieciešamu paskaidrot pēdējos vārdus, — ja Armānam apnicis dzīvot, ja viņš savu dzīvi grib izbeigt vienā no tiem traģiskajiem un noslē

pumainajiem veidiem, kuru iemesli slēpti tumsā un kurus cilvēces tiesa, vīlusies savos neauglīgajos meklējumos, pieraksta nejaušībai, tad viņam atliek tikai sekot Dāmai ar melnu cimdu un pacensties pacelt tā necaurredzamā priekšskara malu, ar kuru šī sieviete, kas ari man pašai ir mīkla, tik rūpīgi pūlas slēpt savu dzīvi. Kas to lai zina — kaut gan es to saku bez lietišķiem pierādījumiem — varbūt, ka viņa to meklē un viņa to nolēmusi bojāejai?

Kamēr Blida runāja, Fūlmcna pārdomāja un nonāca pie sava risinājuma: „Skaidrs, ka Blida man vairāk neko nepateiks;

droši vien via jau ir pateikusi visu, ko zina. Pati savu interešu dēļ viņa nevar man izskaidrot sīkumus; kas attiecas uz to cilvēku noslēpumu, kuru aģents viņa ir, tad viņa to nezina. Atrisinājums jāmeklē citā vietā.“

Fūlmena aizmeta dunci un sacīja:

—    Atvaino mani par vardarbību, mīļā. Dodu tev vārdu, ka Armāns aizbrauks. Bet lai tevi nekompromitētu, apsolu, ka viņš aizbrauks, nezinādams aizbraukšanas iemeslu. Teiksim visiem, ka mēs neesam redzējušās un es nevarēju tevi atrast; tu sacīsi to pašu. Mani cilvēki tevi aizvedis atpakaļ uz Medicīnas Skolas ielu, un tavs students nodomās, ka tu esi kļuvusi par apmelošanas un kļūdas upuri.

—    Labi, — Blida piekrita. — Bet kā tu tomēr iedomājies, ka es esmu Medicīnas Skolas ielā?

—   Tava istabene izpļāpājās, — Fūlmena sameloja.

Viņa bija uzmanīga, domāja, ka nav nekādas jēgas iejaukt studenta Frederika Dīlonga vārdu. Tā kā Blida, kas zināja ļoti daudz, tomēr nezināja neko par sava senā drauga iepriekšējās nakts piedzīvojumiem un vardarbību, kurai viņš tika pakļauts, tad, šķiet, būtu neapdomīgi, pat bīstami, viņai parādīt, ka dejotāja zina pārāk daudz.

—    Tagad, — Fūlmena sacīja, — uzliec savu apmetni, nolaid plīvuru un ej.

Blida nekavējās izmantot šo atļauju. Fūlmena vēl varēja pārdomāt, un Blida, paspiedusi Fūlmenas pasniegto roku, ātriem soļiem izgāja no oranžērijas.

„Kā viņa aizmuka,“ Fūlmena nodomāja un pasmaidīja. Tad viņa piezvanīja un pavēlēja ienākušajam sulainim iejūgt karietē labāko rikšotāju un aizvest Blidu atpakaļ.

*         * *

Palikusi viena, jaunā sieviete atkal iegrima pārdomās. „Goda vārds,“ viņa sev sacīja, saritinājusies kamolā atpūtas krēslā un uzlikusi savu skaisto kājiņu uz kamīna restēm, „ja tā padomā, ka pirms nedēļas es tik briesmīgi garlaikojos, ka gribēju doties laulībā ar lordu G., bet tagad esmu iejaukusies tādā romānā, kādus vairs neprot uzrakstīt, tad jāsaka, ka tamlīdzīgas lietas iespējamas tikai Parīzē.“

Un romantiskā meitene par spīti visām noslēpumainajām briesmām, kas acīm redzami draudēja viņas mīļotajam cilvēkam, noskurinājās labsajūtā.

„Bet tagad,“ viņa turpināja pārdomāt, „pamēģināsim nākt pie kāda slēdziena. Ja jau man nākas darboties melodrāmā, tad jāpacenšas nospēlēt galvenā loma…“

Fūlmena atbalstījās ar elkoņiem pret ceļgaliem, ielika zodu plaukstās un, līdzīgi autoram, kas izklāsta aktieriem savu lugu, turpināja pārdomāt:

„Darbība norisinās Parīzē, mūsu dienās. Galvenās darbojošās personas: pirmais mīlējājs — Armāns, galvenā sieviešu loma pieder Fūlmenai; komiķis — tas ir vientiesis medicīnas students, kuru sit un kuram aizsien acis; noslēpumainu sievieti, iespējams, nodevēju sauc par Dāmu ar melnu cimdu; ir arī dažas otršķirīgas lomas — Blida, Morics Stefans. Atveroties priekšskaram, Fūlmena garlaikojas, meklē romantisku mīlētāju, grib mīlēt cilvēku, kas viņu nemīl un ir sievietes apvainots. Viņai norāda uz tādu cilvēku — tas ir Armāns. Viņš ir iemīlējies nenotveramā sievietē, Dāmā ar melnu cimdu.“

Pēc tam Fūlmena nolēma:

„Tā vietā, lai cīnītos ar sāncensi, es gribu Armāna ceļā novākt visus šķēršļus un pirmām kārtām padarīt viņu laimīgu. Kad es to panākšu, Armāns piederēs man. Laimīgs cilvēks nogurs no savas laimes un, kad šis brīdis pienāks, ļaus sevi noķert

uz āķa! Otrā aina: Fūlmena atrod Dāmu ar melnu cimdu, sagādā Armānam iespēju nokļūt pie tās utt. Trešā aina: lugā jauns pavērsiens, intriga kļūst vēl sarežģītāka. Gaidāmais atrisinājums attālinās. Blida zem dunča asmens atzīstas, ka viņas dēlu nolaupījušas nezināmas personas, kas viņu nogalinās, ja Blida kaut ko izstāstīs; viņa ļauj saprast, ka Dāmai ar melnu cimdu ir kāds noslēpums, un, vēloties šo noslēpumu uzzināt, Armāns tiek pakļauts nāves briesmām; var pat būt tā, ka Dāma ar melnu cimdu nevis vairās no tikšanās ar Armānu, bet, gluži otrādi, meklē viņu, un intriga, arvien vairāk un vairāk samezglodamās, izraisa jo lielāku interesi. Tādas ir trešās ainas beigas. Ceturtā aina: Fūlmena ir viena un runā šādu monologu: “Acīmredzot Blida ir otršķirīga persona un nezina noslēpumu, tāpat, iespējams, ka Dāma ar melnu cimdu klīst apkārt pa pasauli ar īpašu mērķi, viņai ir kaut kāds pamats pēc katrām divdesmit četrām stundām pārcelties uz jaunām telpām, izkārt savus portretus, kuri pazūd, un piespiest nabaga iemīlējušos puišeli, kas ir tikpat dumjš, kā visi iemīlējušies, bez jebkāda nopietna iemesla viņai sekot. Šī sieviete ir Armāna ienaidnicce. Kāpēc? Tas zināms vienīgi viņai. Taču ir sieviete, kas zvērējusi to uzzināt, un šī sieviete to izdarīs. Tajā dienā, kad Dāma ar melnu cimdu sevi pasludināja par Armāna ienaidnieci, Fūlmena, kura viņu mīl, pieteica karu Dāmai ar melnu cimdu. Cīņa koncentrēsies starp abām šīm sievietēm.

Godājamie kungi un cienījamās dāmas,“ Fūlmena pārtrauca savu monologu un uzrunāja iedomātos skatītājus, „lugā būs daudz citu ainu, bet pagaidām tās nav gatavas.“

Un Fūlmena no jauna iegrima pārdomās un nodomāja līdz rītausmai. Ieraudzījusi pirmos saules starus, kas ielauzās pa oranžērijas logiem, viņa izbrīnījusies pielēca kājās.

Viņa piezvanīja un pavēlēja sagatavot sev vannu. Pēc vannas viņa ar istabenes palīdzību sāka ģērbties un pavēlēja sagatavot karieti.

Nododama šo pavēli kučierim, istabene nodomāja: „Nu gan notiek kaut kādas neizprotamas lietas, un kundze ir vai nu sajukusi prātā, vai arī vienkārši līdz ausīm iemīlējusies tajā pie

napuikā Armānā, ja jau ziemas laikā sadomājusi izbraukt septiņos no rīta.“

Pēc desmit minūtēm Fūlmena iekāpa karietē un pavēlēja sevi aizvest uz Pompa ielu Pasi.

Kariete apstājās pie nelielas vienstāvu mājiņas ar zaļiem slēģiem un priekšdārziņu. Fūlmena izkāpa un piezvanīja.

Resna, jau krietni paveca kalpone ar milzīgu asgalvainu aubi, kādas nēsā normandietes, iznāca atvērt durvis un, šķiet, bija ļoti pārsteigta, ieraudzīdama lielā angļu lakatā satinušos jaunu, skaistu dāmu, kura slēpa rokas sabuļādas uzrocī.

—     Vai šeit dzīvo pulkvedis Leons? — jaunā dāma vaicāja.

—   Šeit.

—    Vai viņš piecēlies?

—   Jā, kundze. Kā pavēlēsiet jūs pieteikt?

—   Nekā nevajag.

—   Tomēr…

—   Sakiet pulkvedim vienkārši, ka viņu grib redzēt viņa dēla draugs.

Šie vārdi kalponi pilnībā apmierināja. Viņa ieveda Fūlmcnu mazā zālē un lūdza pagaidīt. Pēc divām minūtēm durvis atvērās, un Fūlmena redzēja ienākošo pulkvedi Leonu.

*         * #

Tie, kas redzēja pulkvedi pirms pieciem gadiem mundru, ar melniem matiem un ugunīgu skatienu, kad katrs viņa sejas vaibsts liecināja par šī cilvēka dzelžaino gribu, tagad viņu pazītu ar lielām grūtībām.

Pulkvedis bija kļuvis par večuku ar sirmiem un retiem matiem, salīkušu augumu un blāvām acīm. Gadi vai arī sirdsapziņas pārmetumi viņu bija noveduši līdz tādam stāvoklim? Dievs to zina.

Viņš paklanījās Fūlmenai, nespēdams apslēpt savu izbrīnu, un piedāvāja krēslu pie kamīna, kurā kvēloja spilgta liesma.

—   Ar ko man gods runāt? — viņš laipni vaicāja.

—    Mans vārds ir Fūlmena, — jaunā sieviete atbildēja, kautrīgi nodurdama acis. — Es dejoju operā.

—    Jūs pie manis atbraucāt mana dēla uzdevumā? — večuks vaicāja, un viņa seja ieguva prieka un lepnuma izteiksmi.

Šis cilvēks, kas nevienu neieredzēja, visus nicināja un vajāja, spēlējās ar cilvēka godu un dzīvību, nodrebēja, dzirdot tikai sava dēla vārdu, jo dēls bija viņa vienīgā pieķeršanās, kas eksistēja viņa akmens sirdī.

—     Es, tā sakot, atbraucu parunāt par viņu, — Fūlmena sacīja.

—     Ak Dievs! — pulkvedis nomurmināja, kļūdams pilnīgi bāls, — vai tiešām viņš ir saslimis, vai arī cīnījies divkaujā? Viņš ir ievainots…

—     Nē, nomierinieties, — Fūlmena viņu pārtrauca. — Viņš jūtas lieliski.

—    Ak, kā jūs mani nobiedējāt!

Un satrauktā balsī viņš vēl nomurmināja:

—    Mans dārgais dēls! Nu jau trīs dienas viņš nav bijis pie manis. O, es par to uz viņu nedusmojos. Viņš ir jauns, es vecs, viņam ar mani garlaicīgi, un turklāt man Žovs sacīja…

Pulkvedis apklusa un paskatījās uz Fūlmenu ar dziļdomīgu smaidu.

—    Ko tad viņš jums sacīja? — dejotāja vaicāja.

—    Ka viņš esot iemīlējies… droši vien tā esat jūs… jūs esat tik skaista… un turklāt jums ir tik labsirdīga seja… un viņš ar jums būs tik laimīgs, vai nav tiesa?

Fūlmena smaidīdama pašūpoja galvu.

—     Nē, mani viņš nemīl. Taču… Ak, pulkvedi! — viņa ar cildenu dedzību izsaucās, un tas pulkvedi skāra līdz sirds dziļumiem, — es varu jums atzīties, jo jūs esat viņa tēvs. Es viņu mīlu.

—    Bet viņš jūs nemīl?

—    Nē.

—    Tad viņš ir akls! — večuks nomurmināja un paskatījās dejotājā kā lietpratējs, kas prot novērtēt sievietes skaistumu.

—   O, esiet mierīgs, — Fūlmena sacīja, — kādreiz viņš mani iemīlēs. Es to jūtu, bet ja es kaut ko gribu…

Fūlmena spītīgi piepūta lūpas, kas pulkvedim lika pasmaidīt, un turpināja:

—    Es atnācu ar jums par viņu parunāt tāpēc, ka mēs abi viņu mīlam vairāk par visu pasaulē.

—   Pateicos jums, — večuks noteica un paspieda Fūlmcnas roku.

—   Un vēl tāpēc, — viņa turpināja, — ka viņam draud lielas briesmas.

—   Briesmas! — pulkvedis trīcēdams iesaucās, un asinis sakāpa viņa sejā.

—     Nomierinieties, — Fūlmena sacīja, — mēs varam tās novērst.

—    O, runājiet, runājiet ātrāk!

—   Pulkvedi, — jaunā sieviete nopietni turpināja, — vai jūs pazīstat Armāna ienaidniekus?

—   Ienaidniekus? Vai tad tas ir iespējams? Viņš ir tik labs, tik sirsnīgs.

—    Tādā gadījumā tie ir jums?

Pie šie vārdiem pulkvedis asi sarāvās, un viņa acu priekšā kā panorāmā aizslīdēja visa viņa pagātne… Viņa acīs viss satumsa.

—   Tas ir iespējams.

—    Nu, tad klausieties.

Un Fūlmena drebošajam pulkvedim pastāstīja par viņa dēla mīlestību pret noslēpumaino Dāmu ar melnu cimdu un pēdējo divu dienu notikumiem.

Pulkvedis uzmanīgi klausījās, un tikko viņa savu stāstu bija beigusi, salīkušais vecis izslējās, un viņa blāvajā skatienā atmirdzēja naids un enerģija.

—   Ak, — viņš izsaucās, — ja kāds iedrošināsies pieskarties manam bērnam, tad es, liekas, nogāzīšu debess jumu un uzgāzīšu to virsū pārdrošniekam.

—    Klausieties, kāpēc esmu pie jums atnākusi, — Fūlmena sacīja. — Aizvediet viņu, paskaidrojiet, ka ir kādas darīšanas,

kas prasa Armāna klātbūtni. Aizvediet viņu jau šovakar. Iespējami tālāk no Parīzes, uz Normandiju, uz Bretaņu, kur gribat, bet es pa to laiku pacentīšos atklāt Dāmas ar melnu cimdu noslēpumu.

Fūlmena piecēlās.

—    Es braucu pie Armāna, — viņa sacīja. — Pēc dažām minūtēm arī jums jādodas pie viņa. Izliecieties, ka jūs mani nekad neesat redzējis. Jūs atbrauksiet palūgt Armānu jūs pavadīt uz Normandiju, vai ne?

—    Jā, — pulkvedis atbildēja, — man patiešām ir neliela muiža dažas Ijē no Havras.

—    Lieliski, — Fūlmena nopriecājās. — Tad cs braucu un palīdzēšu Armānu pierunāt doties jums līdzi.

* * #

Tagad ir skaidrs, kāpēc Fūlmena Armānam sacīja, ka nav atradusi Blidu un kāpēc daudznozīmīgi saskatījās ar pulkvedi, kad viņš parādījās uz sliekšņa.

—    Dārgais dēls, — pulkvedis sacīja, — vai tu vari savam vecajam tēvam ziedot vienu nedēļu? Kā tu zini, es nekad tev nelūdzu man veltīt tavu brīvo laiku. Tev noteikti jābrauc man līdzi uz Normandiju. Runa ir par tavu īpašumu.

Armāns šaubījās un paskatījās uz Fūlmcnu.

Viņa pieliecās tam tuvāk un čukstēja:

—    Brauciet. Kamēr atgriezīsieties, es sameklēšu Dāmu ar melno cimdu un uzzināšu viņas noslēpumu.

Armāns piekrita aizbraukt no Parīzes.

*         * *

Tajā pašā vakarā pulkvedis un viņa dēls iekāpa karietē, bet Fūlmena pie sevis nodomāja: „Tagad, kad man vairs nav jābaidās par Armānu, es varu atcerēties, ka mani sauc par Fūlmenu un pierādīt Dāmai ar melnu cimdu, ka šis vārds nozīmē „Zibens“.“

XXXIII

Tādā stāstā kā šis, kur sastopas daudzas personas un notikumi ātri nomaina cits citu, autoram nākas pievērst lasītāja uzmanību gan tam, gan citam objektam, atstājot pilnīgi malā dažas darbojošās personas.

Dāmu ar melnu cimdu mēs pametām Rivinjī pilī kopā ar majoru Arlevu un kapteini Hektoru Lcmblēnu. Tajā brīdī majors Arlevs pieprasīja, lai Hektors Lemblēns pavada viņus uz istabu, kurā vajadzēja atrasties ģenerāļa lādītei.

Lasītājs droši vien atceras, ka Hektors Lemblēns, neraugoties uz spēcīgo satraukumu, piekrita.

Dāma ar melnu cimdu un majors Arlevs, ievērojuši kapteiņa satraukumu, saskatījās. Taču Hektors, kas bija nodūris skatienu, to nepamanīja.

—    Es saprotu, — majors sacīja, — ka jums tas ir smagi.

—    Ejam, — kapteinis viņu asi pārtrauca, jo bailes, ka viņš varētu sevi nodot, bija devušas viņam negaidītu drosmi.

Viņš piecēlās un paņēma sveci.

—     Žermēn, — viņš kambarsulainim sacīja, — tu nāksi mums līdzi.

Žermēns paņēma atslēgu saišķi un gāja pa priekšu. Aiz viņa, galvu nodūris, briesmīgi nospiests, klusēdams gāja kapteinis. Nedabiskā enerģija, kas uz bridi bija izpaudusies, pazuda zibens ātrumā. Dāma ar melnu cimdu sekoja viņam, pieturēdamās pie sava ceļabiedra rokas.

Visi četri izgāja no ēdamistabas un aizgāja līdz gaitenim, kas sadalīja Rivinjī pili divās daļās.

Trīs minūšu pārgājiens Hektoram Lemblēnam likās kā mūžība. Kājas viņam ļodzījās, uz pieres izspiedās auksti sviedri un elpa aizrāvās pie katra pakāpiena.

Žermēns atgriezās un pusbalsī, taču tā, lai kapteinis tomēr varētu dzirdēt, majoram sacija:

—    Nabaga kungs, atmiņas par cienījamo kundzi, par ko te viss atgādina, viņu ir galīgi satriekušas.

Šie vārdi kapteinim deva spēku. Viņš cerēja, ka tic maldinās viņa ciemiņus, un viņš drošāk devās uz priekšu.

Taču viņa satraukums pieauga, kad viņi tuvojās guļamistabas durvīm. Viņš vairākkārt atbalstījās pret sienu, lai nepakristu. To ievērojis, Žermēns viņu atbalstīja.

Majors un Dāma ar melnu cimdu nāca aiz viņiem, daudznozīmīgi saskatīdamies, kas noteikti būtu stipri satraucis kapteini, ja viņš šos skatienus pamanītu. Taču kapteinis gāja galvu nodūris un likās, ka ir aizmirsis savus ceļabiedrus, tik ļoti viņš bija iegrimis savās domās.

Žermēns nonāca pie guļamistabas durvīm.

—     Lūk šeit, — viņš sacīja ar uzsvaru, kas acīmredzot atstāja uz kapteini elektriskās dzirksteles efektu. — Lūk šeit.

Likās, ka šie vārdi izskaidro šausmīgu drāmu, un tāpēc kā galvāniskā strāva pārskrēja Hektora Lemblēna ķermenim. Cilvēkam piemīt dīvaina īpatnība, reizēm spēku izsīkumu pēkšņi nomaina neparasts gara pacēlums. Šie vārdi, kas kapteinim atgādināja šausmīgo drāmu, uz brīdi atgrieza mieru, spēkus un garīgo līdzsvaru.

—    Jā, lūk šeit, — viņš atkārtoja ar tikpat dīvainu uzsvaru, kaut gan ar pilnīgi citu nozīmi, nekā kambarsulainis.

Žermēna vārdos skanēja apslēpta ironija, kādu dzird pieķerta noziedznieka balsī, kad viņš ar sirdsapziņas pārmetumiem savam līdzdalībniekam saka: „Jā, šeit mēs abi viņu nogalinājām.“

Turpretim kapteiņa balsī, kad viņš teica „lūk šeit“, bija saklausāms vaids un mokošs sirdsapziņas pārmetumu pilns kliedziens.

Žermēns sameklēja vajadzīgo atslēgu, nešaubīdamies ielika to atslēgas caurumā un divas reizes pagrieza. Taču, pirms atvērt durvis, viņš vēlreiz atskatījās atpakaļ uz savu kungu.

Hektors Lemblēns stāvēja izslējies un mierīgs kā cilvēks, kas neizjūt ne mazāko satraukumu. Tomēr viņu nodeva sejas zilganais bālums, aukstie sviedri, kas izspiedās uz viņa pieres, un konvulsīvas trīsas, kas pārskrēja visam viņa augumam.

Žermēns pavērās pār kapteiņa plecu uz majoru Arlevu un viņa ceļabiedri. Abi bija drūmi, skumji, nerunīgi un atgādināja tiesnešus, kuriem pēc sprieduma pasludināšanas vēl nākas piedalīties pie viņu pasludinātā sprieduma izpildīšanas.

—   Zermēn, — kapteinis aizlauztā balsī sacīja, — ver taču

vaļā.

Žermēns atgrūda durvis un pirmais iegāja istabā, kur Marta de Rivinjī bija rimusi elpot. Kapteinim pietika spēka viņam sekot, taču, paspēris dažus soļus, viņš sajuta nelabumu un pieķērās pie krēsla atzveltnes. Kas attiecas uz Dāmu ar melnu cimdu un majoru Arlevu, tad viņi ienākdami aplūkoja guļamistabu, kuru mēs aprakstīsim dažos vārdos.

Šajā istabā bija dzīvojusi mirusī baronese Marta dc Rivinjī, kas otrajā laulībā bija precējusies ar Hektoru Lemblēnu. Istaba bija diezgan plaša, tās drūmais un stingrais izskats liecināja par briesmīgu drāmu, kas tajā bija norisinājusies.

Pašā tumšākajā istabas stūrī stāvēja liela ozolkoka gulta ar grieztām kājām un zaļiem sarža aizkariem. Istaba bija tapsēta ar tādas pašas krāsas tapetēm, kā gultas aizkari, un stipri vājināja gaismu, ko meta Žermēna turētā svece. Spoguļi bija aizklāti ar muslīnu, gulta nebija apsegta un likās, ka vēl saglabā Martas ķermeņa iespiedumu, bet nekārtīgais drapējums norādīja uz sīvu cīņu.

Dienas gaismā droši vien varētu samanīt, ka aizkaros vietām izrauti caurumi — zobu pēdas.

Tā gultas daļa, kas atradās pret sienu, bija atbīdīta, un puspavērtā drapējuma stūris ļāva saskatīt nelielu baltas sienas daļu.

Kapteinis ilgi stāvēja, atbalstījies pret krēslu. Spēki atkal viņu bija atstājuši, un viss viņa ķermenis trīcēja.

—    Kapteini, — majors viņu uzrunāja, un viņa balsī varēja saklausīt līdzjūtību, — mēs uzskatījām, ka jūsu klātbūtne lādītes meklēšanā ir nepieciešama, citādi mēs nekad neatļautos tik cietsirdīgi uzvandīt jūsu rūgtās atmiņas.

Kapteinis neko neatbildēja. Viņš, kā likās, bija iegrimis pagātnē, kura dzīvi uzpeldēja viņa sakairinātajās smadzenēs.

Majors turpināja:

—    Par laimi ģenerāļa vēstule vienkāršo mūsu meklējumus, un vajadzēs tikai dažas minūtes, lai atrastu lādīti.

—     Grāfa kungs, — Žermēns ierunājas, kamēr kapteinis klusēdams drūmi skatījās uz gultu, pie kuras viņu vilka neredzama ēna, — jūs neesat padomājis, ka tad, ja jūs vēlaties izdarīt meklējumus sienā vai parketā, mums būs nepieciešami instrumenti.

—    Tas tiesa, — majors piekrita.

—     Es iešu un pasaukšu sulaini, likšu, lai sameklē lauzni un āmuru…

Šie vārdi izrāva kapteini no sastinguma. Viņš pielēca no krēsla, kurā bija atsēdies, un iesaucās:

—   Nē, nē, es negribu… es negribu, ka te kāds ienāk… Zcrmēn, ej pats… ej!

Kad Žermēns izgāja, lai izpildītu kunga pavēli, kapteinis paskatījās ar asaru pilnām acīm uz saviem viesiem un sacīja:

—    Piedodiet, bet es viņu tik ļoti mīlēju…

Majors un Dāma ar melnu cimdu palocīja galvas, it kā sacīdami:

—    O, mēs saprotam, cik ļoti jūs ciešat, kapteini…

Atgriezās Žermēns ar instrumentiem.

—    Aizslēdz durvis, lai neviens neienāk, — Hektors Lcmblēns vārgā balsī nomurmināja.

Žermēns aizslēdza durvis un paskatījās uz majoru.

—    Ko pavēlēsiet darīt? — viņš vaicāja.

Majors pievērsās Hekloram.

—    Pēc ģenerāļa vēstules norādījumiem, — viņš sacīja, — lādīte atrodas zem gultas četras pēdas no sienas.

—     Iespējams, — kapteinis nomurmināja, atkal stinguma pārņemts.

—    Tad vajadzēs atbīdīt gultu.

Majors pamāja Žcrmēnam. Tas nolika atnestos instrumentus uz galda un ķērās pie gultas. Taču viena tapešu sloksne atrāvās no sienas, jo bija pieķērusies pie gultas kājas, un parādījās kaila siena.

Pēkšņi kapteinis spalgi iekliedzās kā uz nāvi notiesātais, kas savā priekšā ieraudzījis ešafotu. Tas bija tāds slepkavas kliedziens, kuram uzrādīti lietišķi viņa nozieguma pierādījumi.

Trīs citi istabā esošie cilvēki redzēja, ka viņš sakņupa kā nāvīgi ievainots un nogāzās uz parketa.

Pieskrēja Žermēns, lai viņu pieceltu. Arī Dāma ar melnu cimdu pārliecās pār pakritušo kapteini.

—    Vai viņš ir miris? — majors vaicāja.

—    Nē, — galvu pacēlusi viņa atbildēja, — viņš ir bezsamaņā.

—   Vēl viens tāds satraukums, — grāfs Arlcvs pačukstēja, — un viņš nomirs.

—    Ak, — Dāma ar melnu cimdu nopūtās, un viņas sejā pazibēja viens no tiem smaidiem, no kuriem nodreb pat drosmīgs cilvēks, — tas būtu daudz par agru!

Un tajā laikā, kad Žermēns pacēla savu kungu, lai viņu aiznestu, jaunā sieviete paskatījās uz atkailināto sienu.

—    Skatieties! — viņa sacīja un norādīja grāfam Arlevam uz pusizdzēstu asiņainu plankumu — rokas nospiedumu… tā, protams, bija Martas roka.

—   Jā, saprotu, — majors noteica.

—   Lai kāds tagad vēl saka, — Dāma ar melnu cimdu lēni un nopietni nočukstēja, — ka Dieva nav.

Žermēns aiznesa savu-nejūtīgo kungu uz viņa istabu, noguldīja gultā un, daudznozīmīgi paskatījies uz majoru, kas viņam bija sekojis, it kā vaicāja, ko tas viņam pavēlēs darīt.

—    Ārstu saukt nav nozīmes, — majors sacīja, — tavs kungs pats atgūsies.

—   Žermēn, — atriebēja sacīja, — ieejiet Istabā, kur izdarīts noziegums, paņemiet sūkli un nomazgājiet traipu.

—     Klausos, kundze, — sulainis goddevīgi atbildēja, kas pierādīja, kādu varu pār viņu ieguvusi sieviete, kuru viņš redzēja pirmo reizi mūžā.

—     Kapteinim nedrīkst rasties aizdomas, ka arī mēs esam redzējuši šo traipu, — viņa turpināja. — Tieši otrādi, viņam jādomā, ka viņam kļuvis slikti un ka sirdsapziņas pārmetumi viņam atklājuši nozieguma pēdas, kas eksistē tikai viņa iztēlē.

Žermēns izgāja. Jaunā sieviete apsēdās pie bezsamaņā esošā kapteiņa.

—     Tagad, — viņa sacīja, — jāparūpējas par šo cilvēku; viņam jādzīvo, viņam mani jāiemīl…

—    Ak, viņš jau tā pietiekami cieš, — majors nočukstēja.

—    Jūs tā domājat? — Dāma ar melnu cimdu vaicāja. — Bet vai tad ģenerālis de Rivinjī necieta, kad mira savas sievas pievilts? Vai jūs domājat, ka Marta nomira bez šausmīgām ciešanām?

Majors nodūra galvu un klusēja.

—    ()! — viņa turpināja. — Par maz, lai šis cilvēks mirtu tikai no sirdsapziņas pārmetumiem. Viņam jāmirst no liktenīgas un bezprātīgas mīlestības, kādu Dievs devis manos spēkos iedvest cilvēkiem, no tādas mīlestības, kuras tuvošanos jūtot, cilvēkam jāiegaumē, kā tas bija uzrakstīts uz Dantes elles durvīm: „Atstāj cerības ārpusē.“

—    Jūs esat nepielūdzama, — grāfs Arlevs nočukstēja. — Nepielūdzama kā pats liktenis.

—    Ak, — jaunā sieviete atbildēja balsī, kurā bija dzirdamas klusas elsas, — nu jau būs pieci gadi, kopš dienu dienā, nedodot ne minūti miera, mani vajā asiņaina ēna, kas mani aicina atriebt; nu jau pieci gadi manā sirdī dzīvo tā mirušā tēls, kurš bija mana vienīgā mīlestība.

XXXIV

Kad Hektors Lemblēns pēc ilgas bezsamaņas atguvās, viņš redzēja, ka guļ gultā Rivinjī pils istabā, kurā bija dzīvojis pagājušajā gadā savas sievas dzīves pēdējo stundu laikā.

Istabā valdīja puskrēsla, jo to apgaismoja viena vienīga porcelāna naktslampiņa un kamīnā dziestošās ogles.

Bija trešā rīta stunda.

Sākumā kapteinis nepazina šo istabu, kuras mēbeļu neskaidrās kontūras viņa apkārt klīstošajam skatienam atgādināja kaut ko fantastisku.

„Kur es esmu?“ bija pirmais jautājums, ko viņš domās sev uzdeva.

Tad, pamazām pieradis pie pustumsas, viņš saprata, ka atrodas Rivinji pilī, istabā, kuru kopš neatminamiem laikiem sauca par „zaļo istabu“.

Bet kā viņš te bija nokļuvis?

Viņa vairāku stundu ilgie šausmīgie pārdzīvojumi un tiem sekojošā bezsamaņa bija sajaukuši visas viņa domas un atņēmuši atmiņu. Viņš bija aizmirsis iemeslu, kas viņam lika aizbraukt no Parīzes un iedomājās, ka nekad nav pametis Rivinjī pili. Viņa atmiņā bija izveidojies balts plankums vesela gada garumā, un viņa domas darbojās tajā laikā, kad viņš vēl kopā ar savu sievu Martu de Šastenē dzīvoja vecajā Normandijas pilī.

Viņam likās, ka Marta nemaz nav mirusi, jo viņš bija aizmirsis visu, kas noticis pēdējā gada laikā, likās, ka viņš vakar aizmidzis pēc kādas no ilgajām pastaigām gar jūras malu, kurās viņi abi parasti devās. Taču šis ilūzijas ilga tikai mirkli, un atmiņas sākumā lēni, tad arvien ātrāk un ātrāk sāka sekot cita citai.

Viņš atcerējās, ka Marta ir mirusi… un pamazām visi tās mīklainās drāmas sīkumi, kura bija zināma tikai Dievam, Zermēnam un viņam, atjaunojās viņa smadzenēs kopā ar bailēm un sirdsapziņas pārmetumiem.

Tomēr viņš nespēja izskaidrot, kādā veidā un kāpēc viņš ir nokļuvis zaļajā istabā Rivinjī pilī, no kuras viņš pirms gada bija aizbraucis tūlīt pēc sievas apbedīšanas.

Taču laikā, kad viņš meklēja izskaidrojumu, kāpēc atrodas pilī, kur atdzima kā elles liesmas nepielūdzamie un mokošie sirdsapziņas pārmetumi, kapteinis istabas stūrī pie kamīna saskatīja kādu ēnu, kas neskaidri iezīmējās, uzliesmojot pēdējām liesmiņām kamīnā; šī ēna bija sievietes siluets…

Tad prātā pazibēja doma, ka viņu vajāt ieradušās mēmas ēnas… Un šis agrāk spēcīgais prāts juta, ka to pārņem šausmas…

Viņam likās, ka viņš redz savu sievu Martu de Sastenē, kas izkāpusi no kapa. Un tā kā ēna turpināja kustēties un lēni tuvojās viņa gultai, tad kādreizējais kaujas lauka drosminieks, skeptiķis un personiskajā dzīvē nežēlīgais kapteinis Hektors

Lemblēns šausmu pārņemts izslējās gultā, viņa pieri pārklāja sviedri, mati sacēlās gaisā un acis šaudījās uz visām pusēm…

Izstiepis rokas uz priekšu, viņš it kā gribēja atgrūst rēgu un iekliedzās… Taču skaņas ar grūtībām izlauzās no krampjaini sažņaugtās rīkles, un viņš spēja tikai apspiestā balsī nočukstēt:

—     Marta… Marta… nenāciet klāt… Marta… piedodiet man… es loti cietu… es nožēloju…

Taču ēna spēra vēl soli, un kāda roka pieskārās viņa rokai.

—     Kā jūs jūtaties? — vaicāja patīkama, melodiska balss, kas tūlīt izgaisināja Hcktoru Lcmblēnu pārņēmušās drudžainās bailes un murgus, tajā pašā laikā pamodinot arī atmiņas.

Kapteinis apklusa, nolaida paceltās rokas un nekustīgi gulēja, blenzdams ēnā, kuras iezīmes tagad bija kļuvušas skaidrākas un zaudējušas savu fantastiskumu.

Kamīnā uzliesmoja kāda neizdegusi pagale un apgaismoja istabu. Kapteinis pazina Dāmu ar melnu cimdu.

Tad viņa prāts pilnīgi noskaidrojās, viņš atcerējās visu. Cits pēc cita viņa atmiņā atausa notikumi, sākot ar viņa aizbraukšanu no Parīzes, lai dotos meklēt ģenerāļa lādīti, ierašanos Rivinjī pilī, majora Arleva un viņa ceļabiedres atbraukšanu un beidzot ar satriecošā asiņainā plankuma ieraudzīšanu uz sienas… Taču tālāk kapteinis neatcerējās neko.

Kas tad bija noticis pēc tam?

O, viņa viesi noteikti redzēja viņa nozieguma liktenīgo pierādījumu… Viņi, protams, ir visu sapratuši, visu uzzinājuši…

Kapteinis neiedrošinājās pieļaut vēl trešo pieņēmumu, ka viņi par šo noziegumu ir paziņojuši tiesu orgāniem. Taču cilvēks, kas tikko bija trīcējis māņticīgās bailēs no ēnas, kuru viņš noturēja par rēgu, kas izkāpis no kapa, cilvēks, ko bija pārņēmušas šausmas spoka priekšā, šis pats cilvēks pēkšņi atguvās, juta enerģijas pieplūdumu un gatavojās sīvai cīņai, kuras likme bija viņa dzīvība.

Tā vietā, lai iekliegtos un meklētu glābiņu bēgot, kapteinis, būdams pārliecināts, ka viņa viesi vismaz tur viņu aizdomās par pastrādāto noziegumu, ja vien nav par to pilnīgi pārliecināti, tūlīt sāka skaidri domāt un atguva aukstasinību. Viņam ienāca prātā doma notēlot vājprātīgu cilvēku, kas savas bezsamaņas

laikā visu aizmirsis. Viņš ar stulbu skatienu pavērās apkārt un vaicāja:

—   Kas ar mani runā? Kas jūs esat?

Dāma ar melnu cimdu atkal piegāja pie kamīna, paņēma sveci, aizdedzināja to un atgriezās pie gultas. Kapteinis uz viņas lūpām redzēja skumju smaidu; viņas acis bija grūtsirdīgas un maigas, bet balss — svaiga, melodiska un patiesa.

—    Kā jūs jūtaties? Vai jums ir labāk? — viņa vaicāja.

Šajos vienkāršajos vārdos bija tik daudz labsirdības un līdzjūtības, ka kapteinis sarāvās un sev vaicāja, vai tiešām sieviete varētu tā skatīties, kā skatījās viņa, un tā runāt, kā runāja viņa, ja zinātu, ka viņas priekšā ir noziedznieks?

Un pēkšņi viņā pamodās cerība, ka varbūt viņi tomēr nav pamanījuši asiņainās pēdas un, mēģinot viņu vest pie samaņas, aizmirsuši par gultu un lādīti un nav paskatījušies uz sienu.

Dāma ar melnu cimdu nolika sveci uz galdiņa, paņēma tasīti, ielēja no mazas pudelītes zāles, samaisīja ar karotīti un pasniedza kapteinim.

—    Izdzeriet, — viņa smaidīdama sacīja.

Šajā brīdī Hektors Lemblēns, kas brīžiem juta gan spēku pieplūdumu, gan vājumu, saglabāja gara spēku un pašsavaldību un tāpēc sekmīgi varēja turpināt spēlēt atmiņu zaudējuša cilvēka lomu.

—    Ak Kungs! Ak Kungs! — viņš murmināja. — Kas noticis? Kur es esmu, kas jūs esat, cienījamā kundze?

—   Vispirms izdzeriet, — Dāma ar melnu cimdu maigi, bet neatlaidīgi atgādināja un pasmaidīja tādu smaidu, kam nespētu pretoties neviens.

Viņš paņēma tasīti, izdzēra un turpināja apjucis skatīties viņā.

—    Jūs man jautājat, kur esat? — Dāma ar melnu cimdu sacīja un apsēdās krēslā pie gultas galvgaļa. — Jūs esat savās mājās, Rivinjī pilī.

—   Ak, — kapteinis noteica tāda cilvēka balsī, kas vienkārši cenšas tikt galā ar savām atmiņām.

—    Es esmu mirušā ģenerāļa meita, — jaunā sieviete turpināja un nodūra galvu. — Es pie jums atbraucu kopā ar majoru Arlevu.

Un satrauktā balsī, kurā skanēja līdzjūtība, viņa piebilda:

—    Ak, atvainojiet mūs, kapteini, mēs esam briesmīgi vainīgi jūsu priekšā. Kaut arī negribot, tomēr esam rīkojušies cietsirdīgi, jo nelaimīgās lādītes dēļ esam sagādājuši jums milzīgas ciešanas… Jūs nespējāt tikt ar sevi galā… Nepaspējāt vēl ieiet istabā… kad jau zaudējāt samaņu… un tad mēs visu aizmirsām, metāmies jums palīdzēt.

„Viņi neko nezina,“ Hektors nodomāja, satvēra galvu rokās un iekliedzās, lai liktu jaunajai sievietei nodomāt, ka beidzot viņam atgriezusies atmiņa.

Viņš aizsmakušā balsī nočukstēja:

—    (), Marta, Marta, es jūs tā mīlēju!

Dāma ar melnu cimdu saņēma viņa roku un maigi to paspieda.

—    Cienījamais kungs, — viņa sacīja tik maigā balsī, ka tā varētu nomierināt pat cilvēku, kas zaudējis debesu svētlaimi.

—   Ak, piedodiet man, cienījamā, jūs esat tik laba… jūs gribat nomierināt nelaimīgo, kas zaudējis laimi un cerību. Atvainojiet mani, ka, uzaicinādams jūs uz Rivinjī pili, es jūs padarīju par cilvēka smagu sāpju lieciniekiem. Vēlreiz atvainojiet mani un piedodiet.

—     Piedot jums? — viņa pārvaicāja. — Nē, tieši mums ir jāizlūdzas jūsu piedošana… taču jūsu sāpes mūs tā aizkustināja, ka mēs pacentīsimies likt jums… kaut daļēji tās aizmirst.

Viegls troksnis aiz durvīm pārtrauca šos jaunās sievietes vārdus. Kāds klusi pieklauvēja.

—    Ienāciet! — viņa sacīja.

Uz sliekšņa parādījās majors Arlevs.

Kapteinis aizdomīgi uz viņu paskatījās, un šajā skatienā varēja lasīt milzīgu satraukumu: vai majors ir vai nav redzējis asiņainās pēdas?

Taču krievu muižnieks laipni smaidīja, un viņa vecīgi skaistajā sejā bija apmierinājums.

—   Ā! Redzat nu, mans bērns, — viņš sacīja Dāmai ar melnu cimdu, — ka man bija taisnība. Es mazliet šo to saprotu no medicīnas. Kad es dienēju Kaukāzā, es sapazinos ar čerkesu pūšļotājiem un kaut ko no viņiem iemācījos. Es taču jums sa-

ciju, ka kapteiņa nesamaņai nebūs liktenīgu seku, bet zāles, ko es sagatavoju…

—    Atvainojiet mani, major, — kapteinis viņu pārtrauca un sniedza viņam roku, — atvainojiet, ka es jūs padarīju par sava vājuma liecinieku.

—    Ak, nieki, dārgais saimniek, — majors noteica.

—    Rīt es labāk savaldīšos, — kapteinis piebilda, cenzdamies pasmaidīt. — Es jums to apsolu… es tikšu galā ar savām sāpēm, un mēs sameklēsim lādīti.

—     Labi, taču tādā gadījumā jābūt prātīgam, dārgo kapteini. Un tā kā es esmu uzņēmies jūsu ārsta pienākumus, tad jums mani arī mazliet jāklausa. Es jums iedošu vēl karotīti zāļu un tad likšu doties pie miera. Jums jāpaguļ kādas piecas vai sešas stundas. Miegs ir nepieciešams.

—    Pacentīšos, — kapteinis atbildēja ar bērna padevību.

—     Mēs jūs atstāsim, — majors turpināja. — Jūsu kambarsulainis mums ir sagatavojis istabas, un arī mēs dosimies atpūsties. Uz redzēšanos…

—     Uz redzēšanos! — sacīja arī Dāma ar melnu cimdu, paņēma sveci un sekoja majoram, kurš izgāja pirmais. Uz sliekšņa viņa atgriezās, paskatījās uz kapteini, pasmaidīja un pazuda.

Istaba atkal iegrima pustumsā, taču kapteinim likās, ka Dāmas ar melnu cimdu skatiens un smaids to vēl arvien apgaismo. Viņš izjuta dīvainu nemieru un ar neizskaidrojamām ilgām nočukstēja: „Man šķiet, ka es viņu iemīlēšu!“

Kā rīta migla izzūd pirmajos saules staros, tā no sievietes smaida vienā mirklī izgaisa gan sirdsapziņas pārmetumi, gan satraukums.

*                    * *

Kas toreiz norisinājās kapteiņa Hektora Lemblēna sirdī un prātā, laikam gan neviens nevarētu pateikt.

Vēl ilgu laiku pēc tam, kad aizgāja šī sieviete, kuras skatiens, balss, smaids un vismazākā kustība izraisīja kaut kādu dīvainu valdzinājumu, viņš nekustīgi gulēja gultā, galvu rokās

satvēris, tādā kā ekstāzē. Sirdsapziņas pārmetumi vairs viņu nemocīja; vilšanās dzīvē, ko viņš vēl vakar bija izjutis, atkāpās un deva vietu neskaidrai cerībai…

Šis cilvēks, kas vēl nesen bija uzskatījis sevi par dzīvu mironi, iedrošinājās kalt nākotnes plānus… viņš sāka sapņot… Taču šajos sapņos viņam pēkšņi ienāca prātā viena no tām domām, kas apskaidro tumsībā iegrimušos prātus. Tā pārņēma visu viņa būtni un lika pielēkt kājās.

„Ak,“ viņš sev sacīja, „es gribu, lai viņa mani mīlētu un negribu, ka viņa uzzinātu… nē, nē… nekad'“

Un kapteinis ātri pieskrēja pie kamīna, sabakstīja karstos pelnus, satvēra rokā tur atrasto nodeguli un, nemaz neievērodams, ka apdedzina pirkstus, uzpūta liesmiņu un aizdedzināja sveci.

XXXV

Kapteinis uzmeta rītasvārkus un ar sveci rokā uzmanīgi atvēra durvis, uz pirkstgaliem izgāja cauri blakusistabai un atvēra durvis, izgāja gaitenī, kura galā atradās mirušās Martas istaba.

Pilī valdīja dziļš klusums. Visi jau gulēja. Kapteinis gāja drošiem soļiem, vairs nestreipuļodams un neuztraukdamies. Tagad viņš gribēja dzīvot un tikt mīlēts, alka pēc laimes un aizmiršanās. Bet kāpēc viņš gāja uz istabu, kuras slieksni pirms tam neiedrošinājās pārkāpt? Viņš gāja, lai iznīcinātu sava nozieguma pēdas.

Aizgājis līdz durvīm, viņš redzēja, ka tās aizslēgtas. Pie kā gan varēja būt atslēgas? Protams, pie Žcrmēna.

Kapteinim vajadzēja atgriezties. Agrāk, kad viņi vēl dzīvoja Rivinjī pilī, kambarsulainis dzīvoja mazā apakšstāva istabiņā, kas atradās zem zaļās istabas.

Kapteinis nodomāja, ka, atgriežoties pili, viņš droši vien būs apmeties savā agrākajā istabā, lai būtu tuvāk kungam, jo kambarsulaiņa istaba un zaļā istaba bija savstarpēji saistīta ar vītņu kāpnēm un zvanu, kura aukliņa atradās Hektora Lem-

blēņa gultas galvgalī. Majora Arlcva un Dāmas ar melnu cimdu istabas atradās tik tālu, ka Hektors nebaidījās viņus pamodināt ar zvanu.

Kapteinis piezvanīja, un pēc kāda brīža ienāca Zermēns.

Viņš bija izbrīnījies, ka kungs nakts vidū neguļ, taču kapteinis neļāva viņam pat muti atvērt.

—    Žcrmēn, — viņš vaicāja, — vai pie tevis ir kundzes istabas atslēga?

—   Jā.

—   Tu to aizslēdzi uzreiz?

—    Protams, cienījamais kungs.

—    Kur ir atslēga?

—    Lūk, tā.

Zermēns izņēma no kabatas atslēgu un pasniedza to kapteinim.

—    Iesim abi, — kapteinis noteica.

—    Pie kundzes? — sulainis nedroši pavaicāja.

—     Jā, — kapteinis mierīgi atbildēja, tā ārkārtīgi izbrīnīdams Zermēnu.

„Cik dīvaini,“ viņš nodomāja. „Kungs tik vienkārši pasaka, ka grib ieiet kundzes istabā, it kā runa būtu par došanos izjādē.“

Taču tā kā Lemblēns bija runājis lietišķi, Žermēns neko neiebilda. Viņš sekoja savam kungam, kurš, nonācis pie Martas istabas, ar žestu pavēlēja atslēgt durvis.

Žermēns paklausīja. Kapteinis mierīgi iegāja iekšā un pameta ātru skatienu visapkārt, it kā vēlēdamies pārbaudīt, vai istabā nav kaut kas aizdomīgs.

Tad Hektors Lemblēns devās tieši pie atkailinātās sienas, uz kuras pirms dažām stundām bija redzējis asiņainās pēdas un kritis bezsamaņā. Taču viņam par izbrīnu pēdas bija pazudušas.

—     Žcrmēn, — kapteinis iesaucās un ar roku norādīja uz sienu. — Zermēn, skaties!

Kapteiņa mieru nomainīja stiprs satraukums. Zermēns palika nesatricināms.

—   Kas ir? — viņš sacīja un naivi paskatījās uz savu kungu.

—    Vai tad tu neredzi?

—    Ko?

—    Uz sienas nekā nav?

—    Bet kam tad tur jābūt?

—    Bet traips…

—    Kāds traips?

—    Rokas nospieduma pēdas.

—    Es nesaprotu, ko kungs grib teikt.

—    Kā!? — kapteinis iesaucās. — Vai tad šonakt, kad tu atvilki gultu un nokrita tapsējums, tu neko neredzēji?

—    Es neko neredzēju, galīgi neko, — Zermēns atvairījās.

—    Bet es taču nemurgoju? Kad ieraudzīju šo roku, tad arī kritu bezsamaņā.

—    Es domāju, ka jūs pievīlusi atmiņa, kungs, — sulainis iebilda, — vai, pareizāk sakot, jūs vēl neesat pilnīgi atguvies. Patiešām, šonakt jūs sasirgāt… ļoti stipri… jums bija drudzis ar murgiem… un tas viss jums varēja izlikties.

—    Cik dīvaini, — kapteinis nočukstēja. — Ja tas tiešām tā ir, tad eis esmu sajucis prātā.

Brīdi padomājis, viņš pēkšņi vaicāja:

—    Kas notika pēc tam, kad kritu bezsamaņā?

—    Majors un tā dāma pilnīgi aizmirsa lādīti un metās jums palīdzēt… Es jūs aiznesu uz jūsu istabu un ieliku gultā, — Zermēns stāstīja.

—    Bet viņi nebrīnījās par manu bezsamaņu?

—    Nē, pateicoties tam, ko es pastāstīju.

—    Ko tad tu pastāstīji?

—    Es viņiem teicu, ka pēc kundzes nāves jūs vajā rēgs, ka jums rādās mirusī un ka nav nekāds brīnums, ja viņas istabā…

—    Pietiek, — kapteinis viņu pārtrauca. — Es sapratu…

Un Hektors Lemblēns stingri un mierīgi sāka staigāt pa

istabu un aplūkot visus stūrīšus no gultas un aizkariem līdz samta krēsliem.

Viņš ieskatījās pat skapjos, vēlēdamies pārliecināties, ka Dāma ar melnu cimdu un majors Arlevs nevarēs atrast nekādas pēdas par to noslēpumaino noziegumu, kura liecinieks bija tikai Dievs, Zermēns un viņš pats.

—    Nav nekā, — viņš beidzot noteica, — itin nekā.

—    Kungs taču labi zina, — Zermēns piebilda, ciniski pasmaidīdams, — ka pagājušajā gadā pirms aizbraukšanas veicām visus drošības pasākumus.

—    Klusē!

Šis vārds Hcktoram Lemblēnam izlauzās kā pēdējais sirdsapziņas pārmetumu kliedziens. Brīdi klusējis, viņš pēkšņi vaicāja:

—   Vai atceries, par kādu cenu cs nopirku lavu klusēšanu?

—    O, protams, es nevaru par kungu sūdzēties, — sulainis nekaunīgi atbildēja. — Kungs mani bagātīgi nodrošinājis, un ja es neuzskatītu par savu pienākumu palikt vienmēr pie viņa, es varētu mierīgi dzīvot savā muižā.

—    Tad es tev apsolu uzdāvināt vēl trīsdesmit tūkstošus franku, ja…

—   Ja?.. — Zermēns izbrīnījies vaicāja un centās izrādīt alkatību.

—    Ja es apprecēšos ar jauno dāmu, kura atbrauca kopā ar majoru Arlcvu.

—   Kungs ar viņu apprecēsies, — Zermēns mierīgi noteica.

Lemblēns nobālēja, priekā notrīcēja, un viņa sirdsapziņas

pārmetumu nomāktā sirds sāka pukstēt kā divdesmitgadīgam jauneklim.

—    Iesim, — viņš sacīja.'/

Kapteinis atkal pārkāpa mirušās sievas istabas slieksni un izgāja gaitenī. Zermēns rūpīgi aizslēdza durvis un sekoja savam kungam.

Svīda maza gaismiņa, un kapteinis baidījās sastapt kādu no saviem kalpotājiem. Taču pilī laikam visi vēl gulēja. Nogājis apmēram divas trešdaļas no gaiteņa, kapteinis pēkšņi apstājās. Viņš bija sadzirdējis soļus; tie nāca no galvenajām kāpnēm.

Parādījās majors Arlevs. Kapteinis soli atkāpās un mazliet apjuka.

—    Kā? — viņš vaicāja. — Jūs jau esat piecēlies, grāf?

Majors vēsi paskatījās uz Hektoru Lemblēnu.

—    Es jūs meklēju, — viņš atbildēja.

—    Jūs… mani meklējāt?

—    Jā, — majors turpināja, — stāvoklis, kādā es jūs šonakt atstāju, manī radīja zināmas bažas. Pamodies ap četriem, es, ilgi nedomādams, uzmetu rīta svārkus un gāju uzzināt, kā jūs jūtaties un vai guļat.

—    Patiešām, — kapteinis nomurmināja, — jūs bijāt manā istabā?

—    Iegājis pie jums, es atradu gultu tukšu un nodomāju, ka migrēna un spēcīgs nervu kairinājums ir neizbēgams turpinājums tam stāvoklim, kādā jūs atradāties pirms dažām stundām, un ka tāpēc jūs esat izgājis svaigā gaisā.

—    Tiesa, — kapteinis atbildēja, pieķēries iemeslam, kādu viņam pateica priekšā majors, lai ar to izskaidrotu savu nakts pastaigu.

—    Tomēr, — grāfs Arlevs turpināja, — ir dīvaini, ka jūs izgājāt tikai gaitenī. Varbūt jums ienāca prātā apmeklēt istabu, kurā jums šonakt palika slikti?

Hektors Lemblēns juta, ka nosarkst.

—    Ak, protams, nē, — viņš teica, — lai gan man sākumā bija tāds nodoms… Taču es gribēju būt vīrietis un uzvarēju savas sāpes… Tomēr, — kapteinis steidzās piebilst, jo gribēja apslēpt savu apjukumu un izvairīties no sarunas par šo tematu, — tagad es jūtos lieliski un iešu gulēt. Ar labunakti, major, vai, pareizāk sakot, ar laburītu.

Kapteinis paklanījās un pagāja majoram garām. Arlevs ātri saskatījās ar Žermēnu un devās uz savu istabu.

*                    * *

Trīs stundas pēc negaidītās tikšanās ar grāfu Arlevu, Hektors Lembluns iznāca no savas istabas un devās uz sava viesa istabu.

Majors un Dāma ar melnu cimdu jau sen bija piecēlušies un apsveica Hektoru Lemblēnu ar smaidu. Kapteinis bija kļuvis jaunāks vismaz par gadiem desmit. Cilvēks, kas vakar vēl izskatījās pēc večuka, tagad bija pārvērties par jaunu cilvēku. Kapteinis gribēja patikt, gribēja būt mīlēts. Tas arī bija visas viņa pārvērtības iemesls.

Viņš galanti noskūpstīja roku Dāmai ar melnu cimdu, — paspieda roku majoram un ar skumju smaidu sacīja:

—   Es atnācu izlīdzināt savu vainu un pateikties savam ārstam un savai brīnišķīgajai žēlsirdīgajai māsiņai un piedāvāt savu palīdzību, lai sameklētu lādīti.

—    Ak nē, vēlāk, — Dāma ar melnu cimdu sacīja, uzmetusi kapteinim apburošu skatienu, kas viņu galīgi samulsināja. — Jūs vēl neesat pietiekami atlabis…

Hektors Lemblēns skumjā tonī atbildēja:

—   Es smēlos spēku vājumā un dodu jums, cienījamo jaunkundz, savu goda vārdu, ka nešaubīdamies un nemaz neuztraukdamies ieiešu istabā, kurā mira mana mīļotā sieva.

—     Kapteinim taisnība, — grāfs piebilda. — Vājumam vienmēr seko spēku pieplūdums, tāpēc jāizmanto nomierināšanās brīdis, lai beidzot tiktu galā ar lādītes meklēšanu.

—   Tad ejam, — aicināja Dāma ar melnu cimdu.

Viņa piecēlās un ar savu balto rociņu atbalstījās pret kapteiņa pasniegto roku. Hektors Lemblēns no šī pieskāriena nodrebēja. Tikai tagad viņš ievēroja, ka viena jaunās sievietes roka, tāpat kā vakar un dienā, kad viņš to sastapa pirmo reizi, bija tērpta melnā cimdā.

—    Cienījamo jaunkundz, — viņš to pusbalsī uzrunāja, — vai atļausiet uzdot mazliet nesmalkjūtīgu jautājumu?

—   Jautājiet, — viņa smaidīdama atbildēja.

—     Vai tad pie krieviem ir paradums nēsāt cimdu vienā rokā?

Dāma ar melnu cimdu sarāvās, un kapteinis juta, kā trīc viņas roka; majors pagriezās un asi kapteinim sacīja:

—     Cienījamais kungs, katram ir savs noslēpums; to viņa jums nevar atklāt.

Kapteinis iekoda lūpā, slepus paskatījās uz. jauno sievieti un ievēroja, ka viņa ir bāla kā nāve.

—    Ejam ātrāk! — viņa teica un paātrināja soli.

Hektors Lemblēns veda savus viesus pa to pašu ccļu kā

vakar, nešaubīdamies atvēra durvis un palaida pa priekšu majoru un Dāmu ar melnu cimdu.

Kā lasītājs atceras, iepriekšējā vakarā Žermēns bija atvilcis gultu nost no vietas, kur vajadzēja atrasties lādītei. Kapteinis paņēma Žermēna atstāto lauzni un āmuru un bez jebkādām grūtībām izņēma parketa kvadrātu.

Zem kvadrāta bija padziļinājums, kurā atradās dzelzs lādīte. Kapteinis ar drebošu roku to izņēma, bet majors un Dāma ar melnu cimdu viņu uzmanīgi vēroja.

—    Lūk, jūsu bagātība, — krievu muižnieks sacīja savai ceļabiedrei un paņēma no kapteiņa rokām lādīti.

Lādītei bija maza slēdzene, kurā bija ielikta atslēga. Majors to pagrieza un atvēra lādīti. Kapteinis ar interesi pieliecās tuvāk un, ieskatījies tajā, iekliedzās.

XXXVI

Kapteiņa kliedzienu nav grūti izskaidrot.

Lādīte bija tukša! Pareizāk sakot, lielās naudas summas vietā, ko viņš tur cerēja ieraudzīt, tajā bija tikai viena vēstule. Ar lieliem burtiem uzrakstītie vārdi liecināja, ka tā adresēta viņam, kapteinim Hcktoram Lemblēnam.

Jo neizskaidrojamāk tas bija tāpēc, ka lādīte zem grīdas atradās vismaz gadus piecpadsmit, bet pirms piecpadsmit gadiem ģenerālis, protams, nevarēja pazīt Hcktoru Lemblēnu, kurš toreiz vēl bija vienkāršs kājnieku pulka apakšvirsnieks, turklāt kā gan ģenerālis barons de Rivinjī varēja paredzēt, ka apakšvirsnieks Lemblēns vēlāk aprecēs tieši viņa atraitni un dzīvos Rivinjī pilī?

Tomēr uz vēstules bija šāda adrese:

„Kapteinim Hektora Lemblēna kungam viņa Rivinjī pilī“

Bija skaidrs, ka vēstuli nav rakstījis ģenerālis. Droši vien kāds bija atvēris glabātuvi, nozadzis lādītes saturu un uzskatījis par vajadzīgu uzrakstīt kapteinim dažus vārdus.

Kad Hektors Lemblēns iekliedzās, pie viņa pienāca Dāma ar melnu cimdu un, ieskatījusies lādītē, redzēja, ka tur ir tikai vēstule. Kas to bija rakstījis? Un kāds bija tās saturs?

Iestājās vispārējs klusums. Visi trīs saskatījās un šaubījās. Beidzot majors pasniedza kapteinim vēstuli, kurai tas neiedrošinājās pieskarties.

—     Nu, plēsiet taču vaļā, — majors sacīja, — un dodiet mums šīs mīklas atminējumu.

Briesmīga nojauta sažņaudza Hektora Lcmblēna sirdi. Ņemot vēstuli, viņa roka trīcēja. Viņš tik tikko turējās kājās. Vēstuli bija parakstījis Žcrmēns. Kapteiņa kambarsulainis. Zermēns, viņa uzticības persona, varbūt pat līdzdalībnieks. Zermēns, kurš tikai pirms dažām stundām bija viņu pavadījis uz šo istabu, droši vien pēc tam atkal tur atgriezās, lai nolaupītu lādītē apslēptās vērtības.

Kapteinim kļuva slikti, kad viņš lasīja vēstuli, bet majors un Dāma ar melnu cimdu klusēdami gaidīja izskaidrojumu.

Žermēna vēstules saturs bija šāds:

„Dārgais un augsti godājamais kungs!

Mums ir pārāk daudz kopīgu noslēpumu, lai Jūs man neļautu runāt tik familiārā tonī.

Jūs man noteicāt tūkstoš franku renti par rūpību un centību, ko es izrādīju, aizvērdams nelaiķes Lcmblēna kundzes acis; Jūs man apsolījāt vēl trīsdesmit tūkstošus franku, ja sasniegsiet Jums zināmos rezultātus.

Ak, dārgais un godājamais kungs, Jūs esat mani izlutinājis un iekārdinājis manu apetīti. Četri tūkstoši pieci simti livru gada ienākumu par noslēpumu, kad man pietiktu ar tiesu palātas prokuroram uzrakstītām trīs rindiņām, lai jūs nodotu tiesai, šo četru tūkstošu pieci simti livru rentes man šķiet par maz, tāpēc es labāk parūpēšos par sevi pats.

Tātad, dārgais kungs, laikā, kad jūs guļat, es paņemu kundzes istabas atslēgas, izņemu parketa kvadrātu, atveru lādīti, bet lādītē kārtīga summa… Varat iedomāties? Ģenerālis rīkojies lieliski, atstādams saviem bērniem pieklājīgu mantojumu. Lādītē bija procentu vērtspapīri un čeki par vienu miljonu.

Atcerieties Lemblēna kundzes nāvi un to, kādā veidā Jūs un es aizvērām viņas acis.

Jūsu kambarsulainis Žermēns“

Ja zeme būtu atvērusies zem Hektora Lemblēna kājām, viņš droši vien būtu mazāk satriekts, kā lasot šo vēstuli.

Un nebija nekādu šaubu, ka šajā brīdī viņu vismazāk satrauca doma, ka būs jāsamaksā kambarsulaiņa nolaupītais miljons. Kas gan viens miljons bija virsniekam, kurš, pateicoties gadījumam, kādā jaukā dienā kļuvis par divi simti tūkstošu livru gada ienākumu īpašnieku?

Briesmīgo šausmu iemesls bija vēstule, kuras dēļ mati saslējās stāvus un auksti sviedri izspiedās iesirmajos deniņos un kuru viņš neiedrošinājās parādīt ne majoram, ne Dāmai ar melnu cimdu, jo katrā vēstules rindiņā skanēja: „Tu esi slepkava!“

Grāfa Arlcva un viņa ceļabiedres acis bija piekaltas kapteinim, un neitrāls novērotājs, protams, būtu pārsteigts par to mieru, ar kādu viņi skatījās uz cilvēku, kurš automātiski lasīja vēstuli, acīm redzami nesaprazdams tās saturu.

Viņa domas aizlidoja kaut kur tālu, tālu… Viņš centās atrast kaut kādu izskaidrojumu, kas dotu viņam iespēju neparādīt šo šausmīgo apsūdzību. Taču majors un jaunā sieviete gaidīja, un viņš sajuta sev pievērstos pētošos skatienus.

Viņu pārņēma izmisīga apņēmība. Zibens ātrumā viņš saburzīja vēstuli saujā un saraustīja to sīkos gabaliņos.

—    Ko jūs darāt? — majors iesaucās, dusmīgi uz viņu paskatīdamies.

Kapteinis bija iznīcinājis vienu no sava nozieguma pierādījumiem, taču majora balss un skatiens lika viņam saprast, ka tik lēti viņš cauri netiks.

—     Godājamais kungs, — kapteinis sacīja, — lādītē bija miljons.

—    Kur tad tas ir? — majors vaicāja.

—    Šī vēstule man to izskaidroja… jūs to dabūsiet, — Lcmblēns aizsmakušā balsī nomurmināja.

—    Bet šī vēstule… no kā tā bija? Un kāpēc jūs to saplēsāt? — grāfs Arlevs turpināja stingri viņu pratināt. — Vai jūs, cienījamais kungs, par mums smejaties, vai?

Kapteinis bija bāls, pār visu viņa ķermeni pārskrēja konvulsīvas trīsas.

—    Bet, cienījamais kungs, atbildiet taču! — majors neatlaidās.

—    Es nevaru…

—   Jūs… ne… varat? — grāfs Arlevs gari nostiepa.

—    Nevaru!

Un Hektors Lcmblēns nespēkā iekrita krēslā. Turpmākajās desmit minūtēs viņam uznāca tik spēcīgs nervu drudzis, ka majors un viņa ceļabiedre neiedrošinājās viņu traucēt.

Kad kapteinis mazliet atguvās un nomierinājās, viņš piecēlās un teica:

—     Grāf, mans garīgais stāvoklis pašreiz ir tāds, ka gadījumā, ja jūs pieprasītu no manis tūlītējus paskaidrojumus, es sev nekavējoties ielaistu galvā lodi.

—   Jūs esat prātu zaudējis! — majors iesaucās.

—   Tas var būt! — kapteinis atzina. — Taču atļaujiet jums un jūsu ceļabiedrei atgādināt, ka es esmu kapteinis Hektors Lcmblēns, ka man ir divi simti tūkstoši livru gada ienākumu un esmu sabiedrībā iemantojis vispārēju cicņu. Tāpēc domāju, ka man ir tiesības lūgt no jums pagarinājumu.

—    Par kādu pagarinājumu jūs runājat?

—    Grāf, — kapteinis sacīja, — atļaujiet man ar jums parunāties divatā.

Majors paskatījās uz Dāmu ar melnu cimdu, it kā vaicādams, vai viņa piekrīt. Jaunā sieviete apstiprinoši pamāja.

—    Es iziešu ārā, — viņa sacīja.

Un viņa izgāja, atstādama kapteini un majoru divatā.

Kā jau visi cilvēki, kas novesti līdz galējai robežai un jūt neglābjami tuvojamies bojāeju, sevis glābšanai cenšas izmantot visas iespējas, tā arī kapteinis, uz kura sirdsapziņas bija daudzi noziegumi, pēkšņi, sajutis iedvesmu, nemaz nemēģināja atturēties no zemiskā līdzekļa — melošanas.

—   Cienījamais kungs, — viņš majoram sacīja, — manis saplēstajā vēstulē bija noslēpums.

—    Lūk kā, — majors nomurminja.

—    Šausmīgs noslēpums, kura atklāšana uz visiem laikiem iegrūstu negodā kādu ģimeni, tāds noslēpums, kuru atklājot, man vajadzētu nekavējoties izdarīt pašnāvību.

—   Tiešām? — majors vēsi vaicāja un gaidīja kapteiņa tālākos paskaidrojumus.

—    Vēstulē, — kapteinis turpināja, — man ziņoja, ka de Rivinjī jaunkundzes mantojums, kas vēl vakar atradās lādītē, ir nozagts.

—    Un ko tagad?

—    Lūk ko, — Hektors atbildēja. — Šis mantojums man ir jāatdod, man, kuram tas nozagts manis paša vainas dēļ, un es svinīgi jums lūdzu ģenerāļa meitas roku, lai bagātība, kas ir manā rīcībā, varētu atgriezties tās īpašnieces rokās.

—    Kapteini, — majors iebilda, — un tas ir viss, ko jūs man gribējāt sacīt?

—    Viss, grāf.

—    Labi, taču pirms es jums atbildu, atļaujiet man parunāties ar manu aizbildināmo.

Majors atstāja Hektoru Lemblēnu vienu un devās pie Dāmas ar melnu cimdu, kurai sīki atstāstīja savu sarunu ar kapteini. Jaunā sieviete noklausījās viņu līdz galam, nebildusi ne vārda. Beidzot viņa sacīja:

—    Šis cilvēks ir pilnīgi iestidzis noziegumos, un mums būs grūti izdabūt no viņa atzīšanos. Viņš ir atradis veidu, kā izkļūt no bezizejas stāvokļa, kādā mēs viņu iedzinām, un izvairīsies no paskaidrojumiem.

—    Jums taisnība, — majors piekrita.

—    Viņš izdomāja, kā izglābties, taču ir tikai tuvinājis savu bojāeju.

Un ar naidpilnu skatienu un smaidu, kas varētu iedvest šausmas, viņa piebilda:

—   Jā, mans labais Hermani, jūs varat viņam apsolīt manu roku un varat pateikt, ka esmu ar mieru ar viņu precēties.

—    Kā! — majors izbrīnā iesaucās.

—    Taču ar vienu noteikumu. Jau šovakar viņam jābrauc uz Parīzi, nekavējoties jāgatavojas mūsu kāzām, jāparūpējas par

nepieciešamajiem dokumentiem kāzu kontraktam. Bet mēs pagaidīsim viņa atgriešanos šeit.

—    Vai tas ir iespējams?

—   Jā. Es tā gribu. Turklāt viņš mani mīl un izpildīs visu, ko es vēlēšos.

—    Tad es viņam nodošu jūsu vēlēšanos, — grāfs Arlevs piecēlās.

—    Ak, labāk sakiet — manu pavēli, — viņa pasmaidīja. — Vai tad šis cilvēks nav mans vergs?

—    Tā ir taisnība.

Viņa norādīja ar roku uz kalendāru:

—    Kāds šodien datums?

—    Četrpadsmitais.

—     Atcerieties, mans labais Hermani, ka šī mēneša trīsdesmitajā datumā Rivinjī pils kapela atvērs savas durvis Hektora Lemblēna priekšā.

—    Un viņa līgavas priekšā…

—     Nē, tikai miruša un zārkā guloša Hektora Lemblēna priekšā.

*                     * *

Tajā pašā vakarā Hektors Lemblēns aizbrauca uz Parīzi, atstādams Rivinjī pilī grāfu Arlevu un Dāmu ar melnu cimdu.

Tad jaunā sieviete majoram sacīja:

—    Kapteiņa prombūtnes laikā mēs varam mazliet nodarboties ar manu otru dievinātāju.

—    Armānu?

—   Jā, lai mūsu brīvdienas neaizrit veltīgi.

To viņa pateica ar tik saltu izsmieklu, kas lika trīcēt pat pašam grāfam Arlevam.

IV daļa. GRĀFIENE D’ASTĪ

(2. GRĀMATA)

I

Tris ljē attālumā no Rivinjī, kur notika šeit aprakstītie notikumi, līdz pašai jūrai sniedzās lēzena neliela mežaina ieleja; kalna nogāzē, apjomīgo koku ieskauta, stāvēja skaista sarkana ķieģeļu māja; tās priekšā pletās zaļa pļava, kas bija apstādīta ar ābelēm, šo Normandijas iedzīvotāju galveno bagātību.

Māju, kas atgādināja mūsdienu villas, pirms četriem gadiem kopā ar lielisku fermu un auglīgajām ganībām nopirka „parīzietis“, kā mēdz teikt provincē, atvaļināts karavīrs ar sarkanu lenti pogcaurumā un biezām sirmot sākušām ūsām.

Mēs jau pazīstam šo veco karavīru — tas ir pulkvedis Leons, Armāna tēvs, bijušais „Zobenu draugu brālības“ galva.

Māja saucās Sargpils. Lai paskaidrotu, kāpēc pulkvedis to iegādājās, mums ir jāatgriežas pie pagājušo gadu notikumiem.

Neilgi pirms pulkveža nodibinātās drausmīgās brālības pastāvēšanas beigām viņš apmeklēja Normandiju, lai piedalītos kapteiņa Hektora Lcmblcna un pirms diviem gadiem par atraitni kļuvušās Martas de Šastenē laulību ceremonijā. Pulkvedis bija starp laulību ceremonijas lieciniekiem no kapteiņa puses.

Kāzas bija vienkāršas, pieticīgas, pils baznīcā, bet tad lauku mērijā.

Pulkvedis Leons pavadīja nedēļu pie kapteiņa, un tā kā viņš mīlēja medības, tad papilnam tās arī izbaudīja pils apkārtnes

mežos.

Reiz, kādas medību ekskursijas laikā, to pārsteidza negaiss ielejā, virs kuras pacēlās Sargpils, pulkvedis patvērās tajā un uzzināja, ka tās īpašnieks ir nesen miris, atstājis tikai attālus radiniekus, kuri jau pasteigušies izsludināt mājas un tai piegulošo zemju pārdošanu.

Pulkvedim iepatikās Sargpils; muižas cena bija pieņemama, bet zeme bija labā stāvoklī. Nepārtraukti rūpēdamies par dēlu — savu vienīgo dedzīgo aizraušanos — pulkvedis naudas lietas kārtoja ļoti piesardzīgi un neuzticēja tās nedz rūpnieciskajiem uzņēmumiem, nedz procentu vērtspapīriem; viņš nopirka pili, cenšoties padarīt to par Armānam paredzētā īpašuma stūrakmeni.

Šeit tad arī pulkvedis atveda dēlu tās dienas priekšvakarā, kad Hektors Lemblēns, majors Arlevs un Dāma ar melnu cimdu arī atstāja Parīzi, lai gan gluži cita iemesla dēļ, un apmetās trīs ljē attālumā no tās vietas, kur viņi nolēma paslēpt Armānu no noslēpumainās atriebējas vajāšanas.

Pulkvedis ieradās Sargpilī, kā ieganstu minot nepieciešamību atjaunot kontraktus ar apkārtējiem fermeriem, veikt villas remontdarbus un nokārtot dažas naudas lietas.

Neraugoties uz nepārvaramo vēlēšanos sameklēt Dāmu ar melnu cimdu, Armāns nespēja pretoties tēva lūgumam: viņš aizbrauca kopā ar viņu uz pili, ar nosacījumu, ka pulkvedis iespējami ātri pacentīsies nokārtot savas lietas un nekavējoties atgriezīsies Parīzē.

Laiks bija pulkvedim labvēlīgs. Lai gan februāris bija jau pusē, pieturējās silts laiks, un Armāns, kas mīlēja medības, pilnīgi nodevās šai izklaidei.

Villu ieskāva biezi meži, ūn, dzīvojot Sargpilī, pulkveža rīcībā vienmēr bija neliels astoņu angļu sugas suņu bars, kas medībās rādīja īstus brīnumus.

*                     * *

Pagāja nedēļa, un Armāns jau sāka izjust drudžainu nepacietību, kad beidzot pienāca Fūlmenas vēstule.

Viņa tam rakstīja:

„Mans mīļais, nepateicīgais jaunekli, vai zināt, ka es, kas jūs ļoti mīlu, rīkojos gluži aplam, nodarbojieties ar savas laimīgās sāncenses meklēšanu.

Bet cilvēkiem, kas dzīvo ar cerību sirdī, nevajadzētu sūdzēties par skarbo tagadni, tāpēc jau es arī cenšos aizmirst to, ka jūs mīlu, un atceros tikai par savu labprātīgā izlūka un jūsu uzticības personas lomu.

Un tā nu, teikšu jums, mans mīļais draugs, ka esmu nākusi uz pēdām mūsu noslēpumainajai Dāmai ar melnu cimdu un ceru uzzināt pilnīgi „visu“.

Kā redzat, šo vārdu es rakstu pēdiņās.

Taču tālab ir nepieciešams, lai jūs šo lietu uzticētu tikai un vienīgi man vienai, neatgrieztos pārāk drīz Parīzē — jo tas varētu aizkavēt manas ieceres piepildīšanos — un vēl vismaz kādas nedēļas divas neizrādītu nekādas savas darbības pazīmes.

Ja jūs tomēr, pretēji manam aizliegumam, atgriezīsieties Parīzē, tad neuzzināsiet neko!

Palieciet sveiks, mans nepateicīgais jaunekli, neraugoties uz visu, es jūs mīlu.

Fūlmcna“

Sī vēstule nedaudz atvēsināja mūsu varoņa degsmi. Viņš akli uzticējās Fūlmenai. Viņa pavēlēja — viņš izlēma pakļauties.

Fūlmcnas vēstuli viņš saņēma deviņos no rīta. Todien Armāns grasījās doties medībās, un apseglots zirgs jau stāvēja pie verandas, bet jēgers bija izvedis pagalmā suņus. Armāns apskāva tēvu un ielēca seglos.

—     Kur tu šodien grasies medīt? — pulkvedis viņam vaicāja.

—    Pie Rivinjī, — jaunais cilvēks atbildēja.

Izdzirdot šo vārdu, pulkvedis nodrebēja, taču neko neteica. Armāns nezināja par sava tēva drausmīgajiem noslēpumiem un nenojauta, ka pašreizējais Rivinjī īpašnieks, kapteinis Hcktors Lemblēns, ar kuru pulkvedis jau četrus gadus neuzturēja nekādas attiecības, bija ar to kādreiz ļoti cieši saistīts.

—     Jāj vien, — pulkvedis tcica, — taču neliec man tevi pārāk ilgi gaidīt pusdienās. Tu vienmēr ierodies tikai naktij tuvojoties.

—    Es atgriezīšos agri. Uz redzēšanos, tēvs.

Jaunais cilvēks piecirta piešus un aiztraucās galopā, suņu un jēgera pavadībā.

Bija desmit no rīta. Starp Sargpili un Rivinjī pletās milzīgi meži, līdz pat klintīm, kuru pakājē krāca jūra.

Pulkveža dēls tieši šajos mežos palaida suņu baru, un suņi drīz vien izdzina meža stirnu. Stirna sajuta medniekus; aprakstījusi dažus lokus kopā ar suņiem, kas tai sekoja cieši pa pēdām, stirna izšķīrās par pēdējo iespēju un, devusies taisnā līnijā uz meža ziemeļu nostūri, pārskrēja pāri līdzenumam, kas stiepās no mežmalas līdz pat augstajām, stāvajām piejūras klintīm.

Dzīvnieks ievērojami apsteidza suņus, kuriem sekoja Armāns un jēgers.

Jaunais mednieks aizrāvies iecirta piešus zirgam sānos un drāzās cauri krūmu biezoknim, neprātīgi taurējot suņiem, lai tie dzītos pakaļ cik spēka, kad pēkšņi atskanēja šāviens: jēgers strauji apturēja zirgus, kas gandrīz sacēlās pakaļkājās, un uzsauca:

—    Kungs, jūsu zvēru nošāva!

—    A! Lūk kas! — Armāns savukārt iesaucās. — Tā taču ir neredzēta nekaunība.

Un jaunais cilvēks, iesitis zirgam, vadīja to uz vietu, no kurienes atskanēja šāviens, nolēmis pats personīgi pārliecināties par jēgera teikto. Tādā veidā viņš sasniedza mežmalu, izbrauca līdzenumā un pārsteigts apstājās.

Simt metru attālumā no meža kāda amazone paslēpa vēl kūpošu pistoli seglu somā. No šīs pistoles viņa pirms tam bija nošāvusi nabaga stirnu, kas gulēja kādus desmit soļus no viņas.

Kad Armāns izbrauca līdzenumā, suņi jau bija paguvuši to apsteigt par dažiem soļiem un metās uz nogalināto dzīvnieku. Amazone, piejājusi pie tiem, sāka ar jājampātagu izdzenāt suņus, neraugoties uz to, ka tie metās viņai virsū, un tai pašā laikā viņa ar neatdarināmu grāciju savaldīja savu īru sugas zirgu ■

Ieraugot sievieti, Armāna dusmas tūdaļ aprima, tās nomainīja izbrīns.

Viņš piejāja pie svešinieces, pēkšņi skaļi iekliedzās un sašūpojās seglos: viņa sirds sāka strauji pukstēt. Sieviete, kas ar pistoles šāvienu bija nogalinājusi meža stirnu un atradās pilnīgi viena šajā tuksnešainajā un mežonīgajā vietā, bija Dāma ar melnu cimdu.

Viņa arī pazina Armānu. Taču šoreiz sieviete, kas tik ilgi no viņa izvairījās un kuru viņš tik ilgi un veltīgi bija meklējis, nebūt nedomāja bēgt. Viņa nekustīgi un mierīgi sagaidīja Armānu, kas devās viņas virzienā.

Jauneklis bija ļoti satraukts. Taču šis satraukums, tā vietā, lai paralizētu vina spēkus, gluži otrādi, piedeva tam pārliecību, un viņš apturēja savu zirgu kādus divus soļus no amazones. Tad viņš zemu viņai paklanījās un nočukstēja tikai vienu vārdu:

—    Beidzot!

Bet šajā vārdā bija saklausāms: „Beidzot es atkal esmu jūs sastapis, pēc tam, kad jau domāju, ka esmu uz mūžu jūs zaudējis… Beidzot cs iegūšu tā noslēpuma atslēgu, kura iemiesojums jūs esat… Beidzot es uzzināšu visu, un jums vajadzēs man paskaidrot, kāpēc jūs nozudāt pirms satikšanās, kuru pati pirms nedēļas man nozīmējāt.“

Bez šaubām Dāma ar melnu cimdu uzminēja visu, ko Armāns gribēja izteikt vienā vārdā. Varbūt viņa pat izšķīrās sniegt paskaidrojumus, kurus jaunais cilvēks varēja no viņas pieprasīt.

Viņa sagaidīja to ar smaidu, apburošu, pusdraudzīgu, pusizsmējīgu smaidu, kas spētu atbruņot pat visdusmīgāko cilvēku, ja vien iemīlējies vīrietis kādreiz mēdz tāds būt.

—    Lūk tā, mīļais kungs, — viņa noteica, — man, patiesi, šķiet, ka pats liktenis iejaucas, lai nojauktu visus starp mums pastāvošos šķēršļus.

—    Kundze, — Armāns nočukstēja.

—     Mēs tiekamies Itālijā, Vīnē, Pēterburgā, Parīzē, Normandijā — visur un vienmēr. Parīzē jūs ieradāties pie manis pa logu…

—   Ak… — Armāns viņu dedzīgi pārtrauca, — vai jūs neatteiksiet manam lūgumam, izskaidrot man jūsu dīvaino uzvedību…

—    Nē, — viņa teica. — Jūs sekojāt man uz manu pēdējo patvēruma vietu, un es atzīstos, ka man tagad ir ļoti grūti no jums aizbēgt. Bet tomēr, — viņa piebilda, — piekritīsiet, ka jūsu jēgera klātbūtnē…

Armāns pagriezās, grasoties sūtīt prom savu pavadoni.

—    Nē, nevajag, viņa nočukstēja, — līdz vakaram.

—    Bet… kur?

—    Vai zināt klintis?

—    Kas stiepjas gar krastu vairāku ljē garumā?

—    Tātad jūs zināt arī Muitnieka taku?

—    Kā gan citādi?

—    Šodien, — viņa turpināja, — desmitos vakarā ejiet pa taciņu, kas ved no klints līdz jūras krastam, ieejiet alā, kas šķērso kalnu, un gaidiet…

—    Mans Dievs! — nočukstēja jaunais cilvēks, kuru pēkšņi bija pārņēmušas šaubas, — vai patiesi jūs mani vēlreiz piemānīsiet?

—    Es jūs piemānīšu?..

—    Jā, nozīmējusi man satikšanos, uz kuru jūs neatnāksiet.

Amazone klusēja. Viņas kaklu apvija zelta ķēde ar koraļļu

rotājumiem. Tajā karājās prāvs medaljons, kurā glabājās matu šķipsna.

Viņa noņēma ķēdi no kakla.

—   Ņemiet, — viņa noteica, — visi karaļnama dārgumi man ir nieks salīdzinājumā ar šo ķēdi un medaljonu. Nem *ct un atdosiet man to šovakar.

Un viņa pasniedza ķēdi Armānam.

—    Nē, — Armāns atbildēja, ar cēlu sarūgtinājuma žestu atstumjot no sevis zelta ķēdi.

—    Ja jūs man ticat, — viņa turpināja, — tad atnāciet, un jūs uzzināsiet, kāpēc es no jums izvairos.

Viņa pagrieza zirgu un gribēja jau doties prom.

—    Uz redzēšanos, — viņa noteica, — līdz vakaram!

Taču gandrīz tai pašā mirklī amazone atgriezās atpakaļ un

noteica:

—    Vēl vienu vārdu.

—     Runājiet, — Armāns nočukstēja, sajūsmināti viņu apbrīnojot un jūtot, kā viņa sirds priekā ietrīsas.

—    Vai zināt, — viņa ar smaidu turpināja, — cilvēks, kurš kaut reizi ir uzdrošinājies izteikt savu neuzticību sievietei, daudz zaudē viņas acīs.

—    Ak, kundze.

—    Jūs nogrēkojāties, bet, lai notiek, es jums piedodu; ja vien citreiz jūs man nenoticēsiet — jums viss ir zaudēts.

—    Ak, — viņš iesaucās, — es jums ticu…

—    Ticiet un pakļaujieties…

—    Ko pavēlēsiet man darīt?

—    Pirmkārt, nesekojiet man, necentieties uzzināt nedz to, kurp es dodos, nedz to, kas es esmu… līdz brīdim, kad es pati iedomāšos jums to atklāt.

—    Zvēru jums.

—    Zvēriet pie sava goda.

—    Jā, pie mana goda.

—   Tālāk: atgriezies mājās pie jūsu tēva, jūs neteiksiet tam ne vārda .par mūsu satikšanos.

—    Apsolu jums to.

—     Un nepieciešamības gadījumā nopirksiet sava jēgera klusēšanu.

—    Viss notiks, kā jūs to pavēlēsiet.

—     Tādā gadījumā, — amazone teica, — līdz vakaram… pulksten desmitos… uz redzēšanos.

Viņa nosūtīja tam ar roku gaisa sveicienu, iecirta zirgam piešus sānos un aizauļoja galopā.

Jaunais cilvēks, noreibis no laimes, nolūkojās, kā viņa aizjāj. Viņa attālinājās, droša un gaisīga, nesoties gar klinšu malām, izvēlējusies šauru taciņu, kas gluži kā čūska vijās virs bezdibeņa kraujas, un nicinot briesmas, kas draudēja tai, ja vien zirgs spertu kādu neveiklu soli. Armāna sirds bija sajūsmas un šausmu pilna.

—    Vai patiesi tā ir sieviete? — viņš pats sev jautāja, kad viņa beidzot nozuda tālumā.

Viņš domīgi devās uz mežu un villu, pamācot jēgeri, kurš veda nogalināto meža stirnu, pārlicis to šķērsām pāri segliem:

—     Atceries, Zan, ka tas biji tu, kas nogalināji stirnu no šautenes; ka mēs nevienu nesastapām; vai dzirdi: nevienu?.. Ka šī dāma neeksistē.

Jēgers paklausīja.

—     Pēc mēneša, — Armāns piebilda, — ja vien tu neizpļāpāsies, saņemsi divdesmit piecus luidorus.

Un jaunais mednieks turpināja ceļu uz pili.

Kad viņi tuvojās mājām, saule jau rietēja aiz pakalna, zeltījot pēdējos saulrieta staros pils jumta kores.

Uz mājas sliekšņa sēdēja pulkvedis, gaidot savu dēlu, un kūpināja pīpi ar tik bezrūpīgu izskatu, kāds rodas cilvēkiem, domājot, ka tiem ir izdevies atvairīt draudošās briesmas.

Smaids parādījās sirmgalvja lūpās, kad viņš ieraudzīja mīļoto dēlu, kuru ar Fūlmenas palīdzību viņš bija paglābis no Dāmas ar melnu cimdu vajāšanas.

Nabaga tēvs!..

II

Armāns atcerējās zvērestu, kuru bija devis brīnišķīgajai amazonei, un svēti to glabāja. Neraugoties uz nepacietību, līksmi un neprātīgajām cerībām, kas viņu bija pārņēmušas pēc tam, kad Dāma ar melnu cimdu nozīmēja viņam satikšanos, pulkveža dēls tēva klātbūtnē spēja saglabāt pilnīgu mieru, gaidot noteikto stundu, kad tas parasti mēdza aiziet savās istabās. Pēc vakariņām pulkvedis novēlēja dēlam ar labunakti un devās uz savu istabu.

Kalpu nebija daudz: vecā pavāre, Armāna kambarsulainis un jēgers, kas vienlaikus bija arī dārznieks un zirgu puisis. Kambarsulainis gulēja netālu no pulkveža istabas.

Visi kalpi, tāpat kā pulkvedis, gāja gulēt ļoti agri; kopš villā apmetās Armāns, kas pēc parīziešu ieraduma negāja gulēt agrāk par pusnakti, viņš apņēmās aizslēgt durvis, pirms tam veicot visas mājas apgaitu, kas bija nepieciešams tādēļ, ka māja atradās ļoti nomaļā vietā.

Pārliecinājies, ka tēvs guļ, Armāns devās uz stalli, kur jēgers beidza apkopt zirgus, grasoties doties pie miera.

—     Žan, — Armāns viņu uzrunāja, — ja tu vēlies, lai pie apsolītajiem divdesmit pieciem luidoriem nāktu vēl kas klāt, tev vajag ne tikai klusēt, bet arī man akli pakļauties.

—     Ak, Armāna kungs lieliski zina, — jēgers teica, — ka ar mani nevajag runāt par naudu. Es arī bez tās ar sirdi un dvēseli piederu Armāna kungam.

—   Apseglo Robroju.

Jēgers izdarīja ar roku kustību, kas liecināja par neviltotu izbrīnu.

—    Kā, — viņš teica, — Armāna kungs domā doties izjādē pēc pulksten desmitiem vakarā?

—     Un veicīgāk, — jaunais cilvēks piebilda tonī, kas nepieļāva nekādus iebildumus.

Jēgers apsegloja zirgu.

—    Klausies, — jaunais neprātis turpināja, tēvs nedrīkst zināt, ka es aizjāju, bet pakavu dipoņa pret akmeņiem to noteikti uzmodinās, sagriez zirgu segu četrās daļās, apsien Robroja kājas, izved to zem pavadas un gaidi mani krustcelēs.

Jēgers precīzi izpildīja jaunā kunga pavēli. Viņš izveda Robroju caur durvīm tik klusi, ka pat neierējas neviens no suņiem, kas bija ieslodzīti šķūnī līdzās stallim. Pa to laiku Armāns jau bija uzkāpis augšā savā istabā, cenšoties speciāli sacelt lielāku troksni, lai varētu dzirdēt, ka viņš ir atgriezies. Pēc tam, gaismu neiededzis, viņš uz pirkstgaliem nokāpa lejā.

Viņš izgāja pa dārza vārtiņiem un aizgāja līdz krustojumam, kur viens no ceļiem veda uz jūru, bet otrs valsts iekšienē.

Dodoties uz nakts satikšanos, Armāns atcerējās Fūlmenas pamācības, kas pirms nedēļas, pavadīdama viņu uz Estrapādes laukumu, uz tikšanos ar Dāmu ar melnu cimdu, ieteica viņam paņemt līdzi dunci. Armāns nebūt nebaidījās no sievietes, kuru viņš mīlēja, bet gan no tā, ka vecis, kurš viņu tik greizsirdīgi sargāja kā drakons, kas sargā savu dārgumu, varētu viņai sekot. Šoreiz, tiesa gan, Armāns nepaņēma līdzi vis dunci, bet divas pistoles, kuras tas paslēpa seglu somā.

Tad, ielicis kāju seglu kāpsli, viņš teica jēgerim:

—     Es pat nezinu, kad atgriezīšos, tāpēc gaidi mani pēc divām stundām. Ja es neatgriezīšos līdz tam laikam, tad rītausmā tu atradīsi zirgu piesietu pie dārza vārtiņiem.

—    Klausos, — jēgers atbildēja.

Armāns devās klinšu virzienā pa nelīdzenu akmeņainu ceļu, kas ievērojami saīsināja attālumu no villas līdz muitas postenim.

Nakts bija auksta, bet skaidra un gaiša; spīdēja pilns mēness.

Izbraucis no meža, Armāns nokļuva zaļā klinšu ieskautā pļavā; aizkļuvis līdz tai, viņš ieraudzīja, ka tālāk sākās krauja un zirgs pa to lejā netiks. Tikai tie, kas pazīst okeāna krastus no vŠērburgas līdz Buloņai, var skaidri iztēloties skatu, kas pavērās mūsu jaunā varoņa skatienam.

Krauja strauji aprāvās, izveidojot līci, kurā ar skaļu rēkoņu sitās viļņi paisuma laikā.

Iestājoties bēgumam, jūra atklāja nelielu smilšainu sēkli un klinšu malas, kuras izskatījās pēc gigantiskiem soliem. Taciņa, pa kuru nokāpa bezdibenī, tad ieguva nelīdzenu stāvu kāpņu izskatu, kas veda līdz pašai jomai. Aizejot līdz taciņas vidum, varēja ieraudzīt padziļinājumu klintī. Tā bija savdabīga niša, kas tumšajās naktīs kalpoja par novērošanas vietu muitas kareivjiem. Kad pulkveža dēls pagāja garām grotam, tas bija tukšs. v

Uzkāpis klintī, kas atradās kādus simt metrus tālāk, sargkareivis varēja novērot jūru lielā attālumā, tā ka neviens kuģis nevarēja neievērots piestāt krastā.

Armāns piesēja zirgu pie mežābeles, kas auga aiz klints izciļņa, iebāza pistoles kabatās un sāka kāpt lejā pa tik ļoti drosmīgi iestaigāto taciņu.

Jūra bija mierīga.

Tuvojoties jūrai, jaunais cilvēks sasprindzināja dzirdi, vaicājot sev: no kādas puses un pa kuru ceļu šeit ieradīsies sieviete, kuru viņš gaida; izņemot kalnu taciņu, pa kuru bija nokāpis viņš pats, un jūru — cita ceļa šeit nebija.

Viegls airu šļaksts izskanēja gluži kā atbilde. Mēness gaismā, kuras atspulgs viļņojās tālu ūdenī, Armāns ievēroja nelielu

laivu, kura acīmredzot tuvojās līcītim, kas nosaukts par „muitnieka jomu“.

Viņš vēl nepaguva noiet pat divas trešdaļas no taciņas, kas izbeidzās akmeņainā laukumiņā, kurp izgāja muitnieku grots, kad laiva apstājās. Sieviete viegli nolēca no tās zemē, padeva ar roku zīmi, un laiva attālinājās.

Tā bija viņa! Armāns viņu pazina pēc savas sirds satrauktajiem pukstiem: viņš vēl nepaspēja pienākt tai klāt, kad viņa jau izsmējīgā tonī noteica:

—     Man šķiet, dārgais kungs, ka dāmas pirmās ierodas uz satikšanos, kuras tās ir nozīmējušas.

—     Ak, piedodiet, — Armāns iesaucās. — Taču es, atceroties jūsu aizliegumu, nevarēju aizbraukt no pils, pirms nebija aizmidzis mans tēvs.

—    Es jums piedodu, — viņa smejoties atbildēja, paņēmusi to zem rokas, — nu, bet tagad patērzēsim.

Viņa aizveda Armānu līdz klints izcilnim, apsēdās un ar burvīgu žestu aicināja sekot viņu savam piemēram.

—     Tagad, — Dāma ar melnu cimdu turpināja, kad Armāns bija apsēdies viņai līdzās, — atļaujiet man pirmkārt teikt jums, ka es nedrīkstu uzkavēties šeit ilgāk par stundu un mēs nedrīkstam ielaisties ilgos un neauglīgos spriedelējumos.

Armāns bija tik ļoti satraukts, ka spēja tikai klusējot viņu aplūkot.

Kā jau vienmēr, viņa bija tērpusies melnā, vienā rokā tai bija apvilkts noslēpumainais cimds, par kuru Armāns pats sev bija izvirzījis tūkstošiem visneiedomājamāko hipotēžu, kuras pēc tam pats atmeta. Viņas lokanais stāvs un pleci, lai aizsargātos no aukstā jūras vēja, bija ievīstīti garā baltā lakatā. Vai nu tas bija mēness gaismas ietekmē, vai arī tā tas bija patiesībā, bet tikai Armānam šķita, ka viņas seja ir bāla kā marmors. Taču viņa nebūt nedrebēja satraukumā kā viņš: viņas balss bija stingra, bet acis meta zibšņus.

—    Lūk, — viņa teica Armānam, — pirms atbildu uz vienu no jūsu jautājumiem, atļaujiet man vispirms noskaidrot mūsu attiecības.

Armāns nodrebēja un ieurbās viņā ar acīm.

—    Jūs mani nepazīstat un, lai ari kā jūs nenopūlētos, jūs uzzināsiet par manu pagātni, tagadni un nākotni tikai to, ko es pati vēlēšos jums paziņot. Jūs sekojāt man tādēļ, ka tas ietilpa manos plānos. Ja vien es to vēlēšos, jūs mani nekad neatradīsiet. Beidzot taču tam noticiet un pacentieties iegaumēt: ja vien es vēlētos no jums nozust, man atliktu tikai pamāt ar lakatu — laiva, kurā atrodas man uzticami cilvēki, kurus es esmu aizsūtījusi jūrā, nekavējoties atgriezīsies un mani aizvedīs. Ja jūs man sekosiet vai metīsieties peldus, tad jūs sagaidīs nāve okeāna viļņos vai arī jūs ķers pistoles šāviens vai sitiens ar airi.

Viņa pateica šos vārdus bez dusmām, mierīgā un aukstā balsī, un Armāns viņu pazemīgi uzklausīja, kas skaidri liecināja par to kvēlo mīlestību, kuru šī sieviete spēja tam iedvest.

—    Ja jūs piekrītat maniem noteikumiem, — viņa turpināja, — tad pieņemsim, ka mēs esam seni, ļoti seni draugi!

—   Mans Dievs! — Armāns maigi nočukstēja, — pieļaujiet labāk, ka es jūs mīlu, ka visas jūsu vēlēšanās man ir likums, ka jums vajag tikai bilst man vārdu, lai es jums pakļautos.

—    Nu ko, mīļuprāt pieļauju, ka jūs mani mīlat, bet tikai šīs jūsu mīlas iemesls jums pašam nav skaidrs, — viņa turpināja ar vieglu ironiju balsī, tā ka to varēja uztvert ari kā līdzjūtību, — es pieļauju, ka jūs mani mīlat…

—    Ak! — viņš iesaucās, — es jūs mīlu tā, kā eņģeļi mīl savu Radītāju!

—     Lai tā būtu! Pieļauju arī to. Tagad es jums pateikšu, kāpēc jūs mani mīlat, ja vien jūs pats sev to nespējat izskaidrot. Jūs mīlat mani vispirms jau tāpēc, ka jūs mani pirmoreiz ieraudzījāt tai vakarā, kad es aizstāvēju savu dzīvību tik enerģiski kā vīrietis; tāpēc, ka nākošā dienā es no jums nozudu. Jūsu patmīlība un lepnums lika jums meklēt mani pa visu Eiropu, bet jūsu mīlestību divkāršo tā noslēpumainība, kas apvij manu dzīvi.

—   Nezinu, kas tam par iemeslu, — Armāns nočukstēja, — bet es jūs mīlu.

—     Un tā, — Dāma ar melnu cimdu turpināja, — kāpēc jūs šovakar uz šejieni atnācāt?

—    Ak, kālab jūs man to vēl jautājat! Armāns dedzigi iesaucās, satvēris viņas roku.

—    Jūs atnācāt, lai man pateiktu, ka mani mīlat, bet es taču jau sen to zinu.

—    Un jūs vairāk nešaubāties par manu mīlestību? — viņš līksmi iesaucās.

—     Nē, — viņa atbildēja, vēlreiz uzsmaidīja un turpināja: — Bet jūs atnācāt vēl arī tāpēc, ka degat nepacietībā uzzināt, kas gan īsti ir šī sieviete, kas mētājas apkārt pa visu pasauli, kuru jūs visur sastopat, un kāpēc šai sievietei vienā rokā ir apvilkts melns cimds, kāpēc viņa. norunājusi satikšanos Parīzē, slepeni aizbēga no tās mājas, kur viņai vajadzēja jūs sagaidīt. Bet it īpaši jums gribas uzzināt, kā ietekmē es atrados tovakar, kad, izdzirdusi atverošos durvju troksni un soļus uz kāpnēm, es pēkšņi izrādīju lielas bailes un lūdzu jums paglābties.

—    Tiesa, — piekrita Armāns, kura dvēselē pēkšņi pamodās greizsirdības jūtas.

—     Beidzot, — viņa piebilda, — ir vēl viens noslēpums, kuru jūs esat nozvērējies sev atklāt. Jums gribas uzzināt, kāpēc studenta Frederika Dīlonga istabā karājās mans portrets, kādas man ir attiecības ar Blidu un kam vajadzēja ierasties pie manis pa to logu, pa kuru uzradāties jūs?

Armāns klusēja. Taču šī klusēšana nozīmēja, ka viņš piekrīt tam, ko saka Dāma ar melnu cimdu.

—    Lūk, tieši to jūs nekad neuzzināsiet, — viņa secināja.

—    Ak, — Armāns izbīlī iesaucās.

—    Un tā nu jūs redzat, — viņa izsmējīgā tonī piebilda, ka jūs mīlat nevis mani, bet noslēpumu, kas mani apņem.

Šie vārdi bija tik patiesi, ka Armāns, nespēdams neko iebilst, jūtu uzplūdā iesaucās:

—    Nu, lai tad notiek jūsuprāt, palieciet noslēpums, mīkla, nestāstiet man, no kurienes esat ieradusies un kurp dosieties, bet ļaujiet man jūs mīlēt…

Un viņš metās viņas priekšā ceļos un, paņēmis savā rokā jaunās sievietes rociņu, kurā nebija melnā cimda, apbēra to ar kvēliem skūpstiem.

Viņa neatrāva roku. Šķiet, viņa tīksminājās par naivo aizraušanos un jauneklīgo kaisli un mīlestību, kuru Armāns zvērēja viņai neaptveramās jūras krastā, klinšu piekājē; un viņai šķita, ka jūra un klintis piebalso viņa zvērestam, lai piedotu tam kādu dīvainu svinīgumu. Taču viņa pēkšņi atrāva savu roku un pavaicāja:

—    Vai vēlaties vēlreiz mani ieraudzīt, redzēt mani bieži… katru vakaru?

—    O, ņemiet pretī manu dzīvību!

—    Nē, es gribu krietni mazāk. Es gribu, lai jūs man zvērētu nekad necensties uzzināt, kas es tāda esmu, lai jūs nevienam neteiktu, ne tēvam, ne Fūlmenai, ne arī kādam citam cilvēkam pasaulē par mūsu satikšanās reizēm; par šādu cenu jūs varat mani redzēt šeit katru nakti…

—   Es jums zvēru, — Armāns iesaucās, svinīgi paceļot roku pret debesīm.

—    Atcerieties, — viņa turpināja, — ka tai dienā, kad jūs lauzīsiet šo zvērestu, dunča dūriens caururbs jūsu sirdi un nekad cilvēku taisnā tiesa tā arī neuzzinās, kāda roka to ir izdarījusi.

Armāns pasmaidīja.

—    Tādā gadījumā, es dzīvošu ilgi, — viņš teica lepnā un svinīgā balsī.

Un viņš atkal paņēma Dāmas ar melnu cimdu roku un pielika to pie lūpām, bet neievēroja ļauno smaidu jaunās sievietes sejā.

„Neprātis“ — lūk, ko nozīmēja šis smaids.

III

Armāns stāvēja kādu laiku nometies ceļos Dāmas ar melnu cimdu priekšā, noklājot viņas roku ar skūpstiem un triecot tos burvīgos niekus un nevainīgās muļķības, kas parasti plūst no cilvēka sirds sajūsmas un neprāta mirkļos.

—     Pietiek, mans bērns, — viņa noteica aizkustinātā balsi, kurā, šķiet, jautās apmulsums un bailes, kas pārņēmušas sievieti tai bridi, kad viņa sajūt, ka atdod kādam savu sirdi, — nu, pietiek, piecelieties, man ir pārāk miksta sirds, un es nespēju jums neko pārmest.

Starp šo pārliecinošo un maigo toni, kurā viņa izteica šos vārdus, un to augstprātīgo un aso balsi, kurš pirms mirkļa valdonīgi izteica šis sievietes vēlēšanās, bija tik milzīga starpība, ka pulkveža dēls nodomāja, ka viņu patiesi mīl…

—    Ak, — viņš jūtu uzplūdā iesaucās, — es zināju, ka tie, kas man teica, ka jūs esat egoiste un sieviete bez sirds krūtīs, melo!

—   Piecelieties, — svešiniece atkārtoja, — es jums to lūdzu, lai gan varētu pavēlēt.

Armāns piecēlās un stāvēja, turpinot tīksmināties par viņu. Bet tad viņa paņēma viņu aiz rokas un piespieda apsēsties sev blakus. Viņš lūkojās uz viņu: viņa joprojām bija bāla, un viņam šķita, ka sievietes seju aptumšoja dziļas skumjas.

—     Es jūs mīlu, ak, cik ļoti es jūs mīlu! — Armāns drudžainā sajūsmā čukstēja.

—    Klusējiet, — viņa ļoti klusi noteica, — jūsu vārdi man sagādā ciešanas.

—    Ciešanas!

—    Jā, es redzu, ka jūs mani mīlat, un man ir jūs bezgala

žēl…

—    Mans Dievs! — viņš izmisis iesaucās, nepareizi uztvēris viņas vārdu nozīmi, — vai man patiesi lemts ir jūs atkal pazaudēt?

—     Nē. Jūs taču redzat, ka man nepietiek spēka, lai no jums vēl ilgāk izvairītos!

Armāns sajutās pilnīgi laimīgs. Vai gan viņa spētu vēl kā tiešāk pateikt, ka viņa to mīl? Viņš piespieda roku pie sirds.

—   Man šķiet, — viņš noteica, — ka es nomiršu no laimes.

—    Kas zina? — viņa skumji noteica, — neatņemot viņam savu roku, — kas zina, mans draugs, vai nebūtu jums labāk nomirt tagad, šajā mirklī, nekā turpināt mani mīlēt?

—    Bet mīlēt jūs, — viņš sajūsmā iesaucās, — vai tad tā nav nebeidzama svētlaime?

Viņa pacentās pasmaidīt un teica:

—    Nē, tā nav laime, nē, tie, kas mani mīl, nebūt nav laimīgi. Jūs nemaz nezināt, cik dīvaina būtne es esmu… es rīkojos godīgi, izvairoties no sekošanas, cīnoties ar sevi.

—    Nē, jūs kļūdāties, — Armāns nočukstēja, — es esmu tik laimīgs, ka nevēlos pat debesu svētlaimes.

—    Uzklausiet mani, — svešiniece pēkšņi gluži mierīgi noteica, — uzklausiet mani, es paskaidrošu jums savu domu. Jūs mani mīlat… es to redzu… jūtu… šaubīties par to būtu neprāts, bet jūs nezināt, ko jūs esat iemīlējis…

—    (), es zinu, — jauneklis viņu dedzīgi pārtrauca, ka jūs esat laba, ka jūs esat visbrīnišķīgākā pasaulē, bet viss pārējais mani neskar.

—     Bet jūs nezināt, ka man liktenis ir lēmis ļoti nemierīgu dzīvi, ka mani nomāc pienākums, noslēpumains un drūms pienākums. Jūs nezināt, mans draugs, ka kādā jaukā dienā, iespējams, ka pat jau rīt, svētais pienākums sauks mani uz pavisam cilu pasaules malu.

—    Es jums sekošu.

Armāns deva šo bruņiniecisko solījumu ar tādu kaisli, ka izsauca savas sarunasbiedres smaidu.

—    Pieņemsim, — viņa piekrita, — ka jūs varētu man sekot, taču jūs nekad neuzzināsiet manas dvēseles noslēpumus un tikai zināsiet manas dzīves ārējo pusi. Manas dvēseles dzīlēs glabājas noslēpums, kuru ļauts zināt tikai vienam Dievam.

—   Glabājiet savu noslēpumu, es nevēlos zināt pat jūsu vārdu.

—    Ak, — Dāma ar melnu cimdu iesaucās, izdzirdusi Armāna teikto, — manu vārdu! Tikai viena būtne pasaulē zina to, bet tas, kuram es to atklāšu, stāvēs kapa malā, tiklīdz būs to izdzirdis.

—   Tad pasakiet to man, — Armāns iekliedzās, — es miršu laimīgs, jo esmu pie jūsu kājām.

—   Jūs esat bērns, — viņa tam atbildēja, — un aizmirstat, ka es varu būt ar jums kopā tikai dažas minūtes.

—    Kā! Vai jūs jau aizejat?

Viņa piecēlās, teikdama:

—    Vai redzat laivu, kas mani atveda? No kurienes es uzrados? Kurp aizbraucu? Kas ir tie divi laivā? Nejautajiet man par to, bet atnāciet šurp rit… es būšu šeit… tai pašā stundā kā šodien.

Dāma ar melnu cimdu izvilka sudraba svilpīti, kas bija aizbāzta tai aiz jostas. Viņa pielika to pie lūpām; atskanēja ass svilpiens, kas pārskanēja okeāna dobjo dunu, atbalsojās piekrastes klintīs un sasniedza laivā sēdošo ausis. Laiviņa tūdaļ pat devās uz jomu un ātri pieīrās pie krasta.

Pa to laiku Armāns un brīnišķīgā svešiniece stāvēja uz sēkļa, klusējot sadevušies rokās. Pēkšņi viņa palūkojās uz to un vaicāja:

—    Vai spējat mani mīlēt tik ļoti, lai būtu greizsirdīgs?

—    O! — viņš noteica pēkšņi pārvērstā balsī, — vai tad jūs nezināt, ka es spēju nogalināt cilvēku, kuru jūs iemīlēsiet?

Jaunais cilvēks to noteica tādā tonī, ka Dāma ar melnu cimdu nodrebēja, un noslēpumainais smaids, kurā jautās naids un vēlēšanās atriebt, uz mirkli parādījās viņas sejā.

Armāns turpretim nesaprata šī smaida nozīmi.

—    Labi, — viņa teica, — es tikai vēlējos jūs pārbaudīt, un esmu apmierināta ar rezultātu.

Armāns turpretim sarauca uzacis: Dāmas ar melnu cimdu jautājums gluži kā nokaitēts metāls caururba viņa sirdi. Viņš atcerējās portretu, kas karājās aiz aizkariņa studenta istabā.

Dāma ar melnu cimdu paspieda viņa roku.

—     Paklausieties, — viņa teica, — es nekad neesmu pārkāpusi zvērestu, nekad neesmu melojusi, un jūs varat man ticēt. Zvēru jums, ka es nevienu nemīlu un līdz pat šai dienai neviens cilvēks, izņemot jūs, nav turējis manu roku savējā. Uz redzēšanos.

Tieši tobrīd laiva piestāja pie krasta.

—     Uz redzēšanos… — Dāma ar melnu cimdu atkārtoja, izdarot vieglu kustību ar roku.

Viņa ielēca laivā, kas tūdaļ pat atpeldēja no krasta.

Laivā, kā jau to bija teikusi svešiniece, bija divi. Viens darbojās ar airiem, otrs sēdēja pie stūres. Viņi abi bija rūpīgi satinušies lielos brūnos lietusmēteļos ar kapucēm, kas bija uzbāztas līdz pat acīm, tā ka nebija iespējams saskatīt viņu sejas.

Armānam tikai šķita, ka pie stūres sēdošajam cilvēkam bija sirmi mati. Un viņam iešāvās prātā doma, ka tas ir tas pats vecis, kurš it visur pavadīja Dāmu ar melnu cimdu.

Bet tādā gadījumā tas nozīmē, ka šim cilvēkam uz viņu nav nekādu tiesību, citādi kā gan viņš pats būtu varējis to nogādāt uz satikšanos? Spriežot pēc šī cilvēka varenās figūras, Armānam šķita, ka viņš pazina grāfu Arlevu.

Laiva, atbraukusi no krasta, nogriezās aiz klints izciļņa un nozuda Armāna skatienam, kas turpināja nekustīgi un domīgi stāvēt krastā.

*                     * *

Armānam bija taisnība, ka šis vecis ir grāfs Arlevs. Patiesi, tieši viņš darbojās ar stūri. Dāma ar melnu cimdu apsēdās viņam līdzās.

Laiva bija tik gara, ka airētājs, kurš sēdēja uz sola, nevarēja sadzirdēt, kā Dāma ar melnu cimdu sarunājās ar grāfu; viņi apbrauca apkārt ragam un devās uz rietumiem, turp, kur virs klintīm pacēlās Rivinjī pils.

—    Ak, viņš mani mīl, viņš mani mīl! — Dāma ar melnu cimdu čukstēja pie auss majoram. — Viņš ir iemīlējies līdz neprātam, un viņš ir manā varā…

—    Vai jūs tā domājat?

—    Viņš kļūs par manu paklausīgu vergu. Tas ir ierocis manās rokās.

To sakot, Dāmas ar melnu cimdu sejas izteiksme izmainījās.

Tā jau vairs nebija sieviete ar skumju seju, maigu skatienu un satrauktu balsi, viņas acīs mirdzēja velnišķa uguns, bet lūpās bija sastindzis augstprātīgs, naida pilns smaids.

—    Bet tas otrs, — majors vaicāja.

—    Ā! Kapteinis Lemblēns! — viņa noteica tonī, kurā jautās ļauna ironija. — Nu, šim vēl atlicis dzīvot kādas desmit dienas. Jā, starp citu, viņš acīmredzot atbrauca šovakar, kad mēs devāmies jūrā.

—    Iespējams.

—     Es, šķiet, viņu redzu, — Dāma ar melnu cimdu turpināja, — redzu uz pils platformas, mūs gaidot, vērīgi raugāmies jūrā. Nabaga neprātis!

—    Kundze, — grāfs Arlevs nočukstēja, — jūs lieliski zināt, ka es esmu jūsu padevīgs kalps un nekad neesmu apspriedis jūsu pavēles.

—    Tas ir tieša, mans dārgais Hermani.

—    Es jums nepretojos, kad pēc jūsu prāta tika nospēlēts šis gadījums ar lādīti. Jūs pavēlējāt — es izpildīju.

—   O, jūs esat labs un uzticīgs, un jūs esat vienīgais cilvēks pasaulē, kuru es mīlu.

—     Bet vai jūs tikai pārāk nepaļaujaties uz saviem spēkiem, — majors turpināja, — un vai jums to pietiks, lai novestu līdz galam lo drausmīgo drāmu, kuru jūs gatavojat Rivinjī.

—   Jā, es esmu pietiekami spēcīga! — un pēc klusuma brīža viņa klusi piebilda: — Ak, ja vien jūs zinātu, cik daudz naida ir uzkrājies manā sirdī, jūs nesāktu šaubīties par manu enerģiju.

—    Nepielūdzamā! — majors nočukstēja tik klusi, ka viņa to nesadzirdēja.

Jaunā sieviete tostarp turpināja:

—    Man izdevās tikai nedaudz pieklusināt nelaimīgā sirdsapziņas mokas. Neprātīgā mīlestība, ko es tam iedvesu, apklusināja sirdssapziņas balsi, taču cs spēšu to pamodināt viņa dzīves pēdējā stundā, un viņš izcietīs elles agoniju.

Grāfs Arlevs nodrebēja, un abi apklusa.

Laiva turpināja ātri kustēties, un tikai dažas ugunis, kas šur tur mirgoja nakts tumsā, spīdēja debesīs virs klintīm, norādot Rivinjī pils atrašanās vietu.

Laiva, kas peldēja tālu no krasta, asi pagriezās un devās uz klintīm. Pēc pusstundas tā piestāja pie šauras krasta joslas, pie kuras kādreiz bija piestājis Lemblēns.

Majors Arlevs pirmais izlēca krastā.

Viņš pasniedza roku Dāmai ar melnu cimdu. Viņa padeva kaut kādu zīmi. Airētājs, kas palika laivā, atspiedās ar airi pret klinti un atgrūdās no krasta.

Laiva aizpeldēja jūrā un drīz vien izzuda miglā, bet tostarp jaunā sieviete un tās pavadonis kāpa pa kāpnēm, kas veda uz pili.

Kāds cilvēks stāvēja uz kāpņu augšējā pakāpiena. Tas bija kapteinis Lemblēns.

IV

Armāns palika krastā līdz tam brīdim, kad laiva, kas aizveda Dāmu ar melnu cimdu, nozuda skatienam. Tad viņš lēni nokāpa pa taciņu, kas vijās pa stāvo klinti, un devās turp, kur bija piesiets viņa zirgs.

Tikai tas, kas ir atgriezies no pirmās satikšanās, kas turējis savā rokā tās sievietes roku, par kuru ir sapņojis un kuru tik ilgi veltīgi meklējis, kas veselu stundu, uz ceļiem nometies, tīksminājies par viņas balsi, viņas smaidu, tikai tas sapratīs, cik prieka, svētlaimes un sajūsmas tagad izjuta Armāns; viņš ielēca seglos un jāja, atkārtojot: „Viņa mani mīl, viņa mani mīl!“

Lai gan Robrojs bija brīnišķīgs zirgs, kas spēja rikšot tikpat ātri, kā jebkurš Lamaršas sacīkšu uzvarētājs, bet, pēc Armāna domām, tas skrēja tomēr vēl pārāk lēni, un viņš visu ceļu skubināja zirgu gluži kā lords Bairons, kad tas, auļojot savā tīrasiņu ērzelī, radīja „Donžuānu“.

Armānam trūka elpas, viņa galva dega kā ugunī; viņš gribēja apslāpēt savu satraukumu ar neprātīgu jājienu cauri mežiem, gravām un garām bezdibeņiem. Kad bezbailīgais Robrojs sasniedza ceļu krustojumu, viņš bija vienās putās.

Jēgers, sēžot uz celma, pēc sava kunga pavēles gaidīja zirga un jātnieka atgriešanos.

Armāns pameta tam pavadu un nolēca zemē ar vārdiem:

—   Aptin viņam kājas un īpaši piesargies uzmodināt tēvu.

Jauneklis iekļuva mājā tāpat kā bija no tās izgājis, caur dārza vārtiņiem. Tad, neiededzot gaismu, viņš uzkāpa pa kāpnēm līdz savai istabai.

Taču, kāpjot augšā, viņam misējās, un viņš diezgan skaļi pavilka kāju.

Viņš nobijās, ka pamodinās tēvu. Patiesi, ejot garām viņa istabas durvīm, viņš izdzirda, kā vecis pa miegam iesaucās:

—    Kas noticis? Kas tur ir?

Aizturējis elpu, viņš uz mirkli apstājās un ieslīdēja savā istabā, kuras durvis bija pusatvērtas.

Jau pēc stundas, pretēji parunai, ka „no mīlētāja bēg miegs“, Armāns cieši iemiga, sapņojot par Dāmu ar melnu cimdu. Viņa miegs bija tik ciešs un ilgstošs, ka viņš pamodās tikai desmitos no rīta.

*                     * *

Atvēris acis, jaunais cilvēks ieraudzīja tēvu, kas sēdēja lielajā krēslā pie viņa gultas. Pulkvedis ar dievināšanu, kas mijās ar raizēm, tīksminājās par savu dēlu.

—     Bet kā rādās, — viņš teica nedaudz jautrā tonī, kas slikti slēpa viņa sarūgtinājumu, — tu ne pārāk izskaties pēc nenogurdināmā mednieka no „Burvju strēlnieka“, — un pulkvedis norādīja uz pulksteni.

—    Es slikti gulēju, — Armāns atbildēja, pasniedzot vecim pieri skūpstam.

—   Tad jau tu noteikti dzirdēji troksni, ka mani šonakt uzmodināja?

—    Kādu troksni, tēvs?

—     Kāds trokšņoja uz kāpnēm… es iesaucos… man neatbildēja; tad es piecēlos…

—    Ai — Armāns samulsis novilka.

—    Es piegāju pie loga un, uzmini, ko es ieraudzīju?

—    Ko gan, tēvs?

—   Mēness gaismā es ieraudzīju tavu zirgu, kuru jēgers veda pavadā.

Armāns nobāla.

—    Tu taču saproti, — pulkvedis turpināja, — tāds vecs un rūdīts buks kā es nespēj kļūdīties šādās lietās; no vienas puses — kaut kādi soļi, no otras — tavs zirgs, kuru ved jēgers un kurš sper soļus bez mazākā troksnīša, it kā tam kājās būtu uzvilktas balles kurpītes.

—    Tēvs, — Armāns samulsis noteica.

—     Es nokāpu stallī un apskatīju Robroju. Nabaga dzīvniekam šonakt bija nācies veikt krietnu gabalu vai arī tas ir kādā citādā veidā pārpūlējies. Viņam ir arī noskrāpēti sāni.

Pulkvedis pateica to gluži mierīgi, ar labsirdīgu smaidu.

—    Bet tēvs, ko gan, jūsuprāt, jēgers varēja izdarīt ar Robroju? — Armāns nočukstēja, atcerējies zvērestu un vēloties par katru ccnu saglabāt noslēpumu.

Pulkvedis piemiedza ar aci.

—     Paklausies, — viņš teica, — tu, šķiet, aizmirsti, mans bērns, ka es neesmu iesācējs šādās lietās. Tā vietā, lai ņirgātos par savu tēvu, kad viņš tevi biedriski uzrunā, tā vietā, lai viņam melstu dažādus niekus, tu labāk varētu atzīties, ka jaunība alkst izklaidēties un ka tu esi izracis burvīgu normandieti trīs vai četras Ijē no pils, un viņa atver tev pa naktīm savu logu, un tu esi tik ļoti viņā iemīlējies, ka gatavs pat viņas labā ziedot zirgu divi tūkstoši ekiju vērtībā, — pulkvedis secināja, — brīdinu tevi, ka, tā neprātīgi auļojot, Robroja kājas pēc nedēļas būs pilnīgi sadauzītas.

Nabaga pulkvedis, vēloties izrādīties pārāk vērīgs un atklāt savu vecāku instinktu, pats uzvedināja dēlu uz domām par to, kā vislabāk piemānīt tēvu.

Armāns nosprieda, ka tagad būtu pats laiks nosarkt, un nomurmināja:

—    Bet, tēvs, ko gan jūs īsti vēl gribat? Man ir divdesmit seši gadi, un dzīve bez mīlestības — tas ir zieds bez aromāta, kā mēdz teikt Austrumos.

—    Tā ir tiesa, — pulkvedis piekrita pieredzējuša cilvēka tonī, — bet tu taču varēji man tūdaļ atzīties.

—    Ak, — Armāns iesaucās, jo viņš gribēja vēl vairāk maldināt pulkvedi, — es esmu pēc dabas noslēgts…

—    Ahā! — pulkvedis sapīcis noteica, — man šķiet, ka šeit ir iejaukts vēl kāds trešais? Piesargies, mans bērns, piesargies! — viņš noraizējies turpināja.

—     Nieki. Tikai kāds nobarojies fermeris… gandrīz nekad nav mājās.

—    Bet vai tu vispār maz ņem līdzi ieroci?

Jaunais cilvēks, priecādamies par to, ka novērsis tēva aizdomas, piecēlās, pastāstīja simt dažādu asprātīgu jociņu, ar lielu apetīti paēda brokastis un pavadīja dienu, cenšoties kaut kā īsināt laiku, un ar nemieru un bailēm gaidīja savas otrās satikšanās stundu.

Pēc vakariņām, kas ilga parasti līdz astoņiem, pulkvedis Leons teica dēlam:

—     Man šķiet, tev nebūt nevajag gaidīt, kamēr es iemiegu, un atkal apsiet zirga kājas. Dodies vien uz savu satikšanos, taču esi piesardzīgāks. Paņem līdzi pistoles…

—    O, esiet bez raizēm, tēvs, — Armāns viņam atbildēja.

Pēc stundas viņš viegli ielēca seglos pulkveža acu priekšā,

kurš pats pieturēja tam zirgu. Tad, lai galīgi novērstu tēva aizdomas, Armāns devās nevis uz jūras pusi, bet gan pa taciņu, kas veda uz austrumiem, valsts iekšienē. Pusceļā no villas viņš pagriezās, apjāja apkārt mežam un pa citu, labi tam zināmu celiņu, stundas laikā sasniedza klintis.

Gluži tāpat kā iepriekš viņš piesēja zirgu vietā, kur sākās stāvā līkloču taciņa, kas veda uz muitnieka grotu.

Šoreiz laivu nekur tālumā neredzēja un krasts bija tukšs. Armāns bija ieradies un satikšanos pirmais. Viena no mīlestības visdrošākajām pazīmēm ir šaubu pilnā mīlētās sievietes gaidīšana.

Armāns gandrīz nemaz nebija ņēmis vērā pulkveža pamācības un tik ļoti skubināja Robroju, ka tas atdrāzās uz satikšanās vietu veselu stundas ceturksni ātrāk nekā vakar. Jaunais cilvēks pavērās pulkstenī: vēl nebija desmit.

„Kaut viņa tikai atnāktu!“ viņš nodomāja, apsēžoties uz tā paša klints izciļņa, kur vakar bija sēdējis ar savu iemīļoto.

Šoreiz nakts bija tumša, nebija mēness, kas ļāva tam vakarnakt ievērot laivu jau no liela attāluma. Viņš nogaidīja kā

das minūtes divdesmit, cenšoties kaut ko saskatīt tumsā, ieklausoties mazākajā troksnītī, kas atskanēja, viļņiem sitoties pret krastu, un šīs divdesmit minūtes viņam šķita tik ilgas kā mūžība.

Beidzot viņam izlikās, ka pie horizonta iemirdzējās gaišs punkts, kas drīz saplūda ar viļņu virsotnēm, drīz atkal pacēlās virs tām, drīz izgaisa viļņos. Acīmredzot tā bija laiva, kuras priekšgalā nostiprināts lukturis.

„Tā ir viņa,“ — Armāns nodomāja, nepacietīgi piecēlās un devās uz krasta strēli, kur viļņi, atplūstot jūrā, atstāja baltus putu vālus.

Gaišais punkts tuvojās, drīz paceļoties, drīz nolaižoties un laiku pa laikam vispār izzūdot, lai tad parādītos atkal. Acīmredzot laiva devās uz līci, jo luktura gaisma kļuva arvien spilgtāka.

Taču pēkšņi gaisma apdzisa.

Armāns sākumā iedomājās, ka vilnis to atkal ir aizsedzis skatienam, taču pagāja minūte, otra, sarkanīgā uguntiņa vairāk neparādījās. Nedaudz vēlāk, kad jaunais cilvēks, kura sirds neprātīgi pukstēja, jau uzdeva pats sev jautājumu, vai tikai viņš nav kļuvis par paša iztēles upuri, pēkšņi izdzirda vieglus, ritmiski atkārtojošos airu šļakstus.

Protams, tie, kas peldēja ar šo laivu, piesardzības dēļ bija nodzēsuši lukturi.

Armānu pārņēma šausmas… Viņš nobijās: vai tik tie nav muitnieki, kas veic savu nakts apgaitu, vai kāds zvejnieks ar kontrabandas kravu.

Taču airu troksnis kļuva arvien skaidrāk saklausāms. Jaunietis sastinga gaidās.

Laiva piestāja krastā. Kāds cilvēks izlēca krastā, un, viņu ieraugot, Armāns sajuta, kā aukstums pārņem viņa sirdi.

Nepazīstamais devās tieši pie viņa un tikko sadzirdami vaicāja:

—    Vai jūs esat Armāna kungs?

Šī balss jaunajam cilvēkam bija gluži nepazīstama, turklāt viņam galvā bija liela kapuce, kas gandrīz pilnīgi aizsedza viņa seju.

—    Ko jūs no manis vēlaties? — Armāns vaicāja.

—    Jums, protams, ir līdzi cigāri? — svešinieks vaicāja.

—    Kālab gan šāds dīvains jautājums?

—    Es iedošu jums šķiltavas, lai to piesmēķētu, un tā gaismā jūs izlasīsiet zīmīti, kuru man pavēlēts jums nodot.

Armāns saprata, ka šo cilvēku ir sūtījusi Dāma ar melnu cimdu, un nodrebēja. Viņa tam uzrakstījusi vēstuli, tātad viņa pati neatnāks! Taču viņš tomēr pavaicāja:

—    Kas jums iedeva šo zīmīti?

—    Tā, kurai vajadzēja šeit ierasties, — sekoja atbilde.

Un svešinieks pasniedza stingri sarullētu un apzīmogotu zīmīti, ko apņēma viegls, noslēpumains smaržu aromāts. Tieši tobrīd viņš izvilka no kabatas šķiltavas, un acumirklī nakts tumsā uzzibsnīja tūkstošiem dzirksteļu.

Uz Armāna pieres no vilšanās izspiedās sviedru pilītes. Bet tā kā nebija cita veida, lai uzzinātu zīmītes saturu, viņš piesmēķēja savu cigāru. Tad, atvēris vēstuli un pamazām apgaismojot ar cigāru rindiņu pēc rindiņas, izlasīja sekojošo:

„Es jums vakar teicu, mans dārgais draugs, ka mani apņem drūmi noslēpumi un ka mans liktenis nav manās rokās. Es nevaru ierasties uz nolikto satikšanos, taču ja vien jūs nebaida jūras ceļojums, tad sekojiet cilvēkam, kurš nodos jums šo zīmīti.“

Paraksta nebija, bet vai tad katrs vārds neapliecināja, ka „tā ir viņa“?!

Armāns aizmirsa, ka pie kraujas malas to gaida zirgs. Viņš aizmirsa veco tēvu, kas satraucās pie mazākajām briesmām, ja vien tās draudēja viņa bērnam, un arī tagad varbūt bija piekalis savu skatienu ceļa joslai un ieklausījās katrā vismazākajā troksnītī. Viņš pat neiedomājās pajautāt nepazīstamajam, vai nāksies peldēt uz līča otru pusi. Lai ieraudzītu savu mīļoto, Armāns bija gatavs doties pat uz otru pasaules malu.

—    Esmu gatavs, — viņš teica, — dodamies turp!

Ielēcis laivā, viņš ieraudzīja, ka šoreiz tajā nebija neviena,

izņemot cilvēku, kas nodeva viņam zīmīti. Nebija sirmgalvja, kuru viņš bija noturējis par grāfu Arlevu.

Airētājs paņēma rokās airus, pagrieza laivu pret jūru un pavaicāja Armānam:

—    Vai jūs protat airēt?

—    Jā.

—    Lieliski, tad ņemiet vienu no airiem.

Armāns apsēdās līdzās airētājam; viņa ceļabiedrs iededza lukturi un norādīja viņam virzienu, kurā vajadzēja doties; laiva apbrauca nelielo zemes ragu.

Pēc stundas Armāns ievēroja virs klintīm valdonīgu pils siluetu, kas šķita vēl tumšāks par debesīm.

—    Mēs braucam uz turieni, — airētājs norādīja uz pili.

—    Uz turieni? — Armāns izbrīnījās.

—    Jā, uz turieni.

—    Bet tā ir Rivinjī pils.

—    Pilnīgi pareizi.

—    Tā pieder kapteinim Hektoram Lemblēnam.

—     Arī pareizi, — airētājs asi aprāva Armāna teikto, — bet mēs tomēr braucam uz turieni.

Viņš pirmais izlēca krastā un izvilka laivas priekšgalu smiltīs.

—    Iesim, — viņš aicināja.

„Dīvaini! — Armāns nodomāja. — Kā gan tas varētu būt, ka Dāma ar melnu cimdu dzīvo Rivinjī pilī pie Hektora Lemblēna, kuru šeit visi uzskata par pustraku cilvēku.“

Airētājs paņēma jauno cilvēku pie rokas un palīdzēja tam uzkāpt pa šaurā celiņa stāvajiem pakāpieniem, kas veda no jūras līdz pils laukumam; baronese Marta de Flāra-Rivinjī kādreiz mēdza nokāpt pa šīm kāpnītēm līdz muitnieka Mārtiņa dežūras vietai un tālāk krastā, kur to gaidīja leitnants Hektors Lemblēns, bet vēlāk pa tām jaunais oficieris katru nakti ielavījās pilī.

Ticis līdz laukumam, pavadītājs pieliecās pie Armāna un iečukstēja tam ausī:

—    Centieties sacelt pēc iespējas mazāku troksni: tas jums ir dzīvības un nāves jautājums.

V

Jebkurš cits mūsu jaunā varoņa vietā, izdzirdot šādu brīdinājumu, kas drīzāk gan izklausījās pēc drauda, noteikti būtu izbijies, taču Armāns bija pēc dabas drošsirdīgs un turklāt viņā liesmoja neprātīga kaisle.

Riskēt ar dzīvību viņas dēļ, vai tad tas nepiešķīra šai mīlestībai īpašu burvības oreolu.

Vēl joprojām turot Armānu pie rokas, noslēpumainais ceļabiedrs lika tam pāriet pāri visam laukumam. Pēc tam viņš ieveda to lielā pilnīgi tumšā viesistabā, tad šķērsoja tikpat tumšu gaiteni un beidzot atvēra durvis, kas atveroties raidīja tumsā gaismas kūli.

—    Lūk, ienāciet! — nepazīstamais teica, — jūs jau gaida…

Un viņš nozuda.

Armāns atradās uz brīnumjaukas istabas sliekšņa, kuras sienas bija apsistas ar zilu samtu un kādreiz kalpoja baronesei Martai de Rivinjī kā buduārs.

Krēslā pie kamīna, kamolā saritinājusies, sēdēja kāda sieviete. Tā bija Dāma ar melnu cimdu. Viņa nešķita vairs tā noslēpumainā būtne, kas gan pēkšņi uzradās jāšus uz zirga tuksnešainā klajumā, gan nozīmēja satikšanos klinšu piekājē okeāna krastā. Viņa drīzāk izskatījās pēc mazas Šosē d’Atēnas koķetes, kas ar laipnu un mīlīgu smaidu sejā uzņem pie sevis savu sirdsdraugu.

Ar graciozu žestu viņa palūdza tam aizvērt durvis.

—    Aizbīdiet bultu, — viņa teica.

Viņš izpildīja pavēli.

—    Tagad pienāciet tuvāk un apsēdieties man līdzās.

Viņa norādīja tam uz krēslu, kas stāvēja līdzās viņas krēslam. Taču Armāns nometās ceļos viņas priekšā, satvēra viņas rokas un, gluži vai aprijot viņu ar neviltotas kaisles pilnu skatienu, nočukstēja:

—    Ak, vai patiesi tas viss nav tikai sapnis?

—   Nē, — viņa atbildēja, — nav vis sapnis… tā patiesi esmu es… un es esmu likusi visu uz kārts, lai tikai jūs ieraudzītu.

—    Likusi visu uz kārts? — viņš izbrīnījās.

Un neprātīga greizsirdība, kādu viņš jau bija reiz izjutis, iekvēlojās ar jaunu spēku.

—   Jā, — viņa apstiprināja, — man draud lielas briesmas, uzņemot jūs šeit.

—    Ak, — viņš cēlā lepnumā noteica, — jūs kļūdāties, tā kā es esmu šeit, lai jūs sargātu un aizstāvētu.

Viņa pagrozīja galvu.

—   Aizstāvēt mani, — viņa atkārtoja, — diemžēl tas nozīmētu mani pazudināt!

Viņš nodrebēja, viņa seja nobāla, un viņš ar aizdomām lūkojās uz viņu.

—    Mans Dievs! — viņš iesaucās, — vai tad jums ir vīrs?

—    Nē. — Viņas atbilde izskanēja ļoti skumji.

—     Bet tādā gadījumā kādas gan briesmas jums var vēl draudēt?

—    Man draud nāve, jums arī.

—    Tātad jūs esat kāda varā… kaut kāda vīrieša varā?

Šajā Armāna jautājumā izskanēja visas viņa mokas, šaubas

un greizsirdība.

—   Jā, — viņa atbildēja.

Grūtsirdības mākonis apņēma Armāna stāvu un aizplīvuroja viņa skatienu.

—    Vai tad patiešām jūs esat aizmirsusi savu vakardienas zvērestu? — viņš nočukstēja.

—    Vai tad es devu jums zvērestu? — viņa mierīgi vaicāja.

—    Protams.

—    Kādu?

—   Jūs man zvērējāt, ja reiz kādu iemīlēsiet…

—   Tad šis kāds būsiet jūs, vai ne?

—    Ak!

—     Bet kurš gan jums teica, ka es mīlu to cilvēku, kura varā atrodos.

—    O, ja jūs viņu nemīlat, ja viņš nav jūsu virs…

Viņa to apvaldīja ar lepnu žestu.

—     Man šķiet, — viņa vēsi piebilda, — ka jūs, atgādinot citiem viņu zvērestu, aizmirstat pats savu.

Armāns nodrebēja, viņu sagrāba šausmas. Dāma ar melnu cimdu viņam jau vairs nešķita tā graciozā un bezrūpīgā sieviete, kas sagaidīja viņu ar apburošu smaidu sejā. Viņas skatiens dega ar ļaunu un sātanisku liesmu, marmora pierē iegūla dziļas rievas, bet lūpas drebēja naidā.

—    Atcerieties, — viņa augstprātīgi noteica, — ka es piekritu satikties ar jums tikai pēc tam, kad jūs zvērējāt man nekad necensties uzzināt kaut ko par manu dzīvi.

—    Tā ir tiesa, — Armāns nočukstēja un samulsis nokāra galvu.

—     Ja vien jūs vēlaties zināt ko vairāk, ja jums nepietiek ar to, ka es riskēju ar dzīvību jūsu dēļ, tad aizejiet tūlīt pat! Jūs mani nekad vairāk neredzēsiet.

Armāns nokrita ceļos.

—    Atvainojiet, — viņš lūdzās, — tā bija greizsirdība.

—    Vai tad jums ir uz to tiesības? — viņa vaicāja tam ironiskā balsī, kas gluži kā dunča asmenis caururba jaunā cilvēka sirdi.

Taču viņš nepaguva atbildēt. Šie pēdējie vārdi, šķiet, bija mazinājuši Dāmas ar melnu cimdu naida uzliesmojumu, viņa draudzīgi pastiepa roku pārsteigtajam Armānam. Uz viņas lūpām atkal parādījās labvēlīgs smaids, skatiens kļuva domīgs un maigs, bet balss melodiska un skumja.

—    Ak, — viņa teica, — atvainojiet mani… es esmu ļauna… bet jūs tomēr mani mīlat!

Viņš līksmi iesaucās, skūpstot viņas pasniegto roku.

—    Atvainojiet mani, — viņa atkārtoja, — bet ja jūs patiesi mani mīlat, necentieties uzzināt noslēpumu, kas mani apņem. Mīliet mani tādu, kāda es esmu.

—    Labi, — Armāns padevīgi noteica.

Un tā kā viņš vēl joprojām bija nometies ceļos un ar sajūsmu viņu uzlūkoja, tad viņa pieskārās tam ar savu iesmaržoto pirkstiņu pie melno matu sprogas, kas krita viņam uz pieres, un atmeta to atpakaļ.

—     Klausieties! Nāciet uz šejieni katru vakaru, bet nejautājiet, kas ir šis cilvēks, kas apdraud manu un jūsu dzīvību, nedz arī to, kāpēc es atrodos Rivinjī pilī. Un vēl: nāciet uz šejieni vienmēr ar ieroci — dunci vai pistoli. Bet tagad ejiet… Tā vajag! Katra lieka minūte, kuru jūs šeit pavadīsiet, maksās jums, iespējams, veselu jūsu dzīves gadu… Ejiet!

Tieši tobrīd atskanēja skaļas medību raga skaņas. Jaunās sievietes sejā atspoguļojās mēmas šausmas. Armāns ievēroja, ka viņa kļuva bāla kā nāve.

—    Ejiet! Ejiet ātrāk, — viņa atkārtoja, — ir laiks…

Viņa pieskrēja pie buduāra durvīm, atvēra tās un divreiz

sasita plaukstas. Cilvēks, kas jau reiz bija par Armāna pavadītāju, paklausīja viņas signālam, taču pirms tam uzlika galvā milzīgo lietusmēteļa kapuci.

—     Uz redzēšanos! Līdz rītam… laiva jūs gaidīs tai pašā laikā.

Viņa izstūma to gaitenī un ātri aizvēra durvis. Armāns nepaguva pateikt viņai ne vārda.

Viņa noslēpumainais ceļabiedrs tāpat kā pirms tam paņēma viņu pie rokas un izveda pa gaiteni, pāri lielajai viesistabai un laukumam, tad abi nokāpa pa kāpnēm un nogāja pa taciņu līdz. krastam, kur iekāpa laivā.

Pēc stundas Armāns jau piestāja līcītī, kuru sauca par Muitas līci, bet vēl pēc stundas ceturkšņa, uzmeklējis zirgu, jau traucās uz savu pili.

Pulkvedis, lai gan jau bija apgūlies gultā, vēl nebija aizmidzis un dzirdēja, kā atgriezās viņa dēls.

—     Nu ko! — vecis nopūtās, — man tomēr ir vairāk pa prātam šādas viņa gaitas, nekā tā liktenīgā tieksme, kas nedeva miera tam Parīzē. Mans bērns ir glābts.

*                     # *

Trīs nākamās dienas Armāns pavadīja apbrīnojami vienveidīgi: katru vakaru viņš aizbrauca vienā un tai pašā laikā no pils un devās uz Muitnieka līci, kur to gaidīja laiva ar nezināmo pavadoni, kas tad aizveda viņu uz Rivinjī.

Katru vakaru, veicot vienu un to pašu ceļu, viņš vienā un tai pašā istabā sastapās ar Dāmu ar melnu cimdu, kura smaidīdama veltīja tam maiguma pilnu skatienu un pasniedza roku. Viņš uzturējās pie viņas veselu stundu — visu šo laiku nometies ceļos viņas priekšā un čukstot tai tūkstošiem nevainīgu muļķību…

Viņa ar smaidu to uzklausīja, un viņas skatiens, šķiet, teica: „Es arī jūs mīlu, bet esat pacietīgs… gaidiet… tāda sieviete, kā es, ilgi šaubās…“

Un Armāns gaidīja, nepārkāpjot bijīgas cieņas pilnas mīlestības robežas.

Tā pagāja stunda. Pēc tam, pēkšņi izdzirdusi mazāko troksni, viņa nodrebēja, kļuva nemierīga un teica:

—    Viņš var atnākt… viņš nāk… ejiet! Ejiet!

Un Armāns aizgāja, viņas smaida savaldzināts un tai pašā laikā greizsirdības mocīts.

Taču, nozvērējies cienīt noslēpumu, kas apņēma šo sievieti, viņš aizgāja neatskatīdamies, necenšoties neko saprast vai uzminēt.

Ne reizi viņš neuzdeva jautājumu savam noslēpumainajam pavadonim, ne reizi nedomāja izjautāt apkārtnes iedzīvotājus, kas īstenībā ir Rivinjī pils saimnieki.

Taču ceturtajā vakarā, pārkāpjot buduāra slieksni, kur viņu kā parasti sagaidīja Dāma ar melnu cimdu, viņš sajuta, ka drausmīgas aizdomas iezogas viņa sirdī.

„Kas zina, — Armāns nodomāja, — vai tikai šī sieviete ar mani nespēlējas, ļaudama man tik vien kā noskūpstīt savu roku. Bet tiklīdz es aizeju, es, kas tik padevīgi metos ceļos viņas priekšā, neuzdrošinoties pat ar lūpām pieskarties pie viņas pieres, varbūt cits… tas, no kura viņa baidās… un varbūt vienlaikus arī mīl…

Šī doma tādā mērā satrieca Armānu, ka viņš pēkšņi izmainīja savu uzvedību attiecībā pret Dāmu ar melnu cimdu.

„(), — viņš nodomāja, apsēžoties viņai līdzās, — man ir jāuzzina, vai patiesi viņa mani mīl…“

Kas notika pēc tam? Vai, pareizāk sakot, kādu drosmīgu soli spēra Armāns? Tas tā arī palika noslēpums, kas zināms tikai viņiem abiem.

Taču jaunā sieviete pēkšņi piecēlās no savas vietas ar apvainotas karalienes izskatu un, norādot Armānam uz durvīm, teica:

—    Ejiet! Ejiet!

Dāmas ar melnu cimdu balsī jautās tādas dusmas, ka jaunais cilvēks izbijās. Viņš izbijās kā bērns, kurš aizmirsies un nav izrādījis pienācīgu cieņu savai mātei. Viņu pārņēma izmisums, kāds pārņem iemīlējušos, kad tiem šķiet, ka viņi uz mūžu mūžiem ir zaudējuši savu laimi.

Viņš arī piecēlās… Viņš piecēlās kā piedzēries vai neprātis, ar liesmojošām acīm un kaut kāda neskaidra trokšņa pilnu galvu. Viņš paspēra soli durvju virzienā, bet apstājās un nedroši atskatījās.

—    Ejiet taču! — viņa atkārtoja aukstā pavēlnieciskā balsī, kurā, kā Armānam šķita, skanēja nicinājums.

—   Ardievu, kundze, — Armāns noteica.

Un, lepni pakļaujoties savam liktenim, kā uzvarēts karavīrs, kas ar pašcieņu uztvēris savu sakāvi, viņš stingriem soliem apņēmīgi devās uz durvīm. Pacēlis portjeru un neatskatoties, viņš jau pārkāpa pāri slieksnim, kad dīvainā sieviete, kuras uzvedība tik ātri un negaidīti mainījās, pēkšņi pasauca:

—   Armān!

Viņas balss, liega kā piedošana, skumja kā pārmetums, bija pārliecinoša un bikla.

Viņš pagriezās un palūkojās uz viņu. Tā jau vairs nebija tā sieviete, kuras acis meta zibeņus, nāsis drebēja, bet uzacis saraucās, kas, naidā kvēlojot lika tam aiziet. Tā bija skumja un vienlaikus smaidoša sieviete; ar graciozu rokas kustību, valdzinošu skatienu viņa lūdza to atgriezties un apsēsties tai līdzās, krēslā, kur viņš tikko kā bija sēdējis, turot viņas roku savējā.

Armāns, savaldzināts un gluži kā apburts, atgriezās un, nometies viņas priekšā ceļos, čukstēja:

—    Piedodiet man.

—    Jūs esat vējagrābslis, — viņa tam teica, — bet es cietsirdīga, pati nemaz tāda nevēlēdamās būt… taču mana dzīve ir tādu noslēpumu apvīta… tagad jūs man piedodiet.

Armāns viņai noticēja. Viņa aizdomas jau izklīda. Viņš mīlēja, bet Dāmas ar melnu cimdu smaids, šķiet, tam teica, ka viņa mīlestība nepaliks bez atbildes.

Nosita desmit… pēkšņi gluži tāpat kā iepriekšējās dienās Dāma ar melnu cimdu nodrebēja, viņas piere sadrūma, smaids nozuda no lūpām.

—    Ejiet! — viņa teica, — ejiet ātrāk prom!

Viņas balss atkal kļuva skumja, bet sejā atspoguļojās šausmas.

Armāns piecēlās.

—    Uz redzēšanos, — viņš teica, — līdz ritam…

—    Nē, — viņa iebilda.

—    Kā. nē?! — viņš atkārtoja un izbrīnā pakāpās atpakaļ.

—    Nē, ne līdz rītam.

—    Bet kālab gan tā?

Viņa pielika pirkstu pie lūpām.

—    Es jums nevaru to pateikt.

—    Bet…

—    Ak, — viņa pārmetoši iesaucās, — jūs taču devāt man vārdu, ka cienīsiet manus noslēpumus.

Jaunais cilvēks pakāpās vēl soli atpakaļ.

—    Bet kad es jūs atkal redzēšu? — viņš jautāja.

—    Pēc trim dienām.

—    Šeit?

—   Nē… iespējams… nezinu… jūs saņemsiet no manis zīmīti.

Tālumā ieskanējās medību rags.

Viņa izstūma to gaiteni, un smagā portjera nolaidās aiz viņas muguras.

Armāns atradās tumsā. Gandrīz tai pašā mirklī viņu saķēra kāda roka.

—    Iesim, — kāda balss noteica.

Viņš pazina sava pastāvīgā pavadoņa balsi un sekoja tam.

Kalps veda viņu pa šauro gaiteni, izveda uz laukuma un lika Armānam to šķērsot, čukstot tam pie auss:

—    Ejiet, ejiet…

Bet tai brīdī, kad mūsu varonis uzkāpa uz klintīs izcirsto kāpņu augšējā pakāpiena, cilvēks, kas līdz tam nekustīgi bija stāvējis tumsā, iznāca otrā laukuma pusē.

Viņš paspēra soli uz priekšu, pacēla roku, kurā turēja pistoli, lēnām nomērķēja uz Armānu un izšāva! Tas bija kapteinis Hektors Lemblēns, kuru neprātīgā greizsirdība bija piespiedusi pacelt ieroci.

VI

Pagāja piecas dienas, kopš atgriezās kapteinis Lemblēns. Visu šo laiku viņš pārcieta elles mokas, un lai saprastu šo ciešanu cēloni, nepieciešams atgriezties pie viņa ierašanās dienas.

Tobrīd, kad pasta kariete jau iebrauca Rivinjī pils galvenajā pagalmā, Dāma ar melnu cimdu un grāfs Arlevs atradās jūrā. Viņa atgriezās no savas pirmās salikšanās ar Armānu.

Kapteinis pavaicāja kalpiem, kurp viņi aizbrauca.

—    Majora kungs un „šī dāma“, — viņam atbildēja, — nokāpa krastā pa klintī izcirstajām kāpnītēm un iesēdās laivā.

—    Laivā? — kapteinis izbrīnījās. — Pilī taču nav nevienas laivas, bet zvejnieki nekad šeit neiegriežas.

—     Tā nebija zvejnieku laiva, kungs, — pārvaldnieks paskaidroja.

—    Bet kāda tad?

—    Maza airu laiva.

—    No kurienes gan tā uzradusies?

—    Nezinu, katrā ziņā tā ieradās no jūras.

—    Un viņi iekāpa tajā?

—    Redzat, — vecais pārvaldnieks turpināja, iespējams, jau iepriekš sagatavojis savu atbildi, — viņi gaidīja laivu, tā kā es dzirdēju, ka „šī dāma“…

Rivinjī Dāmu ar melnu cimdu visi sauca par „šo dāmu“.

—     Kā „šī dāma“ teica majora kungam: „Kāpsim lejā… laiva drīz ieradīsies.“

—    Vai sen kopš viņi aizbrauca?

—    Būs jau kādas divas stundas.

Kapteinis uzkāpa laukumā un sāka vērīgi lūkoties tālumā. Jūrā nekas nebija redzams. Aizdomas pārņēma kapteiņa izmocīto dvēseli.

Kas zina? Varbūt viņa prombūtnes laikā, kad viņš Parīzē kārtoja ar laulību kontraktu saistītās lietas un sagādāja nepieciešamos papīrus, kamēr viņš katru stundu, katru minūti domās vērsās pie šīs sievietes, kuru tik neprātīgi un kaisli mīlēja, kāds cits slepens viņa nozieguma liecinieks pēkšņi ieradās pie viņas, lai viņu nodotu…

Iespējams, kāds no pils kalpiem, kas uzzinājis Hektora noslēpumu, vai nozudušais kambarsulainis pastāstījis tai par viņa noziegumu! Viņa aizbēga, ar šausmām un nicinājumu novērsusies no viņa… Iespējams…

Ak, cilvēka sirds ir iekārtota tā, ka pēc šīm drausmīgajām aizdomām kapteinim Lemblēnam šķita, ka viņš mirst no kauna un neprāta.

Bet, iespējams, ka Dāma ar melnu cimdu ir devusies noslēpumainajā laivā uz kādu satikšanos?

Šis pēdējais pieņēmums iedarbojās uz Hektoru Lcmblēnu tūkstošreiz sāpīgāk, nekā pirmais. Viņš labāk vēlējās, lai viņa noziegums kļūtu zināms un viņu pamestu kā nelietīgu slepkavu, taču nekrāptu jau iepriekš.

Viņš pavadīja mokošu stundu, stāvot laukumā un pavērsis nekustīgu skatu okeānā. Beidzot pie horizonta parādījās laiva.

Kapteinim apreiba galva. Kādu laiku laiva te tuvojās krastam, te atkal attālinājās. Beidzot tā devās pils virzienā.

Tad Hektors Lemblēns, lai gan juta, ka viņa spēki zūd, aizskrēja līdz savai istabai un paņēma jūras tālskati. Atgriezies viņš pavērsa tālskati pret laivu, kas arvien tuvojās krastam.

—     C), laime! Laivā bija trīs. Divi sēdēja priekšā, trešais stūrēja. Vairāk nebija nekādu šaubu: tic divi bija grāfs Arlevs

un Dāma ar melnu cimdu; trešais — nez no kurienes uzradies nepazīstamais airētājs.

Kapteinis gribēja jau nokāpt krastā un mesties tiem pretim. Taču satraukums, ar kuru viņš nekādi nespēja tikt galā, neļāva viņam to darīt, vēlāk viņš aptvēra, ka šādu rīcību varētu uztvert kā mīļotās sievietes izsekošanu… Un viņš palika.

Pēc stundas ceturkšņa laiva piestāja krastā. Dāma ar melnu cimdu viegli nolēca smiltīs un padeva zīmi laiviniekam. Tas atgrūdās no krasta, un laiva devās atklātā jūrā.

Tādā veidā Dāma ar melnu cimdu un grāfs Arlevs satikās ar Hektoru Lemblēnu laukumiņā uz augšējā kāpņu pakāpiena un izrādīja labi notēlotu pārsteigumu. Jaunā sieivete pat likās nedaudz samulsusi.

—     Kā? Vai patiesi tas esat jūs, kapteini?! — majors iesaucās.

—    Jā, tas esmu es.

Kapteinis noteica šos vārdus dobjā balsī. Tad viņš klusējot paklanījās grāfa Arleva pavadonei.

—    Labvakar, — viņa teica, pasniedzot tam roku.

Viņš paņēma Dāmas ar melnu cimdu roku, un viņa sajuta, cik ļoti tā dreb.

—     Kad jūs ieradāties, mūsu viesmīlīgais namatēv? — majors vaicāja.

—     Pirms stundas, — Hektors Lemblēns atbildēja, un viņa balss nodeva tā dziļo satraukumu. — Bet no kurienes jūs atgriežaties? — viņš vaicāja.

—    No brīnišķīgas pastaigas, — jaunā sieviete noteica.

—    Bet kur jūs sadabūjāt laivu?

—     Ak, tas jau ir mūsu, pareizāk sakot, mans noslēpums, — Dāma ar melnu cimdu pasmaidot atbildēja.

Pateikusi šos vārdus, viņa uzmeta majoram daudznozīmīgu skatienu, bet tas paklanījās.

—    Bet… — kapteinis uzstāja.

Majors klusēja. Kas attiecas uz jauno sievieti, tad viņa visai vēsi vērsās pie kapteiņa:

—    Vai zināt, ka tagad ir jau vienpadsmit, bet mēs dzīvojam laukos? Atļausiet jums novēlēt ar labunakti.

Viņa paņēma grāfu Arlcvu zem rokas un atvadījās no kapteiņa, pamājusi tam ar galvu. Tad viņa izlikās, ka vēlas aiziet.

—    Bet atļausiet, — viņus apturēja kapteinis, kuru bija nobaidījis jaunās sievietes vēsums, — mums vēl vajadzētu aprunāties, majora kungs.

—    Nekas briesmīgs! — grāfs iesaucās. — Mēs papļāpāsim rīt no rīta. Uz redzēšanos, ar labunakti.

Tad Dāma ar melnu cimdu pagriezās pret kapteini.

—     Ar labunakti! — viņa noteica jau daudz maigākā balsī un uzsmaidīja viņam šoreiz jau savu parasto smaidu. Atvainojiet, ka esmu kaprīza, taču no svaigā jūras gaisa man ir piemetusies migrēna. Līdz ritam.

Un viņi aizgāja, atstājuši kapteini pilnīgā neizpratnē.

*                     * *

Hcktors Lemblēns pavadīja drausmīgu satraucošu vīziju pilnu bezmiega nakti.

Vienam Dievam vien zināms, no kurienes uzradusies laiva, jūras pastaiga aukstā vakarā un tā piepūle, ar kādu viņa viesi, šķiet, centās slēpt no viņa sava ceļojuma mērķi un iemeslu — tas viss stipri satrauca kapteini un laupīja tam naktsmieru.

Bezmiegs un nakts dziļais klusums saasina sirdsapziņas pārmetumus līdz pēdējai iespējai tiem, kuru rokas ir notrieptas ar asinīm; šo bezgala ilgo stundu laikā kapteinis atcerējās savu pagātni.

Pie viņa ieradās Marta. Bāla un draudīgi klusējoša tā parādījās viņa slimīgajā iztēlē ar asiņainām rētām uz sejas, šausmu un nicinājuma pilnām acīm.

Vienu brīdi kapteiņa bailes kļuva tik nepanesamas, ka viņš aizdedza sveci, piecēlās un izgāja dārzā paelpot svaigu gaisu.

Spoži spīdēja mēness.

Kapteinis klaiņoja pa dārzu līdz pašam rītam un atgriezās istabā tikai līdz ar pirmajiem saules stariem. Tad viņš iekrita gultā un iegrima smagā miegā; viņu pamodināja divi klauvējieni pie durvīm ap deviņiem no rīta.

Istabā ienāca grāfs Arlevs.

—    Cienījamais kungs, — viņš uzrunāja kapteini, — mana audzēkne jau sen kā piecēlusies.

—    Vai patiesi! — iesaucās kapteinis, kuram līdz ar dienas gaismas iestāšanos pamodās arī viņa neprātīgā mīlestība.

—    Un viņa jūs jau gaida, lai atvainotos par savu vakardienas slikto garastāvokli. Neko darīt, viņa ir nervoza sieviete!

—    Esmu jūsu rīcībā, Hcktors atbildēja, — un tūdaļ sekošu jums.

—    Pasteidzieties, es jūs gaidu, — majors viņu steidzināja.

Viņš apsēdās, bet kapteinis steidzīgi saģērbās.

—   Un tā, kapteini, — grāfs jautāja, — vai jūs atvedāt visus papīrus, kas nepieciešami laulību kontrakta noslēgšanai.

—    Visus.

Un Hektors Lcmblēns, kuru ļoti iepriecināja grāfa Arlcva jautājums, ieinteresēti turpināja:

—    Mans notārs sastādīja kontraktu, kurā trūkst tikai paraksta. Ar šo kontraktu es nozīmēju Olgas de Rivinjī jaunkundzei simt piecdesmit tūkstošu franku lielu mantojumu.

—    Lieliski.

—   Tādā veidā, — kapteinis turpināja, — mūsu laulību ceremonija var notikt pēc astoņām vai desmit dienām.

—    Burvīgi!

—   Jūs lieliski zināt, dārgais grāf, — kapteinis dedzīgi turpināja, — ka es neatlikšu mūsu kāzas. Zem maniem sirmajiem matiem slēpjas divdesmitgadīga jaunekļa spēks un degsme. Esmu iemīlējies, es viņu neprātīgi mīlu, un ar to viss ir izteikts.

Majors klusējot smaidīja.

—     Iesim, Hcktors Lemblēns teica, tiklīdz bija beidzis savu rīta tualeti. — Esmu pilnīgi jūsu rīcībā.

Majors aizveda kapteini pie Dāmas ar melnu cimdu. Viņš sauca jauno sievieti par Olgu, un Hcktors pielika šim vārdam de Rivinjī uzvārdu, būdams dziļi pārliecināts, ka Dāma ar melnu cimdu patiesi ir mirušā ģenerāļa meita.

Viņi sastapa jauno sievieti guļam uz dīvāna, iegrimušu mīkstos spilvenos; viņas poza bija valdzinoša un sapņaina.

Kapteinis pārsteigts un apburts apstājās uz sliekšņa. Viņš nekad nebija redzējis to tik brīnumdaiļu.

—    Mans mīļais bērns, — majors ienācis teica, — es ceru, ka jūs nekavējoties piekritīsiet pieņemt de Lemblēna kundzes vārdu. Jūsu draugs likko kā atgriezās no Parīzes.

—     Grāf, — Dāma ar melnu cimdu viņu enerģiski pārtrauca, — es gribētu mazliet aprunāties ar Lemblēna kungu divatā; jums taču nebūs nekas pret šo sarunu? Vai ne?

Majors paklanījās.

Kas attiecas uz kapteini, tad tas nodrebēja no prieka un cerībām.

Majors izgāja.

Jaunā sieviete ar žestu pieaicināja kapteini apsēsties viņai līdzās.

Viņš paklausīja un gribēja jau paņemt viņas roku un pielikt pie savām lūpām. Taču viņa to atrāva, teikdama:

—    Apsēdieties un aprunāsimies nopietni. Man jums jāpaziņo kas ļoti svarīgs.

Kapteini Hektoru Lemblēnu ļoti pārsteidza augstprātīgā izteiksme, kas parādījās Dāmas ar melnu cimdu sejā, kad viņa izteica šos vārdus.

—    Kapteini, — viņa turpināja, — es esmu kapteiņa de Rivinjī meita. Mans tēvs, kuru es pavisam nepazinu, atstāja man mantojumu, un lai gan tas ir nozudis, jūs augstsirdīgi piedāvājāt man savu roku.

—     Ak, kundze, — Hcktors viņu pārtrauca, — sirdsbalss runā daudz skaļāk par manu pienākuma sajūtu.

—     Pieņemsim, ka tas tā ir; es ticu jūsu vārdiem, bet jūs mani nepazīstat, kapteini, nezināt manu dīvaino, kaprīzo raksturu…

—    Es zinu, ka jūs esat brīnišķīga un ka es jūs mīlu…

Un Hektors Lemblēns nokrita ceļos viņas priekšā un nočukstēja:

—    Vai tad ar to ir par maz?

—    Piesargieties, — Dāma ar melnu cimdu teica ar smaidu sejā, — es prasīšu no jums ļoti daudz.

—    ()! Sakiet, pavēliet!

—    Tādā gadījumā jūs man vispirms dosiet zvērestu.

—    Kādu?

—   Zvērestu it visā man pakļauties, neuzdodot nekādus jautājumus līdz tam laikam, kad es kļūšu jūsu sieva.

—    Zvēru jums.

—    Lai ari es šķistu jums dīvaina, pat ja manas vēlēšanās būs visai neparastas — jūs nedrīkstat mani iztaujāt.

—    Piekrītu, zvēru jums pie sava goda.

—   Ja jūs lauzīsiet savu zvērestu, jums nāksies atteikties no precībām, — viņa auksti piebilda.

—     Atkārtoju, ka es piekrītu it visam jūsu teiktajam, — kapteinis drosmīgi teica. — Ko vēl jūs pieprasāt?

—    Oo! — viņa iesaucās, — vēl tikai vistīrākie nieki.

—    Klausos?

—    Jūs atlaidāt savu kambarsulaini.

Kapteinis šausmās nodrebēja, atcerējies par nolaupīto miljonu.

—    Zermēnu? — viņš pajautāja.

—    Jā, jūs viņu padzināt?

—    Tā ir tiesa, — viņš nomurmināja.

—    Viņu ir nepieciešams pieņemt atpakaļ darbā.

Hektors nobālēja.

—    Bet es nezinu, kur viņš atrodas… un turklāt viņš ir tāds nelietis.

—    Es to zinu, bet man. šķiet, ka viņš ir nožēlojis savu rīcību, — viņa iebilda.

—    Vai esat par to pārliecināta?

—   Jā, vakar viņš atnāca pie manis un pazemīgi lūdza aizlikt par viņu labu vārdu.

„Mans Dievs! — kapteinis nodomāja, — vai patiesi viņš būs izpļāpājies?“

Un Hektors Lemblēns sāka trīcēt kā notiesātais, kuru sagaida bendes cirvis.

—    Kā? — Dāma ar melnu cimdu jautāja, — vai jūs jau man atsakāt?

—    C) nē, nē! — kapteinis viņu dzīvi pārtrauca, baidoties, lai viņa neievērotu šausmas, kas to pārņēmušas. — Jūs varat tam paziņot, ka es viņam piedodu.

Un kapteinim ienāca prātā: kā gan cilvēks, kam jau pieder miljons, kuru viņš ir nozadzis, var vēlēties atkal sākt pildīt kambarsulaiņa pienākumus.

Dāma ar melnu cimdu turpināja:

—    Tas vēl nebūt nav viss. Es gribu baudīt šeit neierobežotu brīvību.

—    Esmu jūsu padevīgs vergs.

—    Es gribu jums uzlikt pārbaudījumu: iespējams, ka tā ir mana kaprīze, bet, iespējams, ka mani tā rīkoties spiež nepieciešamība.

—    Es gaidu jūsu pavēles.

—    Kapteini, paies vēl vismaz divas nedēļas, pirms notiks mūsu kāzas.

—    Diemžēl! — kapteinis nočukstēja.

—     Tad lūk, katru vakaru apmēram ap pulksten astoņiem jūs dosieties izjādē.

—    Labi.

—    Un netuvosieties pilij.

—    U/j kādu pusi man pavēlēsiet doties?

—    Uz kādu pats gribat.

Kapteinis acīmredzot neko nesaprata.

—   Jums ir jāaizbrauc, — viņa atkārtoja, — un jāatgriežas pilī ne agrāk par pulksten desmitiem.

—    Kālab tas viss ir nepieciešams?

—   Tas ir mans noslēpums. Taču pagaidiet, tas vēl nav viss.

—     Runājiet, — kapteinis nočukstēja ar tāda cilvēka izskatu, kas ir gatavs nest jebkuru upuri.

—   Jūs ņemsiet līdzi mednieku ragu un piecsimt vai sešsimt metru attālumā no pils pūtīsiet tajā no visa spēka.

Smaids pārslīdēja pār Hektora Lemblēna lūpām.

—    Kas par fantāziju? — viņš teica. Tā mazākais ir vienkārši smieklīga.

—    Nebūt ne, — viņa sarunasbiedre iebilda, — tā nebūt nav fantāzija. Jūsu ragam ir jābrīdina mani par jūsu tuvošanos.

Kapteiņa uzacis saraucās.

—     Vai jūs vēlaties kādu uzņemt manas prombūtnes laikā? — viņš jautāja.

—    Iespējams.

Dāma ar melnu cimdu pavīpsnāja.

—    Jūs taču devāt zvērestu izpildīt visas manas vēlēšanās, vai nav tiesa?

—    Jā.

—    Tad turiet savu zvērestu.

Hektors Lemblēns atkal sarauca uzacis.

—   (), — Dāma ar melnu cimdu turpināja, — tas vēl nebūt nav viss, kapteini.

—    Kas vēl?

—    Es vēlētos pārcelties uz citu istabu šai pili.

—    Tas nav grūti izdarāms, visa pils ir jūsu rīcībā.

Jaunā sieviete palūkojās uz kapteini ar savu valdzinošo skatienu.

—    Vai jūs ļoti mīlējāt savu mirušo sievu Lemblēnas kundzi? — viņa jautāja.

Kapteinis nodrebēja un nobāla.

—    Jā, — viņš beidzot nočukstēja.

—    Varbūt mīlat viņu vēl joprojām?

—    Nē, es mīlu jūs.

—    Es vēlos par to pārliecināties.

—    Kādā veidā?

—    Jūs atdosiet man istabu, kurā viņa nomira.

Kapteinis nobālēja kā nāve.

—    Ak, — viņš nočukstēja, — kāda dīvaina vēlēšanās!

—    Iespējams.

—    Jums no tās jāatsakās.

—    Nē, es tā vēlos.

Hektors nokāra galvu.

—    Lai notiek pēc jūsu prāta, — viņš padevīgi noteica.

—    Jūs katru dienu nāksiet pie manis un sarunāsieties ar mani pie kamīna.

Kapteinim no šausmām saslējās mati stāvus.

—    Mēs runāsim par viņu.

—    (), nē, nekad! — viņš nogārdza. — Par viņu… nekad.

—    Kāpēc? Ja jau jūs viņu mīlējāt… bet tagad jau vairāk nemīlat…

Dāmas ar meinu cimdu smaids un balss kļuva tik lielā mērā ļauni, ka kapteini pārņēma šausmas un viņš sev jautāja, vai tikai tas nav dēmons no pekles, kas ieradies šeit, lai viņu mocītu.

—     Ejiet iekšā, mans mīļais kapteini, — jaunā sieviete turpināja, — un dodiet rīkojumu, lai man sagatavo nelaiķes Lemblēna kundzes istabu: kopš šīs nakts es tur gulēšu.

Un tai brīdī, kad kapteinis, vai prātu zaudējis no šausmām un dvēseles mokās, grīļodamies lēnām gāja ārā no istabas, viņa piebilda:

—    Pavēliet, lai istabas iekārtojums netiktu izmainīts.

Kapteinis izgāja, bet Dāma ar melnu cimdu nočukstēja:

—     Tev nāksies atzīties, slepkava, savā drausmīgajā noziegumā.

VII

Kopš šī brīža jau tā grūtā kapteiņa dzīve kļuva par īstu

elli.

Visas dienas laikā Dāma ar melnu cimdu turēja savu upuri pilnīgā pakļautībā un sava valdonīgā skatiena varā. Drīz pavēloša un cietsirdīga, drīz ar savu apburošo smaidu uz lūpām viņa spēlējās ar to kā kaķis ar peli.

Kapteinis viņu mīlēja. Tā nebija mierīga, rāma mīlestība, kas rodas no cilvēka dvēseles dziļumiem un kļūst par līksma prieka avotu, gluži otrādi, tā bija liktenīga tieksme, kurā viss bija ciešanas un apspieda visas cilvēka spējas, kas turēja to kā dzelzs knaiblēs.

Rivinjī pilī vienmēr ēda vakariņas starp pulksten sešiem un septiņiem. Reiz, kad vakariņas jau bija beigušās, Dāma ar melnu cimdu saskatījās ar savu veco draugu grāfu Arlevu.

—    Dārgais saimniek, — tas vēlīgi uzrunāja kapteini, lai gan viņa tonis slikti maskēja pavēli. — Vakars ir tik brīnišķīgs, tik burvīgi spīd mēness. Ko jūs par to teiksiet?

Un grāfs norādīja uz viesistabas gotiskajiem logiem.

—   Jums taisnība! — kapteinis piekrita.

—    Dosimies izjādē.

Kapteinis nodrebēja, atcerēdamies savai solījumu katru vakaru aizbraukt no pils astoņos, lai pēc tam atgrieztos tur pulksten desmitos.

—    Kā vēlaties, — viņš, nokāris galvu, atbildēja.

Un viņš sekoja grāfam, kas devās uz durvīm.

Pēc desmit minūtēm kapteinis Hektors Lemblēns un majors Arlevs izbrauca no pils, bet Dāma ar melnu cimdu uzņēma slepus pie sevis jauno Armānu Leonu, kuru bija atvedis pavadonis.

Tobrīd, kad kapteinis sēdās zirgā, majors uzrunāja viņu ar vārdiem:

—    Mēs dosimies uz mežu. Manuprāt nav nekā labāka par mednieku raga skaņām veco koku birztalā. Bet kādas ir jūsu domas?

—   Es jums piekrītu, — Hektors Lemblēns atbildēja, jo atcerējās noteikumu, kuru tam izvirzīja Dāma ar melnu cimdu, lai viņš ziņotu par savu ierašanos.

—   Tādā gadījumā, — majors teica, — paņemiet līdzi mednieku ragu.

—    Vai zināt, grāf, — kapteinis nomurmināja, uzkarot plecā ragu tobrīd, kad viņi izbrauca no pils laukuma, — vai zināt, jūsu audzēknei reizēm uzrodas visai dīvainas fantāzijas.

Kapteiņa piezīme palika bez atbildes.

—   Man šķiet, — Hektors Lemblēns turpināja, jo viņu bija aizskārusi šī nevēlēšanās atbildēt, — viņa vēlas pārbaudīt, vai es būšu viņai it visā un vienmēr padevīgs vīrs.

Izdzirdis šos vārdus, majors asi pagriezās pret viņu un noteica:

—    Vai jums ir zināms, ka jūs neviens nespiež precēties un vēl ir laiks visu pārdomāt.

—   Nē, nē, — kapteinis viņu steidzīgi pārtrauca. — Nē, es viņu mīlu!

Majors klusējot iecirta piešus zirgam sānos un auļoja uz priekšu.

Pusotru stundu viņi jāja līdzās, abi iegrimuši savās domās: viens, acīmredzot izpildot saņemto pavēli, bet otrs — skaitot minūtes, kas atlikušas līdz laikam, kad viņš satiksies ar savu mīļoto sievieti.

Pusdesmitos grāfs Arlevs apturēja savu zirgu.

—     Kļūst dzestrs, — viņš piezīmēja, — vai nebūtu labāk atgriezties?

Viņš izvēlējās īsāko ceļu un laida zirgu galopā. Kapteinis viņam sekoja. Viņš jutās šī cilvēka varā, kas vēl pirms dažām dienām bija tam pilnīgi svešs, bet tagad runāja ar viņu pavēlnieciskā tonī un viņu izrīkoja kaut kādas netveramas liktenīgas varas vārdā.

Kad viņi jau atradās kādu ceturtdaļjūdzi no pils, majors, kas visu laiku bija klusējis, pagriezies pret kapteini, atkal ierunājās:

—     Esmu pārliecināts, ka kraujai, uz kuras stāv jūsu pils, piemīt lieliska atbalss.

—    Vai jūs tā domājat?

—    Pamēģināsim… Paņemiet ragu un kaut ko notaurējiet.

Neraugoties uz majora vienkāršo un pieklājīgo toni, tajā

jautās pavēle, kas mulsināja kapteini.

Kapteinis paņēma ragu un, pielicis to pie lūpām, notaurēja signālu. Vai nu majors bija to uzminējis, vai arī iepriekš izpētījis, bet klintīs, virs kurām pacēlās Rivinjī pils vecais tornis, patiesi atskanēja skaļa atbalss, kas atkārtoja pulcēšanās signāla skaņas.

—    Redzat, — majors atzīmēja, — man bija taisnība.

Un viņš nevērīgi piebilda:

—    Rīt mēs atkārtosim mūsu mēģinājumu.

Kad jātnieki atgriezās, viņiem paziņoja, ka Dāma ar melnu cimdu jau guļ un ka viņa ir pārcēlusies uz istabu, kuru pilī sauca par „kundzes“ istabu.

Hektors Lemblēns aizbultējās savā istabā, galīgi zaudēja galvu no greizsirdības un neprātīgajām dusmām.

Visas ilgās bezmiega nakts laikā, sirdsapziņas mocīts, kapteinis pārdzīvoja drausmīgas ciešanas, nododoties dažādiem minējumiem un cenšoties saprast, kāpēc jaunā sieviete gribēja, lai

viņš neatrastos pilī starp pulksten astoņiem un desmitiem, kāpēc viņa sev izvēlējās tieši Martas istabu un pieprasīja, lai viņš pieņemtu atpakaļ Zermēnu, šo miljona nolaupītāju… un visbeidzot, kā gan tas atgadījies, ka viņš, dzīves pieredzes izmācīts un līdz šim tik nepakļāvīgs un stingrs cilvēks, pēkšņi nokļuvis tik dīvainā šo divu cilvēku ietekmē un atkarībā, kas tam šķita kā ļauni dēmoni, kuri pārņēmuši visu tā būtni.

*                     * *

No rīta pie viņa durvīm pieklauvēja sulainis un ziņoja:

—    „Šī dāma“ pamodās un vēlas redzēt kapteiņa kungu.

Gluži tāpat kā vakar, padevīgs, pazemīgs, īsts šīs dīvainās

sievietes vergs, Hektors piecēlās, apģērbās un devās pie viņas.

Tobrīd, kad viņš pienāca pie durvīm, uz kuru sliekšņa viņš paģība pirms nedēļas, viņa sirds atkal sažņaudzās krūtīs.

Protams, tagad viņu baidīja jau nebūt ne Martas spoks… viņa satrauktās smadzenes pārņēma spēcīgākas, daudz reālākas šausmas.

Kas to lai zina? Varbūt sieviete, kuru viņš mīlēja un ar kuru sapņoja apprecēties, atradusi naktī kādu nozieguma pierādījumu, par kuru tas aizmirsis? Taču viņš tomēr pieklauvēja.

—    Ienāciet, — skumja melodiska balss noteica.

To izdzirdot, kapteinis nomierinājās. Viņš atvēra durvis un iegāja.

Dāma ar melnu cimdu jau bija piecēlusies un sēdēja pie kamīna: viņa bija ģērbusies baltā peņuārā.

Viņa sagaidīja to ar smaidu. Taču šis smaids bija skumjš, un kapteinis ievēroja, ka viņa sarunasbiedre ir bāla kā marmors.

Viņa norādīja viņam ar roku uz krēslu, kas stāvēja līdzās tam, kurā viņa sēdēja, un viņš bija spiests apsēsties tieši iepretim platajai gultai ar zaļo baldahīnu, uz kuras Marta de Šastenē izdvesa savu pēdējo nopūtu.

Vai nu tam par iemeslu bija viņa satrauktā iztēle, vai arī tas patiesi tā bija īstenībā, bet tikai Hektoram Lemblēnam izlikās, ka gultā valdošā nekārtība, saburzītie aizkari un pat ista

bas iekārtojums bija gluži tāds pats kā Martas nāves dienā. Un kamēr viņš to visu centās aptvert, jaunā sieviete viņam vaicāja:

—    Vai jūs esat māņticīgs?

—     Kālab šāds jautājums? — kapteinis, pēkšņi satraucies, savukārt atjautāja.

—    Vai jūs ticat spokiem?

—    Bet… kālab tas viss?

—    Atbildiet, vai jūs tiem ticat?

-Nezinu.

—    Nu, bet es ticu, — Dāma ar melnu cimdu teica.

Pa to laiku, kamēr kapteinis kļuva aizvien bālāks, sajūtot, kā zaudē balsi, viņa vēlreiz atkārtoja:

—    Jā, es tiem ticu.

Viņš gribēja uzsmaidīt, lai pierādītu, ka netic, bet viņa turpināja:

—    Es ticu, tāpēc ka pati redzēju spoku.

—    Jūs! — viņš šausmās iekliedzās.

—    Es.

—    Bet kur? Kad?

Viņa balss drebēja, bet mati uz galvas saslējās stāvus.

—    Šeit, — vina teica.

—    Seit?

—    Jā, šonakt.

Kapteinis pielēca kājās, it kā gribētu aizbēgt.

—    Jūs to būsiet nosapņojusi, — viņš teica.

—    Nē, tas nebija sapnis.

Un viņa uzlika tam roku uz pleca, piespiežot to apsēsties.

—    Mans Dievs! — viņa iesaucās. — Cik jūs esat bāls. Vai redzat, jūs arī ticat spokiem.

Kapteiņa zobi klabēja.

—    Es redzēju jūsu sievu, — viņa beidzot noteica.

Šoreiz kapteini pārņēmušās šausmas bija tik lielas, ka paralizēja tā balsi, skatienu un kustības. Viņš bija pilnīgi iznīcināts.

—     Jā, — Dāma ar melnu cimdu atkārtoja, — es redzēju jūsu sievu.

Kapteiņa šausmas sasniedza savu apogeju.

—     Es gāju gulēt un jau biju nopūtusi sveci, lai iemigtu. Viegla švīkoņa lika man nodrebēt, un es pagriezos. Sākumā es ļoti izbrīnījos, jo istabā pēkšņi atspīdēja kāda nezināmas izcelsmes gaisma, lai gan aizkari un baldahīns bija nolaisti un es pati nopūtu sveci. Pēc tam es ieraudzīju šaudīgu ēnu, tur dziļumā…

Un Dāma ar melnu cimdu pastiepa roku un norādīja uz istabas stūri, kurā atradās durvis.

—    Ēna tuvojās. Tā pieslīdēja man pavisam tuvu klāt, un es ieraudzīju sievieti baltā. Viņa bija bāla, o, tik bāla, kādi mēdz būt tikai mirušie. Viņa piegāja pie manas gultas galvgaļa, sērīgi palūkojās uz mani un teica: „Jūs guļat tai pašā gultā, kurā es nomiru!“

Sirdi plosoša nopūta izrāvās no kapteiņa lūpām, izdzirdot šos pēdējos vārdus, taču viņš nespēja neko pateikt…

—   Jā, — Dāma ar melnu cimdu turpināja, — viņa norādīja uz gultu, kur es gulēju, trīcot pie visām miesām, un divreiz atkārtoja: „Es šeit nomiru! Mani sauc Marta dc Šastenē.“ Pēc tam viņa pacēla roku un pieskārās pie kakla. Dārgais kapteini, man iešāvās prātā dīvaina doma, kad es palūkojos uz viņas noskrambāto kaklu — tās bija drudžaini sažņaugtas rokas pēdas. Es iedomājos, ka jūsu sieva ir mirusi vardarbīgā nāvē.

Dāma ar melnu cimdu apstājās un palūkojās uz kapteini. Viņš bija kļuvis koši sarkans un pārakmeņojies.

—    Sakiet man, — viņa jautāja, — vai esat par to pilnīgi pārliecināts, ka jūsu sieva netika nožņaugta?

Kaptenis neko neatbildēja — viņš bija paģībis.

Tieši tobrīd durvis atvērās un ienāca majors.

—    Ak! — viņš teica, — jūs esat cietsirdīga, nepielūdzama, gluži kā pats liktenis.

—    Tiesa, — jaunā sieviete, ļauni pasmaidot, piekrita, — es esmu tikpat nežēlīga, kā šis cilvēks.

Viņa pasniedzās ar roku pēc zvana auklas un piezvanīja. Kāds ienāca. Tas bija Zermēns, bijušais kapteiņa Hcktora Lemblēna kambarsulainis.

—    Man šķiet, — viņa tam teica, — ka pienākusi stunda, kad tev atkal vajag uzrasties. Aiznes kapteini. Es jums sekošu.

VIII

Kad Hektors Lcmblēns atvēra acis, viņš ieraudzīja, ka guļ pilnīgi apģērbts gultā; sākumā viņam likās, ka istabā, izņemot viņu, neviena nav, taču cilvēks, kas bija nekustīgi sēdējis guļamistabas stūrī, pie kamīna, viņam tuvojās, atskanēja viegls troksnis, kapteinis pagriezās.

Tas bija Zermēns — Zermēns, lišķīgais kalps un zaglis, kuru Dāma ar melnu cimdu bija likusi kapteinim atkal pieņemt dienestā.

Ieraugot šo cilvēku, kapteinim, kurš jau no visa pārdzīvotā bija sācis zaudēt prātu, galvā viss sajuka.

Viņam iestājās atmiņas zudums vesela mēneša garumā. Viņš aizmirsa Dāmu ar melnu cimdu, grāfu Arlevu, lādītes nozušanu, drāmu, kas bija norisinājusies istabā, kurā nomira Marta de Sastenē, dīvaino Dāmas ar melnu cimdu vēlēšanos apmesties viņa mirušās sievas istabā un viņas šīrīta stāstu.

Tad viņš atcerējās dīvaino redzējumu, par kuru pastāstīja Dāma ar melnu cimdu, kad, kā viņa apgalvoja, tai parādījās Marta un parādīja pirkstu atstātās pēdas uz kakla…

Auksti sviedri izspiedās uz kapteiņa pieres, un viņš vēlreiz sev jautāja, vai tikai šai sievietei nav kļuvis zināms viņa drausmīgais noziegums.

Zermēna parādīšanās viņu izbiedēja vēl vairāk. Viņš palūkojās uz to ar naidu, kurā jautās šausmas.

—    Kas tev šeit ir vajadzīgs, nelieti? — viņš jautāja.

—     Es esmu kapteiņa kunga kambarsulainis, — Zermēns gluži aukstasinīgi atbildēja.

—   Es tevi padzinu…

—    Atvainojiet! Kapteiņa kungu pieviļ atmiņa.

—    Pieviļ.

—     Nevis kapteiņa kungs mani padzina, bet es pats labprātīgi aizgāju.

—    Nozadzis miljonu.

—    O, tas ir tikai tāds blakusapstāklis! — Zermēns nekaunīgi piezīmēja.

—    Nelietis!

—    Kapteiņa kungs paskopojās: viņš apsolīja man piecdesmit livru mūža ienākumu kā uzticīgam un lētticīgam kalpam, lai gan tam ir lieliski zināms, ka mana klusēšana maksāja krietni vien dārgāk. Kapteiņa kungs nebija pietiekami tālredzīgs, un tāpēc es parūpējos pats par sevi.

Zermēns uzsmaidīja labsirdīgu godīga cilvēka smaidu.

—     Nelietis! — kapteinis nočukstēja, nodrebot no sulaiņa izsmējīgā skatiena. Taču Zermēns nebūt neapvainojās par šo epitetu. Gluži otrādi, viņš turpināja smaidīt un ļoti familiāri apsēdās krēslā divu soļu attālumā no gultas.

—    Paklausieties, kapteini, — viņš pusbalsī ieteicās, — tagad mēs esam tikai divi un mūs neviens nedzird. Es tikko kā aplūkoju gaiteni, tāpēc parunāsim nopietni.

—    Ko tev vajag? — kapteinis ar pretīgumu jautāja.

—   Ak Kungs! — Zermēns turpināja, pēkšņi kļuvis nopietns un izmainījis balss toni. — Jūs izliekaties tik svarīgs, kas, piekrītat, ir nedaudz nevietā… kad mēs esam vieni.

—    Bezgodis!

—     Jūs vēl aizvien domājat, ka atrodaties militārajā dienestā, ka jūs esat agrākais kapteinis Lemblēns — nevainojami godīgs un drosmīgs cilvēks, agrākais kapteinis Lemblēns, kuru minēja kā taisnīguma piemēru, un tā tālāk, un tā tālāk.

Zermēns iesmējās, bet kapteiņa seju pārklāja nāves bālums.

—    Bet jūs lieliski zināt, — sulainis izsmējīgi turpināja, — ka cilvēki reizēm bojājas, un arī jūs esat stipri izmainījies.

—    Klusē!

—    Ak, velns parāvis! Ja jūs negribat, lai es atgādinu jums par jūsu grēciņiem, un vēlaties, lai starp mums pastāv kunga un kalpa attiecības, tad esat pret mani laipns.

Zermēns uzsvēra pēdējo vārdu.

—    Ko tev no manis vēl vajag? — nomurmināja kapteinis, kura dusmas bija nomainījusi kauna sajūta.

Kalpa seja atkal ieguva labsirdīgu izteiksmi.

—     Goda vārds, mans dārgais kungs, — viņš teica, — es nebūt negribu izlikties labāks, nekā esmu, bet es ievēroju, ka jūs esat par mani ļoti sliktās domās.

Samocits smaids ievilkās kapteiņa lūpās.

—     Nē, — Zermēns turpināja, — es nebūt nevēlos izlikties jūsu priekšā par labu cilvēku, lai gan es esmu krietns kalps un daudz uzticīgāks, nekā jūs varbūt iedomājaties…

Šie vārdi tika pateikti ar nelielu satraukuma pieskaņu, kas dziļi aizskāra kapteiņa jūtas. Tai pazemojumā un pilnīgā vientulībā, kurā atradās kapteinis, sirdsapziņas pārmetumu mocīts, viņam pēkšņi šķila, ka sulaiņa līdzjūtība kaut kādā mērā atviegloja viņa ciešanas.

Viņš klusējot lūkojās uz Zermēnu.

—    Patiesi, — sulainis turpināja, — nevar lāču nodzīvot kopā ar cilvēku dažus gadus, lai viņu kaut nedaudz neiemīlētu, turklāt, kā redzat, noziegums tuvina cilvēkus tik cieši, kā viss pārējais…

—     Klusē! Klusē! — kapteinis iesaucās. — Dieva dēļ, apklusti taču reiz!

—    Nu, labi, — Zermēns piekrita, — nerunāsim vairs par to. Kas padarīts, padarīts. Kas bijis, pagājis — un cauri. Tagad, mans dārgais kungs, ļaujiet jums teikt tikai lūk ko: varbūt es patiesi rīkojos vieglprātīgi, nozogot šo lādīti, bet jūs zināt, ka tieši gadījums padara cilvēku par zagli, piedodiet man.

Sirdsapziņas pārmetumi un ciešanas bija novedušas kapteini tādā morāla izmisuma stāvoklī, ka tas spēja uzdot visnaivākos jautājumus.

—    Vai tad tu nožēlo padarīto, — viņš jautāja, — un vēlies man atdot lādīti?

—    Tad nu gan! — Zermēns iesaucās, nespēdams atturēties no skaļa smieklu izvirduma. — Jūs esat vienkārši nepārspējams, mans dārgais kungs. Pareizi teikts, ka galējības sakrīt, gudri cilvēki runā muļķības, večuki iekrīt bērnībā, bet grēks ved pie labdarības. Jūs kļūstat naivs gluži kā nevainīga meiča.

Un Zermēns locījās no smiekliem krēslā.

—    Vai gan mums līdzīgi cilvēki atdod to, ko reiz ir paņēmuši, — viņš, turpinot smieties, vaicāja.

—    Tad kāpēc gan tu esi šeit ieradies? — Hektors Lemblēns, neko nesaprotot, vaicāja Žermēnam.

—    Es atnācu satikties ar jums.

—    Vai patiesi?

—     Satikties un dod jums labu padomu. Redzat, es jau jums teicu, ka mīlu jūs, mans dārgais kapteini, un lai gan esmu sev radījis tādus apstākļus, ka man nekas nav vajadzīgs, tomēr atļausiet man jums teikt, ka es skumstu pēc jums.

—    Pateicos, — Hektors Lemblēns nomurmināja pret paša gribu atkal nicinošā tonī.

Zermēns acīmredzot nepievērsa tam uzmanību un turpināja:

—    Es atnācu, lai izdarītu jums pakalpojumu.

—    Tu!

—    Es.

—    Tas ir nekaunības kalngals.

—    Sakiet gan labāk labdarības un godprātības kalngals no manas puses, tāpēc ka, goda vārds, jūs neesat pelnījis to mīlestību, ko es pret jums izjūtu. Nu ko, vienalga! Es gribu būt pateicīgs un cēls, gribu izdarīt jums pakalpojumu, pat ja jūs to nelūdzat.

—    Ko nozīmē šie tavi vārdi?

—    Es gribu pierādīt, ka jūs krāpj.

—    Bet kurš gan?

Kapteinis uzdeva šo jautājumu, drebot pie visām miesām.

—    Hm, nu „šī dāma“, velns parāvis! Jūsu nākamā sieva.

—    Zermēn, piesargies! — nočukstēja kapteinis, kura sirdī pamodās sākotnējā mīlestība pret Dāmu ar melnu cimdu.

—     Ja jau cs reiz esmu šurp atnācis, lai pateiktu jums taisnību, tad ļaujiet man izstāstīt visu līdz galam, — Žcrmēns iesaucās.

—    Runā, — Hektors Lemblēns nopūtās, pakļaujoties Zermēna valdonīgajam tonim.

—    Redzat, dārgais kapteini, es esmu ieradies šeit vienīgi tāpēc, lai neļautu jums izdarīt vienu muļķību.

—    Kādu muļķību?

—    Apprecēties.

—    Es viņu mīlu! — kapteinis noteica tonī, kurā jautās apņēmība.

—    Varu apzvērēt, ka jūs gan neviens nemīl.

—   Tu melo!

—    Vai gribat, lai pierādu pretējo?

Kapteinis stūrgalvīgi pagrozīja galvu gluži kā kaprīzs bērns.

—    Atbildiet uz maniem jautājumiem, — Zermēns uzstāja.

—    Ko tu gribi vaicāt?

—    Jūs atgriezāties no Parīzes pirms divām dienām?

—   Jā.

—    Kur bija de Rivinjī jaunkundze, kad jūs šeit ieradāties?

—    Vizinājās pa jūru.

—    Laivā?

Kapteinis sarauca uzacis.

—    Nezinu… viņa man negribēja to teikt… tas ir viņas noslēpums.

—    Labi! Es to zinu…

—    Tu zini?

—    Pagaidiet, vai tad viņa neizteica vēlēšanos, lai jūs katru vakaru no pulksten astoņiem līdz desmitiem dotos izjādē uz mežu?

—    Tiesa.

—    Bet vai jūs zināt kāpēc?

—    Viņa saka, ka grib mani pārbaudīt.

Zermēns paraustīja plecus.

—    Vakar jūs aizbraucāt ar majoru; viņš lika jums apbraukt visus kaimiņos esošos mežus, pat nepaskaidrojot kāpēc, varu saderēt, ka tā bija?

—    Arī tas ir tiesa.

—    Tad pulksten desmitos, kad jūs atgriezāties, viņš palūdza jūs iepūst mednieku ragā. Vai zināt kāpēc?

—    Nē.

—    Lai brīdinātu kādu pilī, ka jūs atgriežaties.

—    Tātad šī sieviete mani krāpj?

—    Ļoti iespējams.

—    Kā? Tu neesi īsti pārliecināts?

—   Ak, velns parāvis! Vai tad var būt kādreiz īsti pārliecināts par šādām lietām?

—    Zcrmēn, — kapteinis nomurmināja, drīzāk sarūgtināts nevis noraizējies, — vai tu liec man tik dārgi samaksāt par…

Zermēns atturēja kapteini ar rokas kustību.

—   Pagaidiet, kapteini, es jau iepriekš zinu visu, ko jūs man gribat teikt. Pirmkārt, jūs mīlat ģenerāļa meitu, bet mīļotajām sievietēm vienmēr piemīt visi tikumi. Turklāt mēs atrodamies Rivinjī, vientuļā pilī okeāna krastā, divdesmit piecu ljē attālumā no Parīzes un sieviešu neuzticības. Nevar iedomāties, ka sieviete, kas šeit dzīvo tikai divas nedēļas…

—    Tiesa, — kapteinis piekrita.

—    Es jums pilnīgi droši varu pateikt tikai vienu, — Zermēns turpināja, — ka pirms trim dienām un visās iepriekšējās dienās „šī dāma“ un majors, kurš ir viņas ļaunais ģēnijs, izgāja no mājas biezas miglas laikā un iekāpa laivā, kuru vadīja kaut kāds nepazīstams cilvēks.

—   Tālāk? — kapteinis noteica, drebot no greizsirdības.

—    Vakar jūs devāties uz mežu no pulksten astoņiem līdz desmitiem, un lūk, pulksten pusdeviņos kāds cilvēks iegāja pilī un izgāja no tās tieši tobrīd, kad jūs sākāt pūst mednieku ragu.

—    Un tu nemelo?

—    Es vēlreiz atkārtoju, ka jūs krāpj.

—    Bet ar kādu mērķi? •/

—    Nezinu.

—    O, — kapteinis, naidā drebot, nočukstēja, — es uzzināšu patiesību un atriebšu sevi!

—    Un pareizi darīsiet.

—   Šovakar pat…

—    Klausieties, — Zermēns pārtrauca kapteini, — šovakar, ja jūs ļausiet dot jums padomu, aizbrauciet tāpat kā vakar.

—    Nē! Nē!

—    Pagaidiet. Aizbraucis līdz mežam, iecērtiet zirgam piešus sānos, apsteidziet majoru un atgriezieties pilī ap pulksten deviņiem.

—   Labi, — kapteinis piekrita, — es negaidīti ienākšu viņas istabā.

—    O, nē, tā nevajag steigties.

—    Bet ko gan lai es daru?

—    Jūs atstājiet zirgu dzirnavās, paejiet pa ceļu, kas ved uz jūru, un uzkāpiet pili pa Muitas taciņu…

—    Bet pēc tam?

—    Pēc tam paņemiet pistoles, kuras pirms tam būsiet rūpigi iztirijis un pielādējis ar divām lodēm.

—    Pēc tam? Pēc tam? — kapteinis stcidzigi noteica.

—     Jūs paslēpsieties laukumā kādus divdesmit soļus no kāpnēm.

—    Tātad no turienes?..

—    No turienes viņš ierodas un aiziet pa to pašu ceļu. Bet tikai viņš nemēdz būt viens.

—    Ar ko?

—    Ar mani.

Sie vārdi pilnigi izsita kapteini no sliedēm.

—    Tu! Tu! — viņš neprātā iekliedzās. — Tātad tu viņu pazisti?

—    Še, tev nu!

—    Kā viņu sauc?

—    Nu, attiecibā uz to gan atvainojiet! — Žermēns vēsi noteica. — Es jau tā pietiekoši riskēju, visu to izstāstot un dodot jums padomus.

—    Tātad tu esi šis sievietes līdzdalībnieks?

—    Saprotams, reiz jau es viņu nododu, — sulainis nekaunīgi atbildēja.

Un, lai pārtrauktu turpmākos kapteiņa jautājumus, viņš piegāja pie galdiņa un paņēma no tā iegarenu lādīti, kurā atradās pistoles.

—    Vai pavēlēsiet man tās pielādēt? — viņš jautāja.

Taču kapteinis sagrāba lādīti, pats pielādēja pistoles un ļoti

rūpīgi tās aplūkoja.

—    Tagad, — Žermēns teica, — man tikai atliek dot jums vēl vienu norādījumu.

—    Kas vēl?

—    Šis pielūdzējs ir galvas tiesu garāks par mani: vismaz nekļūdieties.

—    Neraizējies, — Hektors Lemblēns atbildēja, — es labi šauju tumsā, bet naids precīzi vadīs manu roku.

Zermēns ielika pistoles atpakaļ lādītē un nočukstēja:

—    Tagad šis cilvēks ir pa galam! Taču, dārgais kapteini, atcerieties, ka es jums neesmu neko teicis, ka jūs neko nezināt un ka es vēl joprojām esmu akls ierocis šīs dāmas rokās.

Un, vēloties paskaidrot savus vārdus ar žestiem, viņš pielika pirkstu pie lūpām.

Kapteinis apstiprinoši pamāja. Un tieši tobrīd kāds klusi pieklauvēja pie durvīm.

Durvis atvērās, un istabā ienāca smaidoša sieviete ar naivi atklātu acu skatienu. Tā bija Dāma ar melnu cimdu.

IX

Pēkšņā Dāmas ar melnu cimdu uzrašanās atstāja uz kapteini spēcīgu iespaidu. Šis jaunās sievietes skatiens un smaids acumirkli izgaisināja Žermēna atklātības izraisītos greizsirdības uzplūdus. Migla izklīda līdz ar pirmajiem saules stariem.

Precīzi nopratis, ka viņa vara ir beigusies, Žermēns nemanīts izslīdēja no istabas.

Šķietamā ģenerāļa de Rivinjī meita viegliem soļiem ienāca Istabā un apsēdās pie kamīna, kur kambarsulainis savas izskaidrošanās laikā bija sakūris pamatīgu uguni. Tai pašā brīdi kapteinis nolēca no gultas, kurā tas gulēja pilnīgi apģērbies, un godbijīgi noskūpstīja viņai roku.

—    Esiet sveicināts, mans draugs, — viņa sveicināja to savā melodiskajā balsī. — Es atnācu lūgt jums piedošanu.

—    Jūs… jūs lūdzat man piedošanu, — Hektors Lemblēns pārsteigts un izmisis nomurmināja. — Piedošanu par ko?

—    Par tām nepatikšanām, kuras es jums sagādāju.

—    Kad? — viņš noteica tāda cilvēka tonī, kas nesekmīgi cenšas kaut ko saprast.

Viņa mīlestība bija tik stipra, ka viņš lūkojās uz viņu ar sajūsmu un acīmredzot bija aizmirsis par visu pasaulē.

Viņa viegli paspieda tam rokas.

—    Uzklausiet mani, mans draugs, — viņa turpināja, — atzīstiet, ka es esmu ļoti ļauna sieviete un man reizēm ienāk prātā ļaunas lietas.

Hektors klusējot lūkojās uz viņu.

—    Vakar es rīkojos cietsirdīgi un neapdomīgi.

—    Jūs!

—    Bet šorīt es biju muļķe…

—    Ko gan jūs tādu izdarījāt? — Hektors vaicāja. — Par ko jūs runājat?

—    Taču jūs bijāt augstsirdīgs un labs, — Dāma ar melnu cimdu turpināja, — un acīmredzot visu esat aizmirsis.

—    Es neko neatceros, — kapteinis atzinās.

—    Toties es visu atceros. O, es visu atceros!

Hektors Lemblēns nodrebēja. Viņš atcerējās visu, kas notika, un Žermēna sacīto. Viņš jau iedomājās, ka šī sieviete atzīsies viņam kādā zemiskā intrigā un lūgs piedošanu. Taču viņš kļūdījās; viņa turpināja.

—    Vakar es gribēju pavadīt nakti mirušās Lemblēna kundzes istabā.

Šie vārdi izbiedēja kapteini, un viņa ausīs gluži kā kapsētas zvans atskanēja jautājums, kuru tam uzdeva jaunā sieviete: „Sakiet, vai jūsu sieva nav nomirusi varmācīgā nāvē?“

Viņš baidījās, ka tikai Dāma ar melnu cimdu nav atklājusi viņa drausmīgo noslēpumu. Taču viņa smaidīja un maigi to uzlūkoja. Bet vai tad tā smaida slepkavam? Vai tad tā skatās uz noziedznieku?

Dāma ar melnu cimdu turpināja:

—   Jau tas vien bija nežēlīga kaprīze no manas puses. Taču es gribēju jūs pārbaudīt, es gribēju uzzināt, vai jūs vēl joprojām mīlat savu sievu.

—     Apžēlojiet, apžēlojiet, — kapteinis lūdzās, un auksti sviedri izspiedās uz viņa pieres.

—    Un, neraugoties uz to visu, jaunā sieviete turpināja, man šķita nepietiekami ar šo pārbaudījumu, un es rīkojos patiešām vienkārši pretīgi.

Hektors Lemblēns bija bāls kā nāve, un viņa acis bezjēdzīgi klejoja apkārt.

—     Un lūk, šorīt, kad jūs atnācāt pie manis uz istabu, kas jums bija drausmīgu un skumju atmiņu pilna, es sāku jums stāstīt pašas izdomātu nejēdzīgu stāstu.

Viņa apstājās un paskatījās uz kapteini, turpinot smaidīt.

Hektors, mironīgi bāls, stāvēja kā nāvei nolemtais, un pat varēja sadzirdēt viņa paātrinātos sirdspukstus.

—    Stāstu par halucināciju, spoku, drausmīgu pašas izdomātu notikumu, ar kuru es vēlējos pārbaudīt, cik ļoti jūs vēl mīlat to, kuras vieta man drīz vien būs jāieņem, — viņa beidza runāt, kautrīgi nolaižot skatienu.

Šie vārdi kapteinim bija tas pats, kas slīkstošajam glābēja balss, kuru tas izdzirdis pēdējā mirklī. Viss pārdzīvotais aizmirsās, viss izciestais pazuda. Viņš līksmi iekliedzās un nokrita ceļos, satvēra jaunās sievietes rokas un ar drudžainu smaidu tuvināja tās lūpām.

Viņa izlikās aizkustināta, satraukta, taču pamazām izbrīvēja savas rokas.

—    Jūs man piedodat, vai ne? — viņa pēc klusuma brīža jautāja.

—    Vai es jums piedodu! — Hektors iesaucās.

—    Bet tas taču ir tik pašsaprotami, — viņa to pārtrauca, — es biju greizsirdīga. '

Viņa noteica to tik koķeti, ar aprēķinu iznīcināt pēdējo saprāta dzirksti, kuru vēl saglabāja šis sirmais, neizsakāmās ciešanās mirstošais cilvēks.

Taču Dāma ar melnu cimdu kļūdījās savos aprēķinos. Viņas vārdiem bija gluži pretējs rezultāts. Atgādinājumu par greizsirdību varēja salīdzināt ar attālinātu kara taures pūtienu, kas atmodina pulka zirgu, kas jau labu laiku strādā laukā, un liek tam pēkšņi pacelt galvu un naidā un lepnumā iezviegties. Viņam šķita, ka Žermēns, viņa negodīgais kalps Žermēns, ieradies pie viņa izsmējīgi un nekaunīgi smaidot un sakot: „Nu, mans dārgais kungs, esat gan jūs vientiesis, kā es to tagad redzu; vai tad patiesi jūs neredzat, ka šī sieviete jūs krāpj un ka

kairu vakaru pulksten astoņos pilī ierodas cilvēks, tai laikā kad jūs bezjēdzīgi klīstat pa mežiem.“

Un dīvainas lietas! Pirms desmit minūtēm, kad jaunā sieviete ienāca istabā, kapteinis pielādēja pistoles, nemaz nešauboties par sava kambarsulaiņa vārdu patiesīgumu. Taču pietika viņai tikai ienākt, bet viņam ieraudzīt viņas smaidu, kad viņa aizdomas izzuda un viņš uzmeta Zermēnam nicinājuma pilnu, iznīcinošu skatienu.

Palicis divatā ar savu sarunasbiedri, Hektors Lemblēns turēja viņas rokas savējās, klausījās ar milzīgu sajūsmu viņas teiktajā un tīksminājās par viņas skatienu, redzot, kā viņa nosarkst.

Taču pietika ar vienu vārdu, kas atgādināja par greizsirdību, lai atcerētos Žermēna vārdus. Bāls no šausmām viņš pielēca kājās, gluži it kā pie viņa kājām būtu iespēris zibens.

—    Mans Dievs! — jaunā sieviete iesaucās, kuras vērīgajam skatam nepaslidēja garām ar kapteini notikusī acumirkļa pārmaiņa. — Kas jums notika? Jūs esat bāls un drebat.

—    Es? Nebūt ne, jūs kļūdāties, man nekas nekait, — viņš murmināja.

—    Ak, nemāniet mani! Jūs ciešat.

—    Nē, nē!

—    Vai patiesi to visu radījušas atmiņas? Mans Dievs, es darīšu visu, kas no manis atkarīgs, lai izlīdzinātu savu vainu, liklu jums aizmirst…

Kapteinim šķita, ka jaunā sieviete ir ļoti satraukta. Tā jau reiz ir radīta cilvēka sirds, ka tā smeļ sev spēku cita vājumā. Kapteinis, kas pirms mirkļa bija vēl bailīgāks un biklāks par bērnu, sajuta enerģijas pieplūdumu, kuru acīmredzot zaudēja jaunā sieviete, un vaicājoši lūkojās uz viņu. Šķiet, viņš vēlējās ar šo skatienu ielauzties Dāmas ar melnu cimdu pašos slepenākajos sirds nostūros. Taču viņas sirds palika neizdibināma kā noslēpums.

Viņš atkal paņēma viņas roku.

—    Uzklausiet mani, — viņš teica, un uzklausiet ļoti uzmanīgi.

—    Mans Dievs, kas noticis? — viņa izbijusies vaicāja.

—    Uzklausiet mani, lai kādas muļķības es arī nerunātu.

—    Labi, runājiet.

—   Jūs man likāt pieņemt atpakaļ dienestā Zermēnu — sulaini, kurš tikko kā izgāja no šejienes.

—   Jā, es jūs lūdzu to izdarīt.

—    Kāpēc?

Jaunā sieviete jau, šķiet, atkal gribēja saraukt uzacis, bet pēc dažām minūtēm viņas sejā atkal parādījās smaids.

—    Tāpēc ka jūsu uzturēšanās laikā Parīzē, — viņa atbildēja, — šis cilvēks metās manā priekšā ceļos un lūdza aizlikt par viņu labu vārdu, un man šķita, ka viņš ir jums ļoti uzticīgs.

Neraugoties uz šķietamo vaļsirdību, ar kādu Dāma ar melnu cimdu deva šos paskaidrojumus, kapteini tas acīmredzot neapmierināja. Viņš nedaudz neuzticīgi lūkojās uz viņu.

—    Vai tikai tāpēc? — viņš jautāja.

—   Jā.

—    Dīvaini!

Hektors kļuva domīgs, un ļauna uguns pazibēja viņa parasti tik vienmuļajās un neizteiksmīgajās acīs.

—    Dīvaini? — viņa atkārtoja. — Bet kas gan šeit tāds dīvains?

—    Piedodiet, — viņš teica pēkšņas atklātības uzplūdos, — bet es arī…

Viņš saminstinājās.

—    Runājiet taču! — jaunā sieviete nepacietīgi iesaucās.

—    Es arī esmu greizsirdīgs.

—   Jūs greizsirdīgs! — viņa iesmējusies iesaucās.

—   Jā…

—    Un pret ko?

Hektors nokāra galvu un klusēja.

—    Pret ko? Pret sulaini? Nu, vai zināt, — viņa augstprātīgi noteica, — tā jau ir nekaunība, cienījamais kungs!

—     Ak, piedodiet man! — viņš lūdzās, — jūs mani nesapratāt.

—    Beidzot… izskaidrosimies!

—    Labi. Tas cilvēks…

—    Kāds cilvēks?

—    Žermēns… sulainis… viņš tikko kā paziņoja man dīvainas un drausmīgas lietas…

—    Ko gan viņš jums tādu pastāstīja?

—    Jaunkundze, jaunkundze, — kapteinis lūdzās, atkal sajuzdams nedrošību un satraukumu. — Dieva dēļ, atbildiet man…

—    Runājiet taču… jautājiet! Ko jūs vēlaties zināt?

—   Kāpēc jūs man izvirzījāt nosacījumu katru vakaru doties prom no pils… pulksten astoņos?

—    Tas ir mans noslēpums, — viņa mierīgi noteica, un tas galīgi satracināja kapteini.

—    Ā! — viņš iesaucās, — tātad Zermēns mani nemānīja! Tagad es zinu, kāpēc…

Viņa pavērsa pret kapteini noslēpumainu skatienu, čūskas kārdinātājas skatienu, vēl daudz briesmīgāku, nekā naida pilnu skatienu.

—     Pagaidiet, — viņa to atturēja, — ko jums teica Žermēns?

—     Ka katru vakaru, tiklīdz es aizbraucu, pilī ierodas vīrietis, — kapteinis iekliedzās, pilnīgi aizmirsis par pieklājību un nepieciešamību savaldīties.

Ja Dāma ar melnu cimdu izrādītu sašutumu un sāktu noliegt šo faktu, kā to dara visas vājas personības, kas dusmās spējīgas novest sevi līdz histērijas galējai robežai, Hektors Lemblēns vēl vairāk paaugstinātu balsi. Bet Dāma ar melnu cimdu apturēja viņa dusmu izvirdumu ar vārdiem:

—    Tā ir tiesa!

Tātad viņa necentās pat melot; viņas galva joprojām bija lepni atmesta atpakaļ, skatiens mierīgs, balss pārliecinoša un rāma.

Tas viss pārsteidza kapteini kā zibens spēriens, un viņš dažas minūtes nekustīgi sēdēja, veroties ar skatienu vienā punktā.

—    Žermēns ir uzticams kalps, — viņa teica, — viņam ir dārgs viņa saimnieka gods, un jūs pareizi darījāt, pieņemdams to atpakaļ dienestā.

—    Tātad jūs atzīstaties! — kapteinis nočukstēja.

—    Atzīstos.

—    Ka kāds cilvēks ierodas pilī…

—    Katru vakaru.

—     Un… šis cilvēks? — kapteinis, atkal iekaisdams, vaicāja, — šis cilvēks… kas viņš tāds ir?

—   Jūs to neuzzināsiet.

Un Dāma ar melnu cimdu smaidīdama lūkojās uz viņu.

—   Patiesi, — viņa turpināja, — jūs aizmirstat mūsu noteikumus, kapteini. Vai tad es jums neteicu, kad jūs uz ceļiem izlūdzāties manu roku, ka mana dzīve ir noslēpumu pilna.

—    Tā ir tiesa, bet…

—   Bet?.. — viņa pārjautāja, nepārstājot smaidīt.

—    Jūs man neteicāt, ka… jums ir… — kapteinis neizteica līdz galam.

Dāma ar melnu cimdu saniknota piecēlās no krēsla gluži kā aizvainota karaliene un uzmeta kapteinim nicinājuma pilnu skatienu.

—    Pietiek, kungs! Jūs aizmirstatics! Atcerieties, ka es vēl neesmu Lemblēnas kundze un pašlaik man ir jāatskaitās tikai un vienīgi Dieva tā Kunga priekšā.

Viņa devās uz durvīm.

—   Palieciet sveiks, — viņa teica, — es aizbraucu pēc stundas… Palieciet sveiks…

Hektors Lemblēns mīlēja, un šī mīlestība padarīja to neprātīgu un gļēvu. Redzot, ka sieviete, kas tikko tam atzinās, ka pie viņas katru vakaru ierodas kāds cits, grasās aiziet, uz visiem laikiem pametot Rivinjī, viņš zaudēja galvu un, pieskrējis pie viņas, nokrita ceļos, rokas izstiepis, lūdzot piedošanu.

Tas patiesi bija kaunpilns un dvēseli plosošs skats, kad šis jau sirmais cilvēks, pēc izskata vecis, ar asarām acīs metās pie šīs sievietes kājām, kura spēlējās ar to kā tīģeriene ar savu laupījumu, pirms to galīgi piebeigt ar vienu varenās ķepas triecienu.

Viņa apžēlojās vai arī vienkārši gribēja turpināt cietsirdīgo spēli, kas pamazām tuvināja šo jau tā salauzto cilvēku bojāejai. Viņa atgriezās, pavēlēja tam piecelties un, vērīgi raugoties uz viņu, teica:

—    Uzklausiet tagad mani.

Viņš elsoja, ar pielūgsmi lūkojoties uz viņu, gluži kā mežonis skatās uz savu elku.

—    Uzklausiet mani uzmanīgi, — viņa turpināja, — jūs sakāt, ka mani mīlat, un acīmredzot tā tas arī ir, ja jau reiz tāds cilvēks, kā jūs, aizmirst par sava dzimuma godu un krīt ceļos, elsojot kā bērns.

—    O, jā! Es jūs mīlu, — Hektors apstiprināja.

—    Vai vēlaties mani apprecēt?

—   Jā, dzīve bez jums man būtu elles mokas.

—   Taču mūsu laulības notiks tikai ar vienu noteikumu.

—    Runājiet, es pakļaujos.

—     Tas cilvēks, tas nezināmais, pret kuru jūs esat greizsirdīgs…

Kapteinis nodrebēja, taču neteica ne vārda.

—   Ieradīsies šeit katru vakaru.

Hektors nokāra galvu, it kā jau iepriekš nolemjot sevi visdažādākajiem pazemojumiem.

—    Un katru vakaru pulksten astoņos jūs aizbrauksiet no

pils.

*                      * *

Visu, kas notika Rivinjī pilī pēdējās divās dienās, var atstāstīt dažos vārdos. .Salauztais, šīs sievietei apburtais kapteinis pakļāvās visām viņas prasībām, izpildīja visas viņas vēlēšanās.

Zermēns kaut kur nozuda kopš paša rīta.

Vakarā, pēc vakariņām, grāfs Arlevs atkal izdarīja zīmīgu žestu, kas nozīmēja: „Braucam! Mums jau laiks aizbraukt.“

Kapteinis, jaunās sievietes dīvainā skatiena pavadīts, piecēlās, sekoja majoram, uzlēca zirgā un veselas divas stundas drāzās pa mežu, nevēlēdamies uzklausīt nevienu sava pavadoņa teikto vārdu. Pulksten desmitos viņi atgriezās pilī.

—    Iepūtiet taču ragā, — majors viņam asi pavēlēja.

Kapteinis nospēlēja uz mednieku raga jautru motīvu, lai

gan dvēselē viņam tobrīd valdīja nāve, un nodomāja, ka varbūt tieši šobrīd viņa laimīgais sāncensis, brīdināts par viņa ierašanos, netraucēti atstāj pili.

Nākamajā dienā viņš atkārtoja savu pastaigu.

Pēc dienas grāfs Arlcvs pēc vakariņām viņu uzrunāja:

—    Kapteini, brauciet šodien viens, es nejūtos īsti vesels.

—    Ejiet! — Dāma ar melnu cimdu viņam teica.

Hektors piecēlās un, kā iepriekš, aizbrauca no pils.

Nav iespējams aprakstīt, kādas greizsirdības mokas pārdzīvoja kapteinis šajās trijās dienās.

Viņš novecoja par veselu gadu. Viņa ausīs nepārtraukti skanēja divas balsis, kas palaikam guva pārsvaru viena pār otru.

Viena balss tam teica: „Šī sieviete spēlējas ar tevi, viņa tevi krāpj… Ja tu ar viņu apprecēsies, tad tu neatgriezeniski pagrimsi.“ Otra balss iebilda: „Tu viņu mīli… nevainīgu vai vainīgu, bet tu viņu mīli… Viņa ir visa tava dzīve… Noliec pazemīgi galvu viņas priekšā un pakļaujies…“

Tobrīd, kad viņš izjāja no pils, atkal atskanēja šīs balsis un nenoklusa visu laiku, līdz viņš sasniedza mežu, pa kuru tam bija lemts klaiņot veselas divas stundas.

Taču šodien viņš ievēroja pie ceļa cilvēku, kurš stāvēja, rokas sakrustojis, un acīmredzot kādu gaidīja. Šis cilvēks pienāca pie Hektora un izsmējīgi noteica:

—    Ehē, kapteini, mans dārgais kungs, tātad jūs šodien atlaida vienu? Velns parāvis, šķiet, viņi jums uzticas…

Kapteinis pazina Žermēnā balsi.

X

Zermēns bez ceremonijām paņēma sava saimnieka zirga pavadu.

—    Jūs esat uz zirga, — viņš teica, — bet es eju kājām, tas nav ērti. Kāpiet lejā, mazliet papļāpāsim, kapteini!

Tobrīd Hektoru Lemblēnu atkal bija pārņēmusi greizsirdības lēkme, un satikšanās ar Žermēnu, neraugoties uz viņa nekaunīgo toni, nāca tieši laikā. Turklāt kalps galu galā bija

ieguvis pār savu saimnieku zināmu varu. īstenībā kalps jau vairs nebija Žermēns, bet gan Hektors Lemblēns.

Kapteinis nolēca no zirga.

—     No kurienes tu uzradies? Kāpēc tu esi šeit? — viņš jautāja. — Kāpēc tevi vairs neredz pilī?

—    Ak, goda vārds! — Žermēns iesaucās. — Es nerādos tur tāpēc, ka man ir apriebies skatīties, kā jūs vazā aiz deguna.

—    ŽermēnL

—    O, es zinu, ko jūs man teiksiet! — sulainis ņirgājās. — Jūs viņu mīlat… un viņa jūs mīl… Nu, ko vēl?

Kapteinis sažņaudza pātagas kātu.

—    Cilvēks, kurš mīl, — Žermēns turpināja, — ir tik vājš!

—    Apklusti!

—     Nu nē, mīļais kungs, — sulainis smīnot turpināja, — jau veselas divas dienas es nāku šurp cerībā, ka majoram apniks jūsu klātbūtne un es varēšu ar jums aprunāties. Es jūs satiku vienu un to izmantošu. Man jums ir jāpasaka viss, kas sakrājies dvēselē…

Žermcns piesēja zirgu pie koka. Tad viņš pieveda kapteini pie kraujas malas.

—    Apsēdīsimies šeit, — viņš teica.

Kapteinis bez ierunām paklausīja.

—     Paklausieties, — Žermēns turpināja, — ko viņa jums teica?

—    Viņa teica, — kapteinis atbildēja, — ka patiesi katru vakaru pieņem pilī kādu cilvēku.

—    Ahā! Viņa ir vismaz atklāta.

—    Nu un tad! Nekas taču nepierāda, ka šis cilvēks…

—    Labi! Saprotu… un jau no šejienes redzu, kas tur notiek. Jūs vēlējāties nospēlēt Otello?

Kapteinis klusēja.

—   Pēc tam viņa sašutusi piecēlās un jums paziņoja, ka aizbrauks…

—    Arī tas ir tiesa.

—   Jūs metāties viņai pie kājām, izlūdzoties piedošanu.

—    Diemžēl!

—    Bet, tā kā sievietes ir mazāk lētticīgas un turklāt prot izmantot savu uzvaru, tad viņa izvirzīja jums jaunus noteikumus.

—   Nē.

—    O, es gribu teikt, ka viņa panāca to, ka jūs tāpat kā iepriekš aizbrauksiet no pils.

—    Žermēn, kapteinis teica, jūtot, cik ļoti viņš ir iemīlējies, — šai sievietei dzīvē ir noslēpums.

—   Jā, es zinu šo noslēpumu, es, Žermēns, tas pats, kas ar jums šeit sarunājas.

—   Tu to zini?

—    Kā gan citādi!

—    Ak, šodien jau gan tu noteikti būsi atklātāks, es domāju, tu man pateiksi…

Kapteiņa balss skanēja pavēloši gluži kā drauds.

—   Labi, pateikšu.

Un Žermēns piebilda ar savu parasto nekaunīgo smaidu:

—    Šis noslēpums, dārgais kapteini, nav nekas cits, kā skaists divdesmitgadīgs jauneklis ar tievām Ūsiņām, gara auguma, kurš speciāli atbrauca no Parīzes, lai baudītu šeit mīlas priekus.

—   Tu melo! Tu melo!

—   Es pierādīšu jums, ka tā ir patiesība.

—    Kad? •/

—   Šovakar.

—    Žermēn, piesargies!

Sulainis iesmējās.

—    Esat gan jūs vientiesis, kā es ievēroju, — viņš teica, — jūs prasāt pierādījumus, bet kad jums tos sniedz, tad baidāties un nespējat izšķirties…

—   C), es ne no kā nebaidos! — kā jucis iekliedzās Hektors Lemblēns. — Un ja vien šodien es to ieraudzītu pie viņas kājām…

—   Jūs arī ieraudzīsiet.

—    Vai tu runā patiesību?

—    Zvēru.

Žermēns vērīgi palūkojās uz kapteini.

—     Vai zināt, — viņš teica, — ka, piekopjot tādu dzīvesveidu, jums atlicis dzīvot vēl tikai kādu mēnesi. Jūs esat novecojis par gadiem desmit.

Tā kā kapteinis klusēja un, šķiet, bija pārsteigts par Žermēna vārdiem, tad pēdējais lika tam piecelties.

—    Ejam, — viņš to pierunāja, — ejiet man līdzi… un jūs ieraudzīsiet, vai es patiesi esmu melojis.

Žermēns atstāja zirgu piesietu pie koka mežmalā. Tad paņēma savu kungu aiz rokas un aizvilka sev līdzi.

Šaura taciņa veda uz jūras krastu lejup pa ieleju starp kraujām. Pa šo taciņu tad arī devās kambarsulainis.

—     Ja jūs iznāksiet šeit, — viņš piebilda, — tad neviens neieraudzīs, ka jūs esat atgriezies pilī.

Kapteinis gāja nevienmērīgiem soļiem, nokāris galvu uz krūtīm. Tagad jau viņš gandrīz vai nožēloja, ka paklausījis Žermēnam. Sākumā pakļāvies tieksmei iegūt mīļotās sievietes nodevības pierādījumus, šis cilvēks, kuram bija lemts pārdzīvot visu negoda kaunu, vēlējās, kaut Žermēnu pa ceļam ķertu trieka. Kapteinim iešāvās pat prātā doma nogalināt viņu, taču viņam nebija līdzi ieroča, bet Žermēns, būdams jauns un spēcīgs cilvēks, spēja notriekt viņu gar zemi ar vienu dūres triecienu, tik vārgs un nespēcīgs Hektors Lemblēns tagad nu bija kļuvis. Turklāt kambarsulaiņa dzelzs roka viņā bija ieķērusies gluži kā ar knaiblēm un vilka to sev līdzi.

—    Vai jūs ejat? — nodevīga balss izsmējīgi un ironiski vaicāja.

Žermēns turpināja ātri iet uz priekšu, velkot kapteini sev līdzi.

Viņi uzkāpa tādā veidā pa klintī izcirstām kāpnēm, pa kurām reiz spožais jaunais leitnants Lemblēns ik dienas gāja uz satikšanos ar tik maigi mīlēto Martu de Šastenē.

Žermēns turpināja apņēmīgi vilkt savu saimnieku.

—     Vai zināt, — viņš, nedaudz pagaidījis, noteica, — ka „šī dāma“ ievākusies burvīgajā buduārā, kuru reiz nelaiķis ģenerālis tik grezni bija ierīkojis savai kundzei.

—    Jā, jā! — kapteinis nomurmināja, neviļus nodrebot katrreiz, kad pieminēja viņa nelaiķi sievu.

—   Šis buduārs, kā jau jums tas ir zināms, — Žermēns turpināja, — atrodas līdzās lielajai zaļajai viesistabai.

—    Zinu.

—    Viesistabā ir kamīns ar spoguļstiklu, pa kuru var redzēt, kas notiek buduārā.

—    Un kas no tā izriet? — kapteinis iekliedzās ar drudžainu nepacietību balsī.

—    Es ievedīšu jūs zaļajā viesistabā.

—   Tātad viņi uzturas buduārā?

Kapteinis uzdeva šo jautājumu, aizelsies kā neprātīgs.

—   Jā, ejam.

Viņi uzkāpa pa kāpnēm, aizgāja līdz laukumam, to šķērsoja un izgāja pa stikla durvīm gaitenī. Šis gaitenis veda uz istabu, kuru Žermēns nosauca par zaļo viesistabu. Aizgājis līdz tai, Žermēns apstājās.

—     Kapteini, — viņš teica, — man kabatā ir zaļās viesistabas atslēga, bet jūs tur ienāksiet tikai pēc tam, kad būsiet man kaut ko apsolījis.

—    Runā! Vai tu gribi vēl naudu?

—    Nē.

—    Ko tad?

—   Jūs man dosiet vārdu, ka nesarīkosiet skandālu.

—    Es gribu nogalināt šo cilvēku.

—     O, man nekas nav pretī, — Žermēns teica, — bet es vēlējos pateikt ko citu.

—   Tad paskaidro.

—    Kad jūs ieiesiet viesistabā un ieraudzīsiet…

—    Ko īsti tu vēlies?

—   Jūs tūdaļ pat aiziesiet.

—    Bet es gribu viņu nogalināt!

—   Jūs pagaidīsiet, līdz viņš iznāks laukumā.

—   Piekrītu!

—    Zvēriet.

—    Zvēru!

—    Lieliski.

Žermēns izvilka no kabatas atslēgu un atvēra durvis.

—    Ejiet uz pirkstgaliem, — viņš nočukstēja, — un netrokšņojiet.

Žermēns cieši saspieda kapteiņa roku un veda viņu uz istabu. Biezais paklājs apslāpēja viņu soļu troksni.

Spoguļstikls, kas atradās virs kamīna, ļāva redzēt visu buduāru; no viesistabas puses tas bija aizvilkts ar zaļu zīda aizkaru, kas bija vienā malā nedaudz atvilcies, tā ka kapteinis varēja pielikt aci pie šaurās spraugas.

—   Skatieties! — Žermēns nočukstēja.

Kapteinis palūkojās un tūdaļ pat pieķērās pie kambarsulaiņa rokas, lai nenokristu. Viņš bija tik ļoti satraukts, ka nespēja nedz pakustēties, nedz iekliegties.

L.ūk, ko ieraudzīja kapteinis Hektors Lemblēns.

Grāfa Arleva audzēkne sēdēja lielā krēslā, kas bija piebīdīts pie uguns. Viņai priekšā uz ceļiem bija nometies Armāns, pulkveža dēls, un turēja viņas roku savējā, kaut ko tai enerģiski paskaidrojot.

Ko viņš tai teica? Cik stipra bija šī viņa kaisle? Kapteinis nespēja to noteikt, jo visa saruna notika gandrīz čukstus, bet spoguļstikls nelaida cauri nevienu skaņu. Bet viņa to uzklausīja ar smaidu, un viņas smaids bija tik burvīgs, tik valdzinošs, tik kaislu solījumu pārpilns, ka kapteiņa sirdi pārņēma aukstums. Viņš vairāk nešaubījās!

Taču Žermēna dzelzs roka vilka to projām.

—    Iesim, iesim, — kalps viņu steidzināja.

Kad viņi atradās gaitenī, Žermēns palūkojās uz savu saimnieku.

Kapteiņa seja bija bāla kā nāve. Viņš drebēja, tikai ar pūlēm noturoties kājās.

—     Bet cik ļoti gan jūs viņu mīlat, velns parāvis! — kambarsulainis nočukstēja.

—    Tiesa, — viņš pēc brīža noteica, — šķiet, man nav vērts iet pēc pistolēm, jūs jau vienalga nespēsiet tās noturēt.

Taču, dzirdot šos vārdus, kapteinis iztaisnojās, viņa acīs iemirdzējās ļauna uguns, bet nervu drudzis izzuda; viņš atkal pārvērtās par agrāko enerģisko karavīru, kas kādreiz karojis Āfrikā.

—    (), — viņš noteica, — tu kļūdies, Žermēn, tu kļūdies.

—    Bet jūs taču tricat kā sieviete.

—    Man vēl pietiks spēka nogalināt viņus abus.

—    Nē, ne abus, — Žermēns iebilda.

—    Ak, nolādēts!

—    Viņu varat, ja vien vēlaties… bet ne dāmu…

—    Bet viņa taču mani krāpj?

—     Kā, — Žermēns ļauni iesaucās, — jūs visu savu dzīvi gribat nogalināt sievietes?

Šie vārdi galīgi iznīcināja kapteini.

—     Marta! Marta! Mūžīgi Marta, — viņš tikko dzirdami nočukstēja.

Žermēns izveda kapteini no gaiteņa.

—    Klausieties, — viņš teica, — jums ir vai nav vajadzīgas jūsu pistoles?

—    Vai man tās ir vajadzīgas!

Kapteinis tūdaļ pārvērtās par divdesmitgadīgu jaunekli un, naida vadīts, metās uz savu guļamistabu un pagrāba no turienes ieročus.

Žermēns viņam sekoja.

Kapteinis uzvilka gaiļus un aplūkoja lādiņus.

—    Kad naids vada skatienu, — viņš teica, — tad katra lode sasniedz mērķi.

—    Ejam, — Žermēns to steidzināja.

Sulainis izveda Hektoru uz laukuma un nostādīja divdesmit soļu attālumā no stikla durvīm, pa kurām vajadzēja iziet Armānam.

—    Stāviet šeit, — viņš teica, — pēc desmit minūtēm es iznākšu kopā ar viņu.

—    Tu!

—   Nu, protams! Es taču jums jau teicu, ka spēlēju dubultspēli.

—    Pieņemsim.

—     Es izlikos „šīs dāmas“ priekšā, ka jūs nododu. Viņa man par to labi maksā, bet es tomēr nododu viņu jūsu dēļ. Vai jūs vēl tagad šaubāties?

—    Nē.

—    Taču vispirms, — Žermēns turpināja, — piesargieties izdarīt kādu muļķību, nekļūdieties.

—    Es rūpīgi nomērķēšu.

—    Es gribu teikt ko citu. Nenoturiet mani par viņu…

Kapteinis naidā sažņaudza pistoles.

—     Viņš ir veselu galvastiesu garāks par mani, neaizmirstiet.

—    Nē! Ej prom! — kapteinis noteica, degot naidā un nepacietībā.

—    Un turklāt, — Žermēns aizejot piebilda, — es uzsākšu ar viņu sarunu, teikšu: „Iesim ātrāk! Mēs nedrīkstam velti zaudēt laiku.“ Jūs taču mani pazīsiet, velns parāvis!

—   Jā, ej taču…

Žermēns aizgāja.

Kapteinis palika viens; viņš stāvēja, atspiedies pret kāpņu margām, ar pistolēm rokās.

Pagāja desmit minūtes, kuras viņam šķila vismaz kā desmit gadi. Un šis grēkos pagrimušais, sirdsapziņas mocītais, naida salauztais cilvēks, kurš minūti pirms tam, ieraudzījis jaunekli stāvam viņa mīlētās sievietes priekšā, sajuta, kā to pamet pēdējie spēki, pēkšņi atkal kļuva par kapteini Lcmblēnu: enerģisku, spēcīgu un aukstasinīgu kareivi. Naida un greizsirdības pārņemts, viņš ar stingru bandīta apņēmību gaidīja jaunekli, lai pavērstu pret to pistoļu stobrus. Tikai sirds tam sitās straujāk; vispār viņš bija mierīgs, kā vecs malu mednieks, kurš gaida medījumu.

Beidzot gaitenī atskanēja soļi.

Kapteinis pacēla pistoli.

Kāds parādījās uz stikla durvju sliekšņa.

Hektors Lemblēns pacēla pistoli iznākušā galvas līmenī un jau gribēja izšaut, bet tad pēdējā mirklī pazina savu kambarsulaini Zermēnu.

Tieši tai brīdī, kā tas iepriekš bija norunāts, Žermēns pusbalsī teica:

—    Ejiet… ejiet!

Tad kapteinis ieraudzīja otru figūru, kura ātri, sekojot sulainim, devās pāri laukumam, ejot pie kāpnēm, kas veda uz jūru.

Kapteinis mierīgi pacēla pistoli, nomērķēja uz Armānu un

izšāva.

Tai mirklī, kad nogranda šāviens, Armāns jau bija sasniedzis pirmo pakāpienu; viņš nenokrita, gluži otrādi, ātri pagriezies, iekliedzās.

Kapteinis netrāpīja. Taču tūdaļ pat paķēra otru pistoli, atkal nomērķēja un nospieda gaili. Nogranda otrs šāviens.

Šāviena uzzibsnījuma gaismā Hektors Lemblēns ieraudzīja, kā figūra nozuda.

Vai nu Lemblēns viņu nogalināja, vai arī Žermēns to aizvilka sev līdzi? Kapteinis kļuva traks no dusmām, gribēja par to pārliecināties un metās pie kāpnēm. Taču viņu atturēja jauns notikumu pavērsiens.

Uz laukuma parādījās sieviete, un viņai tikai atlika pastiept roku, lai apturētu šo neprātīgo kustību.

Šī sieviete, norādot uz noziedznieku ar pirkstu, paspēra tam soli pretim un noteica tikai vienu vienīgu vārdu:

—    Slepkava!

Hektors Lemblēns šausmās sagrīļojās, bet kūpošā pistole izkrita viņam no rokas un nokrita uz laukuma plāksnēm.

XI

Dāma ar melnu cimdu — tā bija viņa — paspēra vēl soli uz priekšu, bet kapteinis atkal atkāpās viņas priekšā, it kā būtu ieraudzījis kādu baigu spoku.

—    Slepkava! viņa atkārtoja.

Un tā kā viņš turpināja kāpties atpakaļ, tad jaunā sieviete vēl aizvien gāja uz priekšu, pastiepusi pirkstu pret noziedznieka pieri. Šķiet, ka viņa gribēja uzspiest tai kauna zīmi, kas varētu izzust tikai līdz ar viņa paša nāvi.

Kapteinis atkāpjoties drīz vien atradās laukuma malā, ar muguru pret margām. Tad, bez mazāko baiļu pazīmēm, ar nicinājumu pret slepkavu, kurš stāvēja nekustīgi un no kura krampjaini sažņaugtā kakla neatskanēja ne skaņa, viņa teica:

—     Nogaliniet pie reizes arī mani! Nogaliniet, kā nogalinājāt viņu.

Viņa liīkojās uz kapteini neprātīgām, naidā degošām acīm…

—    Ja jau jūs atļāvāties, — viņa turpināja, — šaut uz cilvēku, kas bija nometi es ceļos manā priekšā, jūs, ar kuru mani vēl nekas nesaista, jūs, kura vārdu es vēl nevalkāju, tad kālab gan jūs nevarētu nogalināt arī mani?

Redzot, ka viņš klusē un, knapi turoties kājās, ir gatavs krist ceļos viņas priekšā, Dāma ar melnu cimdu uzgrieza tam muguru un izsmējīgi iesmējās.

—     Ak, — viņa nopūtās, — es jau iedomājos šādu iznākumu, iedomājos, ka jūsu sulainis mani nodos un jūs neturēsiet doto solījumu. Šorīt grāfs Arlevs iegāja jūsu istabā un izņēma lodes no jūsu pistolēm.

Kaptoinis vārgi iekliedzās.

—    Tas, kuru jūs uzskatāt par beigtu, jūtas lieliski, — Dāma ar melnu cimdu pabeidza.

Pasakot šos vārdus, viņa aizgāja, un kapteinis, apstulbis, nespēdams tai sekot, izdzirda aizcirsto durvju troksni.

Lai gan sieviete, kuru viņš mīlēja, nodeva to, viņš vienalga to mīlēja, kā vēl nekad nebija nevienu mīlējis; viņa aizgāja, nevēloties pat uzklausīt viņa paskaidrojumus, neko tam nejautājot.

Likteņa triecieni bija salauzuši kādreiz šo tik stipro cilvēku. Viņš smagi nolaidās uz kāpņu pakāpiena un palika kādā nesaprotamā murgainā stāvoklī, pat aizmirsis, vai viņš vispār vēl ir dzīvs.

Pēc divām stundām Zcrmēns atrada to šai pašā vietā tādā stāvoklī, aiznesa viņu uz savu istabu un neizģērbis ielika gultā…

*                     * *

Nākamajā rītā visa kapteiņa seja mirka asarās, viņš morāli nolaidās arvien zemāk un zemāk un beidzot bija nonācis tādā

stāvoklī, ka aizmirsa viselementārākās cilvēka normas. Viņš pārvērtās par nespēcīgu un neprātīgu bērnu.

Majors Arlevs negaidīti ienāca kapteiņa istabā.

—     Cienījamais kungs, — viņš teica, — pēc stundas mana audzēkne un es aizbraucam, un es ienācu, lai atvadītos no jums.

Kapteinis palūkojās uz viņu ar tukšu skatienu un neko neatbildēja.

—    Es nezinu, — majors turpināja, — kas notika vakar; es gulēju, jo man atgadījās podagras lēkme, lai gan es dzirdēju divus šāvienus. Šorīt mana audzēkne man paziņoja, ka atsakās jūs precēt, baidoties, ka kādā jaukā dienā jūs varētu to nogalināt.

Majors noteica šos vārdus pilnīgi vienaldzīgi, un tā kā Hektors Lemblēns stūrgalvīgi klusēja, viņš turpināja:

—   Jūs zināt, cienītais kungs, ka lādītē, kuru mēs atradām tukšu, vajadzēja būt miljonam.

—    Es to zinu, — kapteinis izklaidīgi nomurmināja.

Viņš tolaik domāja par Dāmu ar melnu cimdu, par sievieti, kuru neprātīgi mīlēja un kuru, iespējams, tam varbūt nekad vairs nebija lemts ieraudzīt.

—   Jūs uzņēmāties atbildību par šo summu, — majors turpināja.

—    Ak, major, — kapteinis iesaucās, — ņemiet kaut visu manu īpašumu, ja vien to vēlaties; esmu noguris dzīvot un gribu tikai mirt.

Šķiet, ka debesis bija tā iepriekš jau lēmušas, lai šim smagajam noziedzniekam jau savas zemes eksistences laikā būtu jāiziet visas smagās grēku izpirkšanas stadijas, pakāpeniski nometot visas cilvēciskās pašcieņas skrandas; viņš metās ccļos grāfa Arleva priekšā, saķēra viņa rokas un elsojot nomurmināja:

—    Major, jūsu mati ir nosirmojuši, bet sirmgalvjiem ir mikstākas sirdis, nekā cilvēkiem, kas nekad nav izjutuši ciešanas; vai patiesi jūs atteiksiet manam pazemīgajam lūgumam?

—   Runājiet, — aizkustinātais majors noteica.

—    Cirāf, pēc stundas es nošaušos, tāpēc ka sieviete, kuru es milu vairāk par savu dzīvību — lai arī cik dīvaini un cietsirdīgi viņa pret mani neizturētos — aizbrauks no manis uz visiem laikiem. Jūsu vissvētāko jūtu vārdā, visa tā, ko jūs kādreiz esat mīlējis, vārdā es jūs lūdzu, panāciet mirējam pēdējo tikšanos, vismaz uz vienu minūti…

Un Hektors Lemblēns izmisis drudžaini saspieda majora rokas.

Grāfs bija aizkustināts.

—    Pagaidiet mani, viņš teica, — es tūdaļ atgriezīšos.

Majors izgāja un devās uz istabu, kuru aizņēma viņa šķietamā audzēkne.

—     Nu ko? — viņa vēsi vaicāja, acīmredzot nemaz neizbrīnījusies par majora ātro atgriešanos.

—     Kundze, — grāfs Arlevs satraukti noteica, — jūs esat nepielūdzama kā pats liktenis.

—     Labais Hermani, — jaunā sieviete centās to nomierināt, — izbeidziet žēlot šo nelietīgo cilvēku.

—    O, es viņu žēloju tāpēc, ka viņš ir pazemojies līdz pēdējai iespējai, es redzēju viņu rāpojam pie manām kājām.

—    Augstās tiesas stunda tuvojas: viņa zemes ciešanas drīz vien izbeigsies.

—     Ak, labāk nogaliniet viņu tūdaļ pat, taču nepaildziniet viņa mocības, es jums no visas sirds to lūdzu.

Dāma ar melnu cimdu paraustīja plecus un palūkojās uz grāfu Arlevu ar skatienu, kas bija aukstāks par tērauda asmeni.

—   Tagad kļūst redzams, — viņa piebilda, — ka jūs, smago atmiņu nomākts, neesat raudājis veselus četrus gadus, dienas un naktis, un jums pastāvīgi nav rādījies asiņains spoks.

Majors nokāra galvu un klusēja.

—    Vai jūs viņu redzējāt? — viņa turpināja.

—   Jā.

—    Ko viņš teica?

—    Viņš lūdz pēdējo tikšanos.

—    Atsūtiet viņu pie manis.

Majors izgāja.

Kad bija pagājušas divas minūtes pēc viņa aiziešanas, Dāma ar melnu cimdu ieraudzīja, kā uz sliekšņa uzradās cilvēks, kas vairāk gan līdzinājās spokam, lēnām tai tuvojās un klusējot noslīga viņas priekšā uz ceļiem. Tas bija Hektors Lemblēns, kura mati bija pilnīgi nosirmojuši pēdējās nakts laikā.

Taču Dāmai ar melnu cimdu, šim noslēpuma iemiesojumam, piemita spēja ātri un negaidīti izmainīt savu garastāvokli: saniknotās sievietes, kas tikai nesen nosauca viņu par slepkavu un tik augstprātīgi un nicinoši par viņu runāja, šīs sievietes jau vairāk nebija. Tā, kuras priekšā nokrita ceļos kapteinis, bija mierīga, pazemīgi smaidīja, un viņas skatienā jautās labestība.

Viņa pasniedza Hcktoram Lemblēnam roku un teica:

—     Pēdējais jūsu mīlas apliecinājums mani pilnīgi atbruņoja, un es jums visu izstāstīšu.

Kapteiņa saprāts pēdējā laikā bija tik ļoti satraukts, ka viņš gluži kā apstulbis lūkojās uz jauno sievieti un, šķiet, jautāja: vai tikai viss notiekošais nav viņa iztēles rotaļa?

Bet viņa to piecēla, apsēdināja sev līdzās un, kamēr viņš paklausīgi kā bērns izpildīja viņas pavēles, teica:

—     Jā, es jums visu izstāstīšu, un lai arī cik pārliecinoši nešķistu jūsu iegūtie pierādījumi, jās sapratīsiet, ka es joprojām esmu cienīga kļūt par jūsu sievu un valkāt jūsu vārdu.

—    Ak! — viņš iesaucās, — nestāstiet man neko, tam nav nekādas nozīmes, es jums tāpat ticu.

—    Nē, es jums visu izstāstīšu.

—     Kāpēc? — viņš noteica, atkal krītot ceļos viņas priekšā, — es jūs mīlu!

—     Lūk tāpēc, ka jūs mani mīlat, jums ir jāzina viss… tas ir nepieciešams.

Viņa piespieda Hektoru atkal piecelties un apsēsties un, pasniegusi viņam labo roku, teica:

—    Vai zināt, kāpēc es nēsāju šajā rokā melnu cimdu?

Viņš noliedzoši pašūpoja galvu.

—     Es jums tūdaļ paskaidrošu, — viņa turpināja, — tā ir cimdā tāpēc, ka ir apslacīta ar tās vienīgās būtnes asinīm, kuru es kādreiz mīlēju.

Kapteinis nodrebēja.

—  Es apzvērēju nenoņemt šo cimdu tik ilgi un nenomazgāt no rokas asins pēdas līdz brīdim, kad būšu atriebusies slepkavām. Un lūk, — viņa turpināja, bet kapteinis klausījās viņā ar arvien pieaugošu neizpratni, — es ierados Francijā un atriebības pilna sāku meklēt tādu cilvēku, kas mīlētu mani tik ļoti, ka piekristu būt par dzīvu ieroci manās rokās. Šis cilvēks, iespējams, esat jūs.

Kapteinis atguvās no sastinguma.

—   Ak, runājiet, — viņš iesaucās, — nosauciet man slepkavas, un es tos sodīšu! Esmu jūsu vergs.

—   Ticu, — jaunā sieviete teica, — ticu, jo esmu pakļāvusi jūs vairākiem pārbaudījumiem; bet vakar es to darīju pēdējoreiz. Tagad, kad esmu jūs galīgi iepazinusi, es jums pilnīgi uzticos.

—    Bet, — kapteinis nočukstēja, — cilvēks, kuru…

—   Kuru jūs vakar redzējāt pie manām kājām?

—   Jā.

—  Tas ir viņš, kuru es tik ļoti neieredzu; es smaidīju viņam tikai tāpēc, lai radītu jūsu greizsirdību. Jums ir viņš jānogalina.

—    Es viņu nogalināšu! Kur viņš ir? Nosauciet man viņa vārdu! — iesaucās kapteinis, kas bija atguvis savu sākotnējo enerģiju.

—    Vārdu? Jums nav nekādas vajadzības to zināt, bet es jums pateikšu, kur jūs varat sastapt šo jaunekli.

—    Runājiet.

—   Ne tūlīt… šovakar…

—    Un tagad, — Hektors, trīcot pie visām miesām, vaicāja, — vai jūs aizbrauksiet?

—   Nē.

—   Un es drīkstu, kā agrāk, jūs mīlēt?

—   Jā, mīliet mani…

—    Un… mūsu kāzas notiks? — viņš naivi kā bērns vaicāja.

—    Iespējams, ja jūs nogalināsiet cilvēku, kuru es neieredzu…

—   Es viņu nogalināšu…

—     Labi, — jaunā sieviete turpināja, — bet tagad aizmirstiet to ļaunumu, kuru esmu jums nodarījusi, un esiet mierīgs un pacietīgs līdz vakaram…

—    Zvēru jums, būšu.

Viņa nopļāpāja ar to vēl stundu, liekot lietā visas savas prāta spējas un arvien vairāk apburot un pakļaujot viņa satraukto saprātu, kas ātriem soļiem tuvojās vājprātam. Pēc tam viņa aizraidīja to no istabas, lai nodotos, viņas vārdiem runājot, savām sievišķajām nodarbēm, un tiklīdz izgāja šis cilvēks, kurš vēl pirms pusstundas ar mirēja nolemtību bija šeit iegājis, viņa piezvanīja.

Ienāca Zcrmēns.

—     Izrīkojiet, — viņa pavēlēja, — lai Armāna kungs vēl līdz vakaram saņemtu manu zīmīti.

—    Viss tiks nokārtots, kundze.

—    Vai jūs par to parūpēsieties?

—    Protams.

Dāma ar melnu cimdu paņēma spalvu un uzrakstīja:

„Dārgais Armān!

Es tikai ar pūlēm izbrīvēju mirkli, lai jās nomierinātu. Neraugoties uz briesmām, kurām, mans nabaga bērns, jūs mani vakarnakt pakļāvāt, es esmu dzīva un vesela un cenšos izdomāt veidu, kā varētu ar jums satikties.

Pagaidām es jums neko nedrīkstu teikt par drausmīgo noslēpumu, kas mani apņem, bet šovakar, iespējams, jūs daudz ko uzzināsiet.

Uz redzēšanos, mīliet mani un esiet pulksten astoņos mūsu pirmās satikšanās vietā.“

Spalvas švīka bija vienīgais šī noslēpumainā sūtījuma paraksts.

Zermēns aizgāja.

Pēc trim stundām viņš atgriezās un ziņoja, ka vēstule ir nogādāta Armāna kungam.

Kad pienāca vakars, Dāma ar melnu cimdu aizsūtīja pēc Hektora Lemblēna un ieslēdzās ar viņu istabā.

—     Mans draugs, — viņa teica, — kas mani mīl, tam ir mani jāatriebj.

—    Esmu gatavs.

Un viņš ar smaidu piebilda:

—     Bet šoreiz jums jau neizdosies izņemt lodes no pistolēm.

—     Lieciet mierā jūsu pistoles, mans draugs, — viņa teica. — Vai tad patiesi jūs gribat atkārtot vakardienas scēnu?

—     Bet, — kapteinis nedroši iebilda, kā cilvēks, kas pieradis nedomājot izpildīt pavēles, — vai tad jūs man pati nelikāt nogalināt šo cilvēku?

—    Bez šaubām.

—    Tad kā lai es rīkojos?

—    Bet divkaujā, godīgi…

—    Es cīnīšos ar viņu… to jau es gribēju.

—    Bet viņam šovakar nebūs līdzi ieroča, kad jūs viņu satiksiet.

—    Viņš izmantos vienu no manām pistolēm.

—     Nē, — Dāma ar melnu cimdu iebilda, — nav godīgi likt cīnīties tūdaļ pēc izaicinājuma, satraukums liegs tam jebkādas cerības uz uzvaru.

—    Tā ir tiesa, — kapteinis piekrita, pārsteigts par šo taisnīgo piezīmi. — Bet kā lai es tādā gadījumā rīkojos?

—     Uzklausiet mani. Uz rietumiem no krasta, kādu kilometru no šejienes ir vieta, kur jūs varat nokļūt, jājot pa taciņu, kas iet gar kraujām. Šo vietu sauc par Muitnieka jomu.

—    Es to zinu.

—    Turp jūs arī dosieties.

—    Bet!..

—    Viņš ieradīsies pulksten astoņos vakarā un gaidīs mani. Bet manā vietā ieradīsieties jūs.

—    Labi, es aizeju.

—    Pagaidiet, jūs brauksiet bez ieroča un, tiklīdz kā ieraudzīsiet viņu braucot, tūdaļ pat dosieties tam pretī un teiksiet: „Negaidiet šodien Dāmu ar melnu cimdu.“ — „Kādēļ?“ — viņš, iespējams, vaicās.

—    Un ko viņam atbildēt?

—    Jūs teiksiet, ka esat tas pats cilvēks, kurš šāva uz viņu vakar vakarā.

—    Un vairāk neko?

—    Viņš sapratīs un teiks, ka ir jūsu rīcībā. Tad jūs nozīmēsiet viņam satikšanos tai pašā vietā no rīta precīzi pulksten astoņos un izvēlēsieties zobenu: pistoles ir buržuāzijas ierocis, kas nav jūsu cienīgs.

—    Lai viss notiek pēc jūsu prāta, — kapteinis piekrita.

—    Visbeidzot, — Dāma ar melnu cimdu piebilda, — jūs uzstāsiet, lai viņš atved tikai vienu sekundantu. Vai dzirdat?

—   Jā.

Pēdējā pavēle acīmredzot satrauca kapteini.

—   Starp citu, — viņš jautāja, — kas būs mans sekundants? Majors?

—     Nē, — Dāma ar melnu cimdu atbildēja, — jūs paņemsiet kādu no kalpiem, pirmo, kas pagadīsies pa rokai, Žermēnu, ja vēlaties. Žermēns ir jums uzticīgs, un tagad, kad es jums uzticos, viņš neatrodas vairs manā dienestā.

Kapteinis uzlēca zirgā un aizauļoja. Pa to laiku Dāma ar melnu cimdu rakstīja pulkvedim Leonam zīmīti bez paraksta, kuru Žermēns apņēmās tam nogādāt.

Lūk tās saturs:

„Pulkvedi,

jūsu dēls Armāns tiek pakļauts nāves briesmām; tajā visā ir iesaistīti cilvēki, kas nespēj nosaukt savu vārdu, baidoties, ka varētu tikt sakompromitēti.

Tieši tobrīd, kad jūs saņemsiet šo zīmiti, viņu izsauks uz divkauju viens no jūsu kaimiņiem, kapteinis Hektors Lemblēns.

Divkauja tiks nolikta nākošā dienā, pulksten astoņos no rīta, uz Muitnieka takas jūras krastā. Pacentieties novērst šo satikšanos.“

Dāma ar melnu cimdu parādīja šo zīmīti majoram Arlevam.

—    Mans Dievs! — viņš iesaucās, — cs nezinu, pēc kā jūs tiecaties, taču visa šī lieta kļūst neizskaidrojama.

—     Pagaidiet, — Dāma ar melnu cimdu noteica un vēsi pasmaidīja, — vai tad es jums neteicu, ka šim zemiskajam slepkavam ir pienākusi drausmīgā atriebes stunda?

Zīmīte tika aizsūtīta un slepeni nodota pulkvedis Leonam tai brīdī, kad viņa dēls Armāns devās uz Muitnieka jomu, cerībā saslapt tur noslēpumaino sievieti, kurai tas bija atdevis savu dvēseli.

XII

Palūkosiemies tagad, kas notika ar mūsu draugu Armānu pēc tam, kad kapteinis bija uz to divreiz izšāvis. Lasītājs atceras, ka Zermēns bija jaunekļa pavadonis un cieši turēja viņa roku.

Šis sulainis, kas kalpoja vienlaikus trim personām, bija apveltīts ar Herkulesa spēku; kad atskanēja pirmais šāviens, viņš stingri satvēra Armāna roku un vilka to sev līdzi. Bet Armāns, pārsteigts un sašutis, iekliedzoties pagriezās.

Atskanēja otrs šāviens.

Tad Zermēns sasprindzināja visus savus spēkus, liekot Armānam nokāpt lejā pa kāpnēm, šausmās čukstot:

—    Ejiet, ejiet vai arī kundze būs pagalam.

—    Bet… tas nelietis… kas viņš ir? — jaunais cilvēks jautāja, cenšoties izraut savu roku no sulaiņa rokas.

—     Ejiet, — Zermēns atkārtoja. — Ja jūs neaiziesiet, viņa būs pagalam, atkārtoju jums… bet jūs lieliski saprotat, ka viņa jūs mīl.

Šie vārdi iedarbojās uz Armānu spēcīgāk par kambarsulaiņa fizisko spēku.

Jaunais cilvēks zināja, ka īstena drosme cilvēkiem reizēm liek rīkoties līdzīgi gļēvuļiem, respektīvi, bēgt no briesmām, kas

tiem draud, bet vienlaikus ari mīļotajai sievietei; viņš zināja, ka šāda uzvedība reizēm var būt par vispārliecināšoko uzticības jūtu pierādījumu. Armāns, to visu atceroties, bez iebildumiem sekoja Zcrmēnam līdz pat klinšu pakājei. Tur viņus gaidīja laiva.

Jaunais cilvēks ielēca tajā. Zermēns paņēma airus, un laiva atīrās no krasta.

—    Mums vajag lavierēt, — kalps piebilda, — vispirms mēs dosimies uz austrumiem, lai sajauktu visus viņa aprēķinus, tad, kad būsim nozuduši skatienam, pagriezīsimies uz rietumiem. Nakts nav no gaišajām, bet viņam ir laba redze.

—    Kam viņam? — Armāns jautāja, drebot no niknuma.

—    Nu tam, kas tikko kā uz jums šāva.

Un Zermēns, kurš lieliski spēlēja visas lomas, spēja tik labi izlikties, ka drīz vien viņa bailes pielipa arī Armānam.

—    Bet, beidzot taču pasakiet, kas viņš tāds ir? — Armāns uzstāja.

—     Šim cilvēkam, — Zermēns teica, vēloties pēc iespējas vairāk nobiedēt Armānu, — pieder tiesības pār šīs sievietes, no kuras jūs tikko šķīrāties, dzīvību un nāvi…

Pēc stundas laiva piestāja Muitnieka jomā. Tad Zermēns uzrunāja Armānu:

—    Vai saprotat, ka pēc visa, kas noticis, jūs nedrīkstat šeit rīt atgriezties… jūs taču nevēlaties, lai viņš to nogalinātu, vai ne? Jums būs jānogaida kādu dienu vai divas, pat, iespējams, vairāk.

Armāns nodrebēja, iedomājoties, ka paies vairākas dienas, pirms viņš ieraudzīs savu iemīļoto.

—     Pacietību, — Zermēns turpināja, — viņa jūs mīl… un tiklīdz radīsies iespēja… vai saprotat?

—   Jā, jā, saprotu.

—     Bet tāpēc, — sulainis piebilda tai brīdī, kad jauneklis nolēca smilšainajā krastā, — pastaigājieties mežā ap jūsu māju; rīt pusdienlaikā es ceru nogādāt jums no viņas zīmīti.

Šis solījums nedaudz nomierināja mūsu varoni. Viņš uzkāpa kalnā, sameklēja zirgu, uzlēca tajā un atgriezās pilī.

Baltajā mājā valdīja miers un klusums. Neviens gaismas stars neizlauzās cauri slēģiem, un Armāns klusiņām aizgāja uz savu istabu, baidoties uzmodināt tēvu; viņš bija pārāk satraukts par Dāmas ar melnu cimdu likteni, lai iemigtu.

Jauneklis pavadīja nakti, nododoties visdrausmīgākajiem minējumiem. Kas gan varēja ar viņu notikt? Izšāvis uz viņu, cilvēks, kura vārdu bija tai aizliegts pat izteikt, šis despots, kas turēja savā varā vāju sievieti, šis nicināmais — mīlētājs vienmēr nicina savu sāncensi — vai tikai viņš nevērsa savu naidu pret viņu?

*                     * *

Kad pienāca rīts un līdz ar to arī atspīdēja pirmais saules stars, Armāns vēl aizvien bija drūmu redzējumu varā.

Viņš nepiecēlās kā parasti diezgan agri un negāja dzert tēju, baidoties, ka viņa satraukums var to nodot.

Pulkvedis, redzot ka ir jau pulksten desmit, bet dēls vēl nav nācis fejā, uzkāpa viņa istabā.

Armāns, pazinis tēva soļus, kad tas kāpa pa kāpnēm, izlikās, ka ir cieši aizmidzis. Tad, kad tēvs to uzrunāja, viņš izlikās ka ir apjucis, kā cilvēks, kuru pēkšņi pamodinājuši.

—    Ehē, draudziņ! — pulkvedis smejoties piebilda, izskaidrojot dēla sarūgtināto sejas izteiksmi ar pēkšņo atmošanos, — man šķiet, vai tik tu neej gulēt tikai pašā rītausmā?

—    Tiesa, tēvs, — Armāns katram gadījumam piekrita, — šodien es ļoti vēlu atgriezos mājās.

Pulkvedis, sapīcis un vienlaikus smaidošs, pašūpoja galvu.

—    Tu esi jauns, — viņš teica, — priecājies… taču esi piesardzīgs… šie nolādētie normandiešu fermeri nesaprot jokus, kad viņu īpašumos sāk nodarboties ar malu medniecību.

—    Nieki, — Armāns noteica, cenšoties pasmaidīt, — mana roka ir stingra, bet acs nekļūdīga; neuztraucieties par mani tik ļoti.

—    Bet tagad, — pulkvedis teica, — ģērbies un iesim brokastot.

Un viņš aizgāja, pilnīgi pārliecināts, ka viņa dārgais dēls aizraujas ar burvīgu normandiešu meiču ar pērļainiem zobiņiem un debeszilām actiņām.

Armāns pielika visas pūles, lai apvaldītu satraukumu un izskatītos jautrs. Bet pēc pusdienām, kad kapteinis pēc veca paraduma aizsnaudās krēslā, Armāns paņēma šauteni, uzsvilpa sunim un klusiņām izgāja no mājas. Viņš atcerējās, ka Žermēns tam teica: „Es atnākšu, iespējams, uz mežu pie jūsu mājas, ja man būs jums kādi jaunumi.

Zermēns turēja doto vārdu. Pagāja apmēram stunda kopš mūsu varonis pastaigājās pa mežu, aizmirsis par medījumu, kas aizspurdza viņam no acu priekšas, kad pēkšņi atskanēja dīvains svilpiens.

Armāns apstājās un skaidri saklausīja kādus steidzīgus soļus, zem kuriem čaukstēja sausās lapas. Pēc dažām minūtēm parādījās Žermēns. Viņš turēja rokā zīmīti no Dāmas ar melnu cimdu.

Armāns jau gribēja to izvaicāt, bet Zermēns dzestri noteica:

—    Kungs, es nevaru jums neko paziņot. Atnāciet šovakar… „šī dāma“ jums pati visu paskaidros.

Armānam nācās samierināties ar šo atbildi un gaidīt.

Viņš atgriezās mājās pulksten trijos vai četros ar tukšu mednieku somu, bet cerību pilnu sirdi, lasot un pārlasot dārgo zīmīti, kuru tam atnesa Žermēns. Ar drudžainu nepacietību viņš gaidīja, kad beidzot pienāks vakars un noliktās satikšanās stunda.

—     Uzmanies! — pulkvedis viņu vēlreiz brīdināja, redzot, ka dēls uzlēc zirgā agrāk par parasto laiku, — normandiešu fermeri ir viltīgi.

—     Nekas! — jaunais cilvēks iesmējies iesaucās, — mūsu draugs ir devies uz gadatirgu un neatgriezīsies agrāk par rītdienu.

Un Armāns aizaulekšoja.

Nakts bija tumša; mēness paslēpās aiz mākoņiem, un, ja vien ne zirga apbrīnojamais instinkts, tad Armāns noteikti būtu apmaldījies milzīgajā biezajā mežā, kuram cauri viņam nācās jāt; tumsa neļāva tam atšķirt taciņu, taču zirgam ceļš bija tik

labi zināms, ka tas aizgādāja viņu ātrāk nekā par stundu līdz taciņas malā augošajam kokam, kur sākās stāvs kritiens līdz Muitnieka jomas krastam.

Armāns jau bija gatavs nolēkt no zirga un pēc ieraduma piesiet Robroju pie koka, kad, ļoti izbrīnījies, ieraudzīja turpat piesietu otru zirgu.

Pēc minūtes viņš atšķīra cilvēku, kas sēdēja uz akmens divu soļu attālumā no koka. Sēdošais piecēlās un pienāca pie viņa.

Armāns apstājās kā zemē iemiets. Kas šim nepazīstamajam bija vajadzīgs.

Svešinieks bez ceremonijām satvēra Robroja pavadu.

—    Ko jūs vēlaties? — Armāns, pacēlis pātagu, vaicāja.

—    Es ierados jums paziņot, — Hektors Lemblēns, tas bija viņš, teica no naida drebošā balsī, — ierados jums paziņot, ka Dāma ar melnu cimdu neatnāks uz šejieni.

Armāns nodrebēja. Taču viņš nepareizi iztulkoja svešinieka vārdus.

—    Vai jūs atsūtīja viņa? — viņš satraucies vaicāja.

—    Es atnācu jums paziņot, ka viņa neatnāks, — kapteinis atkārtoja.

—    Kāpēc?

—    Tāpēc, — Hektors Lemblēns noteica, — ka es esmu tas, kas šāva uz jums vakar vakarā.

Šie vārdi Armānam daudz ko izteica.

—    Ahā! — viņš izsaucās, — es sāku saprast.

—    Ceru…

—     Varbūt jūs ieradāties, lai mani nogalinātu, — jaunais cilvēks noteica tonī, kurā jautās naids un ironija.

Un viņš ātri pasatiepa roku pie seglu somas.

—    Nomierinieties! — kapteinis teica. — Vakar es šāvu uz juma kā uz malu mednieku, kurš bija tik nepiesardzīgs un uzdrošinājās medīt svešos īpašumos.

—    Ā! — Armāns spēja tikai izsaukties, uzskatot šo salīdzinājumu par pārāk pārdrošu un nekaunīgu.

—    Šodien mēs tiekamies neitrālā teritorijā… Vai saprotat?

—    Jā, jūs mani izaicināt?

—    Pilnīgi pareizi.

—    Esmu jūsu rīcībā, kungs.

—    Šai pašā vietā rīt pulksten astoņos… Atvediet sev līdzi zobenus, bet es paņemšu savus.

—    Piekritu, — jauneklis noteica. — Ja jums ir sekundanti, tad paņemiet arī tos: man nav neviena.

—     Lieliski! — kapteinis noteica, — es atvedīšu savu sulaini, lai aiznestu nogalināto vai ievainoto. Bet liecinieki mums nav vajadzīgi.

—    Kā vēlaties, — Armāns piekrita.

Viņš paklanījās kapteinim, kurš šajā laikā atsēja sava zirga pavadu.

Armāns atgriezās pilī gluži satraukts, taču viņu satrauca nebūt ne priekšā stāvošā divkauja. Armāns bija drosmīgs, turklāt viņam bija bieži nācies cīnīties, bet dzīvību viņš pārāk augstu nevērtēja… Taču viņu baidīja Dāmas ar melnu cimdu liktenis; auksti sviedri izspiedās uz viņa pieres, un sirds sāka pukstēt straujāk.

Kas notiks ar viņu? Vai tikai to nav nogalinājis šis cilvēks neprātīgos greizsirdības uzplūdos, kura balsī jautās tikai ar pūlēm apvaldīts naids?

Kad jaunais cilvēks iejāja pils pagalmā, viņš bija bāls kā nāve.

Pretstatā savam ieradumam pulkvedis vēl nebija devies pie miera; viņš izgāja sagaidīt dčlu, kurš par to ļoti izbrīnījās.

—    Kā! — viņš iesaucās. — lr jau vienpadsmit, bet jūs vēl esat nomodā, tēvs.

—    Neraizējies, — viņš īsi atbildēja.

Patiesi, vecais vīrs bija bāls un satraukts gluži tāpat kā pats Armāns. Dēla prombūtnes laikā viņš saņēma noslēpumaino zīmīti, kas brīdināja to par priekšā stāvošo kapteiņa Hektora Lemblēna un Armāna divkauju.

—   Jūs satraucāties, tēvs? Tas ir neprāts, — jaunais cilvēks nomurmināja, cenšoties pasmaidīt.

—    Neko darīt, — pulkvedis atbildēja, — reizēm mēdz būt dīvainas priekšnojautas.

—    Sakiet labāk, maldīgas.

—    Es baidījos, ka tikai tas nolādētais fermeris tevi nenogalinātu.

—    Bet es taču jums jau teicu, ka viņš ir gadatirgū.

—    Tātad ar tevi nekas nav noticis?

—    Absolūti nekas.

—    Mazais auša, — pulkvedis izjusti teica, — mana miega stunda jau sen ir garām. Es nespēšu aizvērt acis, līdz nebūšu iedzēris veco spānieti, kuru mēs abi tik ļoti cienām.

—    Nu, tad izdzersim pudelīti! — Armāns piekrita, vēlēdamies nedaudz izklaidēties. — Es labprāt sastādīšu jums kompāniju.

Pulkvedis uzkāpa dēla istabā, pavēlējis uznest tur veca vīna pudeli; un abi, izliekoties pilnīgi vienaldzīgi, centās maldināt viens otru ar tēlotu mieru.

Pēc stundas Armāns aizgāja gulēt. Jaunais cilvēks domāja, ka viņam neizdosies aizmigt, tik liels bija viņa satraukums. Turklāt viņam agri no rīta bija jāceļas un, pirms vēl tēvs būs uzcēlies, jāizbrauc, lai neliktu pretiniekam sevi gaidīt. Taču viņš kļūdījās. Viņš vēl nepaspēja nodzēst sveci, kad sajuta, ka tam sākusies spēcīga migrēnas lēkme; viņam šķita, ka viņa gulta griežas neticamā ātrumā, un kaut kāds nezināms spēks piespieda to aizvērt acis. Un lai arī cik ļoti viņš bija noraizējies par Dāmu ar melnu cimdu, lai arī kādas pūles pielika un centās domāt tikai un vienīgi par viņu, viņš iegrima dziļā miegā.

*                     * *

Kad Armāns beidzot atvēra acis, spilgti saules stari pielēja viņa istabu.

Viņš pielēca no gultas, paraudzījās pulkstenī un skaļi iekliedzās. Bija jau gandrīz desmit.

—    Mans Dievs! — viņš iekliedzās. — Šis cilvēks uzskatīs mani par gļēvuli!

Viņš ātri saģērbās, paķēra divus zobenus, kas karājās pie sienas virs viņa gultas galvgaļa un, nemaz nesatraucoties par to, ka ar savu izskatu iedzīs savu veco tēvu neviltotās šausmās,

vienīgi un tikai savu goda jūtu vadīts, noskrēja lejā pa kāpnēm un apsegloja savu zirgu.

Dārznieks strādāja dārzā, saimniece bija virtuvē, bet cieši aizvērtie pulkveža istabas logu slēģi liecināja par to, ka tēvs vēl cieši guļ.

Armāns uzlēca zirgā, iecirta tam piešus sānos un palaida to visātrākajā galopā krauju virzienā. Bet kad viņš aizdrāzās uz turieni, pie koka jau nebija nevienas dzīvas dvēseles.

Kādu minūti Armāns pilnīgā izmisumā domāja, ka viņa pretiniekam ir apnicis gaidīt un tas atgriezies mājās. Taču pēkšņi viņš nobālēja un apstājās kā sastindzis.

Ap koku zāle bija nomīdīta, it kā šeit būtu notikusi nežēlīga cīņa, bet uz baltā akmens līdzās kokam jaunais cilvēks, sev par lielām šausmām, ievēroja dažas asins lāses.

Ar ko tad varēja cīnīties Hektors Lemblēns?

XIII

Lūk, kas notika.

Iepriekšējās dienas vakarā ap vienpadsmitiem Hektors Lemblēns atgriezās Rivinjī pilī. Dāma ar melnu cimdu jau sen bija devusies uz savu istabu, atstājot zīmīti, kuru Zermēnam vajadzēja nodot kapteinim.

Kapteinis sastapa kambarsulaini pie kamīna lielajā viesistabā, kas tur bija atlaidies ar tādu lielskunga nevērību, it kā tas tikko būtu atgriezies no ilgstošām medībām.

Pēc miljona nozušanas Zermēna parādīšanās kapteinim radīja nepatīkamu iespaidu. Bet šim cilvēkam bija zināms viņa noslēpums, un tāpēc viņš izrīkojās ar kapteini kā slepkava ar savu upuri; bailes liedza Hektoram Lemblēnam atklāti izteikt savu nepatiku pret sulaini.

Zermēns nesāka gaidīt, līdz kapteinis kaut ar vienu vienīgu vārdu izteiks viņam savu neapmierinātību par to, ka sulainis apsēdies krēslā, sildot savas kājas uz kamīna restēm gluži kā mājas saimnieks. Viņš pasniedza tam zīmīti no šķietamās ģe-

ncrāļa meitas, iesmaržinātu un rūpīgi salocītu, kuras izskats jau vien lika straujāk sisties pulkveža sirdij.

Zīmīte vēstīja:

„Jūs saprotat satraukumu, kuru es izjūtu, iedomājoties par jums draudošajām briesmām.

Man nav spēka jūs redzēt, pirms jūs neesat atgriezies pie manis kā uzvarētājs. Esmu ieslēgusies savā istabā, bet mani novēlējumi lai jūs pavada šajā grūtajā cīņā; ja vien ir taisnība, ka mīla ved uz uzvaru, tad nelaimīgais, kas mani apvainoja, gulēs pie jūsu kājām. Sadedziniet zīmīti un paļaujieties uz Dievu to Kungu.“

Šo divu rindiņu pietika, lai atgrieztu kapteinim jaunības gadu enerģiju un vīrišķību.

Zīmīti lasot, viņa augums iztaisnojās arvien staltāks un staltāks, bet skatiens meta dzirksteles; šķiet, kapteinis bija kļuvis jaunāks par gadiem desmit.

Zermēns, mūžīgais smējējs, paslepus vēroja notiekošo metamorfozi.

Kad kapteinis no prieka aizmirsa, ka istabā nav viens, un aizgāja savā līksmībā tiktāl, ka aizrautīgi noskūpstīja zīmīti un, saudzīgi to salocījis, paslēpa sev uz krūtīm, kambarsulainis nespēja noturēties un skaļi un asi iesaucās:

—     Bravo! Lieliski! Gluži kā Portsenmartēna teātrī, Denerī kunga drāmā, kas patapināta no angļu romāna. Es pats to redzēju.

Izbrīnītais un apmulsušais kapteinis pagriezās.

Zermēns turpināja:

—     Goda vārds! Man šķiet, ka mēs esam atgriezušies senajos labajos jaunākā virsnieka Lemblēna laikos. Tas ir vienkārši burvīgi!

—    Apklusti, — kapteinis viņam sirdīgi uzkliedza.

—     Ko, — Zermēns turpināja. — Ja ne es, tad kurš gan vēl cits teiks jums taisnību acīs?

Neraugoties uz to, ka kapteinis mīdījās dusmās un meta negantus skatienus, sulainis vienaldzīgi turpināja:

. — Runājot atklāti, es uzskatīju, ka jūs esat gatavs izdarīt lielas muļķības, bet tā, ko jūs izdarīsiet rīt, pārsniedz pat manus paredzējumus.

—    Par kādu muļķību tu runā?

—    Par jūsu divkauju.

—    Kā, vai tad tev tas arī ir zināms?

—    Vai tad patiesi jūs domājat, ka es, spēlējot pastkastītes lomu, neinteresējos par to ziņojumu saturu, kurus man uztic? Papīrs bija caurspīdīgs, varēja izlasīt cauri.

—    Nelietis!

—    Še tev nu! Kālab gan jūs mani apvainojat, kad es gribu dot jums padomu?

—    Padomu?

—    Jā, un turklāt vēl lielisku!

—     Runā, — kapteinis iesaucās, nespēdams ilgāk paciest sava sulaiņa nekaunīgo skatienu.

—     Mans padoms ir šāds: jūs jau sen slikti naktīs guļat… ja jūs paklausīsiet manam padomam, tad nogulēsiet rīt līdz pat vēlam rītam.

—    Tu esi jucis!

—    Nemaz.

—    Bet mana divkauja?

—     Es iesaku jums gulēt ilgāk, ņemot vērā jūsu norunāto divkauju.

—    Nē, nekad! — viņš iesaucās. — Es neieredzu šo cilvēku un gribu to nogalināt…

—    Lai sagādātu prieku „šai dāmai“, vai nav tiesa?

—    Pēc viņas pavēles.

—    Hmm!

—   Es teicu, pēc viņas pavēles, — Hektors Lemblēns atkārtoja.

—   Ā, lūk kas! Bet pagaidiet, — Zermēns turpināja, — būsim konsekventi, dārgais kungs.

—    Es esmu konsekvents.

—    Nemaz. Vai gribat nogalināt to jauno cilvēku?

—    Jā.

—    Kāpēc?

—    Tāpēc, ka es viņu neieredzu.

—    Un tāpēc, ka tā dāma viņu mīl…

—    Tu kļūdies…

—    Vai patiesi!

—    Viņa to neieredz tāpat kā es.

—    Vismaz viņa tā saka…

—    Bet tas, ko viņa saka, ir tiesa.

—    Nu, lai noliek jūsuprāt, — Zcrmēns neuzticīgi noteica. — Bet ja nu tā vietā, lai nogalinātu viņu, viņš nogalinās jūs?..

—    Nu un tad?

—    Kā, nu un tad? Tad viņš ar viņu apprecēsies.

—    O, nekad, — kapteinis iekliedzās ar naidā liesmojošām acīm.

—    Nu, to mēs vēl redzēsim!

Žermēna vārdi atstāja spēcīgu iespaidu uz kapteini. Viņš kļuva domīgs un klusēja.

—     Lieliski, — viņš beidzot noteica, — vēl viens lieks pamatojums, lai viņu nogalinātu!

Žermēns klusēja un tikai bungoja ar pirkstu pa marmora kamīnu, izklaidīgi veroties viesistabas griestos.

—    Cikos kapteinis rīt no rīta dosies uz divkaujas vietu? — viņš jautāja.

—    Tieši septiņos.

—    Vai pavēlēsiet man doties jums līdzi?

—    Protams.

—    Bet vai jūs ņemsiet līdzi ieročus?

—    Jā, pāris zobenus.

Kambarsulainis nopētīja savu saimnieku no galvas līdz kājām.

—     Agrākajos laikos jūs itin veikli rīkojāties ar ieroci, bet tagad tas, šķiet, jums ir ierūsējis… bet jūsu pretinieks ir jauns…

Kapteinis paraustīja plecus un, pagriezis Zcrmēnam muguru, aizgāja gulēt. Bet kambarsulainis viņam sekoja.

—     Es atceros, — viņš piebilda, — ka sastāvu kapteiņa kunga dienestā, un ja jau reiz kapteiņa kungs atsakās no maniem padomiem, tad viņš jau nu vismaz neatteiksies no maniem pakalpojumiem.

Žermēns palīdzēja kapteinim noģērbties, noguldīja to gultā, aizdedza naktslampiņu, nolika to uz galdiņa, nodzēsa uz kamīna stāvošās sveces un izlikās, ka grib aiziet.

—    Tu pamodināsi mani pulksten sešos, — kapteinis pavēlēja.

—    O, tas ir lieki!

—    Lieki!

—    Ja kapteiņa kungs padomās par to, ko es tam teicu, tad, esmu pārliecināts, viņš nespēs aizvērt acis visu nakti.

Pēc šīs nevainīgās piezīmes Žermēns izgāja no istabas. Taču sulainim izrādījās taisnība: Hcktors Lemblēns nevarēja aizmigt ne uz mirkli.

Žermēna runas gluži kā saindēta dunča asmens iesniedzās viņa dvēseles pašās dzīlēs. Vai tikai Dāma ar melnu cimdu vienkārši nespēlējās ar viņu, un vai patiesi viņa neieredzēja svešinieku, ar kuru viņš rit krustos zobenus.

Rītausmā Žermēns iegāja kapteiņa istabā un sastapa viņu jau apģērbušos un iegrimušu kāda papīra rakstīšanā, it kā viņš tādā veidā vēlētos pierast pie viņa dzīvībai draudošajām briesmām; kapteinis jau gribēja kaut ko pavaicāt, bet Žermēns viņam rupji atbildēja:

—    Dieva vārds, man jau ir apnicis brīdināt jūs par visu un dot padomus, kas nāk man pašam tikai par sliktu. Esmu nozvērējies vairāk neiejaukties jūsu lietās. Jūs pats gribējāt cīnīties, tad iesim ar.

—    Skaidrs, es gribu cīnīties, bet…

—    Bet ja nu sāncensis jūs nogalinās?

—    O, — kapteinis lepni pie sevis noteica, un viņa asinis sāka vārīties, izdzirdot vārdu „sāncensis“, — es biju savulaik „Zobenu draugu brālības“ loceklis, bet šīs drausmīgās brālības biedrus nav nemaz tik viegli nogalināt!

Kapteinis rūpīgi apģērbās gluži kā karavīrs, kas gatavojas kaujai. Viņš uzvilka gaiši pelēkas platās bikses un zilus svārkus un aizpogāja visas to pogas.

Tieši septiņos viņš Žermēna pavadībā izgāja no pils; sulainis nesa padusē divus zobenus. Viņi šķērsoja laukumu un devās pa taciņu, kas veda pa krauju lejup līdz divkaujas vietai.

Zermēns bija drūms un visu laiku gāja pa priekšu. Viņš, šķiet, nevēlējās izskaidroties ar savu kungu. Bet kad tiem atlika vairs tikai kādi simt soļi līdz divkaujas vietai, kuru vēl nevarēja saskatīt aiz klints izciļņa, Zermēns pagriezās un pavaicāja kapteinim:

—    Piedodiet, kapteiņa kungs, es gribētu uzdot jums jautājumu. Vai atļausiet?

—    Jautā.

—    Vai jūs uzrakstījāt testamentu?

—    Jā.

—    Kad?

—    Šorīt.

—    Tādā gadījumā, — Žermēns piezīmēja, — nav nekādas jēgas vaicāt, kas ir vienīgais mantinieks: tā ir viņa.

—    Jā.

—     O, kāda brīnišķīga un nejēdzīga lieta ir mīlestība! — Zermēns nomurmināja.

Un, redzot, ka kapteinis sarauca uzacis, viņš turpināja:

—    Bet tomēr būtu labāk, ja jūs paklausītu mani un nogalinātu šo jaunekli, citādi kādā brīnišķīgā dienā viņš vēl var kļūt par laimīgo Rivinjī pils īpašnieku.

Kapteinis kļuva zils no dusmām. Viņš gribēja kaut ko atbildēt, bet viņam aizžņaudzās kakls.

—     Mans Dievs! — Zermēns naivi piezīmēja. — Tamlīdzīgas lietas taču vienmēr ir notikušas pasaulē… un turklāt visai bieži… Pēc testamenta parasti visu novēl mīlošajai sievietei, cīnās ar to, kuram viņa devusi priekšroku; tas nogalina jūs kā aunu, tad viņš to apprecē un mierīgi apmetas jūsu mājā.

—    Ak, apklusti, apklusti, dēmon! kapteinis vārgā balsī nošņāca, — tu apmelo vistikumīgāko sievieti pasaulē.

Zermēns neatbildēja ne vārda un turpināja ceļu, svilpodams pie sevis kādu motīvu. Pēc dažām minūtēm viņi uzkāpa paaugstinājumā, no kura divsimt trīssimt soļu attālumā varēja redzēt koku, kura pakājē bija jānorisinās divkaujai.

—    Ehē! — Zermēns iesaucās. — Man šķiet, kāds sēž pie koka. Šķiet, tas ir viņš.

Kapteinis, kas bija kļuvis bāls kā palags, pēkšņi piesarka, sajūtot kā asinis pieplūst tā sirdij. Viņš pielika soli, vēloties pēc iespējas ātrāk sākt ciņu, taču Žermēns viņu apsteidza un desmit soļu attālumā no koka pēkšņi pārsteigumā sastinga.

Pie koka sēdošais nebūt nebija Armāns, bet sakumpis vecis ar sirmu bārdu; tikai viņa acīs mirdzēja spēks un drosme.

Taču tas bija pulkvedis, kas šajos trijos vai četros gados bija novecojis par kādiem desmit gadiem — pulkvedis Leons, kuru kapteinis Lemblēns nebija redzējis kopš pēdējās „Zobenu draugu brālības“ sapulces.

Kapteinis viņu sākumā nepazina un, domādams, ka pulkvedis ieradies šeit nejauši, tam vaicāja:

—    Lūdzu atvainojiet, kungs, bet vai garām šim kokam nav pagājis jauns cilvēks?

Pulkvedis piecēlās un pacēla no zemes kaut kādu zaļā sarža drānā ietītu garu un tievu priekšmetu. To ieraudzījis, Hektors Lemblēns nodrebēja; pulkvedis Leons palūkojās uz jautātāju.

Hektors Lemblēns, bijušais spožais virsnieks, laimīgais Martas de Šastenē vīrs, diemžēl arī bija stipri izmainījies. Viņa mati bija gandrīz nosirmojuši, mugura salīkusi, seja izstiepusies un ieguvusi pergamenta nokrāsu.

Viņš bija novecojis par gadiem divdesmit, un ja vien pulkvedis nebūtu saņēmis noslēpumaino zīmīti, tad bez šaubām nebūtu viņu pazinis.

Kamēr pulkvedis tā vietā, lai atbildētu, piecēlās un pacēla zemē gulošo zaļajā sarža drānā ietīto priekšmetu, kurā pieredzējusi acs tūdaļ spēja atpazīt divus zobenus, kapteinis uzmanīgi ielūkojās savā sarunasbiedrā, gluži kā būtu pārsteigts par kaut kādu attālu šķietamu līdzību.

—    Atvainojiet, — viņš jautāja, — jūs acīmredzot esat sekundants?

Pulkvedis klusējot uzmanīgi turpināja lūkoties uz Hektoru Lemblēnu.

—     Vēlreiz atvainojiet, cienījamais kungs, — kapteinis nepacietīgi iesaucās, — vai jūs nevarētu man atbildēt?

—     Šķiet, ka šie gadi mani ir stipri izmainījuši, Hcktora Lemblēna kungs, — vecis noteica klusā balsī, kura vēsais un izsmējīgais tonis samulsināja kapteini.

—    Mans Dievs! Šī balss! — tas iesaucās, atkāpies soli atpakaļ. — Bet kas tad tādā gadījumā jūs esat?

—    Cilvēks, kurš izkārtoja tavu laimi, kapteini Lemblēn, — vecis drebošā balsī atbildēja, — kurš paglāba tevi no kara tiesas un ļāva tev apprecēt mīļoto sievieti.

—    Pulkvedis! — Hektors iekliedzās, beidzot pazinis drausmīgās „Zobenu draugu brālības“ barvedi.

—    Jā, pulkvedis, kura dēlu tu esi nācis nogalināt.

Kapteinis nodrebēja.

—   Jūsu dēlu! — viņš nomurmināja. — Viņu! Cilvēku, kuru es neieredzu!

—    Ā, tu viņu neieredzi! — pulkvedis nodārdināja izsmējīgā un tai pašā laikā briesmīgā balsī. — Ā, tev ir vajadzīga viņa dzīvība! Nu, tad tu to neiegūsi… es… es, salīcis vecis, es, kuram dreb roka, bet acīs tumst, es atkal atgriezīšu savu jaunību un drosmi, lai tevi nogalinātu.

Kapteinis, galīgi apjucis, vēl nepaspēja atbildēt un lūgt vecim sniegt kādus paskaidrojumus, kad pulkvedis Leons veikli atsēja pārvalku, izrāva zobenu, nosvieda to pie Hektora Lemblēna kājām, ar īstu jaunekļa veiklību un izveicību savicināja otru zobenu, aprakstīja ar to gaisā loku un iesaucās:

—    Nu, cienījamais kungs, sāksim taču!

—    Bet pulkvedi… — Hektors nomurmināja.

—    Šeit nav nekāda pulkveža, bet ir tikai cilvēks, kurš alkst tavu asiņu, jo tu uzdrošinājies draudēt viņa dēlam, vienīgajai būtnei, ko viņš mīl šajā pasaulē.

Un tā kā kapteinis acīmredzot šaubījās pieņemt izacinājumu, pulkvedis paspēra soli uz priekšu un iesita viņam ar pātagu pa seju.

Hektors Lemblēns iekliedzās no sāpēm un kauna un satvēra zobenu, kas mētājās pie viņa kājām.

—     Ehē! — Zermēns tam iečukstēja ausī. — Jā, acīmredzot tēvam būs lemts būt kāzās un dzīvot Rivinjī pilī medību sezonas laikā.

Kambarsulainis, kas nebūt nezināja visus Dāmas ar melnu cimdu noslēpumus, nosprieda, ka pulkveža klātbūtne bija kāds viņa kundzes veikla manevra rezultāts, bet tāpēc pazemīgi nogāja malā, pie sevis nosakot:

—     Viņa katrā ziņā ir rīkojusies ļoti veikli… un arī es esmu pietiekami daudz sapūtis savam saimniekam, lai viņš zaudētu pēdējo savas aukstasinības lāsi, un viņš ļaus pretiniekam sevi caurdurt gluži kā cāli. Ak, nabaga vientiesis!

*                     * *

Žermēnam izrādījās taisnība. Viņa vārdi laupīja kapteinim pēdējo saprātu. Viņš noticēja sulaiņa zemiskajam izdomājumam par to, ka pulkveža dēla un Dāmas ar melnu cimdu starpā pastāv mīlas sakars. Kļuvis vai traks no dusmām, viņš metās uz pulkvedi, neko neievērojot savā priekšā.

Lai arī cik vecs un nespēcīgs bija pulkvedis, viņš vēl joprojām bija izveicīgs paukotājs un to nebūt nevarēja uzskatīt par niecīgu pretinieku.

Viņam vajadzēja tikai sakrustot zobenus ar Hektoru Lemblēnu, un viņš pilnīgi atguvās. Viņš mierīgi sagaidīja kapteiņa spējo spiedienu un veikli atvairīja viņa neprātīgos un veltīgi cirstos sitienus, tad pamazām to nogurdināja un, pārgājis pretuzbrukumā, brīdī, kad pretirtieks neuzmanīgi pagrieza pret viņu krūtis, viņš izstiepa roku un caurdūra savu pretinieku…

Kapteinis nokrita, nepaspējis pat iekliegties.

Taču viņš bija vēl dzīvs un lūkojās visapkārt ar izklaidīgu skatienu, bet no mutes tam izšļācās asins strūkla.

Žermēns metās pie sava saimnieka, pacēla to un nosēdināja uz tā paša akmens, uz kura bija sēdējis pulkvedis.

Veča zobens vēl arvien palika ienaidnieka rētā. Viņš skatījās uz savu upuri tik uzmanīgi kā ķirurgs un čukstus teica Žermēnam, kurš grasījās izvilkt zobenu:

—     Šis cilvēks drīz nomirs; bet ja neizvilksiet zobenu, tad viņš vēl var nodzīvot dažas stundas. Aiznesiet viņu, runāt viņš vairs nespēj, bet, ja tas būs nepieciešams, tad vēl varēs paziņot savu pēdējo gribu rakstiski.

Un vecis, kas bija uz dažām minūtēm pārvērties par agrāko nepielūdzamo pulkvedi Leonu, pacēla pretinieka zobenu, iebāza to atpakaļ pārvalkā un mierīgi devās uz savu villu, cerot ieraudzīt savu dēlu vēl iegrimušu dziļā miegā, kurā tas iemiga pēc tam, kad viņš vakar vīnā tik veikli piejauca klāt miega zāles.

Taču pulkvedis kļūdījās. Kad viņš atgriezās villā, Armāna tur jau nebija. Jaunais cilvēks, lai ātrāk nokļūtu divkaujas vietā, bija devies cauri mežam, tai laikā, kad viņa tēvs atgriezās mājup pa citu ceļu…

*                     * *

Žermēns pa to laiku nesa uz Rivinjī pili savu mirstošo saimnieku.

XIV

Tai rītā majors Arlevs un Dāma ar melnu cimdu staigāja šurpu turpu pa Rivinjī pils laukumu.

Jaunā sieviete, pielikusi rokas pie acīm, lai izsargātos no saules, nepacietīgi ielūkojās tālē balojošajā taciņā, kas vijās gar kraujas malu; pa šo pašu taciņu pirms dažām stundām kapteinis Zermēna pavadībā bija devies uz divkauju.

—    Kāpēc nekas nav redzams? — viņa jautāja.

—    Kas to lai zina? — pulkvedis iebilda. — Armāns, iespējams, ieradās uz divkauju!

—     O, es galvoju par pretējo! Šis cilvēks, kuram dzīvē ir tikai viena īstena aizraušanās — dēls, spēs aizkavēt šo divkauju.

—    Es kaut kā ne pārāk labi visu saprotu, — kapteinis noteica.

—     Jūs nesaprotat, kāpēc es, liekot kapteinim izsaukt šo jaunekli uz divkauju, iekārtoju tā, lai viņš nevarētu uz to ierasties? Viens no diviem: vai nu pulkvedis to iespundēs, iedevis tam kādas miega zāles, un mierīgi to sargās, vai, vecāku lepnuma un mīlas jūtu uzplūdos, kamēr dēls gulēs, aizmirsis, ka

laiks prasa savu, ieradīsies uz divkauju viņa vietā. Pirmajā gadījumā kapteinis ieradīsies šurp izmisis un nikns, jo nezina ne Armāna vārdu, ne viņa dzīves vietu. Šajā gadījumā, — viņa piebilda, — es izdomāju stāstu, kuru man it kā izstāstījis Žermēns; šis stāsts saistās ar dažiem šajā pilī notikušajiem notikumiem. Ja kapteinis, neraugoties uz savu vājumu, gara pagrimumu un sirdsapziņas mokām izturēs šo pēdējo triecienu, es teikšu, ka es viņu pametu.

—    Bet otrā gadījumā? — majors Arlcvs vaicāja.

—   Ja pulkvedis cīnīsies dēla vietā, tad viens no viņiem neizbēgami ies bojā. Jums zināms, ka viņiem abiem nenāktu par ļaunu izpirkt savus grēkus. Ja pulkvedis nogalinās Hektoru Lemblēnu, tad Dievs, kura ierocis es esmu, izrādīs kapteinim lielu žēlastību, atbrīvojot to no turpmākajām ciešanām.

—    Bet ja viņš nogalinās pulkvedi?

—    Tādā gadījumā Armāns pēc dažām stundām ieradīsies šeit, lai atriebtu savu tēvu… Un tad, — viņa, pasmaidot savu noslēpumaino un ļauno smaidu, piebilda, — es parūpēšos par šīs cīņas iznākumu.

Pateikusi pēdējos vārdus, Dāma ar melnu cimdu iekliegusies pastiepa roku taciņas virzienā.

—    Skatieties! — viņa iesaucās. — Skatieties! Jums ir laba redze: man šķiet, ka tie ir viņi.

Majors palūkojās norādītājā virzienā.

—    Es redzu tikai vienu cilvēku, — viņš teica, — bet viņš, kā man šķiet, nes kaut kādu smagumu.

—     Ak, ja nu viņš ir nogalināts, — viņa noteica, — tad Žermēns nes viņa līķi!

Viņa iegāja pilī un pēc mirkļa iznāca uz laukuma ar tālskati rokā.

—    Jā, tas patiesi ir Zermēns, — viņa apstiprināja, — Žermēns, kurš nes līķi vai vismaz katrā ziņā smagi ievainotu cilvēku.

Viņas lūpas izliecās ļaunā smaidā.

—   Ja viņš ir tikai ievainots, — viņa domīgi noteica, — tad es apņemos sagādāt viņam drausmīgu agoniju.

Jaunā sieviete un majors nepacietīgi gaidīja Žermēnu.

Drīz vien tas parādījās laukumā. Viņš patiesi nesa uz pleciem mirstošo kapteini, kuram nepārstājot no mutes tecēja asinis, bet no rētas tikai sūcās nedaudzas lāses; taču viņš nebija zaudējis samaņu un lūkojās visapkārt ar skatienu, kurā atspoguļojās nebeidzamas ciešanas.

Dāma ar melnu cimdu piešķīra savai sejai satraukuma pilnu izteiksmi; majors palīdzēja Zermēnam ienest ievainoto pilī.

Žermēns jau gribēja doties uz sava saimnieka istabu.

—    Nē, nē, — Dāma ar melnu cimdu viņu atturēja, — nevis uz turieni, bet šurp!

Viņa atvēra melni drapētās durvis, kur pati bija tagad apmetusies un kur nomira Marta de Šastenē, bijusi baronese de Flāra-Rivinjī.

Ievainoto nolika uz platas gultas ar vītām kolonnām gar sāniem, jo zobens bija caurdūris viņa ķermeni; Žermēns, izpildot pulkveža norādījumu, ieteica to neizvilkt.

Tad majors Arlcvs — cilvēks, kas kaut ko saprata no ķirurģijas, uzmanīgi izmeklēja kapteini, aplūkoja ievainojumu un, pieliecies pie Dāmas ar melnu cimdu, nočukstēja:

—    Ja izraut zobenu, viņš nomirs tūdaļ pat.

—    Bet ja neaiztikt?

—    Viņš var nodzīvot līdz vakaram.

—    Vai viņš zaudēs samaņu?

—    Nē.

Viņa atgāja no gultas, pavedot Žcrmēnu malā, un pusbalsī izteica viņam kaut kādas pavēles. Žermēns izgāja.

Pa to laiku majors sagatavoja ievainotajam dzeramo, un kapteinis alkatīgi iedzēra dažus malkus. Tad jaunā sieviete un grāfs Arlevs apsēdās pie gultas galvgaļa un neteica ne vārda.

Nelaimīgais kapteinis pielika milzu pūles, cenšoties parunāt, taču tas viņam neizdevās; viņa acīs, kas bija pievērstas jaunajai sievietei, atspoguļojās tik mīlas pilna un bezcerīga izteiksme, kuru nav iespējams aprakstīt. Tas bija grēcinieka skatiens, kurš ieraudzījis paradīzi, kurp tam diemžēl ceļš ir slēgts.

—     Ak, nabaga kapteinis, — Dāma ar melnu cimdu teica, palūkojoties uz viņu ar aukstu skatienu, kas jau ne vienu reizi vien bija biedējis mirēju, — man šonakt bija tāda nojauta.

Ievainotais pakustējās.

Viņa turpināja:

—     Man parādījās jūsu sieva… kā iepriekš, baltā kleitā ar rētu uz kakla.

Izdzirdis šos vārdus, ievainotais neprātīgās šausmās, šķiet, gribēja uzslieties un ierunāties. Bet tobrīd blakusistabā atskanēja troksnis, varēja dzirdēt skaļus steidzīgus soļus un Žermēna balsi:

—    Kungs, kurp jūs ejat, kurp jūs ejat?

—     Es gribu redzēt, — kāda balss atbildēja, — cilvēku, kurš izsauca mani uz divkauju… Es nokavēju uz to… bet ne jau savas vainas dēļ… Un, lūk, cs atnācu… lai cīnītos…

—    Tas ir Armāns, — Dāma ar melnu cimdu piebilda, padodot zīmi majoram Arlevam, kurš nekavējoties izgāja, atstājot durvis pusatvērtas, protams, ar nolūku, lai visa saruna sasniegtu ievainotā dzirdi.

Patiesi, tas bija Armāns, kurš, nesastapis nevienu nozieguma vietā un nesaprotot, no kurienes radušās asinis uz akmens, skriešus bija meties uz Rivinjī pili un pašlaik centās atvilkt elpu.

Izdzirdot jaunā cilvēka balsi, kapteiņa jau tā ciešanu pilnā seja krampjaini savilkās, viņš vēlreiz centās piecelties, taču nesekmīgi.

Žermēns tostarp blakusistabā turpināja sarunu:

—    Kungs, es nevaru jūs ielaist… tas nav iespējams.

—    C), es iešu, cs iešu, es jums saku, ka iešu.

Jaunais cilvēks acīmredzot metās pie durvīm, cenšoties atgrūst Žcrmēnu, kurš saķēra to aiz rokas. Pēkšņi uz sliekšņa parādījās majors.

—    Nenāciet šeit, dārgais kungs, nenāciet, viņš apturēja Armānu.

—    Bet viņš uzskatīs mani par gļēvuli! — Armāns kliedza.

—    Labi, — Žermēns izsmējīgi noteica, — ja nevēlaties mani uzklausīt, tad es jums teikšu, ka krietns cilvēks nemaz necīnītos ar to, kuru jūs meklējat.

Šie vārdi sasniedza ievainoto, un Dāmas ar melnu cimdu lūpās parādījās smaids, kas izbiedēja kapteini vēl vairāk par

Žermēna vārdiem. Viņa smadzenēs atspīdēja kāda neskaidra gaisma…

Viņš saprata, ka visu šo divu nedēļu laikā ir bijis galvenā persona un līdz ar to arī tās asiņainās traģēdijas upuris, kurai vajadzēja vainagoties ar viņa nāvi. Šīs, viņa izmisīgi mīlētās sievietes smaids viņam to tagad atklāja.

Tostarp saruna blakusistabā turpinājās, un majors Arlevs skaļā balsī, kas raksturīga visiem labsirdīgiem večukiem, Armānam teica:

—     Uzklausiet sākumā viņu, cienījamais kungs, uzklausiet, bet tad ejiet iekšā.

—     Labi! — jaunais cilvēks piekrita, neko īsti tā arī nesaprazdams. — Es jūs klausos.

Žermēns turpināja:

—    Vai jūs zināt, kas ir šis cilvēks, ar kuru jums bija jācīnās?

—    Nē, — Armāns atbildēja.

—    Tas ir kapteinis Hektors Lemblēns, Martas de Šastenē kundzes, šīs muižas bijušā īpašnieka barona de Rivinjī atraitnes otrais vīrs.

—    Kāda man gar to visu daļa?

—    O, pagaidiet!..

Žermēns kādu brīdi paklusēja. Tad turpināja:

—    Kungs, es biju kapteiņa kambarsulainis un iestājos viņa dienestā pirms diviem gadiem. Kapteinis neprātīgi mīlēja savu sievu, bet viņa sieva burtiski to dievināja. Viņi dzīvoja kā divi balodīši, bet tā kā Lemblēnas kundze mantoja sava pirmā vīra īpašumu, kas bija drausmīgi bagāts, tad jums kļūs skaidrs, kādā veidā viņam pašlaik ir divi tūkstoši liels gada ienākums.

—    Tālāk? — Armāns nepacietīgi noteica.

—    Pirms kādiem piecpadsmit mēnešiem kapteinis reiz nokrita no zirga, sasita sev pieri, un viņu noasiņojušu un bez samaņas atnesa uz pili. Naktī viņam sākās murgi. De Rivinjī kundze viņu kopa. Kad es no rīta iegāju viņa istabā, kundze bija ārkārtīgi satraukta. Acīmredzot kapteinis murgu laikā bija izteicis kādu drausmīgu noslēpumu…

Žermēns apstājās, ievērojis, ka pulkveža dēls ar interesi uzklausa viņa stāstu. Bet blakusistabā Dāma ar melnu cimdu gluži kā inkvizitors lūkojās uz kapteini, kura zobi bailēs klabēja; drausmīgās fiziskās ciešanas, šķiet, pārmāca vēl drausmīgākas morālās mokas.

Žermēns turpināja.

—    Kopš tās dienas kundzi, kas pirms tam bija vislaimīgākā sieviete pasaulē, pārņēma neizdziedināmas skumjas. Velti kapteinis, kura veselības stāvoklis strauji uzlabojās, izvaicāja viņu par tās skumju cēloni, velti apbēra to ar glāstiem — viņa atteicās no viņa mīlas izpausmēm un saglabāja naidpilnu klusēšanu.

Pēc kādiem diviem mēnešiem kapteinis aizbrauca uz nedēļu uz Parīzi. Viņa prombūtnes laikā kundze pārmeklēja visas viņa rakstāmgalda atvilktnes, kuras tas vienmēr centīgi aizslēdza; viņa pavēlēja man uzlauzt slēdzenes. Galda atvilktnēs glabājās papīri.

Kungs atgriezās tieši tajā pašā vakarā. Kundze ātri aizgāja gulēt, jo teica, ka ir slima. Kapteinis iegāja viņas istabā un apstulba no šausmām, tik bāla un nomocīta viņa izskatījās. Es stāvēju viņam aiz muguras, taču viņa ar pavēlniecisku žestu lika visiem iziet un teica vīram: „Man ar jums jāaprunājas, kapteini…“

—    Velns parāvis! — Zermēns vientiesīgi turpināja, — kalpi vienmēr ir ziņkārīgi; es ieslīdēju istabmeitas kambarī, no kurienes visu varēju redzēt un dzirdēt. Lūk, kas notika. Lemblēna kundze uzmeta savam vīram iznīcinošu skatienu un teica:

„Kapteini, es ārkārtīgi brīnos, kā gan jūs spējāt vismaz vienu nakti mierīgi gulēt šajā pilī… Pils piederēja manam nelaiķa vīram, ģenerālim, kuru jūs likāt nogalināt pirms pieciem gadiem Marseļā, lai varētu mani apprecēt un tādā veidā mantot visu šo īpašumu .“

Kapteinis iekliedzās.

„O, — viņa iebilda, — nenoliedziet neko! Jau pirms diviem mēnešiem, pēc jūsu nelaimīgā kritiena no zirga, jūs murgos izpļāpājāties par savu noziegumu, taču es vēl joprojām šaubījos un neticēju. Bet tagad man ir pierādījumi. Lūk tie…

Un viņa nometa pie kapteiņa kājām vēstuļu saini, paraugoties uz kuru, kapteinis nobālēja. Viņš metās ceļos, lūdzot tai piedošanu, taču viņa riebumā to atgrūda un teica: „Kapteini, rit es aizeju uz klosteri, lai nekad jūs vairāk neredzētu. Jums ir jāsaprot, ka es nespēju dzīvot ar slepkavu. Pēc laulību kontrakta es nodevu jums visu savu īpašumu, taču tagad es nedrīkstu pieļaut, lai jūs ar to rīkotos. Mans īpašums ir jāizdala nabagiem…

Kapteinis apjucis viņā klausījās.

„Izvēlieties, — viņa turpināja, — vai nu nekavējoties uzrakstiet formālu atteikumu no tiesībām, kuras jūs esat ieguvis šī laulību kontrakta rezultātā, un aizbrauciet rīt prom no šī nama, lai nekad vairs šeit neatgrieztos, vai arī es ziņošu karaliskajam prokuroram par slepkavību.“

Kapteinis nodrebēja, paņēma spalvu, uz kuru tam pavēlnieciski norādīja kundze, un uzrakstīja atteikumu. Tad viņš, absolūti izmisis, izgāja no istabas un atgriezās pilī tikai vēlu naktī.

Žermēns vēlreiz apklusa.

Dāma. ar melnu cimdu nenovērsa no kapteiņa savu atriebē degošo skatienu; viņa agonija bija drausmīga, jo viņš saglabāja pilnīgu prāta skaidrību un līdz pat pēdējam vārdam dzirdēja sava līdzzinātāja teikto.

Dāma ar melnu cimdu viņam čukstus vaicāja:

—    Vai tas viss ir tiesa, kapteini?

Hektors Lemblēns neprātā kodīja spilvenu, uz kura atdusējās viņa galva.

*                     * #

Žermēns turpināja:

—     Nākošā rītā mēs pēkšņi izdzirdējām, ka kapteinis rūgti un izmisīgi raud. Viņš mums paziņoja, ka kundze ir pēkšņi mirusi…

—     Taču, — Žermēns turpināja, — lieta tā, ka viņš pats to nožņaudza. Nabaga sieviete aizstāvējās veselas divas stundas, izmisīgi pretojoties, ķeroties aiz gultas, aizkariem un kožot rokas, kuras to žņaudza… Taču viņš to pieveica, tādā veidā viņam

radās iespēja iznīcināt savu atteikumu no īpašuma, kuru tas bija uzrakstījis pirms dažām stundām…

—    Tad lūk, — Žermēns secināja, uzrunājot jauno cilvēku, — ar ko jūs gribējāt cīnīties.

—   Ak, šausmas! — Armāns nočukstēja.

*                     * *

Tiklīdz Žermēns pabeidza šo drūmās drāmas atstāstu, Dāma ar melnu cimdu pieliecās pie bālā, no kauna trīcošā un ciešanu pārņemtā kapteiņa:

—    Bet tagad, kapteini Hektor Lemblēn, — viņa teica, — pienākusi mana kārta tev paziņot, kā atriebīgā roka novedusi tevi šīs debesu taisnās tiesas priekšā… Skaties… skaties uz mani!..

Viņš palūkojās uz viņu, un viņa sejā, kurā jau bija iegūlis tuvās nāves zīmogs, atspoguļojās vēl lielākas šausmas.

—     Kapteini Lemblēn, — viņa turpināja, — jau sen man tas viss bija zināms. Viss, kas šeit notika: tavas bailes, mokas, izmisums, neprātīgās cerības, viss līdz pēdējiem sīkumiem, par kuriem pastāstīja tavs līdzzinātājs, līdz pēdējam liktenīgajam zobena cirtienam, — tas viss ir manu roku darbs.

Un kad kapteiņa asinīm pielijušais mirstošā cilvēka skatiens pavērās uz atriebēju, un viņš it kā jautāja, kas ir šī drausmīgā viņa vajātāja un mocītāja, viņa pacēla savu roku ar melnu cimdu.

—    Es vakar teicu, ka glabāju uz šīs rokas tā cilvēka asins traipus, kuru vienīgo kādreiz mīlēju… un šīs asinis, — viņa klusi piebilda, — tu biji viens no tiem, kas tās izlēja!

Viņa pieliecās pie kapteiņa vēl tuvāk un turpināja:

—    Es nebūt neesmu ģenerāļa dc Rivinjī meita, šīs meitas nekad nav bijis, es esmu…

Viņa piekļāvās ar lūpām pie mirstošā auss un nočukstēja vārdu, kuru neviens nespēja saklausīt, pat, iespējams, pats kapteinis. Mirstošā kapteiņa seja krampjaini savilkās, un viņa acis šausmās lūkojās uz Dāmu ar melnu cimdu…

Tad noslēpumainā atriebēja satvēra zobenu un izvilka to no rētas; no kapteiņa krūtim izlauzās drausmīgs kliedziens, un viņš izlaida garu…

*                      * *

Izdzirduši šo kliedzienu, atskrēja divi cilvēki un, šausmās sastinguši, apstājās uz sliekšņa. Tie bija majors Arlevs un Armāns.

Dāma ar melnu cimdu, bāla un drausmi majestātiska stāvēja, uzlikusi roku uz vēl neatdzisušā līķa, uz tās sirds, kura pārstāja pukstēt, pateicoties viņai.

Viņas izskats tik ļoti satrieca un pārsteidza iemīlējušos jaunekli, ka viņš atkāpās līdz pašām durvīm.

Viņa to ievēroja un paspēra tam soli pretī.

—    Jaunais cilvēk, — viņa teica, — es taču jums jau stāstīju, ka mana dzīve ir drausmīgu noslēpumu pilna; necentieties tajā ielauzties un nesekojiet man vairāk.

Viņš gribēja iebilst vai varbūt mesties pie viņas kājām, taču atvērās durvis un uz sliekšņa parādījās jauna persona.

Tā bija sieviete, jauna un brīnišķīga, kas bija bez apstājas nobraukusi divdesmit piecas ljē pasta karietē un ieradusies šeit bāla no bailēm, ar naidā degošām acīm. Šī sieviete, ievērojusi Armānu, metās tam klāt, it kā vēloties ar savu augumu aizstāvēt to pret Dāmu ar melnu cimdu…

Atriebēja pakāpās soli atpakaļ…

Un abas sievietes, kas līdz šim vēl nebija tikušās, nomērīja viena otru ar skatienu, gluži kā divi pretinieki cīņas laukā.

—    Kas jūs esat, kundze? — Dāma ar melnu cimdu augstprātīgi vaicāja.

—    Mani sauc Fūlmcna, — ienākusī atbildēja.

—    A! Zinu… man par jums stāstīja.

Un Dāma ar melnu cimdu paņēma Fūlmenu aiz rokas, pieveda pie gultas, kurā gulēja kapteiņa līķis, un klusi tai teica:

—    Ja vien jūs mīlat šo jauno cilvēku, ja vien jūs to paliesi mīlat, tad vediet, vediet to prom no manis! Lai viņš nekad vairs netrāpās man ceļā! Neizaiciniet likteni… un jo īpaši ne

centieties uzzināt, kas es esmu… Man nav dzimtenes, nav nekā dārga… sirdī mīt vienīgi viens mirušais.

Un redzot, ka Fūlmcna nodrebēja, viņa piebilda:

—   Mana misija vēl nav beigusies… Necentieties stāties man ceļā… Jūs tiksiet pieveikta…

—    To mēs vēl redzēsim! — Fūlmena lepni iesaucās.

Viņa satvēra aiz rokas jauno cilvēku un piespieda to viņai

sekot.

Uz viesistabas sliekšņa viņa apstājās un pagriezās pret sāncensi, un abas sievietes apmainījās ar skatieniem, kas krustojās kā divi zobeni.

Karš bija pieteikts!

XV

Reiz vakarā Fūlmena uzturējās savā mazajā burvīgajā namiņā Malerba ielā, Elizejas laukos. Viņa stāvēja, atbalstījusies pret savas guļamistabas balkona margām, ar skalu pret dārzu.

Tuvojās nakts, brīnumjauka, zvaigžņota un klusa, puķu aromātu pārpilna pavasara nakts.

Jaunā sieviete ar baudu ieelpoja svaigo nakts gaisu.

Māja un dārzs bija iegrimuši pilnīgā mierā. Viņas dzirde uztvēra tālo ekipāžu trroksni, kas brauca cauri Senžcrmēnas mežam vai pa galveno Elizejas lauku aleju.

Šis klusums Fūlmenai patika; vientulība, kurā viņa pašlaik dzīvoja, kļuva tai par ierastu lietu, Fūlmena bija bāla un skumja, un it visi, kas agrāk bija redzējuši šo jautro horeogrāfijas mākslas valdnieci, viņu tagad pazina tikai ar grūtībām. Jau trīs mēnešus Fūlmena dzīvoja viena, izvairoties no sabiedrības, neuzņemot nevienu no paziņām un gandrīz nemaz neiznākot no mājas.

Iespējams, ka lasītājs jau ir nopratis šīs metamorfozes cēloni. Ak jūs, drosmīgās un jautrās kurtizānes, jūs, kas izsmej un nicina iemīlējušos cilvēkus, jūs, kas ar lepnu pārākuma smaidu paziņo, ka jūsu sirdis vēl nekad nav skārusi mīlas lics-

ma; agri vai vēlu mila aizskar arī jūs ar savu spārnu: un tai dienā jūs būsiet uzvarētas! Jūs, ļaunuma eņģeļi, tai stundā, kad mīlas stars jums atklāj debesu stūrīti, jūs kļūstat skumji un domīgi, gluži kā ļaunais gars, kad tas tiek padzīts no paradīzes mājokļa.

Kopš Fūlmena iemīlēja Armānu, visa Parīze bija neizpratnē, kas ar viņu noticis, taču nevienam neizdevās to noskaidrot. Veselu mēnesi viņas paziņas pēc kārtas zvanīja pie mazā namiņa durvīm, taču neviens tos neuzņēma.

—    Kundzes nav mājās, — vecais uzticīgais vārtu sargs atbildēja, jo bija labi iegaumējis uzdoto.

—    Bet… kur gan viņa ir?

—    Itālijā.

—    Vai jau sen?

—    Kādu mēnesi.

Tic bija meli. Fūlmena nebija atstājusi Parīzi, vismaz pēc savas atgriešanās no Normandijas. Viņa atgriezās no turienes naktī, stundā, kad pēdējā ekipāža jau bija aizbraukusi no meža un Elizejas lauki kļuva tumši. No pasta karietes līdz ar viņu izkāpa vēl divi cilvēki.

Viens no atbraucējiem, vecais vīrs, kā jau lasītājs, protams, to ir nopratis, bija pulkvedis Leons, otrs — viņa dēls Armāns.

Armāns bija kļuvis par nevarīgu bijušā jaunekļa ēnu: bāls, vājš, ar izdzisušu skatienu, izklaidīgu smaidu sejā. Pulkvedis, kas jau pirms tam bija nosirmojis, šķita novecojis vēl par kādiem gadiem desmit kopš savas pēdējās divkaujas ar kapteini Lemblēnu.

Kad pasta kariete piebrauca pie mājas, Malcrba iela bija pilnīgi tukša. Neviens neredzēja, kā Fūlmena atgriezās divu vīriešu pavadībā, neviens neredzēja, ka viņa izietu no mājas nākošajās dienās. Parīzei — ar to mēs šeit domājam tās eleganto un dzīvi baudošo daļu — Fūlmena bija pazudusi bez pēdām, mirusi augstākajai sabiedrībai, un par viņu jau pat pārstāja interesēties.

Taču gandrīz katru vakaru starp pulksten desmitiem un vienpadsmitiem retie gājēji, kas pastaigājās pa bulvāri, varēja redzēt, kā pa nama vārtiem izbrauca zema kariete. Tā ātri ri

poja pa Pasi ielu un apstājās Pompa ielā pie skaistas mājiņas vārtiem, kurā dzīvoja pulkvedis Leons.

Jaunā sieviete izkāpa no karietes. Tā bija Fūlmena. Viņa ienāca mājā, uzturējās tur apmēram stundu, bet tad aizbrauca, gandrīz vienmēr dziļu skumju pārņemta, piespiedusi pie acīm kabatlakatiņu. Kas gan īsti notika šajā mājiņā?

Tovakar, kad jaunā sieviete, bāla un skumja, baudīja pavasara gaisu pie savas guļamistabas loga, atgadījums, kuru viņa nekādi nespēja paredzēt, pēkšņi izrāva viņu no sapņu pasaules un pārtrauca viņas dzīves šķietami monotono ritmu. Šim notikumam bija liela nozīme dejotājas dzīvē, un, pateicoties tam, viņai bija lemts atkal atgriezties augstākajā sabiedrībā, kuru tā bija labprātīgi pametusi.

Taču šis notikums bija ārkārtigi parasts, viens no tiem, kas Parizē atgadās ik dienas. Saskrējās divas karietes. Zemu karieti, kurā bija iejūgts straujš zirgs, apgāza un salauza pajūgs, kādu izmanto zirgu tirgotāji, lai iebrauktu jaunus zirgus.

Kučieris, kas vadīja divus neiebrauktus zirgus, nespēja tos savaldīt; ietriecoties pretimbraucošajā karietē, viņš salauza tai kreiso riteni.

Mazajā karietē sēdēja jauna sieviete, kas tobrīd izbijusies atvēra durtiņas un ļoti nepiesardzīgi, kā jau tas parasti notiek tamlīdzīgos gadījumos, izlēca no karietes. Pēc mirkļa viņu pacēla visu vienās asinīs un bez samaņas.

Ši aina norisinājās tieši Fūlmenas mājas logu priekšā. Vecais kalps, kas dejotājas mājā izpildīja arī kambarsulaiņa un pārvaldnieka pienākumus, tieši tobrīd atradās pie parādes durvīm un kopā ar vārtu sargu pacēla jauno sievieti.

Bulvāris bija gandrīz tukšs. Zirgs turpināja drāzties uz priekšu, un kariete nozuda aiz stūra vēl pirms kučieris spēja savaldīt zirgus.

Sulainis un vārtu sargs nešaubījās ne mirkli… Viņi pacēla jauno sievieti, kas neizrādīja nekādas dzīvības pazīmes, un ienesa nama apakšstāvā.

Izdzirdusi troksni, ienāca Fūlmena. Viņai pietika tikai ar da/.iem kalpu vārdiem, lai saprastu, kas šeit noticis. Dejotāja aizmirsa, ka Parīzei viņa vairāk neeksistē.

r

—     Ātrāk, — viņa pavēlēja, — skrieniet pēc ārsta… pēc mana ārsta, doktora A…, kurš dzīvo netālu no šejienes.

Fūlmena, paklausot savai labajai sirdij, pati izģērba jauno sievieti, pārgrieza viņas kleitas piesprādzēs un lika aiznest to uz savu guļamistabu, kur cietušo nolika uz gultas.

Tad viņa centās atgriezt to pie samaņas, deva tai ostīt Sāli un ierīvēja viņas deniņus ar etiķi. Taču jaunā sieviete neatvēra acis. Nācās gaidīt ārstu. Par laimi viņš tobrīd bija mājās.

Ārsts ieradās nekavējoties, ļoti izbrīnījās, ka redz Fūlmenu. Bet viņa pielika pirkstu pie lūpām.

—    Jūs mani neesat redzējis, — viņa teica, — neaizmirstiet to, doktor.

Doktors izmeklēja samaņu zaudējušo sievieti, nolaida tai asinis, un viņa atguva samaņu. Viņš neatklāja nekādus nopietnus savainojumus, bet paziņoja, ka tas dvēseliskais satricinājums, kuru viņa ir pārdzīvojusi, var izsaukt spēcīgu drudzi, un tāpēc ir ļoti bīstami viņu vest mājās jau šovakar. Turklāt zirgs to bija vilcis kādu gabalu pa trotuāru un pārsitis viņai pieri, tāpēc viņā nevarēja rādīties atklātībā ātrāk kā pēc astoņām desmit dienām.

Ievainotā, lai gan atvēra acis, taču vēl nespēja parunāt, un doktors ar rokas mājienu palūdza, lai viņa necenšas to darīt.

—     Nomierinieties, kundze, — Fūlmena teica, — jūs šeit esat drošībā, pie draugiem…

Jaunā dāma, burvīga divdesmit septiņus gadus veca gaišmate, pārsteigta lūkojās visapkārt, it kā jautājot, kā gan viņa varēja šeit nokļūt šajā viņai absolūti svešajā vielā.

Fūlmcnas guļamistabā, kā jau to viegli var noprast, bija īsts izsmalcinātības un artistiskās gaumes šedevrs. Katra lietiņa, katrs dekorācijas sīkums liecināja par saimnieces labo gaumi. Šis iekārtojums piesaistīja jaunās sievietes uzmanību.

„Kur gan es īsti atrodos?“ — viņa sev domās vaicāja, aplūkojot lietas sev visapkārt, doktoru un Fūlmenu.

Neraugoties uz dvēseles ciešanām un bālajiem vaigiem, Fūlmena vēl joprojām saglabāja savu majestātisko skaistumu, brīnumdaiļos sejas vaibstus, gudro un enerģisko sejas izteiksmi,

kas valdzināja pat sievietes. Viņa apsēdās pie svešinieces gultas galvgaļa un pavaicāja:

—     Jūs man atļausiet, kundze, atvērt piezīmju grāmatiņu, kas izkrita no jūsu kabatas, kad jūs izģērba? Varbūt es atradīšu tur vizītkartes, un man radīsies iespēja paziņot uz jūsu mājām, ka jūs esat šeit…

Jaunā sieviete centās ierunāties.

Fūlmena ar žestu un smaidu lūdza viņai to nedarīt. Viņa paņēma grāmatiņu un to atvēra.

Patiesi, tur atradās vizītkartes, uz kurām bija nodrukāts:

Grāfiene d’Astī Madclēna ielā, 15

Fūlmena piezvanīja.

—     Ejiet, — viņa pavēlēja sulainim, — uz Madelēna ielu un pavaicājiet… — viņa pagriezās pret sulaini, — grāfu d’Astī… Sakiet viņam…

Taču jaunā sieviete, pielikusi milzu pūles, pārtrauca Fūlmenu ar vārdiem:

—    Mans vīrs ir aizbraucis… Es šeit esmu viena, ar kučieri, izbraukuma sulaini un istabeni. Nav nekādas jēgas tos brīdināt.

Dejotāja piekrītoši pamāja un atkal apsēdās pie viņas gultas galvgaļa.

Ārsts izrakstīja slimniecei sāpes nomierinošas zāles un aizgāja. Kad Fūlmena viņu pavadīja, viņš tai vaicāja:

—    Kā, vai tad jūs esat Parīzē?

—    Manis šeit nav pat priekš jums, dārgo doktor, — Fūlmena atbildēja ar rūgtu smaidu sejā.

—    Oho! — doktors novilka, veroties uz viņu ar dziļdomīgu tāda cilvēka skatienu, kas pieradis meklēt fizisko ciešanu garīgos cēloņus.

Fūlmena nolaida skatienu un nosarka.

—     Mana mīļā, — doktors ar smaidu noteica, — jūs taču neesat viņu šeit noslēpusi?

—    Kas vēl? — Fūlmena jautāja. — Par ko jūs runājat?

—    Par viņu.

Viņa pacentās iesmietics.

—    Nesaprotu, — viņa teica un paraustīja plecus,

—    Būtu ļoti žēl, — doktors turpināja, — ja tāda burvīga persona, kā jūs, kādā jaukā dienā iemīlētos un kā krītoša zvaigzne nozustu no augstāko aprindu apvāršņa… ieslēgtos divatā ar savu izredzēto…

—    Doktor, — Fūlmena nopietni piebilda, — šeit nav tā, kuru jūs saucat par manu izredzēto. Es esmu viena un nevēlos nevienu redzēt.

Dejotājas balss, kad viņa to pateica, bija tik skumju pilna, ka doktors klusējot paspieda viņai roku un aizgāja. Viņš saprata, ka Fūlmena gribēja saglabāt noslēpumu.

Dejotāja atgriezās pie grāfienes d’Astī, kurai bija sācies drudzis, un tā nespēja runāt.

Fūlmena aizsūtīja sulaini uz cietušās māju paziņot, lai viņi negaida saimnieces atgriešanos. Tad viņa jau bija sagatavojusies pavadīt nakti pie slimnieces, izjūtot to pašu prieku, kādu sniedz jebkurš, pat nejaušs satraukums cilvēkiem, kuru dzīve ir tik skumja un bezcerīga, kāda tā bija kļuvusi Fūlmenai. Taču liktenis bija lēmis savādāk.

Kad bija jau pulksten deviņi, Fūlmena izdzirda, kā pie viņas mājas vārtiem apstājās kariete. Sākumā viņa iedomājās, ka tas ir kāds vienkāršs apmeklētājs. Taču Fūlmena kļūdījās. Kambarsulainis ienāca ar ziņojumu.

—    Pulkveža kungs, jaunkundz.

—    Pulkvedis! — Fūlmena iesaucās, un viņu uz brīdi pārņēma bailes un satraukums. — Viņš nemēdz šeit ierasties… Tātad…

Viņai ienāca prātā, ka Armāns ir miris… un viņa satraukusies metās satikt pulkvedi.

Pulkvedis Leons bija pilnīgi mierīgs, gandrīz jautrs.

—    Armāns ir šeit kopš paša rīta, mans bērns…

—    Šeit?

Pulkvedis piemiedza ar aci.

—    Viņš lika man braukt pēc jums, bet, laikam, pats mani brīdināja… Es dodos pie viņa.

—    Pie viņa! — atkārtoja Fūlmena, kuras izbrīns bija sasniedzis augstāko pakāpi.

—   Jā, — pulkvedis atkārtoja, — pie viņa… Šorīt viņš pilnīgi izmainījās. Sagribēja atgriezties Šailo ielā… Viņš jūs mīl…

Viņi apmainījās ar šiem vārdiem, stāvot uz Fūlmenas istabas sliekšņa. Jaunā sieviete piespiedās pie sienas, lai nenokristu.

—   Ak, — viņa nočukstēja, — jūs mani nogalinat.

—   Es atnesu jums laimi, — atbildēja pulkvedis, kuram bija labi zināms, cik ļoti Fūlmena mīl viņa dēlu. — Ejam… viņš jau droši vien ir atgriezies… Viņš paēda pusdienas kādā bulvāra ēstuvē, mīļais bērns.

Un vecis steidzināja Fūlmcnu:

—   Paņemiet šalli un cepuri… un iesim ātrāk…

Fūlmena, kas neko nesaprata no nabaga tēva aprautajām

frāzēm, atgriezās guļamistabā, kur gulēja grāfiene d’Astī. Viņa jau vairs nešaubījās: viņa uzmeta uz pleciem šalli un sekoja pulkvedim.

—    Uz Šailo ielu! — tas uzsauca kučierim.

XVI

7

Pulkvedis, acīmredzot, bija ļoti apmierināts. Kamēr kariete brauca uz Šailo ielu, viņš visu laiku turēja Fūlmenas rociņas savā rokā un maigi tās ik pa brīdim paspieda.

—   O, jūs taču viņu mīlat, vai ne? — viņš tai vaicāja. — Vai jūs viņu mīlat, manu mīļo bērnu?

—    Vai es viņu mīlu! — Fūlmena iesaucās. — Vai patiesi jūs vēl varat to jautāt?

—   Jūs viņu izdziedināsiet, vai ne?

—    Diemžēl, — Fūlmena nopūtās, — nezinu, vai tas būs manos spēkos?

Un viņa sāka sīki jo sīki iztaujāt veco pulkvedi. Taču pulkvedis aprobežojās tikai ar dažiem vārdiem.

—    Pagaidiet, pagaidiet, — viņš atgādināja, — jūs tūdaļ ieraudzīsiet viņu pati!

Viņi piebrauca pie brīnumjaukā namiņa, kur Armāns bija pavadījis tik daudz laimīgu dienu. Apakšstāva logi bija pilnīgi tumši.

—   Armāns vēl nav atgriezies, — pulkvedis atzīmēja, — nav slikti pirmajai reizei… he, he!

Kučieris piezvanīja.

Durvis parādījās vecais Žovs.

—    Kā! — viņš iesaucās. — Tas esat jūs, pulkvedi?

—    Jā.

—    Kur tad ir Armāna kungs? Vai jūs viņu neesat redzējis?

—    Nē, kopš paša rīta.

—    Kā! — 2ovs iesaucās. — Robrojs taču atgriezās.

—    Viņš to atsūtīja?

—    Jā.

—    Ar ko?

—    Nezinu, — Žovs atbildēja, — manis nebija mājās. Viņu saņēma grūms, bet tagad grūma nav, viņš aizgāja stundu pirms manas ierašanās.

Pulkvedis izlēca no ekipāžas un, dīvainu priekšnojautu vadīts, devās uz stalli. Robrojs, nomocījies un noguris līdz. nāvei, stāvēja zemu noliecis galvu un izstiepis kaklu.

Pulkvedis pieskārās ar roku pie zirga muguras un ievēroja, ka tā ir vienās putās. Uzmanīgi aplūkojis Robroju, viņš redzēja, ka to no vienas vietas klāj dubļi un šie dubļi nebūt nav melnā krāsā, kādi tie mēdz būt uz lielceļiem.

—     Cik dīvaini, — viņš noteica, — kurp gan devies Armāns?

Fūlmena stāvēja pulkvedim aiz muguras, arī cenšoties atklāt šo noslēpumu.

Jau divus mēnešus Armāns dzīvoja kopā ar tēvu. Kopš atgriešanās Parīzē jaunais cilvēks izjuta fizisku vājumu, kas līdzinājām kādam vispārējam apstulbumam, un ne reizi nebija apmeklējis Šailo ielas namiņu. Vēl vakar Fūlmena to redzēja tikpat ciešanu sagraustu un nomāktu, kā līdz šim. Un pēkšņi pulkvedis ieradās pēc viņas un paziņoja, ka Armāns to gaida

un mīl… Un Fūlmena Iraucās pie viņa, taču Armāns bija pazudis.

Jaunā sieviete un pulkvedis ar prieku un cerībām, kas mijās ar bailēm, skaitīja minūtes un gaidīja atgriežamies jaunekli.

Armāns neatgriezās. Taču atgriezās grūms no Pasi ielas, kur tas bija cerējis sastapt pulkvedi. Viņš steidzās to sastapt tur, bet nesastapis, pa galvu, pa kaklu metās uz Šailo ielu. Viņš tad arī bija saņēmis zirgu, kad to atveda.

—    Kas atveda Robroju? — pulkvedis jautāja.

—    Pasta stacijas kučieris, — skanēja atbilde.

—    Kādas?

—     Vilemoblas, tas ir pa ceļam uz Strasbūru. Armāna kungs atstāja zirgu tur.

Fūlmena un pulkvedis satraukumā saskatījās. Kurp gan bija devies Armāns?

Tostarp grūms izvilka no kabatas vēstuli un pasniedza to Fūlmenai. Tā bija Armāna vēstule, kuru tas acīmredzot uzdeva nodot tam cilvēkam, kuram lika aizvest zirgu uz Parīzi.

Jaunā sieviete, viegli trīcot, salauza zīmogu, bet pulkvedis klusējot raudzījās uz viņu.

Viņa atvēra aploksni un izlasīja dažas rindas…

Pulkvedis ieraudzīja, kā viņa nobālēja un sagrīļojās, piespieda roku pie sirds un, gandrīz zaudējusi samaņu, atspiedās pret viņa roku.

—    Ak, — Fūlmena vārgi nočukstēja, — viņa, mūždien tikai viņa!

Vēstule izkrita no viņas rokām, un kamēr vecis, grūtsirdības pārņemts, to alkatīgi izskatīja, Fūlmena aizklāja seju ar rokām un sāka rūgti raudāt.

Pulkvedis tostarp lasīja:

„Mana dārgā Fūlmena, protams, jūsu acīs es esmu un palieku tikai nepateicīgs neprātis. Piedodiet man; bet cilvēka sirds taču ir tik daudz neizdibināmu noslēpumu pārpilna.

Jūs gribējāt izārstēt mani no liktenīgās un drausmīgās kaisles; jūs gribējāt pasargāt mani no likteņa, un es jūs pametu.

Vai atceraties, kas notika pirms diviem mēnešiem Rivinjī pilī, vai atceraties tās dīvainās scēnas, kuru liecinieks es biju un kurās šis dēmons, šī noslēpuma personifikācija lika man piedalīties.

Vai atceraties to mirkli, kad jūs mani ieraudzījāt, pusdzīvu, pa pusei zaudējušu prātu, kad es tikai ar pūlēm aptvēru, kas īsti notiek, kad jūs aizvedāt mani no istabas, kurā nomira Hektors Lemblēns.

Jums tas būtu jāatccras labāk nekā man, tā kā viss notikušais uzpeld manā atmiņā gluži kā kādā neizdibināmā miglā tīts.

Jā! Jebkurš cits manā vietā, atgriezies Parīzē un sapratis, ka to ir krāpuši, ka mīļotā sieviete ir spēlējusies ar viņu kā lietu savas drausmīgās un noslēpumainās atriebības vārdā, jebkurš cits, mana dārgā Fūlmena, mestos jūsu priekšā ceļos un atzītu, ka jums ir cēla sirds un viņa laime slēpjas jūsu mīlestībā.

Bet, dārgā sieviete, kuru es gribētu mīlēt, es esmu neprātis, nepateicīgs un nekaunīgs? Ko lai dara? Esmu sasirdzis ar furia d’more, kā saka itālieši. Un tāpēc es aizbraucu. Kurp? Vienam Dievam zināms! Viņa brauc uz Vāciju, un es braucu tai līdzi.

Mana labā Fūlmena, nomieriniet tēvu, kuram es atrakstīšu no robežas; paskaidrojiet tam, ka sirds neklausa saprātam.

Ardievu… es dzirdu mūsu pasta karietes zirgu nepacietīgo zviegšanu… atlikusi vēl tikai minūte… ardievu.

Vilemobla, pulksten divi pusdienā Ar māns“

Pulkvedis, izlasījis vēstuli, klusēja, sastindzis no šausmām.

*                     * *

Kas gan īsti torīt notika un kādā veidā Armāns satikās ar Dāmu ar melnu cimdu? Mēs to paskaidrosim, nedaudz atgriežoties pagātnē.

Kopš atgriešanās no Normandijas pēc visām tām nesaprotamajām un drausmajām scēnām, kurās viņš piedalījās gan kā

skatītājs, gan kā darbojošās persona, pulkveža dēls, dziji izmisis, iegrima dīvainā depresijā, kas padarīja to vienaldzīgu pret visu notiekošo; viņš pat vairs nepārkāpa sava tēva nama slieksni Pompa ielā. Fūlmena to katru vakaru apciemoja… Viņš sagaidīja to ar brāļa pieķeršanos un smaidīja tai ar ciešanu izteiksmi sejā.

Reizēm viņš sagaidīja to uz sliekšņa, satrauktā balsī sakot:

—     Ejiet prom! Es jūs lūdzu… Kad jūs esat šeit, es atceros…

Un Fūlmena gāja prom, uzticīga un paklausīga kā suns, kuru padzen, lai pēc tam nākošā dienā atkal atgrieztos pie sava dārgā cietēja.

Reiz kādu rītu pavasara saules stars pamodināja Armānu. Viņš piegāja pie loga un sajuta atplūstam no dārza pirmos maija aromātus. Virs dārza režģiem viņš ieraudzīja zaļo koku lapotni, bet zilajās debesīs — vieglu caurspīdīgu dūmaku, kuru varēja salīdzināt ar balto dabas plīvuru, tai stājoties laulībā ar sauli un pavasari.

Šī gaisma un liegais aromāts pamodināja uz mirkli jauno cilvēku no tā smagā murga, kas bija kļuvis par ierastu viņa gara stāvokli, un viņu pārņēma dīvainas brīvības un plašuma alkas.

Pulkvedis bija dārzā, lēja puķes un vēlējās ar šo nodarbību novērst savas drūmās pārdomas, kurām tas nodevās, ievērojot, kā pamazām sāk izdzist viņa mīļais Armāns.

—    Tēvs! — jaunais cilvēks viņam uzsauca.

Pulkvedis ātri pacēla galvu un līksmi iesaucās.

—    Tēvs, — jaunais cilvēks atkārtoja maigā bērna balsī, — kur ir Katrīna?

—    Katrīna! — pulkvedis pasauca.

Izdzirdusi pulkveža saucienu, parādījās resnā kalpotāja.

—    Katrīna, — jaunais cilvēks teica, — vai jūs nebrauksiet uz Šailo ielu?

Pulkvedis nodrebēja: pirmoreiz divu mēnešu laikā dēls nosauca šo vārdu.

—    Kaut vai tūdaļ, Armāna kungs, kaut vai tūdaļ pat.

—   Sakiet Žovam, lai viņš apseglo man Robroju.

No pulkveža krūtīm izlauzās līksms kliedziens:

—    Ak, beidzot tu gribi kaut kur izjāt, mans bērns.

—    Jā, tēvs, — Armāns gandrīz, jautri atbildēja, — šodien es lieliski jūtos.

—    Vai patiesi? — viņa tēvs satraukts un sajūsmināts vaicāja.

—   Jā… es domāju, ka biju… neprātis…

Katrs dēla smaids novēla no pulkveža pleciem veselu gadu, gluži tāpat kā katra skumju stunda tuvināja to kapam; viņš vieglā, gandrīz jauneklīgā solī uzsteidzās Armāna istabā un sagrāba to savos apkampienos.

—    (), jā! Šodien tu lieliski izskaties, — viņš iesmējās, — tev sejā ielijis sārtums, gluži kā jaunai skaistulei.

—    Es jūtos, kā vēl nekad brīnišķīgi, — Armāns atbildēja, kura skumjais smaids skaidri liecināja par to, ka viņa dvēseliskās rētas vēl nebūt nav izārstētas. Un zināt, tēvs, man šķiet, ka es pamazām atveseļojos… — viņš piebilda.

—   Mīļais Dievs, — pulkvedis nočukstēja cerību pilnā balsī.

—     Es gribu atgriezties pie savas iepriekšējās līksmās dzīves… apciemot draugus… biedrus… doties izjādēs… apmeklēt balles…

Pulkvedim šķita, ka viņš murgo.

—    Ak, — Armāns melanholiski turpināja, — es vēl neesmu kā nākas atlabis… bet tomēr… ar laiku… es ļoti vēlos… Zināt, vai mēs nevarētu atgriezties Šailo ielā? Jūs brauksiet man līdzi, vai ne? Jūsu istaba būs pirmajā stāvā, man līdzās. Mēs ņemsim līdzi Katrīnu.

—   Jā, jā… — sajūsminātais pulkvedis čukstēja.

—    Patiesi, — Armāns piebilda, — es biju tik nesaprātīgs, ka vēl līdz šim laikam neievēroju, cik brīnumjauka meitene ir Fūlmena, tik cildena un laba.

—    Jā, — noteica veds, kurš dzīvoja tagad kopā ar dēlu, — viņa tevi mīl…

—    Nu ko, es viņu mīlēšu, — Armāns apņēmīgi noteica.

—    Kungs, — saimniece teica, — es dodos uz Šailo ielu… Vai liksiet nodot Zovam vēl kaut ko, izņemot to, lai tas apseglotu jums zirgu?

—    Pagaidi, pagaidi, Katrina, saki tam, lai viņš atsūta man Robroju ar Tomu.

Pavāre aizgāja.

—   Es neatgriezīšos uz vakariņām, es paēdišu kaut kur bulvārī, — Armāns teica, — bet šovakar jūs atbrauksiet, vai ne?

Pulkvedis apstiprinoši pamāja ar roku.

—    Vispirms jūs iebrauksiet pēc Fūlmcnas.

—    Labi.

—    Nesakiet tai neko vai gandrīz neko, bet vienīgi atvediet to uz Šailo ielu… mēs sagādāsim viņai pārsteigumu.

Vecais vīrs nespēja vien brīnīties par šo pēkšņo pārmaiņu un sava dēla saprātīgo rīcību, kuru tas atguvis līdz ar pirmajiem saules stariem un pirmo vēja plūsmiņu.

Katrīna ātri izpildīja uzdevumu. Ātrāk nekā pēc stundas atveda Armāna zirgu. Jaunais cilvēks ar īstu bērna līksmību novilka ar roku pār Robroja samtaino skaustu, kas, ieraudzījis savu saimnieku, vēlīgi iezviedzās.

Armāns ar skolnieka veiklību ielēca seglos. Mēs neņemamies spriest par to, vai viņu māca neskaidras priekšnojautas, vai arī šajā dienā tam radās stingra apņēmība uzveikt savas bēdas. Lai kā arī nebūtu, bet tikai pulkveža dēls cik jaudas aiztraucās līdz Elizejas laukiem, devās galvenās alejas virzienā, izjāja pa to divas reizes un nogriezās uz bulvāriem.

Viņš bija noilgojies pēc Parīzes, kur jau tik ilgi nebija bijis. Braucot garām svētās Magdalēnas baznīcai, viņš sev aiz muguras izdzirda skaļu riteņu troksni un zvaniņu šķindoņu.

Tur traucās pasta kariete, kas, izbraukusi no Scntonorē priekšpilsētas, virzījās pa Rojāla ielu, lai tad izbrauktu uz bulvāriem.

Armāna zirgs, kuru nobiedēja šis troksnis, saslējās pakaļkājās un palēcies pagriezās tā, ka Armāns gluži neviļus ielūkojās karietē. Pēkšņi no viņa krūtīm izlauzās kliedziens — prieka, ciešanu un pārsteiguma kliedziens. Viņa satraukums bija tik spēcīgs, ka tas gandrīz izlēca no segliem. Par laimi kariete pabrauca garām, un zirgs nomierinājās.

Armāns tai pašā mirklī savilka pavadu, iecirta piešus zirgam sānos un auļoja pakaļ karietei.

Ceļojuma ekipāžā sēdēja sieviete. Tā bija Dāma ar melnu cimdu.

Kurp viņa brauca un kāpēc bija viena — Armāns neuzdeva sev šos jautājumus. Viņam gribējās mesties tai pakaļ, noķert, ieraudzīt to vēlreiz… Nekas cits viņu vairāk neinteresēja, viņš aizmirsa par visu pasaulē.

Kariete brauca ātri. To vilka četri spēcīgi normandiešu sugas zirgi, kurus skubināja zirga pātaga. Armāns devās tālāk pa Strasbūras ceļu.

Taču pie cietokšņa bija sapulcējies tik liels kariešu skaits, ka Robrojs atkal izbijās, un Armānam neizdevās piebraukt klāt un aprunāties ar Dāmu ar melnu cimdu. Taču aiz Vīnes meža, netālu no Nošanamarnē, jaunais cilvēks negaidīti apdzina karieti un, padevis pastniekam zīmi, lai tas pieturētu, nostājās šķērsām pāri ceļam.

Pastnieks izpildīja pavēli, Dāma ar melnu cimdu palūkojās pa logu un pazina Armānu.

—    Atkal jūs! — viņa noteica.

Armāns piebrauca tuvāk. Viņam bija apjukusi sejas izteiksme, acis drudžaini mirdzēja.

—     Ko jūs vēlaties no manis? Dāma ar melnu cimdu izsmējīgi vaicāja.

—    Es vēlos jums sekot.

—    Tas nav iespējams.

—    Es jums sekošu, — viņš noteica apņēmības pilnā balsī.

—    Es aizceļoju ļoti tālu.

Un viņa lūkojās uz viņu ar smaidu, kas jau nc reizi vien bija stindzinājis asinis kapteiņa Lcmblēna dzīslās.

—    Es jums sekošu kaut uz pasaules malu, — viņš noteica.

—    Ā! Pat pretēji manai gribai?

Armāns nokāra galvu, un viņa redzēja, kā jaunietis sašūpojās seglos.

—     Labi, — viņa pēkšņi noteica, — jājiet līdzās karietei līdz pirmajai stacijai, un tur, ja vien jums pietiks dūšas izvēlēties dzīvi, ko es jums varu piedāvāt…

Viņa kļuva skumja un nopietna, kad to pateica.

—    Tādā gadījumā? — viņš jautāja.

—   Jūs varat man sekot.

Armāns liksmi izkliedzās, padeva pastniekam ar roku zīmi, un kariete aizdrāzās tālāk.

Viņš jāja līdzās karietei. Kas attiecas uz Dāmu ar melnu cimdu, tad viņa atlaidās karietes stūri un čukstēja:

—    Katrreiz, kad es saskaros ar šī cilvēka mīlestību, tā apslāpē manu naidu, un es cenšos viņu pažēlot vai arī aizraidīt, taču nepielūdzamais liktenis tam atkal un atkal liek stāties man ceļā. O, es skaidri redzu, ka man viņš ir jāpazudina. Viņam arī ir jāmirst.

Un kamēr nabaga neprātis, kas, šķiet, pats meklēja savu nāvi, auļoja pa ceļu uz Vilemoblu, jaunā sieviete atlocīja vēstuli, kuru tā vairākas reizes uzmanīgi pārlasīja, rūpīgi apdomājot izlasīto.

Lūk vēstules, kuru lasīja Dāma ar melnu cimdu, saturs:

„Bādenbādene, 184… maijs.

Kundze,

jūs varat braukt. Es izīrēju un pēc jūsu prasībām iekārtoju māju, kuru jūs man norādījāt Lihtentāla ielā.

Tā atrodas līdzās tai, kuru noīrējis ševaljē d’Astī, kurš pēc tēvoča nāves ieguva grāfa titulu.

Abus dārzus vienu no otra nodala režģu sēta. Koki d’Astī kunga dārzā vēl nav izplaukuši, taču jūsējā ir jau ēna. Koki viņa dārzā ir jauni un zemi, bet jūsējie pilnā plaukumā.

Jūsu māju aizsedz plata aleja, un no viņa mājas nekas nav redzams. Es domāju, ka tieši to jūs arī vēlējāties.

Grāfs — viņš tagad patiesi ir grāfs — ieradās Bādenē pirms astoņām dienām kopā ar piecgadīgo meitu, guvernanti un diviem sulaiņiem. Grāfiene vēl pagaidām palika Parīzē.

Grāfs ir stipri izmainījies: viņa mati nosirmojuši, viņš ir salīcis un kļuvis ļoti skumjš.

Dažreiz no savas istabas trešajā stāvā es tālskatī ievēroju lielas asaras, kas ritēja tam pa vaigiem.

Vakaros viņu var satikt kazino, klubā, kā mēdz teikt Bādenē. Viņš vientuļi pastaigājas pa lielām zālēm, gluži tāpat kā

katru ritu savā dārzā. Paretam viņš pienāk pie zaļā galda, kurš aprijis tik daudzus īpašumus, goda un cēlu dzīvību.

Viņš uzmet uz galda dažus luidorus, īsu laiku paspēlē, bet tad aiziet, pat nedomādams paņemt savu naudu vinnesta gadījumā.

Vakar vakarā klubā par to tik vien runāja, cik ļoti tam veicas spēlē, par ko viņš pats pat nenojauš: luidoru sauja, kuru tas bija uzlicis, nogrāba visu banku. Viņu meklēja, bet viņš nozuda, viens no bankas turētājiem ,,trente-et quarante“ lika aizvest tam zeltu un banknotes uz mājām.

Grāfs katru rītu dodas uz pastu, rāda pastmeistaram pasi un jautā, vai nav pienākušas vēstules uz viņa vārda. Ierēdnis izteiksmīgi nosaka savu vācu „nein“ un rupji aizcērt lodziņu. Tādi ir vācu ierēdņu ieradumi.

Taču reiz kādu rītu — kā redzat, grāfs nevar paspert ne soli, lai to neuzraudzītu kāda neredzama acs — pēdējā trešdienā tam tika pasniegta vēstule, kuru tas tik ilgi un nepacietīgi bija gaidījis. Grāfs ieraudzīja rokrakstu, pārmainījās sejā un kādu laiku neuzdrošinājās to atplēst.

Vēstule, kā to varēja ievērot cilvēks, kas it kā netīšām tam tobrīd no mugurpuses pagāja garām, sastāvēja tikai no trim rindiņām.

Grāfs, izlasījis vēstuli, atbalstījās pret tās arkas kolonnu, kurā bija ierīkots pasta ierēdņa lodziņš, un gandrīz zaudēja samaņu.

Šo vēstuli atrada tonakt uz grāfa d’Astī rakstāmgalda. Tai brīdī, kad grāfs bija cieši aizmidzis, no vēstules tika noņemta precīza kopija, kuru cs savukārt jums pārrakstu:

„M.G.

Es būšu Bādenē šī mēneša beigās. Izbeidziet rakstīt man mīlestības vēstules, kas ir tik drausmīgas priekš manis un tik ienīstas jums pašam. Jums taču lieliski zināms, kāds bezdibenis mūs šķir.

Jūsu sieva „sabiedrības acīs“ grāfiene d’Astī, dzimusi de Pona"

Līdzās šai vēstulei atradās cita, arī neaizzīmogota, kura bija rakstīta ar grāfa d’Astī roku. Tā bija uzrakstīta uz četrām lappusēm. Jūs saprotat, ka to pārrakstīt nebija laika, bet tās jēgu varēja viegli iegaumēt.

Šī vēstule skaidri liecina, ka grāfs d’Astī, cilvēks kurš kādreiz mīdīja kājām vissvētākos priekšrakstus un ar ļaunu cinismu izsmēja mīlestību, pašlaik dievina savu sievu, kura to neieredz un nicina, un jūs saprotat, kas tam ir par iemeslu.

Šeit atrodas vēl viens no tiem, kuru mēs iezīmējām ar noslēpumainu un liktenīgu pirkstu: tas ir vikonts de R., negodīgs un neveiksmīgs spēlmanis, taču mazāk vainīgs jūsu acīs. Viņš bieži satiekas ar grāfu d’Astī, bet viņi centīgi izvairās viens no otra.

Nesen vikonts devās aplūkot Eberšteinas pili. Viņš aizbrauca viens karietē, kurā bija iejūgti divi zirgi. Vecajā pilī viņš satikās ar grāfu d’Astī, kurš aizgāja uz turieni kājām.

Lietus lija kā no spaiņa, un vikonts piedāvāja grāfam d’Asti vietu savā ekipāžā. Grāfs atteicās un deva priekšroku gājienam stiprā lietū pa drausmīgu ceļu. Šie ļaudis cenšas izvairīties no satikšanās.

Tāds nu, kundze, ir pašreizējais lielu stāvoklis. Beidzot man ir jāpiezīmē, ka tā kā sezona tikai sākas, tad Bādenē gandrīz nav francūžu, bet ir dažs labs krievs un daži angļi. Visur redz un dzird tikai vāciešud.

Gaidu jūsu rīkojumus.

Hermanis“

Izlasījusi šo garo vēstījumu, Dāma ar melnu cimdu paslepus palūkojās uz Armānu, kas jāja līdzās karietes durtiņām uz sava putās notriektā Robroja. Tālumā jau vīdēja baltās Vilemoblas mājiņas; tā bija pirmā pasta stacija pa ceļam no Parīzes.

—    Lūk, cilvēks, — jaunā dāma, raugoties uz Armānu, nočukstēja, — par kuru es domāju pirms stundas un kurš kļūs par manas atriebības dzīvu ieroci, līdz pats nekļūs par upuri. Viņš mīl mani un tāpēc būs man verdziski paklausīgs.

Kamēr stacijā izjūdza zirgus, no staļļiem atveda jaunus un kučieri saģērbās, Dāma ar melnu cimdu padeva zīmi savam izbraukuma sulainim, kas sēdēja uz bukas. Sulainis nokāpa un paņēma pie pavadas Armāna zirgu. Jauneklis ievērojis, ka jaukā sieviete padod tam zīmi, nolēca zemē un iesēdās karietē.

—    Paklausieties, — jaunā sieviete noteica skumjā balsī, kas padarīja Armāna acīs šo sievieti par visnoslēpumaināko un nelaimīgāko būtni pasaulē, — es steidzos un nevaru ielaisties ar jums garās sarunās.

—    Sakiet, jaunkundz, es jūs klausos.

—    Jūs apgalvojat, ka mani mīlat.

—    (), ja jums vajadzīga mana dzīvība…

—    Un ja man ievajadzētos, lai jūs sekotu man kaut vai uz pasaules malu…

—    Es jums sekošu.

—    Nevaicājot, kāpēc?

—    Nedomājot.

—    Un ja es palūgtu jums dot man zvērestu?

—    Pavēliet.

—    Vai jūs zvērat man bez ierunām pakļauties, neko neiebilstot, neprasot ne mazāko paskaidrojumu, lai arī mana uzvedība jums šķistu dīvaina… pretīga?

—    Zvēru jums!

—    Labi. Tādā gadījumā sūtiet jūsu zirgu atpakaļ uz Parīzi un sekojiet man. Varbūt es jūs kādreiz arī iemīlēšu.

Armāns bija gluži kā spārnos no laimes. Viņš jau aizmirsa Parīzi, tēvu un Fūlmcnu, kuri to tobrīd gaidīja ierodamies. Viņš aizmirsa visu, visu pasaulē. Viņa bija tam līdzās, viņa atļāva viņai sekot…

Viņš redzēja viņu, viņš bija tai līdzās.

Armāns uzrakstīja Fūlmcnai, atdeva pastniekam zirgu, pavēlēja aizvest to uz Parīzi un ieņēma vietu līdzās Dāmai ar melnu cimdu.

Kariete devās uz. priekšu cik jaudas.

Nedēļu pēc šeit aprakstītajiem notikumiem apmēram četrdesmit gadus vecs cilvēks, turot pie rokas glītu mazu meitenīti, pastaigājās pa ccļu, kas veda no neliela vācu ciematiņa d’Oosas uz Bādeni. Ģērbies elegantā rīta uzvalkā, ar pelēku cepuri galvā, šis cilvēks acīmredzot piederēja pie augstākās sabiedrības.

Bērns, kuru viņš turēja pie rokas, pļāpāja bez apstājas, ik pēc brītiņa vaicājot:

—    Vai tad māmiņa neatbrauks?

Vīrietis — tas bija bērna tēvs — atbildēja ar lielu piepūli un, šķiet, pats par kaut ko ļoti uztraucās. Laiku pa laikam ieskatoties tālē, kur pa pavasarīgu, ziedošu ieleju vijās un baloja ceļš, kas sniedzas no Švarcvaldes pēdējām krācēm līdz pat Reinas krastiem, šis cilvēks šeit bija ieradies, kā varēja likties, gluži kā mīlētājs uz satikšanos. Viņš bieži skatījās pulkstenī un secināja, ka Strasbūras diližanss — dzelzceļu tolaik vēl nebija — ir nokavējis; tad viņš iedomājās, ka viņam ir pateikuši nepareizu diližansa ierašanās laiku, vai arī gādīgi aplūkoja bērna mazās putekļiem klātās kājiņas un grasījās jau doties mājup.

—    Vai neesi piekususi, Roza? — viņš meitenei vaicāja.

—    Nē, — viņa atbildēja, — iesim tālāk, es gribu redzēt māmiņu…

Beidzot tālumā, pie horizonta, parādījās balts mākonītis. Acīmredzot tic bija putekļi, ko sacēlusi kariete vai kāda cita ekipāža.

Tēva un bērna nepacietība pārauga satraukumā un neskaidrās šaubās. Tēvs nobālēja kā nāve: viņa sirds, kas vēl mirkli pirms tam bija strauji pukstējusi, šķiet, gluži pamira. Tā vietā, lai ietu uz priekšu, viņš apsēdas ceļa malā. Varēja nodomāt, ka spēki to atstājuši.

Tostarp mākonītis arvien palielinājās, un drīz vien jau varēja atšķirt masīvu karieti, kuru vilka pieci spēcīgi maklcnburgas šķirnes zirgi… tas bija diližanss. Varēja jau atšķirt zvaniņu

skaņas, tad pātagas plīkšķus, un visbeidzot kariete jau atradās pāris simt metru attālumā no mūsu ceļiniekiem.

—    Iesim taču, tēti, — bērns steidzināja, velkot tēvu aiz tā tērpa stērbeles, — vai tad tu negribi redzēt māmiņu?

Mīlīgā un skanīgā meitenes balstiņa acīmredzot nedaudz nomierināja tēva satraukumu. Viņš saņēmās un piecēlās, taču tad atkal, spēkus zaudējis, apstājās ceļa vidū un nobālēja kā marmora statuja.

Diližanss jau tuvojās.

Vīrietis pacēla roku un padeva zīmi pastniekam pieturēt. Tieši tobrīd sievietes roka pieklauvēja pa karietes lodziņu, acīmredzot ar tādu pašu pavēli.

Kariete apstājās.

—    Māmiņa!

Šis izsauciens bija veltīts jaunajai sievietei, kura viegli izlēca no karietes, padodot ar roku zīmi pastniekiem braukt tālāk.

—     Margarita! — vīrietis, paņēmis sievietes roku, nočukstēja.

Bet Viņa pacēla meiteni, maigi piespiežot to sev klāt, un pat nejuta sava vīra rokasspiedienu. Viņš pasniedza tai savu roku.

—    Pateicos jums, — viņa atbildēja, — tas ir lieki, es paņemšu pie rokas meiteni.

Grāfs d’Astī — lasītājs jau bez šaubām nopratis, ka tas bija viņš noslaucīja ar roku pieri, uz kuras bija izspiedušās dažas sviedru lāses, un, domīgi nolaidis skatienu, sekoja sievai un bērnam. Grāfs pārcieta elles mokas.

Grāfiene vieglā gaitā gāja pa priekšu, ieklausoties meitenes mīlīgajā čalošanā, uzdodot tai tūkstošiem visdažādāko jautājumu un apberot to glāstiem.

Tā viņi aizgāja līdz pilsētai, pārgāja pāri nelielam tiltam, kas veda uz bulvāri, pagāja garām Angļu hotelim un kazino un izgāja uz Lihtentāla alejas.

Grāfiene arī pagājušogad dzīvoja tai pašā mājā, kuru viņas vīrs bija noīrējis šogad. Šī māja atradās līdzās citai, par kuru grāfs Arlevs jau pieminēja savā vēstulē Dāmai ar melnu cimdu.

(irāfs d’Astī jau arī agrāk bija braucis uz Bādeni, lai uzlabotu savu veselību, un viņa sieva to pavadīja. Taču šoreiz viņa atbrauca divas nedēļas vēlāk. Neatliekamas darīšanas un nelaimes gadījums, par kuru mēs jau stāstījām, lika tai uzturēties dažas dienas pie Fūlmenas, un tas arī bija šīs aizkavēšanās cēlonis.

Grāfs d’Astī drudžainā nepacietībā piezvanīja pie mājas vārtiem.

Kambarsulainis atvēra durvis un zemu paklanījās grāfienei.

—   Žak, — viņa pavēlēja, — ejiet un atnesiet manu bagāžu no diližansu kantora.

Grāfiene, vēl aizvien turot meiteni pie rokas, iegāja dārzā; viņa izstaigāja visu dārzu, pat neievērojot, ka vīrs tai cieši seko.

Bērns palika spēlēties dārzā.

Iegājusi savā guļamistabā, grāfiene nokļuva aci pret aci ar savu vīru. Grāfs stāvēja gluži kā noziedznieks tiesnešu priekšā. Viņa turpretim bija mierīga un auksta un gandrīz nemaz nelūkojās uz to.

—     Kundze… Margarita… grāfs d’Astī čukstēja, cenšoties paņemt viņu aiz rokas, un nometās uz viena ceļa.

Taču grāfienes lūpām pārslīdēja nicinošs smaids.

—     Atvainojiet mani, cienījamais kungs, — viņa teica, — bet ja jau reiz jūs to pats tik ļoti vēlaties, tad noskaidrosim beidzot dažos vārdos mūsu savstarpējās attiecības.

Grāfiene atgāzās pret krēsla atzveltni un vērīgi palūkojās uz vīru.

—    Jūs taču zināt, cienījamais kungs, — viņa turpināja, — ka tad, kad piedāvājāt man savu roku, jūs iedomājāties, ka paglābsiet mani no negoda. Paklausot savai sirdsbalsij un lai izvairītos ar precībām ar sirmgalvi, man pietika drosmes aizbēgt no mājām un sekot cilvēkam, kuru es mīlēju.

—    Kundze, debesu vārdā…

—     Uzklausiet mani līdz galam, — Margarita d’Astī turpināja. — Cilvēks, kuru es mīlēju, kuram gribēju veltīt visu savu dzīvi, bija marķīzs Gontrāns de Lasī; jūs viņu nogalinājāt pēc diviem gadiem, vispirms apkaunojot to manās acīs; visus

notikumus, kas notika Porta pili un katordznieka būdiņā jūs jau iepriekš paredzējāt, izkombinējāt…

—    Kundze, es jūs lūdzu!

—    Cienījamais kungs, — Margarita d’Astī turpināja, — divus gadus es jūs uzlūkoju kā savu glābēju, nespēdama jūs iemīlēt, es centos padarīt jūs laimīgu. Bet kādā jaukā dienā migla izklīda, jūs man atzināties, ka Gontrāns nebija precējies, ka sieviete, kura uzdevās par viņa sievu, tika uzpirkta, pateicoties jūsu pūlēm… Tad šī vēstule, kuru jūs pazaudējāt un es atradu, vēstule, kuru bija rakstījis kāds pulkvedis piedzīvojumu meklētājs, man atklāja to, ka dc Lasī kungs atradās jūsu varā un verdziski jums pakļāvās. Tai dienā, cienījamais kungs, pateicība, kuru es pret jums izjutu, pārvērtās naidā, cieņa — nicinājumā.

—     Bet es jūs mīlu… es dziļi nožēloju, — grāfs ar asarām balsī iesaucās. — Vai tad jūs neredzat, cik ļoti es ciešu? Mani mati nosirmoja triju gadu laikā, līdz jūs kļuvāt man sveša…

Margarita d’Astī paraustīja plecus.

—    De Lasī nomira, — viņa piebilda.

—    O,. — grāfs nočukstēja, — viņa vēl joprojām to mīl!..

—     Mūžīgi! — Margarita vēsi noteica. — Mūžīgi un uzticīgi. Bet jūs… jūs es nicinu un neieredzu!

XVIII

Jaunās sievietes izteiktie vārdi lika grāfam d’Astī pielēkt kājās. Šis cilvēks, kas vēl pirms mirkļa bija tik nomākts un savas sievas nicinājuma pievarēts, iztaisnojās un pēkšņi kļuva tikpat straujš un nepakļāvīgs kā senāk.

—     A! — viņš noteica izsmējīgā tonī, kurā jautās apvainojums, — jūs vēl joprojām mīlat Gontrānu?

—    Jā, — grāfiene apstiprināja.

—    Un neieredzat mani?

—    Vēl vairāk, cs jūs nicinu.

Un grāfiene, pagriezusi vīram muguru, nesatricināmā mierā sāka izšķirot savu bagāžu.

Kādu mirkli grāfs d’Astī ļauni klusēja, tad negaidīti pienāca pie sievas un auksti to uzlūkoja.

—   Ko jūs vēlaties? — viņa vaicāja, mierīgi izturējusi viņa skatienu.

—    Kundze, — grāfs atbildēja, — jūs tikko kā paziņojāt, ka mani neieredzat un nicināt.

—    Esmu gatava to atkārtot.

—    Vai nevēlaties izšķirties?

—    Ko jūs saprotat ar vārdu „izšķirties“?

—   Jūs paliksiet šeit, bet es atgriezīšos Parīzē.

Margaritas d’Astī lūpās ievilkās nievājošs smaids.

—   Ja jau jūs reiz esat skāris tik nopietnu jautājumu, kā šķiršanās, — viņa teica, — tad ļaujiet arī man izteikt savas domas šajā sakarā.

—    Runājiet.

Nepārstājot trīcēt pie visām miesām, grāfs atkal apsēdās krēslā. Grāfiene sekoja viņa piemēram. Taču viņa atlaidās uz kušetes un tādā veidā atradās visai ievērojamā attālumā no Nāra.

—    Cienījamais kungs, — viņa iesāka, — starp cilvēkiem, kas līdzīgi mums ir saistīti ar smagu, nesaraujamu ķēdi, ir iespējama divu veidu šķiršanās. Pirmais veids prasa tiesas iejaukšanos.

—   Fī, — grāfs d’Astī nievājoši pārtrauca.

—   Tas paredz atklātību un izgaismo ģimenes privāto dzīvi. Advokāts, kurš izlīdzas ar daiļrunību, grauj sievas godu; otrs to aizstāv, uzbrūkot vīram; publika izgaršo šo debašu skandalozās detaļas — un kādu nedēļu visai Francijai ir zināmi šīs šķiršanās cēloņi. Taču man, cienījamais kungs, nav nekas pret šo skandālu, ja vien jums tas ir pa prātam.

Grāfs d’Astī ar žestu izrādīja savu nievājošo attieksmi.

—    Mans Dievs! — grāfiene mierīgi noteica. — Es paziņošu savam advokātam par jums labi zināmo drāmu Porta pilī, par Mongorī nāvi, manu mīlestību pret de Lasī, par to, kā viņš bija jums spiests pakļauties, un par to nelietīgo un divkosīgo lomu, kuru jūs nospēlējāt.

—   Kundze…

—     O, jūs neuzdrošināsieties to visu noliegt, vai ne? Tad es uzrādīšu pulkveža vēstuli, to pašu vēstuli, kuru es atradu un esmu saglabājusi!

D’Astī nobālēja.

—     Varbūt tas ļaus tiesai izgaismot dažus notikumus, kuros jūs bijāt iejaukts…

—    Kundze, — grāfs to pārtrauca, cenšoties slēpt savai satraukumu, — es nekad nebiju iedomājies tik lielā mērā aptraipīt mūsu dzimtas vārdu…

—    Nesakiet „mūsu“, tikai „jūsu“, reiz jau mēs runājam par negodu.

Grāfs paraustīja plecus.

—     Es vienmēr esmu bijusi godīga sieviete, — Margarita d’Astī piebilda.

—    Ceru! — grāfam trakās dusmās izspruka.

Grāfiene apvainojās; viņa palūkojās uz viņu tā, kā lūkojas uz sulaini, kas ierunājies par mīlestību.

—    Jūs, kā rādās, neesat mani sapratis, cienījamais kungs? Ir cilvēki, kas paliek godīgi, baidoties no likuma, un ir tādi, kas ir godīgi pēc savas būtības. Manuprāt, jūs piederat pie pirmajiem. Vai sapratāt? Es varu pārkāpt likumu, taču nekad nerīkošos pret savu sirdsapziņu!

Grāfs klusējot kodīja lūpas.

Margarita d’Astī turpināja:

—    Ir, protams, vēl viens veids, kā izšķirties; šķiršanās pēc savstarpējas vienošanās.

—    Tieši to es arī biju domājis, — grāfs teica.

—    Bet es to nevēlos.

—    Kāpēc?

—    Tāpēc ka es daudz vairāk baidos no mūsu sabiedrības tenkām un indīgajām piezīmēm, nekā no tiesas atklātības un stingrības. Es zinu, ka tad, kad vīrs un sieva izšķiras bez kādiem noteiktiem cēloņiem, tad vispārējās simpātijas ir vīra pusē.

Ļauns smīns parādījās sievietes sejā, kad tā vērīgi palūkojās uz savu vīru.

—    Sabiedrība tad varēs vēl teikt, ka jūs esat kārtīgs cilvēks, bet es — paklīdusi sieviete.

Grāfs d’Astī nokāra galvu un klusēja.

—    Visbeidzot, — grāfiene Margarita d’Astī piebilda, — jūs aizmirstat, ka mums ir bērns.

—    Tiesa.

Viņas aukstā un saprātīgā loģika atvēsināja viņa straujo dabu.

—    Es darīšu visu, ko jūs vēlēsieties, — viņš noteica.

—    Tas, ko es vēlos, ir ļoti vienkārši.

—    Runājiet.

—    Sabiedrības acīs mēs būsim vīrs un sieva.

—    Bet īstenībā?

—    Mēs būsim sveši, kas nicināsim un ienīdīsim viens otru.

—    Jūs esat cietsirdīga!

—    Es esmu taisnīga…. Uz redzēšanos.

Un viņa norādīja vīram uz durvīm.

(irāfs d’Astī padevīgi devās uz durvīm. Uz sliekšņa tas pagriezās, palūkojās uz sievu, un viņa ieraudzīja, ka viņš ir bāls, bet acis tam ir asaru pilnas.

—     Jūs, kā redzu, neticat manai nožēlai? — viņš nočukstēja.

—    Nē! — viņa iesaucās.

—   Jau trīs gadus es nožēloju savus grēkus un jaunības trakulības. >

—    Sakiet labāk, noziegumus.

—    Ak, — viņš izmisis iesaucās, — jūs esat nejūtīga…

Tonis, kurā viņš izteica šos pēdējos vārdus, aizskāra Margaritu.

—    Jūs velti tā domājat. Izbeidziet mani vajāt ar savu mīlestību, un es neaizskaršu jūsu cicņu.

—    Diemžēl tas nav iespējams! Es jūs mīlu!

Grāfs bija aizgājis pārāk tālu. Uz mirkli ar savu balsi, kurā jautās izmisums, viņš aizskāra jaunās sievietes cēlākās jūtas, bet tad, ieminējies par savu kaisli, atkal to atvēsināja.

—     Jūs esat jucis, — viņa vēsi noteica, — jūs aizmirstat, ka vienmēr, kad jūs runājat par savu mīlestību, mūs šķir Gontrāna de Lasī asinis.

Grāfs sāka Iricēt no dusmām un izmisuma.

—    Mūžīgi viņš… — d’Astī nomurmināja.

—     Cienījamais kungs, nevajag runāt par mīlestību ar to, kuras sirdi jūs pats esat salauzis un kura vēlas dzīvot bez mīlestības, — Margarita skumji noteica. — Es valkāju jūsu vārdu, un, lai arī cik grūti man tas nenāktos, es vēlos to valkāt godīgi. Bet ja jūs turpināsiet mani vajāt…

Viņa apstājās un palūkojās uz vīru.

—    Kas tad? — viņš sirdīgi tai vaicāja.

—     Es atbildēšu ar mīlestību pirmajam, kas ar mani aizrausies, — grāfiene pabeidza savu domu.

Šie vārdi satrieca grāfu d’Astī kā pērkona spēriens. Kādu minūti viņš stāvēja klusējot, uzvarēts, nokāris galvu uz krūtīm. Tad, pēkšņi pacēlis galvu, ar degošām acīm, bāls kā palags, viņš vaicāja:

—    Bet vai jūs esat lasījusi „Nolikumu par sodiem“?

—    Jā, — Margarita mierīgi atbildēja.

—    Un jūs lajā neatradāt neko tādu, kam būtu kāds sakars ar jūsu tikko izteiktajiem vārdiem?

—     Jūs kļūdāties! Es zinu likumus, un man ir zināms, ka jums ir tiesības mani nogalināt, ja es aptraipīšu jūsu vārdu.

—    Nu, tad piesargieties! — grāfs aizsvilies iesaucās.

Grāfiene vispirms neko neatbildēja un tikai pakāpās soli

atpakaļ. Tad, gluži kā apvainota karaliene, viņa norādīja vīram uz durvīm.

—    Ejiet, — viņa teica, — ejiet!

Grāfs d’Astī izgāja ar neprātīgām dusmām un izmisumu sirdī. Viņš uzkāpa savā istabā, ieslēdzās tajā un sāka elsot kā bērns.

XIX

Tās pašas dienas vakarā, kad grāfiene d’Astī ieradās Bādenē, apmēram pulksten vienpadsmitos, kad mazās pilsētiņas dzīve jau sāka pierimt un kazino jau bija sagatavojies slēgt sa

vas viesmīlīgās durvis, tai laikā, kad spēlmaņi atgriezās mājās, prātā pārskaitot savu vinnestu vai zaudējumu, pie mājas Lihtentāla avēnijā, kas atradās līdzās tai, kuru aizņēma grāfs d’Astī ar savu laulāto draudzeni, apstājās pasta kariete. Iela bija tukša, un grāfa mājā bija izdzēstas visas ugunis.

Atskanot riteņu troksnim, vārti atvērās. Kāds cilvēks izgāja sagaidīt atbraucējus un steidzās atvērt karietes durtiņas. Tas nebija neviens cits, kā tas vīrs, kuru Dāma ar melnu cimdu sauca par Hermani un kuru mēs pazīstam kā grāfu Arlevu.

No karietes izkāpa jauna sieviete un jauns vīrietis. Tie bija, kā jau lasītājs iespējams to nopratis, Dāma ar melnu cimdu un Armāns.

—     Esiet sveicināts, Hermani, — jaunā sieviete teica, nolēcot no ekipāžas kāpšļa.

Majors viņai godbijīgi paklanījās un piedāvāja savu roku.

—    Vai mājā viss sagatavots?

—    Viss, kundze.

Viņa pagriezās pret Armānu.

—    Lūk, — viņa noteica, — ļaujiet jūs iepazīstināt ar majoru, kuru jūs jau daļēji pazīstat… jūs esat tikušies Normandijā.

Majors un Armāns paklanījās viens otram. Dāma ar melnu cimdu iegāja mājā, majors un Armāns to pavadīja, iepriekš pārliecinājušies, ka iela ir tukša un neviens nav ievērojis, kā viņa izkāpusi no karietes. ‘

Majors pavadīja ceļinieci uz pirmo stāvu un atvēra durvis uz viesistabu ar tumšām tapetēm. Armāns sekoja savai ceļabiedrei un neviļus nodrebēja.

Tumšās tapetes un visas šīs istabas iekārtu viņš bija jau redzējis agrāk, kad reiz vakarā iekļuva pa logu viņas istabā Estrapādas laukumā. Visas mēbeles bija pārvestas no turienes uz Bādcni.

Armāns atcerējās, ka tur, uz kamīna, viņš redzēja kādu melnā krepā ievīstītu krūšutēlu. Šis pats krūšutēls arī tagad stāvēja uz kamīna, un Armāna skatiens neviļus apstājās pie tā.

Dāma ar melnu cimdu iečukstēja majoram ausī dažus vārdus. Majors izgāja no istabas. Tad jaunā sieviete norādīja Armānam uz krēslu sev priekšā.

—    Tagad, dārgais draugs, mums nepieciešams aprunāties.

—    Es jūs klausos.

—     Pagājušas jau divas nedēļas, kopš jūs man sekojat, izpildāt visas manas kaprīzes, neko man nevaicājot un nezinot nedz to, kurp mēs dodamies, nedz arī manas rīcības galamērķi.

—    Es jums sekoju, un man ar to pilnīgi pietiek.

Viņa ar smaidu uzlūkoja jauno cilvēku.

—    Es jums sekoju un jūs mīlu, — viņš atkārtoja.

—    Bet es, — Dāma ar melnu cimdu noteica, — izjūtu pret jums māsas jūtas un, iespējams, jūs kādreiz arī varētu iemīlēt, ja vien…

—    Ak, runājiet! — Armāns kā parasti dedzīgi iesaucās. — Esmu jūsu dēļ gatavs uz visu!

Dāma ar melnu cimdu paraudzījās uz jauno cilvēku.

—    Vai jūs esat drosmīgs?

—    Man tā šķiet.

—    Pacietīgs?

—    Jā.

—    Vai spējat saglabāt aukstasinību?

—     Man pietiks spēka paveikt visu, lai ko jūs man nepavēlētu.

Viņa pastiepa uz krūšutēla pusi roku, kas vēl joprojām bija tērpta melnā cimdā.

—    Jūs zināt, — viņa teica, — ka man ir uzticēta drūma un drausmīga misija. Mans pienākums ir atriebt par kādu nāvi — par „viņa“ nāvi.

—     Ak, es esmu pareizi uzminējis, — pulkveža dēls nočukstēja.

—     Šo mirušo, — viņa turpināja lēnā un dobjā balsī, — es mīlēju… mīlēju un dievināju… līdz fanātismam… kā es, iespējams, iemīlēšu jūs, ja vien…

—    Ja vien? — Armāns, iekšēju trīsu pārņemts, vaicāja.

—    Ja vien jūs ņemsiet līdzdalību manā lietā, kuras mērķis ir atriebība.

—    Jūs taču zināt, ka es piederu jums. Pavēliet…

—    Un tā, — viņa turpināja, — šo cilvēku, kuru es mīlēju, šo dārgo aizgājēju, kura krūšutēlu jūs šeit redzat, nogalināja…

taču to nogalināja nevis vienkāršs lielceļu laupītājs… O, nē! — un viņa dobji iesmējās.

—    O, nē! — viņa atkārtoja. — Nē! Viņa slepkavas bija augstākās sabiedrības cilvēki, nevainojami aristokrāti, dzīves baudītāji… Viņi nodibināja brālību ar mērķi zagt un laupīt.

—   Nelieši! — Armāns nočukstēja.

—   Jūs bijāt klāt viena šāda ļaundara nāves stundā.

—   Tas bija kapteinis Lemblēns, vai ne?

—   Jā, un starp viņiem ir vēl daži, kas līdz pat šim laikam izbauda visus dzīves priekus; tos es arī vēlos satriekt — vienus ar materiālo nodrošinātību, citus, sadragājot to mīlestību, vēl citus, atriebjoties tiem ar viņu bērnu starpniecību.

Ja vien Armāns spētu saprast šos atriebējas pēdējos vārdus, viņš nodrebētu.

Viņa turpināja:

—    Ja jūs mani patiesi mīlat, ja negribat, lai es atkal no jums patveros un liedzu savu klātbūtni, ja esat vēl saglabājis cerību mani uzvarēt, tad jums ir man jākalpo.

—    Es būšu jūsu vergs!

—   Jums ir jābūt ne vairāk un ne mazāk kā vergam… jums ir jākļūst par ieroci manās rokās.

—   Esmu gatavs uz visu.

—     Picsargieties! — Dāma ar melnu cimdu viņu brīdināja, — iespējams, ka manas prasības jums izliksies pārāk dīvainas. Vai jūs neatteiksieties?

—   Sakiet tās ātrāk! — Armāns aizgrābts iesaucās.

—   Labi, tad uzklausiet tās, — viņa turpināja, — rit es jums parādīšu kādu sievieti. Šī sieviete ir jauna, skaista, augstdzimuša.

—    Man nepieciešams, — Dāma ar melnu cimdu turpināja, — lai jūs viņai visur sekotu, lai visur patrāpītos tai acīs un izliktos, ka esat to iemīlējis.

—    Bet es mīlu jūs un nekad…

—    Tas ir nepieciešams. Nepieciešams, lai pēc mēneša šī sieviete atdotu jums savu sirdi.

—    Mans Dievs! — viņš nočukstēja.

—    Izvēlēties, — Dāma ar melnu cimdu noteica, — vai aizbraukt un nekad vairāk mani neredzēt, vai ari man pakļauties!

—     Es pakļaujos, — jaunais cilvēks, galvu nokāris, nočukstēja.

XX

Bādenē ir kāda vietiņa, kas labi zināma visiem tūristiem. Tā ir Ebcršteinas pils. Šo drupu vēsturei, kas iesniedzas feodāļu laikos, un to restaurācijai ar mūsu stāstu nav ne mazākās saistības, taču mums ir nepieciešams īss to atrašanās vietas apkārtnes topogrāfisks apraksts.

Lintcntāla alejas galā ceļš aiz klostera un tāda paša nosaukuma neliela ciematiņa negaidīti sadalās. Viens atzars turpinās pa ieleju pa labi līdz brīnišķīgam strautam, pāri kuram pilsētas robežās izbūvēti neskaitāmi brīnumjauki, koķeti tiltiņi, šis ceļš ved uz slaveno Garolzau ūdenskritumu.

Otrs paceļas pa kreisi, vispirms visai lēzeni, tad kļūst arvien kraujāks un akmeņaināks un ved uz Ebcršteinas pili. Sasniedzis kalna, vai pareizāk būtu sacīt, kalnu masīva virsotni, ceļš kļūst līkumains, griežoties vienā vietā, gluži kā So dzelzceļš.

Pa labi ceļinieks var saskatīt augstu priežu grupu un kalnu virsotnes virs tām, bet pa kreisi — tuksnešainu dziļu gravām izvagotu ieleju, kurā izkaisīti pauguri un reti augoši koki; šī ieleja, kuru var saskatīt cauri koku birzij, dažreiz iegūst visai draudīgu izskatu. Šeit pilnībā atklājas miglainā Vācija ar tās vēl miglainākajiem nostāstiem. Tālumā, radusi sev patvērumu uz klints, ar saviem nelīdzenajiem torņiem un tiltiem rotājas Eberšteinas pils.

Tolaik, kad Bādenē norisinājās visi šie mūsu vēsturiski precīzi attēlotie notikumi, ceļš, kas ved uz Eberšteinu, vēl nebūt nebija tā lieliskā, pastāvīgi kārtībā uzturētā un ar granti nobērtā šoseja, pa kuru tagad bez jebkādiem starpgadījumiem tūristi sasniedz savu galamērķi. Tas bija tas pats ccļš, bet tikai akme

ņains, šaurs, izdangāts, un ja vien Bādenes zirgiem nepiemistu to slimīgais lēnīgums, tad katastrofas atgadītos visai bieži. Vietām bija pat ierīkotas aizsargmargas, tā kā ceļš gāja gar pašu bezdibeņa malu. Ja vien šai vietā sastaptos un saskrietos divas karietes, tās neglābjami ielidotu bezdibenī. Paziņojuši visas šīs detaļas, mēs atgriezīsimies pie mūsu stāsta notikumiem.

Grāfiene d’Astī, kas uzturējās Bādenē jau kādas astoņas vai desmit dienas, piekopa šādu dzīvesveidu. Katru rītu viņa kopā ar istabeni un bērnu devās ar karieti ilgstošā izbraukumā, no kura atgriezās ap diviem pēcpusdienā, tātad tai laikā, kad Vācijā parasti ēd pusdienas, un tūdaļ pat uzkāpa savā istabā.

Pulksten piecos viņu redzēja stundu vai divas pastaigājoties zem rokas ar savu vīru starp apelsīnu kokiem vai pa kazino zālēm un tad atgriežamis mājās.

Kopš šī mirkļa vīrs un sieva, kas rādījās tik uzmanīgi viens pret otru sabiedrības acīs, visas dienas laikā nepārmija nevienu vārdu un palika tik sveši viens otram, it kā tos šķirtu Andu vai Himalaju kalnu grēdas.

Grāfa d’Astī izmisumam nebija robežu, bet mīlestība pret sievu acīmredzot pieauga ar katru dienu, šķiet, tieši tā nicinājuma dēļ, kuru viņa pret to izjuta; viņš izgāja vakarā no mājas un devās izklīdināt savas drūmās domas pie ,,trente-et-quarente“ spēļu galda. Pretēji parunai, viņam spēlē neveicās gluži tāpat kā mīlestībā, un viņš paspēlēja divdesmit luidorus.

Cilvēki, kas bija ievērojuši viņa nemainīgās skumjas un nesaprata to īsteno cēloni, izskaidroja viņa drūmo omu ar zaudējumu.

Kad viņš atgriezās mājās Lihtentāla avēnijā, grāfiene d’Astī atradās jau savā istabā un nerādījās līdz pat nākošajai dienai.

Reiz kādu rītu grāfiene d’Astī vēlējās apmeklēt Favorītu un Ebcršteinas pili. Viņa sāka savu apskati no mazās pils rokoko stilā, kurā kādreiz bija dzīvojusi markgrāfiene Sibilla; grāfiene gribēja beigt savu ekskursiju ar vecās feodālās pils apskati un atgriezties Bādene pa kraujo un bīstamo ceļu, par kuru mēs jau stāstījām un kas veda gar Āra ieleju.

Iegājusi pils pagalmā, jaunā sieviete ieraudzīja skaistu jājamzirgu, kas bija piesiets pie staba.

Pils uzraugs, kas šeit pildija arī pavadoņa lomu, tūdaļ pat piedāvāja savus pakalpojumus un paziņoja, ka zirgs pieder jaunam francūzim, kurš pašlaik apskata pili pils uzrauga kundzes pavadībā.

Tajos laikos Bādenē valdīja gluži tādas pašas paražas kā pašlaik. Aprīlī un maijā tur parasti francūžu bija ļoti maz — pārsvarā tikai vācieši. Grāfs d’Astī bija pirmais francūzis, kas šajā sezonā parādījās pie spēļu galda, vikonts de R. — otrais.

Grāfiene d’Aslī bija ballēs reizes divas un satika tur tikai austriešus un prūšus… Viņa ar nepacietību gaidīja satikšanos ar cilvēku, kas atgādinātu parīzieti — bet tos katra īsta parīziete nenogurstoši un reizēm nesekmīgi meklē visur, kad tā atrodas provincē vai ārzemēs.

Grāfienes ziņkāre drīz vien lika apmierināta: ieroču zālē viņa satika šo tūristu francūzi. Tas bija jauns cilvēks, pēc izskata trausls, ar gaišiem kaslaņkrāsas matiem, zilām acīm, kura melanholiskā seja todien izskatījās skumjāka nekā parasti. Tas bija Armāns. Viņš bija ģērbies izsmalcināti vienkārši.

Ieraudzījis jaunu sievieti, ar kuru Armāns acīmredzot jau kādreiz bija ticies, viņš spēji nodrebēja. Šis apstāklis ncpaslīdēja garām grāfienes vērīgajam skatienam, kas bija pieradusi, ka atstāj tamlīdzīgu iespaidu uz vīriešiem. Viņš tai zemu paklanījās, viņa atbildēja ar viselegantāko reveransu.

Pils uzraugs cenlās runāt franču valodā, lāču gluži nesaprotamā. Bet tā kā viņam piederēja arī restorāns, tad viņš labi bija iegaumējis frāzi: „Labdien, kungs vai kundze, vai nevēlaties apmeklēt pili un paēst pusdienas?“ Ar to arī aprobežojās viņa franču valodas zināšanas. .Šajā gadījumā šī kalpotāja nekulturālība tikai veicināja grāfienes un Armāna pazīšanos.

Grāfiene, ieraudzījusi vācu uzrakstu, kas rotāja kādu markgrāfa ieroci, palūdza uzraugam to pārlulkot. Tas sāka izskaidroties savā nesaprotamajā žargonā.

Armāns, kurš atradās zāles otrā galā un aplūkoja uzrakstus, dzirdēja, kā grāfiene noteica:

—    Es nesaprotu ne vārda no tā, ko jūs man sakāt.

Tad viņš piegāja un teica:

—   Atļausiet man, kundze, pārtulkot jums šo uzrakstu.

Grāfiene pateicās viņam ar smaidu. Pils uzrauga sieva, kas iepazīstināja Armānu ar pili, redzot, ka apmeklētāji ir iepazinušies, nosprieda, ka viņi varētu lieliski apskatīt kopā visu pili, un aizgāja, atstājusi Armānu sava vīra aizbildniecībā.

Pēc stundas, beiguši pils zāles apskati, kuras laikā apmeklētāji ne reizi vien, izdzirduši resnā vācieša kārtējo barbarismu, apmainījās ar smaidiem un zīmīgiem skatieniem, pārrunājuši par Bādeni un tās apkārtni un par Parīzi, viņi nokļuva pils pagalmā pie skaistas gotiskas zāles sliekšņa, kurā parasti tūristi ieturēja brokastis.

Armāns ne reizi nepārkāpa labas uzvedības robežas. Kā jau asprātīga sabiedrības dāma Margarita smejoties brīvi uzrunāja jauno cilvēku:

—      Rīt, šķiet, kazino tiek rīkotas dejas, un jūs, protams, radīsiet iespēju stādīties man priekšā atbilstoši sabiedrības etiķetei.

Jaunais cilvēks paklanījās.

—     Bet tagad, — viņa turpināja, — ja jau reiz ir radusies tāda izdevība, — viņa norādīja ar roku uz viesistabu, kur atradās tikai viens vienīgs galds, — vai atļausiet man, cienījamais kungs, uzskatīt, ka mēs esam jau kādreiz kaut kur likušies Parīzē, un ielūgt jūs paēst kopā ar mani brokastis.

Armāns piedāvāja dāmai elkoni un ieveda viņu viesistabā. Pateicoties kalpotāju tūļībai, šīs brokastis turpinājās gandrīz līdz pulksten trijiem pēcpusdienā.

Armāns bija burvīgi asprātīgs, bet viņa ierastais domīgums īpaši izcēla to grāfienes acīs.

Viņš bija ārkārtīgi uzmanīgs pret mazo meiteni, laipns un pieklājīgs pret grāfieni. Viņš nenosauca savu vārdu, nepavaicāja to arī grāfienei d’Astī, taču viņš pļāpāja par tik daudzām lietām, ka neviļus nosauca dažus to personu uzvārdus, kuru salonos ziemā pulcējās visa Parīze.

—      Kundze, — Armāns teica. — Man jau bija tas gods ar jums dejot pie marķīzes de R… Protams, es neuzdrošinos vērsties pie jūsu atmiņas un neceru, ka jūs…

—      Mans Dievs, — grāfiene viņu pārtrauca ar apburošu smaidu sejā, — atvainojiet, ja atmiņa mani pieviļ, un atļaujiet

jūs atbrīvot no obligātiem komplimentiem. Bet ja nu reiz tā, tad mēs ar jums esam iepazinušies pilnībā, un es pietaupīšu jums rītam valsi.

—    Vai pirmo? — viņš jautāja koķeti nebēdnīgā tonī.

—    Labi, lai tas būtu ari pirmais. Man taču vajag kaut kā revanšēties par savu aizmāršību.

Armāns nopūtās, liekot grāfienei saprast, ka viņš pats ļoti spilgti atcerās šo balli pie marķīzes.

Grāfiene bija sieviete, un šī nopūta viņai nebūt nebija nepatīkama. Bet tieši tobrīd, kad viņa gribēja turpināt sarunu tai pašā vieglajā, nepiespiestajā tonī, atskanēja pērkona grāviens, no kura ietrīsējās gotiskās zāles velves.

Kamēr grāfiene un viņas jaunais pavadonis tērzēja, skaļi smejoties par pils uzrauga ērmīgajiem izteicieniem, kas apkalpoja tos pie brokastu galda, laiks, kas no rīta bija patiesi burvīgs, mazpamazām izmainījās. Debesis pārklāja svina pelēki mākonis, virs priežu meža atskanēja dobja rūkoņa, kā parasti pirms negaisa.

Pērkona grāviens un zibens, kas noplaiksnīja tumšajos mākoņos un izgaismoja augstos logus, izbiedēja grāfieni, un viņa iekliedzās.

Tieši tobrīd, kad Armāns piecēlās no galda, ienāca kučieris.

—     Francūzieties kundze… laiks braukt… tūlīt braukt… negaiss… — viņš boksterēja.

Bādenes vācieši kučieri runā franciski vēl sliktāk, nekā uzraugi un pavadoņi.

—    Ko tu saki? — Armāns tam vāciski pārvaicāja.

—     Es saku, — kučieris atkārtoja, — ka drīz sāksies negaiss, pilī nedrīkst pārnakšņot, bet ciemats ir tālu. Jābrauc tūlīt, jo zirgi baidās no negaisa.

—    Velns parāvis!

—    Ceļš ir ļoti slikts.

Armāns pārtulkoja kučiera teikto satrauktajai grāfienei. Pēc tam viņš piebilda:

—    Vai jūs atļausiet, kundze, jūs pavadīt?

—    O, protams.

—    Šis kučieris, kā jau visi vācu kučieri, ir īsts gļēvulis. Ja viņš no bailēm nespēs tikt galā ar zirgiem, tad es ieņemšu viņa vietu, un zvēru, ka jūs aizbrauksiet līdz Bādenei sveika un neskarta.

—    O, es par to esmu pilnīgi pārliecināta, — grāfiene smejoties atbildēja.

Viņa jau bija atpazinusi Armānā to jauno cilvēku tipu, kurus Parīzē mēdz dēvēt „gentlemen dc chcval“, tas nozīmē labākais kučieris pasaulē.

Grāfiene iekāpa karietē kopā ar savu istabeni un meiteni, kučieris ieņēma savu parasto vietu. Kas attiecas uz Armānu, tad viņš uzlēca seglos un jāja līdzās karietei.

Kučieris uzšāva zirgiem ar pātagu un palaida tos tūdaļ galopā. Taču viņi vēl nebija paspējuši izbraukt no pils, kad zemē nokrita pāris lietus lāses. Kučieris, stipri noraizējies, sāka savaldīt zirgus.

—    Negaiss! — viņš noteica.

Atskanēja otrs pērkona grāviens, un viens no zirgiem sacēlās pakaļkājās un iezviedzās, kas liecināja par to, ka tas ir ļoti izbijies.

XXI

Kad baiļu vai dusmu iespaidā satrakojas bezšķirnes zirgs, tad to ir tūkstošreiz grūtāk apturēt, nekā jebkuru tīrasiņu rikšotāju. Tā ir neapstrīdama patiesība.

Pulkveža dēls kļūdījās, kad apgalvoja grāfienei, ka uzņemas atbildību par viņas drošību. Zibens šautra debesīs lika pacelties pakaļkājās vācu kleperim, un tā izbailes pārgāja arī uz Armāna angļu ērzeli, kuru tam bija uzdāvinājusi Dāma ar melnu cimdu.

Armāns bija izveicīgs jātnieks, taču viņam bija nepieciešams zināms laiks, lai nomierinātu savu zirgu. Karietē iejūgtie zirgi bailēs traucās uz priekšu. Kučieris tūdaļ pat zaudēja galvu un tā vietā, lai mēģinātu apturēt zirgus, nometa grožus un sāka saukt palīgā.

Ceļš, tai vietā, kur zirgi zaudēja vadību, bija tik šaurs, ka jaunajam jātniekam nācās atteikties no sava nodoma atrasties līdzās karietes durvīm. Viņš atpalika.

Šī vieta patiesi bija visbīstamākais ceļa posms. Pa kreisi kalns strauji izbeidzās pie paša ceļa, un starp to un ceļu nebija pat grāvja. Pa labi starp abām klints radzēm vijās drausmīgi dziļš bezdibenis.

Armānam beidzot izdevās savaldīt savu zirgu, taču viņu pārņēma trīsas, ieraugot grāfienei draudošās briesmas. Karieti, kas bija tam priekšā kādus simt metrus, vēja ātrumā trieca uz priekšu satrakojušies, nevaldāmi zirgi, bet no bailēm galvu zaudējušais kučieris pat necentās tos savaldīt. Turklāt groži, kas bija izkrituši tam no rokām, sitās gar zirgu kājām.

Armāns trieca savu zirgu pakaļ karietei, panāca un centās to apdzīt, taču veltīgi. Ceļš bija tik šaurs, ka pajāt ekipāžai garām gar labo pusi nebija iespējams, jātnieks neglābjami noveltos bezdibenī. Turklāt, ja vien kāds no zirgiem novirzītos vismaz par collu, visi neizbēgami lidotu bezdibenī.

Armāna mati sacēlās stāvus. Ceļa pagriezieni kļuva straujāki, un, tikai pateicoties kaut kādai laimīgai nejaušībai, zirgi, neraugoties uz lielo izbīli, izdarīja pagriezienus tā, it kā tos vadītu kāda neredzama pieredzējusi roka.

Taču, nepadodoties izmisumam, kuru vēl krietni vien veicināja grāfienes un viņas istabenes kliedzieni, kas abas bija izliekušās pa karietes logu, jaunais cilvēks saglabāja zināmu aukstasinību un uzmanīgi vēroja bālgano ceļa joslu ar tās negaidītajiem izliekumiem pa kalnu grēdas nogāzi. Viņa vērīgais skatiens ievēroja strauju pagriezienu karietes priekšā. Bija acīmredzams, ja arī vēl tagad zirgi nogriezīsies pa pareizo ceļu, tad pašas debesis vēlas izglābt grāfieni no šķietami neizbēgamās bojā ejas.

Armānam uzdzirkstīja cerības stars, pārdrošas, gandrīz neprātīgas cerības stars. Viņš vēl joprojām traucās dažu soļu attālumā aiz karietes.

Simt metru attālumā no liktenīgā pagrieziena, kučieris, kuram bailes bija laupījušas pēdējās saprāta paliekas, nolēca no bukas nogāzes virzienā, cerot tādā veidā paglābties. Taču nelai

mīgais sadragāja savu galvu pret koka celmu un pakļuva zem Armāna zirga kājām.

Armāns neapstājās. Piecdesmit metru attālumā no pagrieziena viņš spēji apturēja savu zirgu, ļaujot ekipāžai veikt pagriezienu. Tas viss notika vienā sekundē, taču tā šķita Armānam kā mūžība, jo viņš gaidīja, ka tūlīt tūlīt smagā ekipāža sasvērsies un gāzīsies bezdibenī.

Taču Dievam labpatika paglābt grāfieni. Zirgi nenogrieza no ceļa un galopā aizdrāzās jaunajā virzienā. Pirmo reizi šai laikā tie atradās iepretī Armānam. Viņš paķēra pistoli, nomērķēja pa labo zirgu un izšāva.

Zirgs nokrita beigts. Otrs to pavilka vēl dažus soļus, un kariete apstājās. Grāfiene bija glābta…

Šai vietā ceļš kļuva platāks, un jaunais cilvēks varēja piebraukt pie karietes…

Istabene gulēja bez samaņas. Kas attiecas uz grāfieni, tad viņa, neraugoties uz izbīli, neapjuka un, piespiedusi pie sirds savu bērnu, ar grūti aprakstāmu sajūsmu iesaucās:

—    Ak, jūs mans… un manas meitiņas glābējs!

Armāns nolēca zemē un, piesējis zirgu pie koka, steidzīgi to izjūdza, lai izvairītos no jaunas katastrofas.

—    Kundze, — viņš izjusti noteica, — man šķiet, pats Dievs stāvēja mums klāt.

Armāns bija bāls.

Grāfiene pasniedza viņam roku.

—    O, es jums pateicos! — viņa iesaucās.

3. GRĀMATA

.

V daļa. FŪLMENAS ROMANS

I

Dažas minūtes viņi satraukti un neizsakāmu trīsu pārņemti klusējot uzlūkoja viens otru. Armānu pārņēma dīvaina sajūta, kuru zinātniski saue par „retrospektīvajam šausmām“. Viņš ar skatienu izmērīja bezdibeņa dziļumu, kurā katru brīdi varēja iegāzties kariete, un ne viņš, ne bērns, kas tikai neskaidri nojauta draudošās nāves briesmas, ne pati grāfiene nespēja izteikt ne vārda.

Taču šis sastingums neieilga. Viņus atskurbināja doma par nelaimīgo kučieri.

Grāfiene izkāpa no karietes un iedeva paost ožamo sāli savai istabenei.

Armāns aizgāja pa ceļu līdz tai vietai, kur gulēja kučieris: tas bija miris.

Armāns viņam uzsauca, piepacēla, uzlika roku uz viņa sirds un pārliecinājās, ka viņš ir miris jau tūdaļ pēc kritiena.

—     Viņš nomira! — Armāns, atgriežoties pie grāfienes d’Astī, teica.

—    Mans Dievs! — viņa iesaucās, — kā lai es jums izsaku savu pateicību, kas ar mums būtu noticis, ja ne jūsu drošsirdīgā rīcība!

Armāns pasmaidīja:

—    Vai tad jūs man jau neapsolījāt valsi?

—    Ak, cik tas ir burvīgi! — viņa iesaucās, pārvēršoties atkal par parīzieti, tas ir, atgūstot savu jautrību un bezrūpību tūdaļ pēc visām pārdzīvotajām briesmām. — Nu ko, ja jau jums pietiek ar šādu balvu, tad es likšu jums vēl lepoties.

—    Kādā gan veidā?

—    Es valsēšu tikai ar jums.

—    Rīt.

—    Vienmēr… visu sezonu.

Viņa atkal pasniedza viņam roku.

—     Piesargieties! — Armāns iesaucās, uzdrošinoties noskūpstīt ar burvīgiem rozā nadziņiem izrotāto mazo rociņu. — Piesargieties, kundze!

—    No kā?

—    Grāfs d’Astī mani nogalinās; viņš kļūs greizsirdīgs.

—    Viņš? — grāfiene iesaucās ar slikti slēptu nicinājumu.

Un viņa izsmējīgi piebilda:

—    Tādā gadījumā jums vēl atlicis dzīvot simt gadu.

„Lūk kā, — jaunais cilvēks nodomāja, kļūdaini izskaidrojis

šī augstprātīgā toņa nozīmi, — grāfiene, šķiet, ir visai necilās domās par sava laulātā drauga drošsirdību.“

Grāfiene smaidīja, Armāns jokoja.

Būdami īsti parīzieši, viņi aizmirsa uz mirkli gan vietu, kur atradās, gan nesen draudošās briesmas, gan savu sarežģīto un vienlaikus arī komisko stāvokli, aizmirsa par visu — kučiera nāvi ieskaitot. Taču lietus atkal sāka gāzt kā no spaiņa, un grāfiene vaicāja:

—    Vai mēs esam tālu no Bādenes?

—    Divas jūdzes.

—    Ko mēs tagad iesāksim?

—    Lai no šejienes izkultos?

—   Jā.

—   Es taču jums jau piedāvāju savus kučiera pakalpojumus, bet tagad vēlreiz atkārtoju savu priekšlikumu.

Viņš līdz galam izjūdza nogalināto zirgu un iejūdza savu tīrasiņu ērzeli smieklīgajā ekipāžā, ko Bādenē mēdza dēvēt par karieti. Tad viņš smejoties uzrunāja grāfieni:

—    Piekrītiet, kundze, ka manam tīrasiņu rikšotājam piemīt brīnišķīgs raksturs, reiz jau tas tik viegli samierinājies ar algota klepera pienākumiem. Bet iedomājieties tamlīdzīgu izbraucienu Elizejas laukos.

—    Kā, — grāfiene iesaucās, — vai jūs sēdīsieties uz bukas?

—   Tas ir nepieciešams.

—    Bet taču līst lietus.

—    Jūs man ai/dosiet savu lietussargu.

Armāns patiešām uzlēca uz bukas un ar drošu un prasmīgu roku veikli vadīja šo dīvaino pāri — kleperi un zirgu divi tūkstoši ekiju vērtībā — pa stāvo un kraujo Bādenes ceļu. Pēc stundas improvizētais kučieris jau veda grāfieni pa Lihtcntāla avēniju.

*                    # *

Grāfs d’Astī zināja, no kuras puses bija jābrauc viņa sievai, un tāpēc pastaigājās pa aleju.

—    Lūk, arī mans vīrs! — grāfiene noteica, — apstājieties, lūdzu.

Armāns apturēja zirgus.

Grāfs pienāca pie ekipāžas un izrādīja ārkārtīgu pārsteigumu par visu notiekošo.

—     Mans draugs, — grāfiene d’Astī teica vīram savā maigajā balstiņā, — paklanieties ar cieņu manam kučierim, viņš to patiesi ir pelnījis.

Grāfs sāka klanīties, nesaprotot, kā gan Armāns varēja nokļūt uz bukas.

Grāfiene, kas sabiedrībā vienmēr izrādīja, cik ļoti viņa mīl savu vīru, piedāvāja tam iesēsties karietē, teikdama:

—    Tagad, kad jūs sasveicinājāties ar šo kungu, pateicieties tam: viņš izglāba mūsu meitiņai un arī man dzīvību…

Un viņa, vēršoties pie Armāna, piebilda:

—    Vai neaizvedīsiet mūs, laipnais kučieri, līdz mūsu mājas durvīm?

Pēc dažām minūtēm kariete apstājās pie mājas, kuru aizņēma grāfs d’Astī. Pa šo laiku grāfiene paguva paziņot savam vīram par dienas traģiskajiem notikumiem.

Grāfs izplūda pateicības apliecinājumos, bet grāfiene savukārt Armānam teica:

—    Vai zināt, mēs jūs gaidām pusdienās… pulksten sešos.

Armāns paklanījās.

—    Atļausiet man pārģērbties, — viņš teica.

Un laikā, kad grāfiene, atbalstījusies pret sava vīra roku, devās uz savu istabu, bet grāfa d’Astī sulainis aizbrauca karieti, Armāns piezvanīja pie kaimiņmājas vārtiem, kur bija apmetusies Dāma ar melnu cimdu un majors Arlevs un viņš pats īrēja istabu otrajā stāvā.

Majora nebija mājās. Taču Dāma ar melnu cimdu gaidīja Armānu istabā ar tumšajām tapetēm, no kuras tā izgāja tikai vakaros, lai tumšajās naktīs paelpotu svaigu gaisu sava dārza kuplo koku ēnā; viņa sēdēja savā krēslā un lasīja, kad Armāns piegāja pie viņas.

—    Nu ko? — viņa vaicāja. — Vai jūs viņu redzējāt?

—    Grāfieni?

—   Jā.

—    Vai runājāt ar viņu?

—    Es izdarīju ko vairāk… es izglābu viņai dzīvību!

—    Vai jūs sakāt patiesību?

Atriebējas acīs iedzirkstīja ļauns prieks.

—    Goda vārds! — Armāns apliecināja.

Un viņš izstāstīja par savu satikšanos, par ātro iepazīšanos ar grāfieni, kučiera nāvi, par drāmu uz ceļa — īsāk izsakoties, par visu, kas notika. Viņš stāstīja to visu vienkārši, ar savu ierasto melanholiju.

Viņa uzmanīgi to uzklausīja un, kamēr viņš runāja, šīs noslēpumainās sievietes sejā arvien vairāk un vairāk iezīmējās cietsirdīgs un izsmējīgs smaids.

—     Aī — viņa beidzot noteica, — viss attīstās pat ātrāk, nekā es to biju iecerējusi.

Un viņa piebilda pēc klusuma brīža:

—    Pēc nedēļas viņa jūs iemīlēs.

Armāns nodrebēja.

—     Mans Dievs! — viņš iesaucās. — Ko jūs man vēl pavēlēsiet?

—    Rīt, — Dāma ar melnu cimdu noteica, — mēs izdarīsim vēl vienu mēģinājumu.

—    Ar kādu mērķi?

—   Ar mērķi likt viņai jūs iemīlēt!

Jaunais cilvēks bija tik bāls kā audekls un sedeja, nolaidis skatienu.

—    Jūs rīt būsiet ballē, — viņa turpināja, — jūs izsauks uz divkauju kāds cilvēks… viņš cīnīsies ar jums…

—    Kas viņš tāds ir?

—    Kāda gan jums tur daļa, reiz jau viņš ir mans vergs.

—    Vai man viņš jānogalina?

—    Nē, viņš jūs ievainos… viegli… tā būs niecīga skramba… Bet tikai viņš jūs izsauks tādā veidā, ka grāfiene d’Aslī vārds vārdā izdzirdēs visu jūsu sarunu… un neaizvērs acis visu nakti…

—    (), — viņa ar velnišķu smaidu piebilda, — ja sieviete izjūt simpātijas pret vīrieti, tad tās desmitkāršojas, ja tam draud kādas briesmas.

—   Mans Dievs, mans Dievs! — Armāns nočukstēja. — Kādu gan lomu jūs man liekat spēlēt!

Jaunā sieviete atbildēja tam ar izsmējīgu smieklu izvirdumu, kas dziļi ielauzās viņa dvēseles dzīlēs.

—     Vai tik jūs neesat viņā iemīlējies? — viņa jautāja. — Tādā gadījumā jūs esat brīvs…

—    Ak, kundze… — iesaucās Armāns, kuram šī izsmējīgā piezīme sagādāja neciešamas sāpes.

Un viņš nokrita ceļos.

—     Jūs lieliski zināt, — viņš turpināja, — ka cilvēks, kas jūs reiz iemīlējis, mūžīgi mīlēs tikai jūs vienu.

—    Tādā gadījumā, viņa teica, — pakļaujieties!

II

Armāns apģērbās un pulksten sešos vakarā devās pie grāfa d’Astī. Dāma ar melnu cimdu uzstāja, lai viņš pieņem ielūgumu, un deva tam pirms aiziešanas dažus norādījumus.

Kad Armāns iegāja pie grāfa d’Astī, grāfiene, gaidot pusdienas, rakstīja kādu garu vēstuli. Viņa apsēdās pie loga ambrazūrā stāvošā mazā galdiņa.

Grāfs stāvēja pie kamina un, kā parasti, bija domīgs un skumjš. Mazā meitenīte savā nodabā spēlējās uz paklāja.

Lūk grāfienes rakstītās vēstules saturs:

„Cienījamā kundze un godājamais draugs.

Kopš esmu aizbraukusi no Parīzes, es vēl neesmu jums devusi nekādu ziņu par sevi. Taču nepārmetiet man nepateicību: es nebūt neesmu aizmirsusi jūsu uzmanību un pakalpojumus, kurus jūs man tik pašaizliedzīgi sniedzāt. Atbraukusi uz šejieni, es vispirms iekārtojos, tad biju noraizējusies par bērnu un vīra veselību.

Turklāt es, kas tik ļoti augstu vērtēju savu sirds uzticību, esmu slinka rakstītāja. Reizēm man sagādā īstas mokas uzrakstīt kādas desmit rindiņas tiem, kurus es patiesi mīlu un kuru dēļ es nedomājot spētu labāk veikt liekas divsimt jūdzes.

Bet Debesis ir stingras pret nepateicīgajiem, pat ja tie grēko aiz sava slinkuma, bet šodien saņemtais augstākās varas brīdinājums liek man ņemt rokā spalvu, lai izteiktu jums pateicību.

Es piedzīvoju jau otru nelaimes gadījumu nepilna mēneša laikā.

Es gandrīz vai aizgāju bojā pirms trim nedēļām jūsu mājas durvju priekšā. Šodien es atkal laimīgi izvairījos no man draudošajām nāves briesmām.“

Grāfiene atstāstīja savus drausmīgos piedzīvojumus uz Eberšteinas ceļa.

Viņa nezināja sava glābēja pilnu vārdu un tikai atcerējās, ka viņu sauc Armāns; brokastu laikā viņas mazā meitiņa apburošā bērna naivumā viņam jautāja:

—    Kā jūs sauc?

-       Armāns, — viņš bija atbildējis.

Grāfiene sauca viņu šajā vārdā un sīki iezīmēja viņa precīzu portretu.

Pēc mums jau zināmo notikumu izklāsta grāfiene turpināja sekojošā garā:

„Kad es atstāju Parīzi, jūs bijāt skumja, nomākta un stipri cietāt, dārgā Fūlmenas jaunkundze. Es neuzdrošinājos jums jautāt par jūsu skumju iemeslu, taču, man šķiet, ka es to uzminēju. Jūs ciešat, jūs nomoka kādas bēdas, kuras jūs esat ieslēgusi savas sirds dziļumos.

Ticiet man, es esmu daudz izcietusi… Un kurš gan ir pasargāts no tā visa? Taču, lai izdziedētu dvēseles ciešanas, es nezinu labāku līdzekli par vietas maiņu.. Nepieciešami jauni iespaidi, bet tālab ir jānoīrē pasta kariete un jādodas ceļojumā.

Es gribu izteikt jums kādu priekšlikumu. Jūs man teicāt, ka saņēmāt Operā sešu mēnešu ilgu atvaļinājumu. Kālab jums to būtu jāpavada Parīzē? Brauciet labāk uz Bādeni. Grāfs d’Astī ir izīrējis pietiekami plašu māju, lai arī jūs, neierobežojot savas vajadzības, varētu tajā apmesties, bet tāpēc es likšu jums sagatavot istabas.

O, es zinu, ka jūs uz manu lūgumu atbildēsiet ar garu apmulsušu vēstuli: jūs teiksiet, ka Jums, aktrisei, nedrīkst tik atklāti kļūt par augstākās sabiedrības sievietes draudzeni. Taču cs nepiederu pie šīs kategorijas, bet jūs pie pirmās, šeit es gribu piebilst, ka jūs esat slavenība, bet man nav aizspriedumu.

Turklāt es ar diviem vārdiem neļaušu jums man atteikt. Šie vārdi ir velnišķi egoistiski: „Es skumstu“.

Atbrauciet: mēs dosimies brīnumjaukās tālās pastaigās, atbrauciet pēc nedēļas. Jūsu istabas būs sagatavotas, bet tā, kas sevi sauc par jūsu draugu, sagaidīs jūs Strasbūras pasta stacijā.

Spiežu jūsu roku.

Grāfiene d’Astī,,

Kamēr grāfiene rakstīja, Armāns apmainījās ar dažām nenozīmīgām frāzēm ar d’Astī kungu.

Grāfs nepavaicāja viņa vārdu, bet sulainis, kas paziņoja par viņa ierašanos un kuram jaunais cilvēks nosauca savu vārdu —

,Armāns Leons“, tik veikli „norija“ šo vienkāršo vārdu, ka grāfs to kā nākas nesadzirdēja.

Kad grāfiene aizzīmogoja vēstuli, viņai paziņoja, ka pusdienas gatavas.

Grāfs piecēlās, Armāns piedāvāja grāfienei roku, un visi trīs iegāja viesistabā.

—    Jūs man piedosiet, vai ne? — grāfiene vaicāja, apsēžoties un norādot Armānam vietu pa labi no sevis, — ka es tik vienkārši pret jums izturos? Bet es esmu tik slinka rakstītāja, ka neuzdrošinos palaist garām retās iedvesmas mirkļus.

Armāns pasmaidīja.

—    Es tikko kā uzrakstīju pateicības vēstuli. Un tieši jūs, — viņa turpināja, vēršoties pie Armāna, — bijāt tam par iemeslu.

—    Es?

—    Pagaidiet, es jums tūlīt paskaidrošu.

Grāfs d’Astī un Armāns nesapratnē paraudzījās uz grāfieni.

—    Vai jūs esat māņticīgs? — viņa jautāja.

—    Nu… tas ir atkarīgs…

—    Bet es jā. Un esmu droši pārliecināta par kādu lietu.

—    Par ko?

—   Ka briesmas, kas man šodien draudēja, ir kādas augstākas varas brīdinājums.

—    Bet kādā gan sakarā?

—    Es biju nepateicīga.

Un grāfiene izstāstīja, nenosaucot Fūlmenas vārdu, visu, kas ar viņu notika pirms trim nedēļām.

—    Kas gan ir tā persona, kuras mājā jūs ienesa? — grāfs painteresējās.

—   Jauna, skaista, gudra un neparasti laba sieviete.

—    Bet kas viņa tāda ir?

—    Operas dejotāja.

Armāns nodrebēja.

—    Kā viņu sauc?

—    Fūlmena.

Armāns nosarka un samulsa.

—   Vai jūs viņu pazīstat? — grāfiene jautāja, jo viņai nebija paslīdējis garām viņa pēkšņais apmulsums.

—    Jā, nedaudz… — Armāns atbildēja. — Esmu ar viņu saticies… pat kopā pusdienojis…

—   Tad jau lieliski! — grāfiene iesmējusies iesaucās. — Jūs varēsiet atjaunot savu draudzību. Pēc nedēļas viņa būs šeit.

—    Fūlmena?

—   Jā.

Armāns sajuta bailes un stipri nobālēja. Viņš pašlaik izvairījās no šīs sievietes gluži kā no ienaidnieka, lai gan viņa tam bija sniegusi tik daudz savas mīlas un uzticības pierādījumu.

—    Es viņai rakstu, — grāfiene d’Astī turpināja, vēršoties pie sava vīra, — ka ielūdzu to pavadīt pie mums vismaz mēnesi. Vai jums ir kaut kas iebilstams?

Grāfiene noteica šos vārdus sausā un nievājošā tonī, kas skaidri norādīja, ka viņa uzdod šo jautājumu tikai formas pēc.

—    Absolūti nekas, — grāfs atbildēja.

Un grāfiene d’Astī, neko nenojaušot par Fūlmenas un Armāna patiesajām attiecībām, pievērsa sarunu gluži citiem priekšmetiem, iedomājusies, ka dejotājai kādreiz ir simpatizējis šis jaunais cilvēks.

Redzēt savā mājā viesi, tā grāfam d’Astī bija reta laime: grāfiene bija spiesta šādos gadījumos izturēties pret savu vīru tā it kā viņi būtu saticīgs pāris.

Pēc pusdienām grāfs piedāvāja Armānam izspēlēt vista partiju. Pulksten desmitos jaunais cilvēks vēl viesojās viņu namā.

—     Mans dārgais bruņiniek, — grāfiene viņu uzrunāja tobrīd, kad viņš piecēlās no savas vietas, — tikai neaizmirstiet, ka esat man parādā valsi.

—    Ak, grāfiene! — Armāns nomurmināja.

—   Tāpat neaizmirstiet arī ceļu uz mūsu māju.

Armāns vēlreiz paklanījās.

—     Kur jūs esat apmeties: hotelī vai privātā dzīvoklī? — grāfs tam vaicāja.

Jaunais cilvēks pasmaidīja.

—    Esmu jūsu kaimiņš, — viņš atbildēja.

—    Patiesi? Kur jūs dzīvojat?

—    Mājā līdzās.

—    Līdzās mums?

—    Pilnīgi pareizi.

—     Bet man teica, ka to ir izīrējis kāds krievu augstmanis, — grāfs izbrīnījās.

—    Jā, majors Arlevs.

—    Un jūs dzīvojat pie viņa?

—    Majors ir sens mana tēva draugs, — Armāns meloja, — viņš ierosināja man apmesties pie viņa. Mans tēvs ilgi dzīvoja gūstā Krievijā.

Grāfs nobālēja.

—    Jā, un es, — Armāns piebilda, tā kā nezināja par sava tēva bijušajām attiecībām ar grāfu, jo Dāma ar melnu cimdu neuzskatīja par vajadzīgu sniegt viņam kādus paskaidrojumus šajā sakarībā, — tur piedzimu.

—   Jūs tātad esat krievs? — grāfs iesaucās.

—    Mana māte bija krieviete.

—    Atvainojiet mani, dārgais viesi, — viņš noteica, — varbūt es pazīstu jūsu tēvu.

—    Iespējams.

—   Ja es zinātu jūsu vārdu, — grāfs, mulsi smaidīdams, piebilda, — taču sulainis, šķiet, aizmirsa man jūs pieteikt.

—    O, nē, bet viņš vienkārši, „norija“ manu vārdu, — Armāns iesmējās.

—   Jūsu vārds?

—   O, tas ir ļoti īss un viekāršs: mani sauc Armāns Leons.

—    Leons! — nobālējis un trīcot pie visām miesām, grāfs d’Astī atkārtoja.

—     Mans tēvs, pulkvedis Leons, — jaunais cilvēks turpināja, — atgriezās Francijā 1822. gadā, nodzīvojis Krievijā vairāk nekā desmit gadus.

Grāfs d’Astī nosarka kā vēzis. Taču viesistaba bija tik vāji apgaismota, ka ne grāfiene, ne Armāns neievēroja grāfa pēkšņo pārmaiņu; turklāt viņš uzspēlēti mierīgi piebilda:

—    Pulkvedis Leons? Esmu bieži dzirdējis šo uzvārdu, ļoti bieži… taču personīgi jūsu tēvu neesmu pazinis. Atvainojiet, ka es pajautāju jūsu vārdu; jums ir zināma ārēja līdzība ar kādu Impērijas laiku oficieri, manu bijušo paziņu, pulkvedi Bekmanu.

Armāns atvadījās no grāfienes.

Grāfs d’Astī pavadīja viņu līdz dārza sētiņai, tad tas izgāja uz ielas. Viņš steidzīgi atgriezās un iegāja viesistabā.

Grāfiene vel bija tur. Viņa atplēsa savu vēstuli Fulmenai un pierakstīja piezīmi:

P.S.

„Tagad es, mans dārgais draugs, zinu sava burvīgā un elegantā glābēja vārdu. Tas ir Impērijas laiku pulkveža dēls. Viņu sauc Armāns Leons.“

Grāfs d’Astī iegāja viesistabā un apsēdās pie kamīna, joprojām domīgs un skumjš.

—    Vai jūs vēl grasāties uzņemt šo jauno cilvēku? — viņš vaicāja.

—    Ja vien viņam tas labpatiks… paretam… Kālab šis jautājums?

—    Nu, bet… es viņu nepazīstu.

Grāfiene d’Astī vēsi palūkojās uz savu vīru.

—    Paklausieties, — viņa piebilda, — lūdzu, paskaidrojiet!

—    Man viņš nepatīk.

—    Jūs'esat pārāk izvēlīgs. Tas ir lieliski audzināts un gudrs jaunais cilvēks.

—    Viņam ir pārāk švītīgs izskats.

—    Man tā nešķiet.

—    Un man nav nekādas vēlēšanās viņu uzņemt.

Grāfiene d’Astī iesmējās.

—     Vai patiesi jums ienācis prātā rīkot greizsirdības scēnas? Tas gan būtu oriģināli…

Viņa uzgrieza grāfam muguru, turpinot smieties, un piebilda:

—    Ļoti oriģināli… atklāti sakot.

—    Kundze! — grāfs iesaucās no naida drebošā balsī.

—    Cienījamais kungs, — grāfiene viņam iebilda, — jūs zināt, ka attiecībā uz mani jums nav tiesību nedz būt greizsirdīgam, nedz arī būt iemīlētam. Ar labunakti!

Grāfiene paņēma sveci un izgāja, atstājusi savu vīru viesistabā vienu pilnīgi satriektu no naida un bailēm par to, lai tikai pulkveža dēls neuzzinātu viņa pagātni.

Taču grāfa piesardzībai nebija nekāda pamata, tāpēc ka, kā jau tas labi zināms, Armāns neko nezināja par sava tēva drausmīgo, noslēpumaino, tumšo pagātni.

III

Nākošajā dienā Bādenes kazino bija deju vakars. Visi uzaicinātie vai arī gandrīz visi jau sen pazina viens otru gan pēc izskata, gan pēc vārda.

Grāfiene d’Astī ieradās ballē ap pulksten desmitiem.

Nepaguva viņa vēl ienākt, kad kāds jauns cilvēks, kas sarunājās ar kādu vecu vīru, devās tai pretim un paklanījās. Tas bija Armāns. Vecais vīrs bija majors Arlevs.

—    Grāfiene, — jaunais cilvēks noteica, pasniedzot grāfam roku, kurš, pakļaujoties sievas pavēlnieciskajam skatienam, pasniedza viņam savējo, — atļaujiet jūs iepazīstināt ar manu saimnieku, bet jūsu kaimiņu, krievu dienesta majoru grāfu Arlevu.

Majors un grāfiene d’Astī apmainījās ar dažām banālām frāzēm, un grāfs Arlevs paklanījies nogāja sānis. Gandrīz tūdaļ atskanēja pirmās valša skaņas.

Grāfiene paņēma Armānu zem rokas.

—    Kas atdot parādus, kļūst bagātāks, — viņa smejoties teica, — iesim dejot.

Un, pagriezusies pret vīru, viņa piebilda:

—    Tā kā jūs nedejojat, tad variet iet spēlēt. Jūs taču redzat, ka man ir kavalieris.

Grāfs, neteicis ne vārda, paklanījās. Tad, tā vietā, lai atstātu deju zāli, kā to acīmredzot gribēja viņa sieva grāfiene, viņš apsēdās stūrī uz krēsla, ar skatienu burtiski aprijot Margaritu d’Astī, kuru viņš bija neprātīgi iemīlējis kopš tās pašas dienas, kad viņa to sāka ienīst. Grāfiene dejoja apbrīnojami graciozi, sapņaini atbalstījusies pret sava jaunā skaistā kavaliera roku.

Grāfs d’Astī pārcieta elles mokas. Vakar viņš bija izteicies pret Armānu tikai no bailēm, ka pulkveža dēlam varētu būt zināmi „Zobenu draugu brālības“ noslēpumi. Taču šodien viņu satrauca gluži citas jūtas.

Grāfs bija greizsirdīgs. Bija greizsirdīgs tieši tāpēc, ka sieva tam liedza viņa tiesības. Viņš bija greizsirdīgs tāpēc, ka viņa sieva dejoja ar Armānu, bet tas acīmredzot bija viņā iemīlējies.

Taču ne tikai grāfs d’Astī sekoja jaunajai sievietei un viņas kavalierim, kuri turpināja dejot. No galvas līdz kājām melnā tērpies cilvēks ar melnīgsnēju seju, kas norādīja uz to, ka viņš ir spānietis vai itālietis, ne uz mirkli neizlaida no acīm šo pāri; viņš nedejoja un ne ar vienu nerunāja.

Kad apklusa pēdējās valša skaņas, šis cilvēks, kas līdz šim bija stāvējis nekustīgi, atspiedies pret vienu no kolonnām, kas balstīja zāles griestus, devās pie Armāna. Jaunais cilvēks tobrīd pavadīja grāfieni uz tās vietu.

Itālietis vispirms zemu paklanījās grāfienei, tad vērsās pie viņas kavaliera:

—   Ja es nekļūdos, jūs esat Armāna Leona kungs?

—    Jā, — Armāns nodrebējis atbildēja.

Jaunais cilvēks noprata, ka sarunājas ar savu noslēpumaino pretinieku, par kuru to vakar brīdināja Dāma ar melnu cimdu. Un Armāns nobijās ne jau par sevi, nevis no divkaujas, kam bija jānotiek šīs komēdijas noslēgumā, viņš nobijās par grāfieni.

Tā pamanīja sava kavaliera izbīli, svešinieka melnīgsnējo seju un auksto skatienu, kurš pat nepievērsa viņai nekādu uzmanību. Grāfiene d’Astī tūdaļ saprata visu un nobālēja.

—    Cienījamais kungs, — itālietis turpināja ar stingru dienvidniecisku akcentu, — vai jūs esat pulkveža Leona dēls?

—   Jā, kungs.

—   Jūs bijāt Itālijā pirms gada, ja es nemaldos?

Armāns apstiprinoši pamāja un teica:

—     Es uzskatu jūsu jautājumus par pārāk uzbāzīgiem, un tā kā man nav bijis gods ar jums jebkad agrāk satikties…

Itālietis indīgi iesmējās.

—    Es esmu marķīzs de la Piombīna.

—    Un kas no tā visa izriet?

—    Es atbraucu uz Parīzi tikai tāpēc, lai jūs satiktu.

—    Mani?

—    Un, jūs tur nesastapis, ierados Bādenē.

Armāns juta, kā dreb Margaritas d’Astī roka, kuru viņš pieturēja.

—   Turpiniet, cienījamais kungs!

Armāns pateica šos vārdus visai vēsi, it kā vēlētos teikt: „Man šķiet, ka jūs visai slikti izlietojat savu laiku.“

—    Kungs, — itālietis turpināja, — jūs nodzīvojāt apmēram mēnesi Florencē?

—    Jā.

—    Arno krastā…

—    Pilnīgi pareizi.

—     Un jūs pievērsāt pastiprinātu uzmanību kādai dāmai vārdā… Anžela.

Armāns atkal nodrebēja.

—    Cienījamais kungs, — viņš teica, — man šķiet, ka šeit nav īstā vieta un laiks, lai nodotos tamlīdzīgām atmiņām, un es jūs palūgšu…

—    Cienījamais kungs, — itālietis dzestri iebilda, — es jūs gaidīšu alejā zem trešā koka pulksten vienpadsmitos pēc dejām.

Un, paklanījies grāfienei, viņš aizgāja.

Grāfiene d’Astī, bāla un satraukusies, atbalstījās pret Armāna roku, sajūtot, ka tai ļogās ceļgali.

—     Kas gan ir šis cilvēks? — viņa vaicāja, kad svešinieks bija atgājis no viņiem un jau izgājis no deju zāles.

—    Es arī pats viņu redzu pirmo reizi, — jaunais cilvēks atbildēja.

Un, manāmi apmulsis, viņš nolaida acis.

—    Viņa vārdu cs esmu dzirdējis, — jauneklis piebilda.

Grāfiene d’Astī noprata, ka ar Anželas vārdu, kuru pieminēja marķīzs, ir saistīts kāds romantisks stāsts. Sievietes ir apveltītas ar bagātīgu iztēli, un reizēm pietiek dažu vārdu, lai tās iedomātos garu mīlas epopeju. Marķīzs droši vien bija kaut kur aizbraucis. Tieši tai laikā uzradās Armāns, un tā kā viņš

bija jauns, skaists un drosmīgs, tad viņš iekaroja sev vietu mājā Arno krastā un arī pamestās skaistules sirdi.

Margarita d’Astī jau bija sacerējusi sev prātā veselu romānu šajā sakarā. Šis romāns sastāvēja no divām daļām.

Pirmā daļa izbeidzās līdz ar Armāna aizbraukšanu uz Parīzi. Otra varēja attīstīties sekojoši: marķīzs de Piombīna, atgriezies mājās, uzzināja par šo savas sievas romānu. Un lūk, greizsirdīgais itālietis dodas ceļā, jāj uz Parīzi, no Parīzes un Bādeni, un ierodas šeit, lai atriebtu par savu aptraipīto godu.

Tādā veidā šai brīnišķajai grāfienes d’Astī radītajai poēmai trūka tikai fināla atrisinājuma. Un šis atrisinājums lika tai notrīsēt, tik bāla un apmulsusi viņa bija, ejot zem rokas savam bruņiniekam, kurš bija izglābis viņu no nāves: viņa jau redzēja, kā tas krīt no rupjā un negantā marķīza Piombīna nāvējošā ieroča.

Marķīzs aizgāja; bet visas šīs komēdijas laikā, par kuru Armāns jau iepriekš zināja, viņš stipri cieta: viņa godīgais un atklātais raksturs sašuta par to negodīgo un netīro lomu, kas tam jāspēlē. Armāns, kā jau mēs teicām, skatījās uz jauno sievieti, cenšoties pasmaidīt.

—    Šis cilvēks ir vājprātīgs, — viņš noteica.

—    Viņš taču ir satrakojies līdz neprātam, — atbildēja grāfiene, kas diemžēl uzskatīja, ka tas viss notiek īstenībā, — un grib jūs nogalināt.

—     Mani nav nemaz tik viegli nogalināt, — Armāns piebilda.

—    Ceru…

Grāfiene noteica šos vārdus ar trīsām balsī, gandrīz nedzirdami.

Ja šis izsaukums uz divkauju būtu patiesi domāts visā nopietnībā, Armāns, kas bija drosmīgs pēc dabas, izlīdzētos tikai ar smaidu vai kādu joku. Taču Armānam bija zināms, ka divkaujai, kas tam stāvēja priekšā, nav cita mērķa, kā tikai radīt iespaidu, iespējams, pat satriecošu, uz sievieti, attiecībā pret kuru viņam bija jāspēlē nekrietnā pavedēja loma. Un jaunais cilvēks, nosarcis no kauna, centās jau uzsākt ar viņu sarunu par kādu citu tematu.

Taču grāfiene d’Asti bija pārāk satraukta, lai mainītu sarunas tēmu. Viņa nemīlēja un pat nespēja iedomāties, ka mīl Armānu, bet viņš izraisīja stipru interesi, kā jau tas elegantai un godprātīgai jaunībai parasts, un viņas sirds trīsēja no domām, ka šis cilvēks ar trausla bērna ārieni pēc dažām stundām varētu būt miris. Bet tā kā visām sievietēm piemīt nenovērtējama priekšrocība salīdzinājumā ar vīriešiem — jo veiksmīgāk tās spēj pārvarēt savu satraukumu, jo dzīvāk viņas to izjūt — tad arī grāfiene drīz vien atguvās. Smaids parādījās viņas lūpās, vaigu bālumu nomainīja maigs sārtums.

—     Taču jūsu marķīzam ir visai oriģināla āriene, — viņa piebilda.

—    Vai jūs tā domājat?

—     Burvīgi, — viņa turpināja jokot, — kad cilvēks, atgriezies pie savas mājas pavarda, ievēro, ka ne viss ir tā, kā tam vajadzētu būt, viņš tūdaļ pat traucas ceļā.

Armāns savukārt centās izspiest savā sejā kaut ko smaidam līdzīgu.

Grāfiene atbildēja:

—    Viņš dodas ceļā, noauļo dažus simtus jūdžu un viss beidzas ar to, ka viņš satiekas ar savu nelaimju vaininieku ballē, tai brīdī, kad viņš iet zem rokas ar citu sievieti.

Grāfiene d’Astī skaļi iesmējās, lai gan viņas sirds vai lūza no bēdām un izmisuma.

—    Patiesi, tas ir visai oriģināli, — Armāns nomurmināja.

Iedomājoties, ka grāfiene var noturēt viņu par gļēvuli, Armāns atguva savu ierasto aukstasinību un laipnību.

—    Jebkurš cits viņa vietā, — grāfiene turpināja, — ieraugot mani, justos atbruņots.

—     Patiesi, — Armāns piekrita, — šis cilvēks ir ļoti slikti audzināts.

—     Man arī ir radies tāds pats iespaids. Taču viņš nepiegriež tam nekādu nozīmi un vēlas cīnīties.

—    Un es cīnīšos.

—     Ak, lūk tieši to, — grāfiene, turpinot smieties, iesaucās, — es jums arī aizliedzu!

—   Jūs man aizliedzat?

—    Protams.

—    Kāpēc?

—     Tāpēc, ka neviens necīnās ar tās sievietes vīru, kuru vairs nemīl.

Armāns nodrebēja un klusēja.

—    Es zinu, — grāfiene, joprojām jokojot, turpināja, — ka velti jums to visu saku…

—    Velti? Kāpēc gan tā?

—    Tāpēc, ka… jūs, iespējams, viņu mīlat…

Un grāfiene nolaida acis.

—    Diemžēl! — Armāns iesaucās, jo viņu bija d/iļi aizkustinājis šis grāfienes apmulsums, — es jau sen… viņu nemīlu…

—    Tādā gadījumā nav nekādas jēgas cīnīties.

—    Diemžēl šis cilvēks to vienkārši nesapratīs… viņš vēlas, lai divkauja noliktu.

—    Bet tas taču ir bezjēdzīgi… nežēlīgi… drausmīgi!..

—    Lai arī tā būlu, bet pretējā gadījumā viņš mani pazemos.

Armāns sprieda saprātīgi, un pat grāfiene d’Asti saprata, cik neuzmanīgi būtu censties atrunāt viņu no divkaujas.

—     Nu, protams, — viņa teica — cīnieties vien. Tikai, — viņa satraukti piebilda, un viņas balss atkal ietrīsējās, — nogaliniet viņu!

Aizrautīga polka izbeidza šos spriedelējumus.

—    Vai jūs dejojat? — Armāns vaicāja grāfienei.

—    Protams… ejam!

Grāfiene atbalstījās pret sava jaunā kavaliera roku un sāka dejot, lai kaut kā censtos kliedēt sāpes, kas žņaudza viņas sirdi. Kad polka beidzās, viņa Armānam jautāja:

—    Ko jūs pazīstat Bādenē?

—    Majoru Arlevu.

—    Bet vēl?

—    Jūsu viru.

—    Lieliski, viņš būs jūsu sekundants.

Grāfiene atgāja no Armāna un devās pie vīra, kurš šīs stundas laikā pārdzīvoja tās cietsirdīgās slimības lēkmi, kuru mēdz dēvēt par greizsirdību.

—    Mans Dievs, grāfiene, — viņš asi noteica, pirms grāfiene vēl bilda pirmo vārdu, — mans Dievs, cik ļoti gan jūs liekat man ciest! Tā tikai trūka, lai es kļūtu vēl arī greizsirdīgs.

—    Grāf, — jaunā sieviete viņu pārtrauca, — es tikai paraustītu plecus par jūsu muļķīgo paziņojumu, ja tikai man jūs nebūtu nepieciešams. Tagad cs jums piedodu.

—     Es jums esmu nepieciešams? — grāfs iesaucās, izjuzdams prieku, kādu izjūt nežēlestībā kritis galminieks, cerēdams uz drīzu apžēlošanu.

—    Jā, — grāfiene apstiprināja.

—    Pavēliet, es esmu jūsu rīcībā.

—    (irāf, — Margarita d’Astī jautāja, — vai jūs esat agrāk duelējies?

Grāfs nodrebēja un nobāla. Viņa sieva tikai ar vienu vārdu vien bija uzjundījusi viņā tik drūmās atmiņas.

—    Jūs esat bieži cīnījies divkaujās, — grāfiene d’Astī turpināja, — un jums ir jābūt milzīgai pieredzei šāda veida lietās.

—    Vai pavēlēsiet man duelēties? — viņš jautāja.

—    Nē, bet jums ir jābūt par tā jaunā cilvēka sekundantu, kurš vakar pie mums bija ielūgts pusdienās un ar kuru es tikko kā dejoju.

—    Armāna?.. viņš duelējas! — grāfs izbrīnījās.

—   Jā, rīt no rīta.

—    Ar ko?

—    Ar kādu rupju un nekaunīgu itālieti… kādas sievietes, kuru reiz šis jaunais cilvēks mīlēja, vīru.

—     Un jūs gribat, lai es būtu viņa sekundants? — jautāja grāfs, kuram šķita, ka viņa sieva ir aizrāvusies ar Armānu.

—    Jā, gribu, — grāfiene auksti atcirta.

—    Labi! — grāfs nomurmināja.

—   Es to gribu, — grāfiene piebilda, — tāpēc, ka divkaujas iznākums bieži vien ir atkarīgs no sekundanta… piesardzīga… miermīlīga…

Izmocīts smaids parādījās uz grāfa d’Astī lūpām, kurš, neraugoties uz to, izrādījās pietiekami doršsirdīgs, lai ielūkotos sievai tieši acīs.

—    Jūs, protams, vēlaties, lai es mierīgā ceļā nokārtotu šo lietu? — viņš izsmējīgi vaicāja.

—    Es vēlos, lai jūs pieliktu visas savas pūles. Šis jaunais cilvēks man šķiet interesants…

—    Varbūt jūs pat…

—    Grāf, — jaunā sieviete viņu pārtrauca, — esiet piesardzīgāks!

—    Grāfiene…

—    Ja es mīlētu šo jauno cilvēku, tad jau nu, protams, es negrieztos pie jums, — Margarita d’Astī piebilda.

Grāfs nokāra galvu.

—    Atvainojiet, — viņš nomurmināja, — es zaudēju prātu!

Pa to laiku Armāns un grāfs Arlevs piegāja pie d’Astī kunga.

—     Cienījamais kungs, — grāfiene, kas bija jau nomierinājusies, ar lielu cieņu uzrunāja jauno cilvēku, — esiet tik labs un uzskatiet manu vīru par savu draugu. Viņš ir jūsu rīcībā…

Trīs vīrieši paklanījās.

—    Kungi, — majors teica, — ir jau vienpadsmit. Neliksim pretiniekam mūs gaidīt.

Grāfiene uzmeta savam vīram pavēlniecisku skatienu un iečukstēja ausī:

—    Es ccru uz jums. Gūstiet sekmes, un es kļūšu citāda.

Armāns un viņa sekundanti izgāja no deju zāles, šķērsoja

spēļu istabu, kur atradās rulete, un izgāja uz ielas.

Kad Armāns gāja pa priekšu, nomocoties ar domu, ka visai šai komēdijai tiek piešķirta īstas drāmas nozīme, grāfs pa ceļam piebilda majoram:

—     Es nezinu, kas šeit par lietu, bet acīmredzot noticis kāds nenozīmīgs strīds un mēs visu nokārtosim.

—    Tas nav iespējams, — majors atbildēja.

—    Kāpēc?

—    Tāpēc, ka mums ir darīšana ar vīru, kura gods ir aizskarts.

Grāfam viss satumsa acu priekš; asinis pieplūda tam galvā. Viņam šķita, ka viņš jau netālu nākotnē redz dienu, kad Armāns ieradies kā viņa pretinieks. Un dusmu uzplūdos grāfs d’Astī aizmirsa sievai doto solījumu, pacensties samierināt pre

tiniekus, un sirds dziļumos viņam pazibēja necienīga vēlēšanās: „Bet ja nu viņu tomēr nogalinātu!“

Marķīzs de la Piombīna, noslēpumainais itālietis, kura rokā kāds vēl noslēpumaināks spēks bija ielicis ieroci — jo viss šis notikums Florencē, kā lasītājs droši vien to jau ir nopratis, bija vistīrākā izdoma — marķīzs de la Piombīna, kā mēs sakām, gaidīja savu pretinieku alejā zem trešā koka.

Tur viņu sastapa grāfs d’Astī, būdams pilnīgi pārliecināts par to, ka lieta ir nopietna; ar marķīzu bija vēl daži vīrieši, kas bija ģērbušies tāpat kā viņš, melnā. Spriežot pēc sarunas, viņi patiesi bija itālieši.

—     Kungi, — marķīzs iesāka, vērsdamies pie Armāna sekundantiem, — apspriedīsim mūsu noteikumus pēc iespējas ātrāk, tāpēc ka policija mums seko, vai arī atradīsim kādu piemērotāku vietu sarunām. Policijai ir zināms, ka mēs esam šeit ieradušies tikai divkaujas dēļ.

—     Cienījamais kungs, — majors atbildēja, — pie manas mājas ir liels dārzs, un policija tur neieradīsies. Mums pieder ieroču izvēle, un mēs izvēlamies zobenus…

*         * *

Pēc desmit minūtēm grāfs d’Astī atgriezās ballē pie sievas, kura to sagaidīja stipri satraukusies.

—    Šo lietu mierīgi nokārtot nav iespējams, — viņš paziņoja.

—    Tātad viņi cīnīsies?

—   Jā.

—    Kad?

—    Rīt no rīta.

—     Dodiet man roku, — Margarita teica, — šeit ir ļoti karsti, iesim prom.

Un grāfiene atstāja balli, gandrīz neapjēdzot, kas visapkārt notiek.

„Viņa to mīl,“ — grāfs d’Astī niknumā nosprieda.

IV

Grāfiene d’Astī gāja pa kazino zālēm gluži kā noziedznieks, kuru ved sodīt. Viņa ļāva savam vīram viņu vest; grāfs d’Astī sajuta, kā viņa gāja grīļojoties, un drudžainā satraukumā spieda viņas drebošo roku. Dzīvinošais un spirgtais maija nakts vēsums atsvaidzināja grāfieni, un viņa atguvās.

—    Vai vēlaties sēsties karietē? — vīrs tai piedāvāja.

—    Nē, iesim kājām — ļoti patīkami ir mazliet pastaigāties, — Margarita ar piepūli atbildēja.

Viņi devās uz mājām. Tuvojoties galamērķim, grāfienei d’Astī pilnīgi izdevās nomierināties un apslēpt nemieru savas sirds dziļumā.

—    Tātad jūsu pūles izrādījās veltas? — viņa visai stingri pavaicāja.

—    Es darīju visu, ko varēju.

—    Bet majors?

—    Majors pat neko neiebilda pret marķīza prasībām.

Margarita d’Astī paraustīja plecus.

—    Viņi cīnīsies?

—    Rīt pulksten piecos.

—    Kur?

—    Majora dārzā.

Grāfiene nodrebēja.

„Zem maniem logiem,“ — viņa nodomāja.

—    Mīļā kundze, — iebilda grāfs, kas parasti ar sievu bija ļoti bikls un kautrīgs, bet tagad, pateicoties savam satraukumam un neprātam, uzdrošinājās izteikties, — es nekad neesmu redzējis tik nervozu un jūtīgu sievieti kā jūs.

Grāfiene sajuta šajos līdzjūtības pilnajos vārdos apslēptu izsmieklu un acumirklī saņēma sevi rokās.

—    Ko jūs ar to gribat teikt?

—    Ak, mans Dievs! — grāfs d’Astī liekulīgi turpināja. — Es to pateicu tādēļ, ka redzu, cik ļoti jūs esat satraukta un

sarūgtināta: jūs esat tuvu ģībonim tāpēc, ka jaunajam cilvēkam, kuru jūs vēl pirms trim dienām nemaz nepazināt un kura vārds vēl vakar vakarā jums nebija zināms, nākas cīnīties divkaujā gan man, gan jums nezināmu iemeslu dēļ.

—    Cienījamais kungs, — grāfiene vēsi iebilda, — jūs aizmirstat vienu lietu.

—    Kādu?

—    Ka šis jaunais cilvēks… šis nepazīstamais… izglāba jūsu bērnam dzīvību.

Grāfs neiebilda. Viņš tikko kā grasījās nospēlēt cēlsirdīga cilvēka lomu, bet grāfiene ar vienu savu vārdu visu satrieca un parādīja viņa uzvedību gluži nepiedienīgā gaismā.

—   Tiesa, — viņš nomurmināja.

—   Jūs redzat, — turpināja grāfiene, kas noraizējusies kļuva atkal augstprātīga un izsmējīga, — es jau nerunāju nemaz par sevi, tā kā mana dzīve, kuru viņš arī ir izglābis, jums acīmredzot ir pilnīgi vienaldzīga…

—    Kundze…

—     Bet es runāju par mūsu bērnu un uzskatu, ka esmu tiesīga uz jums paļauties… Pat divkaujas vietā sekundants ar savu iespaidu un aukstasinību var novērst katastrofu.

—    Es pacentīšos, — grāfs padevīgi nočukstēja.

Viņi piegāja pie nama vārtiem.

—     Man ir jādodas pie majora, — d’Astī piebilda, — šis jaunietis nolika man tur satikšanos.

—   Ar kādu mērķi?

—    Lai patrenētos paukošanā.

—    Ejiet, — grāfiene teica, — bet, kad atgriezīsieties, tad ienāciet pie manis.

Grāfu pārņēma cerības. Grāfiene d’Astī vēl ne reizi pēc pusdienām nebija pieņēmusi savu vīru.

—    Jūs man paziņosiet, — viņa steidzīgi piebilda, — tā kā jūs esat ļoti prasmīgs un pieredzējis paukotājs, ko vērts viņš ir šajā jomā.

Grāfiene aizgāja, pamājot savam vīram ar roku.

Grāfs d’Astī piezvanīja pie tās mājas vārtiem, kur bija apmeties majors Arlevs.

*         * *

Tolaik, kad grāfs d’Asti pirms stundas ceturkšņa atgriezās zālē pie sievas, Armāns un majors devās uz noslēpumaino māju, kur slepeni no visiem dzīvoja Dāma ar melnu cimdu.

—    Viņa jūs gaida, — majors noteica.

Armāns iegāja istabā ar tumšajām tapetēm, no kurienes sieviete izgāja tikai naktīs, lai paelpotu svaigu gaisu visattālākajos dārza nostūros.

Viņa sēdēja krēslā skumja un bāla kā vienmēr un, pasniedzot viņam roku, jautāja:

—    Nu, kā?

—     Kā? — Armāns, skatienu novērsis, atbildēja. — Lieta darīta.

Un viņš izstāstīja visu, kas notika ballē, neizlaižot nevienu sīkumu, un aprakstīja viņai grāfienes uzvedību, bālumu un satraukumu brīdī, kad viņu izsauca uz divkauju un pēc tam.

—   Mans Dievs, — viņš noslēgumā nočukstēja, — kādu gan nožēlojamu un apkaunojošu lomu jūs esat man nolēmusi: man ir jāmoka un jāsavaldzina nabaga sieviete, kas nav ne vismazākā mērā vainīga sava vīra grēkos.

Dāma ar melnu cimdu atbildēja ar smaidu.

—    Vēl ir laiks, — viņa piebilda. — Ja jums trūkst vīrišķības man pakļauties, ja jūs mani nemīlat tik ļoti, lai dalītos ar mani manās atriebības jūtās — ejiet prom!

—    Dieva dēļ, nedzeniet mani! — Armāns nočukstēja. — Es jūs mīlu… Es jums pakļaušos.

Dāma ar melnu cimdu pasniedza viņam roku.

—    Bērns, — viņa sirsnīgi noteica, — vai tad es jums neteicu, ka mani mīlēt ir tīrās mocības, man sekot — verdzība, kas nebeigsies, līdz mana misija nebūs reiz galā.

Un redzot, ka Armāns nokāra galvu un neuzdrīkstas iebilst, viņa piebilda:

—    Ak, sabiedrības acīs jums, iespējams, būtu taisnība, sakot, ka šī sieviete nav vainīga par sava vīra izdarītajām kļūdām. Taču Dievs, kas zina, ka reizēm nevainīgie tiek upurēti, lai so

dītu vainīgos, Dievs, kas atceras līgavu, kura, atgriezusies no baznīcas, apskāva asinīm noplūdušu un nāvīgi ievainotu viru, Dievs zina, ka tāpēc, lai satriektu pretinieku, vajag satriekt tos, kurus tas mīl un kuri ir bijuši nevainīgi.

—    Es pakļaujos, — Armāns atkārtoja.

—    Grāfs atnāks uz šejieni, — Dāma ar melnu cimdu turpināja, viņš būs šeit pēc minūtes, šai istabā, kur mans skatiens varēs jūs novērot…

Kamēr jaunā sieviete to visu teica, uz kāpnēm atskanēja soļi. Dāma ar melnu cimdu pielēca no krēsla, pārskrēja pāri istabai, atbīdīja portjeru un, pastiepusi roku, teica:

—    Palūkojoties!

Zem drapējuma sienā bija izurbts caurums, kuru veikli nomaskēja spogulis, un pa to varēja redzēt visu, kas notika viesistabā, kuru apgaismoja divas uz kamīna stāvošās sveces.

—    Uzklausiet mani, — viņa turpināja, — grāfs ienāks šeit majora pavadībā, un viņa skatiens neviļus kritīs uz krūšutēlu, kurš vēl šodien bija ievīstīts melnā krepā. Tagad es pārliku to viesistabā uz kamīna un noņēmu tam pārvalku. Vērojiet viņa sejas izteiksmi… iespējams, ka viņš nobālēs…

Šai mirklī durvis atvērās.

—    Laipni lūdzam, grāf, — majors teica, uzrodoties uz viesistabas sliekšņa. — Mans jaunais draugs tūdaļ pie mums ieradīsies, viņš tikai pabeigs rakstīt vēstuli.

Grāfs d’Astī iegāja.

Armāns, kas viņu novēroja pa slepeno caurumu, redzēja, kā viņš izklaidīgi paspēra pāris soļus pa istabu un pēkšņi ārkārtīgi satraukts un pārsteigts apstājās ar svecēm spoži izgaismotā krūšutēla priekšā.

—   Ak! — majors vientiesīgi iesaucās, it kā nebūtu ievērojis sava viesa pēkšņo apmulsumu, — jūs ieinteresējāties par šo krūšutēlu.

—    Patiesi… brīnišķīgs darbs… lielisks izpildījums, — grāfs d’Astī apmulsis nomurmināja.

—    Tiesa, — majors apstiprināja. — Taču manās acīs šim krūšutēlam ir īpaša nozīme… Tas ir kāda mana mirušā drauga krūšutēls.

Grāfs nodrebēja.

—     Nabaga virs, — majors skumji turpināja. — Viņa nāve tā ari palika noslēpumā tīta.

—     Vai patiesi? — grāfs noteica, sajūtot, kā dreb viņa balss.

—     Viņš apprecējās no rīta, — majors turpināja, it kā to būtu pārņēmušas skumjas atmiņas.

—     Bet nomira… vakarā, — grāfs d’Asti turpināja, atlaižoties krēslā un novelkot ar roku pār pieri, uz kuras pēkšņi bija uzradušās pāris sviedru lāses.

—    Viņu nogalināja, — majors noteica.

Grāfs d’Asti drudžaini sagrāba krēsla roku balstus.

—    Cik divaini! — viņš dobji noteica.

—     Bet nu, — majors piebilda, — metisim pie malas šis nepatīkamās atmiņas un nodarbosimiems labāk ar mūsu jauno draugu.

Tobrīd Dāma ar melnu cimdu Armānam teica:

—    Ieejiet tagad viesistabā.

Armāns atgāja no sienas un devās uz durvīm. Viņa sarunasbiedre padeva tam ar roku zīmi un viņu apturēja. Tad, pieliekusies tam pie pašas auss, nočukstēja:

—     Aizmirstiet, ka jūs brīnišķīgi pārvaldāt zobenu, un izliecieties, ka neko nemākat. Neatvairiet viņa cirtienus. Grāfam ir jābūt pārliecinātam, ka esat pilnīgs iesācējs šajā lietā un tikai ar pūlēm spējat noturēt rokā zobenu.

—    Labi, — Armāns teica, nolēmis precīzi izpildīt šīs dīvainās sievietes pavēles.

Viņš izgāja gaitenī, grasoties pieklauvēt pie viesistabas durvīm.

Dāma ar melnu cimdu savukārt pieplaka ar aci pie cauruma sienā un sāka novērot.

Grāfs d’Astī sēdēja krēslā iepretim kamīnam un ar kaut kādām dīvainām bailēm ielūkojās tam pretim stāvošajā krūšutēlā.

—     A! — viņa nočukstēja, — kaut arī tavi mati ir nosirmojuši, slepkava, bet es tevi vienalga pazīstu… Tas biji tu, kas ieradās pie mums balles laikā, viss melnā, ar izsmējīgu smaidu

uz lupām; tu biji tas, kas atņēma man visu, tu, nicināmais, nogalināji viņu uz tumšās ielas.

* * *

Kamēr grāfs d’Astl, atguvies no pārsteiguma, majora Arleva klātbūtnē paukoja ar Armānu, grāfiene sēdēja viena savā istabā. Viņa bija atvērusi logu, cerot, ka nakts vēsums iedvesīs tai spēku un vīrišķību.

Stunda, kuru viņas vīrs pavadīja pie majora, viņai šķita kā mūžība. Savā neziņā Margarita d’Astī padevās jūtām, kuru spēku viņa pati nespēja izprast. Viņa domāja, ka interesējas par Armānu tikai kā savas meitas glābēju, un neievēroja šo savu pašapmānu.

Nav iespējams aprakstīt to, ko viņa šai stundā pārdzīvoja. Viņa gan grieza savu kvēlojošo pieri pretī aukstā nakts vēja plūsmai, gan pastaigājās lieliem soļiem pa istabu, viņa ieklausījās mazākajā troksnītī, kuru varēja sadzirdēt no ielas. Viņa gaidīja savu vīru… vīru, kuru viņa nicināja, neieredzēja, kuru uz mūžu bija atgrūdusi no sevis par tā noziegumu, bet kura atgriešanos viņa gaidīja ar tādu nepacietību, tā it kā viņš būtu viņas viskaislākās mīlas objekts.

Beidzot grāfs atgriezās. Viņš ieraudzīja sievu bālu, klusējošu, nekustīgi stāvošu, ar uz krūtīm sakrustotām rokām, gluži kā viņa gribētu apturēt savas sirds neprātīgos pukstus.

—    Nu, kas, kā? — viņa tam nepacietīgi vaicāja.

Šis bijušais donžuāns, ciniķis un smējējs d’Astī, kādu mēs to pazinām agrāk, bija stipri izmainījies uz labo pusi kopš tā laika, kad iemīlēja savu sievu. Viņa bija tik nomākta, tik skumja, viņas balsī viņš saklausīja tādas ciešanas, ka sajuta pret to žēlumu.

—    Jūsu protežē, — viņš tai saudzīgi teica, visai ciešami rīkojas ar zobenu.

—     C), jūs mani mānāt! — viņa iesaucās. — Es redzu to pēc jūsu acīm.

Greizsirdības uzplūdi pieklusināja žēlsirdību grāfa sirdī.

—     Tiesa, — viņš asi atbildēja. — Armāna Leona kungs nemāk cīnīties. Viņš tikai ar lielām pūlēm spēj izpildīt vienkāršākos paukošanas paņēmienus.

Grāfiene šausmās iekliedzās un sagrīļojās.

—     Ā! — grāfs d’Astī pēkšņā dusmu uzplūdā iesaucās. — Jūs izrādāt šim jaunajam cilvēkam daudz ko vairāk, nekā tikai vienkāršu simpātiju.

Grāfiene, dzirdot šos vārdus, nodrebēja un pārvarēja sastingumu, kas bija to pārņēmis.

—    Un kas tad tas būtu? — viņa jautāja.

—   Tā ir mīlestība?

—   Jūs melojat, kungs! — viņa, lepni izslējusies, iesaucās.

Un tobrīd viņa bija patiesa. Viņai šķita, ka viņa nemaz

nemīl Armānu.

—     Kundze, — grāfs turpināja, kļuvis vai traks no dusmām. — Jums ir tiesības mani nemīlēt, nicināt, bet jūs valkājat manu vārdu, neaizmirstiet to… Un ja, — viņš turpināja balsī, kurā jautās apvaldīts naids, — un, ja jums ir tiesības mani nemīlēt, jums tai pašā laikā nav nekādu tiesību mīlēt citu.

Lepnā Margarita d’Astī bija sašutusi. Viņa norādīja vīram uz durvīm.

—   Jūs esat nelietis! — viņa teica. — Ejiet prom!

Grāfs izgāja uzvarēts, savas sievas dusmu iznīcināts. Bet tiklīdz viņš izgāja pa durvīm, grāfienes sirdī atspīdēja kāda jauna negaidīta liesma. Viņa nokrita ceļos.

—    Ak, mans Dievs! — viņa nočukstēja. — Viņam ir taisnība, es mīlu šo cilvēku…

Grāfiene izcieta drausmīgu, satraukuma pilnu bezmiega nakti. Kad pienāca rīts, viņa vēl joprojām, aizklājusi seju ar rokām, sēdēja pie loga, kas izgāja uz majora Arleva dārzu.

Majora māju, kā zināms, ieskāva ēnaini koki, kas izveidoja atklātu, ar smiltīm nobērtu laukumu. Kad grāfienes izbiedētais skatiens apstājās pie tā, viņai pēkšņi likās, ka šeit, šai pašā vietā, viņš paņems rokā zobenu un varbūt… varbūt… bez dzīvības nokritīs zemē. Viņa izdzirda, kā kāds kāpj lejup pa kāpnēm, un pazina vīra soļus.

Tad viņa ātri pagriezās pret pulksteni un nodrebēja. Bija bez dažām minūtēm pieci. Tuvojās liktenīgais mirklis.

Patiesi, nedaudz vēlāk viņa izdzirda, kā atvērās un atkal aizcirtās dārza vārti. Pēc tam atskanēja zvaniņa skaņas, kas liecināja par marķīza de la Piombīna un viņa sekundantu ierašanos.

Kopš šā brīža grāfiene d’Astī gluži kā sastinga. Asinis apstājās viņas dzīslās, sirds pārstāja sisties, un deniņos izspiedās sviedru lāses. Pievērsusi acis smilšainajam laukumam, viņa gaidīja.

Drīz vien dārzā atskanēja soļi. Parādījās viens cilvēks, pēc viņa vēl viens un visbeidzot trešais. Tas bija Armāns ar saviem sekundantiem — grāfu un majoru.

Tad, neizlaižot viņus ne uz brīdi no redzesloka, jaunā sieviete nokrita ceļos un sāka sirsnīgi lūgties.

Uzradās arī marķīzs un divi viņa sekundanti, grāfiene, kuras sakrampētās rokas drudžaini sarāvās, bet mati no šausmām sacēlās gaisā, ieraudzīja kā visi seši paklanās cits citam, kā marķīzs un Armāns novelk svārkus, paņem zobenus no sekundantu rokām, nostājas izejas pozīcijā un sakrusto zobenus.

Nākošās trīs sekundes grāfienei šķita kā vesela mūžība. Viņa redzēja, kā iemirdzas zobeni uzlecošās saules staros, izdzirda tērauda troksni.

Armāns paklupa, atkāpās, nolaida ieroci, izlaida to no rokām, sagrīļojās un nokrita.

Kad jaunais cilvēks krita, grāfiene iekliedzās un pieķērās ar roku pie sirds, it kā marķīza zobens to būtu caurdūris tai pašā mirkli, kad tas skāra Armānu.

Pēc dažām stundām grāfs d’Asti, nesaprotot, kāpēc viņš tik ilgi neredz sievu, un kādas neizsakāmas priekšnojautas mākts iegāja viņas istabā.

Viņa gulēja uz grīdas atvērtā loga priekšā. Cieši sakostie zobi, pilnīgs ķermeņa nekustīgums, pusatvērtais miroņa skatiens nobiedēja grāfu ne pa jokam. Viņam ienāca prātā, ka sieva ir mirusi.

Neiekliedzies, nevienu palīgā nesaucot, viņš pacēla grāfieni uz rokām un aiznesa viņu uz gultu. Tur viņš uzlika tai roku uz sirds un pārliecinājās, ka tā vēl pukst.

Mazā ceļasoma atradās uz galda. Viņš to atvēra, izņēma etiķa flakoniņu, samērcēja kabatlakatu un pielika to pie jaunās sievietes deguna, nepārstājot visu laiku ierīvēt viņai deniņus.

Grāfiene atvēra acis un mazpamazām atguvās. Grāfs d’Astī bija mierīgs, vēss, drūms. Viņš skatījās uz sievu un klusēja.

—    Kur es atrodos? — grāfiene beidzot jautāja.

—   Savā mājā, kundze! — grāfs atbildēja.

—    Kas notika?

Grāfa lūpās parādījās samocīts izsmējīgs smaids, izmisuša cilvēka smaids, kurš tīšām grib pazīmēties ar šo izmisumu.

—    Patiesi, nespēju jums to īsti izskaidrot, — viņš teica. — Es tikai zinu, ka atradu jūs šeit…

Un viņš norādīja ar pirkstu uz logu.

—   Jūs gulējāt paģībusi pie loga, un tas bija atvērts.

—    Ak, — viņa noteica, pēkšņi atceroties visu notikušo, — tagad es atceros. Es naktī sāku justies slikti, piecēlos, aizkļuvu līdz logam, atvēru to, bet spēki mani atstāja.

—     Varu saderēt, — grāfs daudznozīmīgi piebilda, — ka tas notika ar jums ap pieciem no rīta.

Šie vārdi atstāja satriecošu iespaidu uz grāfieni d’Astī. Vai tad tas nebija tiešs apvainojums? Vai grāfs ar to negribēja teikt: „Jūs zaudējāt samaņu tai mirklī, kad Armānu, kuru jūs mīlat, ķēra zobena cirtiens un viņš nokrita zemē.“

Par laimi grāfienei sievietes vienmēr spēj saglabāt apbrīnojamu gara možumu un iegūst negaidītu aukstasinību visbīstamākajos savas dzīves mirkļos.

Vēl vakar, kad grāfiene d’Asti pati nezināja savas sirds noslēpumus, grāfs tai bija tikai nicināšanas vērta būtne, kurai viņa neuzskatīja par vajadzīgu sniegt ne mazāko atskaiti par savu rīcību, kuru viņai bija tiesības patriekt prom, ja vien viņš sāk

pārāk daudz atļauties. Bet šobrīd diemžēl viņa skaidri juta, ka mīl Armānu, un grāfs pēkšņi cēlās viņas acīs. Viņš atkal atguva pār viņu visas savas vīra tiesības, un tā tēls ieguva soģa un apsūdzētāja veidolu.

Un viņa atkal kļuva par sievieti, viltīgu un melu mākslā nepārspējamu, un lai arī cik drausmīgas sāpes tai bija jāpārcieš, domājot par Armāna nāvi, viņai pietika spēka izlikties vienaldzīgai un vienkārši atbildēt:

—    Patiesi nezinu, bija četri vai pieci, bet varbūt pat seši…

—   Ā… jūs… nezināt?

Un grāfa sejā iezīmējās ļauns smaids.

—    Es zinu tikai to, ka bija jau uzaususi diena.

—    Kāpēc gan jūs nepiezvanījāt?

—    Es domāju, ka man ir vienkārši karsti.

—   Jā, — grāfs turpināja, vērīgi lūkojoties uz sievu, — maa patiesi šķiet, ka tas notika ap pieciem no rīta.

—    Un kāds pamats jums būtu tā domāt? — grāfiene ar visnevainīgāko sejas izteiksmi vaicāja.

—    O! Tobrīd es biju jau uzcēlies, bet tā kā mana istaba, kā jums tas labi zināms, atrodas virs jūsējās, tad man šķila, ka es dzirdēju soļus, bet tad krītoša ķermeņa troksni…

—    Kāpēc tad jūs šeit neiegājāt? — grāfiene jautāja, cenšoties pasmaidīt, lai gan pie sevis nosprieda: „Armāns ir miris!“ 7

—    Es neuzdrošinājos!

—    Bet vai tagad uzdrošinājāties!

—    Un turklāt mani gaidīja.

—    Kur?

Grāfs vērīgi palūkojās uz Margaritu.

—    Goda vārds, — viņš ar tēlotu labvēlību noteica, — es redzu, kundze, ka jūs esat absolūti visu aizmirsusi.

—    Ak, — grāfiene viņu steidzīgi pārtrauca, jo viņai likās, ka pienācis piemērots brīdis, lai kliedētu grāfa greizsirdīgās aizdomas, — tagad es atcerējos, ka bija jānotiek divkaujai, šai nelaimīgajai divkaujai.

Un viņa izlikās viegli satraukta, vēloties noslēpt savu īsteno, milzīgo satraukumu, kas burtiski rāva tai sirdi no krūtīm.

—    Šajā sakarā jau mani arī gaidīja, — d’Astī nedaudz vīlies atbildēja.

—     Kas gan notika? Nekas sevišķs, vai ne? Kāda nieka skrambiņa? — un, to sakot, Margarita viegli trīcēja.

—    Jūs kļūdāties, — grāfs teica.

—    Ko, vai viņš ir ievainots?..

—     Un es arī kļūdījos, kundze, — d’Astī turpināja. — Es jūs apvainoju, turēju aizdomās par to, ka jūs mīlat šo jauno cilvēku. Es domāju, ka jūs gribējāt sekot divkaujas gaitai no sava loga un, ieraudzījusi, kā viņš nokrīt, zaudējāt samaņu.

Grāfiene bija bāla kā nāve, bet tomēr spēja saņemt sevi rokās.

—    Tātad, — viņa pusbalsī vaicāja, — viņš ir miris?

Ja grāfs būtu atbildējis apstiprinoši, tad viņai, iespējams, pietiktu spēka nospēlēt savu lomu līdz galam, notēlot ātri pārejošas un rāmas skumjas, kādas cilvēki izjūt, uzzinot par maz pazīstamu cilvēku nāvi. Bet grāfs izlika savai sievai slazdus, atbildēdams:

—    Nē,grāfiene, Armāns nav nogalināts.

Grāfiene, kas spēja pārvarēt izmisumu, nenokarot savu lepno galvu nāves priekšā, pat nenolaižot savu skatienu no vīra, izdzirdot, ka viņas mīļotais cilvēks nav gājis bojā, galīgi zaudēja savaldību un nodeva sevi ar neprātīgu prieka izpausmi.

—     Dzīvs! — viņa mokošā sajūsmā atkārtoja. — Un jūs man neteicāt to agrāk, bet likāt man gaidīt… Ak, grāf, grāf, ko jūs ar mani darāt?

Viņa aizmirsa, ka šis cilvēks bija viņas vīrs, ka viņa to vēl vakar ienīda, un saķēra viņu aiz rokas.

—    O, vai tikai jūs mani nemānāt? Vai tā ir tiesa? — viņa lūdzoši vaicāja.

—    Grāfiene, — grāfs ar ļaunu naidu iebilda, — nomierinieties, cilvēks kuru jūs mīlat, palika dzīvs.

Un, iesmējics gluži kā notiesātais, kas zaudējis pēdējo cerību, viņš piebilda:

—    Jūs lieliski spējat savaldīties, grāfiene, bet, neraugoties uz to, tomēr atklājāt jūsu sirds noslēpumu, tagad es zinu, kāpēc jūs zaudējāt samaņu. Ardievu!…

Viņš devās uz durvīm, bet grāfiene, absolūti sakauta, skatījās, kā viņš aiziet, nespējot ne ar žestu, ne ar vārdu viņu aizturēt.

Uz istabas sliekšņa grāfs pēkšņi apstājās, pievēra pusatvērtās durvis un atgriezās.

—     Grāfiene d’Astī, — viņš teica, saglabājot tādu mieru, kas bija tūkstoškārt briesmīgāks par viņa vakardienas neprāta izpausmēm, — vai neveltīsiet man vēl vienu mirkli, lai ar jums galīgi izskaidrotos? Zvēru, ka šī mūsu saruna būs pēdējā.

Grāfiene klusēja.

—    Jūs redzat, — grāfs turpināja, — ka es vedu sarunas, tā vietā, kad varētu… pavēlēt.

Un grāfs, kā stāvokļa noteicējs, apsēdās krēslā, kas stāvēja līdzās gultai.

Grāfiene joprojām stāvēja nekustīgi un ne vārda nesakot, pievērsusi savam vīram sastingušu šausmu pilnu skatienu.

—     Kundze, — grāfs teica, — ja jūs atļausiet, es dažos vārdos paskaidrošu jums mūsu attiecības. Es biju izvirtis cilvēks, bez goda un ticības, un es iekaroju jūsu roku noziedzīgā ceļā. Taču pienāca diena, kad mani pārņēma nožēla. Es gribēju kļūt godīgs, mīlēt sievieti, kuras cienīgs nebiju, iekarot sava bērna mīlestību. Es mīlēju jūs, es jūs dievināju, un ja vien ar nožēlu var ko panākt, tad Dievs mani noteikti ir apžēlojis, redzot cik ļoti es cietu… Bet tālāk? Jūs, grāfiene, jūs bijāt nežēlīga, jūs aizvērāt man uz visiem laikiem savu sirdi, liedzāt man savu cieņu, jūs piederējāt tai ļaužu kategorijai, kas nepazīst piedošanas, kas uz mūžu atgrūž no sevis grēkus nožēlojušu noziedznieku un liek tam atkal nostāties uz noziedzības ccļa. Mums ir jāpaliek, un mēs paliksim sveši, ja jau jūs pati reiz to vēlējāties — es būšu kurls attiecībā pret savu sirdsbalsi un sirdsapziņu, tāpēc, ka jūs neuzklausījāt manu patieso nožēlu, bet tas, kurš lidz šim tikai lūdzās, tagad pavēlēs.

Dzirdot šos vārdus, nekustīgi vērstajās grāfienes acīs atmirdzēja lepnums, nicinošs smaids iegūla viņas lūpās. Taču viņa turpināja klusēt.

—    Grāfiene, — grāfs turpināja, — jūs valkājat manu vārdu, un jums nav ne mazāko tiesību to apkaunot. Likuma priekšā

es esmu jūsu virs un varu jūs nogalināt, ja vien jūs nepildisiet savus pienākumus.

Grāfs neatvadoties izgāja no istabas, pat nepalūkojies uz apkaunoto jauno sievieti. Taču nebūt ne šī grāfienes nicinātā un nīstā cilvēka draudi bija to noveduši līdz šādam stāvoklim. Nē, viņa neprātīgi cieta šajā mirklī un vēlējās inirt tāpēc, ka mīlēja Armānu.

Vai gan šī mīlestība pret Armānu nebija īsts pazemojums tā cilvēka acīs, kura vārdu viņa valkāja? Izrādīt vājumu viņa priekšā bija tas pats, kas piedot tam viņa kļūdas un pat noziegumus.

Viņa mīlēja nelaiķi Gontrānu de Lasī un uzskatīja, ka ir to tiesīga darīt, tāpēc ka dzīvie nevar būt greizsirdīgi attiecībā uz atmiņām pret nelaiķi. Šo mīlestību, kuru uzskatīja par mūžīgu, šo upura godināšanu, kas balstījās uz naidu pret grāfu, viņa gribēja saglabāt savas sirds dziļumā kā visdrausmīgāko sodu grāfam d’Astī. Taču Margarita d’Astī, iemīlējusi Armānu, šo jauno, dzīves pilno cilvēku, kurš jau pēc dažām dienām al labs no šāva ievainojuma, daļēji aizmirsa Gontrānu de Lasi, bet tāpēc viņai nebija vairāk tiesību ienīst viņa slepkavu, un līdz ar to šis cilvēks savukārt ieguva tiesības viņu pazemot, atgādinot tai par sava vārda godu, kuru viņa valkāja.

Dažas stundas nelaimīgā sieviete bija iegrimusi šajās smagajās atmiņās. Taču pietika istabā ienākt viņas bērnam, kas apvija viņas kaklu ar savām rociņām, lai viņa novērstos no savām drūmajām domām.

D’Astī kundze paņēma spalvu un uzrakstīja savam vīram sekojoša satura vēstuli:

„Cienījamais kungs!

Jums bija šorīt taisnība, ka mūsu saruna būs pēdējā. Mums nevajadzēs vairāk pārmīt nevienu vārdu.

Jūs izklāstījāt man savus nodomus, atļausiet jums paziņot savus.

Es aizbraukšu no Bādenes ar jums vai arī bez jums. Mēs, vai es viena, pametīsim to rīt no rīta.

Jūs pieminējāt likumu — tas bija absolūti nevajadzīgi. Godīga sieviete var izrādīties nepietiekami spēcīga, lai apspiestu savas sirds tieksmes, taču viņa vienmēr saglabās savu saprātu.

Mēs atgriezīsimies Parīzē un dzīvosim tur kā līdz šim: es ar savām skumjām un vientulībā; jūs, kā jums pašam ienāks prātā.

Es esmu jūsu sieva, mani sauc grāfiene d’Astī, bet tāpēc jūs varat man prasīt, lai es nekad netiekos ar cilvēku, kurš iedveš jums aizdomas.

Man savukārt ir tiesības aizliegt jums man draudēt, pārmest un nepatiesi apvainot un, ko es uzskatu par vēl netaisnīgāku, uzbāzties man ar mīlas scēnām, kuras jūs reizēm uzdrošināties rīkot manā klātbūtnē. Mana pašcieņa un jūsu gods prasa šos upurus. Ja jūs aizmirsīsiet manus nosacījumus, tad es paturu sev tiesības nesekot tiem. kurus man uzliek mans pienākums.

Margarita d’Astī, dzimusi Pona“

Uzrakstījusi šo vēstuli, grāfiene atkal apgūlās gultā. Viņai sākās spēcīgs drudzis. Taču vakarā viņa rada sevī spēkus piecelties no gultas un dot rīkojumus par savu steidzīgo aizbraukšanu.

Viņa aizvēra durvis, nevēloties vai arī neuzdrošinoties apjautāties par Armāna veselību.

Ap pulksten astoņiem viņa saņēma ar zīmuli rakstītu grāfa d’Astī vēstuli:

„Grāfiene!

Mēs braucam, tāpēc ka jūs tā vēlaties, bet ne agrāk kā rītvakar, un tikai tādā gadījumā, ja jūs jutīsieties labāk, tā kā cs uzzināju no jūsu istabenes, ka jūs esat nevesela. Es liku sagatavoties aizbraukšanai, bet, lai arī cik steidzīgi tas nenotiktu, man ir nepieciešamas dažas stundas, kuras tad cs jums lūdzu.

Grāfs d’Asti"

VI

Patiesi, grāfs pēc sievas vēstules saņemšanas ļoti enerģiski ķērās pie sagatavošanās darbiem. Viņš devās dažās pieklājības atvadu vizītēs pie saviem Bādenes paziņām — paziņoja par sava Lihtentāla avēnijas nama izīrēšanu un pasūtīja zirgus un karieti.

Bet vakarā, pakļaujoties nepārvaramajai vēlmei dzirdēt troksni un vērot kustību, kādu izjūt cilvēki, kas cieš un par katru cenu cenšas aizmirst savas sirdsapziņas mokas, grāfs d’Astī devās uz kazino, ienāca lielajā zālē un pienāca pie spēļu galda.

Bija ap pulksten desmitiem — pats spēles laiks — un spēlmaņu bija tik daudz, ka tikai dažiem no viņiem izdevās atrast krēslus; pārējie, kājās stāvot, meta naudu pār to laimīgo galvām, kas bija paspējuši ieņemt krēslus vai solu.

Galda galā stāvēja cilvēks, kura nāves bālums un trīcošās rokas liecināja par to, ka, viņam, spēlmaņu valodā izsakoties, „neveicās“.

Viņš izmeklējās pa visām kabatām un sameklēja trīs luidorus — visu, kas tam šobrīd piederēja, un bez šaubām nožēlojamu atlikumu no tā kapitāla, kuru tas pamazām bija upurējis mūsdienu Mīnotauram no Reinas krastiem.

Šis cilvēks mirkli šaubījās gluži kā gaidot iedvesmu, domās piesaucot laimes dienu un cerot, ka šīs pēdējās zelta monētas kļūs par jauna kapitāla avotu. Viņš pastiepa roku, atvēra plaukstu un uzmeta naudu uz galda.

—    Septiņi, — krupjē paziņoja. — Sarkanie zaudējuši, melnie ņem banku.

Lāpstiņa atmeta luidorus, šo pēdējo spēlmaņa cerību, visaprijošā kases rīklē.

Neveiksminieka lūpās iegūlās bezjēdzīgs smaids; viņš pastāvēja kādu laiku atbalstījies pret krēslu, gluži kā baidoties nokrist, tad nedrošiem soļiem izgāja no zāles, pie sevis murminot:

—    Laiks beigt! Es varu pārdot pistoles un vēlreiz uzspēlēt… vai ari šonakt pat doties pie saviem tēviem uz viņpasauli!

Kad viņš izgāja pa kazino parādes durvīm uz bulvāra, viņa priekšā nostājās jauns cilvēks, vēl gandrīz jauneklis, un aizšķērsoja viņam ceļu. Viņš bija gaišmatis, bez bārdas, maza auguma; uz galvas tam bija ceļojuma cepurīte.

—   Ceļu! — spēlmanis uzsauca.

—    Tikai vienu vārdu! — jaunais cilvēks noteica. — Kad iet šauties, tad būtu jārod laiks uzklausīt labu padomu.

—    Kālab? — nomurmināja spēlmanis, kurš drebot uzmanīgi ielūkojās savā sarunu biedrā un noprata, ka zem vīrieša drēbēm slēpjas sieviete.

—   Kas jums no manis vajadzīgs? — viņš piebilda.

—   Es jau teicu, ka gribu dot jums padomu.

—    Kālab padoms cilvēkam, kurš vēlas mirt?

—   Iespējams… vikont de R. …

—   Kas jūs esat un kā zināt manu vārdu?

—   Es esmu laimes dievs jeb Fortūnas dieviete — kā jums tas labāk tīk.

Spēlmaņi ir māņticīgi. Tas, kurš vēl pirms minūtes bija gatavs šķirties no dzīves, paspēra soli uz priekšu un neuzticīgi un reizē sajūsmināti palūkojās uz savu sarunu biedru.

—    Vai jūs… patiesi… esat Fortūna? — viņš nomurmināja.

—   Jums — jā. 7

—    Un ko gan jūs no manis vēlaties? — vēlreiz painteresējās vikonts de R., septītais izjukušās „Zobena draugu brālības“ loceklis, kurš bija galīgi izputējis.

Vikonta balss drebēja, un viņš pasniedza roku savam sarunas biedram neprātīgā cerībā, ka tā, kas sevi dēvēja par Fortūnu, iebērs tam rokā zelta monētu riekšavu, kuru tas tūdaļ pat upurēs visu aprijošajam Mīnotauram.

—    Ejiet, — svešiniece aprauti noteica. — Sekojiet man.

—   Kurp?

—   Vienalga, ejiet.

Viņa paņēma to zem rokas un devās koku paēnā, uzmeklējusi tur nomaļāku vietiņu. Pēc tam viņa lika tam apsēsties uz sola zem koka un teica:

—    Klausieties un atbildiet.

—    Runājiet, — noteica māņticīgais gadījuma upuris.

—    Vai tobrīd, kad mēs satikāmies, jūs atgriezāties mājās?

—    Jā.

—    Grasoties sev ielaist lodi pierē?

—    Jā, manas pistoles ir pielādētas jau kopš paša rīta.

—    Kāpēc jūs gribējāt nošauties?

—    Tāpēc, ka man nav ne florīna kabatā, man nav nekādu izredžu uz mantojumu, es nevaru uzsākt nekādu lietu un arī nemaz to nevēlos. Esmu visu pārdzīvojis, visu izjutis… Man nav citas kaisles, izņemot spēli.

—     Ko jūs dotu par iespēju turpināt spēli?., par divdesmit vai trīsdesmit tūkstošiem franku.

—    Trīsdesmit tūkstoši franku! — iesaucās vikonts, kuram satumsa acu priekā. — Ak, ja jūs esat sātans, tad pasteidzieties noslēgt līgumu — mana dvēsele pieder jums!

Vīriešu drēbēs pārģērbtā sieviete paraustīja plecus.

—     Jūsu dvēsele nekad nav bijusi to vērts, — viņa atzīmēja, — un turklāt es nebūt neesmu sātans. Un ja jūs rīt gribat saņemt trīsdesmit tūkstošus franku…

—    Kas man būtu jādara? — šis cilvēks vaicāja, jo spēles kaislības bija laupījušas tam jebkādas goda jūtas.

—    Uzklausiet mani, — svešiniece iebilda. — Jūs nekad neuzzināsiet, kas es esmu, toties es zinu, kas esat jūs.

Vikonts sakustējās.

—    Man nav nekādas vajadzības stāstīt jums jūsu paša dzīvesstāstu, no kura man ir zināma būtiski katra jusu dzīves diena. Jūs ņēmāt līdzdalību drausmīgā noziedzīgā biedrībā.

Vikonts ātri pielēca kājās.

—    Tā saucas „Zobena draugu brālība“.

—    Tiesa.. Bet kā jūs to uzzinājāt?

—    Tam nav nekādas nozīmes. Katrs no septiņiem locekļiem… jūs taču bijāt septiņi, vai ne?..

—    Jā, septiņi.

—     Katram no jums piemita īpašs, tikai viņam vienam zināms zobena cirtiens…

—    Arī tas ir pilnīgi pareizi.

—    Jūsu iemīļotais dūriens bija kaklā, no kura nenomira, bet uz mūžu zaudēja balsi.

—   Jā, — vikonts apstiprinoši pamāja.

—    Un tā, — svešiniece turpināja, — man ir nepieciešams šāds dūriens, un par to es gribu jums maksāt.

—   Jūs… to… no manis pērkat?

—   Jā, par trīsdesmit tūkstošiem franku.

—    Bet… kam man ir jādod šis dūriens?

—     Cilvēkam, uz kuru es jums norādīšu. Jūs to izsauksiet ar kādu izdomātu iemeslu rīt no rīta uz divkauju un arī ar viņu cīnīsieties. Ja viņš jūs nogalinās — jums atkritīs nepieciešamība darīt galu sev pašam, kā jūs to nupat grasījāties uzsākt.

—    Bet ja… es viņu nogalināšu?

—   Tad jūs nesaņemsiet neko, — svešiniece sausi iebilda. — Es gribu, lai viņš zaudētu balsi, taču viņa nāve man nav vajadzīga. Cilvēka dzīve nemaksā trīsdesmit tūkstošus franku.

—   Šis cilvēks acīmredzot ir dziedātājs, — vikonts smejoties piebilda, — reiz jau jūs tik augstu vērtējat viņa balsi.

—    Nē, — svešiniece atbildēja, — ejiet…

Jaunietis veda spēlmani uz kazino; viņi iegāja zālē, kur no vienpadsmitiem rītā līdz vienpadsmitiem vakarā notika spēle ,,trcntc-et-quarante“.

Pārģērbtā svešiniece uzmanīgi aplūkoja spēļu galdu.

„Viņš vēl ir šeit,“ — viņa pati sev noteica.

Un, pieliekusies pie vikonta auss, piebilda:

—    Cilvēks, kuru jums ir jāizsauc uz divkauju, būs tas, kuram es palūgšu uzlikt naudu manā vietā. Ardievu! Jūs mani vairāk neieraudzīsiet. Šovakar, atgriezies mājās, jūs atradīsiet vēstuli. Tajā atradīsies čeks par trīsdesmit tūkstošiem franku, pēc kura jūs varat saņemt naudu V. un G. kungu bankas kantorī Bādenē. Ja rīt jūs izpildīsiet mūsu norunas noteikumus, tad šis čeks tiks apmaksāts pilnīgi. Ja ne — jūs nesaņemsiet neko.

Pārģērbtā sieviete piegāja pie galda, pie kura grāfs d’Astī, kājās stāvot, vēroja spēli un arī pats izaicināja kaprīzo Fortūnu.

Šķietamais jaunais cilvēks uzlika viņam roku uz pleca.

—    Atvainojiet, cienījamais kungs, — viņš teica. — Es esmu pārāk mazs augumā, bet tāpēc neko neredzu. Vai jūs nebūtu tik laipns un neuzliktu šo luidoru uz melno?

Un viņš pasniedza grāfam d’Astī zelta luidoru.

Grāfs paņēma luidoru un uzlika to uz galda.

Melnie vinnēja.

—    Jūs vinnējāt, — grāfs teica, atdodot svešiniekam divus luidorus.

—    Pateicos jums, kungs, — jaunais cilvēks noteica. — Jūs nesāt man laimi. Dievs jūs par to atalgos!

Un svešinieks izgāja no spēļu zāles.

VII

Vikonts de R. sajuta lielu atvieglojumu, pazinis grāfu d’Astī. Tādā veidā cilvēks, uz kuru tam norādīja un kuram vajadzēja par trīsdesmit tūkstošiem franku iedurt ar zobenu kaklā, piederēja tiem, kas paši reiz spēlējuši drausmīgo slepkavas lomu.

„Vai Providence patiesi pastāv?“ — nodomāja vikonts de R., kurš pirms tam bija dzīvojis tikai iedzīvošanās kāres vadīts.

Viņš uz mirkli kļuva domīgs, un viņa apņēmība sašķobījās. Bet zelta šķindoņa un krupjē monotonā balss, kas paziņoja spēles rezultātus, pārspēja visu pasaulē.

—   Trīsdesmit tūkstošu franku! — viņš nomurmināja. — Es rīkošos saprātīgi, un man radīsies iespēja spēlēt vēl mēnešus divus, iespējams, pat vairāk… un turklāt, kas zina? Varbūt man paveiksies…

Spēlmanis devās pie durvīm un nostājās tā, lai atrastos grāfam ceļā.

—    Kungi, — krupjē paziņoja, — pēdējā sērija, spēlējiet!

D’Astī, kurš vēl ne reizi nebija izdarījis likmi, uzsauca:

—    Divdesmit pieci luidori uz melno!

Melnie vinnēja reizi, otro, trīs reizes.

—    Maksimums, — krupjē iesaucās.

—    Lieku visus, — grāfs d’Astī atbildēja.

Melnie vinnēja vēl sešas reizes pēc kārtas: banka tika paņemta.

—     Pareizi teic, — grāfs sarūgtināts nočukstēja, iemetot septiņdesmit tūkstošus franku banknotēs un zeltā savā cepurē, — ka nelaime mīlestībā nes veiksmi spēlē!

Un spēlmanis, par kura veiksmi brīnījās un kuru apskauda kādi piecdesmit vai sešdesmit cilvēki, aizgāja saniknots un izmisis.

Uz zāles sliekšņa kāds cilvēks, sakrustojis rokas uz krūtīm, sagaidīja viņu ar izsmējīgu smaidu uz lūpām.

—    Visu cieņu, grāf, — viņš noteica.

Grāfs atkāpās, pazinis vikontu de R.

—    Ko jums no manis vajag? — viņš tam asi vaicāja.

—    Man vajag ar jums aprunāties!

—    Atvainojiet, bet man šķiet, ka mums nav par ko runāt, cienījamais kungs.

—    Grāf, — zaudējušais vikonts vēsi turpināja, — jūs norāvāt visu banku.

—    Kāda jums tur daļa?

—    Bet es zaudēju.

—    Vai tik jūs negribat no manis aizņemties? — grāfs ironiski vaicāja.

—    Protams, nē.

—    Tādā gadījumā ar labvakaru, un vēlu jums visu to labāko.

—     Vēl tikai brītiņu. Jūs vinnējāt — es zaudēju. Bet vai zināt kāpēc?

—    Acīmredzot man veicas, bet jums ne.

—     Nē, ne tāpēc. Es zaudēju tāpēc, ka jūs atnesat man nelaimi.

—    Pieskaitiet tam visam klāt, ka gluži neviļus un ka es to ļoti nožēloju.

—    O, pagaidiet! — vikonts turpināja. — Es vēl nebūt nebeidzu. Šorīt es satikos ar kādu gaišreģi.

—    Un jūs tiem ticat?

—    Protams. Un viņa teica, ja es jūs nogalināšu, tad man paveiksies, un, lūk, tagad es gribu jūs nogalināt.

Grāfs nodrebēja un vērīgi palūkojās uz savu sarunas biedru.

Jebkurā citā laikā grāfs d’Astī aprobežotos ar to, ka paraustītu plecus, atgrūstu vikontu un dotos savās darīšanās. Bet tagad viņš bija tik satraukts un dzīves nomākts, tik Dantes izmisuma pilns, ka ar skumju un padevīgu smaidu pieņēma vikonta izaicinājumu.

—    Protams, — viņš piebilda, — reiz jau jūs gribat cīnīties, man nav nekādu nopietnu pretargumentu, lai no tā atteiktos. Es tikpat maz vērtēju dzīvi kā jūs. Varbūt Providencei labpatikas, lai mēs abi mirtu no zobena, mēs, kas, pateicoties tam, esam guvuši savus dzīves labumus. Jūs nogalināsiet mani, bet kāds cits nogalinās jūs.

—    Tas ir iespējams, — vikonts piekrita, neklausoties grāfā, bet domājot par Jrcntc-ct-quarante“ sistēmu.

—    Jūsu laiks? — grāfs d’Astī vaicāja.

—    Rīt, septiņos no rīta.

—    Kur?

—    Kur vien vēlaties.

—    Vai jums ir sekundanti?

—    Nē, bet gan jau es sameklēšu.

—    Tātad aiz klostera, Lihtentālē.

—    Lai notiek, — spēlmanis piekrita.

Viņi paklanījās viens otram. Vikonts dc R. devās uz viesnīcu „Francija“, kurā viņš bija apmeties.

—    Vikonta kungs, — viņam teica zēns, kurš kantorī parasti uzkavējās līdz tam laikam, kad viesnīcas iemītnieki atgriezās mājās, — par jums tikko kā apvaicājās divi jūsu draugi.

„Man nav draugu,“ — vikonts pārsteigts pats sev noteica.

—    Vai viņi atstāja vizītkartes? — viņš skaļi piebilda.

—    Viņi gaida vikonta kungu viņa istabā.

Vikonts jau grasījās kāpt augšā.

—    Bet vēl, — zēns piebilda, — jums atnesa vēstuli.

Vikonts atplēsa aploksni un ieraudzīja čeku par trīsdesmit

tūkstošiem franku.

Divi „draugi“, kas to gaidija istabā, bija tam pilnīgi nepazīstami. Tie bija divi lieliski ģērbušies džentlmeņi melnā, tris-

desmit četrdesmit gadus veci, melnīgsnēji un runāja ar dienvidnieku akcentu.

—    Vikonta kungs, — viens no viņiem teica, — mēs zinām, ka rīt jūs cīnīsieties ar grāfu d’Astī, un piedāvājam sevi par sekundantiem.

—    Mēs iebrauksim pēc jums tieši sešos ar karieti, — otrs piebilda, — un atvedīsim līdzi zobenus.

Viņi paklanījās un izgāja.

*         * *

Tobrīd grāfs d’Astī zvanīja pie tās mājas vārtiem, kuru aizņēma majors Arlevs; viens no šīs mājas logu slēģiem piekļāvās viņa namam.

Pie Armāna gultas sēdēja grāfs Arlevs. Jaunais cilvēks bija ievainots plecā, un šis cirtiens, kas bija izdevies krietni vien spēcīgāks, nekā tas bija paredzēts pēc Dāmas ar melnu cimdu norādījumiem šķietamajam florcncicšu marķīzam, izraisīja ievainotajam dziļu ģīboni.

Bet majoram Arlcvam, kā jau tas lasītājam zināms, bija dažas ķirurga iemaņas, un gluži tāpat kā toreiz, kad viņš izteicās par kapteiņa Hcktora Lemblēna nāvējošo ievainojumu, šoreiz viņš droši paredzēja, ka jaunais cilvēks atveseļosies pēc nedēļas.

Kad d’Astī iegāja istabā, majors sēdēja pie Armāna gultas galvgaļa. Tas, neraugoties uz vieglo drudzi, jautri ar viņu tērzēja.

—    Sveicināti, grāf, — d’Astī sveicināja majoru. — Jūs esat ļoti laipns, ka atnācāt apciemot savu jauno kaimiņu.

Grāfs paspieda roku majoram un paklanījās Armānam.

—    Kā jūs jūtaties? — viņš jautāja, velti pūloties piedot savai balsij līdzjūtības nokrāsu.

—    Labāk, grāf, krietni labāk.

—    Vai sāpes nejūtat?

—    Gandrīz nemaz nejūtu.

Grāfs skumji pasmaidīja.

—    Es atnācu no jums atvadīties.

—    Kā, vai jūs aizbraucat?

—    Grāfiene un es bijām plānojuši ritvakar aizbraukt no Bādenes.

—    Un atgriezties Parīzē?

—   Jā, taču liktenis bija lēmis savādāk.

—    Ko jūs ar to gribat teikt, grāf?

—    Jūs cīnījāties šodien, bet man ir divkauja rīt.

—   Jums! — majors tēlotā izbrīnā iesaucās.

—   Jā, grāf, man…

—   Ar ko? Un kādā sakarā?

—     Es cīnīšos ar kādu neveiksmīgu spēlmani, vikontu de R., kuru māc skaudība, redzot kā es laimēju spēlē.

—    Bet tas taču ir neprāts, cienījamais grāf!

—    Vēl šorīt es jums būtu piekritis, taču vakarā es biju drudžaini satraukts un pieņēmu vikonta izaicinājumu. Vai tagad jūs noprotat, kāds ir mana apmeklējuma iemesls?

—    Es būšu jūsu sekundants, — majors paziņoja. — Taču, man šķiet, ka mūsu jaunais draugs nebūs spējīgs braukt mums līdzi.

—    Es jums piekrītu.

—    Un ja jums nav neviena pa rokai…

—    Absolūti neviena…

—    Tad es apņemos nokārtot jūsu lietu, cienījamais grāf. Hotelī „Anglija“ dzīvo kapteinis, vācietis, kas dienējis vēl Napoleona laikos, un cs tam paziņošu. Viņš būs sajūsmināts, ka spēj jums izdarīt šādu pakalpojumu.

—    Lieliski, — grāfs piekrita.

—    Kur nozīmēta divkaujas vieta.

—    Lihtentālē, aiz klostera.

—    Cikos?

—   Septiņos no rīta.

—    Mēs ieradīsimies pie jums sešos.

Grāfs d’Astī parunāja vēl dažas minūtes ar Armānu un majoru, tad atvadījās un atgriezās mājās.

—    Kā grāfienei ar veselību? — viņš istabenei pavaicāja.

—    Grāfiene atkal apgūlās gultā, un viņai turpinās drudzis.

Vēl vakar grāfs d’Asti būtu uzkāpis sievas istabā, nešauboties, ka viņu tur ielaidīs. Taču pēc ķildas viņu starpā viņš neuzdrošinājās to darīt un ieslēdzās savā istabā.

*         * *

Tikko grāfs izgāja no istabas, kurā gulēja Armāns, kad atvērās durvis un uz sliekšņa parādījās Dāma ar melnu cimdu. Viņa apsēdās pie slimnieka, saņēma viņa rokas un pajautāja:

—    Kā jūs tagad jūtaties, mans draugs?

Viņas balss skanēja tik liegi un maigi, ka ievainotais priekā nodrebēja.

—     Es nejūtu nekādas sāpes, — viņš atbildēja. — īpaši, kad redzu jūs… un turklāt tā ir tikai nieka skramba.

—    Sakiet labāk, ka jūsu pretinieks ir muļķis, kas pārkāpis manas pavēles. Šis vājprātīgais jūs gandrīz nogalināja.

Jaunā neprāša sejā atplauka burvīgs smaids.

—     Nu, tad jau, — viņš iebilda, — es būtu nomiris jūsu dēļ…

Viņa drudžaini sažņaudza tā roku.

—   Jūs esat bērns, — viņa nočukstēja. — Cēls, taču neprātīgs bērns, kuru es kādreiz, iespējams, atalgošu par uzticību… taču pagaidām jums ir jādzīvo, un jādzīvo grāfienes dēļ.

Izdzirdis šos vārdus, Armāns kļuva bāls un nodrebēja.

—    Ak! — viņš iesaucās, — vai patiesi tas vēl nav viss?

—    Vēl ne.

—    Kas man vēl būs jādara?

—    Viņai jūs jāiemīl… nepieciešams…

Dāma ar melnu cimdu mirkli šaubījās.

—    Nē, — viņa teica. — Kālab? Kālab jums atklāt jūsu nākamās lomas noslēpumu? Jums var aptrūkt vīrišķības.

—    Tātad šī loma ir pretīga, — Armāns satraukts jautāja.

—     Nē, taču ir ļoti mani jāmīl, lai varētu to izpildīt līdz galam.

—    O, es jūs mīlu, — viņš kaisles uzplūdos iesaucās, jo to bija apbūris šīs dīvainās sievietes valdzinošais skadens un smaids.

—    Vai jūs man pakļausieties?

—    Vai tad jūs spējat par to vēl šaubīties?

—    Nē, un par pierādījumu tam es pavēlu jums klusēt, — viņa jokojot noteica, atkal paņemdama viņu ai/, rokas.

—    Kāpēc?

—    Tāpēc, ka jums ir drudzis un jums nepieciešams miers. Ar labunakti!

Viņa pieskārās ar lūpām pie Armāna pieres, piecēlās, pamāja tam ar roku sveicienu un nozuda.

Taču Dāma ar melnu cimdu negāja vis uz savu istabu ar tumšajām tapetēm, kuru mēs jau zinām, bet uzkāpa augšstāvā un pieklauvēja pie durvīm, kas tūdaļ pat atvērās. Tā bija grāfa Arleva istaba.

Majors pats atvēra jaunajai sievietei durvis, pielika pirkstu pie lūpām un tikko dzirdami nočukstēja:

—    Tss… ejam!

Viņš aizveda viņu istabas stūrī aiz gultas. Biezais paklājs, kas pārklāja visu grīdu, pilnīgi noklusināja viņa soļus.

Aizgājis līdz stūrim, majors pieliecās pie sienas, kur atspīdēja gaismas stars.

—    Skatieties, — viņš teica Dāmai ar melnu cimdu.

Gaisma nāca no izurbta cauruma sienā, kas savienoja majora un grāfa d’Astī mājas. Šim caurumam bija piltuves veids. Grāfa mājā tas bija piecu franku monētas lielumā, bet pretējā pusē trīs reizes lielāks.

Šis caurums, par kura eksistenci kaimiņmājas iemītnieki acīmredzot neko nenojauta, savienoja majora un grāfienes d’Astī istabas. Viņas istabā šis urbums atradās zem gleznas gotiskā rāmī, un to ļoti veiksmīgi aizsedza sienas drapējuma krokas.

Ar šī cauruma, kas atgādināja noklausīšanās piltuvi, palīdzību majora istabā varēja dzirdēt katru grāfienes istabā čukstētu vārdu, pat visklusāko nopūtu.

Grāfienes gulta un alkovs, kas atradās tieši iepretim, bija arī skaidri redzams, un, pateicoties šim caurumam, Dāma ar melnu cimdu varēja novērot ciešanas, trauksmi un grāfienes ģīboni; pateicoties tam, viņa uzzināja par grāfa un grāfienes nodomu atstāt Bādeni nākošajā dienā.

—    Palūkojieties, — majors teica.

Dāma ar melnu cimdu pielika aci pie cauruma un naktslampiņas gaismā ieraudzīja Margaritu d’Astī, kas, ietinusies zvērādu apmetnī, sēdēja uz gultas un, aizklājusi ar rokām seju, rūgti raudāja.

—    Kā viņa to mīl! — majors tikko dzirdami lūdzošā balsī nočukstēja. Šķiet, viņš izlūdzās grāfienes apžēlošanu.

Dāma ar melnu cimdu joprojām saglabāja mieru un acīmredzot pat nesaprata majora vārdus.

—    Vai patiesi jūs gribat, — majors nočukstēja, — lai grāfs rīt nomirtu?

—    Nē, — viņa iebilda.

—    Bet…

Dāma ar melnu cimdu gribēja kaut ko paskaidrot, bet tad pēkšņi viņas uzmanību piesaistīja troksnis, kas atskanēja grāfienes d’Astī istabā.

Pie durvīm divreiz pieklauvēja. Bija jau viens naktī, un neviens, izņemot pašu grāfu, nebūtu to uzdrošinājies, istabene turpretī parasti iegāja neklauvējot.

—     Kas tur ir? — grāfiene drebošā un satrauktā balsī pavaicāja.

Atbilde nesekoja, taču durvis atvērās un ienāca grāfs.

—    Jūs, grāf, jūs! — grāfiene d’Astī iesaucās un pielēca no gultas, ārkārtīgi izbrīnījusies par tādu nekaunību.

—    Es, — grāfs mierīgi atbildēja.

—    Ejiet… ejiet prom!

—    Man ir nepieciešams ar jums aprunāties…

—    Bet es nevēlos un nevaru jūs uzklausīt!

—    Es atnācu, lai jums paziņotu, — grāfs turpināja, — ka es nevaru rīt aizbraukt.

—    Tādā gadījumā es braukšu viena…

—    Un tas ir tāpēc, — grāfs tikpat mierīgi turpināja, — ka man rīt no rīta stāv priekšā divkauja. Es atļāvos pie jums ierasties, lai par to paziņotu. Un tomēr, zvēru jums, es ilgi… ļoti ilgi šaubījos… un gandrīz jau aizgāju.

Grāfiene kaut kādā mēmā sastingumā aplūkoja savu vīru.

—    Divkauja? — beidzot viņa noteica. — Ar ko? Kādā sakarā? Vai patiesi ar Ar…

—    O, nomierinieties! — iebilda grāfs, kas stipri cieta, redzot sievas bālumu un neviltotās šausmas. — Divkauja ne jau ar Armānu… ne ar jūsu Armānu.

—    Grāf, jūs mani apvainojat…

—    Es cīnos, — grāfs turpināja, — ar neprāti, kurš meklēja šodien ar mani ķildu tāpēc, ka es vinnēju ruletē, bet viņš zaudēja.

—    Un jūs piekritāt?

—     ()! — grāfs iesaucās, — es tik ļoti maz vērtēju savu dzīvi, ka pieņēmu šo izaicinājumu. Nomirt uzreiz ir krietni labāk, nekā pamazām mirt katru stundu, katru dienu.

Šie dziļās skumjās izteiktie vārdi aizkustināja grāfieni.

—     Bet kā būtu, — viņa jautāja, — ja es… ja es aizliegtu jums cīnīties… mūsu bērna vārdā?

Grāfs skumji pasmaidīja.

—     Tāgad jau ir par vēlu, — viņš noteica. — Mani uzskatītu par gļēvuli… Bet es uzdrošinājos ierasties pie jums tieši tāpēc, lai aprunātos par mūsu bērnu.

—    Eš jūs klausos!

—    Man ir priekšnojauta, ka mani nogalinās, — grāfs turpināja. — Es tikko kā uzrakstīju testamentu. Lūk, šeit tas ir…

Un viņš nodeva grāfienei aizzīmogotu aploksni.

—     Tagad, — viņš turpināja, — man jums ir atlicis tikai viens lūgums.

—    Runājiet, — Margarita aizkustināta noteica.

—   Ja mani nogalinās, jūs aizbrauksiet no Bādencs, vai ne?

—    Dodu jums vārdu.

—     Ardievu, grāfiene, — grāfs teica un izgāja, pat nepasniedzis grāfienei roku, kura nebūt necentās to aizkavēt.

*         * *

Grāfs atgriezās savā istabā. Taču tā vietā, lai apgultos gultā, viņš visu nakts atlikumu pavadīja, iegrimis dziļās pārdomās. Raugoties atvērtajā logā ar asaru pilnām acīm, viņš atcerējās pirmos divus savas laimīgās kopdzīves gadus, kad Margarita

viņam vēl ticēja un kad viņš, slepkava un laupītājs, uzskatīja, ka ar savām mīlas jūtām ir izpircis smagos grēkus.

Nakts pagāja, iestājās diena, un pirmie saules stari jau slīdēja pār koku galotnēm.

Grāfs izdzirda soļus kaimiņu dārzā.

Viņš palūkojās pa logu un ieraudzīja majoru, kas pastaigās resna, tūļīga, ūsaina kunga pavadībā, kurā grāfs d’Astī tūdaļ atpazina kapteini, par kuru runāja majors.

Bija jau pusseši. Grāfs apmainīja veļu, rūpīgi apģērbās, kā jau katrs džentlmenis, kam stāv priekšā divkauja, un izgāja pretī saviem sekundantiem.

Ejot garām sava bērna istabai, grāfs sajuta, ka viņa sirds burtiski lūzt pušu no bēdām. Viņam nepietika vīrišķības doties pretī briesmām, pirms viņš nebija vēlreiz palūkojies uz savu meitu.

Viņš uz pirkstgaliem iegāja istabā un piegāja pie mazās gultiņas tik klusi, ka pat istabene, kas gulēja tai pašā istabā, nepamodās.

Grāfs d’Astī dažas minūtes pastāvēja, iegrimis gulošās meitenes rozīgās sejiņas apcerē. Tad pieliecies nobučoja bērna pierīti un ātri izgāja, kā cilvēks, kas baidās, ka vīrišķība to pametīs, ja vien tas uzkavēsies tur vēl dažas minūtes.

Majors Arlevs un kapteinis pastaigājās pa Lihtentāla avēniju. Vecais kapteinis ar komisku svarīgumu bija pasitis padusē divus zobenus.

Majors, ieraudzījis grāfu, devās tam pretī.

—     Iedomājieties, cienījamais grāf, — viņš to uzrunāja, — es visās malās izmeklējos ekipāžu, bet tā arī nekur neatradu! Mums nāksies iet kājām.

—     Jo labāk, — grāfs d’Astī atbildēja. — Mēs pastaigāsimies. Ejam.

Majors iepazīstināja viņu ar vācu kapteini, un, apmainījušies ar ierastajiem sveicieniem, grāfs un viņa sekundanti devās pa ceļu uz Lihtentāli.

Vikonts de R. un viņa noslēpumainie sekundanti, kas vakar bija ieradušies pie viņa hotelī, bija jau norunātajā vietā, kad pienāca grāfs d’Astī.

Pretinieki paklanījās, novilka apmetņus un nostājās izejas pozīcijā.

*         * *

Grāfiene d’Astī visu nakti neaizvēra acis. Uzzinājusi, ka viņas vīrs grasās cīnīties, jaunā sieviete izcieta gandrīz tādas pašas mokas kā pagājušonakt. Viņa satraucās par tai nīstama cilvēka dzīvību, kura vārdu tā valkāja, tikpat ļoti, kā par Armānu, kuru mīlēja.

Sievietes reiz jau tā nu ir radītas, ka katrs cilvēks, lai arī cik vienaldzīgs tas viņām nebūtu, iegūst viņu acīs īpašu vērtību kopš tā mirkļa, kad tiek pakļauts nopietnām briesmām.

Grāfs bija dziļi nelaimīgs cilvēks, kuru sievas nicināšana iedzina nepārvaramā izmisumā un kurš pieņēma izaicinājumu slepenā cerībā noslēgt rēķinus ar dzīvi. Turklāt tas taču bija cilvēks, kura vārdu viņa valkāja, viņas bērna tēvs.

Grāfiene to atkārtoja pie sevis visas nakts laikā. Divdesmit reižu viņa gribēja doties pie sava vīra un pasniegt viņam roku, sakot: „Es jums piedodu!“ Taču viņas gods to neļāva, un viņa palika savā istabā uz ceļiem lūdzot Dievu.

Agri no rīta viņa izdzirdēja, kā viņas vīrs piecēlās, dzirdēja viņa soļus uz kāpnēm un to, kā viņš iegāja meitas istabā. Tad vārti ar troksni aizcirtās, un Margarita saprata, ka grāfs aizgājis.

Kopš šī brīža grāfieni pārņēma bailes. Viņa gaidīja, nodrebot pie vismazākā troksnīša, un ik pa brīdim skrēja pie blakusistabas loga, kas izgāja uz aleju, cerībā ieraudzīt atgriežamies grāfu.

Beidzot tālumā parādījās kariete, tā pati, kas aizveda vikontu un viņa sekundantus. Kariete apstājās pie grāfa d’Astī mājas, un no tās izkāpa cilvēks.

Grāfiene pazina grāfu Arlevu un iekliedzās:

—     Ak, es zinu, jūs esat atbraucis man paziņot, ka mans vīrs ir nogalināts.

—     Nē, kundze, bet viņš ir nopietni ievainots, un viņa dzīviba ir briesmās. Viņu nedrīkstēja vest uz šejieni, un viņš guļ Lihtentālē.

—    Ak, braucam, braucam ātrāk. Vediet mani pie viņa… — jaunā grāfiene lūdzās, atkal sajutusi žēlumu pret vīru.

VIII

Divas diennaktis pēc vikonta de R. un grāfa d’Astī divkaujas nelaimīgais spēlmanis aizbrauca no Bādenes pasta karietē. Lai izskaidrotu šo pēkšņo aizbraukšanu un satikšanos, kas vikontam stāvēja priekšā Oosas stacijā, ir nepieciešams pastāstīt notikumus, kas ar to atgadījās nedaudz agrāk.

Vikonts cīnījās divkaujā pulksten septiņos no rīta. Trešās tūres laikā d’Astī saņēma dūrienu kaklā un nokrita.

Vikonts, viņa sekundanti un vācu kapteinis palika pie ievainotā, līdz atgriezās majors, kurš, kā jau tas zināms, devās pēc grāfienes un atveda viņu pie vīra; tikai tad vikonts de R. un viņa liecinieki aizgāja.

Lai arī ar kādu nepacietību vikonts gaidīja izdevību pēc iespējas ātrāk izmantot balvu par savu zemisko rīcību, viņam tomēr pietika vīrišķības sagaidīt desmit no rīta.

Ar čeku rokā viņš ieradās pie Bādenes baņķiera; tas pieklājīgi viņam paklanījās — tā kā vācu baņķieriem ir pieņemts izrādīt īpašu laipnību kredītzīmju uzrādītājiem — un palūdza viņu ienākt mazā kabinetā, kas atradās līdzās pieņemamajai istabai.

Ceremoniāli uzaicinājis viņu apsēsties, baņķieris uzrunāja apmeklētāju:

—    Vikonta kungs, es saņēmu rīkojumu samaksāt jums pēc pārveduma, kura kvīti jūs man uzrādījāt.

—     Ak, tas ir ļoti patīkami, — vikonts nomurmināja, satraucies par visu šo svinīgumu.

—    Taču man jums ir jāizmaksā šo summu trīs termiņos.

—    Ko tas nozīmē? — vikonts nesapratnē vaicāja.

—     Esmu gatavs, — baņķieris llegmātiski turpināja, — izmaksāt jums desmit tūkstošus franku.

Un redzot, ka vikonts sarauca uzacis, piebilda:

—     Tad desmit tūkstošus franku tai dienā, kad jūs aizbrauksiet no Bādencs.

—    Ahā! Pieprasa, lai es aizbraucu.

—   Tā katrā ziņā vismaz vēlas.

—    Bet atlikušie desmit tūkstoši franku?

—   Tos jums nodos pirmās apstāšanās laikā.

Vikonts, šķiet, kļuva domigs.

„Apspriedīsim mazliet, — viņš prātoja. — Ar desmit tūkstošiem franku es varu uzspēlēt ceturtdaļstundu „trcntc-cl-quarante“. Ja es nespēšu, tātad man joprojām „neveicas“. Tādā gadījumā man atliks vēl divdesmit tūkstoši franku, lai dotos uz Hamburgu.“

Vikonts izrakstīja kvīti par naudas saņemšanu, ielika kabatā desmit tūkstošus franku — visus mirdzošās zelta monētās — atvadījās no baņķiera un izgāja.

Tieši .pusdienlaikā viņš ieradās spēļu zālē.

Profesionāli spēlmaņi nekad nespēlē ruleti. Šī spēle krīt tiem uz nerviem, tā tos satrauc. Viņi jau ir iepriekš pārliecināti par to, ka nav nekādu izredžu vinnēt, un ja arī kāds no viņiem noriskēs ar luidoru, tad tikai ar vienu vienīgu mērķi — izmēģināt savu laimi, līdzīgi tam, kā juvelieris izmēģina tam piedāvāto metālu.

Vikonts, pat galvu nepagriezis, jau pagāja garām liktenīgajam galdam un devās pie ,,trente-et quarante“ galda, kad pēkšņi izdzirda, kā kaut kāda večiņa parīziete noteica:

—   Šodien labi spēlēt ruleti. Pie galda Donkihots.

Donkihots — tā apmeklētāji bija iesaukuši kalsnu, nodzērušos krupjē ar garenu drūmu seju.

—    Jā, — otrs spēlmanis apstiprināja, — pat krievi, kas nekad neliek uz numuriem, arī tie atnākuši šurp viņa dēļ. Donkihotam ir tik vienmērīgs rokas vēziens, ka viņam trīs reizes no vietas iekrīt viens un tas pats numurs.

Šie vārdi lika vikontam izmainīt savu nodomu. Viņš izdzirda, kā izsauc divdesmit septīto numuru, un uzlika uz to.

Divdesmit septītais numurs atkal vinnēja, un krupjē nodeva vikontam, kurš bija tikko kā piesēdies pie galda, trīs tūkstoši piecsimt franku. Kopš šī mirkļa neveiksmīgais spēlmanis pārvērtās par vienu no tiem cilvēkiem, par kuriem vulgāri izsakās, ka tiem kabatā atrodas karātavu virve.

Pēc stundas banka tika paņemta; vakarā šāds pats liktenis piemeklēja ,,trente-et-quurantc“.

Nākošās dienas vakarā vikonts de R. pārskaitīja savu milzīgo trīssimt trīspadsmit tūkstošu lielo vinnestu. Cipars trīspadsmit likās tam ļoti zīmīgs.

—     Oho! — viņš teica, — ja vien rīt es spēlēšu, mani noteikti aptīrīs pliku. Labāk savlaicīgi atturēsimies, savāksim mantas un dosimies uz Hamburgu.

Vikonts pieņēma savu gudro lēmumu vienpadsmitos vakarā, atgriezās viesnīcā, salika zeltu maisos un pasūtīja pasta zirgus.

*         * *

Desmitos no rīta, tas ir vēl stundu pirms Mīnotaurs atvēra savu nepiebarojamo rīkli, vikonts, ietinies elegantā putekļumētelī, kambarsulaiņa pavadībā, kuru tas bija savervējis no hoteļa kalpotājiem, kāpa karietē.

Tobrīd, kad ekipāža smagnēji devās uz priekšu, pie viņiem aizelsies pieskrēja kāds cilvēks. Tas bija godīgais vācu baņķieris.

—    Vikonta kungs, vikonta kungs,, — viņš sauca, — jūs aizbraucat, bet vēl neesat paņēmis savu naudu.

—    Jā, tiesa, — vikonts atcerējās. — Esmu par to gluži aizmirsis.

Un viņš iebāza kabatā desmit tūkstošus franku, paklanījās baņķierim un uzsauca kučierim:

—    Uz priekšu! Veicīgi!

Pēc piecpadsmit minūtēm kariete ar vikontu de R., kuram kabatā atradās trīssimt divdesmit trīs tūkstoši franku, apstājās mazajā Oosas ciematā, kas bija izvietojies abās Haidelbergas ceļa pusēs.

Gandriz tobrīd cita pasta kariete, kas brauca no Strazbūras, apstājās pie Oosas vienīgās viesnīcas parādes durvīm; no karietes izkāpa jauna sieviete un tieši tai brīdī satikās ar vikontu.

—    Bā, tā taču ir Fūlmena! — vikonts iesaucās.

—    Ak, — jaunā sieviete noteica, pazinusi spēlmani, — tas esat jūs, mazais vikont de R.

—    Esiet sviecināta, Fūlmena!

—    Esiet sveicināts, vikont!

Fūlmena bija satikusi vikontu kādas astoņas vai deviņas reizes zelta jaunatnes lokā, kur viņš notrieca sava īpašuma atliekas.

Vikonts piegāja pie Fūlmenas un, galanti noskūpstījis viņai roku, teica:

—    Kurp jūs dodaties, mana dārgā?

—    Uz Bādeni. Bet jūs?

—    Ā… no Bādenes.

—    ĀL tātad esat zaudējis.

—   Gluži otrādi, vinnēju. Vai tad jūs neredzat, kas man par karieti?

—   Jā, patiesi. Apsveicu, milord! Tad jau mēs esam kļuvuši bagāti?

—   Jā, nedaudz, — vikonts kautrīgi pasmaidīja.

—    Bet… kurp jūs dodaties?

—    Gribu pavizināties pa Reinu.

—    Cienījamais vikont, — Fūlmena, redzami satraukusies, noteica. — Jūs braucat no Bādenes? Vai jūs pavadījāt tur dažas dienas?

—    Es nodzīvoju tur veselu mēnesi.

—   Tādā gadījumā jūs man varētu sniegt dažas ziņas.

—    Lūdzu, esmu jūsu rīcībā.

—    Vai Bādenē ir daudz francūžu?

—    Gandrīz neviena.

—    Vai jūs viņus pazīstat?

—   Jā… visus… Pirmkārt, jau tur ir apmeties grāfs d’Astī.

—    Ā! — Fūlmena nodrebēdama iesaucās.

—   Taču es baidos, ka viņš tur vairs ilgi neuzkavēsies.

—    Vai tad viņam būtu jāaizbrauc?

—   Jā… uz viņpasauli.

—    Kas par lietu? — Fūlmena pārvaicāja. — Vai grāfs mirst?

—    (Joda vārds, mana dārgā, — vikonts atzinās. — Tas notika daļēji arī manas vainas dēļ.

—    Jūsu vainas dēļ!

—    Jā, — pirms trim dienām no rīta es iedūru viņam ar zobenu kaklā.

—    Jūs, — Fūlmena, pakāpjoties soli atpakaļ, iesaucās .

—    Mans Dievs! — vikonts izbrīnījās. — Kādu tas radījis uz jums iespaidu! Vai tik jūs neesat viņā iemīlējusies?

—    Ak, kas tie par jociņiem! Es pazīstu viņa sievu… zinu viņa…

—    Velns parāvis! — vikonts norūca, — būtu es zinājis… Vispār jau viss šis atgādījums man atgādina dīvainu un murgainu sapni. Man lika viņu ievainot.

—    Jums… lika?

—    Es gandrīz vai zaudēju prātu… nospēlējos līdz pēdējam kreklam… un gribēju sev ielaist lodi pierē?

—    Nu un tad?

—    Kāds neliela auguma jauns cilvēks vai, pareizāk sakot… par vīrieti pārģērbusies sieviete…

—    Sieviete?

—    Jā, neliela bāla gaišmate ar tumši zilām acīm…

„Viņa!“ — Fūlmena nodomāja.

Vikonts bija savā elementā un turklāt vēl ciniski noskaņots, viņš visai atklāti izstāstīja Fūlmenai par to pretīgo lomu, kuru viņš nospēlējis.

Fūlmena viņu uzklausīja, tikai ar pūlēm atturējusies no vēlēšanās izteikt savu nicinājumu, tā kā viņai bija nepieciešams no viņa šo to uzzināt.

—   Jūs slikti beigsiet, cienījamais vikont, — viņa ar nicinošu smaidu piebilda.

—    Bā! Kas to lai zina!

—   Jūsu zelts mirkst asinīs… tas nenesīs laimi. Bet, — Fūlmcna turpināja, vēloties par katru cenu uzzināt visu, — vai tad Bādcnē nav neviena no francūžiem, izņemot d’Astī un viņa sievu?

—    Ak, piedodiet! Tur ir marķīzs un marķīze de S., baronese de M., vikonts un vikontese de N.

—    Bet vēl? — Fūlmena vaicāja.

—    Vēl viens puskrievs pusfrancūzis, kas dzīvo līdzās grāfam Lihtentāla alejā, kurš arī bija viņa sekundants.

—    Kā viņu sauc?

—    Majors grāfs Arlevs.

—   A! — Fūlmena iesaucās, cenšoties apvaldīt savu satraukumu. — Un… vai viņš tur ir viens?

—    Nē, ar kādu jaunu cilvēku.

—    Bez šaubām ar to… kurš…

—    Nē, nē, — vikonts viņu pārtrauca, — ar jaunu cilvēku, francūzi, savu draugu. Viņš dzīvo kopā ar viņu.

—    Kā viņu sauc?

—    Armāns.

Fūlmena nobālēja kā nāve.

—    Nu ko? — viņa turpināja, — vai viņš ir labās attiecībās ar grāfu Arlcvu?

—    Protams! Un kopš tā laika, kad viņu ievainoja grāfs…

—    Ievainoja? Ko? Grāfu?

—    Nē, Armānu.

Fūlmena iekliedzās.

—    Ak, velns parāvis, — vikonts noteica, — es sapratu, mana dārgā. Armāns ir jūsu mīļotais… taču nomierinieties… esiet bez raizēm… viņa ievainojums nav bīstams… vienkārša skrambiņa…

—    Bet ar ko viņš cīnījās? — Fūlmena, galvu zaudējusi, vaicāja.

—     Ar itālieti, kaut kādu marķīzu, es jau esmu aizmirsis viņa vārdu.

—    Bet kāpēc? Kādā sakarā?

—     Man teica, ka dēļ sievietes. O! Tas ir sens stāsts, — vikonts piebilda, — un jūs varat nekļūt greizsirdīga. Tas notika Florencē, kur viņš bija vairāk nekā pirms gada.

—    Tātad, — Fūlmena pie sevis noteica, — viņš ir majora Arleva draugs.

—    Mana dārgā, — vikonts, paņēmis Fūlmenu pie rokas, teica, — vai jūs patiesi mīlat šo cilvēku?

—    Iespējams.

—   Tādā gadījumā man jūs ir ļoti žēl.

—   Kāpēc?

—   Tāpēc ka viņš mīl viņu.

—   O! Es to zinu, — Fūlmena viņu pārtrauca, — viņš mīl avantūristi… dīvainu sievieti… kuru sauc…

—   Nebūt ne, — vikonts viņu pārtrauca, — jūs neesat lietas kursā, pavisam citu…

—    Mans Dievs, kas viņa tāda ir?

—    Armāns, — vikonts turpināja, — kā runā, ir neprātīgi iemīlējies grāfienē.

—    Kādā grāfienē?

—    Grāfienē d’Astī, protams!

Fūlmena galīgi zaudēja galvu, izdzirdusi šos vikonta teiktos vārdus.

—    Man šķiet, ka es zaudēju prātu! — viņa nočukstēja.

Viņa atbalstījās pret viesnīcas fasādes kāpņu margām un

pamāja grāfam ar roku atvadu žestu.

Tobrīd pie ceļinieka piegāja kāds dāņu pastnieku formā ģērbts cilvēks.

—    Vai jūs esat vikonts de R.? — viņš ar vislielāko cieņu vaicāja. 7

—   Jā, tas esmu es.

Pastnieks atvēra ādas somu, kas karājās tam siksnā uz pleca, izņēma no tās nelielu portfeli un pasniedza to vikontam.

—    Šeit ir desmit tūkstoši franku, vikonta kungs, — viņš noteica un paklanījies aizgāja.

Vikonts atvadījās no Fūlmenas, ielēca karietē, kurā bija iejūguši jaunus zirgus, un uzsauca pastniekam:

—   Uz Heidelbergu.

Fūlmena stāvēja nekustīgi, gluži automātiski noraugoties uz gaidošo pasta karieti.

—    Kundze, istabene tai uzsauca, — zirgi ir padoti.

Fūlmena atģidās un iesēdās karietē, īsti neapjēdzot, ko viņa

dara.

—    Armāns ir grāfa Arlcva draugs, — viņa čukstēja, — grāfs d’Astī mirst… no zobena dūriena, „kuru viņa nopirkusi“…Ko gan tas viss varētu nozīmēt, mans Dievs?

*         * *

Kariete ātri aiztraucās, un jau pēc kādas stundas Fūlmena iebrauca Bādenē, viņa apmetās Angļu viesnīcā, kas atradās tuvāk nekā citas Lihtentāla alejai. Pēc visa tā, ko viņa uzzināja Oosē, dejotāja ne uz mirkli neiedomājās, ka varētu apmesties pie grāfienes.

Pārģērbusies viņa pieprasīja sev karieti un lika braukt pie grāfa Arlcva.

„Man ir jāredz Armāns, — viņa nosprieda, — tas ir nepieciešams, lai ko tas arī man nemaksātu.“

Fūlmena jau bija paredzējusi, ka viņu neielaidīs majora mājā un viņai neizdosies panākt satikšanos ar Armānu, tāpēc viņa sagatavojās izturēt enerģisku cīņu. Taču Fūlmena kļūdījās.

Kad'viņa piezvanīja pie dārza režģiem, uzradās melnā ģērbies sulainis.

—    Majors grāfs Arlevs? — Fūlmena vaicāja.

—    Šeit, — sulainis, viņu ielaižot, atbildēja.

Fūlmena izkāpa no karietes.

Sulainis izveda viņu cauri dārzam, ieveda lielā vasaras viesistabā un paziņoja:

—    Grāfam labpaticis iziet, taču viņš drīz vien atgriezīsies. Vai nevēlaties to pagaidīt?

—     Bet vai Armāna kungs arī izgājis? — Fūlmena apvaicājās.

—    O, nē, — sulainis iebilda, — viņš vēl neceļas no gultas, lai gan viņam jau ir krietni vien labāk.

—    A! — Fūlmena atviegloti nopūtās.

—    Vai jums būtu tas gods viņu pazīt?

—    Es atbraucu, lai viņu apciemotu, — viņa satraukti noteica.

—    Vai jūs būtu tik laipna man sekot?

Fūlmena līksmi iesaucās, redzot, ka visi šķēršļi mazpamazām nozūd no viņas ceļa. Viņa sekoja sulainim, kurš uzveda viņu otrajā stāvā uz Armāna istabu.

Armāns bija viens un, atbalstījies uz elkoņa, lasīja. Izdzirdīs atvērušos durvju troksni, viņš palūkojās.

—    Fūlmena! — viņš izbrīnījies gandrīz vai priekā iesaucās.

Jaunā sieviete pieskrēja pie viņa un saķēra tā roku.

—   Ak, dārgais Armān… — viņa noteica, — jūs esat dzīvs!

—     Kā! — viņš ar smaidu atzīmēja, — vai tad jūs būtu saņēmusi ziņu par manu nāvi?

—    Es uzzināju, ka jūs cīnījāties divkaujā…

—    O, tā ir nieka skramba…

—    Bet ar ko? Un kādēļ?

—     Klusāk, — Armāns, pielicis pirkstu pie lūpām, noteica, — tas ir mans noslēpums.

Šie vārdi uzvēdīja aukstumu Fūlmenas sirdī.

—     Ak, liesa, — viņa piekrita, — tas ir tiesa! Man nav vairāk tiesību nedz zināt jūsu noslēpumus, nedz tajos iedziļināties. Man pietiek ar to, ka satiku jūs šeit, ienaidnieka namā…

Armāns iesmējās.

—   Jūs taču esat prātu zaudējusi, dārgā Fūlmena! Par kādu ienaidnieku jūs runājat?

—    Šis nams…, — viņa nodrebējusi nočukstēja.

—    Šis nams pieder grāfam Arlevam… manam draugam.

—   Jūsu draugam! Ak, nelaimīgais! Šis cilvēks, kuru jūs uzskatāt par savu draugu, nav nekas vairāk kā akls ierocis, vergs, kreatūra…

—    Kā, ak Kungs!

—   Sieviete, kuru jūs mīlat, kura jūs neieredz un ved pretim bojāejai.

—    Lieliski! — Armāns smejoties noteica. — Dārgā Fūlmena, nomierinieties… es viņu vairāk nemīlu.

Šie vārdi lika Fūlmenai pakāpties atpakaļ.

—    Jūs… jau… viņu nemīlat… — viņa iesaucās ar neaprakstāmu balss nokrāsu, kurā izskanēja prieks un neuzticība.

Armāns jau nebūt nebija agrākais jauneklis ar godīgu un tiešu skatienu, ar atklātu smaidu, kas neprata melot. Viņam uzspieda lomu, un viņš to apzinīgi spēlēja.

—    Nē taču, — viņš apgalvoja, — es vairāk viņu jau nemīlu, mana dārgā Fūlmena… Ko lai dara? Mīlestība nāk un iet, kā jau viss pasaulē.

—    Bet viņa, šī sieviete, ir šeit! — Fūlmena iesaucās.

—     Šeit? Jūs sapņojat, Fūlmena, šajā mājā es dzīvoju tikai viens ar grāfu.

Fūlmena palūkojās uz viņu ar savu skaidro un mierīgo skatienu.

—     Dārgais Armān, — viņa teica, — šobrīd jūs neesat brīvas gribas cilvēks. Jums pavēlēja spēlēt lomu, un jūs to darāt; pavēlēja melot — un jūs melojat! Ardievu! Nabaga neprāti, es izglābšu jūs pretēji jūsu gribai.

Viņa lepni izslējās, pamāja jaunajam cilvēkam atvadu sveicienu un izgāja, pirms vēl satriektais Armāns mēģināja to aizturēt.

Fūlmefta ar augstu paceltu galvu izgāja no grāfa Arlcva mājas un pavēlēja aizvest sevi uz Lihtentāli, aiz klostera. Tur notika divkauja, kurā grāfs d’Astī saņēma zobena dūrienu kaklā; viņu steidzīgi pārveda uz vienu no kaimiņu mājām — kādu vienkāršu ļaužu krogu.

Grāfs Arlevs paziņoja, ka gadījumā, ja ievainoto vedīs uz mājām, tad viņš var neizturēt garo ceļu.

Ārsti, kurus nekavējoties izsauca uz divkaujas vietu, apstiprināja majora viedokli, lai gan viņi arī galvoja par viņa dzīvību.

Kad Fūlmena steidzīgi atbrauca uz turieni, viņa sastapa grāfieni d’Aslī pie sava vīra galvgaļa, kur viņa to ļoti gādīgi kopa.

Abas sievietes iekliedzās no prieka un metās viena otras apkampienos.

IX

Pagāja divas nedēļas. Pa šo laiku bija iespējams grāfu d’Astī pārvest no kroga uz Lihtentāla avēniju, uz viņa pilsētas māju-

Slimnieks nevarēja runāt, taču ārsti galvoja par viņa dzīvību.

Jau divas nedēļas grāfiene un Fūlmena neatgāja no viņa gultas. Majors Arlevs vairākas reizes bija sūtījis apvaicāties par ievainotā veselību, taču pats neieradās, aizbildinoties ar locītavu reimatismu, kas neļaujot tam iziet no mājas.

Šo divu nedēļu laikā grāfiene nesaņēma nekādas ziņas par Armāna veselību un ne reizes neizrunāja viņa vārdu. Taču viņa vēl arvien to mīlēja… mīlēja pat vairāk, nekā pirms tam, jo vientulība un šķiršanās tikai veicināja viņas mīlestību; katra stunda, kad viņa nesaņēma ziņas par cilvēku, kas iekarojis viņas sirdi, pārvērtās šai sievietei par nežēlīgām mokām.

Viņa to mīlēja, taču nepieminēja viņa vārdu, bet Fūlmena neuzdrošinājās viņai neko jautāt. Grāfiene, kopš brīža, kad viņas vīra dzīvībai draudēja briesmas, kļuva pret to krietni vien iecietīgāka… īpaši, kad viņa pati, lepnā Margarita de Pona, pēc savas sirds trīsām saprata, ko izjūt tas, kurš mīl un mīl bezcerīgi.

Piedošana maz pamazām iezagās viņas sirdī, līdztekus tam, kā viņa kļuva par nobriedušu sievieti, bet viņas nomāktā sirdsapziņa sāka tai čukstēt, ka arī viņa pati nav bez grēka. Lasītājs labi sapratīs, kāpēc viņa ieslēdza savas sirds dziļumos atmiņas par Armānu un neuzdrošinājās pie sava vīra nāves gultas pieminēt pat viņa vārdu.

Kas atliecas uz Fūlmenu, tad viņa klusēja gluži citu apsvērumu dēļ. Fūlmena, būdama enerģiska un uzticīga sieviete, neskaidri nojauta Dāmas ar melnu cimdu drausmīgās kombinācijas un nelietīgos plānus.

Viņa zināja šis sievietes īsto vārdu kopš tās dienas, kad mira kapteinis Hektors Lemblēns, un lieliski saprata, ka Armāns nespēja tai iedvest citas jūtas, kā vienīgi riebumu. Un tieši tāpēc Dāma ar melnu cimdu, kas atgrūda Armānu un visādi centās no tā izvairīties, šķita Fūlmenai daudz mazāk bīstama nekā tagad, kad šī sieviete padarīja viņu par savu līdzzinātāju.

Par šo pēdējo apstākli Fūlmenai neradās ne mazākās šaubas pēc viņas īsās sarunas ar jaunekli. Armāns dzīvo pie grāfa Arleva, Armāns sauc to par savu draugu, Armāns paziņo, ka viņš nemīl un nesatiekas ar Dāmu ar melnu cimdu — tas viss ir tikai māns.

„Viņa ir pārvērtusi to par paklausīgu ieroci un vergu, — Fūlmena nosprieda, — un man nāksies noraut tai masku, ja vien es vēlos viņu izglābt.“

Fūlmena nolēma vērot notikumu gaitu klusējot. Viņa neminēja par jauno cilvēku ne vārda. Viņa izlikās, ka nemaz nepazīst grāfu Arlcvu, taču viņa ievēroja, ka grāfiene bālē un dreb katrreiz, kad majora kambarsulainis atnes tai no viņa vēstuli.

Grāfiene tad steidzīgi atplēsa aploksni, alkatīgi aprija rakstu rindas un tad satraukti teica:

—    Pateicieties grāfam manā vārdā, d’Astī kungam kļūst labāk.

Bet Fūlmena tai laikā domāja: „Viņa meklēja zīmītē kaut vienu vārdu par Armānu, vismaz mājienu… Nabaga sieviete… Viņa to mīl!“

Sākumā Fūlmena izjuta pret viņu greizsirdību.

Viņa neprasīja, lai viņas mīļotais cilvēks to katrā ziņā mīlētu, lai viņa sirds būtu brīva, bet viņa negribēja, lai tā, ar kuru viņš aizrausies, to mīlētu.

Cilvēka sirds ir dīvainību pilna. Šī greizsirdība turpinājās tikai dažas stundas.

Drīz vien Fūlmenas augstsirdība un cēlā sirds guva virsroku, un viņa pali sev teica: „Viņa viņu mīl! Nu ko, tad es pacentīšos, lai tas būtu abpusēji… Katrā ziņā viņa varbūt paglābs to no šķietami neizbēgamā likteņa.

*         * *

Reiz vakarā, pulksten sešos vai septiņos, grāfu d’Astī, kurš nespēja vairs pateikt nevienu vārdu, izveda guļamkrēslā verandā. Ievainotais priecājās par saulrietu un, šķiet, izjuta zināmu atvieglojumu siltajos izdziestošajos saules staros.

Grāfiene d’Astī sēdēja līdzās vīram un turēja viņa roku savās rokās.

Fūlmena aizsapņojās, atspiedusies pret balkona akmens margām, paslepus metot skatienu uz grāfa Arleva ēnaino dārzu, cerībā cauri koku biezoknim ieraudzīt savu iemīļoto Armānu. Taču tas joprojām nerādījās.

Grāfs paretam pacēla pret sievu acis, kurās atmirdzēja tikai ar pūlēm apvaldītas asaras, un viņa skatiens — tagad jau vienīgā tam pieejamā valoda — šķiet, Margaritai teica:

„Jūs esat laba… un es jūtu, ka jūs man piedodat… Mans Dievs! Cik loti man tagad gribētos dzīvot!“

Pēkšņi pie mājas vārtiem atskanēja zvans, kas vēstīja par apmeklētāju.

Dzīvē ir mirkļi, kad dvēsele un dzirde vienlaicīgi saspringst. Zvana skaņas lika visām trim sirdīm sarauties un sākt trauksmaini pukstēt.

Grāfs stipri nobālēja it kā pats liktenis būtu pieskāries šim zvanam.

Fūlmena un grāfiene satrauktas saskatījās.

Bet dienā taču mēdza zvanīt pie durvīm reizes divdesmit, un durvis tikpat daudz reizes atvērās, ielaižot dažādus apmeklētājus. Taču tovakar visiem trijiem likās, ka zvaniņš iezvanījās tik ļauni vēstoši, gluži kā kapu zvans.

Ienāca sulainis un ziņoja:

—    Grāfs Arlevs un viņa draugs vēlas apvaicāties par grāfa d’Astī veselību.

Grāfs no bāla kļuva par tumši sarkanu. Armāns viņa mājā — vai tikai tas nenozīmē, ka viņš atkal zaudēs sievas uzticību un piedošanu?

Fūlmenas sirds sāpēs sarāvās.

—    Ak! — viņa nodomāja, — vanags atlidojis pēc sava laupījuma.

Grāfiene sajuta vājumu; viņai kļuva skumji. Viņa izmisīgi palūkojās uz vīru. Šķiet, viņa lūdza mirēju saņemt spēkus un mierīgi sagaidīt cilvēku, kuru viņa, par spīti sev pašai, mīlēja un nespēja aizmirst, neraugoties uz visām pūlēm un Debesīm raidītajām lūgšanām.

Majors un Armāns iegāja.

Armāns paklanījās grāfienei, kurai pat nepietika spēka, lai pieceltos; tik milzīgs bija viņas apmulsums.

No pārliekas apzinības, ar kādu viņš spēlēja savu lomu, vai arī, apzinoties savas uzvedības zemisko raksturu, kas pārlieku nomāca jaunā cilvēka godīgo dabu, bet viņš bija pārāk satraukts un knapi spēja nomurmināt atvainošanos, ka vēl līdz pat šim laikam nebija apciemojis d’Astī kungu.

Ievainotais uzmeta viņam skatienu, kurš pieteica cīņu nevis uz dzīvību, bet uz nāvi; viņa sejā trīcēja visi muskuļi. Ja Armāns būtu uzradies nedēļu ātrāk, satraukums būtu grāfu nogalinājis. Bet tagad viņš pasniedza tam roku, uzklausīja ierastās jaunā cilvēka teiktās līdzjūtības frāzes un izdarīja tikko manāmu kustību ar galvu, kurai vajadzēja nozīmēt viņa pateicību.

Fūlmena, uz mirkli apjukusi, drīz vien atguvās, un viņai atgriezās parastā aukstasinība un drosme.

—     Labdien, Armān, — viņa teica, paspiedusi roku jaunajam cilvēkam.

—     Jūs tātad esat Bādenē, mans burvīgais kārdinātāj! — Fūlmena kā jokojot turpināja.

Armāns galīgi samulsa. Fūlmenas tonis, šķiet, izteica:

„Jūs mani mīlējāt… mēs mīlējām viens otru.“

Vai gan tas nespēja pazudināt Armānu grāfienes acīs?

D’Astī kundze vēl pirms minūtes, Armānam ienākot, izjuta dziļas ciešanas. Viņa bija vēlējusies izdzēst savā atmiņā visas atmiņas par to, bet, izdzirdusi šos vārdus, sajuta greizsirdību.

Grāfa d’Astī klātbūtne un Fūlmenas biklais skatiens neļāva Armānam pret to neko iebilst.

Pat grāfs Arlevs jutās neērti, red/ot šo scēnu. Tikai grāfs d’Astī atviegloti nopūtās. Viņam šķita, ka Fūlmena tam uzradusies kā Debesu dāvāts negaidīts atbalsts.

Dejotāja vīrišķīgi notēloja savu lomu līdz galam. Veselas divdesmit minūtes, kamēr ilga majora un Armāna vizīte, viņa asprātīgi jokoja par Armānu, atceroties par viņu agrākajām attiecībām, par vakariņām viņas mājās, kurās holandiešu baņķieris pēc piektās izdzertās šampanieša pudeles kļuva ļoti komisks, un viņai galu galā izdevās izvilināt smaidu bālajās d’Astī kunga lūpās.

Tobrīd, kad majors un Armāns piecēlās, lai aizietu, Fūlmena nemanot atradās līdzās Armānam un viņi pārmija dažus vārdus, kurus nedzirdēja grāfiene.

—    Armān, — viņa nočukstēja, — man ar jums ir jāaprunājas.

Viņas balss skanēja pavēlnieciski, un pulkveža dēlam nekas cits neatlika, kā pakļauties.

—    Kālab? — viņš jautāja.

—   Tas ir nepieciešams.

—    Labi!

—    Kur es varu jūs satikt?

—    Pie majora.

—    Nē, es tur negribu.

—   Tad rīt kazino. 7

—     Vai jūs var pieskaitīt cilvēkiem, kas spējīgi turēt zvērestu?

—    Burvīgs jautājums!

—    Zvēriet, ka neviens, vai dzirdat, neviens neuzzinās par mūsu rītdienas satikšanos.

—    Labi, uz redzēšanos!

Grāfiene nedzirdēja viņu sarunu, taču viņai šķita, ka Fūlmenas un Armāna starpā pastāv kāds noslēpums, un viņas greizsirdība tikai vēl pieauga.

Majors un viņa draugs izgāja. Tieši tobrīd ienāca divi kalpi un izstūma grāfa krēslu.

Abas sievietes palika uz mirkli vienas. Grāfiene nolaida skatienu un, šķiet, izcieta greizsirdības mokas.

Fūlmena piegāja pie viņas un paņēma viņu aiz rokas.

—    Grāfiene, — viņa satraukuma pilnā balsī noteica, — jūs esat augstāko aprindu sieviete, bet es ne vairāk kā vienkārša aktrise. Jūsu aprindu sievietei sievietes lepnums nozīmē to, ka jūs nekad nesperat nepareizus soļus… man un man līdzīgām lepnums slēpjas mīlestībā… daudz mīlēt un būt mīlētai.

—    Kāpēc jūs man to visu sakāt, — grāfiene, viegli drebot, viņai vaicāja.

—    Jūs bijāt tik laipna, ka reiz man paziņojāt jūsu drauga vārdu… un es gribu būt šī vārda, ar kuru es lepojos, cienīga, — Fūlmena arvien pieaugošā satraukumā turpināja. — Armāns mani nekad nav mīlējis… Man bija tā nelaime uzminēt jūsu noslēpumu, un tāpēc es gribu jūs glābt…

Grāfiene d’Astī apvaldīti iekliedzās un, gandrīz vai zaudējusi samaņu, iekrita Fūlmenas rokās.

*         * *

Tās pašas dienas vakarā, ap pulksten vienpadsmitiem, Fūlmena stāvēja pie savas istabas loga un ar kvēlojošo skatienu ielūkojās grāfa Arleva dārzā.

—     Man ir nepieciešams satikt tevi vienu, dēmon, — viņa čukstēja. — Lai šī cīņa norit starp mums, starp mums abām… O, es tevi labi pazinu pagājušonakt mēnesnīcā pēc tavām melnajām drēbēm, neraugoties uz biezo plīvuru, kas slēpa tavu seju… bet šodien tu no manis neglābsies.

Nakts bija apmākusies, dārzu apņēma pilnīga tumsa, un Fūlmenas acis neviļus sekoja gaismas joslām, kuras meta māju logi. Viņa gaidīja, kad šī gaisma nodzisīs. Viņai nācās gaidīt kādu stundu.

Beidzot nodzisa pēdējā uguntiņa, un dārzs iegrima necaurredzamā tumsā.

„Viņi guļ,“ Fūlmena nodomāja.

Viņa aizvēra logu, taču nenodzēsa sveci, kas jau beidza degt, jaunā sieviete aptvēra, ka nepaies pat stundas ceturksnis, kad svece apdzisis pati.

—     Kad, ļaunais naktsputns, kas visu dienu slēpies mājā, neredzēsi vairāk gaismu, — viņa nočukstēja, — tu iznāksi dārzā pastaigāties zem ēnainajiem kokiem un paelpot svaigu gaisu. Bet tu satiksi tur Fūlmenu.

Viņa nometa sieviešu drēbes, atvēra kumodi, kur glabājās viņas teātra kostīmi, un izvilka no turienes pāža apģērbu; to uzģērbusi, viņa saņēma matus un paslēpa tos zem nelielas cepurītes. Tad viņa iebāza kabatā brīnišķīgu mazu duncīti ar asu asmeni.

Varēja nodomāt, ka Fūlmena saģērbjas maskarādei ar mērķi meklēt piedzīvojumus. Taču viņas nopietnā sejas izteiksme un sērīgais skatiens krasi kontrastēja ar viņas kostīma eleganci.

„Dosimies turp, — viņa pati sev teica. — Drāma ir nokāpusi no skatuves dēļiem un ienākusi reālajā dzīvē, sāksim nu spēlēt savas lomas…“

Viņa piesardzīgi atvēra durvis un uz pirkstgaliem izgāja dārzā.

Abus dārzus atdalīja augsta siena. Divu metru attālumā no šīs sienas auga koks, kura viens zars gluži kā pārkaramais tilts sniedzās pāri sienai.

Fūlmena pienāca pie šī koka un, pateicoties savam vīrišķīgajam kostīmam, uzrāpās tajā ar zēna veiklību, kas pieradis izpostīt putnu ligzdas.

—     Reizēm ir visai vērtīgi būt par dejotāju, — viņa noteica.

Viņa veikli pārrāpās uz zara un, aizkļuvusi pa to līdz pašam stumbram, uzkāpa uz sienas, bet tad viegli noslīdēja zemē. Pēc tam viņa apstājās pie galvenās rūpīgi ar smiltīm nokaisītās alejas un zem kuplajiem granātkokiem sastinga ar dunci rokā…

Vakars bija kluss un silts. Nakts vējš nešalca koku lapotnēs. No ielas neatskanēja ne mazākais troksnītis.

Kādu stundas ceturksni Fūlmena stāvēja nekustīgi, pavērsusi skatienu uz savu logu, kurā cauri lapotnei varēja redzēt spīdam gaismu.

Lasītājs droši vien jau noprata, kāpēc Fūlmena nenopūta sveci: viņa gribēja iekļūt grāfa Arleva dārzā pirms Dāmas ar melnu cimdu, kura iznāca naktīs no savas istabas pēc tam, kad grāfa d’Astī mājas logos nodzisa pēdējā uguntiņa.

Svece dega vēl dažas minūtes, tad tās liesma sāka šaudīties, trīsreiz uzmirdzēja, tad apdzisa.

Fūlmena, kas visu laiku stāvēja nekustīgi, drīzāk nojauta, nekā ieraudzīja — nakts bija tik ļoti tumša — ka no loga pabāzās galva un kāds ieklausījās…

Pagāja divas minūtes…

Fūlmena atkal izdzirda troksni. Iečīkstējās stikla durvju eņģes… tad atskanēja viegli soļi alejas smiltīs.

Soļi bija lēni, ritmiski, gluži it kā cilvēks ietu pastaigāties un viņam nevajadzētu nekur steigties. Tie tuvojās Fūlmenai.

Fūlmena nekļūdījās: tā bija Dāma ar melnu cimdu.

Atriebēja, šallē ietinusies, bija atstājusi savu dienas patvērumu un alkatīgi ieelpoja svaigo nakts gaisu; viņa gāja lēni, ar nokārtu galvu, domīga un drūma.

Pēkšņi viņas priekšā izauga ēna, kad viņa atkāpās soli atpakaļ un gribēja jau iekliegties, spēcīga roka saķēra to aiz kakla, bet enerģiska balss noteica:

—    Klusē!

Un tieši tobrīd Dāma ar melnu cimdu sajuta, kā pie viņas maigā kakla ādas pieskārās aukstais dunča tērauds.

—     Klusē! — balss atkārtoja. — Ja tu kaut iepīkstēsies, es tevi nogalināšu.

Dāma ar melnu cimdu, šķiet, gribēja mēģināt aizstāvēties, taču spēcīgā roka neļāva tai pakustēties.

Balss tostarp turpināja:

—    Es esmu Fūlmena un gribu ar tevi izrēķināties. Neceri uz palīdzību. Pirms kāds uz šejieni atskries, tu jau gulēsi mirusi pie manām kājām.

Fūlmena paņēma viņu aiz rokas un aizveda dārza stūrī, vēl aizvien turot dunci pie viņas kakla un gatava kuru katru brīdi izpildīt savus draudus, ja vien pretiniece neizpildīs viņas pavēles.

Tad viņa apsēdināja Dāmu ar melnu cimdu uz koka sola un nostājās viņas priekšā.

—   Tagad, — viņa noteica, — aprunāsimies.

Dāma ar melnu cimdu ironiski iesmējās.

—   Ā, — viņa noteica, — tātad jūs esat Fūlmena?

—    Un es atnācu, lai paglābtu no tevis Armānu.

—   Jūs esat prātu zaudējusi…

—     O! — Fūlmena turpināja, — tagad nav laika liekām sarunām, kundze. Mēs šeit esam vienas! Man rokās ir duncis, bet jums tā nav, un turklāt es esmu par jums spēcīgāka. Es esmu vienkāršās tautas meita, roka man ir stigra, un ja vien es mazliet stiprāk saspiestu jūsu kaklu, es varētu jūs viegli nožņaugt.

—    Kas tālāk? — Dāma ar melnu cimdu, mierīgi pavīpsnājusi, noteica.

—    Jūsu dzīvība ir manās rokās, un jūs nespējat no manis likt vaļā.

—    Kā redzat, es nebūt nedomāju to darīt. Jūs gribējāt aprunāties — piekrītu. Ko jūs no manis vēlaties?

—   Armānu.

—     Bet, mana dārgā Fūlmenas jaunkundze! — Dāma ar melnu cimdu ironiski iesaucās, viņu nebija samulsinājis pat dunča asmens. Ja jūsu Armāns jūs patiesi mīlētu, es nebūtu to jums atņēmusi.

—    Turklāt es gribu zināt, — Fūlmena turpināja, kaut gan viņu bija aizvainojis šis nicinošais un aukstais tonis, — es gribu

zināt, ko jūs šeit darāt, kāpēc jūs slēpjaties un kāds ir jūsu noslēpumainais galamērķis.

—    Bet jūs taču pieprasāt no manis veselu grēkusūdzi, — Dāma ar melnu cimdu novīpsnāja.

—    Piekritu, — Fūlmena apstiprināja.

Noslēpumainā sieviete kādu bridi klusēja, un Fūlmena izdzirda viņas ironiskos smieklus.

—     Kundze, — Fūlmena satraukti iesaucās, — piesargie-

ties!

—    No kā, sakiet man to, lūdzu?

—    Ja jūs nepiekritīsiet…

—    Kas tad?..

Dāma ar melnu cimdu izslējās un savukārt nomērija Fūlmenu ar skatienu.

Fūlmena pacēla dunci.

—    Es jūs nogalināšu, — viņa noteica.

—    Labi, es jums visu izstāstīšu, — Dāma ar melnu cimdu atbildēja, acīmredzot pakļaujoties šim draudam.

—    Es gaidu… — Fūlmena nočukstēja.

—    Bet, pirms es uzsākšu savu grēksūdzi, — Dāma ar melnu cimdu turpināja, — jāievieš līdzsvars mūsu starpā.

—    Ko tas nozīmē? — Fūlmena pārvaicāja, nespējot izprast šo vārdu nozīmi.

—   Jūs sakāt, ka mēs esam vieni, jūs stipra — es vāja; jums ir duncis, bet es esmu neapbruņota.

—    Jā, — Fūlmena apstiprināja.

—    Tātad mana dzīvība atrodas jūsu rokās?

—    Tas tā ir.

—    Bet… jūs mīlat Armānu?

Fūlmena nodrebēja.

—     Un tāpēc, — Dāma ar melnu cimdu nežēlīgi turpināja, — ja jūs grasāties mani nogalināt, tad atcerieties: Armāns arī mirs! Tai mirklī, kad pacels manu līķi, majors Arlevs, mans vergs, nodurs Armānu.

Fūlmena aprauti iesaucās, uz ko Dāma ar melnu cimdu atbildēja ar izsmējīgu smieklu izvirdumu.

—    Tagad jūs redzat, — viņa noteica, — ka es turu savās rokās jūsu dzīvību ciešāk, nekā jūs manu, tā kā sievietes dzīve — tā ir viņas mīļotā cilvēka dzīve, — viņa nopūtusies noteica.

—    Jums taisnība, — Fūlmcna sakauta noteica un nokāra galvu.

—     Bet tagad, — noslēpumainā sieviete turpināja, — jūs vēlējāties dzirdēt manu atzīšanos, vai ne? Jūs gribat zināt manu noslēpumu? Nu ko? Es jums izstāstīšu visu, jo man ir apnicis allaž jūs sastapt savā ceļā kā šķērsli; bet karš, kuru jūs man pieteicāt, tā nav vienlīdzīga cīņa, tā kā jūs esat mīlestība, bet es — liktenis!

Dāma ar melnu cimdu noteica šos vārdus tik auksti nežēlīgā tonī, ka pat drosmīgā un enerģiskā Fūlmena sajuta savā sirdī neskaidras bailes.

Dāma ar melnu cimdu turpināja:

—     Jūs mīlat Armānu, taču viņš mīl mani… Jums nav pār viņu nekādas varas, bet es padarīju viņu par vergu. Jūs redzat, ka censties izraut viņu no manis būtu tīrais neprāts un ka jūs ielu bojā šajā nevienlīdzīgajā cīņā. Es jums atklāšu savu noslēpumu, tāpēc ka jūs atbildat ar savu dzīvību par tā neizpaušanu, bet, kad jūs mani uzklausīsiet, tad pārstāsiet būt par manu ienaidnieku un gluži kā viņš man pakļausieties, — Dāma ar melnu cimdu pārliecināti piebilda, — vai arī vismaz pārstāsiet izjaukt manus plānus, lai arī cik neskaidri jums tic neliktos. Bet tagad klausieties…

*                    * *

Ko tik drausmīgu un noslēpumainu Dāma ar melnu cimdu pastāstīja Fūlmenai šajā tumšajā bezmēness naktī vientulīgā dārza biezoknī — to mēs atsakāmies jums paziņot. Taču pēc stundas Fūlmena bāla, dreboša, ar nokārtu galvu atgriezās savā istabā, un viņu saistīja slepens zvērests. Viņa zvērēja klusēt, iespējams, pat pakļauties.

Grāfiene d’Aslī tika upurēta liktenim.

Kamēr Fūlmena atgriezās savā istabā, Dāma ar melnu cimdu, pārdomās iegrimusi, uzkavējās vēl dažas minūtes dārzā. Beidzot viņa atgriezās mājās, taču iegāja nevis savā istabā, bet pie Armāna.

Jaunais cilvēks gulēja.

Viņa pieskārās ar cimdoto roku pie viņa pieres.

—    Armān! — viņa maigi noteica.

Armāns pamodās, atvēra acis un, viņu pazinis, pasmaidīja.

—    Mīļais Armān, — viņa turpināja maigā balsī, apsēžoties pie jaunā cilvēka gultas galvgaļa, es gribu jūs sarāt.

—    Mani sarāt? Par ko?

—    Par to, ka jūs mani gandrīz nodevāt.

Viņš iekliedzās no pārsteiguma.

—    Atcerieties, pamēģiniet atcerēties, — viņa turpināja, — vai neesat kaut ko izdarījis, pirms tam neapspriežoties ar mani?

—    Nē .taču… neko nezinu…

—    Vai jūs redzējāt Fūlmenu?

Armāns nodrebēja, atcerējās par satikšanos, kuru tam nozīmēja, un par solījumu klusēt, kuru tas bija devis.

—    Protams, — viņš samulsis teica. — Es redzēju viņu šodien pie grāfienes. Vai tad jūs pati to nepieprasījāt?

—   Jā, bet vai tad es atļāvu jums piekrist ar viņu satikties?

Armāns nosarka.

—    Jums ir norunāta ar viņu satikšanās, — Dāma ar melnu cimdu turpināja, — rīt, kazino, un viņa no jums pieprasīja, lai jūs man par to neko neteiktu.

—    Tiesa, — Armāns gluži apmulsis atzinās. — Bet kā gan jūs to uzzinājāt? Kurš to varēja jums pateikt?

—    Pati Fūlmena.

—    Fūlmena?

—    Jā.

—    Jūs… viņu… redzējāt?

—    Jā, es tikko kā nāku no viņas.

—    Kā? Vai viņa ir šeit!

—    Nē, bet viņa bija pārkāpusi pāri dārza sienai.

Dāma ar melnu cimdu iesmējās un teica:

—    Un vai zināt, ko viņa grasījās izdarīt mūsu dārzā?

—    Nē.

—    Viņa gribēja mani nogalināt.

Armāns no pārsteiguma iesaucās.

—    Neko darīt, — Dāma ar melnu cimdu, vēl arvien smaidot, turpināja. — Fūlmena jūs mīl… un ir greizsirdīga.

—    Nabaga Fūlmena! — Armāns nočukstēja.

—    Bet, kā redzat, — atriebēja teica, — viņa pārdomāja. Ielika savu dunci makstī, un mēs izšķīrāmies mierīgā ceļā.

—    Tas ir visai dīvaini!

—    Un viņa man lika jums nodot, ka neatnāks rīt uz kazino.

—    Kāpēc?

—    Tāpēc, ka satikšnās, kuru viņa nozīmēja, tagad ir vienkārši bezjēdzīga. Ar labunakti!

Un Dāma ar melnu cimdu izgāja, bet Armāns vēl ilgi gremdējās visneiedomājamākajās pārdomās Fūlmenas un Dāmas ar melnu cimdu nakts sarunas sakarā.

XI

Pagāja nedēļa. Visu šo laiku Armāns un majors katru dienu apciemoja grāfu d’Astī, gan kopā, gan atsevišķi.

Kad Armāns ieradās viens, tad viņš parasti vairāk nekā stundu uzkavējās pie slimnieka gultas, protams, ne jau viņa dēļ. Grāfs bija tikai šo apmeklējumu iegansts.

D’Astī kundze katrreiz, kad vestibilā atskanēja jaunā cilvēka soļi, sarka un mulsa, un sirds tai sāka neprātīgi pukstēt. Taču šis apmulsums neieilga. Drīz vien viņas acis iedzirkstījās priekā.

Grāfiene mīlēja Armānu. Viņa bija spiesta atzīties sev šajā mīlestībā, un viņai nebija spēka vairāk tai pretoties, lai gan viņa mēģināja to darīt. Velti viņa pūlējās izlikties auksta, apvaldīta,

gandrīz vai augstprātīga pret šo jauno cilvēku. Jūtas guva virsroku pār saprātu, bet skatiens nodeva tēloto stingrību un vēsumu.

Grāfienei bija uzticības persona — Fūlmena, kurai tā it visā atzinās, un nabaga Fūlmena, sava noslēpumainā zvēresta saistīta, bija spiesta klusēt, tā vietā lai iesauktos:

„Piesargieties! Armāns jūs nemīl… un jūs esat nelietīgas komēdijas upuris.“

Kas attiecās uz grāfu d’Astī, tad pagājusī nedēļa bija sagādājusi tam elles mokas. Viņš ik dienas redzēja Armānu, un katra šī jaunā cilvēka vizīte bija tam īsts inkvizīcijas pārbaudījums.

Šim cilvēkam, kurš nespēja runāt, kuram bija aizliegtas jebkuras straujas kustības, nebija nekāda cita līdzekļa savu vēlmju un jūtu izteikšanai, izņemot skatienu, bet šis skatiens bija neparasti daiļrunīgs, un tajā atspoguļojās visas dvēseles kustības.

D’Astī kundze un Fūlmena neatgāja no viņa galvgaļa, bet atklāts palika jautājums — vai tas patiesi bija viņa dēļ?

Armāns akurāti ieradās divos un palika līdz pulksten četriem vai pieciem. Un ievainotais redzēja, kā jaunais cilvēks un grāfiene apmainījās ar skatieniem, pamīšus nolaižot acis, sarkstot, mulstot, jeb, vārdu sakot, spēlēja naivu mīlestības komēdiju.

Grāfa rēta, kas, pēc ārsta vārdiem, jau sāka aizdzīt, pēc dažām dienām iekaisa, un ievainotajam sākās drudzis. Sirdsapziņas mokas, kuras tas pārcieta, viņa stāvokli padarīja vēl nopietnāku.

Reiz kādā vakarā drudzis bija tik spēcīgs, ka slimnieks sāka murgot un pārslāja aptvert, kas notiek visapkārt. Tieši tobrīd ieradās Armāns majora pavadībā. Fūlmenas nebija…

Tai mirklī, kad abi apmeklētāji iegāja, grāfiene bija viena pie vīra un deva tam nomierinošas zāles. Lai gan grāfs d’Astī bija slikti juties jau arī iepriekš, murgi tam sākās tikai līdz ar Armāna ierašanos.

—     Grāfiene, — majors Margaritai teica, — man ir zināmi šī drudža simptomi; es pats tos esmu izjutis pēc kāda ļoti nopietna ievainojuma. Tie parādās kādas piecpadsmit dienas pēc gūtā ievainojuma un pāriet paši no sevis, ja vien slimniekam liek pilnīgu mieru. Lai arī cik klusi mēs nesēdētu, taču jau ar

mūsu klātbūtni vien pietiek, lai tas sasprindzinātu slimnieka nervu sistēmu, šī spriedze norims, tiklīdz d’Astī kungu atstās vienu.

Grāfs Arlevs piecēlās, padevis Armānam zīmi sekot viņa piemēram. Visi trīs iegāja blakusistabā. Pēc dažām minūtēm, minot par ieganstu vizīti pie kāda austriešu ģenerāļa, majors atvadījās, palūdzis grāfieni aizkavēt Armānu pie sevis kādas divas stundas.

Grāfiene d’Astī, palikusi divatā ar Armānu, drebēja; viņa juta, ka to pārņem nespēks un ka pretestība nav iespējama.

Armāns, labi iegaumējis uzdoto, pēc majora aiziešanas dažas minūtes klusēja, izliekoties samulsis, pat bikls; tad viņš saņēmās un uzdrošinājās nokrist ceļos.

Viņa apvaldīja kliedzienu.

—    Ko jūs darāt? — viņa nočukstēja.

—    Es jūs mīlu, — Armāns noteica.

D’Astī kundze gribēja piecelties, izraut no viņa savu roku, bēgt… Taču spēki to atstāja, un maģiskie vārdi „Es jūs mīlu“, kurus bija izteicis jaunais cilvēks saviļņotā balsī, lika tai galīgi zaudēt galvu.

—    Ejiet! — viņa teica. — Ejiet prom! Dieva dēļ!

Armāns piecēlās, noskūpstīja pēdējoreiz viņas roku un izgāja.

D’Astī kundze noplūda kauna asarām, iedomājoties, ka viņa, pakļaujoties savai sirdsbalsij, uzklausījusi Armāna atzīšanos divu soļu attālumā no gultas, kur agonijā gulēja cilvēks, kura vārdu viņa valkāja un kuram viņa bija visu piedevusi.

Kad Fūlmena, kura pēc Dāmas ar melnu cimdu pavēles bija aizbraukusi uz šo laiku no mājas, atgriezās, viņa atrada d’Astī kundzi gandrīz vai bez samaņas.

—     Ak, dārgā, — grāfiene nočukstēja, saņemot Fūlmenas rokas un tās saspiežot, — viņam ir jāaizbrauc, vai arī es iešu bojā!

Šajos grāfienes vārdos tik spilgti izpaudās šausmas, ka Fūlmena bija aizkustināta līdz asarām.

„Nabaga sieviete! — viņa pie sevis noteica, — cik ļoti viņa to mīl!“

Grāfiene tūdaļ pat uzrakstīja Armānam sekojošu zīmīti:

„Dārgais draugs!

Ja jūs mani patiesi mīlat, tad brauciet prom vai bēdziet no manis. Mans mirstošais vīrs liek jums to darīt, bet es uz ceļiem jums to izlūdzos.

Margarita,,

Grāfiene iedeva šo vēstuli Fūlmenai, kura apņēmās to nogādāt jaunajam cilvēkam; tad grāfiene iegāja vīra istabā un atrada to guļam bez samaņas. Iespējams, viņš dzirdēja, kā jaunais cilvēks teica viņa sievai: „Es jūs mīlu.“

*                     * *

Fūlmena devās pie majora. Šoreiz viņu pieņēma pati Dāma ar melnu cimdu. Tas, kurš bijis klāt šo abu sieviešu pirmajā tikšanās reizē, kad viņas izaicinoši nopētīja vienu otru no galvas līdz kājām, un redzēja viņas pie mirstošā kapteiņa Hektora Lemblēna gultas un dārza nakts scēnas laikā, kad Fūlmena gribēja ar dunci nodurt savu sāncensi, būtu pārsteigts, redzot, ka dejotāja ar cieņas pilnu bijību paklanījās Dāmai ar melnu cimdu.

—   Ā! — Dāma ar melnu cimdu noteica un pastiepa roku, lai paņemtu vēstuli. — Viņa tam raksta?..

—   Jā.

—    Kāpēc?

—    Lai viņš aizbrauc.

—    Tas nav iespējams. Armāns paliks, un viņa atkal to redzēs.

—   Ak! Vai tad patiesi jums nav ne kripatiņas žēlastības, — Fūlmena lūdzošā balsī noteica.

—    Bet vai mani viņi pažēloja, — Dāma ar melnu cimdu atbildēja.

—   O! Esiet nepielūdzama pret viņu, man pietiks vīrišķības, lai to neaizstāvētu… bet… viņa!

—   Jums taču zināms, ka kopš brīža, kad grāfs nomirs, viņa man kļūs pilnīgi vienaldzīga. Ja Armāns patiesi viņu mīl, viņš varēs ar to apprecēties.

—    Ak, — Fūlmena nopūtās, — jūs taču zināt, ka viņš nemīl ne grāfieni, ne mani…

—    Viņš mīl tikai mani, vai ne?

—    Diemžēl.

Atriebēja, kuru nekas nespēja satraukt, pēkšņi izjuta satraukumu. Viņa apņēma Fūlmenas roku un saspieda to savās rokās.

—    Klausieties! Ja vien es kādreiz spēšu izārstēt Armānu no šīs mīlestības pret mani, tad es to izdarīšu jūsu dēļ… jums ir cēla sirds!

Un Fūlmena ieraudzīja, kā šīs nepielūdzamās sievietes zilajās acīs atmirdzēja asaras.

—    Ak! Cik ļoti gan viņa to mīlējusi! — aktrise nodomāja.

Fūlmena atgriezās pie grāfienes.

XII

Nākošajā dienā grāfa d’Astī mājā tika nozīmēta ārstu konsultācija. Konsultanti bija sekojošas personas: pirmkārt, pazīstams Parīzes ķirurgs, kas bija atbraucis uz Bādeni pirms trim vai četrām dienām; austriešu ķirurgs, kuru uzaicināja no Rāštates; visbeidzot, divi Bādenes doktori, visai pazīstami, kuri ārstēja grāfu kopš viņa slimības sākuma.

—     Kungi, — viens no -viņiem teica. — Ievainojums, kas sākumā nemaz nerādījās tik smags, nevarēja izraisīt kādas citas nevēlamas sekas, izņemot vienīgi neizbēgamu balss zudumu, un rēta patiesi nedēļas laikā nedaudz sadzija. Drudzis mitējās, rētas malas tuvinājās viena otrai, pacients jutās labi un naktīs vairākas stundas mierīgi gulēja. Mans cienījamais kolēģis un es atzinām, ka labos laika apstākļos, kad dienas karstums nedaudz mitējies, grāfu var atļaut iznest uz terases.

Kamēr vācu ķirurgs runāja, franču doktors un austriešu ķirurgs uzmanīgi izmeklēja slimnieku.

—   Patiesi, — noteica doktors pēc ilgām pārdomām, — ļoti dīvaini, ka slimnieka stāvoklis ir pasliktinājies, tā vietā, lai uzlabotos, un ka viņš katru vakaru izcieš smaga drudža paroksiz-

mus, kas lidzinās pat murgiem, lai gan viņa ievainojums jau ir sadzīšanas stadijā.

Viņš pagriezās pret grāfieni, kas piedalījās konsultācijā, un viņai teica:

—     Es sāku domāt, kundze, ka tam nervu saspīlējumam, kādā pašlaik atrodas grāfs un kas gandrīz nemaz neatslābst, ir ticamāk kādi citi iemesli, nekā šis ievainojums.

Grāfiene nodrebēja no doktora skatiena.

—    Acīmredzot, — tas turpināja, viņu kaut kas ir ļoti ietekmējis.

—     Bet… doktor… — grāfiene nomurmināja, — mēs ļoti par viņu rūpējāmies… mēs raizējāmies…

—     Vai tikai viņu nenomoca kādas slepenas skumjas vai nopietna gara kaite?

—     Bet, — vācu ārsts iebilda, pats to neapjaušot, izglābis grāfieni no grūtās situācijas, — ja atzīstam jūsu pieņēmumu, doktor, tad kā lai izskaidro slimnieka mieru un labo noskaņojumu pirmo astoņu dienu laikā, tas bija tik labs, ka pat atstāja labvēlīgu iespaidu uz viņa rētas dzīšanu.

—    Kas zina, — doktors iebilda, aizstāvot savu viedokli, — iespējams, ka šis nervu satricinājums noticis tieši pēc šīm astoņām dienām.

—    O, — vācu ārsti iebilda, — tas nevarēja notikt! Grāfiene neatstāja ne uz mirkli sava vīra istabu. Viņa var to apliecināt.

Doktors uzmeta skatienu grāfienei d’Astī. Jaunās sievietes bālums vedināja to uz domām par kādiem īpašiem apstākļiem, taču viņš neuzskatīja sevi par tiesīgu tos atklāt, un viņš vairāk neuzstāja.

Ārsti sāka apspriesties par jauno ārstniecības veidu, izrakstīja receptes un aizgāja.

Dažas minūtes pēc viņu aiziešanas ieradās grāfs Arlevs, šoreiz viens pats.

Grāfiene d’Astī, izdzirdusi zvanu pie parādes durvīm, nodrebēja un tikai tad brīvi uzelpoja, kad ieraudzīja, ka guļamistabas durvis pēc majora aizvērās.

Majors pieliecās pie grāfienes un piegāja pie ievainotā. Grāfs d’Astī kopš vakardienas atradās visbēdīgākajā stāvoklī. Viņš ik pa brīdim iekrita drausmīgos murgos, tad uz laiku to pārņēma kaut kāds fizisks sastingums un viņš aizvēra acis. Kopš Armāna un grāfienes starpā nodibinājās jaunas attiecības, viņš tā arī nebija atguvis samaņu.

Ieraudzījis majoru, viņš acīmredzot sāka pamazām sasaistīt visus notikuma pavedienus un atcerēties notikušo. Kādu brīdi viņš pat izrādīja kaut ko līdzīgu šausmām un sāka ar acīm meklēt seju, kuru viņš bija paradis redzēt kopā ar majoru.

Pēc tam šīs šausmas nozuda, kad viņš pārliecinājās, ka šīs sejas šeit nav.

Grāfs Arlevs ilgi un ar saspringtu uzmanību lūkojās uz slimnieku.

—    Kundze, — viņš beidzot klusi teica grāfienei, — es ilgi šaubījos, teikt vai ne jums savu īsteno viedokli par to neapskaužamo stāvokli, kādā atrodas grāfs.

—   Runājiet, — grāfiene drebošā un aizlauztā balsī noteica.

—   Bet, redzot stāvokļa nopietnību, — majors turpināja, — es nespēju ilgāk klusēt.

—   Es esmu gatava uz visu, grāf.

Grāfiene noteica to tik satrauktā balsī, kas majoram atklāja, ka viņa savam vīram ir visu piedevusi.

Majors turpināja:

—   Grāfs d’Astī ir nopietni ievainots, iespējams, ka pat nāvīgi, kundze.

Asaras sāka ritēt pa Margaritas d’Astī vaigiem.

—    Bet varbūt vēl ir kāds līdzeklis, lai viņu izglābtu.

—   Ak, runājiet, runājiet jel!

—    Šis līdzeklis slēpjas tai apstāklī, ka vajadzētu tam atvest jaunu ārstu.

—    Kurš viņu glābs, vai ne?

—    Iespējams…

—    Ak, drīzāk, dariet to drīzāk! Kur viņš ir? Vai nevajag aiziet tam pakaļ?

—   Šis ārsts ir sieviete.

—   Sieviete.

—    Jauna krievu dāma, kuras stāstu man vajag jums izstāstīt, lai jums paskaidrotu, kā es ar viņu iepazinos.

Grāfiene d’Astī ieurbās ar acīm majora sejā.

—    Runājiet, grāf, runājiet! — viņa iesaucās.

—     Apmēram pirms diviem gadiem, — majors iesāka, — es dienēju Kaukāzā. Manā pakļautībā atradās jauns oficieris, grāfs, kas bija apprecējis Dienvidkrievijā, pie Odesas, dzimušu jaunu sievieti. Jaunajai grāfienei bija zīdītāja čigāniete. Šai čigānietei bija zināmi daži austrumu medicīnas noslēpumi, kas, kā jau tas jums acīmredzot ir zināms, balstīti uz dažādu vienkāršu un aromātisku augu pielietojumu. Viņa atstāja savai kundzei dažas receptes, it īpaši pret visdažādākajām ielaistām kaitēm un visbīstamākajiem ievainojumiem.

—    Ak! — grāfiene iesaucās, — viņa izglābs manu vīru, vai

ne?

—    Es ceru…

—    Bet kur viņa ir?

—    Nedaudz pacietieties, — majors smaidot teica. — Pēdējā Kaukāza kampaņa, kurā es piedalījos, bija ārkārtīgi asiņaina. Čerkesi mums uzbruka no dažādiem ierakumiem un slēpņiem, un katrā sadursmē mēs zaudējām daudz cilvēku. Jaunā grāfiene vēlējās sekot savam vīram un visur to pavadīja, ārstējot ievainotos ar saviem noslēpumainajiem brīnumlīdzekļiem.

—    Un… vai tie palīdzēja?

—     Gandrīz vienmēr, pie tam pat trijos vai četros tādos gadījumos, kad mūsu ārsti atteicās no tālākas ārstēšanas.

—    Un… šī dāma?

—    Viņa kopš vakardienas atrodas Bādenē? Ja vien jūs vēlaties, es viņu nekavējoties ielūgšu uz šejieni.

—   Ja es vēlēšos? Es jums to lūdzu, krītot ceļos jūsu priekšā, — grāfiene iesaucās. — Ak, ejiet, lūdzu, lai viņa atnāk!

Majors piecēlās, noskūpstīja grāfienei d’Astī roku un izgāja. Tobrīd guļamistabā ienāca Fūlmena.

Grāfiene metās pie viņas un izstāstīja viņai savu sarunu ar majoru, bet tad piebilda:

—    Ak, tagad es vismaz cietīšu viena pati.

„Nabaga sieviete, — Fulmena pie sevis nočukstēja, — ja vien tu zinātu, kāds liktenis tevi sagaida!“

*                    * *

Apmēram pēc stundas pie grāfa d’Astī mājas vārtiem apstājās kariete, no tās izkāpa majors un jauna sieviete. Kā jau lasītājs, protams, ir nopratis, tā bija Dāma ar melnu cimdu.

Viņa stingrā solī majora pavadībā iegāja mājā. Grāfiene nokāpa lejā pa kāpnēm, lai viņu sagaidītu.

Fūlmena bija kopā ar viņu un nekādi sevi nenodeva, satiekoties ar Dāmu ar melnu cimdu. Viņa tikai nedaudz nolaida acis, neizrādījusi ne mazāko izbrīnu. Fūlmena, gluži tāpat kā Armāns, nespēja pretoties atriebējas gribai.

Kas attiecas uz grāfieni, tad viņa nekad nebija redzējusi Dāmu ar melnu cimdu un tikai ievēroja, ka krievu dāmai piemita stindzinošs, pat liktenīgs skaistums. Viņai likās, ka šī Dāmas ar melnu cimdu pārmērīgā stingrība liecina par viņas cildeno dvēseli, un Margarita saprata, ka viņa nesīs tās vīram atveseļošanos.

Pēc apmaiņas ar ierastajām pieklājības frāzēm Dāma ar melnu cimdu lūdza to aizvest pie slimnieka. Tad viņa palūdza atstāt to ar viņu divatā.

Majors un abas sievietes paklausīja viņas pavēlei un izgāja blakusistabā.

Un lūk, veselu minūti Dāma ar melnu cimdu ar kādu mežonīgu līksmi raudzījās uz šo drudža nomocīto, pārciesto dvēseles moku vārdzināto seju, slimīgi mirdzošajām acīm un priekšlaicīgi nosarmojušiem matiem.

-        Es domāju, — viņa nočukstēja, — ka tu esi pietiekami izcieties… slepkava!

Un viņa izņēma no savas kabatas mazu pudelīti ar tumšu šķidrumu un ļauni vēstošā cildenumā to nesteidzīgi atkorķēja. Grāfieni d’Astī noteikti pārņemtu šausmas, ja vien viņa tobrīd būtu ieraudzījusi Dāmas ar melnu cimdu drausmīgo sejas izteiksmi.

XIII

Dāma ar melnu cimdu atkorķēja pudelīti un ielēja no tās tējkarotē dažus brūnā šķidruma pilienus. Tad viņa pavēra slimnieka lūpas, piespieda to atvērt muti un ielēja tajā šķidrumu.

Vai tā bija inde, vai kāds dziedinošs līdzeklis?

Tiklīdz ievainotais norija zāles, viņa sejā atspoguļojās dīvaina pārmaiņa. No tumši sarkanas, kāda tā bija līdz šim, tā pēkšņi kļuva bāla, grumbas viņa sejā izlīdzinājās, viņš izdvesa dažas neartikulētas skaņas, tad viņa acis aizvērās, un pēc dažām sekundēm viņa seja pārakmeņojās.

Dāma ar melnu cimdu atvēra tās istabas durvis, kur bija iegājusi grāfiene, Fūlmena un majors.

—    Jūs varat ienākt, — viņa teica.

Viņi iegāja.

Grāfiene pēkšņi iekliedzās.

Fūlmena nodrebēja. „Viņa to nogalināja,“ — pazibēja pirmā doma.

Taču Dāmas ar melnu cimdu lūpas smaidīja.

—    Nebaidieties, — viņa grāfienei teica, — tas ir ģībonis, kuru es esmu speciāli izraisījusi.

—   Ak, — jaunā sieviete nočukstēja, — cik gan ļoti es baidos!

—    Tagad viņš ir iekritis letarģiskā miegā, kurš ilgs apmēram divas stundas, — Dāma ar melnu cimdu teica. — Divu stundu laikā viņš neizrādīs ne mazākās dzīvības pazīmes, viņš gulēs kā miris.

—    Bet… tad?

—    Tad viņš atgūs samaņu, un viņam drudzis būs mitējies.

—    Un vai viņš būs glābts?

—     Vēl ne, bet es visādā ziņā varēšu spriest par viņa slimību.

Un Dāma ar melnu cimdu piebilda:

—     Taču jums, kundze, man nāksies pastāstīt par dažiem lietas apstākļiem, kas ļaus man izprast viņa slimības būtību, un tikai tad es spēšu viņam nozīmēt atbilstošu ārstēšanās kursu.

Grāfienes d’Astī sirds sāka izmisīgi sisties. Viņa iedomājās, ka jaunā sieviete par grāfa ievainojumu ir gluži tādās pašās domās kā franču doktors.

Dāma ar melnu cimdu paaicināja ar žestu majoru un Fūlmenu iziet no istabas. Viņi izgāja, un grāfiene palika viena ar šo visai savdabīgo ārstu.

—      Kundze, — Dāma ar melnu cimdu noteica balsī, kas bija zaudējis savu sākotnējo skarbumu un skanēja iejūtīgi un glāstoši. — Vai jūs atļausiet man izturēties pret jums kā pret senu draugu, jums man ir pilnīgi jāuzticas.

—    Lai glābtu savu vīru, esmu gatava uz visu.

—     Mans senais paziņa, majors Arlevs, — Dāma ar melnu cimdu turpināja, — ieradās pie manis pilnīgi negaidīti, taču pa ceļam es paguvu viņu izjautāt par dažādām jūsu vīra slimības formām.

Grāfiene nodrebēja.

—    Viņš paziņoja man, ka jau trīs dienas pēc divkaujas grāfam neesot draudējušas nekādas briesmas.

—    Tiesa.

—     Viņš bija mierīgs, labi gulēja, un tas viss ļāva cerēt uz drīzu atveseļošanos.

—    Jā.

—     Taču pēkšņi astotās dienas izskaņā, kad rēta jau sāka aizvērties, slimnieks sāka justies sliktāk. Vai tieši tā viss notika?

—    Diemžēl!

—     Tad nekas cits neatliek, kā to visu skaidrot ar kādu nejaušu atgadījumu.

—      Bet, kundze, — grāfiene viņu ātri pārtrauca, — mēs visu laiku viņu lieliski kopām, es ne mirkli no viņa neatgāju.

—   Tādā gadījumā šim saasinājumam ir kādi morāli cēloņi.

Grāfiene d’Astī drīz sarka, drīz bālēja.

„Vai patiesi man būtu jāatklāj savu noslēpumu?“ — viņa nodomāja.

—    Saprotiet taču, — Dāma ar melnu cimdu turpināja, — ka ja vien jūs vēlaties izglābt grāfu, tad jums ir nepieciešams vaļsirdīgi un sīki man visu izstāstīt.

Grāfiene saņēmās.

—    Esmu gatava to darīt, — viņa teica.

Dāma ar melnu cimdu piegāja pie viņas un palūkojās uz to ar vērīgu tiesneša skatienu, kad tas nopratina apsūdzēto.

—    Vai jūs mīlat savu vīru? — viņa jautāja.

—    Ak! — grāfiene nopūtās, kurai šķita, ka viņa ir pilnīgi vaļsirdīga, jo tobrīd viņa bija piemirsusi par Armānu.

—    Vai esat to mīlējusi… vienmēr?

Margarita d’Astī apmulsa.

—     Saprotiet taču, kundze, es jums to jautāju, lai glābtu jūsu vīru.

—    Es zinu. Nē, es izjutu pret viņu riebumu. Taču, vai nevarētu…

—    Neminēt tā visa cēloņus, vai ne?

Grāfiene klusējot pamāja.

—    Q, protams, cēloņiem te nav nekādas nozīmes!

Grāfiene d’Astī atviegloti nopūtās.

—    Vai jūs viņam neizrādījāt savu riebumu, pat, iespējams, naidu?

—    Jā.

—    Līdz kuram laikam?

—    Līdz viņš tika ievainots.

—    Nu, bet kopš tā laika?

—    Tad man kļuva viņa žēl… un es tam piedevu.

—    Bet viņš… vai viņš jūs mīl?

—    Neprātīgi!

—    Labi, — Dāma ar melnu cimdu noteica, — pārmaiņa, kas ar jums notikusi, dod man šī noslēpuma atminēšanas atslēgu.

Grāfiene vēlreiz nopūtās un nodomāja, ka nopratināšana jau beigusies. Taču Dāma ar melnu cimdu pēc neilga brītiņa atkal turpināja:

—   Tas izskaidro man ātro un ievērojamo veselības stāvokļa uzlabošanos, ko varēja novērot slimniekam pirmajās astoņās dienās… Bet…

Viņa apklusa un palūkojās uz grāfieni; tā sajuta, cik stipri pukst viņas sirds.

—     Bet, — Dāma ar melnu cimdu turpināja, — ja jūsu attieksmes pārmaiņa paveica šo brīnumu, tad jāsāk domāt, ka atgadījies kāds jauns nolikums… kura iemesls, tas varētu būt arī neliešs, bijāt jūs… Vai jūs šeit kādu neuzņēmāt?

Grāfiene nodrebēja un nobālēja kā nāve. Dāma ar melnu cimdu paņēma viņu aiz rokas.

—    Kundze, — viņa mīlīgi piebilda, — atvainojiet mani un esiet pārliecināta par to, ka esmu jūsu draugs. Es vaicāju majoram… un viņš man deva… šādus tādus mājienus… par noslēpumu…

Viņa acīmredzot kādu laiku neuzdrošinājās ierunāties, bet tā kā grāfiene turpināja klusēt, tad viņa nedroši noteica:

—     Majoram ir draugs… kurš jūs mīl… viņš ieradās šeit… grāfs ir greizsirdīgs…

—    Kundze, apžēlojiet! — grāfiene nočukstēja, paslēpjot seju rokās.

—    Grāfiene, — Dāma ar melnu cimdu noteica, — grāfiene! Debesu vārdā! Es taču gribu glābt jūsu vīru… es ceru uz jūsu godaprātu… šis jaunais cilvēks…

—    O! — pēkšņi grāfiene noteica, — viņš šeit vairs neatgriezīsies… es viņu vairs neredzēšu, dodu jums savu vārdu…

—   Ar to ir par maz… 7

—    Mans Dievs, ko gan vēl jūs no manis pieprasīsiet?

—   Vārdus, kas var izglābt jūsu vīru.

—    Lai arī kādi tie nebūtu, es tos pateikšu.

—   Labi. Tiklīdz viņš atvērs acis un jūs ievērosiet, ka viņam ir atgriezies saprāts, ka miers ielīst viņa dveselē… tad…

—   O, turpiniet, turpiniet…

—   Tiklīdz viņš uz jums palūkosies, jūs pieskarsieties ar savu roku pie viņa rokas, lai viņš pārliecinās, ka „viņa“ nav istabā… jūs pielieksieties pie viņa…

—     Un?.. — grāfiene, satraukti drebot, nepacietīgi atkārtoja.

—     Un pateiksiet viņam pie auss: „Viņš aizgāja… es viņu vairs nekad neredzēšu…“

—    Es jums to apsolu, — grāfiene izjusti noteica.

Dāma ar melnu cimdu piegāja pie slimnieka un noņēma tam apsēju no rētas.

Grāfs d’Astī gulēja dziļā miegā, un viņa sirds tikko manāmi pukstēja. Varēja pat iedomāties, ka viņš ir miris.

Tad Dāma ar melnu cimdu parādīja grāfienei otru mazu pudelīti un nolika to uz galdiņa. Tad viņa noņēma šarpiju, ar ko bija pārsegta rēta, un apmazgāja rētu ar remdenu ūdeni…

Saslapinājusi jaunu šarpijas gabalu ar šķidrumu no otrās pudelītes, turklāt šarpija nokrāsojās sarkanā krāsā, Dāma ar melnu cimdu uzlika to uz rētas.

—    Uz redzēšanos, kundze, — viņa pieceļoties teica. — Es atgriezīšos šovakar pulksten vienpadsmitos. Taču es domāju, ka nevajadzētu ievainoto turēt šajā istabā, kur ir nedaudz sasmacis gaiss.

—    Vai viņš ir jāpārnes? — grāfiene vaicāja.

—    Es ieteiktu istabu pirmajā stāvā.

—    Labi, līdzās zālei lejā ir neliela guļamistaba.

—    Vai tās logi ir pavērsti uz ziemeļiem?

—   Jā, tie iziet uz dārzu.

—   Tādā gadījumā lieliski.

—   Bet vai viņu var pārnest, nepakļaujot viņa dzīvību briesmām?

—    Jā, bet tikai tagad, kamēr viņš iegrimis dziļā miegā.

Grāfiene piezvanīja un nodeva nepieciešamos rīkojumus.

Dāma ar melnu cimdu izgāja majora pavadībā.

*                    * *

Pēc stundas grāfs d’Astī atvēra acis, Viņš palūkojās visapkārt un, šķiet, pilnīgi nepazina istabu. Viņa skatiens pievērsās grāfienes asaru pilnajai sejai. Nabaga sieviete turēja savās rokās vīra roku.

—    Kā jūs jūtaties, mans draugs? — viņa vaicāja.

Slimnieka acīs pazibēja līksma izteiksme; viņa skatiens kļuva saprātīgs.

—     Jūs pārnesa uz šejieni, — grāfiene turpināja, — pēc jaunā ārsta pavēles.

Pēc šī paziņojuma slimnieka acīs parādījās zināma neizpratne.

—    C), — grāfiene, caur asarām pasmaidot, teica, — tiesa, ārsts ir visai dīvains, mans dārgais draugs: sieviete… jauna krievu dāma, kurai ir zināmi apbrīnojami ārstnieciski noslēpumi.

Grāfa d’Astī skatiens izteica aizvien pieaugošu izbrīnu.

—     Majors Arlevs, mūsu kaimiņš, atveda viņu pie mums. Tagad viņa ārstē jūsu rētu… drudzis jums jau ir mitējies… viņa ir pārliecināta par jūsu izveseļošanos.

Grāfa Arleva vārds tūdaļ pat izsauca šausmu un naida izteiksmi ievainotā sejā. Vai tad majors nebija Armāna draugs?

Grāfiene noprata, kas norisinās viņas vīra domās un sirdī. Un, būdama uzticīga savam solījumam, viņa pieliecās pie ievainotā, noskūpstīja viņa pieri un teica:

—     Neesiet vairāk greizsirdīgs, mans draugs, viņš aizgāja… es viņu nekad vairs neredzēšu…

Neprātīgs prieks ielija grāfa izmocītajā sejā; tieši tobrīd ienāca sulainis un pasniedza jaunajai sievietei vēstuli.

Viņa to atplēsa un izlasīja:

„Grāfiene,

Es sapratu, ka mūs šķir nepārvarami šķēršļi; jūsu gods un mans pienākums liek mums nekad vairs nesatikties. Lai Dievs stāv jums klāt! Rīt no rīta es aizbraucu no Bādenes un pielikšu visas pūles, lai vairāk nekad netrāpītos jums ceļā. Dievs būs pret mani žēlīgs, iespējams, tas palīdzēs man jūs aizmirst.

Ar patiesu cieņu, paliekot jūsu uzticams kalps

Ar māns Leons“

Grāfiene pasniedza vēstuli savam vīram:

—    Redzat, es teicu jums taisnību, mans draugs.

Tieši tobrīd iegāja Fūlmena, un viņas ierašanās bija negaidīts atvieglojums grāfienei, tā kā Armāna atvadu vēstule bija salauzusi nabaga sievietes sirdi.

XIV

Ap vienpadsmitiem vakarā Dāma ar melnu cimdu ieradās apciemot ievainoto. Vispirms viņu ieveda zālē, kur viņa satikās ar Fūlmenu.

—    Atmaksas stunda tuvojas, — Dāma ar melnu cimdu viņai svinīgi noteica.

—    Es pak|aujos, — Fūlmena, galvu nokārusi, nomurmināja.

—   Jūs atstāsiet viņu vienu.

—    Labi!

D’Astī kundze uz pirkstgaliem izgāja no ievainotā istabas.

—     Viņš aizmiga, — viņa sasveicinājusies jaunajai sievietei teica, — un cieši guļ.

Dāma ar melnu cimdu piegāja pie slimnieka gultas. Viņa sāka vērīgi ielūkoties grāfa d’Astī sejā, kas tagad bija mierīga, un tajā neatspoguļojās tādas mokas, kā no rīta.

—     Vai jūs neatstātu mūs divatā, — Dāma ar melnu cimdu noteica. — Nepieciešams, lai viņam visapkārt būtu absolūts klusums, man jāpavēro viņa elpa.

Grāfiene piekrītoši pamāja.

Dāma ar melnu cimdu apsēdās pie slimā gultas galvgaļa, bet grāfiene iegāja blakusistabā un apsēdās loga ambrazūrā līdzās Fūlmcnai.

Dāma ar melnu cimdu steidzīgi aizvēra durvis, kas veda no zāles uz grāfa d’Astī istabu.

Pēc desmit minūtēm Fūlmena piecēlās no savas vietas.

—     Man neciešami sāp galva! — viņa teica. — Vai atļausiet man atlaisties?

—    Ejiet, mans draugs, — grāfiene, neatraujoties no savām grūtsirdīgajām domām, noteica.

Viņa domāja par Armānu… par Armānu, kuru viņa mīlēja un kuru viņa vairs nekad neieraudzīs; par Armānu, kurš rīt rītausmā aizbrauks, tāpēc, ka viņa pati to ir aizraidījusi.

Fūlmena aizgāja…

Grāfiene, aizsegusi seju ar rokām, sāka elsot, aprauti atkārtojot:

—    Mans Dievs! Ak, sūti jel man nāvi!

Pēkšņi viņai aiz muguras atskanēja troksnis, kas rodas atveroties logam.

Viņa bailēs pagriezās… izslējās un pakāpās atpakaļ, sagatavojusies iekliegties un saukt palīgā…

Kāds cilvēks atvēra logu, pārlēca pāri palodzei, un grāfiene šausmās ievēroja, ka tas jau atrodas zālē un steidzīgi dodas pie viņas.

Šis cilvēks, kā jau to viegli var noprast, jo grāfiene pat neiekliedzās, bija Armāns; viņš pārkāpa pāri sienai, kas atdalīja abus dārzus, un ieradās šeit.

Grāfiene sāka drebēt kā bērns un sajuta, kā viņai saļogās kājas.

XV

Ieraudzījusi Armānu, grāfiene d’Astī gluži vai pārakmeņojās. Viņa nespēja ne iekliegties, ne bēgt, viņai pat nepietika spēka, lai aizliegtu tam izmantot viņa izvēlēto ceļu. Viņa stāvēja nekustīgi, ar nokārtu galvu, jūtot, ka mirst no šausmām un sajūsmas.

Armāns pieskrēja pie viņas un nokrita viņas priekšā ceļos.

—    Piedodiet man, — viņš teica.

Un tā kā viņa vēl joprojām drebēja un neteica ne vārda, tad viņš paņēma viņas roku un noskūpstīja.

Viņa lūpu pieskāriens atgrieza grāfieni īstenībā: viņas sirds strauji iepukstējās, un viņa sajuta pēkšņus enerģijas uzplūdus.

—     Ak, — viņa tikko dzirdami noteica, tā kā baidījās, lai viņas balsi nevarētu izdzirdēt blakusistabā, kur atradās ievainotais ar Dāmu ar melnu cimdu. — Ak, jūs mani piemānījāt!..

—    Kundze!

—   Jūs mani nepaklausījāt…

—    Atvainojiet!..

—   Jūs ieradāties pie manis, neraugoties uz to, ka apsolījāt aizbraukt.

—    Es aizbraucu rit.

Grāfienes acis dusmās nozibsnīja, un viņa teica:

—    Kāpēc jūs šeit esat ieradies? Ko jūs vēlaties man teikt?

—    Es jūs mīlu…

—     Un jūs nakts vidū ierodaties pie manis nez no kurienes… divus soļus no gultas, kurā guļ mans mirstošais vīrs, jūs uzdrošināties…

—     Piedodiet man, — Armāns atkārtoja, — piedodiet, es esmu neprātis… es murgoju… man nepieciešams jūs vēl pēdējoreiz redzēt…

—     Runājiet taču klusāk, cienījamais, — Margarita d’Astī nočukstēja, — Debesu vārdā, klusējiet un ejiet prom!

—    Aiziet!

—    Tas ir nepieciešams… Jūs devāt man vārdu.

—    O, atļaujiet man uzkavēties vēl stundu pie jūsu kājām, atļaujiet man jums pateikt, ka es jūs mīlu… noskūpstīt jūsu roku… iegrimt jūsu skatiena apcerē…

—     Ejiet prom, — grāfiene atkārtoja, gandrīz vairs neapjaušot, ko īsti dara, bet viņas balss bija aizkustinoša un tik ļoti drebēja, ka Armāns palika viņas priekšā nometies ceļos.

Grāfienes d’Astī sašutums neieliga un vairāk neatkārtojās. Viņas saprāts centās gūt virsroku pār sirdi, taču viņai tas izdevās tikai uz īsu mirkli. Jūtas drīz vien darīja savu, un mīlestība pret Armānu lika tai aizmirst par visu pasaulē. Bet Armāns, paliekot uzticīgs savai pavedinātāja lomai, turpināja savu atzīšanos.

—    Margarita, es jūs mīlu… — viņš beidzot uzdrošinājās pateikt tai brīdī, kad grāfiene aizsedza seju ar rokām un apraudājās.

—    Es jūs mīlu, — viņš turpināja, — un nespēju aizbraukt un nekad jūs vairāk neredzēt… mana dzīve nu ir cieši saistīta ar jūsu… es nespēju bez jums vairs dzīvot… Sakiet, Margarita, vai jūs patiesi vēl arvien gribat, lai es aizeju?

Jaunā cilvēka balss skanēja tik maigi, tā šķita tik jūtu pārpilna, ka grāfiene sāka raudāt un konvulsīvi saspieda Armāna roku. Bet viņš pēkšņi pajautāja:

—    Margarita, vai jūs vēlaties, lai es veltu jums visu savu dzīvi, lai mēs vairs nekad nešķirtos? Aizbrauksim kopā…

—    O! — uzvarētā grāfiene iesaucās.

—    Aizbrauksim, — Armāns tik dedzīgi turpināja, ka grāfiene to uztvēra kā kaisles izraisītu entuziasmu, — aizbrauksim, Margarita, aizbrauksim… Mēs paslēpsim savu mīlestību kādā jaukā zaļā Vācijas nostūrītī, kur tik viegli aizmirst it visu pasaulē… un mūsu dzīve būs mūžīgas mīlas pārpilna.

—    Ak Dievs! — grāfiene šausmās un gandrīz neapzinīgi nočukstēja. — Ak Dievs!

—    Aizbrauksim, — Armāns turpināja, izjūtot tik neaprakstāmas ciešanas no visiem šiem meliem, ka viņa satraukums ārēji bija līdzīgs kaisli mīloša cilvēka degsmei. — Skatieties, tagad ir nakts… pasta kariete gaida mūs Lihtentāla alejas galā… Vai esat ar mieru? Sakiet?

Bet grāfiene d’Astī, kura līdz pat šim acumirklim bija paslēpusi seju rokās, it kā vēlētos saglabāt veselo saprātu, izdzirdusi šos sava kārdinātāja vārdus, aprauti iekliedzās:

—   Nē! — viņa teica. — Nē! Nekad!

—    Nekad! — Armāns atkārtoja.

—    Bet mans mirstošais vīrs?

Armāns nodrebēja.

—    Bet mans bērns, — grāfiene izmisusi turpināja, it kā cenšoties paglābties pie šiem diviem stūrakmeņiem.

Armāns nojauta šīs nabaga sievietes balss skaņās un skatienā tik cildenas mīlestības mokas un saprata, ka, pat neraugoties uz visu viņas pienākumu, viņš tomēr sasniegs savu un viņa tam padosies. Vēl tikai dažas minūtes, un grāfiene, iespējams, piekritis tam sekot.

Uz vienu acumirkli viņa atguvās, atceroties par savu mirstošo vīru un izrunājot sava saldi dusošā bērna vārdu, pacentās aizraidīt prom savu kārdinātāju. Taču šī reakcija bija vēl īsāka par zibens uzplaiksnījumu. Grāfieni atkal pārņēma drudzis, un

asaras sāka ritēt pār viņas vaigiem. Viņas roka turpināja konvulsīvi spiest Armāna roku.

„Nabaga sieviete,“ — viņš nodomāja.

Un pēkšņi šā pēc savas dabas godīgā cilvēka sirdī un prātā notika pilnīga pārmaiņa. Viņš nespēja vairs ilgāk spēlēt šo dubulto lomu, melot un atzīties jūtās, kuras viņš nebūt neizjuta.

Armānam otrreiz kļuva pašam no sevis kauns par šo apkaunojošo lomu, par gandrīz mēnesi ilgajiem nekrietnajiem meliem.

Šīs mīlestības katordznieks, šis savas mistiskās un drausmās kaisles vergs sašuta un gribēja pēkšņi saraut savas važas.

Viņš sašuta tās sievietes klātbūtnē, kuru pats bija novedis līdz galējam izmisumam, kurai viņš bija licis sevi mīlēt, bet pats viņu nemīlēja. Viņam kļuva kauns pašam no sevis, un viņš sajuta pret to žēlumu…

Un tā kā šī reakcija bija tik pēkšņa un spēcīga, tad viņš atkal metās viņas priekšā ceļos un iesaucās:

—    O, kundze, kundze! Piedodiet man, es esmu necienīgs un negodīgs cilvēks…

—     Jūs, necienīgs… jūs… tu… — grāfiene čukstēja, iedomājusies, ka jaunais cilvēks, kas uz mirkli padevies kaisles varai, tagad nožēlo par savu izteikto priekšlikumu bēgt ar viņu…

—    Jā, es esmu nicināms neprātis, — Armāns panīkušā un skumju pilnā balsī turpināja.

Un viņš saņēma grāfienes rokas un apbēra tās ar skūpstiem. Viņš bez šaubām būtu tai visu nekavējoties sīki paskaidrojis un, aizmirsdams par Dāmu ar melnu cimdu, lūdzis viņai piedošanu, bet pēkšņi viņiem aizmugurē atskanēja skaļš troksnis.

Durvis, kas atdalīja zāli no grāfa d’Astī istabas, pēkšņi atvērās, un atskanēja Dāmas ar melnu cimdu svinīgā balss, kura noteica:

—    Paskaties uz turieni, grāf, skaties uz turieni!..

XVI

Pirms turpinām šo stāstu, atgriezīsimies nesenā pagātnē un aprakstīsim, kas tobrīd notika blakusistabā.

Dāma ar melnu cimdu palika tajā viena ar ievainoto, palūgusi grāfieni aiziet un tai netraucēt. Tad viņa apsēdās pie gulošā grāfa gultas galvgaļa, atvēra nelielu ceļasomu, kuru bija atnesusi sev līdzi, un izņēma no tās divas mazas zāļu pudelītes, kuras viņa jau šorīt bija lietojusi. Pēc visas šīs sagatavošanās viņa pieskārās grāfam ar roku un to pamodināja.

Grāfs atvēra acis un, ieraudzījis sev līdzās sievieti, nodomāja, ka tā ir grāfiene.

Ievainotā istabu apgaismoja tikai viena lampa ar lielu abažūru, kas turklāt stāvēja pašā kaktā, tā ka slimnieka gulta palika ēnā.

No grāfa slimā kakla izlauzās atvieglojuma nopūta, un viņa acis priekā iedzirkstījās.

Taču Dāma ar melnu cimdu teica:

—    Es neesmu vis grāfiene, bet jūsu ārsts.

Grāfs sāka grozīties gultā, cenšoties saskatīt jaunās sievietes vaibstus. •/

Dāma ar melnu cimdu turpināja:

—    Mani pie jums pasauca, un es ierados.

Grāfa acīs atspoguļojās ziņkāre.

—    Es esmu grāfa Arleva draugs.

Izdzirdis šo vārdu, slimnieks nodrebēja.

—    Un Armāna draugs…

Pie šiem pēdējiem vārdiem grāfs d’Astī ievaidējās.

—     Un, — Dāma ar melnu cimdu izsmējīgi turpināja, — mani uzaicināja…

Viņa uz mirkli apklusa, dobji iesmējās un turpināja:

—    Mani uzaicināja, lai jūs glābtu!

Un tā kā grāfs bez šaubām sev vaicāja, kāpēc šī sieviete, kura šeit ieradusies, protams, tāpēc, lai viņu glābtu, runā ar

viņu tik ļaunā un izsmējīgā ienaidnieka toni, tad viņa paņēma lampu, nolika to uz galdiņa pie gultas un noņēma abažūru. Viņas seju tūdaļ atspīdēja gaisma, un viņa, palūkojusies uz grāfu, jautāja:

—    Varu saderēt, ka jūs mani nepazīstat.

„Nē,“ — grāfs noraidoši pagrozīja galvu.

—    Vai patiesi?

„Nē,“ — viņš atkārtoja to pašu žestu.

Un viņš sāka uzmanīgi viņā ielūkoties, un tikai tad, kad viņš aplūkoja viņas tumši zilās acis un gaišos matus, viņa uzacis saraucās, it kā viņš censtos atsaukt atmiņā kādus neskaidrus un senus notikumus.

—    Ielūkojoties manī vērīgāk, ševaljē d’Astī, — viņa atkārtoja.

Tituls „ševaljē“ atstāja uz grāfu dīvainu iespaidu un tūdaļ atsauca tam atmiņā visu viņa pagātni.

Un noslēpumainā sieviete noņēma apsēju, kuru bija uzlikusi viņam no rīta uz rētas, atvēra vienu no pudelītēm un uzpilināja dažus pilienus uz rētas, kas jau sāka aizdzīt.

Grāfs pēkšņās sāpēs asi sarāvās. Viņam šķita, ka Dāma ar melnu cimdu apdedzināja tam kaklu.

—    Nu ko, — viņa atkal pavaicāja, — vai jūs vēl aizvien mani nepazīstat, ševaljē?

Viņš ar izbrīnu turpināja viņu aplūkot. Šķiet, ka būtu pieticis tikai ar vienu vārdu, vienu pašu mājienu, lai viņš atkal spētu sakopot visas savas izkliedētās atmiņas.

—     Es redzu, — Dāma ar melnu cimdu cimdu teica, — lai jūs mani beidzot pazītu, man ir jāizstāsta jums kādu manas dzīves lappusi, un tas būs stāsts par manu kāzu dienu.

XVII

Grāfs atkal nodrebēja.

—    Es izgāju pie vīra sešpadsmit gadu vecumā, — viņa turpināja, — manam vīram tolaik bija trīsdesmit. Es jums tūdaļ

pateikšu viņa vārdu. Viņš mani mīlēja, un es mīlēju viņu. Mūsu kāzu dienā tika rīkota balle mana tēva mājā… vecajā savrupmājā Senžermēnas priekšpilsētā, kur simt sešdesmit kāzu viesi bija atbraukuši, lai papriecātos par mūsu laimi. Balles laikā, tā ap pusnakti, zālē ieradās melnās drēbēs ģērbies cilvēks… Viņš piegāja pie mana vīra un tam paklanījās. Viņu ieraudzījis, mans vīrs nobālēja un pakāpās soli atpakaļ, bet melni ģērbtais cilvēks padeva tam kādu zīmi, klusi pateica viņam dažus vārdus, un mans virs, padevīgi noliecis galvu, viņam sekoja. Viņi izgāja cauri dārzam līdz vārtiņiem un tad uz ielas. Kas gan notika viņu starpā?.. Lieku galvu ķīlā, ka tagad jūs mani pazīstat, grāf.

Patiesi, Dāma ar melnu cimdu ieraudzīja, ka grāfs kļuva bālāks par nāvi un sarāvās gultā čokurā, veroties viņā ar neprātīgu, šausmu pilnu skatienu.

—     Ā! Jūs sākat mani pazīt, ševaljē, — Dāma ar melnu cimdu asā un izsmējīgā balsī atkārtoja. — Jūs bez šaubām nopratāt, kas notika mana vīra un šī cilvēka starpā. Cilvēks melnā viņu nogalināja. Šis cilvēks, — viņa turpināja, pastiepusi pret grāfu roku, — esi tu — tu!

Grāfs d’Astī šausmās svaidījās savā gultā un centās pasaukt kādu palīgā. Taču balss nespēja izlauzties no viņa ievainotā kakla, viņš varēja izdvest tikai aprautas un neskaidras skaņas.

—    Klausies, — Dāma ar melnu cimdu turpināja, — ir pienākusi tava nāves stunda, ševaljē d’Astī, bet tev ir jāmirst, vispirms uzzinot, kā roka tevi ir sodījusi. Šī roka — ir mana…

Grāfs bija bāls no šausmām un gulēja, ar neprātīgu skatienu ieurbies nepielūdzamajā atriebējā. Šķiet, viņš domāja, ka atrodas to drausmīgo murgu varā, kas to vajāja drudža paroksismu laikā.

Dāma ar melnu cimdu turpināja:

—    Grāfs Arlevs ir mans vergs, viņš akli izpilda manas pavēles. Tas bija viņš, kas noīrēja māju līdzās tavai mājai, tas bija viņš, kas ierīkoja slepenu novērošanas caurumu, kas mums ļāva redzēt un dzirdēt visu, kas notiek tavās mājās…

Dāma ar melnu cimdu apklusa. Šausmas, kas atspoguļojās grāfa sejā, sasniedza savu apogeju…

—     O! — viņa turpināja, — nedomā, grāf, ka tikai akls gadījums ielika manās rokās tavu likteni, ka tevi ir sodījis tikai akls naids. To vadījusi droša roka un ass skatiens.

Un tā kā grāfs d’Astī acīmredzot īsti neizprata viņas teikto, tad viņa turpināja:

—     Tu nemaz nezini, ševaljē, ka es turēju savu mirstošo vīru uz savām rokām, ka viņa asinis notraipīja manu balto kāzu kleitu, ka vienu manu roku, lūk šo, vēl līdz pat šim laikam krāso viņa asinis, un es zvērēju tās nenomazgāt līdz tam brīdim, kad tā nesatrieks pēdējo no slepkavām dzeltenajos cimdos, šos elegantos laupītājus, kas sevi dēvēja par „Zobena draugiem“!

Šos vārdus pavadīja dobji un ļauni smiekli.

—    Ševaljē, — viņa turpināja, — vai tu atceries marķīzu de Lasī? Vai atceries, kā viņš mīlēja Margaritu de Ponu, kuru tu viņam atņēmi?

Grāfu d’Astī pārņēma šausmas.

—    Ā! Tu viņu vēl joprojām mīli, vai nav tiesa? Tu mīli to, kas tevi krāpj!..

Un viņa apklusa, smejoties savus dēmoniskos smieklus.

Grāfs otrreiz velti pūlējās piecelties no gultas un pasaukt kādu palīgā.

—     Klausies, — atriebēja turpināja, — mani pasauca pie tevis kā ārstu, kurš tevi izdziedēs, bet viņi nezina, ka līdz ar to es kļūšu par tavu bendi. Es tikko uzpilināju uz tavas rētas dažus pilienus šķidruma, kuru tu noturēji par dziedinošu balzāmu, īstenībā tā ir nāvējoša inde… Nepaies ne stunda, kad tu būsi jau miris; tu kritīsi kā zibens ķerts!..

Slimnieka lūpās parādījās smaids. Šis smaids, šķiet, teica: „Jums ir tiesības man atriebties, jūs varat mani nogalināt, jūsu atriebība ir pelnīta, taču es esmu tik daudz izcietis, ka nebaidos no nāves.“

Dāma ar melnu cimdu bez šaubām saprata, ko nozīmēja šis smaids, tā kā viņa ātri devās uz durvīm, kas atdalīja guļamistabu no zāles, teikdama:

—    O, es ļoti labi saprotu, ka dzīve tev tagad kļuvuši tikai par apgrūtinājumu, tā kā tu mīli, bet tevi — ne, ševaljē… Taču

tava nāve vien nespēj apmierināt manas atriebības alkas; es gribu, lai tu mirsti apkaunots…

Grāfs palūkojās visapkārt, it kā vēlētos ieraudzīt to pēdējo nežēlīgo pārbaudījumu, kas viņu sagaida.

—    Klausies, — viņa turpināja, — klausies uzmanīgi: tā biju es, kas atveda Armānu uz Bādeni, es parūpējos par to, lai viņš savaldzinātu tavu sievu, un viņa divkauja bija tikai komēdija.

Grāfs d’Astī alkatīgi tvēra šos vārdus, katrs no kuriem, auksts un nežēlīgs, gluži kā dunča asmens ietriecās viņa sirdī.

—     Tā biju es, — viņa turpināja, — kas ieveda Armānu tavā mājā, es samaksāju trīsdesmit tūkstošus franku par zobena dūrienu, kas tev laupīja balsi. Es katru dienu sūtīju Armānu sēdēt pie tavas gultas galvgaļa, lai šī mīlestība arvien vairāk pieaugtu un nostiprinātos.

Grāfs pacēla rokas žestā, kas izteica mēmu un drausmīgu lāstu.

—     Šovakar, — viņa teica, — vēl tikai pirms dažām stundām tava sieva tev teica, ka viņš aizbrauca vai arī aizbrauks… Tava sieva meloja! Viņa tev teica, ka vairāk nekad to neieraudzīs, viņa tev to apzvērēja… Viņa vēlreiz tev sameloja! Skaties, tieši šobrīd blakusistabā Armāns stāv viņas priekšā nometies ceļos… un skūpsta viņas rokas!

Un, to sakot, Dāma ar melnu cimdu plaši atvēra zāles durvis un iesaucās:

—    Paskaties uz turieni, grāf, skaties taču uz turieni!

Un tā kā gulta, kurā grāfs d’Astī mocījās neprātīgā greizsirdības lēkmē, atradās tieši pretī durvīm un zāle bija apgaismota, tad nelaimīgais varēja redzēt Armānu, kurš bija nometies ceļos viņa sievas priekšā.

Tad mirējs, kurā vēl tikai nedaudz kvēloja dzīvība, izdarīja pēdējo izmisīgo piepūli, viņš piecēlās no gultas, nolēca uz grīdas, paspēra dažus soļus savas sievas virzienā, kura šausmās pielēca kājās, pastiepa pret viņu savas rokas, it kā vēloties to nolādēt, un nokrita beigts!

*                    * *

Dāma ar melnu cimdu smējās nedzirdamus smieklus.

XVIII

Grāfiene pieskrēja pie vīra, to piepaeēla, pasauca un atkal nolaida uz grīdas.

—   Nomira, — viņa pie sevis nočukstēja.

Tajā mirklī durvis atvērās un ienāca sieviete. Tā bija Fūlmena.

Bāla, nopietna un svinīga, viņa devās tieši pie Dāmas ar melnu cimdu.

—   Kundze, — viņa tai teica, — grāfs d’Astī ir miris, un es esmu brīva no dotā zvēresta.

—   O, — Dāma ar melnu cimdu augstprātīgi iebilda, jūs varat runāt, kundze! Jūs varat paziņot, ka šis jaunais cilvēks bija manas atriebības akls ierocis; ka viņš atzinās mīlestībā, kuru nemaz nav izjutis; ka jūs pati, lai glābtu viņa dzīvību…

—   Es, '— Fūlmena noteica, — neko nevarēju pateikt un neko nepateicu.

D’Astī kundze, uz mirkli pārakmeņojusies, vaicājoši uzlūkoja Armānu.

Armāns nokrita viņas priekšā ceļos, lūdzot piedošanu.

Tad grāfiene saprata visu.

Un lūk, šī bēdu salauztā sieviete iztaisnojās. Margarita saprata, kā lepnums sarauj viņas sirds važas… Viņa lēni pacēla roku un norādīja Armānam uz durvīm:

—   Ejiet prom! — viņa pavēlēja.

Pēc tam viņa piegāja pie Dāmas ar melnu cimdu un uzlūkoja viņu ar lepnu skatienu.

—   Kas jūs tāda esat, — viņa vaicāja, — jūs, kas ienācāt šeit, izlikdamās par ārstu, bet pati šeit sējat šausmas un nāvi?

Margaritas d’Astī acis mirdzēja naidā…

Taču Dāma ar melnu cimdu mierīgi izturēja viņas skatienu.

—   Kundze, — viņa lēni atbildēja, — man arī kādreiz bija vārds, mani sauca par marķīzi Gontrānu de Lasī.

Grāfiene iekliedzās un gluži kā zibens ķerta nokrita bez samaņas.

XIX

—    Dūzis un astoņnieks! — atskanēja jauna skanīga balstiņa, un uz galda zilā galdauta nokrita divas kārtis. — Dodiet šurp savu naudiņu, mani dārgie…

—    Ņem ciet! — atskanēja vīrieša balss. — Kopš Malvīnei labpatika man uzticēt savu likteni, viņai velnišķīgi veicas.

—    Bet es vienmēr it visur zaudēju! — nomurmināja trešā, tīrā un patīkamā balss, kurā jautās raizes.

—   Samtainā Roze ir nelaimīga.

—    Toties Malvīne pārāk laimīga… — viens pēc otra noteica divi spēlmaņi.

—    Jā, — Samtainā Roze teica, — dzīve taču tā ir iekārtota, ka tajā laime saduras ar nelaimi un tās pastāvīgi līdzsvaro viena otru. Trešdien smejas, bet ceturtdien raud; sestdien zaudē vīru, bet svētdien atkal apprecas. Malvīni arī kādā jaukā dienā sagaida viņas neveiksmu rūgtais biķeris.

—    Bet, ja viņa mani līdz tam laikam piekrāps, — holandiešu baņķieris noteica, — tad es izrīkošos ar viņu kā Otello: nemaksāšu vairs viņas parādus.

Žurnālists Morics Stefans pieliecās pie auss Samtainajai Rozei, kas atgādināja elegantu Grēza daiļdarbu, un teica:

—     Baņķieris ir muļķis. Viņam jau krietnu laiku nevajadzētu maksāt Malvīnes parādus.

Samtainā Roze iesmējās, atvēra glītu sarkana zīda maciņu un uzmeta uz galda desmit luidorus.

—    Lūk viss, kas man atlicis! — viņa iesaucās.

—    Bet lords G.? — žurnālists iebilda.

Un viņš norādīja uz aizejošo gara auguma, atturīga izskata kalsnēju angli ar rudiem, sirmot sākušiem matiem, kurš vērīgi aplūkoja griestu rozeti.

Samtainā Roze paraustīja plecus.

—    Uz manu angli nav ko īpaši cerēt, — viņa atbildēja, — es nekad nevaru viņam pilnīgi uzticēties.

—    Bet viņš taču dēj tevis šķiežas ar naudu.

—    Tas vēl neko nenozīmē, viņš nav uzticams un krietns cilvēks.

—    Kāpēc?

—    Viņš vēl joprojām mīl Fūlmenu, — Samtainā Roze nopūtusies piebilda.

—    Kundze, — baņķieris teica, — turpiniet spēlēt; kam kārti?

—    Man! — Samtainā Roze noteica.

—    Nē! Nē! — Malvīne iesaucās. — Ninī Pompadūrai un Moricam Stefanam.

—    Bet es taču dalu.

—    Labi! Mēs spēlēsim.

—    Nu un tad? — Samtainā Roze apvainojusies teica.

—   Tad lūk, tev neveicas, un mēs varam pazaudēt.

—     Nu, labi! — anglis pēkšņi noteica, pārstājis apcerēt griestus. — Ļaujiet man dalīt.

—    Bet jūs taču nespēlējat, — baņķieris atzīmēja.

Cēlais lords uzbēra uz galda riekšavu zelta un paņēma kārtis.

Baņķieris atdeva tās viņam un, līdz pusei piepacejot savu kārti, teica:

—    Es lieku.

—    Vienu? — lords G. jautāja.

Baņķieris apgrieza kārti. Izrādījās četrinieks.

Lords G. apgrieza to, kas bija viņam rokā.

—   Jābūt bagātam un dumjam kā milords, — Samtainā Roze iesaucās, — lai nepaliktu ar sešnieku.

—    Viņš vienalga būtu zaudējis, — baņķieris teica, uzliekot kārti uz galda, — man ir septiņnieks.

—    Neveicas gan! — Samtainā Roze nočukstēja.

Anglis saglabāja pilnīgu mieru un atkal sāka aplūkot rozeti.

Šī bakarā spēle notika oktobrī, ap pusnakti „Zelta nama“ kabinetā, kur bija sapulcējušies kādi desmit vai divpadsmit cilvēki, gandrīz visas tās pašas personas, ar kurām mēs tikāmies pirms gada pie Fūlmenas, Elizejas laukos, vakariņu laikā, kad

notika saruna par Dāmu ar melnu cimdu. Ja arī šajā kompānijā bija parādījušās divas vai trīs jaunas sejas, tad tā arī divus bija zaudējusi: nebija Fūlmcnas un Armāna.

Par visu tāpat kā līdz šim joprojām maksāja lords G., tikai vakariņu laikā pie Fūlmenas viņš saglabāja anonimitāti, bet šoreiz viņam labpatika parādīties saviem viesiem un Fūlmena tika nomainīta pret Samtaino Rozi. Tā jau tas sabiedrībā mēdz notikt!

—    Kungi, — noteica vienmēr ironiskais, vieglprātīgais un netaktiskais Morics Stefans, — vai zināt, kāpēc lords G. zaudēja?

—   Kāpēc? — cēlais Aibiona dēls mierīgi pajautāja.

—   Tāpēc, ka viņam veicas mīlestībā.

Izdzirdot šos vārdus, lords G. nodrebēja un novērsa skatienu no rozetes.

—   Ā! Vai jūs tā domājat? — viņš flegmātiski noteica.

—    Šis žurnālists noteikti ir stulbāks par mani, vienkāršu miljonāru, — baņķieris teica, — viņš runā la Palisa cienīgas lietas.

—   Iespējams, — Samtainā Roze viņu pārtrauca, — bet toties viņš saka patiesību!

—   Ak, lūk kā! — Ninī Pompadūra piebilda.

—    Es dievinu lordu G..

—   Jūs esat burvīga, — lords uz to atbildēja tādā tonī, kādā parasti lasa lūgšanas par aizgājējiem.

—    Pat riskējot, ka mani uzskatīs par la Palisu, — Morics Stefans iebilda, — es neatsakos no iepriekš sacītā un piebildīšu, ka lordam G. veicas mīlestībā, un ne tikai tāpēc, ka viņu mīl Samtainā Roze.

—   Hm! — gaišmatainā grēciniece noteica.

—    Samtainā Roze mīl tikai pērles, briljantus, debeszilas kupejas, pelēki baltus zirgus un dubultluidorus.

—    Briesmonis! — jaunā Magdalīna smejoties kliedza, — tu mani apkauno!

—    Bet viņu toties mīl Fūlmena, — dzeltenās preses žurnālists turpināja.

Pēkšņi izteiktais Fūlmenas vārds radīja satriecošu iespaidu, gluži kā katastrofa, kas pēkšņi nākusi pār visu klātesošo galvām.

Lords G. nobālēja kā nāve, un bija redzams, kā viņš nodrebēja.

Satrauktā Samtainā Roze sēdēja gluži kā būtu ieraudzījusi Medūzas galvu, kas pēkšņi izlīdusi no parketa grīdas, bet viņas zilās acis dzirkstīja naidā.

—     Ak! — baņķieris iečukstēja Malvīnei ausī, Morics nespēj iztikt ne mirkli bez saviem stiķiem. Viņš ierunājās par Fūlmenu, lords G. būs aizkustināts un sāks teju teju raudāt, bet Samtainā Roze uzrīkos tam scēnu. Bet mēs pasmicsimies..

Taču baņķieris kļūdījās savos aprēķinos. Lords G. pārvarēja savu satraukumu un vērīgi palūkojās uz Moricu.

—    Vai tad jūs esat tuvs Fūlmenas draugs?

—    Mēs visi esam viņas tuvi draugi, milord.

—    Vai esat to nesen redzējis?

—    Neesmu redzējis viņu jau pusgadu.

Anglis nopūtās.

—    Tad kā gan jūs varat zināt, ka viņa vēl joprojām mani mīl? — viņš jautāja.

Taču Samtainā Roze pasteidzās atbildēt žurnālista vietā.

—     (), cēlais Albiona dēls! — viņa teica, — lai Fūlmena jūs turpinātu mīlēt, nepieciešams, lai viņa jūs kādreiz būtu mīlējusi.

—    Viņa mani mīlēja! — anglis mierīgi atbildēja.

—    Jūs? Gribētos ticēt!

—    Viņa mani mīlēja kā tēvu, un es neko citu no viņas arī neprasīju.

Lords G. noteica šos vārdus satraukuma pilnā balsī un atkal pievērsa skatienu rozetei.

—    Nu, milord! Jūs kļūstat nekaunīgs!

Lords G. mierīgi palūkojās uz Samtaino Rozi un turpināja:

—     Pirmo jājamzirgu man uzdāvināja tai dienā, kad man palika trīspadsmit gadu. Es jāju ar to sešus gadus. Reiz Ņumarkā tas salauza sev kāju, un to nācās nošaut. Es apraudāju savu zirgu gluži kā bērns.

Pēc lam man bija daudz skaistu, strauju tirasiņu zirgu, bet nekad nevienu no tiem es neesmu tik ļoti mīlējis kā Luciferu. Dzīvē var mīlēt tikai vienu zirgu.

—   Piedodiet! — .Samtainā Roze viņu pārtrauca, — es vēlētos uzzināt, kas varētu būt kopējs stāstam par zirgu un Fūlmenu?

—    Bet lūk, kas, — anglis turpināja, — Fūlmena ir sieviete, kuru es mīlēju viņas pašas dēļ; jūs turpretim esat mans elks, kuru es izrotāju un izdaiļoju sevis paša priekam. Jūs esat mans otrais jājamzirgs, bet Fūlmena — pirmais.

—   Burvīgs salīdzinājums! — Samtainā Roze sirdīgi nomurmināja.

—    Es vienmēr cenšos atlīdzināt nepatikšanas, kuras mēdzu sagādāt, lords G. teica. — Rīt no rīta jūs saņemsiet briljanta aproci, kuru redzējāt Palerojālā.

—    Bravo, nabob! — no visām pusēm atskanēja.

—    Jūs esat mīlestības cienīgs! — Samtainā Roze, pārmainījusi balss toni un dāvājusi anglim apburošu smaidu, iesaucās.

Taču tas skaļi pajautāja:

—    Bet vai jums ir zināms, kur palikusi Fūlmena?

—    Iespējams, — atbildēja kāda no sievietēm, kas līdz šim visu laiku bija klusējusi.

Tā bija Blida, senā Fūlmenas paziņa. Tā pati Blida, kuru reiz vakarā mēs redzējām pie dejotājas, kad viņa paziņoja, ka nokļuvusi kādu svešinieku rokās, kas liek tai darboties pēc viņu norādījumiem, draudot, ka pretējā gadījumā viņa vairāk nekad neredzēs savu bērnu.

—    Ā, — anglis noteica, — vai jums tas ir zināms?

—    Vārds tiek dots Blidai, — Morics Stefans noteica.

—     Bet, — Blida steidzīgi piebilda, — es jums nedrīkstu to teikt. Klausieties! Ja esat gatavi samierināties tikai ar dažiem vārdiem, es varu…

—    Paklausīsimies.

—    Fūlmena ir iemīlējusies.

Anglis nobālēja, tad nosarka.

—    Tik ļoti iemīlējusies, — Blida turpināja, — ka izšķīrās pamest lordu G., teātri — un atteikties no visa.

—    Bet., kurā?

—    Es zinu, — Morics Stefans teica.

—   Jūs… zināt… kuru?..

—    Bez šaubām.

—    Tad kuru gan viņa mil?

—    Armānu, to jauno cilvēku, kurš bija iemīlējies Dāmā ar melnu cimdu.

—    Es viņu nepazīstu, — Samtainā Roze piebilda.

—    Toties es pazīstu, — Stefans teica.

—    Bet es, — Blida piebilda, — gribu dot jums labu padomu.

—    Ak, lūk kā! — baņķieris noteica.

—    Lai arī kur jūs neatrastos, teātrī vai pie kāršu galda, — grēciniece turpināja, — nekad nepieminiet Dāmu ar melnu cimdu, citādi šis vārds jums nesīs nelaimi.

—     Blida ir vienkārši amizanta, — Ninī Pompadūra iesaucās, — ļoti amizanta.

—    Kas tā par Dāmu ar melnu cimdu? — lords G. pavaicāja.

—    Viņa ir pats likteņa iemiesojums, — Blida pārliecinoši noteica.

—    Vispārīga frāze! — Malvīne atzīmēja.

—    Goda vārds! — Morics Stefans iesaucās, — mēs varbūt beidzot atradīsim šīm mīklas atslēgu.

Anglis jau otro reizi novērsa skateinu no griestiem un palūkojās uz žurnālistu.

Morics turpināja:

—     Apmēram pirms gada, pamēģiniet atcerēties, mēs pie Fūlmenas ēdām vakariņas…

—    Jā, protams, es atceros, — Malvīne teica.

—   Un mēs arī, — daži no klātesošajiem piebalsoja. — Fūlmena ir skaista meitene ar zelta sirdi un velnišķi gudra.

—    Eņģelis… — lords G. ar nopūtu noteica.

—    Ja vēl turpinās cildināt šo sievieti, — gaišmatainā Samtainā Roze sapīkusi iesaucās, — es aiziešu.

—    Apklusti, Samtainā Roze, — Morics Stafans uzsauca, — ļauj man izteikties.

—    Lūdzu! — Samtainā Roze iesaucās, uzmetot anglim iznīcinošu skatienu.

—    Un tā, apmēram pirms gada mēs ēdām vakariņas pie Fūlmenas. Fūlmena, vai atceraties, prasīja mums padomu.

—    Jā, — holandieties viņu pārtrauca, — viņa gribēja apprecēties ar milordu.

Lords G. nobālēja vēl vairāk un teica:

—   Es arī tagad viņu apprecētu, ja vien viņa to vēl vēlētos…

—    Bravo!

—     Apbrīnojami, — Ninī Pompadūra nomurmināja, — lords G. ir īsts varonis. Zaudējums nepiespiedīs to atkāpties.

Žurnālists turpināja:

—    Lorda G. vietu ieņēma mūsu draugs Armāns.

Anglis sažņaudza dūres dusmās.

—    O! Nedusmojieties, milord, — Blida noteica, — ja vien Morics nezina visu šo notikumu, es varu turpināt viņa vietā. Fūlmena mīl Armānu, bet Armāns viņu nemīl.

—    Vai tad viņš vēl joprojām ir iemīlējies Dāmā ar melnu cimdu? — Malvīne jautāja.

—    Jā.

—     Un ja vien jūs gribēsiet apprecēt Fūlmenu, — Blida turpināja, — un viņa tam piekritīs, tad varēsiet to arī izdarīt.

No angļa krūtīm izlauzās atvieglojuma nopūta.

—    Bet kur gan viņa tagad ir? — atskanēja no visām pusēm.

—    Kas? Dāma ar melnu cimdu?

—    Nē, Fūlmena.

—    Runā, ka viņa ir Itālijā, — Ninī Pompadūra teica.

—    Lieliski! — baņķieris piebilda, — tiklīdz kāds pazūd no Parīzes sabiedrības, tūdaļ sāk runāt, ka šī persona ir Itālijā. Bankroti — Itālijā, pievilti mīlnieki — Itālijā, diloņslimnieki — Itālijā, jums līdzīgas dāmas ziemas sākumā arī atgriežas no Itālijas, kad tur pavadījušas vasaru.

—   Šis miljonārs spriež ļoti saprātīgi, — Blida teica. — Fūlmena nav Itālijā.

—    Bet kur gan viņa ir?

—    Parīzē.

—    Nu gan! — viens no spēlmaņiem iebilda, — es visas dienas pavadu uz zirga viņas mājas priekšā, un uz sētas režģa karājas paziņojums, ka telpas tiek izīrētas.

—    Fūlmena nedzīvo savā mājā.

—    Tātad viņas nav Parīzē?

—    Es jums galvoju, ka viņa ir šeit.

—     Kundze, — anglis jautāja, — vai jūs man nevarētu pačukstēt pie auss, kādā ielā un kādā mājā dzīvo Fūlmena? Par jūsu pakalpojumu es jums piedāvāju desmit tūkstošus franku.

—    ()! Izdzimtenis, — Samtainā Roze iesaucās.

Viņa uzmeta Blidai niknu skatienu un teica:

—     Milords tev apsola desmit tūkstošus franku, bet es, ja vien tu viņam pateiksi kaut vienu vārdu, izskrāpēšu tev acis.

Blida paraustīja plecus.

—    Es to nevaru pateikt, — viņa atbildēja. — Tas nav mans noslēpums, un es ļoti to nožēloju, tāpēc ka gribētu izmēģināt Samtainās Rozes sārtos nadziņus.

—    Bet kā noslēpums tas ir?

—    Dāmas ar melnu cimdu, — Blida šausmās nočukstēja.

—    Ak, lūk kas! — Morics Stefans iesaucās. — Kungs, es piedāvāju balsot par kādu priekšlikumu…

—    Runājiet, runājiet.

—   Es piedāvāju nopratināt Blidu, bet tālab uzlikt uz šī galda un ieliet viņā trīs vai četras pudeles šampanieša, līdz viņai labpatiks sniegi mums apmierinošu paskaidrojumu par šo Dāmu ar melnu cimdu, par kuru runā visa pasaule, bet neviens neko nezina.

—    Bravo! Bravo!

—    Nopratināt Blidu!

Iespējams, ka jaunie neprāši arī būtu sekojuši Morica Stefana dīvainajam priekšlikumam, ja vien tai brīdī neatvērtos durvis un neparādītos restorāna kalpotājs.

—    Lords G.? — viņš jautāja.

—    Es.

—    Milord, jūs vaicā dāma.

Anglis nodrebēja.

—    Dāma?.. Kur viņa ir?

—    Tur… viņa lūdz atļauju ar jums satikties.

Kalps, to pateicis, izgāja; tiklīdz viņš nozuda, ienāca sieviete melnā, viņas seju sedza plīvurs.

—    Dāma ar melnu cimdu? — atskanēja čuksti.

—    Jūs kļūdāties, — ienācēja atbildēja, atsedzot plīvuru.

No visu mutēm izlauzās pārsteiguma kliedziens:

—    Fūlmena!

Samtainā Roze pielēca kājās gluži kā atmodusies lauvene un nomērīja viņu ar skatienu; Fūlmena viņu vēsi uzlūkoja.

—    Piedodiet, kundze! — viņa vēsi tai teica. — Es gribētu redzēt lordu G.

—    Kundze! — Samtainā Roze iesaucās, — jūsu vieta nav šeit… Vācieties prom!

Fūlmenas lūpās parādījās nicinošs smaids.

—   Ak, mana dārgā! — viņa noteica. — Šie vārdi tev dārgi maksātu, ja vien es būtu tā pati agrākā Fūlmena.

Viņa atstūma ar roku Samtaino Rozi un devās tieši pie lorda G.

Anglis atbalstījās pret sienu, lai nenokristu; tik liels bija viņa satraukums.

—    Milord, — viņa tam teica, — vai jūs nebūtu tik laipns un man nesekotu? Jūs man esat vajadzīgs.

No angļa kakla izlauzās apvaldīts prieka un laimes kliedziens.

Samtainajai Rozei turpretim uznāca prāta aptumsuma lēkme, viņa gribēja mesties uz Fūlmenu, taču dejotāja viņu apstādināja ar savu skatienu.

—    Katrs ņem savu, lai arī kur viņš to nebūtu atradis, — viņa teica. — Ardievu, kundze. Milords rīt jums par sevi dos ziņu.

Fūlmena atvadījās no izbrīnītajiem klātesošajiem un izgāja ar angli zem rokas.

Samtainā Roze paģība.

Kurp devās Fūlmena un no kurienes viņa ieradās?

XX

Fūlmenas ierašanās bija tik negaidīta un spēlmaņu izbrīns tik milzīgs, ka agrākā dejotāja iegāja, saķērās ar Samtaino Rozi, paaicināja lordu G. viņai sekot un izgāja viņa pavadībā, pirms vēl kāds paspēja uzdot viņai kaut vienu jautājumu vai arī kādā citādā veidā to aizturēt.

Viņa teica angliski:

—   Iesim, milord, iesim ātrāk!

Anglis pat neiedomājās viņai uzprasīt, kurp viņa dodas un ved to sev līdzi.

Būt ar viņu kopā… vairāk anglim nekas cits nebija vajadzīgs.

Pie „Zelta nama“ vārtiem, pie pašas ietves, stāvēja vienkārša izīrējama karietīte. Pilnīgi saprotams, ka lords G. izrādīja vēlēšanos pavadīt Fūlmenu savā karietē, kurā bija iejūgti divi lieliski īru rikšotāji. Taču Fūlmena atteicās.

—   Nāciet šurp, — viņa teica.

Viņa pati atvēra izīrētās karietes durtiņas. Lords G. apsēdās viņai līdzās. Kučieris, kurš jau bez šaubām iepriekš bija saņēmis instrukcijas, nekavējoties devās ceļā, šķērsoja bulvāri un pa Gramona ielu brauca tieši Sēnas virzienā.

Kariete šķērsoja Karuseļu laukumu, Karalisko tiltu, iebrauca Senžermēnas priekšpilsētā un apstājās Madmazeles ielā.

Visa ceļa laikā Fūlmena klusēja.

Kas attiecas uz lordu G., tad viņš bija pilnīgi apmierināts, ka turēja savās rokās dejotājas rociņu, un maigi to laiku pa laikam paspieda.

Viņa prieks un satraukums bija tik liels, ka viņš nebija spējīgs neko pateikt.

Un tā, kariete apstājās Madmazeles ielā pie mazas, pēc izskata nožēlojamas mājiņas, kas visai asi kontrastēja ar trim vai četrām līdzās stāvošajiem lepnajiem namiem.

Fūlmena izkāpa un pieklauvēja pie mājiņas durvīm, kuras tūdaļ pat atvērās; tad, paņēmusi angli zem rokas, viņa ieveda to tumšā, drēgnā gaitenī, kura galā atradās kāpnes ar laika gaitā izļodzītiem, noberztiem pakāpieniem un striķi margu vietā.

—   Nenokrītiet, — viņa to brīdināja, — vienīgā kāpņu lampa jau sen kopš izdzisusi.

Fūlmena aizveda lordu G. līdz otrajam stāvam, ielika atslēgu slēdzenē un atvēra durvis.

Vājajā lampas gaismiņā lords G. tikai ar pūlēm spēja saskatīt, kur viņš nokļuvis. Viņi atradās mazā priekšistabā ar ozolkoka galdiņu un dažiem salauztiem krēsliem — priekšistabā, kas bija iekārtota pēc studenta vai nabadzībā kritušas grēcinieces gaumes.

Fūlmena paņēma no galda lampu, atvēra otras durvis un iegāja guļamistabā, vienīgajā istabā, kurp veda šis priekšnams.

Veci sarkani aizkari, alkovā sarkankoka un pelēka marmora naktsgaldiņi, Voltēra stila krēsls, sarkankoka kumode un krēsli, ķiršu krāsas izbalojis svītrains paklājs — lūk arī viss šīs istabas iekārtojums.

Kamīnā vēl gailēja ogles, tā marmora plāksni rotāja pulkstenis ar kolonnām un divas ziedu vāzes.

—    Piesēdiet, milord, — Fūlmena teica, piebīdot milordam vienīgo Voltēra krēslu ar to dabiskumu, kādu viņa bija izrādījusi pirms gada, pieņemot viņu savā mazajā elegantajā Malerba ielas savrupmājā.

—    Bet kur gan mēs atrodamies, mans Dievs? — vaicāja lords G., kura izbrīnam nebija robežu un kuram beidzot atraisījās mēle.

—   Pie manis, milord.

—    Pie jums!

—   Jā, — Fūlmena smaidot apliecināja.

—    O! — lords G. galīgi sašauts noteica.

Fūlmena klusēja.

—    Tas nav iespējams! — anglis dedzīgi protestēja, — nē, jūs nevarat atrasties tik nožēlojamā stāvoklī! Es jums atvēlēju trīsdesmit tūkstošu livru gadā, un jums turklāt pieder briljanti gandrīz simt tūkstošu franku vērtībā, nams, personīgie zirgi…

I

—    Tas viss man pieder ari vēl tagad.

—    Tad… kāpēc gan?..

Pārsteigtais anglis nespēja vairs izteikt ne vārda.

Fūlmena turpināja smaidīt. Taču viņas smaids bija skumjš un vedināja uz drūmām domām, un lords G., vērīgi viņā ielūkojies, sev par izbrīnu ievēroja viņas bālo un novecojušo seju.

—     Milord, — viņa teica, — teātrī, kuru es pametu, un Malerba ielā, kur es vairāk nedzīvoju, mani sauca par Fūlmenu.

—    Bet šeit?..

—    Šeit mani sauc par Bernāla kundzi. Tas ir mans īstais vārds.

—    Bet kāpēc… kāpēc jūs esat šeit?

Fūlmena apsēdās līdzās anglim un paņēma viņu aiz rokas.

—     Milord, — viņa atbildēja, — pirms paskaidroju, kāpēc jūs mani redzat šeit, atjaujiet man jums atgādināt pagātni.

—    Lūdzu, Fūlmena.

—    Jūs man nebijāt vis pielūdzējs, un es jūs vienmēr esmu uzskatījusi par tēvu, draugu, par viscēlsirdīgāko aizbildni.

—    OL — anglis ar cildenu žestu noteica, — vai tad es jūs nemīlēju?

—    Pilnīgi pareizi, milord, un tāpēc man ir tiesības jums to atgādināt.

Lords G. nopūtās.

Fūlmena turpināja:

—     Jau sen kopš jūsu mīlestība padarīja mani par vislaimīgāko sievieti, milord, tāpēc ka es nepiederēju pie tiem izlaidīgajiem radījumiem, kas noraida cēlsirdīga cilvēka cildenu mīlestību, kurš ar bruņinieka smalkumu piedāvāja man savu sirdi un piederošo mantu. Jūsu priekšlaicīgi grumbām izvagotā piere, jūsu mati, kuros sāka iezīmēties sidrabaini pavedieni — to visu pilnīgi atsvēra jūsu lielās skaistās zilās acis un atklātā cildenā seja, tāpēc man jūsu priekšā šķita nožēlojami skaistie jaunie cilvēki ar darvas melnajiem matiem, kuri it visur mani vajāja ar saviem maigo jūtu apliecinājumiem. Taču reiz jūs kļuvāt par manas nelaimes… bet, iespējams, ka arī par savas, vaininieku. Reiz jūs, īru pēru dēls, seno lepno normandiešu baronu pēctecis, izšķīrāties piedāvāt man grāfa kroni un savu roku.

—    Es jūs mīlēju, un jūs bijāt tā cienīga, — lords G. dedzīgi nočukstēja.

—     Un šai dienā, — dejotāja turpināja, — jūs pazaudējāt Fūlmenu. Vairākas stundas manī norisinājās nopietna cīņa. Es nicināju titulus un mīlēju jūs. Ja jūs būtu bijis godīgs Sitijas tirgotājs, bet nevis cēls lords, es mestos jums kaklā, tāpēc, ka mani vilināja godīga, klusa ģimenes dzīve, man gribējās aizmirsties un atsacīties no pagātnes. Taču viena doma man lika nosarkt: ja es apprecēšos ar lordu G., es pati sev teicu, tad visa Parīze apvainos mani viltībā un godkārē, un neviens nenoticēs, ka es spēju iemīlēt šo cildeno un labo cilvēku, tāpēc, ka viņam ir piecdesmit gadu, un pār viņu birs izsmējīgas replikas un visi skaļi teiks, ka es esmu apkaunojusi šo džentlmeni, pieņemot viņa priekšlikumu.

—    Jums ir cēla sirds, Fūlmena, — anglis, līdz asarām aizkustināts, iesaucās.

—    Bet tad, — viņa turpināja, — ir mirkļi, kad Parīzes dzīve, šī savdabīgā, haotiskā dzīve, kuru piekopj visi tie, kas ir mākslas apsēsti, pēkšņi jums nostājas acu priekšā ar visiem saviem satraukumiem, neprātīgo līksmi un dziļajām un ātri pārejošajām skumjām. Tad tie, kuriem radusies izdevība šo dzīvi pamest, jau sāk nožēlot un skumt pēc tās, un tad rodas šaubas.

Nākošā dienā pēc tam, kad jūs bijāt man piedāvājis savu roku, es nolēmu apspriesties,ar saviem draugiem…

—    Ar saviem draugiem, — viņa rūgti piebilda, — ja tikai var tā šajā vārdā nopietni saukt teātra, baudu un neprātīgās izklaides biedrus! Es rīkojos tik muļķīgi un neuzmanīgi, ka paziņoju viņiem par to, ka jūs man piedāvājāt savu roku, un viņi to uzņēma ar neatzinīgiem kliedzieniem. Vieni kliedza, ka es pēc pusgada nomiršu no skumjām vienā no jūsu pilīm; citi man atgādināja par nicinājumu, ar kuru mani sagaidīs to aprindu sievietes, kurās jūs mani gribējāt ievest. Bet citi, vēl tālredzīgākie, ja ne nodevīgākie, attēloja man gluži kā spogulī manu aplausu pilno un ziedu vainagiem nosēto slavenības teatrālo dzīvi. Visbeidzot viens no viņiem man teica:

„Tu nemīli lordu G., tu nekad neesi viņu mīlējusi, tāpēc, ka neviens vēl līdz šim nav spējis pretoties tavam valdzinā

jumam. Visi ir tikai krituši ceļos tava visvarenā skaistuma priekšā un izlūgušies tavu labvēlību! Nu, tad lūk, es tev gribu parādīt cilvēku, kurš tevi nemīl, bet kuru tu par to iemīlēsi.“

Un, patiesi, viņš norādīja uz kādu cilvēku manu viesu starpā. Tas bija jauns cilvēks ar bālu seju, dziļu skatienu, kura sejā iezīmējās dvēselisku skumju atspulgs…

Un es, mans dārgais draugs, sajutu, kā manas sirds dziļumā kaut kas atmodās, ietrīsējās un nodrebēja; es sapratu, ka jūtas, kuras es pret jums izjutu, nebija mīlestība; ka es netikle, grēciniece ar lepnu skatienu un skaistu ķermeni, vēl neesmu mīlējusi, un tad es pirmoreiz iemīlēju…

» * *

—    Nākošajā dienā, milord, — Fūlmena turpināja pēc neilga klusuma brīža, kura laikā lords G. sēdēja nerunīgs, ar nokārtu galvu un asaru pilnām acīm, — nākošajā dienā jūs saņēmāt no mani atvadu vēstuli kopā ar lādīti. Šajā lādītē atradās mani briljanti, dokumenti, kas ļāva saņemt renti un apliecināja īpašuma tiesības, tas bija viss, ko biju no jums saņēmusi. Es sev atstāju tikai dažus tūkstošus franku un savu operas algu.

Bet jūs, kā jau īstens džentlmenis, atsūtījāt man visu atpakaļ kopā ar zīmīti. Tajā nebija nedz apvainojumu, nedz pārmetumu.

„Atstājiet visu sev, dārgā Fūlmena, — jūs rakstījāt, — un lai gan es esmu jums miris, tomēr neatsakieties pieņemt šo nabaga nelaiķa atstāto pieticīgo mantojumu.“

Pasakot pēdējos vārdus, Fūlmena pasniedza lordam G. roku.

—     Es visu atstāju sev, — viņa teica, — tāpēc, ka neuzdrošinājos apvainot cilvēku, kam esmu pateicīga par visu. Bet tad es nozvērējos neņemt ne grasi no tās naudas, uz kuru man nav nekādu tiesību, krāt ienākumus no tās un kādreiz atdot to jūsu mantiniekiem.

—    Ak! — anglis nopūtās, — jūs esat prātu zaudējusi…

—    Nē, milord, es biju spējīga uz neprātīgu rīcību, bet paliku par godīgu sievieti. Vai gan es varēju bez sirdsapziņas pār

metumiem izlietot to, ko esmu no jums ieguvusi, lai iekarotu tā cilvēka sirdi, kuru es mīlēju, bet kurš diemžēl nebijāt jūs.

Angļa sejā atspoguļojās pārsteigums.

—     Pagaidiet, — viņa to uzrunāja, — un jūs mani sapratīsiet. Cilvēks, kuru es mīlēju, milord, un kuru diemžēl vēl mīlu joprojām, ir pakļauts nāves briesmām. Viņu ielenc ienaidnieki — spēcīgi, nežēlīgi un nezināmi. Tikai viens cilvēks spēj to aizstāvēt — tā esmu es. Bet lai šī aizsardzība izrādītos efektīga, lai es spētu izturēt cīņu un izraut uzvaru, ir nepieciešama nauda, un turklāt liela nauda, un jums ir jāsaprot, ka es nevarēju izmantot jūsu kapitālu.

—    Fūlmena!

—    Kad es šeit apmetos, aizgāju no sabiedrības un samierinājos ar šo nabadzīgo un drūmo apkārtni, par manu mērķi kļuva sakrāt piecdesmit vai sešdesmit tūkstošus franku no savas teātra naudas, lai šo summu varētu izlietot šai bīstamajai un noslēpumainajai cīņai.

Anglis iekliedzās un nokrita ceļos dejotājas priekšā.

—    Ak! Fūlmena, jūs esat viscēlākā sieviete, jūsu vārdi vēl vairāk liek man visu nožēlot un palielina manu izmisumu.

Fūlmena lika viņam piecelties un vaicāja:

—    Vai jūs, milord, vēlaties mani vēl uzklausīt?

—    Runājiet.

—    Vai gribat būt par manu draugu?

—    Es nevēlos neko citu.

—    Jūs žēlojāt mani un kritāt izmisumā, kad es pārstāju būt jūsu… bet, ja jūs kļūsiet par manu draugu, varbūt jums atgriezīsies cerība…

Lords G. paņēma Fūlmenas roku un apbēra to kvēliem skūpstiem.

—     Un tā kā, — viņa turpināja, — es jūs uzskatu par cildenu cilvēku, īstu džentlmeni ar bruņinieka dvēseli, tad es uzdrošinājos ierasties laikā, kad jūs atradātās starp neprāšiem, kuru sabiedrībā centāties klīdināt savas bēdas, un, izmantojot savu agrāko ietekmi uz jums, es jūs izvilku no turienes un atvedu šurp.

—    Un jūs pareizi darījāt, — lords G. uzslavēja Fūlmenu, — tāpēc, ka es vienmēr ar garu un miesu piederēju un piederu tikai jums.

—    Piesargieties, — Fūlmena ar skumju smaidu noteica. — Jūs vēl, iespējams, nezināt, ko es gribu jums lūgt.

—    Es noprotu, — lords G. teica, — un tāpēc gribu jums atbildēt, vēl pirms jūs to pateiksiet.

Un cildenais lords nometās uz viena ceļa Fūlmenas priekšā un turpināja:

—    Mans bērns, es biju neprātis, kad iedomājos, ka jūs spētu iemīlēt man līdzīgu cilvēku, kuram jau ir nosirmojuši mati un kurš jau sen ir sasniedzis savus brieduma gadus. Bet ja nu reiz es esmu pārāk vecs, lai jūs spētu mani iemīlēt, tad es jūtu savā sirdi vēl pietiekami daudz, jauneklīgas degsmes, lai būtu jūsu draugs — uzticams, īstens draugs, uz kuru var paļauties.

—    Jūs esat cēlsirdīgs un labs, — Fūlmena klusi noteica.

—    Jūs gribat man lūgt, — lords G. turpināja, — atļauju izmantot līdzekļus, kurus es jums devu, tai cīņai, par kuru jūs man stāstījāt?

—    Jā, — Fūlmena nočukstēja.

—    Labi! Un es vēl piebildīšu: viss, kas man ir, pieder jums, Fūlmena… gan mans īpašums, gan es pats, un ja vien es varu būt jums kaut kādā veidā noderīgs…

—    O! — Fūlmena iesaucās, — jūs neesat vis cilvēks, bet eņģelis. Es pieņemu jūsu piedāvājumu!

Un tad viņa klusi piebilda:

—    Mans Dievs! Varbūt man vēl izdosies izglābt Armānu!

XXI

De Pentevra ielā, gandrīz vai pašā Sentonorē priekšpilsētas galā pacēlās vecmodīga savrupmāja, pēc izskata iespaidīga, un tās vārti bija izrotāti ar lielu ģerboņu vairogu; uz tā zilā fona bija attēloti divi sudraba putni un īsa devīze „Scmjcr!“, kas nozīmēja „Mūžīgi!“

Un tā nu reiz aristokrātiskā dzimta, kurai pielika nekaunības iedomāties, ka tās eksistence varētu ilgt mūžīgi — par ko liecināja uzraksts — redzēja, kā pēdējā tās atvase gulst kapā, neatstājot pēc sevis pēcnācējus.

Barons de Flārs-Rivinjī, jaunākās līnijas galva, nomira Marscļā, jo tika nogalināts divkaujā ar marķīzu Gonlrānu de Lasī.

Marķīzs de Flārs-Mongorī, vecākās līnijas galva, nomira Pona pilī nedēļu pēc tam, kad uzzināja, ka marķīzs de Lasī nolaupījis Margaritu de Ponu. Bet Šalambēra kungs, kuru tas bija adoptējis, pielika milzu pūles un beidzot izgādāja justīcijas ministra atļauju lietot senās dzimtas ģerboni un tā cilvēka vārdu, par kura īpašuma likumīgu mantinieku viņš bija kļuvis.

Dažus mēnešus pēc tam, kā jau lasītājs to noteikti atcerēsies, jaunais marķīzs apprecējās ar baronesi de Mordjē. Atcerēsimies, kā tas notika.

Šalambēla kunga pasta kariete salūza dažu ljē attālumā no pils, kurā dzīvoja jaunā atraitne. Jauno cilvēku, kurš bija bez samaņas, pārnesa pie viņas uz pili, un viņš tur palika nedēļu, otru, visbeidzot trešo.

Tai laikā tika saņemta skumjā ziņa par de Verna kunga nāvi, kuram baronesei vajadzēja nodot visu nelaiķa īpašumu. Tieši viņu barons bija izvēlējies par savu mantinieku, bet nevis to, kas valkāja viņa vārdu, saucās par viņa dēlu, bet kura dzīslās nebija ne pilītes barona a,siņu.

De Verna nāve smagi satrieca jauno sievieti, bet kad pirmais iespaids bija mazinājies, viņa ieraudzīja pie savām kājām Šalambēla kungu, kas juta līdzi viņas bēdās un runāja viņai par nākotni un par savu aizraušanos, un pat uzdrošinājās pateikt, ka viņš viņu mīl…

De Mordjē kundze bija jauna un savā dzīvē bija mīlējusi tikai savu veco vīru; viņa bija vientuļa šajā pasaulē un pirmoreiz izbijās no savas vientulības, ar kuru jau domāja samierināties… Taču Šalambēla kungs, kuru mēs tagad sauksim par Flāru, runāja tik saldus vārdus, raidīja tik ugunīgus skatienus…

Pagāja jau septiņi gadi kopš tā laika, kad baronese de Mordjē altāra pakājē saņēma marķīzes de Flāras-Mongorī vārdu. Viņai šie septiņi gadi aiztraucās kā laimīgs sapnis, kuru

neaizēnoja ne mazākā ķilda, ne mazākais mākonītis. De Flārs bija vislabākais vīrs un dievināja savu sievu.

De Flāras kundzei drīz vien bija jāpaliek trīsdesmit piecus gadus vecai, bet laiks, šķiet, viņu bija aizmirsis. Viņas sejā neredzēja nevienu grumbiņu; tās smaids saglabāja jauneklīgu svaigumu, bet acīs mirdzēja tā gandrīz bērnišķīgā melanholija, kuru tik ļoti mīlēja nelaiķa barons de Mordjē.

No šīs laulības, kuru, šķiet, pats Dievs bija svētījis, piedzima divas mazas meitenītes, rozā vaidziņiem, gaišiem matiem un brīnumjaukas kā eņģeļi, kas nolaidušies no debesīm.

Sešus mēnešus pēc stāšanās laulībā de Flāra kungs izmaksāja no mantojuma izslēgtajam barona de Mordjē dēlam miljonu. Viņi abi bija „Zobena draugu brālības“ locekļi. Vēl pēc gada šī drausmīgā biedrība izjuka.

Laime un bagātība šķietami apvienojās, lai stabili ienāktu de Šalambēla kunga dzīvē, kurš vienlaikus kļuva par marķīzu de Flāru, miljonāru, baroneses de Mordjē laimīgo vīru un divu burvīgu meitenīšu tēvu.

Bet tas vēl nebūt nebija viss: marķīzam bija paveicies arī sabiedriskajā dzīvē. Viņš bija godkārīgs. Jaunais marķīzs ieguva milzu popularitāti kā deputāts un ievērojams orators, aizstāvot no tribīnes pastāvošo iekārtu — tā tolaik bija visai grūta lieta. Savas pirmās daiļrunības uzvaras apreibināts, viņš bija pilnīgi pārliecināts par to, ka drīz vien ieņems vietu uz Luksemburgas pils sola.

Reiz 184…. gada novembra vakarā, tas ir dažas dienas pēc tam, kad mēs redzējām Fūlmenu, kura aizveda sev līdzi lordu G. no viņa viesiem „Zelta namā“, marķīzs de Flārs-Mongorī — visa Parīze atzina viņu par tiesīgu valkāt šo vārdu — ap pusdienlaiku izbrauca no mājas parādes karietē. Jaunais deputāts devās uz N-to vēstniecību, lai saņemtu komandora ordeņa nozīmes, ar kurām to bija apbalvojis ārzemju monarhs un kuras vēstniekam vajadzēja ceremoniāli pasniegt marķīzam.

Vēstniecības ēka atradās aiz Sēnas uz ielas, kur atradās Justīcijas pils.

Uz Vienprātības tilta marķīza karieti aizturēja milzīgs ekipāžu sastrēgums. Kučieris uz mirkli apturēja zirgus, un mar

ķīzs, kuru gaidīja tieši pulksten divpadsmitos un kurš labi zināja, ka precizitāte ir obligāta diplomāta un vispār jebkura politiskā darboņa īpašība, pavēlēja kalpam griezties atpakaļ, braukt gar krastmalu un pārbraukt pāri Rojāla tiltam, jo tas noteikti prasītu daudz mazāku laiku, nekā gaidīt, līdz atsāksies ekipāžu kustība.

Kučieris pagrieza atpakaļ un laida zirgus pilnos rikšos garām Tjulrī pilij, bet apmēram vienādā attālumā no abiem tiltiem elegantā ekipāža satikās ar dzelzs vedēju ratiem, kuri Parīzē vienmēr brauc tik drausmīgi dārdēdami, ka visiem krīt uz nerviem.

Viens no marķīza ekipāžas zirgiem izbijās, satrakojās, groži satrūka, un kariete atsitās ar dīseli pret krastmalas margām, bet pārbiedētais zirgs pakrita, salaužot sev kāju.

Marķīzs nedaudz satriekts izkāpa no sadauzītās karietes, taču pats viņš nemaz nebija cietis. Ne kučieris, ne sulainis nebija ievainots.

—     Tas nu ir droši, — marķīzs, izņemot pulksteni, nočukstēja, — es esmu dzimis zem laimīgas zvaigznes. Esmu ticis sveikā tikai ar izbīli.

Bija bez ceturkšņa divpadsmit.

„Taču nedrīkst aizmirst, — viņš pie sevis piebilda, — ka viņa augstība noteica man ierasties pie viņa tieši divpadsmitos. Nedrīkst likt vēstniekam gaidīt.“

Un marķīzs, nemaz neuztraucoties par to, ka vajadzēs nogalināt divi tūkstoši ekiju vērtu zirgu, un vēl mazāk uztraucoties par to, ka nāksies atteikties no sava pieraduma braukt elegantā ekipāžā, iekāpa garāmbraucošā ormaņa karietē un pavēlēja kučierim:

—    Seši luidori pa virsu: uz N-to vēstniecību.

Kučieris uzšāva zirgam ar pātagu un ieradās vajadzīgajā vietā piecas minūtes pāri divpadsmitiem.

„Nokavēt par veselām piecām minūtēm un atbraukt īrētā ormaņa karietē, — de Flārs nodomāja, — tas ir nepiedodami! Man nāksies izstāstīt vēstniekam par notikušo.“

Taču marķīzam nenācās pārāk ilgi slavēt savu laimīgo zvaigzni. Pie viņa pienāca šveicars un teica:

—    Viņa augstdzimtība šonakt ir nopietni saslimis, un viņš lūdz marķīza kungu pārcelt audienci uz rītu.

—    Ak! — marķīzs nočukstēja, — tas ir pašā laikā.

Kad de Flārs izbrauca no vēstniecības pagalma, tur iegāja kāds cilvēks.

Marķīzs bija karietē, bet tas gāja kājām. Kājāmgājējs bija ģērbies garos, līdz pat zodam aizpogātos svārkos, un viss viņa sejā un apģērbā norādīja uz to, ka viņš atradās karadienestā, panēsātie un šuvēs nodiluši svārki, pabalējusi cepure un nedaudz nomīti zābaki, šķiet, liecināja par trūkumu, kuru velti cenšas slēpt.

Jaunā cilvēka un marķīza skatieni sastapās. Kājāmgājējs iesaucās no pārsteiguma. Marķīzs nodrebēja un nespēja slēpt savu sapīkumu.

—     Bā! — kājāmgājējs iesaucās, padevis zīmi kučierim, lai tas apstājas, un pienācis, pasniedza marķīzam roku, — tas esat jūs, Šalambēl?

Marķīzs nosarka un nomurmināja:

—    Ak! Tas esat jūs, baron!

—     Es pats, dārgais marķīz. Atvainojiet, ka aiz veca paraduma nosaucu jūsu veco vārdu. Es arvien aizmirstu, ka jūs esat de Flārs-Mongorī.

Marķīzs pasmaidīja un savilka grimasi.

—     Jā, viņa augstdzimtībai šorīt man vajadzēja nodot ordeņa zīmes…

—    Ak, pilnīgi pareizi! Es redzēju jūsu uzvārdu avīzēs.

—     Bet, — marķīzs pasteidzās viņu pārtraukt, — viņa augstdzimtība šorīt sajutās stipri nevesels, un, pateicoties tam, mana audience ir atlikta.

—    Vai jūs esat labās attiecībās ar vēstnieku?

—    Vislabākajās.

—    Varbūt jūs varat izdarīt man pakalpojumu?

—    Esmu jūsu rīcībā…

—    Labi, pagaidiet, — kājāmgājējs noteica, atverot karietes durtiņas un apsēžoties līdzās de Flāram, kurš neuzdrošinājās iebilst. — Es jums īsumā izstāstīšu savu lietu.

—    Runājiet, baron.

—    Bet, pirmkārt, uz kurieni mēs braucam?

—    Es grasījos atgriezties mājās.

—     Velns parāvis! Jūs taču neļaunosieties, ja es nebraukšu jums līdzi: bijusī de Mordjē kundze, mana pamāte, bet tagad jūsu likumīgā sieva, pārlieku baidās no manis.

—    Kučier, — de Flārs, nolaidis karietes stiklu, pavēlēja, — brauciet soļos.

Kariete atkal devās ceļā.

—    Ko es varu jūsu labā izdarīt? — marķīzs jautāja.

—   Jūs varat mani ieteikt vēstniekam.

—    Vai vēlaties dienēt diplomātiskajā korpusā?

—    Nē, — barons iebilda, — es vēlētos atkal dienēt ārzemēs. Kad es nolaidu miljonu, to pašu, un tas prasīja krietnu laiku, pēc tam es uzvilku turku armijas kapteiņa epoletes. Sultāns novērsa no manis savu labvēlību, un es pasteidzos aizbraukt, lai izvairītos no striķa, kuru atnes mēmais uz. sarkana šķīvja.

—    Bet tagad jūs gribētu…

—    Iestāties dienestā impērijas armijā, kurai jākaro Meksikā.

—    Labi, — teica Šalambēls, kurš tagad bija kļuvis par marķīzu de Flāru-Mongorī. — Varat uz mani paļauties… vēstnieks man nekad neko neatsaka. Pacentīšos padarīt jūs par pulkvedi.

De Flārs, kuru ļoti maz iepriecināja satikšanās ar baronu de Mordjē, pastiepa tam roku, cerot, ka pēc tam viņš paliks viens.

—    Vai esat laimīgs, marķīz?

—    Ļoti.

—    Jūs esat bagāts, vai tā ir tiesa?

—    Pārāk bagāts.

—    Vai jūsu godkāre ir apmierināta?

—    Pat ar uzviju; taču ne jau tur slēpjas mana īstā laime. Es mīlu savu sievu un tieku mīlēts. Man ir divi bērni, kurus es dievinu… Un jūs redzat, — majors piebilda tik pašapmierināti, kā cilvēks, kuru ieraugot visi smaida, — man tik ļoti veicas, ka tagad es esmu izkāpis dzīvs un neskarts no sadauzī

tas karietes, pateicoties kam nokavēju uz vēstniecību — nepiedodama kļūda no manas puses.

—    Un jums paziņoja, ka audience atlikta?

—    Jā.

—    Marķīz, — barons nopietni teica, — vai jūs nekad jūsu laimīgās dzīves laikā nepārņem kāda drausma doma?

—    Nekad.

—    Vai jūs ticat Dievam?

—    Es nedaudz esmu… skeptiķis.

—     Bet vai jūs ticat atmaksai kā likteņa lemtam sodam… gadījumam?

—    Gadījums — tukšs vārds.

—   Ā… lūk kā! Bet, — barons jautāja, — vai jūs esat spējis aizmirst pagātni?

—    Gandrīz.

—     Kā? Jūs aizmirsāt, par kādu cenu esat nopircis savu laimi?

Ironisks smaids uz barona lūpām lika de Flāram nodrebēt.

—    Jūs esat nepateicīgs, marķīz.

—    Nepateicīgs?

—    Jā.

—    Kāpēc?

—    Vai tad esat aizmirsis „Zobena draugus“?

—    Es cenšos aizmirst… un zvēru, ka man tas izdodas.

—    Tātad ne de Verna, ne marķīza de Montgorī, ne pat nabaga Gontrāna, kuru d’Astī nogalināja kopējas lietas labā, ēna jums nelaupa naktsmieru.

—    Bet ne jau es viņus nogalināju.

—    Tiesa, bet viņus taču nogalināja jūsu dēļ…

—   Ak, lūk kas! — marķīzs izspieda. — Bet es esmu pārāk laimīgs, lai izjustu sirdsapziņas pārmetumus.

Barons pašūpoja galvu.

—    Paklausieties, marķīz, vai atcerieties, cik mēs bijām?

—    Septiņi.

—    Trīs jau miruši.

—    Trīs?

—    Vispirms Gontrāns.

—    Labi, tālāk?

—    Tad Hektors Lemblēns.

—    Kā… arī viņš ir miris?

—    Jau gads.

—    Bet… kā? Un kur?

—    Rivinjī pilī; viņu nogalināja divkaujā kāds nezināmais…

—    Bet., trešais?

—    D’Astī.

—    Ševaljē ir miris?

—    Pirms pusgada, Bādenē, arī nezināmas personas ievainots kaklā.

Marķīzs nodrebēja, un viņam uz pieres izspiedās dažas sviedru lāses.

—    Ak, — barons nopūtās, atvēra karietes durtiņas, pasniedza marķīzam roku un, nolēcis krastmalā, teica: — Piesargieties! Mans dārgais, es sāku ticēt tam, kas teikts Svētajos rakstos: „Kas ar zobenu nogalinājis, no zobena ari mirs.“ Jūs esat laimīgs, marķīz, taču arī jūsu stunda var sist… Piesargieties, — viņš ar skumju un ironisku smaidu atkārtoja, un tas iedvesa marķīzam īstas šausmas…

XXII

Marķīzs de Flārs-Montgorī jeb Emanuēls Šalambēls atgriezās mājās stipri satraukts par barona de Mordjē pēdējo vārdu: „Piesargieties!“, kas atskanēja tam gluži kā kapu zvans, nelaiķi izvadot.

—    Vai patiesi viņš teica taisnību! — viņš nomurmināja, izkāpjot no karietes sava nama pagalmā.

Viņš iegāja pa parādes durvīm, uzkāpa pa platām kāpnēm ar kalla čuguna margām un devās tieši uz sievas apartamentiem.

Marķīze sēdēja pie kamīna un rotaļājās ar savas meitas zeltītajām matu sprogām.

Marķīzs apstājās uz sliekšņa, it kā vēlētos aizdzīt kādu drūmu redzējumu, un vēroja savas ģimenes laimes idilisko ainu: nosvērtā un mierīgā māte savu smejošos bērnu ielenkumā.

Smaids atkal parādījās uz viņa lūpām, un atmiņas par baronu Mordjē un viņa drūmajiem pareģojumiem izzuda.

Marķīze pastiepa viņam pretim pieri skūpstam, bet bērni pieskrēja pie viņa un apvija tā kaklu ar savām maigajām ražīgajām rociņām. Bet marķīze de Flāra-Montgorī ievēroja nobālušo vīra seju.

—    Mans Dievs! — viņa jautāja. — Kas jums noticis, mans draugs?

—     Nekas, vai gandrīz nekas, — Emanuēls atbildēja, — viens no maniem zirgiem paklupa Tjulrī krastmalā un salauza sev kāju. Es tiku sveikā vienīgi ar izbailēm.

Un marķīzs izstāstīja sievai piedzīvojumu ar karieti, taču ne vārda neminēja par savu tikšanos ar baronu Mordjē.

Bija marķīzes pieņemšanas diena — ceturtdiena. Šalambēla kundze de Flāra-Montgorī pēcpusdienā palika savos apartamentos, .gaidot viesus, kuru pieņemšana sākās divos dienā.

Emanuēls parasti reti piedalījās šajās pieņemšanās. Pavadījis vairāk kā stundu ar sievu un bērniem, viņš aizgāja no viņiem un iegāja savā kabinetā, lai pārskatītu plašo politisko korespondenci.

Kabinetā iegāja viņa kambarsulainis un pasniedza viņam vēstuli.

Šis kambarsulainis, kurš spēlēs svarīgu lomu mūsu stāsta beigu daļā, bija jau pavisam vecs. Viņš bija piedzimis Montgorī pilī, kalpojis vēl nelaiķa marķīzam, un varbūt tikai viņš viens zināja, kā īstenībā Emanuēls Šalambēls ieguva Flāru vārdu un ģerboni.

Žans, tā sauca kambarsulaini, izaudzināja Emanuēlu, šūpoja viņu uz ceļiem un pašaizliedzīgi to mīlēja. Kad Emanuēls, vēl zēns būdams, dzīvoja Parīzē un pabeidza tur savu izglītību, vecais marķīzs nozīmēja Žanu viņu pieskatīt, bet viņš nezināja par sava jaunā kunga sakariem ar „Zobena draugiem“. Žana acīs marķīzs bija nevainojams cilvēks, un tādēļ arī tam šķita, ka viņš ir šīs laimes un panākumu cienīgs.

—   Jums vēstule, kungs, — viņš, pastiepjot paplāti, teica.

—    Labi, — Emanuēls atbildēja.

Un tā kā uz aploksnes nebija pasta zīmoga un tā bija rakstīta uz dzeltena papira, bet adrese uzrakstīta ar sievietes roku, tad viņš noteica:

—    No kā gan tā varētu būt?

—    To atnesa izsūtāmais, — Žans atbildēja.

„Man šķiet, ka es pazīstu šo rokrakstu,“ — viņš pats sev teica.

—    Izsūtāmais gaida atbildi, — vecais kambarsulainis piebilda.

Marķīzs atplēsa aploksni un izlasīja:

„Mans dārgais Emanuēl.

Jau septiņus gadus mēs neesam tikušies, un es droši vien jau esmu pilnīgi izzudusi no Jūsu atmiņas. Lai atgādinātu jums par sevi, man nāksies atgriezties tālā pagātnē.

Vai Jūs atceraties, dārgais Emanuēl, mazu un koķeti iekārtotu dzīvoklīti Tranšeta ielas nama jumta stāvā? Jūs, to ierīkodams, nodemonstrējāt patiesi labu gaumi. Viesistabas sienas bija apvilktas ar sarkanu samtu, guļamistaba — ar violetu; buduārs — balts ar zeltu, ar austrumu paklāju un tādām pat portjerām. Viesistaba no veca ozola koka, kas apsists ar ādu, bet līdzās viesistabai bija maza istabiņa, kuras sienas bija klātas ar grāmatplauktiem, un tur jūs gatavojāties eksāmeniem.

Šī dzīvokļa saimniece, jūs tagad to, noteikti, atcerēsieties, biju es.

Diemžēl, mans draugs, laimi šai dzīvē bieži vien nomaina nelaime. Pienāca diena, kad jūs apprecējāties un nolēmāt tikt no manis vaļā, atsūtot man aploksnē divdesmit tūkstošus franku un zīmīti, kurā jūs lūdzāt man atsūtīt jums jūsu grāmatas un vēl šādas tādas jums dārgas lietas. Tad jūs gājāt savu dzīves ceļu, bet es savu. Jūs kļuvāt par marķīzu, miljonāru, deputātu, vai ne?

Es turpretim pakāpienu pa pakāpienu kāpu lejā pa tām drausmīgajām mīlas sakaru kāpnēm, kuras brīvs jauns cilvēks, netikumīgs, bagāts un cietsirdīgs, pieslien pie loga, pie kura

mēs pacietīgi no rīta līdz vakaram sēdām, izšūdamas rokdarbus, un gaidām, līdz beidzot varēsim nokāpt no mansarda, ja reiz pie mums ieradīsies kāds krietns cilvēks, kurš mūs varētu apprecēt.

Tagad, mans draugs, es dzīvoju sestajā stāvā drūmā mājā drausmīgajā Latīņu kvartālā, kuru steidz pamest visi kaut cik turīgie studenti. No sākotnējās lepnās iekārtas, kuru jūs man uzdāvinājāt, palikušas vienīgi atmiņas, no jums — vēstuļu sainis.

Lūk, šo vēstuļu sakarā es jums tad arī rakstu. Nomierinieties, nedomājiet, ka es gribu ķerties pie šantāžas; es jums nevēlos tās pārdot, bet vienkārši gribu atdot. Ar to es domāju tās vēstules, kuras jūs rakstījāt man. Taču starp tām ir viena, kuru neesat rakstījis jūs, un tā nav adresēta man. Tā ir parakstīta: „pulkvedis Leons…“

Izlasījis vēstuli līdz šai vietai, Emanuēls pielēca kājās un viņa mati saslējās stāvus. Par laimi kalps bija izgājis, un Emanuēls turpināja lasīt:

„Esmu pārliecināta, ka jūs apzināties šīs vēstules nozīmi un ieradīsieties šovakar pats pēc tās pulksten pusdeviņos Mašonsorbonnas ielā, Nr. 4. Es jūs gaidu un palieku jūsu sens draugs.

Blida“

Vēstules autoram bija taisnība, kad tas iedomājās, ka Emanuēls pēc septiņiem gadiem varētu būt viņu aizmirsis. Patiesi, Emanuēls Šalambēls izbrīnījās un saprata, ka pulkveža Leona vēstule viņam dārgi izmaksās.

Taču ne jau naudas jautājums tik ļoti izbiedēja jauno cilvēku. Viņš bija pietiekami bagāts, lai samaksātu Blidai par vēstuli dažus tūkstošus franku. Viņu biedēja pati vēstule. Kas aiz tās slēpās?

Emanuēla satrauktā iztēle jau iezīmēja šīs vēstules iespējamās liktenīgās sekas. Pateicoties tai Blida var uzzināt ,,Zo

bena draugu“ noslēpumu, bet tamlīdzīgs noslēpums vieglprātīgas sievietes rokās patiesi spēja izraisīt šausmas.

Marķīzs jau domās skatīja sevi uz apsūdzēto sola, uz kura viņš nokļuvis, pateicoties šīs sievietes rīcībai. Viņš nepacietīgi piezvanīja.

Ienāca Zans.

—    Kur izsūtāmais? — marķīzs jautāja.

—    Priekšnamā.

—    Ieved viņu iekšā.

Izsūtāmais ieradās.

—    Kas iedeva tev šo vēstuli?

—   Dāma, uz Mediķu Skolas ielas stūra; viņa gaida atbildi.

—    Nodod šai dāmai, — Emanuēls atbildēja, — ka viņas vēlēšanās šovakar tiks izpildīta.

—    Kungs, vai jūs neko neuzrakstīsiet?

—    Tas nav vajadzīgs.

Izsūtāmais, kuram marķīzs iedeva simts sū, paklanījās gandrīz līdz pašai zemei un izgāja.

Emanuēls ļoti satraucies gandrīz visu atlikušo dienas daļu centās atcerēties, kādā gan sakarā viņam būtu varējis rakstīt pulkvedis Leons.

—     Cik dīvaini, — viņš vairākas reizes atkārtoja, — vēl Mordjē nepaspēja pateikt man kā nākas, ka mana laime nevar ilgt mūžīgi, kad man atgadījās nelaime, pirmā septiņu gadu laikā. Vai tik viņš nepieder pie tiem cilvēkiem, satikšanās ar kuriem nes nelaimi.

Bet tā kā marķīzs bija bagāts un šī bagātība radīja pārliecību, ka viņš dzīvē var iet taisnus ceļus, viss beidzās ar to, ka viņš nomierinājās.

„Gan jau, — viņš nosprieda, — es nopirkšu šo vēstuli, lai cik viņa man par to prasītu, bet Blidas klusēšanu iegūšu, nosakot viņai gada renti. Par naudu var iegūt visu, pat sirdsapziņas mieru.“

Tāds bija marķīza galīgais spriedums, kad viņš pulksten sešos vakarā iegāja ēdamzālē, kur viņu gaidīja sieva un bērni. Marķīze viņu sagaidīja mierīgi smaidot.

Tieši tobrid atbrauca viens no viņa draugiem, un viņi visi apsēdās pie galda. Šis draugs bija jauns provansālielis, gudrs un ar bagātu iztēli apveltīts dienvidnieks, kas it visā spēja saskatīt brīnumaino; viņu sauca Oktāvs de R.

—   Saki, Oktāv, — marķīzs jautāja, vai tu esi māņticīgs?

—    Kā jau itālietis.

—    Vai tu tici, ka ir cilvēki, kas nes nelaimi?

—    Jā, ticu.

—    Nopietni?

—    Protams.

Marķīze pasmaidīja.

—     Tātad, — marķīzs turpināja, — tu vari noticēt sekojošam: cilvēks, visumā ļoti laimīgs, satiek otru, kurš paredz viņam nelaimi, un šis paredzējums piepildās…

—    Pilnīgi.

—     Ak, R. kungs, — marķīze noteica, — tas nu ir par daudz!

—    Nē, kundze, tas tā ir.

—    Patiesi! Bet kā gan jūs to zināt?

—    Es pats varu būt par piemēru.

-Jūs?

—   Jā.

—    Kas ar jums notika?

—    Parīzē ir cilvēks, kas atnes nelaimi. Reiz vakarā es satiku viņu salonā, kur spēlēja kārtis. Viņš apsēdās man aiz muguras — un es zaudēju. Nākošā dienā viņš sasveicinās ar mani uz ielas, un pēc divām minūtēm es paklupu un nokritu.

—    Ak! Tas jau nu patiesi ir par daudz, — Emanuēls nočukstēja.

—    Divas nedēļas pēc šī notikuma, — stāstītājs turpināja, — man bija divkauja. Bija pavasaris. Dodoties uz divkaujas vietu, es pa ceļam atkal satiku šo cilvēku — un pēc stundas zobena cirtiens nogāza mani gultā uz veseliem sešiem mēnešiem.

—    Tu domā, ka tas viss nebūtu noticis, ja vien šis cilvēks nenestu nelaimi?

—    Saprotams man vienmēr veicās. Ja es būtu karalis, tad izdotu likumu par šādu cilvēku izraidīšanu.

—    Tas būtu ļoti saprātīgi, — marķīzs nomurmināja.

Emanuēls centās pasmaidīt, taču varēja ievērot, ka viņš ir

satraukts.

Pulksten astoņos viņš piecēlās no galda dīvainu, drūmu priekšnojautu mākts. Viņš nebija aizmirsis par savu satikšanos ar Blidu un palūdza sievu izklaidēt de R. kungu.

*         * *

Marķīzs pavēlēja iejūgt zirgu karietē — savā rezerves karietē, kā viņš mēdza izteikties, tad vest sevi uz Dofina ielu un apstāties uz Sentandrē ielas stūra.

Kā jau piesardzīgs cilvēks viņš nevēlējās atklāt saviem kalpotājiem, ka satiekas ar avantūristi, kas dzīvo šai drūmajā mājā. Taču šī piesardzība marķīzam dārgi maksāja.

Kad viņš izkāpa no karietes un, pārdomādams de Mordjē drūmos pareģojumus, ātri devās pa Sentandrē ielu, viņš netīšām pagrūda kādu garāmgājēju.

—    Nejēga! — garāmgājējs, kurš bija nedaudz iedzēris, viņam uzsauca.

—     Pats tu esi nejēga, rupjais tēviņš, — marķīzs, paceļot spieķi, noteica.

Piedzērušais pagriezās un teica:

—    Ja kāds rīkojas nepieklājīgi, tad tas parasti atvainojas, bet nevis lamājas, kā jūs to tikko izdarījāt.

Marķīzs satrakojās, vēlreiz pacēla spieķi un iesita dzērājam. Tas iekliedzies, metās viņam klāt, izrāva spieķi no rokām un salauza pret savu celi. Tad, saķēris marķīzu aiz pleciem, viņš to stipri sakratīja.

—    Jūs man iesitāt, — viņš teica, — un tā kā es neesmu vis „rupjš tēviņš“, bet students, tad jūs man iedosiet savu vizītkarti un paņemsiet manējo. Jūs mani apvainojāt, un jūsu pienākums ir pieņemt manu izaicinājumu.

XXIII

Šis pēkšņais uzbrukums burtiski satrieca marķīzu Emanuēlu Šalambēlu dc Flāru-Mongorī.

Cilvēkam, ar kuru viņam iznāca saķeršanās, varēja dot gadus trīsdesmit, pat trīsdesmit piecus; viņš bija spēcīgas miesasbūves, un pēc tā, kā viņš saspieda Emanuēla roku, tas saprata, ka viņam ir darīšana ar rupju fizisku spēku, kas krietni vien pārspēj viņa paša spēkus. Sapratīgums lika viņam saglabāt mieru.

Viņš ātri pavērās visapkārt, cerībā ieraudzīt policijas aģentu, kuram varētu lūgt palīdzību. Uz ielas pēc gandrīz četru stundu ilgās lietusgāzes nebija nevienas dzīvas dvēseles.

—    Kungs, — students pilnīgi mierīgi noteica, — es tikko kā biju piedzēries un, iespējams, man nebija taisnība, kad es nosaucu jūs par nejēgu, taču šis sitiens ar spieķi mani atskurbināja.

Emanuēls palūkojās uz runātāju, kas turpināja turēt viņu aiz pleca. Viņš bija nabadzīgi ģērbies, nēsāja naģeni un, kā jau daudzi Latīņu kvartāla studenti, pīpēja pīpi, uzblīdusī seja liecināja par viņa tieksmi uz grādīgajiem dzērieniem.

„Un kāda velna pēc es ar viņu esmu sasējies!“ — viņš nodomāja.

—    Kungs, — students turpināja, — man šķiet, ka, spriežot pēc jūsu izskata, es jūs pazīstu, taču nekādi nespēju atcerēties jūsu vārdu.

—    Es jūs nezinu.

—    Iedodiet man savu vizītkarti.

—    Bet, kungs…

—    Jūs iesitāt man ar spieķi, un es pieprasu gandarījumu.

—   Atvainojiet, kungs, — Emanuēls augstprātīgi noteica. — Man nebija taisnība, atvainojiet.

—    Man nav vajadzīga jūsu atvainošanās.

—    Bet…

Students iesita sev pa pieri un tai pat laikā atbrīvoja marķīza plecus.

—   Velns parāvis! — viņš iesaucās. — Es atcerējos… es jūs pazinu… es zinu, kas jūs esat…

Emanuēla kļuva pavisam neomulīgi.

—   Jūs esat mans senais tieslietu skolasbiedrs, jūs sauc Šalambēls, nē gan, es kļūdos, tagad jūs esat marķīzs de Flārs. Vai ne?

—   Jā, bet…

—   Jūs esat deputāts un miljonārs.

—    Bet galu galā, kungs, ko gan jūs no manis īsti vēlaties? — marķīzs nepacietīgi iesaucās.

—   Es gribu jums atsūtīt savus sekundantus.

—   Man?

—   Velns parāvis, — students vīzdegunīgi noteica, — es taču neglabāšu šo jūsu sitienu ar spieķi kā svēto relikviju!

—    Bet es taču jums atvainojos…

—   Man nevajag atvainošanos, jūs man iesitāt, un mums jācīnās.

—   Ar… jums?

Marķīzs noteica šos vārdus nicinājuma pilnā balsī.

—    Ar mani, — students vēsi atbildēja, — starp citu, gadījums nav nemaz tik akls, kā to mēdz uzskatīt; sen, pirms gadiem divdesmit, jūs, pats to nezinot, sagādājāt man lielas nepatikšanas, un gadījums, kuru tik bieži netaisni vaino, dod iespēju man jums atriebties.

Studenta vārdi ļoti izbrīnīja marķīzu.

Ko gan viņš varēja nodarīt šim cilvēkam, kuru viņš redz pirmo reizi? Viņš pat iedomājās, ka viņa pretinieks varētu būt jucis, taču students turpināja:

—   O, jūs, protams, tagad esat svarīgs kungs, miljonārs, deputāts, un esat aizmirsis Latīņu kvartālu un to, kas ar jums runā.

—    Bet kas gan jūs esat? — Emanuēls jautāja.

—    Mani sauc Frederiks Dīlongs, — students atbildēja, — vai atceraties?

Šis vārds samulsināja Emanuēlu.

—    Blidas pirmā mīlestība? — viņš iesaucās.

—    Pilnīgi pareizi, cienījamais kungs, bet tolaik viņu sauca par Luīzi; viņa mani mīlēja, un mēs dzīvojām laimīgi mūsu mazajā istabelē, ēdot pusdienas tikai par sešiem sū.

—    Patiesi, — Emanuēls nomurmināja, — tagad sāku atcerēties…

—    Es aizbraucu no Parīzes uz vienu mēnesi, lai apciemotu savus radus. Kad es atgriezos, Luīze bija pazudusi, jūs man viņu nozagāt. Es biju nabags — jūs bagāts; jūs viņu nemīlējāt, bet es mīlēju un gandrīz vai sajuku prātā no bēdām. Un tā vietā, lai kļūtu par talantīgu advokātu vai cienījamu tiesnesi, es vēl līdz šim joprojām esmu students un, iespējams, jūsu vainas dēļ.

—    Bet, kungs…

—     Un lūk, gadījums mūs saveda kopā, jūs — laimīgu un populāru cilvēku, ar mani — piedzērušu studentu, cilvēku bez nākotnes, kuru jūs esat pamatīgi apvainojis. Nu ko, šis gadījums ir pārāk ērts, lai to laistu garām, un es to izmantošu. Rit mani sekundanti ieradīsies pie jums.

Students paklanījās un aizgāja, atstājis marķīzu dc FlāruMongorī satriektu no šausmām. Viņš atcerējās drūmo barona de Mordjē pareģojumu: „Kas ar zobenu nogalinājis, no zobena arī mirs“.

—   Mans Dievs, — viņš nomurmināja, — vai patiesi ir pienākusi manas laimes pēdējā stundiņa?

Un grīļojoties, ar aukstiem sviedriem uz pieres, šis cilvēks, kurš bija drošsirdīgs un vēl nesen bija gatavs ķerties pie zobena katra sīkuma dēļ, turpināja savu ceļu pa Masonsorbonnas ielu.

Pirmoreiz dzīvē viņš nobijās no tās riebuma sajūtas, kas mūs pārņem, kad esam spiesti krustot zobenu ar cilvēku, kuru vērtējam zemāk par sevi.

*         * *

Mājoklis, par kuru Blida bija rakstījusi savā vēstulē un kurā viņa sagaidīja marķīzu de Flāru-Mongorī, patiesi bija drausmīgs: nabadzīga studenta istabiņa ar fajansa krāsni, izkrāsotu

koka gultu un trini vai četriem salmu krēsliem. Vecu lupatu kaudze kalpoja par krāsns iekuru; istabu apgaismoja uz kamīna stāvošā svece.

—     Goda vārds! — Blida nočukstēja. — Šeit ir velnišķīgi auksts, un Dāma ar melnu cimdu, šķiet, pārlieku prasīga šādas scēnas izvēlē. Kad iedomājos, ka vēl pirms trim dienām vakariņoju „Zelta namā“, bet šodien tēloju pagrimušas sievietes lomu, tad tas viss kļūst patiesi aizraujoši.

Pie durvīm pieklauvēja.

—    Ienāciet, — Blida teica.

Atslēga atradās durvju slēdzenē; durvis atvērās, un marķīzs Šalambēls de Flārs-Mongorī parādījās uz sliekšņa un uz mirkli apstājās.

Blida bija ģērbusies vecā vilnas kleitā; no kleitas apakšas lūkojās viņas mazās, saplēstās kurpēs ieautās kājiņas.

„Kāda nabadzība! — Emanuēls ienākot nodomāja. — Es atdabūšu savu vēstuli par piecsimt frankiem.“

Blida pasniedza viņam roku gluži kā hercogiene, kas uzņem viesus savā savrupmājā.

—    Esiet sveicināts, mans draugs, — viņa tam teica, — es redzu, ka neesat vēl mani galīgi aizmirsis. Jūs esat gandrīz vai akurāts un likāt savai senajai paziņai gaidīt tikai piecas minūtes, tas jau ir pat vairāk, nekā tikai pieklājība, tā jau ir vienkārši varonība!

—     Mana dārgā, — Emanuēls viņai atbildēja, cienīgi paspiedis grēcinieces piemīlīgo rociņu, — pateicos jums par to, ka atcerējāties par mani jūsu dzīves grūtā stundā; varu jums tikai pārmest vienu lietu…

—    Kādu gan? — viņa smaidīdama vaicāja.

—    Ka neatcerējāties par mani ātrāk.

Emanuēls apsēdās uz krēsla, uz kuru tam norādīja Blida.

—     Bet jums šeit ir drausmīgi slikti, un es nevēlos, lai jūs vēl ilgāk te paliktu.

Blida nopūtās un klusēja.

Emanuēls izņēma no kabatas nelielu kabatas portfeli, paņēma tūkstošfranku banknoti un nodomāja: „Piecsimt franku par vēstuli un tikpat daudz viņai — ar to pilnīgi pietiks.“

Un viņš pasniedza Blidai tūkstošfranku banknoti.

—    Paldies, mans draugs, — Blida teica, paņēma banknoti un iespieda to savā mazajā rociņā, — jūs esat loti devīgs.

—     O, — Emanuēls sapīcis nomurmināja, — nerunāsim vairs par tādiem niekiem.

—    Jūs dāvināt man priekš piespraudēm.

—    Piespraudēm?

—    Jā, protams, vai arī priekš vīna pudeles, ja vien jums tā labāk patīk.

—    Kādā veidā? — marķīzs jautāja.

—    Es domāju to gadsimta darījumu, kuru mēs ar jums tūdaļ noslēgsim.

—    Kādu darījumu?

—    Vējagrābslis! — Blida smaidot noteica. — Jūs jau esat aizmirsis par pulkveža vēstuli.

Marķīzs apmulsa:

—     Jā, jums taisnība, bet kas tā ir par vēstuli, kurai jūs piešķirat tādu nozīmi?

—     Patiesi, — Blida atbildēja, — es jums varu no galvas nocitēt tās saturu…

—    Labāk parādiet man to…

Jaunās sievietes sejā pazibēja izsmējīgs smaids.

—     Mēs joprojām runājam tikai muļķības, — viņa noteica maza bērna intonācijā, — un iedomājamies, ka jūsu mīļotā ir dumjāka par jums.

,,Hm! — Emanuēls nodomāja, — es atrodos laupītāju midzenī. Viņa acīmredzot vēlas ozolkoka mēbeles apmaiņā pret šo papīra gabaliņu.“

—     Mana dārgā, — viņš skaļi noteica, — es, goda vārds, nezinu, kas gan tāds varētu slēpties šai vēstulē, kas jūsuprāt mani kompromitētu. Es pārāk maz pazinu pulkvedi Leonu.

—    Lūk kā! Ļoti maz?

—    Man ar viņu bija darīšanas tikai kādas vienas vai divu divkauju sakarā.

—    Tieši par divkaujām jau arī ir runa šajā vēstulē.

Emanuēls nodrebēja un ar zināmu piesardzību palūkojās

uz Blidu.

—    Tas taču bija pulkvedis Leons, kas nogalināja oficieri de Vernu? — Blida vaicāja.

Izdzirdis šo vārdu, Emanuēls pielēca no krēsla pilnigi bāls un drebēja pie visām miesām.

—    Kā jūs to zināt? — viņš vaicāja.

—    Velns parāvis! Par to taču rakstīts vēstulē, un lūk, apmēram šādos izteicienos:

„Mans dārgais draugs,

de Vernu šodien nogalināja Gontrāns de Lasī, kurš tādā veidā parādīja sevi kā mūsu īstenu draugu. Jūs varat precēties ar baronesi de Mordjē, un viņa nekad neuzzinās, ka jūs bijāt viens no viņas audžudēla slepkavām. Kas attiecas uz baronu de Mordjē, tad viņš piekrīt gadsimta darījumam.“

Klausoties Blidā, Emanuēlam aizmiglojās skatiens un mati sacēlās stāvus.

—     Piekrītat taču, mans draugs, — jaunā sieviete turpināja, — ka jūs rīkojāties (oti nesaprātīgi, jau agrāk nepieprasot, lai es atdodu jums šo vēstuli. Veselu nedēļu pirms jūsu kāzām jūs dzīvojāt Parīzē un iegriezāties pie manis. Šo vēstuli jūs aizmirsāt ceļojuma mēteļa kabatā, kur es to arī atradu.

—    Es domāju, — viņš nomurmināja, — ka tu man atdosi šo vēstuli!

—    Pagaidi, vispirms nedaudz aprunāsimies.

—    Labi, pasaki savus noteikumus.

—    Tev acīmredzot zināms, — Blida turpināja, — ka tava karsti mīļotā sieva, kura tev nesusi mantojumā veselu kaudzi naudas, tevi atraidīs, ja vien uzzinās par šo vēstuli.

—    O, klusē! — Emanuēls iekliedzās, — saki, cik tu gribi par šo vēstuli?

—    Par to mēs tūdaļ aprunāsimies. Acīmredzot viņa izjutīs riebumu pret slepkavu…, — Blida turpināja.

—    Klusē! Klusē! — Emanuēls viņu pārtrauca, un viņa balsī vienlaikus izskanēja lūgums un drauds. Saki, cik tu gribi?

—    Daudz naudas.

—    Vai gribi desmit tūkstošus franku?

Blida nicīgi iesmējās.

—    Nu, mans draugs, — viņa teica, — tu izskaties pēc žīda, kuram atnesuši kabatas portfeli ar simt tūkstošiem frankiem un kurš augstsirdīgi piedāvā par to simts sū…

Emanuēls nodrebēja un saprata, ka Blidas prasības būs velnišķīgi augstas.

XXIV

Blidas vārdi un smiekli tik ļoti satrieca Emanuēlu, ka viņš burtiski apstulba un izskatījās kā cilvēks, kas tikko atmodies no murga.

Blida turpināja:

—     Taču, mans dārgais, es nelūdzu, lai tu izrādītu augstsirdību vai pat žēlumu, es vienkārši lūdzu tevi neizlikties par muļķi. Tu piedāvā man desmit tūkstošus franku par vēstuli, kas spēj satriekjt tavu laimi, atgrūst no tevis tavu sievu un uz visiem laikiem aptraipīt tavu godu sabiedrības acīs! Tu vienkārši esi jucis vai muļķis, ja arī savu vēlētāju lietas kārto tādā pat veidā kā savas personīgās, un es no sirds jūtu līdzi tai kolēģijai, kas devusi tev izglītību.

Blidas izsmiekls lika Emanuēlam niknumā piesarkt.

—    Bet cik tad īsti tu gribi? — viņš jautāja.

—     Pirms nosaucu skaitli, — Blida atbildēja, — es aprunāšos ar tevi par būtni, kuru es ļoti mīlu.

—    Par ko tu runā?

—    Redzēsi… Runa iet par manu dēlu.

—    Par tavu dēlu?

—    Velns parāvis, mans draugs, tu taču lieliski zini, ka man ir dēls, dēls, kura labā viņa tēvs neizdarīja un nekad neizdarīs to, ko tavs tēvs izdarīja tavā labā.

—    Lūk kā? — Emanuēls augstprātīgi izmeta.

—    Tu dusmojies? Bet tev nav taisnība. Bet ja nu tas ir tavs dēls?

—    Tas nav iespējams!

—    Nu ko! Tagad es gribu padomāt par savu dēlu.

—    Kāpēc?

—   Tu esi muļķis, mans dārgais! Vienkārši tāpēc, ka es gribu, lai tu nodrošinātu viņa nākotni.

—    Ak, lūk kas!

—   Klausies: man neiziet no galvas manas senās draudzenes Aurēlijas dzīvesstāsts.

—    Kas ir šī Aurēlija?

—     Kāda jauka resnule, kuras likteni nodrošināja bretoņu muižnieks. Ak Dievs! Viņa taču nebūt nebija tik tikumīga, par to es tev galvoju, viņa bija pat krietni vien… vieglprātīga; bet viņai bija dēls. Labais muižnieks bija bagāts, mīlēja bērnu un apprecējās ar Aurēliju.

Emanuēls iesmējās.

—     Es domāju, — viņš teica, — ka tu nelolo savā sirdī tamlīdzīgus sapņus attiecībā uz mani?

—     Nē, es nedomāju ieņemt marķīzes kundzes vietu, bet man ir cits aprēķins…

—    Ā, paklausīsimies!

—    Man pilnīgi pieliks ar to, ka manam dēlam būs majorāts*.

Emanuēls satriekts sarāvās.

—    Burvīgs maziņš majorāts, kas dod divdesmit piecus tūkstošus livru gada ienākumu.

Emanuēls paraustīja plecus.

—    Tu esi prātu zaudējusi! — viņš iekliedzās.

—    Godkārīga varbūt. Bet prātu zaudējusi, tas nu gan ne.

—    Un šis… majorāts.

—    Es dodu tev nedēļu, lai tu to iegādātos, — Blida teica. — Pat miljonāram jādod laiks, lai viņš tiek galā ar savu kapitālu.

—    Piecsimt tūkstošu franku! — satriektais Emanuēls noteica, — bet tas nav iespējams! Tas ir vienas manas meitas pūrs.

* Muiža, ko nedalīti manto vecākais dzimtas loceklis. (Red.)

—    Nu ko, mans dārgais, es esmu pārliecināta par to, ka tava sieva man šo naudu iedos.

—    Klusē! Klusē! — Emanuēls iekliedzās. — Es aizliedzu tev izrunāt manas sievas vārdu.

Blida paklanījās.

—    Bet tava prasība taču nav nopietna? — Emanuēls turpināja.

—    Gluži otrādi. Pilnīgi nopietna.

—   Tu gribi piecsimt tūkstošu franku?

—    Manam dēlam.

—    Bet…

—    Padomā.

—    Labi, — Emanuēls dusmīgi nomurmināja, — es padomāšu.

—    Tavā rīcībā ir vesela nedēļa.

—    Un… ja es piekritīšu?

—   Tai dienā, kad tiks nokārtotas visas formalitātes, tu saņemsi pulkveža vēstuli.

—    Bet. ja nu es atteikšos?

—    Tad tava sieva, iespējams, izrādīsies devīgāka par tevi.

Emanuēls piecēlās; viņa galvā pazibēja drausmīga doma.

„Es šeit esmu viens, — viņš pats sev teica, — viens ar šo

sievieti, drūmā mājā, attālā kvartālā; ja es sagrābšu viņu aiz. rīkles un nožņaugšu, tad būšu glābts…“

Un viņš šīs drausmās domas iespaidā nomērīja ar skatienu Blidu no galvas līdz kājām.

Blida, šķiet, nolasīja šo domu viņa acīs, tāpēc viņa tam teica:

—    Vai tik tu negribi mani nogalināt? Piesargies! Vēstules šeit nav, tā jau nav vairs manās rokās… Ja tu mani nogalināsi, tad jau rīt to lasīs karaliskais prokurors.

Emanuēls nodrebēja, un viņa paceltās rokas bezpalīdzīgi nokarājās gar sāniem.

—    Nu, mans dārgais, — Blida turpināja, — esi vien saprātīgs, nedusmojies un nesāc ārdīties, tas neko nedos. Brauc labāk mājās un visu kā nākas apdomā.

—    Tev taisnība, — Emanuēls teica, — mēs vēl tiksimies.

Viņš paņēma cepuri, pamāja atvadu žestu, kas drīzāk gan līdzinājās draudam, un izgāja.

Blida dzirdēja, kā viņš lēni, gluži kā piedzēries, kāpa lejā pa kāpnēm.

Tobrīd atvērās durvis, un Blida ieraudzīja Dāmu ar melnu cimdu. Viņa joprojām bija tērpusies sērās, joprojām bāla, skumja un domīga.

—   Jūs labi nospēlējāt savu lomu, — viņa teica, — es esmu ar jums apmierināta.

—    Ak, kundze, — Blida nomurmināja, pēkšņi izmainot savas runas toni, un nokrita ceļos, kundze, apžēlojieties par mani.

—    Ko jūs ar to gribat teikt?

—    Atdodiet man beidzot manu bērnu!

—    Vēlāk.

—    O, sakiet man, ka tas būs drīz…

—    Tas būs tad, kad jūs man vairāk nebūsiet vajadzīga, — Dāma ar melnu cimdu vēsi atbildēja.

Un tā kā Blida turpināja lūdzoši stiept rokas, atriebēja piebilda.

—   Ja vien jūs man uzticīgi kalposiet, tad jūsu dēls saņems piecsimt tūkstošus franku, kurus iedos šis cilvēks.

Blida iekliedzās no prieka.

—    Jūs rīkojāties noziedzīgi, — Dāma ar melnu cimdu teica, — taču jūs mīlat savu bērnu, bet mātes mīlestība jūs padara tīru Dieva acīs.

*        * *

Tobrīd Emanuēls atgriezās mājās. Viņš atrada savu karieti uz Sentandrē ielas stūra un veselas divdesmit minūtes, kamēr ilga brauciens, izmisis nodevās drūmām pārdomām.

Un tikai savas mājas pagalmā, kad sulainis atvēra karietes durtiņas, marķīzs nedaudz atguvās. Bet viņš vēl bija pārāk satraukts un apjucis, lai ierastos Flāra kundzes salonā, kur tobrīd atradās jaunais galma padomnieks un daži draugi, kas bija ieradušies pavadīt vakaru.

Viņš devās uz savu darba kabinetu un tur ieslēdzās.

Šalambēls iekrita krēslā un saķēra galvu rokās.

„Oktāvām de R. bija taisnība, — viņš nodomāja, — ir cilvēki, kas gadās jūsu ceļā gluži kā dzīvs likteņa iemiesojums. Barons de Mordjē ir viens no šādiem cilvēkiem… Viņš paņēma manu roku savējā, un pēkšņi mana zvaigzne norietēja… Picsimt tūkstoši franku! Bet, neraugoties uz visu manu bagātību, es nevaru sadabūt šo summu nedējas laikā bez savas sievas atļaujas. Visa mana nauda ir ieguldīta nekustamajos īpašumos, un, lai dabūtu aizņēmumu, man ir nepieciešams de Flāra kundzes paraksts.“

Šīs materiālās grūtības bija kā vara siena, pret kuru atdūrās visa marķīza drosme. Viņš labprāt samaksātu miljonu par šo vēstuli, bet tikai ar nosacījumu, lai to neuzzinātu viņa sieva, bet diemžēl tas nebija iespējams.

Dažu minūšu laikā marķīza galvā dzima divdesmit plānu, viens par otru nejēdzīgāks. Viņš domāja par bēgšanu, domāja mesties ceļos sievas priekšā un atzīties tai kādā savas jaunības dienu mīlestībā, par kuru tagad nākas dārgi maksāt. Viņš domāja pat griezties pie policijas prefekta un lūgt tam atļauju arestēt Blidu un atņemt viņai vēstuli, kas varēja sagraut viņa ģimenes laimi. Taču visi šie risinājumi neizturēja kritiku.

Bēgt? Bet uz kurieni?

Mesties ceļos pie savas sievas kājām un atzīties tai jaunības dienu grēkos? Bet šim grēkam jābūt pietiekami lielam, lai tas izmaksātu piecsimt tūkstošus franku.

Kas attiecas uz pēdējo plānu, tad vai tas viņam bija izdevīgs? Arestēt Blidu un atņemt viņai vēstuli, vai tad viņš tādā veidā nepievērstu sev tiesību sargājošo orgānu interesi.

Tā prātojot, Emanuēls galīgi zaudēja galvu… Pēkšņi viņam aiz muguras atskanēja kāds troksnis. Viņš pagriezās.

Tas bija Zans, viņa uzticamais kambarsulainis.

—    Ko tev vajag? — Emanuēls tam asi pavaicāja.

—   Jūs vēlas redzēt kaut kādi divi kungi.

Emanuēls palūkojās pulkstenī; bija ap pusnakti.

—    Kā, tagad, šai laikā?

—   Jā, kungs.

Marķizs apmulsa un atcerējās par savu satikšanos un ķildu ar studentu Frederiku Dilongu, par kuru viņš bija pavisam aizmirsis pēc Blidas ultimatīvās prasības.

—    Kas ir šie cilvēki? — viņš vaicāja.

—    Viņi abi ir jauni.

—    Kā viņus sauc?

—    Lūk, viņu vizītkartes.

Emanuēls palūkojās uz pirmo un izlasīja:

„Gastons de Rubo juridiskās fakultātes students“

Pēc tam viņš palūkojās uz otru un nodrebēja:

„Armāns Leons“

Leona vārds satrieca marķīzu.

Viņam atkal ausīs atskanēja barona de Mordjē paredzējums, un kāda cita balss gluži kā piebilda:

„Slepkavu dēli uzveiks slepkavas.“

—    Vai viņus ielaist? — 2ans vaicāja.

—    Jā.

—    Ienāciet, kungi, — kambarsulainis teica, ielaižot jaunos cilvēkus istabā.

Marķīza pašcieņa pievarēja viņa satraukumu. Viņš piecēlās un sveicināja apmeklētājus.

Armāns ierunājās:

—     Piedodiet, marķīz, ka mēs ieradāmies tik vēlu, taču mums ir kārtojamas neatliekamas darīšanas…

—    Labi, kungi, — marķīzs atbildēja, — atmetīsim pie malas šis ierastās pieklājības blēņas…

Jaunie cilvēki paklanījās.

—    Ķersimies klāt pie lietas, — marķīzs piebilda, piedāvājot jaunekļiem apsēsties.

Taču tie turpināja stāvēt.

—     Marķīz, — Armāns teica, — mēs esam Frederika Dīlonga kunga draugi.

—    Tā jau es domāju, kungi.

—    Tādā gadījumā jūs zināt iemeslu, kādēļ mēs esam šeit ieradušies.

—     Jā, kungi, — marķīzs paklanoties atbildēja un turpināja: — Kungi, mans vārds jums noteikti ir labi zināms, un es esmu pārliecināts, ka jūs nešaubāties ne par manu godīgumu, ne drošsirdību.

—    Pasarg Dievs, marķīz.

—     Es pagrūdu Dīlonga kungu uz ielas pirms divām vai trim stundām un pat viņam iesitu. Es atzīstu sevi par vainīgu, bet tā kā atzīt savu vainu nebūt nav negods, tad es palūgšu jūs nodot viņam manu vispazemīgāko atvainošanos.

—    Diemžēl kungs, — Armāns atbildējas, — tas vairs neietilpst mūsu pilnvarās.

—    Ko jūs ar to gribat teikt?

—   Frederika Dīlonga kungs, neraugoties uz visiem jūsu padomiem un nožēlu, nevēlas citu izlīgumu, izņemot vienīgi ieročus.

—    Bet, kungi…

—     Kungs, — otrs sekundants, Gastona de Rubo kungs, noteica, — mēs esam pilnvaroti jums nodot, ka gadījumā, ja jūs atteiksieties no divkaujas, tad Dīlonga kungs ieradīsies deputātu palātā un jūs tur publiski apvainos.

—    Labi, kungi, — marķīzs izslējies augstprātīgi noteica, — ja tā, esmu jūsu rīcībā.

—     Rīt pulksten astoņos Vensena mežā, simts metrus no Nozāna ceļa.

—    Es tur būšu. Kādus ieročus jūs izvēlaties?

—    Zobenus.

Jaunie cilvēki paklanījās un izgāja.

—    Ak, — marķīzs, palicis viens, nočukstēja, — baronam bija taisnība… Kas reiz izvilcis zobenu, no zobena arī mirs… Man bail.

XXV

Tiklīdz Fredcrika Dīlonga kunga sekundanti bija aizgājuši un atstājuši galīgi satriekto Emanuēlu Šalambēlu vienu, nama pagalmā iebrauca īrēta kariete. No tās izkāpa sieviete, kuras seju rūpīgi aizsedza plīvurs.

Vecais 2ans viņu sagaidīja.

—    Vai de Flāra kungs ir mājās? — viņa vaicāja.

—     Kundze, — pārsteigtais kambarsulainis atbildēja, — mans kungs nepieņem šajā diennakts stundā, it īpaši…

—    It īpaši dāmas, vai ne?

Kambarsulainis apstiprinoši pamāja.

—    Nu ko, — dāma uzstāja, — sakiet jūsu kungam, ka viņa interesēs ir mani pieņemt.

Šie vārdi tika izteikti ar tādu pārliecību, ka atstāja iespaidu uz veco kalpu.

—    Kundze, vai jums nelabpatiktu nosaukt savu vārdu?

Viņa padeva savu vizītkarti, un pārsteigtais sulainis izlasīja:

„Bcvuāla kundze“

Žans ielaida svešinieci, ieveda viņu nama apakšstāvā un atstāja mazajā bibliotēkā, kas atradās līdzās Emanuēla istabai.

Emanuēls, ieraugot sulaini ar jaunu vizītkarti, pēkšņi atguvās no sastinguma.

—    Mans Dievs! Kas tad vēl? — viņš nočukstēja.

2ans padeva viņam vizītkarti; marķīzs to aplūkoja.

—   Es pirmoreiz dzirdu šo vārdu, — viņš teica.

—    Šī dāma apgalvo, ka ieradusies sakarā ar kādu jūs ļoti interesējošu lietu.

—    Nu ko, lai ienāk, — marķīzs pavēlēja, bet pie sevis noteica: „Es jau esmu gatavs uz visu.“

Dāma ar plīvuru tika ievesta istabā.

Emanuēls viņu sveicināja un piedāvāja krēslu, bet sulainis izgāja no istabas.

Dāma atmeta plīvuru, un marķīzs bija pārsteigts par viņas neparasto skaistumu.

Ļoti reti kad nelaimes tiek piemirstas sievietes skaistuma priekšā, taču Fūlmenas, tā bija viņa, jaunība un pievilcība nedaudz nomierināja visdrūmāko priekšnojautu mākto Emanuēlu.

Ko vēlas šī noslēpumainā skaistule? Viņa, protams, grib saņemt no viņa izpirkuma naudu par kādu kompromitējošu vēstuli.

Fūlmena apsēdās un lepni palūkojās uz marķīzu.

—    Marķīz, — viņa tam teica, — atļaujiet man noklusēt, kāpēc un kā es esmu atbraukusi pie jums pusnaktī, kāpēc es iejaucos dažās jūsu personīgajās lietās.

—    Bet, kundze… — pārsteigtais marķīzs nomurmināja.

—   Kungs, — Fūlmena turpināja, — jūs vakar vakarā gājāt pa Sentandrē ielu…

—    Patiešām, bet kā jūs to zināt?

—    Kāds cilvēks jūs apvainoja.

—    Pilnīgi pareizi.

—   Jūs rīt ar viņu cīnīsieties.

—   Jums ir zināms arī tas? — pārsteigtais Emanuēls vaicāja.

—   Man ir zināms arī tas, ka jūs bijāt Masonsorbonnas ielā Nr. 4, pie Blidas.

Marķīzs juta, kā viņam uz pieres izspiedās auksti sviedri.

—    Blida grib jums pārdot vēstuli par piecsimt tūkstošiem franku.

—    Bet, kundze, — Emanuēls nomurmināja, — kas jūs īsti esat: draugs vai šīs sievietes līdzdalībniece?

—    Vai patiesi manī var nojaust draugu? — viņa vaicāja.

—   Nē.

Fūlmena turpināja:

—    Marķīz, šodien es vēl varu būt jums noderīga, bet rīt, iespējams, būs jau par vēlu.

—    Bet kas jūs esat?

—    Jūs izlasījāt manu vārdu vizītkartē; mani sauc Bevuāla kundze, vairāk es neko nevaru jums pateikt. Jūs redzat mani pirmo, bet, iespējams, arī pēdējo reizi. Es ierados pie jums

šodien kā teiksmaina dieviete, kuru sauc par Fortūnu, un garāmejot pieklauvēju pie jūsu durvīm. Neesiet kurls, tāpēc ka vēlāk jūs rūgti nožēlosiet, ja es būšu pagājusi garām.

Emanuēls lūkojās uz viņu ar arvien pieaugošu interesi un pats sev vaicāja, vai tikai viņam nav darīšana ar vājprātīgo. Bet Fūlmcnai bija tik mierīgs izskats, viņa runāja tik pārliecinoši, ka tamlīdzīgs pieņēmums šķita gluži neiespējams.

—     Kundze, — viņš tai teica, pēkšņi viņu pārtraucot, — Dieva dēļ, pacentieties man visu paskaidrot, tāpēc ka es neko nesaprotu.

—   Marķīz, — viņa atbildēja, — es jums atkārtoju, ka nevaru teikt ne kas es esmu, ne to, kas mani sūtījis un no kurienes man ir zināms par jūsu divkauju un sarunu ar Blidu. Esiet mierā ar to, ka es ierados jums piedāvāt negaidītu palīdzību.

—    Ko jūs gribat īsti teikt, kundze?

—    Tiek rīkota sazvērestība, lai laupītu jums dzīvību.

—    O, es to aizstāvēšu, esiet bez raizēm!

—    Arī lai laupītu jums mantu… Redziet, — Fūlmena turpināja, — no jums pieprasa šos piecsimt tūkstošus franku ne jau tāpēc, lai iegūtu šo summu.

—    Bet… kāpēc gan tad?

—    Ar aprēķinu, ka jūs nespējat savākt šo summu citādi, kā tikai pārdodot vai ieķīlājot kādu no jūsu īpašumiem, bet tam ir nepieciešams jūsu sievas paraksts.

—    Jums taisnība, — marķīzs piekrita, — es nevarētu izmaksāt šādu summu bez viņas piekrišanas.

—    Jūs kļūdāties.

—    Es… kļūdos?

—    Jā, tāpēc ka es atvedu jums šo summu.

—   Jūs?

Fūlmena apstiprinoši pamāja.

—    Bet es taču jūs nepazīstu! — pārsteigtais marķīzs iesaucās.

—    Jums nemaz nav jāzin, kas es esmu. Es atvedu jums naudu, kuru aizdodu bez jebkādām formalitātēm, izņemot jūsu parādzīmi. Jūs man maksāsiet piecus procentus gadā un visu

kapitāla summu atmaksāsiet daļās pa vienai desmitdaļai jebkuros jums izdevīgos termiņos.

To sakot, Fūlmena izvilka sarkana safjāna kabatas portfeli un izņēma no tā divus Londonas bankas nama „Rotšilds un Ko“ vekseļus par divsimt piecdesmit tūkstošiem katru, kurus vajadzēja apmaksāt triju dienu laikā pēc to uzrādīšanas Parīzes nodaļā.

Emanuēlam šķita, ka viņš sapņo.

—    Kundze, — viņš beidzot noteica, — lai ari cik drausmīgs nebūtu mans stāvoklis…

—    Tieši tā, drausmīgs, — Fūlmena viņu pārtrauca, — un es tūdaļ jums izstāstīšu tās vēstules saturu, par kuru jums tik daudz jāmaksā.

Marķīzs vispirms nobālēja, bet tad viņa seja iekvēlojās, un viņš teica:

—    Lai arī cik drausmīgs nebūtu mans stāvoklis, es nevaru pieņemt naudu no nepazīstama drauga…

—    Tas nebūt nav jūsu draugs, — Fūlmena iebilda.

—    Bēt kas gan cits tādā gadījumā?

—     Klausieties, marķīz, — Fūlmena turpināja, — ļaujiet man teikt jums tikai vienu vārdu, tādēļ, ka vairāk man nav tiesību jums paziņot: Sentandrē iela, Masonsorbonnas ielas mansards, jūsu savrupmāja, Vensenas mežs, kur jums rīt būs jācīnās, tas viss ir vienkārši šaha dēlītis, uz kura jūs, jūsu pretinieks un Blida neesat vairāk kā vienkārši bandinieki. Ir divas personas, kas savā starpā cīnās par jums.

Emanuēls nodrebēja un uzmeta Fūlmenai nemiera pilnu skatienu.

Fūlmena piebilda:

—     Viena no tām, — marķīz de Flār Salambēla kungs, ir izvēlējusies jūs kā savas atriebības objektu un vajās jūs bez kādas žēlastības. Otra, tā, no kuras esmu ieradusies es. Šī persona ir jūsu rīcībā, tāpēc ka pirmā ir nostājusies pret jums. Tā jūs aizstāv, tāpēc ka jūs grib pazudināt.

—    Bet kurš uzvarēs?

—    Tas ir vienam Dievam zināms!

Fūlmena bija nesatricināmi mierīga un svinīga. Emanuēls nodrebēja.

—     Paklausieties, — Fūlmena turpināja, — es jums došu pēdējo padomu: paņemiet šos piecsimt tūkstošus franku, izpērciet vēstuli, kuru ir nepieciešams iznicināt par katru cenu, cīnieties divkaujā ar cilvēku, kurš jūs apvainoja, bet tad iesēdiniet jūsu sievu un bērnus pasta karietē un pats brauciet tiem līdzi.

—    Ko jūs runājat, mans Dievs!

—    Brauciet uz Itāliju, dodieties uz Āziju, uz otru pasaules malu, ja vien tas ir nepieciešams, un pacentieties izvairīties no nepielūdzamā likteņa, kas jums seko.

—    Bet kas tas par likteni, — marķīzs aizsmakušā balsi iesaucās.

—     Zvērests, kuru esmu devusi, liedz man jums to teikt. Ardievu, marķīz.

Fūlmena nolika uz galda vekseļus un noteica:

—    Vai jūs izrakstīsiet man parādzīmi?

—     Bet, kundze… — viņš, vēl arvien šauboties, nomurmināja.

—    Jūsu sievas un bērnu vārdā lūdzu jūs pieņemt šo naudu, — viņa teica.

Marķīzs paņēma spalvu un izrakstīja parādzīmi par divu vekseļu saņemšanu. Tad viņš parakstījās un atdeva dokumentu Fūlmenai, kura paslēpa to savā kabatas portfeli, atvadījās un devās uz durvīm.

—   Kam man būs jāatmaksā šī summa? — marķīzs jautāja.

—     Pēc gada ar šo parādzīmi pie jums ieradīsies cilvēks, un jūs vienosieties ar viņu par nākošajiem maksājuma termiņiem.

Jau uz sliekšņa Fūlmena viņam jautāja:

—    Paklausieties, vēl tikai vienu vārdu.

—    Vaicājiet…

—    Vai jūs ļoti gribat cīnīties ar Frederiku Dīlongu?

—    Ar šo rupekli! Protams, ka ne.

—   Nu, tad brauciet prom jau šonakt, aizbrauciet tūdaļ pat.

Emanuēls noraidoši papurināja galvu.

—   Tas nav iespējams, — viņš teica.

—    Kāpēc?

—    Mani uzskatīs par g|ēvuli.

—    Tad ardievu, kungs, — Fūlmena teica, — un lai Dievs novērš jums draudošās briesmas.

Fūlmena izgāja, bet Emanuēls sev vaicāja, vai tikai viņš nesapņo. Taču vekseļi uz galda atgādināja viņam notikušo.

—    Tas viss ir ļoti dīvaini, neizskaidrojami, — viņš nočukstēja. — Kas ir šī persona, kura mani vajā? Vai patiesi man ir ienaidnieks?

Un šis jautājums, kuru viņš pats sev uzdeva, lika tam notrīsēt.

Pirmo reizi šis līdz šim laimīgais cilvēks izbijās, ieraudzījis tam draudošās briesmas, vērsās pie savas tik ilgi klusējušās sirdsapziņas un sāka gremdēties atmiņās, meklējot tajās jau pa pusei aizmirstos „Zobenu draugu brālības“ upuru vārdus.

Visi, kurus šī drausmīgā brālība bija izraudzījusies par saviem upuriem, jau ir kapos, bet mirušie, kā zināms, nespēj atriebties… Bet kurš gan tādā gadījumā viņu vajā?

*         * *

Marķīzs Emanuēls Šalambēls de Flārs-Mongorī pavadīja bezmiega nakti, un, kad vecais Zans iegāja viņa istabā, lai viņu uzmodinātu, tad ieraudzīja marķīzu, saņēmušu galvu rokās, ar nekustīgu un aizplīvurotu skatienu sēžam uz gultas.

—    Kungs, — Zans teica, — jūs pavēlējāt jūs pamodināt pusseptiņos.

—    Labi, liec iejūgt karieti un ieliec tajā zobenu pāri.

—    Ak Dievs! — Zans izbijies iesaucās. — Kungs cīnīsies?

—    Jā, — Emanuēls vēsi atbildēja, — un man nav sekundantu. Bet nama šveicars un stajļmeistars ir bijušie karavīri. Ej un liec tiem saģērbties. Viņi ir cienījami cilvēki un ar pilnām tiesībām var būt par maniem sekundantiem.

„Un turklāt viņi būs pilnīgi atbilstoši, — Emanuēls domās pie sevis piebilda, — tam nejēgam, kurš velk mani pie barjeras.“

Marķīzs, kā jau tas notiek ar cilvēkiem, kas liek savu dzīvību uz kārts, pielēca kājās, drudžainas enerģijas pārņemts.

XXVI

Pēc divām minūtēm Šalambēla de Flāra-Mongorī kungs bija jau saģērbies. Emanuēls bija pieradis agri iziet no mājas un piedalīties divkaujās, un šādos gadījumos mēdza saģērbties īpaši izsmalcināti.

Bet, kad visi šie tualetes smalkumi bija galā, zobeni ielikti karietē, šveicars un staļļmeistars uzposti ceļam, ar vārdu sakot, viss bija gatavs, marķīzs pēkšņi izjuta milzīgas skumjas. Viņš atcerējās par sievu un bērniem.

Vai tad viņš patiesi aizbrauks, iespējams, pat pēdējo reizi uz tiem nepalūkojies, nesniedzis tiem pēdējo skūpstu?

Agrāk drošsirdīgais un pārgalvīgais Emanuēls izbijās… viņš baidījās, ka varētu tikt nogalināts, atcerējās par tām trim dārgajām būtnēm, kas tam nesušas laimi šo septiņu gadu laikā.

„Nē, nē, — viņš pats sev teica, — es gribu redzēt savus bērnus.“

Mazās meitenes gulēja vienā gultā istabā, kas atradās līdzās viņu mātes guļamistabai.

Ieiet šajā istabā varēja tikai, šķērsojot marķīzes guļamistabu, vai arī no gaiteņa pa stikla durvīm.

Pa tām tad arī iegāja uz pirkstgaliem marķīzs, kura sirds vai lūza no ciešanām. Rokā viņš turēja sveci, jo bija vēl tumšs.

Viņš pārliecās pār gultu un gribēja viegli, tā lai neuzmodinātu, ar lūpām noskūpstīt savas aizmigušās meitas, taču sveces gaisma lika vienai no viņām, Bertai, atvērt acis.

Bērns ieraudzīja Emanuēlu, uzsmaidīja viņam un, pastiepis pretī rociņas, apvija viņa kaklu.

—    A, tas esi tu, tēt? — viņa teica.

—    Jā, — satrauktais marķīzs atbildēja un pielika pirkstu pie lūpām, — klusāk, nepamodini māti un māsu.

—    Tu vēl neesi gājis gulēt, tēt? — bērns vaicāja.

—    Nē, ar labunakti, meitiņ.

Emanuēls sajuta, ka viņa sirds gatava izlēkt no krūtīm. Viņš gribēja bēgt, taču kāds neredzams magnēts, šķiet, viņu turēja līdzās šim smaidošajam bērnam un otram, kas viņam smaidīja miegā.

Bet pēkšņi viņš izdzirda balsi no blakusistabas:

—     Ar ko tu tur runā, Berta? — marķīze, pēkšņi pamodusies, iejautājās.

—    Ar tēti! — bērns atbildēja.

—    Emanuēl! — de Flāra kundze pasauca.

Marķīzs sajuta, kā viņam saļodzījās kājas, bet, paklausot šīm dārgās balss skaņām, viņš iegāja sievas istabā.

Marķīze izbrīnījusies piecēlās pussēdus un palūkojās uz vīru.

Emanuēls centās spert drošus soļus, taču bija ļoti bāls, un viņam uz pieres izspiedās dažas aukstas sviedru lāses.

—    No kurienes jūs atgriezāties? — marķīze vaicāja, — un kāpēc jūs, mans dārgais draugs, vēl joprojām neguļat?

—    Es izdzirdu troksni bērnu istabā, — marķīzs teica, cenšoties izvairīties no tiešas atbildes, — un nokāpu lejā…

—    Cik ir pulkstenis?

—    Bet es neapšaubāmi būšu kļūdījies, — marķīzs piebilda.

—    Cik ir pulkstenis? — marķīze pārvaicāja, un viņas skatiens pievērsās kamīna pulkstenim, kas rādīja pusseptiņi.

Un viņa ievēroja, ka vīrs rītassvārku vietā ir uzvilcis elegantus līdz augšai pogājamus svārkus un tīru veļu.

—    Ak Dievs! — viņa teica. — Kā… vai jūs jau esat piecēlies?

—    Jā, — Emanuēls nomurmināja, — es aizeju.

—    Sešos no rīta?

Marķīzei radās aizdomas.

—    Ak, augstās Debesis! — viņa izsaucās.

Emanuēls ievēroja, kā viņa nobālēja un, viņu apskāvis, noteica:

—    Mans Dievs! Kas jums notika?

Viņš sajuta, kā viņa skumjas pieņēmās spēkā un cik strauji sāka pukstēt viņa sirds.

—     Emanuēl! Emanuēl! — viņa nočukstēja. — Kurp jūs dodaties?., uz kurieni tu ej?

„O! — marķīzs nodomāja, — kādas mokas!“ Un skaļi atbildēja:

—     Mīļā, es negribēju teikt jums patiesību, bet tagad būs labāk, ja jums atzīšos.

—    Ak! — de Flāra kundze iesaucās, — jūs cīnāties divkaujā.

Emanuēlam pietika spēka, lai saglabātu mieru un pasmaidītu.

—    Tikai ne es, — viņš atbildēja.

—    Ne jūs?

—    Nē.

—    Bet kurš tad?

—     Kāds no maniem draugiem ieradās pie manis vakar pulksten vienpadsmitos vakarā un palūdza mani būt par viņa sekundantu.

Marķīzam pietika drosmes, lai samelotu un pasmaidītu, un viņam pietika varonības vēl arī piebilst:

—     Piekrītiet, ka tas ir lielākais neprāts tādam nopietnam valstsvīram, kā man, būt par sekundantu zēnam, kurš turklāt cīnās pirmo reizi mūžā; tas ir students, mana drauga dēls.

—     Nabaga jauneklis! — marķīze nopūtās, noticējusi sava vīra teiktajam.

—    O! Es ceru atvest jums viņu sveiku un veselu uz brokastīm, — marķīzs atbildēja.

Un, apskāvis sievu, viņš piebilda:

—    Ardievu! Es gribētu ierasties laikā. Uz drīzu tikšanos… es atgriezīšos uz brokastīm.

Emanuēls atbrīvojās no sievas apskāvieniem, izgāja cauri bērnistabai, pēdējoreiz palūkojās uz bērniem un paātrināja soļus. Mazā Berta jau atkal bija aizmigusi.

Uz kāpnēm marķīzs sajuta spēka un vīrišķības zudumu. Viņš uz mirkli atbalstījās pret margām, jo kājas tam atteica klausīt, un viņš pielika drudzī drebošo roku pie sviedriem klātās pieres.

—    Mans Dievs! Mans Dievs! — viņš nočukstēja, — vai patiesi es viņas vairāk nekad neieraudzīšu!..

Šalambēls grīļojoties nokāpa lejā pa kāpnēm kā piedzēries, izgāja cauri pagalmam un attapās tikai tad, kad satikās ar veco Žanu, kas bija vēl bālāks un vairāk satraucies, nekā viņš pats. Vecais kalps atvēra karietes durtiņas.

—   Mans Dievs! Kāda nelaime! — viņš nočukstēja.

Marķīzs stingri uz viņu palūkojās.

—    2an, — viņš tam teica, — tu pateiksi marķīzei, ja viņa tev jautās, to pašu, ko es viņai teicu: cīnos nevis es, bet viens no maniem draugiem.

2ans paklanījās ar asarām acīs.

Marķīzs iesēdās karietē un padeva zīmi staļļmeistaram apsēsties viņam līdzās, bet šveicars tostarp apsēdās līdzās kučierim.

Kariete ripoja uz priekšu.

*         * *

Pusastoņos kariete sasniedza Karalisko posteni: bija jau diena, un pamazām nolaidās auksta, drēgna migla.

Emanuēls izbāza galvu no karietes un sāka lūkoties visapkārt. Dažus soļus no muitnīcas vientuļi stāvēja ekipāža. Tas bija noslēpumainais un sērīgais fiakrs, kuru noīrē, lai dotos uz divkauju, ar vienaldzīgu kučieri un diviem nelieliem un tūļīgiem kleperiem; tas brauc tikpat lēni kā sēru rati un var ietilpināt divus sekundantus, ārstu ar instrumentiem un pacientu, to nelaimīgo, kurš tā vietā, lai sēdētu mājās pie kamīna ar savu uzticīgo sievu un godīgu draugu, devies cīnīties kādas apšaubāmas reputācijas sievietes nesavaldīgās uzvedības dēļ.

„Lūk, mani pretinieki,“ — marķīzs, palūkojies uz karieti, nodomāja.

Kariete turpināja braukt uz priekšu.

No fiakra izbāzās kāda galva, kas bez šaubām pazina de Flāra karieti, un pirms tam nekustīgi stāvošais fiakrs arī devās ceļā un brauca pa Strasbūras lielceļu.

Pēc divdesmit minūtēm kariete un fiakrs apstājās vienā no Vensenas meža alejām.

No vienas ekipāžas izkāpa Emanuēls, bet no olras Frederiks Dīlongs ar saviem sekundantiem.

Vecais students pretēji ierastajam nebija piedzēries; viņš turējās pilnigi taisni, spēra stingrus soļus. Panēsātie kastaņkrāsas svārki bija rūpīgi aizpogāti lidz augšai, zem tiem bija pavilkts žilbinoši balts krekls.

Armāns un students, otrs Blidas bijušā pielūdzēja sekundants, bija ģērbušies klasiskajā sekundantu tērpā: melnās biksēs un līdz augšai aizpogātos svārkos.

Marķīza Šalambēla de Flāra-Mongorī sekundanti arī izskatījās visai pieklājīgi. Viņu sirmās, apcirptās ūsas un militārā stāja radīja vislabāko iespaidu.

Emanuēls sasveicinājās ar savu pretinieku un viņa sekundantiem, tad atgāja nedaudz sānis un ļāva tiem vienoties par noteikumiem.

Braucot marķīzs nebija izteicis ne vārda un izskatījās visai panīcis. Tūkstošiem drūmu priekšnojautu mocīja viņa sakaitēto prātu, liekot sirdij neprātīgi pukstēt. Bet, tiklīdz marķīzs izkāpa no karietes un viņam iesitās sejā aukstā migla un svaigais rīta vējiņš, viņš atguva savu mieru un aukstasinību.

Kamēr sekundanti mērīja zobenus, viņš palūkojās uz savu pretinieku un pats sev noteica:

„Būtu kauns, ja mani nogalinātu šis plebejs… Tas būtu līdzvērtīgs nāvei kādā sētmalē.“

—    Kungi, — Armāns teica, — esiet tik laipni un novelciet svārkus.

Marķīzs novilka svārkus un kaklasaiti, atpogāja kreklu un, uzlocījis piedurknes, paņēma zobenu no sekundanta rokām. Un šai brīdī viņam izlikās, ka viņš atkal redz savas sievas smaidošo cildeno seju un dzird svaigo un skanīgo mazās Bertas un viņas māsiņas balsi. Bet tas bija tikai viens acumirklis. Tiklīdz viņš sajuta savā rokā zobenu, asinis ielija viņa sirdī un acis iemirdzējās; un šis cilvēks, kurš jau septiņus gadus nebija pieskāries zobenam, ieņēma pozīciju, saglabājot draudīgajiem „zobena draugiem“ raksturīgo absolūto aukstasinību,

—     Hm! — jaunais students Gastons de Rubo nočukstēja Armānam pie auss, — man šķiet, ka Frederiku nogalinās.

—    Un man tāpat, — jaunais cilvēks atbildēja.

Frederiks Dīlongs paukošanas zāles apmeklēja daudz uzcītīgāk, nekā savas fakultātes lekcijas. Jā, marķīzs bija pārsteidzošs duelants, bet arī vecajam studentam bija liela pieredze divkaujās ar zobeniem, viņš bieži cīnījās un, izkāpis no karietes, viņš gāja uz divkaujas vietu pilnīgi pārliecināts par to, ka nogalinās savu pretinieku. Taču viņa pārliecība izgaisa, tiklīdz viņa acu skatiens sastapās ar marķīza skatienu.

Pirms cīņas abi pretinieki kādas trīs sekundes skatījās viens uz otru, un šīs trīs sekundes studentam izlikās kā vesela mūžība.

Marķīzs bija cilvēks, kuru izsauc uz divkauju, liek tam cīnīties, kuram ir sieva un bērni un kurš, kā jau izdaudzināts bagātnieks, uzskata savu dzīvi par brīnišķīgu un laimīgu.

Vecais students bija no tiem blandubērniem, kuram nav ne māju, ne ģimenes, ne tēvijas, ne aizraušanās, ne cerību, un kuram nākotne rādījās tikpat drūmās krāsās kā pagātne, bet pagātne — kā tagadne, kurš uzskatīja dzīvi par vienveidīgu un raizējās par to tikpat daudz, kā par tabakas dūmiem.

Protams, varētu iedomāties, ka viens no šiem abiem pretiniekiem, bagātais, laimīgais, kuram bija ģimene un sirdij dārgas būtnes, nodrebēs un neizturēs tā otra skatienu, kuram tamlīdzīga tikšanās acīmredzot bija īsts atradums.

Taču notika gluži pretējais: ģimenes tēvs pārvērtās par īstu lauvu, viņa negantais dzeļošais skatiens iedzina studentam pēkšņas šausmas. Zobeni krustojās, saskārās un minūtes laikā slīdēja viens gar otru, un ar šo minūti divkaujas liktenis bija izšķirts.

Sekundanti ievēroja, kā viens no duelantiem izdarīja dūrienu, un izdzirda kliedzienu; otram zobens izkrita no rokas, un viņš, saķēris ar roku sirdi un sagrīļojies, nokrita.

Pirmais bija marķīzs, otrs, asinīm noplūdušais — viņa pretinieks.

Emanuēls pieliecās pie sava pretinieka, cenšoties to piecelt, tai laikā, kad sekundanti skrēja tam klāt, un nočukstēja:

—    Kungs… piedodiet man!

—    Jā, — students vārgi atbildēja, — es jums piedodu… es esmu vainīgs… bet mani piespieda… tad lietus… migla… Man vienmēr teica, ka es nomiršu lietainā dienā.

Students, zaudējis daudz asiņu, paģība.

Doktors, kuru viņš bija atvedis sev līdzi un kurš gaidīja netālu no notikumu vietas, pieskrēja, iztaustīja ar zondi ievainojumu un paziņoja, ka tas nav nāvējošs.

Ievainoto ienesa fiakrā, bet marķīzs iesēdās savā karietē.

Pie Karaliskā posteņa Emanuēls pavēlēja saviem sekundantiem izkāpt un teica:

—     Noīrējiet karieti un brauciet uz mājām. Es atbraukšu turp pēc stundas.

Tad, vēršoties pie kučiera, viņš pavēlēja:

—    Masonsorbonnas iela 4.

*         * *

Marķīzs Emanuēls Šalambēls de Flārs-Mongorī pavēlēja savai karietei apstāties Mediķu Skolas ielā un kājām devās uz Blidas dzīvokli.

Neko nepajautājis vārtu sargam, viņš iegāja, piezvanīja un pat pieklauvēja. Istabas durvis palika aizvērtas.

Tad Šalambēls nokāpa lejā un iegāja vārtu sarga telpā.

—     Šīs dāmas nav mājās, — sekoja atbilde, — taču viņa atbrauc katru dienu desmitos no rīta.

—    Labi, es ienākšu vēlreiz, — marķīzs teica.

Tā kā bija vēl tikai deviņi, tad, Emanuēls, smēķējot cigāru un novērojot māju, sāka pastaigāties pa ielu.

Tieši desmitos viņš ieraudzīja no karietes izkāpjam sievieti. Marķīzs piegāja: tā bija Blida.

—    Mana dārgā, — viņš tai teica, — esmu pārliecināts, ka tu negaidīji manu vizīti.

—    Jā, katrā ziņā ne šodien.

—    Bet tu, cerams, mani pieņemsi.

—    Protams! Ienāciet.

Blida paņēma atslēgu un gāja pa priekšu. Emanuēls viņai sekoja, iegāja tā saucamajā salonā un aizvēra durvis.

Blida izskatījās noraizējusies.

-Nebaidies, — marķīzs smaidot teica. — es tevi nenogalināšu, un man nav ne mazākās vēlēšanās to darīt.

Tad Blida kļuva nekaunīga.

—    Vai jūs ieradāties, lai piedāvātu man darījumu? — viņa jautāja.

—    Nē.

—    Tad kāpēc gan esat ieradies?

—    Es atnesu jūsu nozīmēto summu par pulkveža vēstuli.

—    Piecsimt tūkstošus franku?

—    Pilnīgi pareizi.

Blida izbrīnījās.

—    Kā! viņa iesaucās. — Jūs tos sadabūjāt?

—    Saprotams.

—    Kopš vakar vakara.

—    Tieši tā.

—    Bet jums taču šorīt bija divkauja.

—    Kā? Vai jums arī tas ir zināms?

—    Es pavadīju vakaru ar studentiem, kuri man to pastāstīja. Un jūs neesat ievainots?

—    Nē, — marķīzs vēsi atbildēja, — bet es domāju, ka nogalināju savu pretinieku.

—    Viņš nomira, — Blida šausmās iesaucās.

—    Vēl ne, bet var nomirt jau šovakar.

To sakot, marķīzs atpogāja svārkus, izņēma kabatas portfeli un sadabūja no tā divus čekus, katru divsimt piecdesmit tūkstošu vērtībā.

—    Atdodiet man vēstuli, — viņš teica.

—     O, mans dārgais, — Blida atbildēja, — es redzu, ka esat pārlieku naivs.

—    Naivs? Kālab gan?

—   Jūs laikam domājat, ka es šajā pretīgajā mēbelētajā istabā glabāju vēstuli, kas ir piecsimt tūkstošu vērta.

—    Tad kur gan tādā gadījumā tā ir?

—    Tas ir noslēpums! Nosakiet laiku: pie jums ieradīsies un nodos jums vēstuli apmaiņā pret čekiem.

—    Labi, — Emanuēls teica, — es nozīmēju pusdienlaikā.

Pēc pusstundas viņš atgriezās savā mājā Pentevra ielā.

Marķīze stāvēja pie guļamistabas loga. Viņa iekliedzās no prieka, ieraudzījusi pagalmā iebraucošo karieti, un steidzās vīram pretim.

—    Ak, mans draugs, — viņa tam teica, — es visu nopratu un sapratu, kad jūs jau bijāt aizbraucis… kāds neprāts un cik tas nejauki no jūsu puses!

Viņa smējās un raudāja, to sakot, un spieda marķīzu savos apkampienos.

Tieši tobrīd pieskrēja mazās meitenes un apvija tēva kaklu ar savām mazajām rozā rociņām.

Emanuēls pamazām sāka nomierināties; viņam šķita, ka jauna dzīve paveras viņa priekšā, un veselu stundu, sēdot pie galda starp sievu un bērniem, marķīzs Šalambēls de Flārs-Mongorī uzskatīja sevi par laimīgāko cilvēku pasaulē.

Pusdienlaikā viņam paziņoja, ka kāds vēlas to satikt.

Emanuēls uzkāpa savā kabinetā un pieņēma ieradušos apmeklētāju. Tas bija gara auguma vecs vīrs, sirms, lai gan viņa acis dzirkstīja gluži kā jauneklim. Pēc šī apraksta lasītājam būtu jāatpazīst grāfu Arlevu.

—     Marķīz, — viņš teica, — man ir uzdots nodot jums šo vēstuli apmaiņā pret piecsimt tūkstošiem franku.

Un viņš pasniedza marķīzam aizzīmogotu aploksni. Tas to tūdaļ atplēsa un izņēma jau nodzeltējušu vēstuli, palūkojās uz parakstu, pazina to un ātri izlasīja visu vēstuli.

Saturs patiesi bija tas pats, par kuru runāja Blida; tā bija tā pati drausmīgā vēstule, kas draudēja sagraut marķīza ģimenes laimi.

Viņš savukārt pasniedza vecim abus vekseļus piecsimt tūkstošu franku vērtībā. Svešinieks tos paņēma, aplūkoja, apstiprinoši pamāja, paklanījās un izgāja.

Palicis viens, marķīzs aizdedzināja sveci, pielika vēstuli pie uguns un sadedzināja to.

„Jā, — viņš pats sev teica, — pasaulē noteikti ir cilvēki, kas dzimuši zem laimīgas zvaigznes. Mans ģimenes miers, kas kādu laiku tika nopietni apdraudēts, atkal ir nodrošināts. Mani varēja šorīt nogalināt, bet es atgriezos sveiks un vesels. Es patiesi esmu laimīgs cilvēks un metu liktenim izaicinājumu sejā.“

Bet tiklīdz viņš izrunāja šos vārdus, kad liktenis acīmredzot nolēma pieņemt viņa izaicinājumu.

Durvis atvērās un ienāca vecais Žans, nesot uz paplātes vizītkarti.

Marķīzs nodrebēja, izlasot uz tās rakstīto vārdu, kas šķita tam kā pats Debesu brīdinājums.

„Barons de Mordjē“

—   Ak, — viņš satraukti nočukstēja, — šis cilvēks, kas nes nelaimi! Ko gan vēl viņš grib man paredzēt?

XXVII

—    Kungs, — vecais Žans teica, — kungs gaida…

—    Gaida? — marķīzs, pielecot no galda, vaicāja, — gaida, tu saki?

—    Jā, kungs.

—    Viņš… iedrošinājās…

—    Tas ir kungs ar ordeni, pieklājīgi ģērbies, kālab lai es būtu viņam atteicis? Viņš ir blakusistabā.

—    Ielaid viņu, — marķīzs skumji noteica.

Žans atvēra durvis, un marķīzs Šalambēls de Flārs-Mongorī ieraudzīja ienākošo baronu de Mordjē.

Barons nebija tik slikti ģērbies, kā no rīta: viņa svārki bija pieklājīgi un zaļā ar sarkanu lentīte rotāja viņa pogcaurumu.

Viņš iegāja dabiski, kā īstens džentlmenis, un nevērīgi pasniedza marķīzam roku.

—    Labdien, Emanuēls viņu vēsi sagaidīja, ncpaspic/ot viņam roku, — sēdieties.

—   Kā! — barons vaicāja. — Jūs negribat paspiest man roku, marķīz?

—   Atvainojiet mani, bet…

De Mordjē ieņēma augstprātigu pozu.

—   Lūk, kā! — viņš iesaucās. — Jūs ņirgājaties par mani, Šalambēla kungs?

—   Cienījamais kungs!

—   Jūs atsakāties paspiest man roku, bet mēs, man šķiet, esam vienas dzimtas piederīgie.

Un barons, uzsvēris pēdējo vārdu, apklusa, bet tad, augstprātīgi nogaidījis, piebilda:

—   Mēs ar jums esam līdzīgi, es domāju…

—   Es, cienījamais, nebūt to nenoliedzu…

—   Mums ir vienāda izcelšanās.

—   Saprotams, — Emanuēls nomurmināja.

—   Un kad cilvēki…

—   Cienījamais kungs, — de Flārs viņu pārtrauca, — atļaujiet man pateikt jums vienu vārdu.

—   Runājiet…

—    Ja arī es atteicos paspiest jūsu roku, tad ne jau aiz nicinājuma pret jums. Diemžēl es nebūt neesmu par jums labāks! Bet tāpēc…

—   Kāpēc? — barons vaicāja.

—   Aiz māņticības, — Emanuēls, galvu nokāris, atbildēja.

—   Jūs pārāk aizraujaties savos melos…

—   Nē, — marķīzs atbildēja, — es ticu jūsu liktenīgajai ietekmei. Atvainojiet mani par to.

—   Citiem vārdiem sakot, es nesu jums nelaimi?

—   Man šķiet, ka tas tā ir.

—   Ko jūs ar to gribat teikt?

—    Uzklausiet mani, kamēr es satiku jūs________

—   Pie vēstniecības durvīm…

—    Es izvairījos no briesmām un rīkojos nepareizi, lieloties jums ar savu laimi.

—   Tiesa. Nu un tad?

—     Un lūk, pēc tam, kad es no jums atvadījos, ar mani atgadījās nelaime.

Barons nodrebēja.

—    Ko jūs sakāt? — viņš steidzīgi pavaicāja.

—    Taisnību!

—    Un kas tad ar jums notika?

—    Vispirms es saņēmu vēstuli, tā bija no Blidas. Viņai bija man adresēta pulkveža Leona vēstule.

—    A! Nu es sapratu. Viņa grib jūs šantažēt.

—    Tieši tā.

—    Bet, grāf, jūs taču esat bagāts! — barons iesaucās.

—    Pagaidiet, tas vēl nav viss, — marķīzs iesaucās.

—    Kas tad vēl?

—    Man gadījās divkauja… un kāda vēl divkauja!

—    Jūs cīnīsieties divkaujā?

—    Nē, es jau cīnījos šorīt.

—     Nu lūk, redzat, — barons smaidīdams teica, — jūs tik lieliski izskatāties, ka es absolūti neticu, ka nesu jums nelaimi; ja jau satikšanās ar mani jums patiesi nestu nelaimi, kā jūs to apgalvojat, tad jūs taču nogalinātu.

—     Jūs kļūdāties, es kopš vakardienas esmu pārdzīvojis tūkstošiem mocību un esmu pārliecināts, ka šī divkauja izraisīs lielu troksni un sagādās man vēl daudz nepatikšanu.

Barons skumji pasmaidīja.

—    Ak! — viņš nopūtās, — arī jūs beidzot esat nostājies uz sirdsapziņas pārmetumu un priekšnojautu ceļa?

—     Iespējams…, — Emanuēls, neapjaustu baiļu pārņemts, nočukstēja.

—     Un jums ir taisnība, mans dārgais, — barons lēni noteica, — es ilgu laiku biju skeptiķis, bet tagad es ticu.

—    Un kam tad… jūs ticat?

—    Dievam! — barons atbildēja.

Emanuēls nodrebēja; barons pieskārās ar roku pie pieres un turpināja:

—    Bet es nebūt negribētu būt par ļaunu vēstošu nelaimes putnu, tā kā atnācu lūgt jums izdarīt man kādu pakalpojumu.

—    Sakiet, kādu, — Emanuēls teica, — es izdarīšu jūsu labā visu, kas būs manos spēkos, bet es vēl varu daudz. Tikai es to darīšu tikai ar vienu noteikumu.

—    Kādu?

—    Mēs vairāk nekad nesatiksimies.

—    Jūs esat prātu zaudējis, — barons nomurmināja, — nevis es nesu jums nelaimi, bet pats liktenis stāv jums pāri. Un…

Barons iesmējās.

—    Izbeidziet! — Emanuēls uzstāja.

—    Un jūsu noziegumi, marķīz.

Mordjē noteica šos vārdus ar tādu pārliecību, ka marķīzs sajuta, kā viņam mati saceļas stāvus. Taču viņam pietika vīrišķības, lai savaldītos un mierīgi baronam pavaicātu:

—    Ko jūs gribējāt man lūgt?

—    Vai jums ir labas attiecības ar ministru?

—    Jā.

—    Nododiet viņam manu lūgumu un pacentieties, lai tas tiktu apmierināts.

—    Tas tiks nokārtots jau rīt pat, — Emanuēls atbildēja, — bet tagad ejiet prom, baron, ejiet, es jūs lūdzu; kad es dzirdu jūsu balsi, izjūtu drausmīgu satraukumu.

Barons piecēlās un devās uz durvīm. Taču uz sliekšņa pagriezās.

—   Nabaga marķīzs, — viņš teica, — pienāks arī jūsu kārta, ticiet… „zobena varoņi“ reiz tiks ar to arī uzveikti…

Viņš paklanījās un izgāja.

—    Ak! — Emanuēls, saķēris galvu rokās, nočukstēja, — šim cilvēkam ievajadzējās vēlreiz atgādināt man savu drūmo paredzējumu… man izdevās novērst nelaimi tikai uz mirkli!

Emanuēls vēl dažas minūtes sēdēja drūms un domīgs, baidoties no likteņa, visdrausmīgākā no visām briesmām. Un viņš atcerējās par svešinieci, Fūlmenu, šo dīvaino un noslēpumaino sievieti, kura ieradās pie viņa pagājušonakt, atnesa tam piecsimt tūkstošus franku un aizgāja, brīdinājusi viņu par to, ka slepenie ienaidnieki nolēmuši to bojāejai, un deva padomu bēgt prom ar sievu un bērniem.

Bet vai gan cilvēks ar Emanuēlu sabiedrisko stāvokli varēja to visu izpildīt? Kā gan deputāts, miljonārs, ar vienu vārdu sakot, marķīzs de Flārs-Mongorī varēja bēgt kā kaut kāds bankrotējis rūpnieks, neatstājot pēc sevis nekādas pēdas?

Emanuēls par to aizdomājās un bija pārliecināts, ka tas nav iespējams.

Pēc barona de Mordjē aiziešanas viņa satraukums atkal pieauga. Viņš bija pilnīgi pārliecināts, ka barons nes tam nelaimi, un doma, ka šis cilvēks pārkāpis viņa mājas slieksni, viņu patiesi šausmināja.

Veselu stundu pēc Mordjē aiziešanas viņš izjuta gara vājumu un spēka izsīkumu, līdz pēkšņi viņam pasniedza vēstuli, kas viņu burtiski satrieca.

Vēstule nebija sūtīta ar pastu.

Emanuēls sāka aplūkot nepazīstamo rokrakstu, kurā bija rakstīta adrese. Tad viņš atplēsa aploksni un veltīgi meklēja parakstu.

Vēstule bija anonīma un saturēja tikai vienu vārdu: „Bēdziet!“

—     Ak! — marķīzs, steidzīgi saburzījis vēstuli un pielēcis kājās, iesaucās, — kurš gan sūta man šos brīdinājumus, un vai tikai šeit neslēpjas manu pretinieki ierīkotie slazdi?

Viņš piecēlās un stipri satraucies sāka staigāt pa savu darba kabinetu.

Marķīzs iemeta anonīmo vēstuli kamīnā, taču vieglais papīrītis neaizdedzies aizlidoja malā, kamīna stūrī, un nokrita pelnos.

Marķīzs pacēla zīmīti un sāka ielūkoties vienīgajā tur rakstītajā vārdā, meklējot tajā to, ko mēdz dēvēt par rokraksta garu.

Burti bija nelīdzeni un, šķiet, rakstīti spēcīgu baiļu iespaidā.

—    Bēgt? — marķīzs nomurmināja. — Bet uz kurieni? Kad un kā? Kā izskaidrot sievai šo steidzīgo aizbraukšanu?

Un marķīzs, kuram uz pieres izspiedās auksti sviedri, iesaucās:

—    Man šķiet, ka es pamazām zaudēju prātu!

Viņš izgāja no kabineta un nokāpa lejā pie sievas.

De Flāra kundze sēdēja buduārā un lasīja reliģiska satura grāmatu. Abas mazās meitenes spēlējās pie kamīna.

Marķīzs iegāja.

De Flāra kundze pacēla galvu un bija satriekta par sava vīra bālo un noraizējušos seju; viņa steidzīgi jautāja.

—    Mans Dievs! Mans draugs, kas jums kait?

Emanuēls apsēdās viņai līdzās un paņēma viņas roku.

—    Es gribu ar jums aprunāties.

—   Runājiet, — viņa atbildēja un ar maigumu un neskaidru nemieru palūkojās uz vīru.

—     Vai atceraties, mans draugs, mūsu vakardienas sarunu? — Emanuēls jautāja.

—    Ar Oktāvu de R.?

—    Jā.

—    Atceros, — marķīze atbildēja, — bet kālab šāds jautājums?

—    Tūlīt redzēsiet. Oktāvs mums teica, — marķīzs turpināja tik daudznozīmīgā tonī kā cilvēks, kurš pieņēmis pēkšņu lēmumu, — ka pasaulē ir cilvēki, kas nes nelaimi, vai ne?

—    Pareizi, bet ne jūs, ne es, cerams, neticam šādām blēņām.

—    Es ticu.

—    Jūs… tam ticat?

—    Ticu, ka līdz zināmam laikam laimīga cilvēka ceļā pagadās reizēm cilvēks, kas nes nelaimi, un izmainās viss viņa liktenis.

—    Bet kāpēc jūs man to visu sakāt, ak Dievs!

—    Redzat, — marķīzs turpināja, — man ir bail!

—    Bail! Jums?

—     Vakar kāds cilvēks satikās ar mani tad, kad es izgāju no vēstniecības, un šis cilvēks man ar pretīgu smaidu noteica: „Jūs esat ļoti laimīgs, marķīz, taču jūsu laimei pienācis gals“, un mani pārņēma bailes; patiesi, vakar vakarā man atgadījās vismuļķīgākais un neapdomīgākais strīds, bet šorīt es cīnījos divkaujā.

Marķīze, to atceroties, nodrebēja.

Dc Flārs pēc brītiņa turpināja:

—    Taču mana laimīgā zvaigzne no manis nenovērsās. Šī zvaigzne, kā jūs to lieliski zināt, esat jūs, mans draugs, jūsu smaids, jūsu maigais skatiens, jūsu mīlestība.

—    Dārgais Emanuēl!

—    Bet, — marķīzs drūmi turpināja, — es atkal redzēju šo cilvēku, šo nelaimes putnu, kā Oktāvs izsakās.

—    Jūs… viņu… atkal redzējāt?

—    Jā.

—    Kad?

—    Pirms stundas.

—    Tātad jūs bijāt izbraucis?

—    Nē, viņš bija šeit.

—    Šeit, — marķīze iesaucās. — Un viņš uzdrošinājās?

—     Un kopš tā laika, — Emanuēls teica, — man šķiet, ka māja, kurā mēs dzīvojam, grasās sagrūt un mūs aprakt zem savām drupām, un es nolēmu bēgt. Redzat, mans draugs, — Emanuēls drudžaini turpināja, — manas bailes nav izskaidrojamas, bet’ es baidos par jums, par sevi un par mūsu bērniem.

—    Bet jūs esat prātu zaudējis, mans draugs!

—    Iespējams… Bet es baidos…

—     Kas gan ir šis cilvēks, satikšanās ar kuru jūs tik ļoti satrauc? — marķīze apjukusi vaicāja.

Emanuēls nodrebēja, izdzirdis šo jautājumu.

—     Šis cilvēks, — viņš atbildēja, — Lr nelietis, klaidonis, kurš valkā vārdu, kuru tas nav tiesīgs valkāt. Šo cilvēku jūs pazīstat, jūs, kas nēsājat tādu pašu vārdu kā viņš…

—     Barons! — de Flāra kundze šausmās un riebumā iesaucās.

—   Jā, — marķīzs atbildēja, — barons de Mordjē, kurš vakar un šodien uzlūkoja mani ar savām izdzisušajām acīm un kurš man šorīt pareģoja, ka liktenis pavērsīsies pret mums.

Marķīze nobālēja kā nāve, un viņas ķermenim pārskrēja neapvaldītas trīsas.

XXVIII

Dzīvesbiedru slarpā iestājās ilgs klusums, smags, nomācošs klusums.

Pēkšņi izteiktais de Mordjē vārds pamodināja marķīzē smagas atmiņas, kuras nespēja pilnīgi kliedēt pat septiņi nepārtrauktas laimes gadi.

Viņa atcerējās savu nelaiķa veco, slimību sagrauzto vīru, kas viņai drīzāk gan bija kā tēvs, kura ciešanas viņa visādi centās mazināt un kurš gūlās kapā, skumstot par to, ka nespēj nodot savas dzimtas vārdu savam īstajam dēlam, tāpēc ka pēc likuma to valkāja cilvēks, kura dzīslās netecēja neviena viņa asins lāse. Un tā kā nelaiķis barons de Mordjē neieredzēja šo mantinieku, tad baronese de Mordjē, bet pašlaik marķīze de Flāra, izjuta pret viņu gluži tādas pašas jūtas.

Kas attiecas uz Emanuēlu, tad viņu, šķiet, vajāja kāda tikai viņam zināma priekšnojauta.

—     Bet, — beidzot baronese iesaucās, — kāpēc viņš bija šeit ieradies?

Emanuēls izklaidīgi pacēla galvu.

—    Kas? Barons? — viņš jautāja.

—   Jā. Kāpēc viņš pie mums ieradās?

Marķīzs atkal nodrebēja, izdzirdis šo jautājumu, uz kādu brīdi apmulsa un beidzot atbildēja:

—     Mana dārgā, kad man bija tā laime jūs apprecēt, es nepazinu baronu de Mordjē.

Marķīzs Emanuēls Šalambēls de Flārs-Mongorī sameloja, bet vai gan viņš varēja pateikt taisnību, kas nozīmēja, ka barons un viņš pats, Emanuēls, bijuši vienas un tās pašas slepkavu bandas locekļi un viņu darbības rezultātā gājuši bojā de Vems, de Flārs-Rivinji un vēl daudzi citi?

Viņš turpināja:

—    Es nepazinu de Mordjē. Viņš ieradās pie manis dažas dienas pēc mūsu kāzām. Viņš man izstāstīja savas dzīves stāstu,

šo skumju pilno biogrāfiju, kuru jūs jau zināt, un, es atceros, viņš vērsās pie manis ar sekojošu lūgumu, kas nostādīja mani sarežģītā situācijā. „Runā, ka es neesmu de Mordjē dēls? Pieņemsim! Bet es taču valkāju viņa vārdu! Bet jūs rīkojaties kā laupītājs, jo apprecējāt mana tēva atraitni, kurai viņš atstāja visu savu mantojumu. Vai jūs nevēlētos atdot kaut ko no tā, kas man pienākas?“

—    Kā! — marķīze iesaucās. — Viņš uzdrīkstējās…

—     Es iedevu viņam piecsimt tūkstošus franku, — Emanuēls turpināja, — es biju bagāts, jūs tāpat. Es negribēju, lai cilvēks, kurš valkā vārdu, kuru jūs reiz valkājāt, turpinātu ciest nabadzību, bet es negribēju jums to visu teikt.

—     Jums ir cēla sirds, — marķīze nočukstēja, — bet reiz jūs jau iedevāt šim cilvēkam naudu, kas gan viņam vēl vajadzīgs?

—    Viņš prasīja man protekciju pie ministra un atnesa man savu lūgumu un dienesta aprakstu, lūdzot, lai es nododu to visu viņa augstdzimtībai.

—     Urt jūs esat pārliecināts, ka šis cilvēks atnesīs mums nelaimi? — marķīze drebošā balsī vaicāja.

—    Jā, — Emanuēls tikko dzirdami noteica.

—    Un jūs uzstājat, ka jābrauc?

—    Jā, es jūs lūdzu, brauksim prom…

—     Labi, — marķīze, kurai ātri bija pielipušas vīra bailes, noteica, — bet vai jūs esat pārliecināts, ka negaiss, no kura jūs tik ļoti baidāties, negāzīsies pār mūsu galvām tai brīdī, kad mēs atstāsim Parīzi?

—    Es ceru, ka ne…

—    Bet… uz kurieni jūs domājat doties?

—   Uz Vāciju, uz Itāliju vai uz Austrumiem, kaut kur tālāk.

—     Bet, mans draugs, — marķīze, daļēji atguvusi drosmi, jautāja, — tā taču ir trimda.

—    Jā, es bēgu no nelaimes.

—   Bet jūs aizmirstat jūsu politiskā darbinieka stāvokli, jūsu godkārīgos sapņus, jūsu nākotni…

Emanuēls nopūtās un klusēja.

—     ()! Man nepieciešams tikai viens, — de Flāra kundze, apskāvusi savu vīru, turpināja, — nekad no jums nešķirties, es nevēlos neko citu, pat ja mums nāktos dzīvot nabadzībā un slēpties kādā drausmīgā tuksnesī… Bet tev, mans dārgais Emanuēl, tev, jaunam cilvēkam ar spožu nākotni, tev, kura vārds jau kļuvis populārs un kura plecus drīz jau rotās pēra mantija, to visu pamest kādas, iespējams, pat tukšas priekšnojautas vai viltus baiļu dēļ?..

Un, satvērusi Emanuēla rokas, viņa turpināja:

—     Bet mēs abi rīkojamies neprātīgi, mans draugs, kāda muļķīga ķilda un pareģojums par to, ka jums draud briesmas, iedzinis mūs abus šausmās.

Viņa valdzinoši pasmaidīja un turpināja:

—     Bet kas gan ir laime? Vai tikai mums abiem tā neslēpjas šajās baltmatainajās galviņās?

Un viņa norādīja uz meitenēm, kas spēlējās viņai līdzās uz paklāja.

—    Vai nav tiesa, — viņa turpināja, — tu rodi laimi manā mīlestībā, bet es tavā?

—    Jā, protams, — Emanuēls nočukstēja.

—     Un tā, kas gan ar mums var notikt? Mūsu bērni ir veseli, mēs esam jauni un mīlam viens otru, vai tad ar to nepietiek?

Un, to sakot, marķīze smaidīja.

Izdzirdis mīļoto balsi, Emanuēls sajuta, ka vīrišķība atkal atgriežas, bailes izzūd, un viņš pats sev jautāja: vai tikai noslēpumainā nīstamā sieviete, kas viņu brīdināja, nevēlējās viņu padarīt par mistifikācijas upuri?

Pēkšņi atskanēja zvans, kas brīdināja nama vārtu sargu par apmeklētāja ierašanos un pārtrauca abu dzīvesbiedru sarunu.

Emanuēls piegāja pie loga, palūkojās pagalmā un ieraudzīja no karietes izkāpjam jaunu cilvēku.

—    Skaties, — viņš teica, — tas ir Oktāvs de R.

—    Ak, — marķīze neapmierināti noteica, — tas bija viņš, kas ar saviem vakardienas muļķīgajiem stāstiņiem izraisīja tevī šīs izbailes.

Sulainis paziņoja par de R. kunga ierašanos. Jaunais cilvēks iegāja, paklanījās de Flāra kundzei un padeva marķīzam roku.

—    Dārgais draugs, — viņš tam teica, — es atbraucu tevi apsveikt.

Jaunais cilvēks pasmaidīja.

—   Ar ko tu mani apsveic? — Emanuēls pārsteigts vaicāja.

—    Kā! Tu vēl neko nezini?

—    Absolūti neko.

—    Bet, mans draugs, — de R. teica, — par tavu iecelšanu tika vakar izlemts karaļa kabinetā.

Marķīza rokas kustība izteica pārsteigumu un prieku.

—    Šobrīd, — Oktāvs de R. turpināja, — tu jau esi Francijas pērs. Rīt par to tiks paziņots avīzē „Monitor“. Bet, — de R. piebilda, — kā gan tas varēja nolikt, ka tev vēl līdz pat šim brīdim nekas nav zināms?

—    Bet vai tu esi pilnīgi pārliecināts par to, ko saki? — Emanuēls vaicāja.

—    Absolūti. Vakar es pie tevis ēdu pusdienas.

—   Tiesa.

—    Un pavadīju vakaru ar marķīzi.

—    Līdz pusnaktij, — de Flāra kundze apstiprināja.

—     Un, kad es no jums šķiros, kundze, — de R. turpināja, — es aizbraucu pie kara ministra. Bija tieši viņa tuvāko draugu pieņemšanas diena. Tur es satiku hercogu de C., baronu de R., ģenerāli D., viņi visi trīs grasījās aizbraukt no viņa augstības pēc tam, kad tika izlemts par marķīza nozīmēšanu.

Marķīze ar smaidu palūkojās uz vīru.

—     Lūk, — viņa teica, — kā jūs vajā nelaimes, mans nabaga Emanuēl, jūs esat Francijas pērs trīsdesmit septiņu gadu vecumā.

Bet Emanuēls pacēla drebošo roku pie pieres un klusēja. Izsmējīga balss čukstēja tam pie auss barona drausmīgos vārdus: „Kas ar zobenu nogalinājis, no zobena arī mirs.“

—    Iedomājieties tikai, — marķīze smejoties uzrunāja Oktāvu de R., — jūs vakar stipri nobiedējāt Emanuēlu.

—    Es?

—    Jā, ar jūsu stāstu par cilvēkiem, kas nes nelaimi.

—    O, viņi eksistē! — de R. iekliedzās, — bet acīmredzot marķīzs nepazīst nevienu no šādiem cilvēkiem.

—   Tu kļūdies, Oktāv.

—    Patiesi! Vai tu pazīsti tādu cilvēku?

—   Es satiku to vakar, un viņš mani brīdināja, ka man atgadīsies nelaime.

—    Ak, velns parāvis! Piesargies…

—    Un nelaime gandrīz jau atgadījās.

—    Acīmredzot tieši tāpēc bija tik grūti panākt tavu nozīmēšanu, viņa augstībai ļoti lūdzās par hercogu H.

Emanuēls paraustīja plecus.

—    Ne jau tur tā lieta! — viņš iesaucās.

—    Bet kas tad vēl?

—    Es vakar uzsāku muļķīgu strīdu ar studentu, es, nopietns cilvēks, bet šorīt cīnījos divkaujā.

—    Kas tās par muļķībām?

—   Tā ir pilnīga taisnība, — marķīze apliecināja, — un nu, redzat, de R. kungs, cik ļoti viņu ir ietekmējuši jūsu pārsteidzīgi izteiktie vārdi.

—    Pārsteidzīgie vārdi, kundze?! — jaunais cilvēks apvainojies iesaucās.

—   Bet kā gan citādi es varētu vēl nosaukt tamlīdzīgus stāstiņus.

—    Tātad jūs neticat cilvēkiem, kas atnes nelaimi?

—    Nē, — marķīze atbildēja.

Marķīze vēl nepaspēja atbildēt, kad buduārā ienāca jauna persona. Tas bija apmēram piecdesmit gadus vecs cilvēks, gara auguma, kalsns, ar baltu kaklsaiti un tērpies melnās drēbēs, ar skarbu sejas izteiksmi; ienākušais bija kasācijas un apelācijas tiesas vecākais priekšsēdētājs de L.

Priekšsēdētājs mīlēja Emanuēla kā miesīgo dēlu un bija viņa aizbildnis valsts darbā, un jaunais marķīzs vienmēr saņēma no viņa vērtīgus padomus. Bet šorīt vecais virs iegāja sabozies un dusmīgs. Viņš vēsi paklanījās marķīzei un, pat nepalūkojies uz Emanuēlu, noteica:

—    Marķīze, jūsu vīrs, kuru uzskata par nopietnu darboni, nav nekas vairāk kā prasts vējagrābslis. Šorīt viņu vajadzēja nozīmēt par Francijas pēru, bet viņš pats ir vainīgs, ka šī nozīmēšana nenotika.

Oktāvs de R. un marķīzs izbrīnījušies saskatījās.

—    Marķīzs dc Flārs, — vecis turpināja, — deputāts, talantīgs advokāts, cilvēks, kuram pieder milzīgs īpašums, šorīt kā skolnieks cīnījās divkaujā ar kādu kafejnīcu un dzertuvju pastāvīgo apmeklētāju un gandrīz to nogalināja.

Emanuēls nodrebēja.

—     Viņa pretinieks bija students, priekšsēdētājs turpināja, — pulksten desmitos no rīta jau viss Ekola kvartāls zināja par šo divkauju. Pēc stundas par to uzzināja karalis, un tā kā studenta dzīvībai draud briesmas, tad jūs labi saprotat, ka šo gadījumu nekavējoties arī izmantos.

—    O, cilvēks, kas nes nelaimi! — Emanuēls, galvu saķēris, nomurmināja.

Un laikā, kad vecais vīrs, ļāvis vaļu savām dusmām, padevās de Flāra kundzei un apsēdās uz dīvāna buduāra stūrī, Oktāva de R. kungs vaicāja Emanuēlam:

—     Bet kas tad īsti ir šis cilvēks, kuru jūs vakar negaidīti satikāt?

—    Tas bija barons de Mordiē.

—    Viņš!

De R. noteica to ar kaut kādu šausmu pieskaņu balsī.

—    Bet vai tad tu viņu pazīsti?

—    Velns parāvis! Es būšu rīt no rīta viņa bērēs.

—   Tu esi prātu zaudējis, — Emanuēls iesaucās, — barons ir dzīvs!

—    Atvaino! Barons nomira vakarvakarā, un viņš tika nonāvēts ar zobenu.

De Flārs iesaucās un bezsamaņā nokrita uz grīdas.

*         * *

Kad Emanuēls atguva samaņu, viņam sākas spēcīgs drudzis ar murgiem, un viņš pats sev jautāja, vai tikai viņš nezaudē prātu.

Oktāvs de R., vecais tiesnesis un marķīze rūpējās par viņu. Taču Emanuēls izbīlī nenovērsa acis no de R.

—   Kā! — viņš beidzot iekliedzās, kad domas uz mirkli bija noskaidrojušās, — tu man teici, ka barons nomira vakar vakarā, bet es viņu šorīt redzēju.

—    Tas nav iespējams! — de R. protestēja.

Viņš izņēma no kabatas vēstuli ar sēru rāmi un pasniedza to marķīzam.

Tas izlasīja:

„Jūs lūdz pagodināt ar savu klātbūtni nelaiķa barona de Mordjē bēru gājienu un viņa pēcnāves aizlūgumu. Baronu nogalināja divkaujā itāļu oficieris pulksten četros pēcpusdienā Medonas mežā.“

Emanuēls tikai ar pūlēm spēja noturēties kājās.

—     Bet es tev vēlreiz atkārtoju, — viņš nomurmināja, — ka barons bija pie manis pirms stundas, kā arī to, ka vakar es satiku viņu pēcpusdienā pie vēstniecības durvīm.

—    Vakar, — Oktāvs de R. teica, — tu vēl varēji redzēt baronu dzīvu, bet ja tu redzēji viņu šodien, tad esi droši pārliecināts, ka pie tevis bija ieradusies tikai viņa ēna.

Emanuēls sajuta, kā viņa mati saslējās stāvus un uz pieres izspiedās auksti sviedri.

—    Nu, tad es gribu pārliecināties par taviem vārdiem, es gribu redzēt viņu mirušu! — viņš iesaucās.

XXIX

—    Es gribu viņu redzēt, — marķīzs neprātā atkārtoja, — es gribu redzēt nelaiķa baronu un pārliecināties, ka nezaudēju prātu.

Viņš piecēlās; viņa klejojošais skatiens un satrauktais izskats liecināja par spēcīgu uzbudinājumu un bailēm.

Marķīze, pārsteigta un izbijusies, neuzdrošinājās neko pateikt, lai viņu aizkavētu.

Vecais tiesas priekšsēdētājs, krietns cilvēks būdams un absolūti nesaprazdams, ko nozīmē šīs sarunas par cilvēkiem, kas nes nelaimi, pats sev vaicāja, vai tikai viņš nav nokļuvis Sarantonā garā vājo sabiedrībā. Bet Emanuēls, aizmirsis par savu sievu un veco priekšsēdētāju, satvēra Oktāvu aiz rokas un viņam teica:

—    Tā kā tu saņēmi ielūgumu uz bērēm, tev jāzina, kur dzīvoja barons.

—    Jā, vēstulē tas ir norādīts.

Oktāvs pacēla no grīdas bēru paziņojumu, kuru marķīzs bija nometis zemē, un izlasīja:

„Mirušā ķermeni iznesīs no nelaiķa dzīvokļa Prinča ielā 17.“

Emanuēls piezvanīja; ienāca Žans.

—    Zan, — marķīzs vaicāja, it kā vēloties, lai vecais kalps apliecinātu sievai un pārējiem viņa teiktos vārdus, — vai pie manis neieradās apmēram četrdesmit gadus vecs vīrietis, ar ordeni, gaiši zilos svārkos un neiedeva tev priekš manis savu vizītkarti?

—    Jā, — Žans atbildēja, — bija atnācis barons de Mord-

jē-

—    Ak! Tas jau ir par daudz! — Oktāvs de R. iesaucās.

—     Karieti! — marķīzs uzsauca, — man viņš ir jāredz., ir jāredz…

*         * *

Pēc desmit minūtēm marķīzs Salambēls de Flārs-Mongorī un viņa draugs Oktāvs de R. divu īru rikšotāju vilktā karietē drāzās cik jaudas Prinča ielas virzienā.

Bēru paziņojumā norādītā māja numur 17 pēc skata bija visai necila, un vienā no apakšstāva logiem greznojās plāksnīte ar uzrakstu:

„Mēbelētas istabas un kabineti“

—    Vai šeit dzivoja barons de Mordjē? — Oktāvs de R., izkāpjot pirmais no karietes, vaicāja uz durvju sliekšņa stāvošajai vecenei.

—   Jā, kungs, — viņa paklanījusies noteica un ielaida jauno cilvēku un marķīzu.

Tad viņa piebilda:

—    Sestajā stāvā, istaba numur 17.

—     Septiņpadsmit! — Oktāvs de R. nočukstēja. — Ievērojiet, marķīz, ka istabas numurs ir 17, mājas numurs arī ir 17; vakar bija 17., barons tika nogalināts 17.

—   Patiesi, — Emanuēls nočukstēja, un viņa seja ieguva mironīgu bālumu.

Viņš sekoja Oktāvām de R., kurš pirmais kāpa pa tumšajām mēbelētā hoteļa līkloču kāpnēm.

17. numurs atradās diezgan gara tumša gaiteņa galā, bet vājā gaisma, kas spīdēja no pusatvērtajām durvīm, norādīja marķīzam un viņa pavadonim ceļu.

Viņi uz brīdi apstājās uz sliekšņa nāves svinīguma pārsteigti, tās iespaidā šīs tukšās sienas šķita vēl krietni vien drūmākas.

Patiesi, mazajā istabā ar diviem mansarda logiem, kas bija izrotāti ar baltas un sarkanas krāsas rūtainiem aizkariem, vienkāršu rakstāmgaldu un dažiem salmu krēsliem, stāvēja dzelzs gulta ar tādu pašu pārklāju kā logu aizkari.

Uz gultas zem līķauta iezīmējās cilvēka figūra, sastingusi un nekustīga.

Līķauts aizsedza seju. Kaut kādas divas figūras sēdēja pie nelaiķa galvgaļa, pie naktsgaldiņa, uz kura dega divas vaska sveces.

Tā bija slimnīcas kopēja un apmēram četrdesmit piecus gadus vecs cilvēks gaiši zilos svārkos, kas bija aizpogāti līdz pašam zodam; sarkanā lentīte un īsi apcirptās sirmās ūsas tūdaļ norādīja uz viņa profesiju.

Ieraudzījis marķīzu un Oktāvu de R., viņš piecēlās un paklanījās.

—     Kungs, — Oktāvs teica, — mēs esam nelaiķa barona de Mordjē draugi.

Karavirs paklanījās.

—    Es nebiju nelaiķa draugs, kungi, — viņš atbildēja, — es viņu pat ne pārāk labi pazinu, bet mēs dzīvojām vienā mājā un bieži satikāmies. Aizvakar es biju ļoti pārsteigts, ieraudzījis viņu pulksten deviņos pie sevis.

„Kapteini, — viņš mani uzrunāja, — es atnācu lūgt jums izdarīt man pakalpojumu. Rīt es cīnīšos divkaujā, vai jūs nebūtu ar mieru būt par manu sekundantu.“

—    A! Tātad jūs bijāt viņa sekundants? — Emanuēls jautāja.

—   Jā.

Kopš marķīzs bija iegājis nelaiķa istabā, viņš nepārstāja drebēt; kājas ļodzījās ceļos, un viņš bija pievērsis savu nekustīgo skatu ar līķautu apsegtajam mironim.

—   Kungi, — Oktāvs de R. teica, — tā kā jūs bijāt mūsu nabaga drauga sekundants, tad noteikti varat mums paziņot dažas šīs skumjā notikuma detaļas.

—   Ja vien jūs to vēlaties, kungi.

—   Saņemieties, — Oktāvs de R. iečukstēja ausī satraukumā drebošajam marķīzam.

Viņš nolika tam krēslu un ar spēku apsēdināja to tajā, bet pats apsēdās līdzās.

Tad kapteinis turpināja:

—    Es jau jums teicu, kungi, ka barons atnāca mani lūgt būt par viņa sekundantu.

—    Kad? — Emanuēls jautāja.

—    Aizvakar vakarā, deviņos.

—   Ļoti dīvaini, — marķīzs nočukstēja, — tāpēc ka es redzēju viņu vakar pēcpusdienā, bet viņš man neko neteica.

—   Jūs kļūdāties, — kapteinis iebilda.

—   Es kļūdos? Kāpēc?

—   Tāpēc ka vakar pusdienlaikā viņš bija šeit.

—    Pie sevis?

—    Nē, pie manis.

—   Cikos?

—    Desmitos no rīta.

—    Bet pusdienlaikā viņš no jums aizgāja?

—    Nebūt ne. Viņš aizgāja no šejienes tikai pustrijos ar mani un vienu manu draugu, leitnantu Rosenu, kuram es biju paziņojis par divkauju vēl no rīta.

—     Bet, kungs, es jums atkārtoju, — Emanuēls drebošā balsī noteica, — ka redzēju baronu vakar pie vēstniecības, sarunājos ar viņu… un viņš iesēdās manā karietē…

—    Jūsu atmiņa jūs viļ, kungs, — kapteinis laipni, bet uzstājīgi iebilda, barons de Mordjē uzturējās pie manis visu laiku no pulksten desmitiem rītā, un mēs pustrijos kopā devāmies uz krastmalu, kur noīrējām karieti. No turienes mēs aizbraucām pie kāda man pazīstama ieroču meistara, kurš iedeva mums zobenus, bet no viņa mēs devāmies prom pa Medonas ceļu.

—    Bet ar ko viņš cīnījās?

—    Ar austriešu oficieri, majoru Hermani.

—    Un viņu nogalināja?

—    Diemžēl! Kungs, jūs varat pat par to pārliecināties; es pavadīju nakti pie viņa līķa.

Emanuēls, krampjaini kampjot gaisu un grīļojoties, piegāja pie gultas, pacēla līķautu, kas aizsedza mirušā seju, un palūkojās…

Pēkšņi viņš iekliedzās, nodrebēja, nokrita atmuguriski un aizsmacis nočukstēja:

—    Tas ir viņš, tas patitssi ir viņš!

XXX

De Flāra kundze palika viena ar saviem bērniem un veco tiesas priekšsēdētāju. Tas, kad Emanuēls aizbrauca, sapīka un teica marķīzei:

—     Mans dārgais bērns, vai esat pārliecināta, ka jūsu vīrs ir pie pilna prāta?

Šis jautājums lika marķīzei nodrebēt.

—    Mans Dievs! — viņa iesaucās, — ko jūs runājat?

—    To, ka viss notikušais ir pārāk neparasts, mans bērns, un tas attaisnos manu jautājumu. Kā! Jūsu virs apgalvo, ka tikko ir redzējis vakar nomirušu cilvēku? Bet tas taču ir ārprāts!

—    Patiesi! — marķize noteica, — bet… O, pagaidiet, — viņa, pieskārusies pie pieres, noteica, — man šķiet…

—    Runājiet! — vecis steidzīgi teica.

—    Mans vīrs ir kādas kļūdas vai apzināta māna upuris. Vai nu divi cilvēki valkā vienu un to pašu vārdu, vai arī viņu izjokoja.

—    Es drīzāk iedomājos pēdējo.

Taču marķīze, to sakot, pati šiem vārdiem īpaši neticēja; viņa atcerējās šārīta dīvaino vīra uzvedību, viņa satraukto izskatu, viņa izteikto vēlēšanos pamest Parīzi, lai izsargātos no iedomātām briesmām, un visbeidzot pēkšņo lētticību, kuru tas izrādīja, kad uzklausīja Oktāvu de R. un viņa teoriju par to, ka eksistē cilvēki, kas nes nelaimi.

Vecais priekšsēdētājs un marķīze pavadīja kopā vairāk nekā stundu, apspriežot visus šos neparastos notikumus un gaidot Emanuēla ierašanos. Taču Emanuēls neatgriezās.

Pēkšņi pagalmā atskanēja karietes riteņu troksnis, un marķīze, pieskrienot pie loga, ieraudzīja vīra karieti. No tās izkāpa tikai Oktāvs de R. Bet kur gan bija Emanuēls?

De Flāra kundze gribēja mesties pretī de R., taču viņas kājas sašķobījās un atteicās tai klausīt. Bāla, elpu aizturējusi, ne vārda nesakot, viņa apsēdās uz krēsla un juta, kā asinis ieplūda viņas sirdī.

Vecais vīrs pieskrēja pie viņas un pieturēja to. Buduārā steidzīgi iegāja de R.

—   Ak, brauksim, kundze, brauksim ātrāk! — viņš iesaucās.

—   Mans Dievs! Mans Dievs! — marķīze izbīlī čukstēja, — kas noticis?

—    Emanuēls murgo, viņš jūk prātā… brauksim!

—    Bet kur viņš ir? — jaunā sieviete iesaucās, jo mīlestība pēkšņi tai deva spēkus un enerģiju. — Kur viņš ir? Ak Dievs!

—    Mājā, kur nomira barons. Viņš pazina baronu un nokrita. Ārsts, kuru nekavējoties izsauca, baidās par viņa saprātu.

Marķīze iekliedzās, bet jau .stingri stāvēja uz kājām un nedrebēja, bet, gluži otrādi, šķita pilnīgi mierīga un apņēmības pilna.

Viņa paņēma Oktāvu de R. zem rokas.

—    Iesim! Kungs, pavadiet mani, es iešu jums līdzi.

Tad, vēršoties pie priekšsēdētāja, piebilda:

—    Ardievu, mans draugs, vai, pareizāk sakot, uz redzēšanos.

Viņa paspieda tam roku, steidzīgi uzmeta plecos apmetni, kopā ar de R. nokāpa lejā pa kāpnēm un iesēdās karietē.

—    Drāz cik jaudas uz Prinča ielu! — Oktāvs de R. kučierim pavēlēja.

*         * *

Pusstundu pēc marķīzes aizbraukšanas sētā iebrauca īrēta kariete. No tās izkāpa pusmūža sieviete un palūdza, vai viņa var satikt Rozālijas jaunkundzi.

Rozālija bija marķīzes meitu aukle. Viņa bija dārzā ar abām meitenēm, kuras neko nenojauta par notikušo.

Pusmūža sieviete bija ģērbusies melnā, kā tērpjas labdarības biedrību dāmas.

Viņu pavadīja uz dārzu; Rozālija piecēlās un devās tai pretim.

—   Jaunkundze, — dāma melnā noteica, — es atbraucu no Prinča ielas marķīzes uzdevumā.

Rozālija redzēja, kā marķīze aizbrauca, bet viņa nezināja, kurp tā dodas.

—    Vai tad marķīze ir Prinča ielā? — aukle vaicāja.

—   Jā, pie marķīza.

Aukle izrādīja pārsteigumu.

—     Marķīzam kļuva slikti, — svešiniece teica, — un viņš atsūtīja cilvēku pēc marķīzes. Marķīze savukārt atsūtīja mani pēc jums. Es esmu baronese de Melāna, labdarības biedrības dāma; tieši pie manis nabaga Emanuēlam kļuva slikti. Par laimi viņam kļuva labāk, un viņš grib redzēt bērnus.

Pusmūža sieviete runāja tik atklāti un dedzīgi, ka mazo meiteņu auklei neradās nekādas aizdomas. Stipri izbijusies par visu dzirdēto, Rozālija steigā ģērba bērnus.

—    Es jūs aizvedīšu, — labdarības biedrības dāma teica, — pagalmā mani gaida kariete.

Kalpi un nama vārtu sargs, kuri ik dienas redzēja aukli ar bērniem dodamies pastaigā uz Elizejas laukiem, neizbrīnījās, kad viņa iesēdās kopā ar veco dāmu karietē, kas nesteidzīgi izbrauca no pagalma un nogriezās aiz stūra uz Sentonorē priekšpilsētas pusi.

*         * #

Kad bija pagājušas desmit minūtes pēc bērnu aizbraukšanas, nama pagalmā iebrauca otra kariete. No tās izkāpa vīrietis un pajautāja pie viņa pieskrējušajam sulainim:

—    Vai marķīze de Flāra ir vēl mājās?

Atbraucējs runāja franciski ar vieglu britu akcentu; viņš bija, kā jau džentlmenim tas parasts, ģērbies eleganti un vienkārši, bet viņa gaišie mali bija nedaudz iesirmi. Viņš acīmredzot bija par kaut ko ļoti satraukts.

—    Kundze aizbrauca, — viņam atbildēja.

—    Kad?

—   Jau kopš kādas stundas.

—    Bet vai vismaz viņas meitas ir mājās? — viņš steidzīgi piebilda.

—    Nē, kungs, viņas arī aizbrauca.

—    Aizbrauca!

—    Ar savu aukli.

—     Ar aukli vienu pašu? Vai viņi aizbrauca pastaigā? — viņš satraucies vaicāja.

—     Atvainojiet! — sulainis atbildēja. — Jaunkundzes aizbrauca ar savu aukli Rozāliju un melnās drēbēs tērpušos pusmūža dāmu, kas atbrauca īrētā karietē un viņas aizveda.

Anglis sarūgtināts aprauti iesaucās un nomurmināja:

—    Par vēlu!

Pirms turpinām mūsu stāstu, paziņosim lasītājiem, kas pirms trim dienām nolika ar baronu de Mordjē, kuru marķīzs Šalambēls de Flārs-Mongorī ieraudzīja mirušu gultā Prinča ielā un kurš, kā runāja, bija nogalināts tās pašas dienas rītā, kad viņš ieradās Pentevra ielā marķīza nama kabinetā.

Un tā, pirms trim dienām pulksten piecos vai sešos vakarā barons de Mordjē, šoreiz patiesi dzīvs, šķērsoja Karuseļu laukumu un tāda paša nosaukuma tiltu, dodoties Senžermēnas priekšpilsētas virzienā.

Barons bija trūcīgi ģērbies; viņa svārki bija nodiluši, zābaki nomīti, bet viņa krūtis acīmredzot, lai nedaudz slēptu apšaubāmās tīrības veļu, rotāja melna, jau spīdīga kļuvusi kaklasaite.

Šis cilvēks, kas reiz bija miljonārs, šķiet, atradās visdrausmīgākās nabadzības priekšā.

—    Kungs! — viņam uzsauca pie tilta posteņa stāvošais invalīds, kas ievāca maksu par tilta šķēršošanu, — lūdzu piecus santīmus.

Barons, kas bija jau nogājis desmit soļus pa tiltu, atgriezās, izmeklējās pa visām kabatām, taču neko neatrada.

—    Atvainojiet, — viņš nomurmināja, — es kļūdījos…

Un, bāls no kauna, viņš pagriezās atpakaļ, noteikdams:

—    Es aizmirsu maku.

Bet vecais kareivis, ieraugot sarkano lentīti pie barona svārkiem, pēc stājas pazina bijušo kareivi un smaidot tam teica:

—    Labi, oficiera kungs, jūs samaksāsiet atpakaļceļā, esmu ļoti priecīgs, ka varu izsniegt jums kredītu.

Barons nosarka.

Tieši tobrīd uz tilta izbrauca kariete, un sieviete, kas bija izbāzusi pa logu galvu, dzirdēja pēdējos invalīda vārdus un redzēja sarkano kauna krāsu barona sejā.

Līdzās sievietei sēdēja apmēram sešdesmit gadus vecs cilvēks, kurš, steidzīgi saķēris viņu aiz rokas, pieliecās pie viņas auss un nočukstēja:

—     Lūk, cilvēks, kuru mēs meklējam. Tas ir barons de Mordjē.

Dāma nodrebēja, bet tūdaļ pat saņēmās un, izbāzusi galvu pa karietes logu, iesaucās:

—    Esiet sveicināts, baron!

Barons de Mordjē ārkārtīgi izbrīnījies pagriezās, palūkojās uz tam pilnīgi nepazīstamo dāmu un pieskārās ar roku pie cepures.

—    Dārgais baron, — viņa medussaldā balstiņā atkārtoja, — atļausiet jūs lūgt karietē. Šeit ir soliņš, un es varu jums piedāvāt vietu.

Kamēr viņa to visu runāja, kučieris apturēja zirgus, bet sulainis, nokāpis no sava sēdekļa, piegāja un atvēra karietes durtiņas.

—    Sēdieties taču, baron, — dāma uzstāja.

De Mordjē stāvoklis bija visai oriģināls. Tieši tad, kad viņš grasījās izmantot piecu santīmu kredītu, kuru tam piedāvāja invalīds un kuru tam bija tikpat grūti sadabūt kā dažam labam miljonu, tieši tobrīd eleganta sieviete pavēlēja baronam sēsties karietē.

Barons nekad nebija saslapis ne šo dāmu, ne veci, kas viņu pavadīja, bet tie, gluži otrādi, acīmredzot viņu pazina. Taču, neraugoties uz visu, uzaicinājums tika tik laipni izteikts, ka de Mordjē nebija iespējams atteikties. Viņš iekāpa karietē, durtiņas aizcirtās, un kariete devās ceļā.

Tikai tagad barons pacēla savas pārsteiguma un ziņkāres pilnās acis uz jauno sievieti, kuras neparastais un liktenīgais skaistums viņu dziļi iespaidoja. Tā bija Dāma ar melnu cimdu. Viņa pasteidzās to uzrunāt ar smaidu sejā:

—    Varu saderēt, baron, ka jūs uzskatāt mani par dīvainu, vājprātīgu…

—    Kundze…

—   Jūs mani nepazīstat, jūs nekad mani neesat redzējis, un lūk, es saucu jūs vārdā un lūdzu savā karietē.

—    Patiesi, — barons, arvien vairāk un vairāk brīnīdamies, nomurmināja, — man nekad nav bijis tas gods…

—    Mani redzēt, vai ne?

—    Tieši tā, kundze.

—   Un jums ir taisnība. Bet es jūs pazīstu un jau sen meklēju.

—    Jūs mani… pazīstat… un jūs… sen mani meklējat?

—     Pagaidiet, baron, — atriebēja iebilda, — ja jūs vēlēsieties mani uzklausīt dažas minūtes, tad redzēsiet, ka es patiesi jūs labi pazīstu.

De Mordjē uztvēra jaunās sievietes skatienā un smaida kaut ko liktenīgu, kas kā auksts tērauda asmenis iedūrās viņam sirdī.

Dāma ar melnu cimdu pagriezās pret savu pavadoni, kurš, kā jau lasītājs to nopratis, nebija neviens cits kā grāfs Arlevs, un pateica tam pāris vārdus baronam nesaprotamā valodā, pēc kuras skaņām viņš saprata, ka tiek runāts krieviski.

Grāfs tūdaļ pat izkāpa no karietes un pateica kučierim dažus vārdus. Kariete tobrīd brauca pa Sēnas krastmalu, Passī ielas virzienā.

Dāma padeva zīmi pārsteigtajam baronam, un tas pārsēdās uz soliņa līdzās jaunajai sievietei.

—    Jā, baron, — viņa teica, — es jūs ļoti labi pazīstu, jūs, kurš mani nemaz nepazīst, un es to jums tūdaļ pierādīšu, paziņojot jums dažas jūsu dzīves detaļas.

—    Lūk kā! — barons satraucies noteica.

—     Baronese de Mordjē, jūsu māte, atvainojiet mani par šo izteicienu, bija nedaudz… vieglprātīga.

—    Kundze, — barons, aizskarts vārīgā vietā, steidzīgi noteica.

—    Labi, jūs mani sapratāt, — Dāma ar melnu cimdu turpināja, — atmetīsim malā jūsu izcelšanos un tos cēloņus, kas bija par iemeslu tam, ka barons de Mordjē izslēdza jūs no sava mantojuma.

—    Jūs arī to zināt? — barons iesaucās.

—     Pagaidiet… baronam de Mordjē bija dēls, ārlaulības dēls, kuru sauca de Verns…

Dāma ar melnu cimdu palūkojās uz baronu ar smaidu, kas kā duncis ietriecās viņam sirdī.

—    De Vernam, — viņa turpināja, — vajadzēja mantot barona īpašumu saskaņā ar barona otrajai sievai, tagad marķīzei de Flārai, nodotajām pilnvarām.

—    Kundze, — barons, nobālējis un viss drebot, vaicāja, — kā gan jums tas viss ir zināms?

—    Tas ir mans noslēpums.

—    Bet…

—     Pagaidiet. De Vernu nogalināja divkaujā, Šalambēla kungs, marķīzs de Flārs, apprecējies samaksāja jums miljonu no jūsu bijušās pamātes pūra naudas.

—    Kundze… debesu vārdā…

Dāma ar melnu cimdu turpināja:

—    De Vernu divkaujā nogalināja Gontrāns de Lasī.

Izdzirdis šo vārdu, kas jau gandrīz bija izzudis no viņa atmiņas, de Mordjē spēji nodrebēja, bet Dāma ar melnu cimdu izsmējīgi un mierīgi turpināja, un viņas lūpas rotāja rūgts smaids:

—    Marķīzs Gontrāns de Lasī bija noslēpumainas un drausmīgas biedrības loceklis. Šī biedrība saucās „Zobenu draugu brālība“.

—    Jūs arī to zināt! Jūs arī to zināt! — barons divreiz izsaucās, un viņam bailēs sāka klabēt zobi.

—    Es zinu arī to, — viņa turpināja, — ka šī brālība sastāvēja no septiņiem locekļiem un tās galva bija pulkvedis Leons.

Barons šausmās lūkojās uz Dāmu ar melnu cimdu.

—    Pārējos sauca, — viņa turpināja, — Gontrāns de Lasī, kapteinis Lemblēns, Emanuēls Šalambēls, vikonts de R., ševaljē d’Astī un barons de Mordjē.

—    Bet kas jūs esat? — barons, krampjaini kampjot gaisu, nomurmināja, — jūs, kas zināt šos visus notikumus.

—     Es esmu noslēpums, mīkla, — viņa beidzot teica, — vai, pareizāk sakot, šo noziegumu slepenais liecinieks, kas pēkšņi uzrodas atmaksas stundā, lai atmaskotu vainīgo. Man nav vārda, — viņa smejoties piebilda, un šie smiekli iedzina šausmās baronu de Mordjē, — lai gan ne gluži, man ir tikai viens vārds — „Atriebība“.

—   Tātad jūs uzaicinājāt mani šeit, lai vajātu un soditu? barons drīzāk skumji, nekā izbijies, vaicāja. — Ja jūs alkstat mani nogalināt, ja jums ir vajadzīga mana dzīve, ņemiet to, man nav vairāk vīrišķības, lai to aizstāvētu. Tobrīd, kad es jūs satiku, man nebija pat pāris grašu, lai samaksātu par pāreju pār Karalisko tiltu. Man nav vairs ne draugu, ne īpašuma, ne ilūziju, ne cerību, un nāve mani vairs nebaida.

—   Jā! — jaunā sieviete iesaucās. — Jūs labprāt mirsiet no zobena cirtiena vai dunča dūriena, tāpēc ka, sasniedzis vēl tikai četrdesmit gadu vecumu, jūs jau esat izbaudījis visus priekus, visas nelaimes un dzīves satraukumus. Bet kā būs, ja šī nebūt ne apkaunojošā gala vietā jūs nosūtīs uz ešafotu?..

—    Uz ešafotu! — barons iekliedzās, un viņa mati sacēlās stāvus.

—    Karaliskajam prokuroram pietiks ar divām jūsu marķīzam de Lasī pašrocīgi rakstītajām vēstulēm, lai nodotu jūs piesēdētāju tiesai.

—    Un tad? — barons jautāja.

—   Jūs notiesās uz katorgas darbiem.

—   O! — de Mordjē, galīgi uzvarēts, nočukstēja.

—    Šīs vēstules, — Dāma ar melnu cimdu turpināja, — ir pie manis, un es…

Barons sagrāba karietes durtiņas un gribēja tās atvērt.

—    Nē, kundze, nē, — viņš noteica, — lai arī kas jūs nebūtu, bet jūs neaizsūtīsiet mani uz ešafotu, tāpēc ka es iemetīšos Sēnā.

Bet jaunās sievietes melnajā cimdā tērptā roka uzgūla uz viņa rokas un saspieda to kā knaiblēs.

—    Klausieties taču, — viņa tam teica, — pirmkārt, jūs vēl nepaspēsiet atvērt durtiņas, kad mans sulainis nolēks no sēdekļa un neļaus jums to izdarīt. Otrkārt, kurš gan jums teica, ka es gribu, lai jūs nodotu krimināltiesai?.. Varbūt es piedāvāšu jums vienošanās iespēju…

Barons attapās no pēkšņā izbīļa, nopūtās un nedaudz nomierinājās.

—    Es varu jūs pazudināt, — Dāma ar melnu cimdu turpināja, — bet jūs savukārt varat izpirkt savu vainu.

Viņas skatiens sastapās ar barona jautājošo skatienu.

—    Ko jūs no manis prasīsiet, — viņš nomurmināja.

—    Kur jūs dzīvojat? — Dāma ar melnu cimdu vaicāja.

—     Es vēl šorīt dzīvoju Prinča ielā 17, bet man paziņoja, ja es šodien nesamaksāšu divpadsmit frankus un piecdesmit santīmus, tad man vairs neatdos istabas atslēgas.

—    Labi.

Dāma ar melnu cimdu parāva zīda pavadiņu, kas savienoja karietes salonu ar kučiera sēdekli.

Sulainis pieskrēja pie durtiņām, lai saņemtu savas kundzes rīkojumus.

—    Uz Prinča ielu 17, — viņa pavēlēja.

Kučieris savilka grožus un trieca zirgus.

*         * *

Pēc divdesmit minūtēm kariete apstājās pie mēbelēta hoteļa parādes durvīm.

Ieraugot baronu izkāpjam no elegantas ekipāžas un galanti piedāvājam roku jaunai un brīnumskaistai sievietei, mēbelētā hoteļa saimniece laipni paklanījās un neuzdrošinājās pieprasīt no viņa to niecīgo summu, kuras dēļ viņa vēl no rīta atteicās tam atdot atslēgu.

Dāma ar melnu cimdu, neizrādot ne mazāko riebumu, ātri uzkāpa sestajā stāvā, kur dzīvoja barons. Viņa iegāja pretīgajā telpā, par kuras īri barons nespēja samaksāt, un, nedaudz aizelsusies, apsēdās uz koka krēsla, kuru tai piedāvāja barons de Mordjē.

—     Vai jūs nebūtu tik laipns un neaizvērtu durvis, baron, — jaunā sieviete viņam teica, — un palūkojieties, vai kāds nevar mūs noklausīties.

Barons pārlūkoja gaiteni, aizslēdza durvis un ar cepuri rokā nostājās tās sievietes priekšā, kas acīmredzot turēja savās rokās viņa dzīves pavedienu.

Tad Dāma ar melnu cimdu atvēra mazu kabatas portfeli un izņēma no tā divas banknotes, katru divi tūkstoši franku vērtībā.

—    Vispirms, kungs, — viņa teica, — paņemiet šo.

Un viņa pasniedza tam banknotes; taču dzimtas lepnuma atliekas lika baronam nosarkt, un viņš ar žestu noraidīja tam piedāvāto naudu.

—    Atvainojiet, — Dāma ar melnu cimdu teica, — tā nav vis žēlastība, bet rokasnauda.

—    Rokasnauda?

—    Rokasnauda uz mūsu turpmākā līguma rēķina.

Barons sarauca uzacis.

—    Es domāju, — viņš teica, — ka jūs samaksāsiet man par maniem pakalpojumiem tikai vienīgi ar savu klusēšanu.

—    Kungs, — Dāma ar melnu cimdu iebilda, — atļaujiet man jums paskaidrot.

Barons paklanījās.

—   Ja manā rīcībā ir tādi cilvēka noslēpumi, ar kuriem pilnīgi pietiek, lai nosūtītu to uz ešafotu, tad es uzlūkoju šo cilvēku kā tādu, kas pieder man ar miesu un dvēseli, un viņš kļūst manās rokās par lietu, ar kuru man ir tiesības izrīkoties pēc sava prāta.

Barons nokāra galvu un klusēja.

—    Un ja es piedāvāju viņam naudu, tad tikai tāpēc, ka tā var jums noderēt tai laikā, kad jūs man kalposiet.

—    Tā ir cita lieta, — de Mordjē teica.

Un viņš paņēma banknotes.

—     Bet tagad, — Dāma ar melnu cimdu turpināja, — pirms dodu jums instrukcijas, atļaujiet man jums teikt, ka es esmu slepenā atriebēja, kas agri vai vēlu sāk vajāt un notver slepkavas.

De Mordjē nokāra galvu un novērsa skatienu; viņš drebēja Dāmas ar melnu cimdu skatiena priekšā. Bet viņa turpināja:

—     Man lemts sodīt visus tos, kas ar zobenu rokā deva visnekrietnāko zvērestu. Divi no viņiem jau ir miruši.

Barons nobālēja.

—    Ševaljē d’Astī un kapteinis Hektors Lemblēns.

—   Tātad, — de Mordjē nomurmināja, — arī mani sagaida šis pats sods.

—    Un jūs arī.

—    Bet kālab lai tādā gadījumā man būtu jums jākalpo?

—    Sods, kuru jūs saņemsiet, būs vismazākais.

Barons nokāra galvu.

—    Pavēliet, — viņš nočukstēja.

Kas notika atriebējas un barona starpā?

Tas, protams, ir noslēpums. Atliek tikai piebilst, ka barons de Mordjē nokļuva pie vēstniecības ēkas un satikās ar marķīzu Emanuēlu Šalambēlu de Flāru-Mongorī tikai un vienīgi pēc Dāmas ar melnu cimdu pavēles, kurai viņš tagad pilnīgi piederēja, kā notiesātais savam bendem.

XXXII

Atgriezīsimies tagad barona de Mordjē istabā. Emanuēls Šalambēls nokrita atmuguriski un zaudēja samaņu tai brīdī, kad viņš atsedza līķautu, kas pārklāja nelaiķa seju.

Kapteinis un Oktāvs de R. piesteidzās, lai viņu paceltu, un tai brīdī, kad de R. kungs izskrēja kāpņu laukumā, lai pasauktu kādu palīgā, kapteinis pieturēja Emanuēlu un deva tam ostīt sāli, kuru vienmēr nēsāja sev līdzi zāļu pudelītē.

Uz Oktāva de R. saucieniem ieradās divi cilvēki — tā bija mēbelētā hoteļa saimniece un gara auguma vecs vīrs ar sirmiem matiem.

—    Ak, jūs sūtījusi pati Debess, doktor, — kapteinis teica.

Oktāvs pagriezās pret veco vīru.

—    Vai jūs esat ārsts? — viņš vaicāja.

—   Jā, kungs.

Ārsts izmeklēja marķīzu un teica:

—    Šis cilvēks nobijās.

—    Pilnīgi pareizi.

Tad ārsts vērsās pie hoteļa saimnieces:

—    Slimnieku ir nepieciešams pārnest uz vienu no jūsu istabām.

Oktāvs de R. un kapteinis pacēla Emanuēlu un pārnesa to uz gultu blakusistabā.

Vecis palūdza karoti, atspieda marķiza cieši sakostos zobus un ielēja viņam dažus pilienus no pudelītes, kuru pirms tam bija izņēmis no kabatas.

Emanuēls gandrīz tūdaļ pat dziļi nopūtās un atvēra acis. Bet skatiens, ar kuru tas aplūkoja istabu, vēl joprojām bija nesaprātīgs un drudžains.

—    Mironis? Kur ir mironis? — viņš, stipri satraucies, vaicāja.

Ārsts paņēma viņa roku.

—     Jums ir drudzis, — viņš tam teica, — kuš! Nesarunājieties…

Emanuēls uzmanīgi viņu aplūkoja.

—    Ak, — viņš nomurmināja, — es jūs pazinu, es jūs pazinu…

Doktors pagriezās pret Oktāvu un noteica:

—    Viņš murgo.

Emanuēls izdzirda šos vārdus:

—    Nē, — viņš iebilda, — es nemurgoju. Es jūs pazinu, tas bijāt jūs, kas ieradāties pie manis šorīt… pēc piecsimt tūkstošiem franku…

Ārsts paraustīja plecus. Pēc tam viņš pieliecās Oktāvām pie pašas auss:

—    Vai esat šī kunga draugs? — viņš jautāja.

—    Jā, protams. Tas ir marķīzs de Flārs.

—    Deputāts?

—   Jūs nekļūdījāties.

—    Un viņam ir sieva un bērni, vai ne?

—    Kālab šis jautājums?

Ārsts paaicināja Oktāvu de R. otrā istabas stūrī un viņam pusbalsī noteica:

—    Es baidos, ka viņam ir nedaudz traucēta apziņa, tas ir pārbīļa rezultāts, taču tā cēloni es nespēju izskaidrot.

—    Bet es zinu šo cēloni, — Oktāvs piebilda.

—    Patiesi?

—   Marķīzs bija pārliecināts, ka viņš ir vakar vakarā un šorīt redzējis baronu de Mordjē, kurš vakar nomira. Viņš atbrauca uz šejieni, lai pārliecinātos, ka barons patiesi ir miris.

—     Pārējo es varu iedomāties. Bet tā taču ir ārprāta pazīme.

—    Pilnīgi jums piekrītu.

—    Var izmēģināt tikai vienu līdzekli.

—    Kādu?

—    Vajag tūdaļ pat atvest marķīzi. Iespējams, sievas klātbūtne viņu nomierinās.

—     Es braukšu pēc viņas, — Oktāvs teica, — un nekavējoties atgriezīšos.

—   Bet, ja ar to nepietiks, — doktors turpināja, — tad nāksies atvest arī bērnus.

Oktāvs de R. steidzīgi izgāja no istabas, noskrēja pa kāpnēm, ielēca marķīza karietē un pavēlēja kučierim.

—    Ātrāk! Uz Flāra māju.

Karietē izkustējās.

Ārsts, kas stāvēja pie loga tik ilgi, līdz kariete nogriezās aiz stūra, piegāja pie Emanuēla, kas, neko lāgā nesaprotot, lūkojās visapkārt. Viņš padeva kapteinim zīmi, kurš tūdaļ pat izgāja. Tad doktors apsēdās pie slimnieka gultas galvgaļa un paņēma viņu aiz rokas.

—    Un tā, kungs, jūs mani pazināt?

—    Es jūs pazinu. Tas bijāt jūs, kas atnesāt man vēstuli.

—    Šorīt, jā.

Un majors Arlevs — jo tas bija viņš — smaidot piebilda:

—   Tas biju es, kas aiznesu jūsu piecsimt tūkstošus franku.

—    Kas jūs esat?

—    Kāda persona jums paskaidros to, ko jūs velti cenšaties saprast.

—    Ak, — Emanuēls nočukstēja, — barons…

—    Jūs viņu ieraudzīsiet… viņš tūdaļ atnāks.

Marķīzam mati saslējās stāvus, un viņš ar liesmojošām acīm piecēlās pussēdus gultā.

Par atbildi majors trīsreiz pieklauvēja pie šķērssienas. Pēc sekundes durvis atvērās, un marķīzs ieraudzīja ienākušo de Mordjē, kas halāta vietā bija ietinies līķautā.

—    Labdien, marķīz, — viņš noteica ar tāda augstākās sabiedrības cilvēka smaidu, kas balles laikā ienācis salonā un pašķir pūli, lai sveicinātu mājas saimnieci.

Emanuēls sastindzis šausmās lūkojās uz viņu.

Barons ciešāk ievīstījās līķautā un apsēdās uz veca dzeltena Utrehtes samta krēsla, kas stāvēja līdzās gultai.

—   Tagad, — viņš teica, — aprunāsimies.

—    (), es jūku prātā! — marķīzs nomurmināja, jo viņa pārsteigums un šausmas bija sasniegušas savu apogeju.

XXXIII

Kamēr marķīze de Flāra-Mongorī steidzīgi sekoja Oktāvām de R. uz Prinča ielu, bet anglis, kas — kā lasītājs jau acīmredzot ir nopratis, nebija neviens citā kā lords G. — saniknots un nobēdājies par to, ka mazās meitenes aizbraukušas savas aukles pavadībā, brauca pa Pentevra ielu, īrētā kariete sasniedza Sentonorē priekšpilsētu, ātri šķērsoja Bovo laukumu un pa Miromepila ielu devās Elizejas lauku virzienā.

Tā kā kariete atradās netālu no Vienprātības tilta, bet turpat līdzās atradās arī Senžermēnas priekšpilsēta, tad auklei neradās nekādas šaubas.

Sasniegusi Elizejas lauku apaļo laukumu, īrētā kariete pēkšņi apstājās, un kučieris, pagriezies uz sava sēdekļa, pieliecās pie karietes loga un paziņoja, ka vienam no zirgiem ir nokritis pakavs un tālāk nevar braukt.

Vecā dāma atvēra durtiņas un pirmā izkāpa no karietes.

—    Noīrēsim citu karieti, — viņa ieteica.

Pie ietves stāvēja īrējama četrvietīga kariete, kas acīmredzot gaidīja pasažierus.

Vecā dāma pamāja; kučieris piebrauca, bet kāds cilvēks kamzolī pieskrēja atvērt karietes durtiņas.

Dāma melnā paņēma uz rokām vienu no meitenēm un apsēdās pirmā. Aukle viņai sekoja, paņemdama otru meiteni, Bertu. Bet nepaspēja viņa vēl kā nākas apsēdināt bērnu sev uz ceļiem, kad kamzolī tērptais cilvēks, tā vietā, lai aizietu, veikli ielēca karietē un aizcirta aiz sevis durtiņas.

Aukle iesaucās.

—    Kas ir šis cilvēks? — viņa jautāja.

—    Es viņu pazīstu, — vecā dāma mierīgi noteica.

—    Nē, — aukle sāka protestēt, es gribu izkāpt, es nevēlos braukt kopā ar šo cilvēku.

—    Sēdiet rāmi, mana dārgā, — vecā dāma noteica.

Bet aukle sāka kliegt un metās uz durtiņām. Stikli bija matēti. Viņa gribēja tos izsist, taču nespēja.

Kamzolī tērptais cilvēks sāka smieties.

—     Šai karietei ir īpašs uzdevums, — viņš teica. — Tās stikli ir matēti, un tie nav nolaižami.

Tad, tā kā aukle vēl joprojām nemitējās kliegt un centās atraut vaļā durtiņas, bet bērni, izdzirduši aukles kliedzienus, arī sāka kliegt, kamzoli tērptais izņēma no kabatas nazi un pateica Rozālijas jaunkundzei pie auss:

—    Vēl vienu vārdu, un ar tevi būs cauri.

Šie draudi acumirklī apklusināja jauno meiteni. Vecā dāma tostarp atvēra kārbu ar sacukurotiem mandeļriekstiem un pasniedza mazajām meitenēm, kas nebija ievērojušas nazi.

Mandeļrieksti nomierināja bērnus; aukle klusēja. Kariete devās uz priekšu īrētai ekipāžai neierastā ātrumā.

Stikli bija matēti, un aukle, šausmās sastingusi, nespēja atšķirt, uz. kurieni brauc kariete, taču viņa saprata, ka viņa un bērni tiek nolaupīti.

Kamzolī tērptais pieliecās pie viņas.

—    Jums nenodarīs neko sliktu, — viņš pusbalsī noteica, — taču, ja jūs nebūsiet saprātīga un centīsieties vēlreiz atvērt karietes durvis vai saukt palīgā, es, atbilstoši pavēlei, ietriekšu jums dunci sirdī.

—    Bet kurp jūs mani vedat, ak Dievs?! — nabaga meitene, šausmu pārņemta, vaicāja.

—    To jūs vēlāk redzēsiet, — vecā dāma atbildēja.

Kariete drāzās šausminošā ātrumā, bet tostarp mazās meitenes nadzīgi tukšoja kārbu ar sacukurotajiem mandeļriekstiem.

Rozālijas jaunkundze drīz vien noprata, ka viņi brauc pa grants lielceļu, bet pēc daudzajiem pagriezieniem atskārta, ka viņi cenšas nojaukt pēdas.

Kariete šādi līkumoja vairāk nekā stundu, un drīz vien nabaga aukle ieraudzīja, ka diena sliecas uz vakarpusi, bet tad iestājās krēsla. Oktobris tuvojās beigām, un tāpēc satumsa jau pulksten piecos.

Beidzot kariete apstājās.

—    Atbraucām, — vecā dāma noteica.

Cilvēks kamzolī pieklauvēja pie durtiņu stikla. Kučieris nokāpa no sava sēdekļa un nāca atvērt durvis.

Vecā dāma atkal izkāpa pirmā, turot uz rokām vienu no meitenēm.

Rozālija gribēja bēgt, taču noslēpumainais pavadonis paņēma viņu zem rokas un izkāpa ar viņu kopā no karietes…

Tad viņa palūkojās visapkārt, cerot atpazīt vietu, kur atrodas. Bet nakts jau bija gandrīz iestājusies. Kariete bija apstājusies uz netīra un slidena ceļa.

Jaunā aukle ieraudzīja mazu namiņu, kuru ieskāva augsta siena ar aizslēgtiem dzelzs režģu vārtiem.

Vecā dāma piezvanīja, un vārti, kas atvērās ar virves palīdzību, atdarījās. •,

—    Nāciet šurp, — sieviete melnā noteica.

Un viņa iegāja, turot bērnu uz rokām.

—    Uz kurieni mēs ejam? — mazā meitenīte pavaicāja auklei.

—    Jūs ejat pie māmiņas, mans bērns, — vecā dāma saldenā balsī noteica.

—     Ejiet vien, dārgumiņ, — kamzolī tērptais auklei noteica, — citādi piesargieties no dunča.

Mājas durvis atvērās, uz sliekšņa parādījās pusmūža sieviete ar lampu rokā un paklanījās melnās drēbēs tērptajai dāmai, kura iegāja mazā priekšnamiņā, aizgāja līdz kāpnēm un uzkāpa pa tām, nesot bērnu. Aukle ar mazo Bertu viņai sekoja.

Pirmajā stāvā dāma melnā atvēra durvis un iegāja nelielā istabā, kur atradās tikai viena gulta, bet pie gultas — divi šūpuļi.

—    Māmiņa! Kur ir māmiņa? Es gribu redzēt māmiņu! — mazā Berta kliedza un sāka raudāt, tāpēc ka viss notiekošais viņu pārsteidza un biedēja.

—    Viņa tūlīt atnāks, — vecā dāma saldā balsi noteica.

—    Un tētis arī, vai ne?

—    Protams, mani bērni, — dāma melnā noteica, bet pie sevis piebilda: „Nabaga bērni!“

Tobrīd cilvēks kamzolī teica raudošajai auklei:

—    Es domāju, mana dārgā, ka jūs uzvedīsieties mierīgi un nemēģināsiet bēgt. Durvis šeit ie aizvērtas ar bultām, bet logiem priekšā ir dzelzs režģi.

XXXIV

Taču atgriezīsimies Parīzē Prinča ielā, kur mēs atstājām Emanuēlu Šalambēlu de Flāru-Mongorī, šausmās uzlūkojot baronu de Mordjē, kurš bija koķeti ievīstījies sava līķauta maskarādes kostīmā.

—     Nu ko, marķīz, — barons pēc īsas pauzes vaicāja, — atzīstieties, ka jūs negaidījāt manu augšāmcelšanos.

Marķīzs klusējot turpināja skatīties uz baronu.

—    Bet tagad, mans dārgais, barons turpināja, — kad komēdija reiz nospēlēta, jums var pateikt taisnību.

—     Taisnību? — Emanuēls nomurmināja, jo bija atguvis spēju runāt.

—   Jā, marķīz, taisnību; kā redzat, es neesmu miris.

Marķīzs iesaucās.

—   Es jūtos tik labi, kā vēl nekad. Pieskarieties man ar roku, vai tad tā ir auksta kā spokam?

Barons pastiepa roku un pieskārās Emanuēlam, kurš neviļus nodrebēja no šī pieskāriena.

—    Vai gan miroņi vispār mēdz kādreiz augšāmcelties, — barons smaidīdams turpināja, — un vai gan var tāds cilvēks, kā jūs, filozofs, skeptiķis, kaut uz mirkli noticēt spoku eksistencei?

Šie barona vārdi, kas bija izteikti izsmējīgā toni, radīja Emanuēlam apmēram tādu efektu, kā auksta ūdens spainis, kas izgāzts pār dzēruma drudža pārņemta cilvēka galvu. Viņš sajuta, ka gluži kā pēc burvju mājiena atgriežas saprāts; vienā mirkli marķizs atguvās un, augstprātīgi palūkojies uz baronu, vaicāja:

—   Tātad tā bija mistifikācija?

—   Atzistos.

—    Un mani apmuļķoja?

Barons apstiprinoši pamāja.

—   Jūs esat mistifikators?

—    Protams.

—    Lieliski, — marķizs teica, pēkšņi pieceļoties no gultas, kurā to bija apguldinājuši. — Jūs dārgi samaksāsiet man par šo savu rīcību.

—   Saprotams, — barons noteica, — bet varbūt jūs vēlaties uzzināt, kas pamudināja mani jūs šādi izjokot?

—    Esmu gatavs jūs uzklausīt.

Marķīzs Šalambēls de Flārs-Mongorī devās pie krēsla, kas stāvēja otrā istabas stūrī, un palūkojās uz baronu de Mordjē un noslēpumaino doktoru, kurš šorīt bija ieradies pie viņa kā Blidas uzticības persona.

Majors Arlevs šī īsā dialoga laikā stāvēja, klusējot un neiejaucoties visā notiekošajā. Barons norādīja ar roku uz viņu.

—    Kungs, — viņš teica, — tas ir mans līdzdalībnieks.

—    Kas ir šis kungs? — Emanuēls nicinoši pavaicāja.

—    Mans un Blidas draugs.

—   A! Tātad jūs pazīstat arī Blidu?

—    Nu, saprotams.

Marķīza Emanuēla Šalambēla de Flāra sejā pazibēja nicīgs smaids.

—   Tātad tas būsiet jūs, ar kuru viņa sadalīs manus piecsimt tūkstošus franku.

—    Nebūt ne.

—   Bet šis kungs, protams, nemaz nav ieinteresēts visā šajā lietā?

Un Emanuēls norādīja uz majoru Arlcvu.

—   Jūs maldāties, kungs, — tas vēsi atbildēja. — Blida vēl nav saņēmusi savus piecsimt tūkstošus franku.

—    Lūk kā!

—    Tie vēl ir pie manis.

Marķīzs izbrīnījies palūkojās uz runātāju.

—    Un es esmu gatavs jums tos atdot, — majors piebilda.

To teicis, grāfs Arlevs izņēma no kabatas portfeļa divus

vekseļus un pasniedza tos apstulbušajam marķīzam.

—    Jūs jokojat, kungs! tas iesaucās.

—    Nemaz ne.

Un, tā kā Emanuēls neuzdrošinājās paņemt vekseļus, tad barons teica:

—     Dārgais marķīz, mēs esam mistifikatori, bet ne zagļi. Vēstule, kuru jūs izpirkāt par tik dārgu naudu, vēl joprojām atrodas mūsu rokās.

—   Ak! — Tas jau ir par daudz! — marķīzs iesaucās. — Es sadedzināju vēstuli, un tā kā jūs paši esat pārliecināti, ka mirušie neatdzīvojas, tad jums vēl jo vairāk jāatz.īst, ka sadedzinātas vēstules neatdzimst no pelniem.

—      Pirmajā acumirklī šķiet, ka tas, protams, nav iespējams, — barons piekrita, — taču īstenībā tas tā nav.

—    Jūs jokojat, kungs!

Majors atkal atvēra kabatas portfeli un izņēma no tā nodzeltējušu vēstuli, kuru parādīja marķīzam.

Tas iesaucās no pārsteiguma: tā bija tā pati pulkveža Leona parakstītā vēstule, kuru viņš šorīt sadedzināja. Emanuēls iesita sev pa pieri no niknuma un šausmām.

—     Ak! — viņs iesaucās, — cik tas viss ir dīvaini! Man šķiet, ka es zaudēju prātu…

—    Dārgais marķīz, — de Mordjē turpināja, — Blida pieprasīja no jums par šo vēstuli piecsimt tūkstošus franku tāpēc, ka mēs bijām pārliecināti, ka jūs nespēsiet sagādāt tādu summu bez jūsu sievas ziņas.

—    Kā! Jums arī tas ir zināms?!

—     Blida bija satriekta, kad jūs viņai teicāt, ka viņa var saņemt piecsimt tūkstošus franku. Viņa apspriedās ar viņai tuviem cilvēkiem, un tā kā mēs varējām izmantot veikla doku-

mcntu viltotāja pakalpojumus, tad jums pasniedza lielisku, precīzu pulkveža vēstules kopiju.

—    Nu ko, tad atdodiet man šo vēstuli un ņemiet piecsimt tūkstošus franku, — Emanuēls noteica.

—    Nē, — majors atteicās.

—    Kāpēc?

—    Tāpēc ka mēs gribam atdot šo vēstuli tikai vienai personai.

—    Kam?

—    Velns parāvis! — barons iesaucās. — Protams, ka manai ekspamātci marķīzei dc Flārai-Mongorī.

—    Nelietis! — marķīzs iesaucās.

Tobrīd atskanēja karietes riteņu troksnis, kas piebrauca un apstājās pie hoteļa.

—    Varu saderēt, ka tā ir viņa, — de Mordjē teica. — Atvainojiet mani, marķīz, bet jūs saprotat, ka es nevaru parādīties viņai šajā, lai gan oriģinālajā, bet nedaudz vieglprātīgajā ietērpā. Es iešu pārģērbties.

Barons aizgāja, līķautā vīstīdamies, bet marķīzs neiedomājās viņu pat aizturēt, tik ļoti to bija satriecis tikko izteiktais drauds.

*         * *

Tā patiesi bija marķīze de Flāra-Mongorī, kas atbrauca kopā ar Oktāvu de R.

—   Kungs, — majors Emanuēlam asi noteica, — apgulieties atkal gultā, lai nedomā, ka mēs spēlējam komēdiju; varbūt man nāksies jums nolaist pat asinis.

Emanuēls automātiski paklausīja. Pēc divām minūtēm durvis atvērās un ienāca marķīze Oktāva de R. pavadībā.

Marķīze de Flāra priecīgi iesaucās un nekavējoties metās pie vīra.

—    Ak, dārgais Emanuēl, — viņa nočukstēja, — kas gan ar jums noticis?

—     Nekas vai, pareizāk sakot, gandrīz nekas, — marķīzs atbildēja.

Sievas klātbūtne, viņas skaidrais un tīrais skatiens lika viņam uz mirkli aizmirst par barona de Mordjē drausmīgajiem draudiem.

—    Mana dārgā, — viņš atbildēja, — ar mani atgadījās dīvaina lieta: es kļuvu par mistifikācijas upuri.

—    Mistifikācijas?! — Oktāvs de R. iesaucās.

—    Jā, — Emanuēls atbildēja.

Viņš palūkojās uz majoru; tas pazemīgi smaidīja.

Marķīzs mierīgi turpināja:

—    Barons de Mordjē izspēlēja ļaunu joku: viņš nenomira, bet tikai izlikās par mirušu.

—    Vai patiesi? — de R. pārsteigti iesaucās.

Emanuēls turpināja:

—     Viņš tikko kā izgāja no šejienes un tūdaļ, jūs to paši redzēsiet, atgriezīsies.

Marķīze pārsteigumā iesaucās, bet tobrīd atskanēja dobjas skaņas, kas atgādināja vesera klaudzienus.

—    Klausieties, — majors ar skumju smaidu noteica, — barons de Mordjē ir tik ļoti dzīvs, ka tieši šobrīd aiznaglo viņa zārka vāku.

Marķīze de Flāra aprauti iekliedzās. Oktāvs de R. tāpat.

Šķietamais ārsts turpināja:

—    Jūsu vīrs, kundze, ir pilnīgi noteikti zaudējis prātu!

* * *

Ja zibens būtu iespēris pie marķīza kājām, ja bezdibenis būtu pavēries tā priekšā vai viņš būtu ieraudzījis saulē uzzibsnam giljotīnas nazi virs savas galvas, tad viņš diez vai izjustu lielākas šausmas par tām, kuras tam izraisīja pēdējie grāfa Arlcva teiktie vārdi: „Jūsu vīrs, kundze, ir pilnīgi noteikti zaudējis prātu.“

Normāls cilvēks, izdzirdis, ka viņš zaudē prātu, parasti ir tik ļoti satriekts, ka patiesi zaudē saprātu.

Emanuēls pārakmeņojās un tūdaļ pat saprata, cik nekrietnos slazdos iekritis.

Apgalvot, ka barons dc Mordjē nav nomiris Oktāva de R. kunga klātbūtnē, kurš redzējis to guļam zem līķauta starp četrām vaska svecēm, sievas klātbūtnē, kura tikko kā dzirdējusi vesera sitienus, ar kuriem aiznaglo zārka vāku — vai tas viss neapliecināja šī drausmīgā, sevi par ārstu dēvējošā cilvēka vārdus?

Marķīzam tūdaļ tas viss ienāca prātā, un vēl arī tas, ka doktora rokās atradās vēstule, kuru izlasot, marķīze de Flāra var uzzināt, ka viņas vīrs ir slepkava. Un tā kā majors pavērsa pret viņu savu auksto un mierīgo skatienu, kas, šķiet, tam teica: „Piesargieties!“, tad viņš neteica ne vārda.

Tad šķietamais ārsts paņēma marķīzi zem rokas un aizveda to istabas stūrī.

—    Kundze, — viņš tai teica, — jūsu vīrs ir sajucis prātā, taču šis ārprāts ir izārstējams, un es domāju, ka tas neieilgs.

—   Ak, doktor, — marķīze, asarās izplūstot, nočukstēja, — vai patiesi jūs runājat taisnību?

—    Es esmu krievs, — majors turpināja, — un savā valstī esmu kļuvis visai populārs kā garīgo slimību ārsts.

—   O, glābiet manu vīru, — marķīze iekliedzās, — un viss mans īpašums…

Majors ar žestu un smaidu viņu pārtrauca.

—    Es dzīvoju Parīzē, mājiņā upes krastā, — viņš turpināja. — Tur valda pilnīgs klusums, un ja vien jūs gribat uzticēt man jūsu dārgā slimnieka ārstēšanu…

—   Ak, ja tas ir nepieciešams… kungs.

—     Es aizvedīšu viņu turp jau šodien pat, un galvoju, ka spēšu to izārstēt.

—    Bet vai jūs atļausiet man ar viņu satikties?

—    Kaut vai visu dienu un pat varat vest savus bērnus.

—    Labi, doktor, — nabaga sieviete, gauži raudot, nomurmināja.

—    Bet tagad, — šķietamais doktors turpināja, — brauciet prom, kundze, jūsu asaras var vēl vairāk satraukt slimnieku… Atbrauciet šovakar pulksten astoņos vai deviņos uz Passī ielu un atvediet bērnus.

Majors padeva zīmi Oktāvām de R. un iečukstēja tam ausī:

—    Pavadiet marķīzi.

Emanuēls to visu redzēja un dzirdēja, bet, šķiet, bija iegrimis kādā morālā un fiziskā sastinguma stāvokli.

Viņš lūkojās uz aizbraucošo sievu, nespējot izteikt ne vārda, nedz arī kā citādi viņu aizkavēt. Emanuēls izskatījās kā cilvēks, kuram iespēris zibens.

Bet tiklīdz durvis aizvērās un viņa sieva ar draugu bija aizgājusi, viņš pielēca kājās un uzsauca majoram:

—    Ā, nelietis! Atkārto man vēlreiz tagad, ka es esmu jucis?

—     Vai tad jums labāk būtu paticis, — majors vēsi atbildēja, — lai es pasaku marķīzei, ka esat slepkava?

Izdzirdis šos vārdus, marķīzs nodrebēja un nomurmināja:

—    Mans Dievs! Ko jūs gribat ar mani izdarīt?

—     Mēs gribam, lai marķīzs Šalambēls de Flārs būtu ārprātīgs!

Tiklīdz majors Arlevs izteica šos vārdus, durvis atvērās un ienāca barons de Mordjē. Viņš jau nebija vairs ievīstījies līķautā kā pirms tam, bet ļoti pieklājīgi ģērbies melnos svārkos, kurus rotāja Goda leģiona oficiera rozete.

Viņu ieraugot, marķīza apstulbums pārauga neizsakāmā naidā. Emanuēls devās pretī baronam de Mordjē un nicinoši to nopētīja no galvas līdz kājām.

—    Baron, — viņš tam teica, — tā kā es nepazīstu šo cilvēku, tad it visā apvainoja tikai vienīgi jūs.

Pateicis „šo cilvēku“, marķīzs norādīja uz. grāfu Arlevu. Tas paraustīja plecus un klusēja. Bet barons pasmaidīja, un viņa smaids bija tik skumjš, ka pārsteidza Emanuēlu.

—     Nabaga marķīzs, — viņš tam teica, — varu saderēt, ka jūs uzskatāt mani par savu nāvīgāko ienaidnieku un skauģi, kuram jūsu laime gluži kā kauls iesprūdusi rīklē un kurš visiem spēkiem cenšas to sagraut.

—   Kungs, — marķīzs viņam atbildēja, — jūsu uzvedība, kā man šķiet, to apliecina.

—    Jūs maldāties, marķīz.

—    Es maldos?

—   Jā, ne jau pēc manas iniciatīvas un vēlēšanās tiek izspēlēta visa šī komēdija.

—    Pēc kā tad?

—    Pēc kādas personas pavēles, kurai esmu spiests kalpot kā akls ierocis, jo diemžēl atrodos pilnīgi viņas rokās.

—     Kungs, — Emanuēls iekarsis iesaucās! Es nezinu, par kādu personu jūs runājat, bet es lieliski zinu, ka jūs esat mistifikācijas autors un jums ir jācīnās ar mani divkaujā…

—    Tas ir absolūti neiespējams.

—    Ko! — marķīzs augstprātīgi iesaucās.

Barons vēsi atkārtoja:

—    Es nevaru ar jums cīnīties.

—    Kāpēc?

Majors Arlevs, kas līdz šim bija mēms šī strīda liecinieks, pacentās marķīzam atbildēt.

—    Es jums to varu paskaidrot, — viņš noteica.

—    Lūk kā!

Marķīzs vērīgi uzlūkoja šķietamo doktoru. Tas turpināja:

—    Barons de Mordjē nevar ar jums cīnīties tāpēc, ka jūs esat ārprātīgs, tāpēc ka sabiedrības acīs jums tādam jābūt.

Majors noteica šos vārdus tik vēsi un stingri kā tiesnesis, kas pasludina spriedumu; tad, vēršoties pie barona, viņš jautāja:

—    Vai kariete ir lejā?

—   Jā.

—    Ar maniem cilvēkiem?

—    Viņi gaida uz ietves.

—    Lieliski! Dodiet marķīzam roku un ejam.

Emanuēla naids pierima, un viņš atkal sāka drebēt.

—   Bet uz kurieni jūs mani vedīsiet ? — viņš izmisis jautāja.

—    Pie manis, uz Passī ielu.

—    Pie jums! Bet kas jūs tāds esat?

—   Jūsu sievas un draugu acīs es esmu psihiatrs.

—    Bet manās?

—    Bet jūsu, — majors skumji teica, — es esmu tā drausmīgā sprieduma izpildītājs, kurš jums ir ticis pasludināts. %

Majora balss skanēja tik svinīgi, ka marķīzs atkal sastinga un viņam mati saslējās stāvus.

—   Ak, mans nabaga Šalambēl, — barons nočukstēja, paņemot viņu zem rokas un velkot sev līdzi, — mēs taču nevaram

nepalikt nesodīti par to, ka esam bijuši „Zobena draugu brālības“ biedri.

Šie vārdi iznīcināja marķīzā jebkādu gribu pretoties, un viņš sekoja de Mordjē un majoram Arlevam.

Kariete, kurā bija iejūgts zirgu pāris, gaidīja uz ielas pie mēbelētā hoteļa parādes durvīm.

Divi garos svārkos tērpušies cilvēki, kurus gan pēc stājas, gan manierēm varēja noturēt par tirdzniecības sagādniekiem, nesteidzīgi pastaigājās pa ietvi.

Ievērojuši izgājušo marķīzu un divus tā pavadoņus, viens no viņiem atvēra karietes durtiņas.

—    Sēdieties, marķīz, — de Mordjē teica Emanuēlam, kurš gāja grīļodamies kā cilvēks, kuru satriecis kaut kas patiesi drausmīgs.

Emanuēls apsēdās.

Majors apsēdās viņam labajā pusē, bet grāfs — kreisajā, viens no sulaiņiem apsēdās uz sola viņiem iepretim. Otrs sulainis iekārtojās līdzās kučierim.

—    Tie' ir mani slimnīcas kalpotāji, — majors paskaidroja. Un, pieliecies marķīzam pie auss, piebilda: — Es ceru, kungs, ka šī brauciena laikā jūs nepadosieties neprātīgajam vilinājumam un nesāksiet saukt palīgā policistu. Esmu paņēmis līdzi dokumentus, ka es paliesi esmu ārsts, kas nodarbojas ar gara slimnieku ārstēšanu, bet mani slimnīcas kalpotāji to var apliecināt.

—    Neraizējieties, kungs, — Emanuēls atbildēja, — es neko nevienam neteikšu un nesaukšu nevienu palīgā.

—    Uz Passī ielu! — majors uzsauca kučierim.

Kariete traucās uz priekšu, aizbrauca līdz krastmalai, pa Vienprātības tiltu šķērsoja Sēnu un drīz vien atradās Passī ielā, kur apstājās pie skaistas upes krastā uzceltas mājas.

—    Lūk, arī jūsu cietums, — de Mordjē teica Emanuēlam, norādot uz māju, — kā redzat, pirmajā acumirklī tas nebūt nešķiet tik drūms.

Majors izkāpa pirmais un piezvanīja pie dārza režģu vārtiem. Tos atvēra livrejā tērpies sulainis.

Majors turpināja iet pa priekšu, ieveda savu gūstekni lielā skaistā zālē, kas atradās apakšstāvā. Kamīnā dega uguns.

Majors piebīdīja marķīzam krēslu.

—    Sēdieties, mans gūstekni, — viņš tam teica, — un atļaujiet jums paziņot tās dzīves programmu, kura jums ir paredzēta.

Bet marķīzs viņu ar žestu pārtrauca.

—    Kungs, — viņš tam teica, — es biju saprātīgs un nemēģināju jums veltīgi pretoties. Jūsu pusē ir fiziskais un morālais pārsvars; un es esmu spiests pakļauties. Bet varbūt jūs neatteiksieties man sniegt īsu paskaidrojumu.

—   Jautājiet! — majors teica.

—    Kālab jūs esat mani uz šejieni atvedis?

—    Lai marķīze nodomātu, ka mēs ārstējam jūsu vājprātu.

—   Jūs lieliski zināt, ka es neesmu vājprātīgs…

—    Protams. Bet barons un es…

—    Esat ieinteresēti, lai par mani tā domātu, vai ne?

—    Tieši tā.

—    Nu, es šādu ieinteresētību gan nespēju izprast, — marķīzs absolūti mierīgi noteica.

Barons un majors apmainījās ar noslēpumainiem skatieniem.

Marķīzs saprata šīs zīmīgās saskatīšanās jēgu un, uzrunājot baronu de Mordjē, teica:

—     Atbildiet taču man. Jūs taču nevarat būt kāda mūsu agrākās asociācijas locekļu upura atriebības ierocis…

Barons klusēja.

—    Ja jūs gribat apkaunot mani sievas acīs, tad tam par iemeslu var būt tikai personīga atriebība. Jums ir tiesības neieredzēt to, kas bija jūsu pamāte un saucās baronese de Mordjē, taču jums nav tiesību ienīst mani?

—    Nē, — barons piekrita.

—     Ja jūs vada vēlēšanās iegūt naudu, tad sakiet, un es esmu gatavs ziedot visu… es esmu pietiekami bagāts, lai dārgi maksātu par savu laimi.

Barons paraustīja plecus un klusēja.

Majors lepni palūkojās uz Emanuēlu.

—   Jūs maldāties, kungs, — viņš tam teica. Ne jau izdevīgums vada barona rīcību, un vēstule, kas ir mūsu rokās, netiek pārdota. Tā paliks mūsu rokās tik ilgi, līdz mēs neuzskatīsim par vajadzīgu to pielietot gluži kā Dāmokla zobenu.

—     Jūs esat bendes! — iesaucās Emanuēls, kura deniņi pārklājās ar aukstiem sviedriem.

—    Iespējams.

—    Bet bendes rīkojas likuma vārdā…

—    Pilnīgi pareizi.

—    Bet kāds gan likums vada jūs? — viņš nodrebējis jautāja.

Majors viņam uz to atbildēja:

—      Likums, kuram mēs kalpojam par ieroci, bija zināms jau Romā pirms trim gadu tūkstošiem, un tas saucas „atriebība“.

Emanuēls nokāra galvu, saķēra to rokās, un viņam cauri pirkstiem lija asaras.

—    Marķīz, — barons de Mordjē skumji noteica, — jums taču vajadzētu atcerēties, ka tieši jūsu dēļ Gontrāns de Lasī nogalināja divkaujā ģenerāli de Flāru-Rivinjī.

—     Klusējiet! — Emanuēls nočukstēja un, to izdzirdis, izbijies pielēca kājās, tad atņēma rokas no asarām klātās sejas.

—    Un tikai jūsu dēļ, — barons turpināja, — ševaljē d’Astī noveda jūsu audžutēvu marķīzu de Flāru-Mongorī līdz sirdstriekai… Jūs lieliski zināt arī to, ka de Mongorī ienāca prātā apprecēties pēc tam, kad uzzināja, ka ģenerālis, viņa brālēns, ir miris.

Visu to dzirdot, marķīzs izjuta pilnīgu spēku zudumu un nebija spējīgs pretoties. Viņš saprata, ka ir pienākusi atmaksas stunda, un, kā jau visiem noziedzniekiem, kas ieraudzījuši nāvi nesošu ieroci, viņam ienāca prātā tikai viena doma: lūgt apžēlošanu.

—    Jā, — viņš nomurmināja, — es darīju noziedzīgus darbus un biju pelnījis visstingrāko sodu, taču es veselus sešus gadus to rūgti nožēloju…

Barons viņu pārtrauca ar nicinošu žestu.

—    Nu, mans dārgais, — viņš teica, — jūs patiesi esat zaudējis atmiņu: vai tad tas nebijāt jūs, kas man vēl vakar teica,

ka nekad neesat izjutis ne mazākos sirdsapziņas pārmetumus un uzskatāt sevi par laimīgāko cilvēku pasaulē?

—    Tiesa… — marķīzs nomurmināja.

—    Vai tikai jūs pašlaik nerunājat par iedomātu nožēlu…

—    Bet vai jūs iedomājaties par to, — marķīzs iekliedzās, — ka, pazudinot mani, jūs pazudināt vēl trīs nevainīgas būtnes: manu sievu un manus bērnus.

Majors un barons izdarīja žestu, kas nozīmēja: tā patiesi ir liela nelaime, kuru mēs rūgti nožēlojam, bet tas ir neizbēgami.

Marķīzs atkal jutās pilnīgi uzvarēts.

—    Nu, ko! — viņš iesaucās, — tad parādiet šo vēstuli manai sievai, izstāstiet viņai visu… Kas par to! Es metīšos pie viņas kājām, lūgšu piedošanu, un tā kā viņa ir laba un mani mīl, tad piedos tāpēc, ka šo septiņu gadu laikā es esmu dzīvojis kā krietns ģimenes cilvēks un man nav bijis nekā kopēja ar šiem cilvēkiem… tāpēc ka…

—     Ak, mans Dievs, marķīz! — de Mordjē iesmējās, — pirms mesties pie de Flāra kundzes kājām un izšķirties par šādu galēju līdzekli, kas, manuprāt, ir neprāts, tāpēc ka jūsu rokas ir aptraipītas ar de Verna asinīm, labāk pacentieties uzzināt, kāds tad īsti sods jūs sagaida! Varbūt liktenis, kas jums sagatavots, ir mazāk drausmīgs par to, kuru jūs pats sev izvēlaties.

—    „Varbūt“ jūs sakāt, — Emanuēls viņu pārtrauca, — vai tad jūs nezināt, kas mani sagaida?

—    Nē.

—    Bet vai šis cilvēks zina?

Emanuēls norādīja uz majoru.

—    Nē, — majors atbildēja.

—    Bet kā vārdā tad jūs darbojaties, — marķīzs, rūgti nopūties, vaicāja, — ja ne viens ne otrs pat nezināt, kāds sods mani sagaida?

Majors un barons klusēja; tobrīd atvērās durvis zāles dziļumā.

Marķīzs, izbijies un izbrīnījies, ieraudzīja sievieti melnā, kas lēnām piegāja pie viņa un auksti to uzlūkoja. Tad šī sieviete padeva zīmi. Majors Arlevs un de Mordjē paklanījās un izgāja.

Emanuēls ar mēmām šausmām vērās noslēpumainajā svešiniecē. Viņa bija jauna un neparasti skaista, taču viņas jaunība bija priekšlaicīgi novītusi, bet skaistums bija drūms un liktenīgs. Viņas tievajās bālajās lūpās marķīzs ievēroja smaidu, kas lika tam notrīcēt.

—    Ā! viņa teica. — Jūs jautājāt, kā vārdā darbojas šie cilvēki?

—    Jā, — marķīzs nomurmināja.

—    Viņi darbojas pēc manas pavēles, — jaunā sieviete vēsi noteica.

—    Kas jūs esat?

—    Vai nav vienalga? Man ir visas tiesības jūs sodīt…

—    Jums?

—    Jā.

—    Bet ko gan lādu es esmu jums nodarījis? Es jūs nekad neesmu redzējis, kundze.

—    Un es jūs tāpat…

—    Bet tādā gadījumā…

—     Marķīz, — sieviete melnā iebilda, — es sēroju par cilvēku, kuru nogalināja „Zobena draugu brālība“.

Marķīzs nodrebēja un iesaucās.

—    Kas jūs esat? — viņš atkārtoja.

—     Mani sauc marķīze Gontrāna de Lasī, — viņa lēni noteica.

Marķīzs vēlreiz šausmās iekliedzās, bet Dāma ar melnu cimdu izsmējīgi un skaļi iesmējās.

—    Ak, varu saderēt, Šalambēla kungs, — viņa teica, — ka tagad jūs saprotat, ar kādām tiesībām es jums atriebjos un uzdrošinos apdraudēt jūsu līdz šim absolūti laimīgo eksistenci.

Marķīzs satriekts nokrita pie Dāmas ar melnu cimdu kājām.

—    Apžēlojieties! — viņš nomurmināja.

—     Nē, — viņa izsmējīgi noteica, — es neapžēlošu, man nav tiesību saudzēt „Zobena draugus“. Bet es esmu nogurusi nogalināt un gribu nedaudz mainīt atriebības veidu.

Un viņa ar ļaunu smaidu palūkojās uz marķīzu.

—     Marķīz, — viņa teica, — jūs nemirsiet kā kapteinis Lemblēns un ševaljē d’Astī… nē… es jums sagatavoju citu sodu.

Un, kad Emanuēla izbailes bija sasniegušas galējo robežu, atriebēja piebilda:

—    Jūs paliksiet dzīvs, marķīz, bet jūs uzskatīs par mirušu, un jūsu sieva un bērni valkās sēras.

Tiklīdz marķīze de Lasī to visu pateica, atskanēja karietes riteņu troksnis, un tā apstājās pie mājas.

XXXV

Kariete, kas apstājās pie sētas, bija tā pati, kas pirms dažām stundām aizveda marķīzi de Flāru no Pentevra ielas uz Prinča ielu un ar kuru aizbrauca marķīze de Flāra.

Krievu ārsts vai, pareizāk sakot, grāfs Arlevs, kas tēloja doktora lomu, marķīzei bija teicis:

—     Brauciet prom un atgriezieties šovakar Passī ielā kopā ar bērniem.

Emanuēls bija to dzirdējis un, izdzirdot karietes riteņu klaudzoņu, nodrebēja no prieka. Viņa sieva un bērni atbraukuši viņu apciemot. Tās sievietes klātbūtnē, kura ir tiesīga prasīt viņam atskaiti par viņas pirmā vīra izlietajām asinīm, marķīzs atkal izjuta drosmes uzplūdus.

—     Nu, ko! — viņš nočukstēja, — es metīšos pie sievas kājām, paņemšu savus bērnus uz rokām un lūgšu piedošanu. Varbūt ka šīs eņģeļu galviņas kaut nedaudz iespaidos manus nežēlīgos ienaidniekus.

Marķīzs vēlreiz paļāvās uz likteni.

Taču no karietes izkāpa tikai viena persona, un luktura gaismā marķīzs to ieraudzīja nākam pāri pagalmam un uzkāpjam pa pakāpieniem. Tā nebija vis marķīze, bet gan Emanuēla draugs, Oktāvs de R.

Marķīzs sajuta, ka viņa drosme noplok.

Dāma ar melnu cimdu steidzīgi saķēra viņa roku, ieveda pa durvīm, pa kurām tikko kā pati bija iegājusi, un pavēlnieciskā balsī noteica:

—     Klausieties! Ja jūs gribat dzīvot, tad neteiksiet nevienu vārdu un nesāksiet kliegt…

Marķīzs dzirdēja, kā blakusistabā atvērās durvis, tad atskanēja soļu troksnis un visbeidzot Oktāva de R. balss noteica:

—    Labdien, doktor, atvainojiet, ka es tik steidzīgi ierados, taču notikusi briesmīga nelaime…

—    Nelaime! — atskanēja šķietamā doktors balss.

Emanuēls gribēja jau iekliegties, bet Dāma ar melnu cimdu

aizspieda viņam ar roku muti un nočukstēja:

—    Klusē!

Pēc tam viņa to uzlūkoja, un viņas skatiens bija tik bargs, ka viņš sajutās uzvarēts un nespējīgs rīkoties.

—     Par kādu nelaimi jūs runājat, kungs? — doktors blakusistabā vaicāja.

Oktāvs de R. atbildēja:

—    Marķīze ir tuvu ārprātam.

—     Ak, nabaga sieviete, — šķietamais doktors noteica, — viņu tik ļoti satriekusi vīra slimība.

—    O, ne jau tas vien… Viņas meitas…

Izdzirdīs šos vārdus, marķīzs pacentās izrauties; viņš gribēja atgrūst Dāmu ar melnu cimdu, atraut vaļā durvis un iemesties istabā, kur doktors sarunājās ar Oktāvu de R.

Bet jaunā sieviete ar savām baltajām, maigajām rokām aptvēra viņa kaklu un stipri to sažņaudza.

—     Klusē! — viņa vēlreiz noteica, — vai arī tavas meitas ies bojā.

Šie draudi iedarbojās uz nabaga tēvu, un viņš, krampjaini kampjot gaisu, turpināja klausīties.

—    Kas gan noticis ar viņas meitām? — šķietamais doktors vaicāja.

—    Viņas ir pazudušas.

—    Pazudušas?

—    Viņas abas nolaupīja…

—    Bet kad? Kur?… un kā? — iesaucās majors Arlevs, kurš tik labi nospēlēja izbrīnīta cilvēka lomu, ka de R. viņam pilnīgi noticēja. — Kungs, vai jūs esat zaudējis prātu?

—     Diemžēl nē! Kamēr es pirms dažām stundām braucu pakaļ marķīzei uz viņas māju un aizvedu viņu uz Prinča ielu, Pentevra ielā ieradās kaut kāda sieviete.

—    Un kas nolika tālāk?

—    Viņa teica, ka ieradusies pēc marķīzes pavēles, kura lūdz atvest savus bērnus. Aukle, neko nenojaušot, iesēdās karietē, ar kuru bija atbraukusi svešiniece, un kopš tā laika neviens nedz viņu, nedz bērnus nav vairs redzējuši.

Oktāva vārdi gluži kā zibens satrieca Emanuēlu. Marķīzei de Lasī nebija nekādas vajadzības viņam pavēlēt klusēt: viņš nokrita ceļos, satriekts, nerunīgs, salicis lūdzoši rokas un pacēlis skatu pret debesīm.

Taču viņš dzirdēja doktora jautājumu:

—    Kā izskatījās šī sieviete?

—    Tā bija melnās drēbēs ģērbusies pusmūža sieviete.

—    Tā ir viņa! — doktors iesaucās.

—    Kas viņa?

—    Bērnu zagle!

Un tā kā de R. iesaucās, tad doktors turpināja:

—     Nedrīkst zaudēt ne mirkli, tāpēc, ka šī sieviete nekavējoties atstās Parīzi. Viņa pieder pie drausmīgas noziedznieku bandas, kas nodarbojas ar bagātu vecāku bērnu nolaupīšanu un aizved tos prom no dzimtenes uz Vāciju, Bohēmiju un pat uz Spāniju.

—    Bet kālab? Ar kādu mērķi?

—     Lai piespiestu bēdu sagrauztos vecākus samaksāt par tiem lielu izpirkuma maksu… Bet pagaidiet, brauksim ātrāk… varbūt vēl nav par vēlu.

Oktāvs de R. apjucis, satriekts, ļāva šķietamajam doktoram aizraut sevi līdzi.

Marķīzs neatbrīvojās no Dāmas ar melnu cimdu rokām un neizgāza durvis tikai tādēļ, ka atriebēja, pieliekusies tam pie auss, nočukstēja:

—     Piesargies! Ja tu izdarīsi kaut vienu kustību, tad tavi bērni ies bojā.

Marķīzs nepakustējās, un viņa sejā nenodrebēja pat muskulītis.

Viņš gluži kā bija pārvērties par sāls statuju, kas saucās Lota sieva, stāvēja uz Sodomas ceļa un ar savām apdzisušajām acīm vēroja, kā debesu uguns iznīcina nolādētās pilsētas.

Nekustīgs un pilnīgi uzvarēts, viņš dzirdēja, kā šķietamais doktors un Oktāvs de R. izgāja ārā, šķērsoja pagalmu un aizbrauca ar viņa personīgo karieti.

Tad atskanēja asi izsmējīgi smiekli, un Dāma ar melnu cimdu viņam teica:

—    Nu, marķīz, tagad tu redzi, ka tie, kas man kalpo, lieliski spēlē savas lomas. Tavs šķietamais doktors, kuram lieliski zināms, kur atrodas tavi bērni, un persona, kas tos nolaupījusi, izvadās tavu draugu de R. pa visām iespējamajām vietām, bet tikai ne uz turieni, kur viņi pašlaik atrodas.

Šie vārdi tūdaļ pat apvaldīja Emanuēla dusmas.

Viņš nokrita ceļos Dāmas ar melnu cimdu priekšā un lūdzoši pastiepa pret viņu rokas. Šobrīd viņš bija pilnīgi aizmirsis par sevi un domāja tikai par sievu un meitām, par māti, kurai laupījuši bērnus, un par bērniem, kas palikuši bez vecākiem.

Un ciešanu salauztā balsī, kas spētu aizkustināt pat visnejūtīgāko sirdi, viņš nočukstēja:

—     Ak, kundze, sakiet tikai vārdu, lieciet man sevi nogalināt, un es tūdaļ izpildīšu jūsu pavēli, bet atdodiet bērnus viņu nelaimīgajai mātei…

—    Viss ir atkarīgs no tevis, marķīz…

—    O, runājiet, — viņš iesaucās.

—    Nu, tad klausies, — viņa teica. — Ja tu man akli nepakļausies, tad nekad neieraudzīsi savus bērnus, bet būsi aci pret aci ar savu sievu, kas tevi neieredzēs un nicinās, jo viņa uzzinās, ka viņas vīrs ir slepkava un viņa upuru atriebēji nolaupījuši viņai, kas nav neko noziegusies, visdārgāko pasaulē — bērnus.

Un Dāma ar melnu cimdu, ļauni smaidīdama, turpināja:

—     Vai tagad redzi, marķīz, kāda kaunpilna, skumja, satraukumu un pārmetumu pilna dzīve tevi sagaida? Jūsu bērnus jūs nekad vairs neieraudzīsiet…

—     Ak Dievs! — Emanuēls nočukstēja, — ņemiet manu dzīvi, bet atdodiet man manus bērnus.

—    Tev es viņus nekad neatdošu, — Dāma ar melnu cimdu teica, — bet tavai sievai — jā. Un ja vien tu gribēsi, lai tava sieva un bērni sēro pēc tevis kā pēc vislabākā vīra un gādīgākā tēva pasaulē, tad viņi valkās sēras un godinās tavu piemiņu.

—    Ak, es sapratu, — nelaimīgais tēvs noteica, — jūs gribat, lai es sevi nogalinātu…

—    Iespējams…

—    Bet, sakiet man, vai es viņus vēl kādreiz ieraudzīšu pēdējo reizi? — viņš izmisis noteica.

—    Nē, — Dāma ar melnu cimdu vēsi atbildēja. — Izvēlies: vai nu atgriezties pie sievas, kura jau rit pat uzzinās, ka tu biji viens no dc Verna slepkavām, un dzīvot ar viņu bez bērniem, kurus viņa tādā gadījumā nekad vairs neieraudzīs.

—    Nē, nē, nekad! — de Flārs, galīgi izmisis, iesaucās.

—    Tādā gadījumā, pakļaujies…

—    Kas tad man jādara? Mans Dievs!

Dāma ar melnu cimdu piegāja pie kamīna un parāva auklu.

Durvis tūdaļ pat atvērās, un istabā ienāca barons de Mordjē ar sveci rokā, jo bija jau iestājusies nakts, un Dāma ar melnu cimdu un marķīzs atradās tumsā.

—    Vai jūs jau esat uzrakstījis savu mantojumu, marķīz? — viņa vaicāja.

—    Jā.

—    Tas ir labi. Citādi jūs varētu to uzrakstīt šeit, ar atpakaļejošu datumu, un to atrastu starp jūsu papīriem. Taču sēdieties un rakstiet…

Viņa norādīja viņam uz galdu, kur atradās spalvas un tinte. Emanuēls paņēma spalvu un gaidīja.

Dāma ar melnu cimdu sāka diktēt:

„Šodien pulksten desmitos vakarā, kad es jau grasījos likties gultā, es ieraudzīju barona de Mordjē ēnu, kurš mani vajāja par to, ka es esmu viņu, nelaiķi, apvainojis, atmetot līķautu no viņa sejas.

Barons man padeva zīmi, lai es viņam sekotu, un es pakļaujos. Kurp viņš mani ved, es to nezinu, bet mirušajiem ir kaut kāda nenosakāma vara, kurai dzīvie nespēj pretoties.

Marķīzs Šalambčls de Flārs-Mongori“

Tā kā Emanuēls vēl šaubījās, pirms parakstījās, tik dīvaina tam šķita šī atvadu vēstule, tad atriebēja teica:

—     Parakstiet taču, marķīz. Jums ir jāsaprot, ka vājprātīgais, kas grasās sevi nogalināt, nevar uzrakstīt tādu atvadu vēstuli kā normāls cilvēks.

—    Bet… vai tad es grasos sevi nogalināt?

—    Rakstiet.

Emanuēls uzrakstīja un parakstījās.

Kad viņš bija beidzis, Dāma ar melnu cimdu teica de Mordjē:

—     Pavēliet, lai jums apseglo zirgu, un jājiet uz jums jau zināmo vietu. Tagad var atgriezt bērnus viņu mātei.

Barons paklanījās un izgāja.

Atriebēja turpināja:

—    Jūs doktors atstāja tad, kad jūs jau bijāt pilnīgi nomierinājies. Neko nenojaušot, viņš aizbrauca, aizmirsis piekodināt jūsu sargiem jūs stingri novērot. Jūs to izmantojāt un aizgājāt. Režģis nebija noslēgts; jūs izslīdējāt uz ielas, bet tā kā līdzās jūsu mājai tek Sēna, tad jūs metāties ūdenī, atstājis krastā savu cepuri.

Marķīzs, jau tāpat dziļi satriekts, nespēja savaldīties un nodrebēja.

—    Tātad es miršu? — viņš otrreiz vaicāja.

Dāma ar melnu cimdu atkal piezvanīja. Pēc šī zvana ieradās divi cilvēki, tie paši, kurus marķīzs bija redzējis uz ietves Prinča ielā un kurus majors Arlevs stādīja viņam priekšā kā slimnīcas kalpotājus.

Viņi nesa apjomīgu dīvainas formas priekšmetu, kas bija rūpīgi ievīstīts palagā. Pēc Dāmas ar melnu cimdu pavēles, viņi nolika šo priekšmetu uz grīdas.

Tad viņa tiem vaicāja:

—    Vai viss ir sagatavots?

—    Jā, kundze.

—    Bet pasta kariete?..

—   Tā gaida simt metrus no šejienes, krastmalā.

—    Lieliski.

Viņa padeva zīmi, un ienācēji atsedza dīvaino priekšmetu. Marķīzs šausmās un riebumā pakāpās soli atpakaļ. Viņa priekšā bija līķis!

XXXVI

Līķis, kas gulēja marķīza Emanuēla de Flāra-Mongorī priekšā, bija drausmīgs. Bet ne jau tāpēc, ka tas būtu satrūdējis, kā to varētu iedomāties, bet tāpēc, ka tā seja bija pretīga un neatpazīstama.

Acīmredzot tā bija izkropļota kāda ķīmiska procesa rezultātā, jo, lai gan ķermenis vēl nebija sācis trūdēt un vēl pat daļēji saglabāja lokanumu, kas liecināja par nesenu nāvi, līķa lūpas bija uzpūtušās, deguna vietā atklāta rēta, kas acīmredzot radusies, krītot no liela augstuma, un tā sniedzās līdz pat deniņiem. Atvērtās acis bija drausmīgas. Atpazīt nelaiķi nebija iespējams, pat ilgi un vērīgi ielūkojoties viņam sejā.

Līķim bija tumši rudi mati, gluži tādā pašā krāsā kā marķīzam.

Dāma ar melnu cimdu klusēja, kamēr Emanuēls ar bailēm, kas izraisīja tam reiboni, aplūkoja līķi. Tad viņa palūkojās uz gūstekni un teica:

—   Marķīz, šis cilvēks noslīcinājās šorīt rītausmā. Tas ir nabaga grāmatvedis bez amata, dzimis Beļģijā, viņam ir trīsdesmit seši gadi. Tas, šķiet, ir jūsu vecums, marķīz?

Emanuēls atbildēja, lai gan pilnīgi nebija izpratis Dāmas ar melnu cimdu jautājumu:

—   Jā.

Viņa turpināja:

—   Viņš ir ar jums vienādā augumā, viņa mati ir gluži tādā pašā krāsā, kā jums.

Viņa apklusa. Emanuēls vēl joprojām nesaprata viņas vārdu nozīmi.

—     Viņš noslīka šorīt, — viņa turpināja, — un es nopirku viņa līķi no jūrnieka, kas izvilka to no ūdens; cilvēks, pie kura jūs pašlaik atrodaties, ir ļoti pieredzējis ķīmiķis; viņš izkropļoja tam seju, kā jūs pats par to varējāt pārliecināties.

—    Bet kāpēc jūs to visu man stāstāt?! — marķīzs beidzot iesaucās.

—    Ā! Tātad jūs nesaprotat? — viņa izsmējīgi atbildēja.

—    Nē.

—    Šis cilvēks, kuru sauca par Viktoru Barbjē un kura nozušanai nepievērsīs nekādu vērību, tiks svinīgi apglabāts.

Marķīzs nodrebēja.

—    Viņš tiks apglabāts pēc augstākās kategorijas; visi tiesu un valdības pārstāvji pavadīs viņu līdz pēdējai atdusas vietai, bet Lešēna tēva kapsētā viņam uzliks pieminekli ar sekojošu uzrakstu:

„Šeit atdusas Emanuēls Šalambēls marķīzs de Flārs-Mongorī, deputāts, kas miris

savas dzīves trīsdesmit septītajā gadā“

Emanuēls iekliedzās.

—    Ā! Tagad jūs saprotat, marķīz, jūs saprotat, kāpēc tā izķēmota šī Sēnā noslīkušā cilvēka seja.

—    Bet kurš gan, marķīzs drebot iesaucās, — kurš uzdrošināsies apliecināt, ka šis cilvēks esmu es?

—   Jūsu drēbes, dārglietas, jūsu kabatas portfelis, kas atrodas jūsu kabatā, kur glabājas vēstules un vizītkartes.

Dāma ar melnu cimdu padeva zīmi saviem cilvēkiem, tie atvēra durvis, un viņa ātri nozuda, atstājot galīgi satriekto Emanuēlu.

Cilvēki, kas atnesa līķi, sagrāba Emanuēlu un sāka to piespiedu kārtā izģērbt. Pēc dažām minūtēm marķīzs de Flārs bija absolūti kails.

Tad viens no svešiniekiem, kas izpildīja jebkuru Dāmas ar melnu cimdu pavēli, atvēra skapi, izņēma no turienes citus svārkus un veļu un padeva tos marķīzam.

—    Apģērbieties, — viņš tam teica.

Marķīzs, galīgi satriekts, no šausmām zaudējis spriešanas spējas, pakļāvās un drīz vien tika ietērpts ceļojuma kostīmā — turīga komersanta tērpā, kas apbraukā savas provinces klientus. Cepure un maza naudas somiņa papildināja šo dīvaino ietērpu.

Bet tostarp otrs svešinieks uzvilka līķim marķīza kreklu un svārkus. Pēc tam, piegājis pie gūstekņa, viņš paņēma viņa roku un noņēma no marķīza pirksta gredzenu, lai uzvilktu to mironim pirkstā.

Šādas nekaunīgas rīcības rezultātā marķīzs izmisīgi iekliedzās — tas bija viņa laulību gredzens.

*         * *

Dāma ar melnu cimdu, mierīga, izsmējīga un vienlaikus drūma, iegāja istabā.

—    Vai jūs sapratāt, marķīz? — viņa tam teica, — ka Emanuēls Šalambēls ir miris un; ka viņa sieva marķīze de Flāra, un viņa meitas nēsās sēras.

—     Bet ko jūs gribat izdarīt ar mani, — nelaimīgais tēvs izmisumā iesaucās.

—    Jūs to tūdaļ uzzināsiet.

Sniedzot šo izvairīgo atbildi, viņa norādīja ar roku uz pagalmu. Atskanēja zvans; vārti atvērās, un no sētā iebraukušās karietes izkāpa barons de Mordjē.

—    Pagaidiet. Jūs redzēsiet, ka es turu dolo vārdu, — viņa noteica.

Ienāca barons.

—     Marķīz, — viņš noteica, — jūsu meitas un viņu guvernante brauc karietē uz Parīzi, pēc dažām minūtēm viņas būs jau pie mātes.

Šie vārdi izsauca panīkušā marķīza prieku. Taču tas ilga tikai acumirkli.

—   Mans Dievs! — viņš nočukstēja, — vai patiesi es nekad vairāk viņas neieraudzīšu.

Dāma ar melnu cimdu klusēja.

—    Marķīz, — barons skumji teica, — jūs esat notiesātais, bet es esmu nozīmēts, lai izpildītu spriedumu.

—   Jūs? — Emanuēls izbrīnījās.

—    Diemžēl!

Tad marķīze de Lasī paņēma no kamīna dzegas kabatas portfeli.

—    Skatieties, — viņa teica, — šeit jūs atradīsiet piecsimt tūkstošus franku un pasi.

—    Kurp man jābrauc?

—    Piecsimt tūkstoši franku ļaus jums dzīvot atbilstoši tam vārdam, kas ierakstīts jūsu pasē. Kopš šī brīža jūs sauks par Šarlu Marselēnu.

—     Bet kurp gan man jābrauc? — marķīzs skumji pajautāja.

—    Uz Havru, es jūs turp pavadīšu, — barons de Mordjē teica.

—    Bet… pēc tam?

—     Havrā jūs uzkāpsiet uz tvaikoņa „Brīnišķīgais provansālis“ klāja, kurš rīt pēcpusdienā pacels enkuru.

—    Bet uz kurieni tas mani aizvedīs?

—    Uz Ostindiju, un jūs no turienes nekad neatgriezīsieties, ja vien jums rūp, lai jūsu sieva un bērni saglabātu par jums vislabākās atmiņas.

—    Mana sieva, mani bērni… ak Kungs!

Emanuēls elsodams izteica šos vārdus un smagi nogāzās uz grīdas.

Viņš bija bez samaņas.

—   Aiznesiet viņu uz pasta karieti, — Dāma ar melnu cimdu pavēlēja. — Nakts pastaiga viņu atskurbinās.

—   Ak, kundze, — de Mordjē nočukstēja, — jums absolūti nav sirds.

—     Kungs, — viņa tam atbildēja, — jūsu dzīvē ir posms, kuru jūs esat piemirsis. Tovakar, kad marķīzs Gontrāns de Lasī stājās laulībā, pie viņa ieradās melnās drēbēs tērpies cilvēks un tās slepkavu asociācijas vārdā, kuras loceklis jūs bijāt, pavēlēja tam atstāt balli, radiniekus, draugus, jauno līgavu, kura kļuva par atraitni vēl pirms bija kļuvusi par sievu.

Barons nokāra galvu. Dāma ar melnu cimdu, to pateikusi, skaļi iesmējās:

—    Un viņu tāpat gribēja aizsūtīt uz Ostindiju, tūkstoš ljē tālumā no visa tā, ko viņš mīlēja, un viņu nogalināja visas jūsu asociācijas vārdā par to, ka viņš atteicās aizbraukt…

—     Mans Dievs! — barons nočukstēja, — kādu gan sodu jūs esat izvēlējusies man, kundze?

—   Jūs to uzzināsiet tikai rīt, kad būsiet atgriezies no Hav-

ras.

Viņa padeva zīmi. Nepazīstamie cilvēki pacēla marķīzu Emanuēlu Šalambēlu de Flāru-Mongorī.

—    Ejiet! — Dāma ar melnu cimdu pavēlēja.

Barons izgāja pēdējais un sekoja pārējiem.

*         * *

Kad Emanuēls atvēra acis, viņš ieraudzīja sevi pusguļus stāvoklī pasta karietē, kas aukstā un lietainā naktī drāzās cik jaudas pa Normandijas ceļu.

—    Kur es esmu? — viņš šķietami pats sev jautāja.

Taču, ieraudzījis baronu de Mordjē, kas bāls un skumjš

sēdēja viņam iepretim, viņš visu atcerējās.

Barons viņam teica:

—   Jūs esat ceļā uz Havru, no kurienes tad Saris Marselēns brauks uz Kalkutu, bet visas Parīzes avīzes tai laikā steigs paziņot par marķīza Emanuēla Šalambēla de Flāra-Mongorī nāvi.

XXXVII

Patiesi nākamajā dienā tai laikā, kad komerckuģis „Brīnišķīgais provansālis“ pacēla enkuru un Emanuēls stāvēja uz klāja ar tāda cilvēka izskatu, kuram iespēris zibens, un izmisumā lūkojās uz Francijas krastiem, kas lēnām nozuda nakts miglā, iznāca vakara avīzes ar sekojošu paziņojumu:

„Visu aristokrātisko pasauli un valdības aprindas izbrīnījis un satriecis ārkārtīgi dīvains un noslēpumains notikums.

Marķīza Šalambēla de Flāra-Mongorī kungs, viena no Parīzes advokatūras un deputātu palātas jaunajām slavenībām, pazudis nenoskaidrotos mīklainos apstākļos.

Marķīzs de Flārs pēkšņi vakar pusdienlaikā kļuvis vājprātīgs. Viņa slimība, kā runā, bijusi saistīta ar kāda viņa paziņas, barona de Mordjē, nāvi.

Marķīzu nekavējoties aizveda uz Passī ielu pie krievu ārsta, kas ir liels speciālists šajā jomā un slavens savā dzimtenē.

Šis ārsts apņēmās izārstēt de Flāra kungu. Diemžēl pacientam izdevās apmānīt vērīgos sargus un aizbēgt, pirms tam atstājot uz galda kaut ko līdzīgu atvadu vēstulei, kurā viņš raksta, ka pie viņa ieradusies barona de Mordjē ēna un pavēlējusi tai sekot.

Kur gan viņš nozuda?

Sākumā to neviens nezināja, bet cepure, kuru atrada Sēnas krastā, tika atpazīta kā viņam piederoša; pastāv varbūtība, ka nelaimīgais ir meties ūdeni un noslīcis.

Visrūpīgākie meklējumi līdz šim beigušies neveiksmīgi.“

Nākošajā dienā šīs pašas avīzes rakstīja:

„Atrasts marķīza de Flāra-Mongorī līķis; Sēnas straume to aiznesusi līdz Sentklū.

Seju atpazīt nav iespejams, bet atpazina svārkus un pie līķa atrasto kabatas portfeli, pulksteni, dārglietas u.c.“

Beidzot pēc divām dienām parādījās jauns paziņojums:

„Šodien Svētās Magdalēnas baznīcā notiks ļoti svinīgas marķīza de Flāra-Mongorī bēres.

De Flāra-Mongorī kungs bija trīsdesmit septiņus gadus vecs.

Viņš atstāja skumstošo atraitni un divas jaukas, burvīgas piecgadīgas meitenes, kuras vēl ilgi apraudās labāko no vīriem un tēviem un mūžam godās viņa piemiņu.“

* * »

—     O, Gontrān de Lasī! — Dāma ar melnu cimdu klusi, ar nopūtu nočukstēja, un viņas sejā iezīmējās bēdu un naida pilna izteiksme. — Tu, mans maigi mīlētais, tev netika veltītas skaļas kapa runas, kas tagad tiek teiktas taviem slepkavām.

Un atriebīgā sieviete ar akmens sirdi, kura pasludināja spriedumus, piegāja pie krūšutēla, kas bija apsegts ar melnu plīvuru, atmeta to un skumji sāka lūkoties uz krūšutēlu, tad viņa nokrita ceļos un sāka rūgti raudāt.

XXXVIII

Un tā nu tās pašas dienas vakarā, kad grāmatveža Viktora Barbjē līķis kā marķīzs de Flārs-Mongorī tika guldīts zemes klēpī Lašēza tēva kapsētā, barons de Mordjē ieradās Bovo laukumā, namā, kuru bija izīrējis grāfs Arlevs un iekārtojis to Dāmas ar melnu cimdu vajadzībām.

Bija ap deviņiem vakarā.

Barons izkāpa no pasta karietes, kas tikko bija atgriezusies no Havras, uz kurieni viņš pavadīja īsto marķīzu Emanuēlu de Flāru-Mongorī.

Dc Mordjē nebija redzējis Parīzi kopš tā laika, kad reportieri paziņoja par viņa nāvi. Turklāt, acīmredzot paklausot saņemtajai pavēlei, viņš bija ļoti stipri izmainījis savu izskatu.

Viņš bija gludi noskuvies, nodzinis savas atvaļinātajam militāristam tik ierastās ūsas un nedaudz nogrimējis sarkanīgu savu parasti mironīgi bālo seju, kā rezultātā viņu nemaz nevarēja pazīt.

Apģērbā arī vairs nejautās nekā no militāra švītīguma, kurš parasti saglabājas oficiera civilapģērbā.

Barons bija ģērbies šaurās biksēs un žaketē, kādas nēsā angļi, dodoties ceļojumā, bet galvā tam bija konusveidīga maltiešu cepurīte ar rūtainām lentām, kas vijās uz viņa pleciem, uz kuriem bija uzmests liels mīksts, krokās krītošs pleds.

Baronu aizveda pie Dāmas ar melnu cimdu. Atriebēja bija viena, acīmredzot gaidīja baronu.

—    Nu, kā? — viņa, palūkojusies uz to, jautāja.

—    Viņš aizbrauca.

—    Kad?

—    Vakar pēcpusdienā.

—    Vai viņš nomierinājās?

—     Viņš ir tuvu tam, lai sajuktu prātā, — viņš drīz vien nomirs zem Indijas karstās saules stariem.

Dāma ar melnu cimdu neko neatbildēja. Tad de Mordjē apsēdās viņai līdzās un noteica skumjā, bet stingrā balsī, kurā jautās pa daļai lepnums:

—    Bet mani, kundze, kas esmu bijis paklausīgs ierocis jūsu rokās, kāds liktenis sagaida mani?

—    Pret jums tas būs krietni vien žēlīgāks, nekā pret marķīzu de Flāru, — atriebēja atbildēja. — Jums nav ne sievas, ne bērnu, neviens jūs nemīl un jūs nevienu nemīlat — jūs acīmredzot īpaši augstu nevērtējat savu dzīvi.

—    Bet vai man būs jāmirst?

—    Nezinu.

Ievērojusi viņa izbrīnīto skatienu, viņa piebilda:

—   Jūs bijāt septiņi, vai ne? Septiņi „zobena draugi“. Viens no jums tika upurēts.

—    Gontrāns, — barons klusi nočukstēja.

—    Palika seši, — atriebēja turpināja. — Kapteinis Lemblēns nomira pirmais, ševaljē d’Astī — otrais, marķīzs Emanuēls jau lika sodīts; atliek vēl sodīt tikai trīs.

Barons satraukts klausījās.

—     Starp jums trijiem ir viens, kuram esmu pietaupījusi īpašu sodu, tāpēc ka tieši viņš jūs izvēlējās, savienoja vienā brālībā un vadīja jūsu gribu un darbus.

„Pulkvedis,“ — de Mordjē nodomāja.

—    Kas attiecas uz abiem pārējiem, jūs un vikontu de R., tad es esmu sev zvērējusi saudzēt vienu no jums, tāpēc ka jūs abi esat bijuši par ieroci manās rokās.

Barons nodrebēja.

—     Mordjē, — Dāma ar melnu cimdu turpināja, — starp jums abiem izvēlēsies liktenis. Jūs pats ne reizi vien atgādinājāt, ka Svētajos Rakstos stāv rakstīts: „Kas ar zobenu nogalinājis, no zobena arī mirs“. Un tā, vikont, vai arī jūs mirsiet no zobena cirtiena.

—    Tātad jūs gribat, lai es ar viņu cīnītos?

—    Jā, cs to gribu.

—    Bet… ja es viņu nogalināšu?

—     Jums tiks piedots, — Dāma ar melnu cimdu atbildēja. — Jūs jau rīt pat aizbrauksiet uz Vāciju un tur kādā no spēļu namiem uzmeklēsiet vikontu de R. Viņam līdzīgi spēlmaņi pastāvīgi dzīvo Reinas krastos un turpat arī mirst, paspēlējuši pēdējo luidoru vai kļuvuši bagāti dažu stundu laikā.

XXXIX

Barons de Mordjē pēc trim dienām ieradās Frankfurtē pie Maiņas, pārmainīja tur zirgus un devās uz Hamburgu. Tur viņam bija jāuzmeklē vikontu de R., šo nelabojamo spēlmani, ar kuru mēs bijām izšķīrušies Bādenē.

Barons vēl vairāk izmainīja savu izskatu un vēl mazāk sāka līdzināties pats sev kopš tās dienas, kad, atgriezies no Havras, viņš ieradās Bovo laukumā pie Dāmas ar melnu cimdu.

Viņš nodzina savus melnos matus un melno, jau viegli sirmot sākušo bārdu, kā arī pielīmēja rudu vaigubārdu; viņš bija ģērbies tai pašā angļu ceļojumu uzvalkā, kurā mēs jau reiz viņu satikām.

Lai pilnīgi līdzinātos anglim, barons, kas lieliski mācēja izskaidroties Valtera Skota valodā, izvēlējās sev divus ceļabiedrus — īstos saliniekus.

Pirmais bija gara auguma žokejs, bet otrs — jauns, nabadzīgs un izglītots anglis, kas par trīs frankiem stundā mācīja Parīzē savu dzimto valodu.

Barons iecēla viņu par savu sekretāru un tulku.

De Mordjē pēc aizbraukšanas no Parīzes dēvēja sevi par seru Artūru Kingu, baronetu, un nerunāja ne vārda franciski.

Franču hoteļos, kas tam gadījās ceļā, jaunais sekretārs pildīja tulka pienākumus.

Spriežot pēc pases, sers Artūrs Kings, baronets, bija atbraucis no Austrumindijas pa Sueeas kanālu un viņam bija jāatgriežas Anglijā pa Reinu, cauri Holandei un pa Ziemeļjūru.

Šķietamais baronets apmetās Frankfurtē, lai pabrokastotu, pēc čeka saņemtu lielu naudas summu no sava baņķiera un pārmainītu zirgus. Pēc tam ceļojuma kariete devās tālāk uz Hamburgu, kur tā ieradās pēc trim stundām.

Dzelzceļa, kurš tagad savieno šo ievērojamo spēļu Meku ar Vācijas lielāko rūpniecības pilsētu, tad vēl nebija.

Neraugoties uz kliedzošajiem paziņojumiem, kas ik gadus tika ievietoti beļģu un vācu avīzēs un kuriem tūristu un spēlmaņu iztēlē Hamburgu vajadzēja priekšstatīt kā burvīgu nostūrīti zemes virsū, landgrāfistcs galvaspilsēta uz džentlmeni un viņa sekretāru neatstāja ne mazāko iespaidu.

Zemi klāja sniegs, bet garā māju virtene, kas izveidoja pilsētas galveno ielu, šķita tam gluži kā izmirusi. Tikai labajā pusē viņš ievēroja milzīgu ēku, uz kuras frontona bija rakstīts:

„Kazino“

Kādi trīsdesmit cilvēki melnos svārkos un ar baltām kaklasaitēm, kurus varēja noturēt par bēru ceremonijas lāpnešiem, sarunājās pie ieejas.

Bija pieci vakarā, un Minotaurs atpūtās, tai laikā, kad viņa upuri pusdienoja, izklīduši pa necilajām ēstuvēm, kuras Hamburgas publika lepni dēvē par viesnīcām.

Jautrajā sarunā iegrimušie cilvēki, kurus barons ievēroja, bija šīs jaunās dievības kalpotāji. Viņi mierīgi sarunājās un plēsa nevainīgus jociņus pēdējās nesen tieši tempļa durvīs notikušās pašnāvības sakarā.

—     Džentlmeņa pasta kariete apstājās pie hoteļa „Ērglis“ ieejas un radīja lielas jukas šīs indēšanas laboratorijas kalpotāju vidū.

Patiesi, ziemā Hamburgā pasta karietes var ieraudzīt reti, un tikai nedaudzi aristokrāti spēlmaņi šeit ieradās šajā gadalaikā; taču šeit varēja sastapt bankrotējušus komersantus, izputējušu ģimeņu dēlus, daudzus spēles profesorus un dažas izputējušas, zemu kritušas Itāļu bulvāra un Breda kvartāla sievietes, kuras, pēc tam, kad viņu kavalieri, zaudējuši pēdējo mundieri, nošāvās, iestājās nelegālajā spēļu namu administrācijas dienestā.

Sers Artūrs Kings, iegājis viesnīcas ēdamzālē, radīja lielisku iespaidu. Apsēdies pie galda, viņš nokļuva līdzās vienai no tām nelaimīgajām būtnēm, kas spēlē tur sirēnu lomu par divsimt franku lielu algu mēnesī un ar skumjām domā par mīļo Parīzi, par Ranelē un par savu Oktāvu, kurš saulainās dienās devās izjādē koši dzeltenas krāsas vestē.

—     Vai milords nerunā franciski? — viņa, palūkojusies uz baronu, jautāja.

Nabaga meitene bez šaubām domās vēl šim jautājumam piebilda:

„Mans Dievs! Kāds ķēms! Bet ja viņš iedomātos aizvest mani no šejienes, izraut no šīs elles, kur divdesmitgadīgais var nosirmot stundas laikā, tad es viņu iemīlētu un pat sāktu dievināt…“

Un tā kā barons viņai paklanījās, acīmredzot neko nesaprazdams, tad viņa atkārtoja savu jautājumu.

Barons paklanījās vēlreiz, bet sekretārs atbildēja viņa vietā:

—    Milords nezina franču valodu, kundze.

De Mordjē, pārvērties par baronetu un atvērdams muti tikai ēšanas laikā, neteica ne vārda un piecēlās pēdējais no galda.

—    Lūk, — viens no spēlmaņiem teica, — anglis, kurš šovakar var pievākt banku. Viņš pieder pie tiem, kas magnetizē kārtis.

—    Viņam droši vien ir biezs maks, — otrs piebilda.

—     Bet es, — trešais teica, — varu saderēt, ka pēc trim dienām viņš būs miris. Viņa sejā iespiests nolemtības zīmogs.

Barons izdzirda šos vārdus un nodrebēja. Bet viņš nepagrieza galvu un ar baudu ieelpoja tikko tam pasniegtās kafijas aromātu un smēķētā cigāra dūmu.

Drīz vien ēdamzāle kļuva pavisam tukša. Pie galda bija palikuši tikai baronets sers Artūrs Kings un skaistā agrākā pusaristokrāte, kas domīgi sēdēja un rotaļīgi bikstīja ar zobubakstāmo rīsa graudus savā šķīvī.

Jaunais sekretārs aizgāja, lai parūpētos par sava patrona apartamentiem.

Tad Mordjē nabaga trimdiniecei kaut ko iečukstēja ausī brīnišķīgā franču valodā.

Viņa izbrīnījusies palūkojās uz viņu, jo bija pārliecināta, ka viņš nesaprot ne vārda franciski.

Bet barons pasmaidīja un pielika pirkstu pie lūpām.

—    Cšs! — viņš klusi teica, — es esmu francūzis, bet tikai priekš jums!..

Mūsdienu Magdalēnas sejā uzzibsnīja prieka dzirksts.

—    Ak! — viņa nopūtās, — jūs esat francūzis?

—   Jā.

—    Parīzietis?

—    Jā.

—    Un jūs atbraucāt… lai spēlētu?

Šo jautājumu viņa uzdeva ļoti satrauktā balsī.

—    Iespējams… Taču nomierinieties, man veicas spēlē…

Viņa skumji nogrozīja galvu.

—    Visi, kas šeit ierodas, — viņa piebilda, — atbrauc ar šādu domu.

—    Bet kad aizbrauc…

—    O! — jaunā sieviete nopūtās, — ne jau visi aizbrauc!

—     Bet gadās, ka šeit arī nomirst… kā Alfrēds… — viņa tikko dzirdami piebilda, un viņas acīs parādījās asaras.

—    Kāds Alfrēds?

—    Jaunais cilvēks, kuru es mīlēju.

—    Vai viņš nomira?

—    Jau pirms trim mēnešiem; mēs zaudējām visu: viņa piecpadsmit tūkstošus franku ienākumu, manas Parīzes mēbeles, dārglietas, pulksteni — viss pagalam; tad Alfrēds izdomāja, ka dzīvot ir muļķīgi…

—    Un izdarīja pašnāvību?

—    Nē, viņu nogalināja. Reiz vakarā viņš atgriezās viesnīcā pēc tam, kad aizvēra ruleti, un man teica: „Mans bērns, mums vairs nav palicis ne graša, bet es nokārtoju tavas lietas ar Mīnotauru. Tevi atstās kā ēsmu, tu saņemsi simt franku mēnesī“. „Bet tu?“ — es iesaucos. „Kas attiecas uz mani, tad es arī iekārtojos, — viņš teica. — Es nespēju izšķirties par pašnāvību un tāpēc iedomājos sev darīt galu ar divkauju. Es rīt cīnīšos. Mans pretinieks ir lielisks cīnītājs, bet es nekad mūžā neesmu ņēmis zobenu rokā; es drīz vien noslēpšu savus rēķinus ar dzīvi.“

—     Un vai viņu nogalināja? — barons pārtrauca nabaga meiteni, ievērojis cik stipri viņa satraucās.

—    Diemžēl jā, kungs.

—    Kas?

—    Vikonts de R.

Barons nodrebēja.

—    Ak, — viņš teica, — šķiet, es viņu pazīstu.

—    Vai! Nelietis! Tā bija nevis divkauja, bet slepkavība.

De Mordjē paņēma jauno sievieti aiz rokas un viņai maigi

noteica:

—    Mans bērns, vai jūs gribat atgriezties Parīzē?

—    Ak! Ja vien tas būtu manos spēkos! — viņa nopūtās. — Parīze! O, tā ir paradīze, dzimtene, zeme, kur dzīvo, mīl, aizmirst visas lietas… Parīze… Klusējiet, nerunājiet vairs ne vārda par Parīzi, kungs, tāpēc ka es par to sapņoju dienu un nakti; es raudu un jūtu, ka nomiršu šeit, šai sniegotajā zemē, starp profesionāliem spēlmaņiem, kas spēlējot aizmirst par visu pasaulē.

—     Labi, — barons teica, — no jums pašas būs atkarīga jūsu iespēja atgriezties Parīzē.

—    Ar jums? — viņa līksmi iesaucās.

—    Iespējams, ka ar mani, bet, iespējams, ka arī ne…

—    Ko man pavēlēsiet darīt? Ak Kungs!

—     Neko vai gandrīz neko. Jūs šovakar stādīsiet mani priekšā vikontam de R. kā nabaga Alfrēda sirdsdraugu.

Viņa izbrīnījusies palūkojās uz šķietamo angli.

Bet barons turpināja:

—     Man ir nojauta, ka man veiksies spēlē un es nogrābšu banku sešas reizes pēc kārtas, ja kādu nogalināšu divkaujā.

—    Un jūs gribat…

—    Nogalināt vikontu. Cšs! Mani šeit sauc par baronetu seru Artūru Kingu; neaizmirstiet, ka es runāju tikai angliski. Ejiet uz kazino, apsēdieties pie galda istabā, kur spēlē ,,trente-etguarante“, ja vikonts ir tur, tad pagaidiet mani.

Jaunā sieviete piecēlās, uzlika galvā savu saburzīto cepuri, uzmeta plecos noplukušu šalli un izgāja no ēdamzāles.

Barons turpināja smēķēt un dzert kafiju.

XL

Pēc stundas ap ,,trcntc-ct-quarantc“ galdu kazino lielajā zālē bija sapulcējies liels skaits spēlmaņu.

Kāds bagāts krievs, kas bija ieradies vakar, lika uz vislielākajiem numuriem un pamazām iztukšoja savu biezo kabatas portfeli. Viņam līdzās spēlēja kāds vēl pavisam jauns cilvēks, un viņam neparasti laimējās, tas bija vikonts de R.

Laime spēlē viņu neatstāja, kopš viņš bija aizbraucis no Bādenes, taču tā sasniedza savu kulmināciju pēc tam, kad vikonts bija nogalinājis Alfrēdu, nabaga meitenes iemīļoto.

Otra galda galā sēdēja šī pati meitene un vienaldzīgi lika florīnus, kurus ik rītu tai deva kasieris un par kuriem viņa katru vakaru atskaitījās.

Bet viņa nenovērsa naida pilno skatienu no slepkavas un izrādīja lielu prieku, kad zālē ienāca šķietamais anglis, sers Artūrs Kings.

Sers Artūrs vai, pareizēk sakot, barons de Mordjē, pievērsa sev kazino zālē tikpat lielu uzmanību kā hoteja ēdamzālē. Viņa sejai, šķiet, bija uzspiests tāda cilvēka zīmogs, kuram veicas spēlē.

Viņam ierodoties, spēlmaņi pašķīrās, lai dotu tam vietu.

Izņemot vikontu de R., kuram kā vienmēr veicās un kurš acīmredzot bija pilnīgi spēles varā, visi pārējie zaudēja.

Barons paklanījās, taču neatvēra savu kabatas portfeli un neizņēma naudu.

„Tātad viņš nespēlēs,“ — ap galdu sēdošie nodomāja.

Barons apstājās vikontam de R. aiz muguras un pāri viņa plecam sāka novērot spēli, tad viņš padeva slepenu zīmi jaunajai sievietei, kas klusi piecēlās, apgāja ap galdu un piegāja pie vikonta.

Pirmo reizi stundas laikā vikonts de R. zaudēja.

Viņš ātri pagriezās, tā kā sajuta, ka kāds skatās pār viņa plecu.

—    Kurš šeit nes man nelaimi? — viņš sirdīgi vaicāja.

Vikonta de R. un barona de Mordjē acis sastapās. Barons

bija mierīgs, auksts, vienaldzīgs.

Vikonta acis bija blāvas Un trulas, kā cilvēkam, kas sakoncentrējis savu uzmanību uz kādu vienu priekšmetu.

De Mordjē, sastapies ar šo skatienu un vērojot šo bālo seju ar iekritušajām acīm un atkarenajām lūpām, nodomāja: „Lūk cilvēks, kurš spēlē tikai un vienīgi paša spēles procesa dēļ un kuram zelts ir pilnīgi vienaldzīgs. Tas nav vis dzīvs cilvēks, bet mironis…

Palūkojies uz baronu, de R. nodrebēja.

„Kur es esmu redzējis šo seju?“ — viņš pats sev jautāja un skaļi rupji, kā vien to spēj spēlmanis, piebilda:

—    Kungs, jūs man nesat nelaimi!

Šķietamais anglis turpināja mierīgi lūkoties uz viņu un klusēja.

—    Kungi, — bankas turētājs teica, — turpiniet spēli.

—     Lieku uz melno, — vikonts, nesagaidījis angļa atbildi un atgriezies pie spēļu galda, iekliedzās.

Bankas turētājs izdalīja kārtis un teica:

—    Astoņnieks, — sarkanie vinnējuši.

Vikonts uzsita ar dūri pa galdu un atkal pagriezās pret de Mordjē, kas, kā jau tas anglim raksturīgi, saglabāja savu nesatricināmo mieru.

—      Milord, — viņš teica, — jūs man nesat nelaimi; man jau bija tas gods jums reiz to paziņot.

—     A! — sers Artūrs novilka ar tāda cilvēka izskatu, kurš neko nesaprot no tā, ko viņam saka.

Tad viņš viegli piemiedza ar aci jaunajai sievietei, kas sēdēja tam līdzās.

Tā visu saprata.

—     Vikonta de R. kungs, — viņa teica, — atļaujiet man stādīt jums priekšā seru Artūru Kingu, baronetu, tā cilvēka, kuru jūs nogalinājāt, Alfrēda Meirāna, tuvu draugu.

Vikonts nodrebēja, nometa kārtis un atkāpās soli atpakaļ, gluži kā nojaušot, ka saņems izsaukumu uz divkauju.

Tad jaunā sieviete pastiepa uz. viņa pusi roku un norādīja uz viņu šķietamajam anglim.

—    Yes! — tas noteica.

Tieši tobrīd viņš novilka cimdu un pieskārās ar to vikonta sasārtušajai sejai.

—     Alfrēds ir mans draugs… — viņš angliski piebilda. — Es jūs nogalināšu.

Šie vārdi tika izteikti tik skaļā balsī un radīja tik lielu satraukumu spēļu zālē, ka spēlmaņi pārtrauca spēli un nemierīgi saskatījās.

Šis izaicinājums atskurbināja vikontu de R. no spēles izraisītā apreibuma.

Viņš savāca zeltu, kas atradās uz spēļu galda, ielika to sev kabatā un pagriezās pret de Mordjē, kuru viņš tāpat kā visi citi bija noturējis par angļu augstmani.

—    Milord, — viņš tam vēsi teica, — es esmu jūsu rīcībā.

Šķietamais baronets pieliecās pie sava sekretāra, kurš visu šo laiku, kopš bija kazino, neatgāja no viņa.

Sekretārs pārtulkoja anglim vikonta vārdus.

—   O, yes, — tas atbildēja.

Viņš izgāja no spēļu zāles, vikonts tam sekoja.

Daži izgāja viņiem līdzi, pārējie turpināja spēlēt, bet bankas turētājs, nemaz neapmulsis par tikko notikušo incidentu, atkal sāka dalīt kārtis.

Anglis apstājās mazajā zālē, kur spēlēja vistu, un ar sava tulka palīdzību vikontam teica:

—    Kungs, es biju Alfrēda draugs un ierados no Konstantinopoles vienīgi tāpēc, lai jūs nogalinātu.

—    Es esmu gatavs cīnīties, — vikonts teica. — Rīt no rīta, ja jums tas šķiet pieņemami.

—    Nē, tūdaļ pat.

—   Tas ir nedaudz apgrūtinoši, — vikonts atbildēja. — Policija mums sekos un nedos iespēju izbraukt no pilsētas.

—    Mēs cīnīsimies aiz slēgtām durvīm.

—    Kur?

—    Hotelī, manā istabā.

Vikonts atkāpās atpakaļ un palūkojās uz angli.

Tas nočukstēja:

—    Ekscentriķis!

Šis vārds darīja galu jebkādiem turpmākiem jautājumiem.

Šķietamais baronets, atzīstoties ekscentrismā, attaisnoja savu oriģinālo izaicinājumu un vēl oriģinālāko vēlēšanos cīnīties viesnīcas istabā.

—    Nu, ko! — vikonts teica. — Tā kā es tiku apvainots, tad man pieder ieroča izvēles tiesības.

Sekretārs pārtulkoja.

—    O, yes! — anglis piekrita.

—    Vai jums ir sekundanti.

—    Nav.

To teicis, de Mordjē palūkojās visapkārt un paklanījās diviem jauniem cilvēkiem, kas spēlēja kārtis un pārtrauca savu spēli, lai dzirdētu, kā beigsies šis strīds.

Anglis pateica dažus vārdus savam sekretāram. Tas pienāca pie jaunajiem cilvēkiem.

—     Kungi, — viņš tiem teica, — cienījamais baronets sers Artūrs Kings būs jums ļoti pateicīgs, ja jūs piekritīsiet būt par viņa sekundantiem, jo viņam ir jācīnās divkaujā ar vikontu de R.

Ne tik daudz aiz ziņkārības, cik pieklājības mudināti, jaunie cilvēki negribīgi pārtrauca šaha spēli un bija gatavi sekot de Mordjē.

Pa to laiku vikonts atgriezās lielajā zālē un drīz vien izgāja no tās kopā ar diviem pusmūža kungiem, ar ordeņiem, sirmām ūsām un militāru stāju.

Visi seši devās uz viesnīcu „Ērglis“, kas atradās netālu no kazino, Lielajā ielā.

De Mordjē, kas hoteļa grāmatās bija piereģistrēts kā sers Artūrs Kings, ieņēma brīnišķīgu numuru pirmajā stāvā.

Plašā zāle atradās līdzās guļamistabai.

Tieši tajā viņš arī ieveda savu pretinieku un sekundantus.

Divi zobenu pāri, kas atradās uz dīvāna, liecināja par to, ka barons atbraucis uz Hamburgu ar vienīgo mērķi cīnīties tur divkaujā.

Sekretārs aizdedzināja uz kamīna stāvošās sveces un divus gaismekļus abās spoguļa pusēs, zālē kļuva tik gaišs, it kā grasītos rīkot balli.

Pēc tam sekretārs izgāja.

Vikonts un de Mordjē sāka novilkt virsdrēbes. Sekundanti mērīja soļus.

—    Lūdzu, kungi, — viens no vikonta sekundantiem noteica.

Pretinieki krustoja zobenus un sāka uzbrukt viens otram,

izrādot vienādu cīņas sparu un veiklību.

Viņi abi bija „zobena draugi“ un abi zināja šīs drausmās mākslas visizsmalcinātākos paņēmienus, jo abi meklēja laimi ar tās palīdzību.

—     Vikont, — šķietamais anglis teica, pēkšņi sācis runāt franciski, un acīmredzot cerēja uz sava pretinieka satraukumu un pārsteigumu, — vai atceraties pulkvedi Leonu?

De Mordjē bija visu aprēķinājis pareizi.

Vikonts tā izbrīnījās, izdzirdējis, ka cilvēks, kuru viņš uzskatīja par īstenu angli, pēkšņi ierunājās ar viņu franciski un nosauca pulkveža vārdu, ka izdarīja neveiklu paņēmienu, iekliedzās un atklāja sevi pretinieka dūrienam.

Barons izstiepa roku, un sekundanti jau uzskatīja vikontu par nogalinātu, bet tas pēkšņi atlēca malā, un kaut gan pretinieka zobens tam pieskārās, bet tai vietā, lai caurdurtu tam krūtis, tas noslīdēja gar sānu.

—    Ak, nodevējs! — vikonts nočukstēja.

Viņš veikli atvairīja dūrienu un caurdūra baronu, kurš bija tik pārliecināts par savu triecienu, ka pat nedomāja sevi piesegt.

De Mordjē nokrita nāvīgi ievainots.

—    Vikont, — viņš nočukstēja, — mums vajadzēja vienam otru nogalināt. Es esmu barons de Mordjē.

—    Mordjē! Jūs? — vikonts iesaucās.

—   Jā, — barons nomurmināja, un uz viņa lūpām parādījās asiņainas putas. Tad viņš pastiepa roku un norādīja uz galdu, kur atradās kabatas portfelis.

—     Tas ir tai jaunajai sievietei, kuras mīļoto jūs nogalinājāt, — viņš teica.

Vikonts ar šausmām lūkojās uz cilvēku, kurš bija viņa draugs un kuru viņš nebija pazinis.

—     Bet tas taču nav iespējams! — viņš beidzot iekliedzās. — Jūs neesat barons de Mordjē.

—    Es tas biju, — vārgi atbildēja barons, kurš uzskatīja, ka ir visai amizanti nomirt, pirms tam nenorunājot sev kapa runu.

Viņa lūpas savilkās smaidā, un viņš pēdējo reizi smagi nopūtās.

XLI

Barona de Mordje bēres Hamburgā bankas turētājs norunāja uz viņa kapa šādu divainu kapa runu:

„Lūk, pirmais ārzemnieks, kura nāves cēlonis nav bijusi neveiksmīga likme „/rentc-et-quarantc“ spēlē.“

*         * *

Fūlmena un lords G. atradās Parīzē.

Dejotāja jau bija atgriezusies savā jaukajā mazajā mājiņā Malerba ielā un patreiz uzturēja sarunu tai pašā ziemas dārzā, kur mēs to reiz jau bijām redzējuši mūsu romāna sākumā. Pie viņas bija divi viesi, divi sarunasbiedri, lords G. un Morics Stefans. ,

Lords G., nopietns un par kaut ko noraizējies, gluži kā melodrāmas personāžs stāvēja, atspiedies ar vienu roku pret marmora kamīnu, bet otru bija atbalstījis uz Fūlmenas krēsla atzveltnes.

Fūlmena bija uzlikusi savu mazo, sarkanā kurpītē ieauto kājiņu uz kamīna režģa vara bumbas un iegrimusi dziļās pārdomās.

Morics Stefans, pa pusei iegrimis lielajā ērtajā krēslā, lūkojās pārmaiņus uz saviem sarunas biedriem, nespēdams saprast, kā un kāpēc viņš ir starp tiem nokļuvis.

Beidzot dejotāja pacēla galvu, palūkojās vispirms uz vienu, bet tad uz otru.

—    Varu saderēt, ka jūs ne viens, ne otrs nenojaušat, kāda iemesla dēļ esat šeit uzaicināti.

Cēlais lords noraidoši pagrozīja galvu. Morics, kas bija sabiedriskāks, atbildēja:

—    Jau veselas desmit minūtes es lauzu par to galvu un tā arī nespēju neko izdomāt.

—    Lai aprunātos ar jums par Armānu.

Lords G. nodrebēja.

—   Kā, Morics pārsteigts iesaucās, — milorda klātbūtnē?

—   Milords ir mans draugs.

—   Jā, — anglis dedzīgi apliecināja.

—    Pat… kas attiecas uz. Armānu?

—   Saprotams.

—   Jā, — lords G. apstiprināja.

—    Turklāt, — žurnālists apjucis nomurmināja, — es šajā pasaulē, un it īpaši Parīzē, esmu redzējis tādas lietas, ka mani jau nekas nespēj pārsteigt.

—    Mani tāpat, — anglis piebilda.

—   Mans dārgais Moric, — Fūlmena turpināja, — jūs esat pārlieku liels romānists, lai ticētu dažu romānu iespējai.

—    Velns parāvis!

—    Mūsdienu rakstnieki, — dejotāja turpināja, — manuprāt, pieļauj lielu kļūdu, izdomājot savus varoņus, tā vietā, lai tos meklētu reālajā dzīvē.

—   Reālajā dzīvē nav vielas poēzijai…

—   Jūs kļūdāties.

—    Un drāmai…

—  Tamlīdzīgu paziņojumu var izdzirdēt tikai no tāda skeptiķa, kā jūs.

—   Jā, tāpēc ka vienīgā, absolūtā patiesība slēpjas šaubās, — žurnālists smejoties teica.

Fūlmena paraustīja plecus:

—   Bet ja es jums izstāstīšu drausmīgu un apbrīnojamu īstenu dzīvesstāstu, kas atgadījās vakar, turpinās šodien un turpināsies rīt, divas trīs šīs stāsta lappuses ir zināmas arī lordam G., jums tas nav zināms nemaz, bet man turpretī tas ir zināms no sākuma līdz beigām, un es varu zvērēt par tā patiesumu, lai arī kādus zvērestus jūs man nepieprasītu…

—   Goda vārds! — iesaucās Morics Stefans, kura skepticisms bija nedaudz sašķobījies, — es esmu gatavs jums noticēt.

—    Un tā, — Fūlmena turpināja, — pirms astoņiem, varbūt pat deviņiem gadiem Parīzē dzīvoja cilvēks, kas acīmredzot bija drosmīgs, gudrs, ar vārdu sakot, īsts romāna varonis. Šis cilvēks reiz atvēra kādu grāmatu, tas bija Balzaka ievērojamais romāns „Trīspadsmit“, un, uzdūries tur spīdošai idejai, atļāvās to īstenot arī praksē, par ko ievērojamais romānists neuzdrošinājās pat cerēt.

—    Es ceru, ka tas nebija Armāns? — Morics Stefans viņu pārtrauca.

—     Nē, — Fūlmena nopietni atbildēja, — bet klausieties tālāk. Šis cilvēks savāca vēl sešus citus; tic visi bija augstāko aprindu jauni cilvēki, kuru godu bija apkaunojusi kāda zemiska rīcība vai arī kurus nomāca slepeni sirdsapziņas pārmetumi. Tikai vienam no viņiem uz sirdsapziņas bija mazāk drausmīgs noziegums — mīlestība, kas gluži kā tārps grauza viņa sirdi. Visi viņi bija brīnišķīgi paukotāji; tas, kas apvienoja šos atšķirīgos cilvēkus vienā biedrībā, kļuva par viņu galvu un kuram viņi zvērēja akli pakļauties, nosauca tos par „zobena draugiem“…

—     Ehē! — Morics iesaucās, — tas taču ir īsts romāns, Fūlmena, bet tikai tas ir ņemts no reālās dzīves.

—    Jā, mans dārgais.

—    Turpiniet, Fūlmena, — lords G. nopietni teica.

Dejotāja turpināja.

—    Četru vai piecu gadu laikā šie cilvēki, kas, sekojot Balzaka „Trīspadsmit“ piemēram, nebija savā starpā pazīstami, turēja savās rokās visu Parīzes sabiedrību. Vienā no viņiem bija iemīlējusies ģenerāļa sieva: ģenerālis tika nogalināts divkaujā, un viņš apprecēja tā atraitni. Otrs bija izslēgts no mantinieku loka, taču zobena dūriens atbrīvoja viņu no laimīgā sāncenša. Piecu gadu laikā šie nezināmie slepkavas it visur savā ceļā sēja nāvi, skumjas, ieguva mantojumus, sasniedza visu, ko vien iedomājās.

—    Bet jūs mums stāstāt pasakas! — Morics iesaucās.

—    Nē, patiesību, — Fūlmena atbildēja.

—    Lai tā arī būtu! Es jums ticu. Turpiniet.

—     Taču šie noziedznieki, — Fūlmena turpināja, — kas upurēja tik daudzus nevainīgus cilvēkus, upurēja arī vienu savu biedru. Viens no septiņiem, kura gods pirms tam nebija aptraipīts, deva negodīgu zvērestu kļūt par viņu līdzdalībnieku tikai tādēļ, ka viņam apsolīja atgriezt sievieti, kuru viņš neprātīgi mīlēja, bet, ieguvis šo sievieti, viņš drīz vien sāka to ienīst; visbeidzot viņš to nogalināja un kopš tās dienas sāka baidīties no cilvēkiem, ar kuriem bija tik neapdomīgi uz mūžu saistījies neprāta un izmisuma mirkļos. Un tā, šis cilvēks gan notraipīja savas rokas ar asinīm, bet domās to drausmīgi nožēloja, un Dievs neapšaubāmi viņam piedeva, tāpēc ka viņš atkal spēja iemīlēties, bet šoreiz jau nevis nekrietnā avantūristē, kuras dēļ viņš zaudēja savu godu, bet tīrā un nevainīgā jaunā meitenē, kas neko nezināja par viņa kaunpilno pagātni; viņu iemīlējusi, viņa ar to apprecējās.

—    Un tas viss notika Parīzē? Morics jautāja.

—    Jā, protams.

—     Pirms desmit gadiem? Tas ir interesanti… Bet kā gan jums tas kļuva zināms?

—     Pagaidiet. Kāzu dienā septītais no „zobena draugiem“ ieradās viņu kāzu ballē un līgavainim teica: „Jūs veltīgi apprecējāties bez mūsu atļaujas tāpēc, ka tas ir pret brālības interesēm. Jums jau šodien pat ir jādodas uz Indiju.“

—    Bet, es domāju, — Morics Stefans viņu pārtrauca, — ka viņš nepiekrita aizbraukt.

—     Protams, tikai šī atteikšanās maksāja viņam dzīvību. Vienā no visu brālības locekļu parakstītā slepenā nolikuma paragrāfiem bija teikts, ka tam „Zobenu draugu brālības“ loceklim, kas vēlas saraut savas saites ar šo asociāciju, jācīnās divkaujā pēc kārtas ar visiem pārējiem.

—    Un viņš cīnījās?

—   Tai pašā vakarā, tukšajā ielā, kurā varēja sadzirdēt kāzu balles orķestra mūzikas skaņas.

—    Un viņu nogalināja?

—    Pēc stundas viņš nomira savas jaunās sievas rokās, pirms tam nodevis viņai nelielu lādīti. Tajā atradās manuskripts, kurā bija aprakstīta viņa dzīve un visi „zobenu draugu“ noziegumi.

—    Bet jaunā sieva?

—    Viņa nākošā dienā pēc bērēm nozuda no Parīzes, zvērējusi pati sev, ka sekos un nežēlīgi atriebsies šiem sešiem „zobena draugiem“.

—    Bet kas ar viņiem notika? — lords G. jautāja.

—    Nedaudz vēlāk pēc viena savas brālības locekļa traģiskās nāves pārējie līdzdalībnieki sapulcējās kopā un vienojās par asociācijas slēgšanu. Visi bija savu sasnieguši. Viens kļuvis bagāts, otrs ieguvis skaļu vārdu un tā tālāk…

—    Bet jaunā atraitne?

—    Vai atceraties, pirms pusgada, kad mēs šeit reiz vakariņojām, aizsākās saruna par nabaga sievieti ar liktenīgu skatienu, kas ceļoja pa pasauli, un neviens nezināja, kurp viņa dodas un no kurienes ieradusies?

Morics Stefans nodrebēja.

—   Šo sievieti Itālijā sastapa kāds jauns cilvēks un viņā neprātīgi iemīlējās, tā bija viņa…

—    Dāma ar melnu cimdu?

—    Jā, — Fūlmcna atbildēja, — bet vai jūs zināt, kāpēc viņa pastāvīgi nēsā cimdu?

—    Kāpēc?

—    Tāpēc ka uz šīs rokas ir sarecējušas dažas viņas vīra asins lāses; viņš bija vienīgais cilvēks, kuru viņa jebkad mīlējusi, un viņa ir zvērējusi nenovilkt šo cimdu un nenomazgāt šīs asins lāses tik ilgi, līdz nebūs pazudinājusi visus sešus „Zobena draugus“.

—     Velns parāvis! — Morics nočukstēja. — Fūlmena, ja vien jūsu romāns…

—    Mans romāns ir patiess, jūs gribējāt teikt.

—    Lai notiek jūsuprāt! Ja vien jūsu stāstam ir atrisinājums, es to noteikti nodrukāšu.

—    Atrisinājums vēl priekšā, — Fūlmcna atbildēja, — un tieši tāpēc es jau arī jūs uzaicināju, cienījamo Moric, tā kā, tikai pateicoties jums, esmu iepinusies visā šai drausmīgajā un dīvainajā notikumā…

—    Bet kādā veidā?

—    Kā, vai patiesi jūs esat aizmirsis? Tieši jūs taču norādījāt man uz Armānu un, iedarbojoties uz manu ekscentrisko iztēli, likāt man to iemīlēt?

—    Tiesa, bet vai tad jūs iemīlējāt Armānu vienīgi par to, ka viņš neprātīgi mīl Dāmu ar melnu cimdu?

—    Pagaidiet, — Fūlmena pārtrauca žurnālistu, — kad jūs man dosiet zvērestu, ka neteiksiet nevienam to, ko jūs izdzirdēsiet.

—    Zvēru, Fūlmena.

—   Jūs esat godīgs cilvēks, — lords G. savukārt vērsās pie Morica Stefana, — un, es domāju, turēsiet doto vārdu.

—    Saprotams, milord.

Fūlmena turpināja:

—    Dāma ar melnu cimdu atgriezās Parīzē pirms pusgada, un četri no „zobena draugiem“ jau ir miruši.

—    Vai patiesi? — Morics izbrīnījās.

—    Trīs patiešām nomira. Pirmo nogalināja divkaujā Normandijā, otro — Bādenē, trešais vakar nomira Hamburgā.

—    Vakar?

—    Viņu nogalināja, tāpat kā divus citus. Man par to šorīt paziņoja telegrammā…

—    Bet ceturtais?

—    Šis, — Fūlmena teica, — pirms dažām dienām tika ļoti svinīgi apglabāts, lai gan nemaz nav miris…

Morics Stefans pielēca kājās no krēsla.

Fūlmena mierīgi turpināja:

—     Viņam piedāvāja izvēlēties: vai nu dzīvot ar negodu, bērnu un sievas nicinātam, vai aizbraukt, pie tam viņi to uzskatītu par mirušu un godātu viņa piemiņu.

—    Un viņš izvēlējās šo ceļu?

—     Kamēr līķi iezārkoja, viņš aizbrauca uz Havru un ar svešu vārdu uzkāpa uz kuģa klāja, kas devās uz Ostindiju; viņš no turienes nekad vairs neatgriezīsies.

—    Goda vārds, — Morics Stefans nomurmināja, — ja tas viss ir patiesība.

—    Es jums zvēru pie sava goda.

—    Bet viss notikušais ir pat vēl pārsteidzošāks un brīnumaināks par Annas Radklifas milas romānu.

—     Atliek pazudināt vēl tikai divus „zobena draugus“. Viens man ir pilnīgi vienaldzīgs, bet otrs…

—    Kas viņš ir?

—    Biedrības galva, tas, kurš noorganizēja šo asociāciju.

—    Ā!

—    Tas, kas bija tās dvēsele, vaditājs, ar vārdu sakot, tas, kas kļuva par Dāmas ar melnu cimdu vīra galveno nāves iemeslu.

—    Bet kas gan viņš ir?

—    Tas ir Armāna tēvs, — Fūlmcna teica.

—    Pulkvedis Leons?

—    Jā.

Anglis un Morics Stefans skumjā pārsteigumā saskatījās.

—    Tagad jūs saprotat, — Fūlmena turpināja, — ka Dāma ar melnu cimdu gatavo viņam visdrausmīgāko, viscietsirdīgāko sodu, lielāku nekā visiem pārējiem, tāpēc ka viņš ir visvainīgākais, un viņa to pietaupījusi uz pašām beigām.

—    Bet kas gan tas būs par sodu?

—     O, es to noprotu: viņa grib pazudināt viņa dēlu, viņa vienīgo aizraušanos, vienīgo cerību, viņa dzīves mērķi!

Morics nodrebēja.

—    Tāpēc, — Fūlmcna turpināja, — ka šis cilvēks, šis pulkvedis Leons, kas reiz bijis nežēlīgs un cietsirdīgs slepkava, pēc kura pavēles tika izlietas asinis, tagad ir kļuvis vecs vīrs, viņu nepārtraukti moca sirdsapziņas pārmetumi un viņam ir tikai viena īstena aizraušanās, kurai tas acīmredzot ir sevi ziedojis visu, un, lai drošāk to satriektu un sagādātu tam vislielākās ciešanas, ir nepieciešams pazudināt viņa dēlu.

—    Un jūs domājat?..

—     Es domāju, ka Dāma ar melnu cimdu to saprata, — Fūlmena skumji teica. — Viņa ilgi šaubījās. Divreiz viņa man naidā izteicās: „Aizvediet viņu tālāk no manis, aizvediet uz pasaules malu, ja vien tas būs nepieciešams… Aizvediet to, vai arī viņš ies bojā.“

—    Un kas par to?

—    Armāns viņu mīl, viņš palika pie viņas kā vergs, kā paklausīgs ierocis… viņš kalpoja šai sievietei un palīdzēja tai īstenot viņas atriebības plānus.

—    Vai patiesi? — anglis izbrīnījās.

—     Un viņš, nelaimīgais, nezināja, ka būs pēdējais upuris tai drāmā, kurā tik neapdomīgi iejaucies!

—    Bet vai tad viņam nevar atvērt acis, ņemt un visu izstāstīt? — Morics Stefans jautāja.

—    Nē, — Fūlmena atbildēja.

—    Kāpēc?

—    Tāpēc ka mani saista drausmīgs zvērests.

Un Fūlmena pastāstīja visu, kas notika Bādenē tai naktī, kad viņa, pārlēkusi pār d’Astī dārza žogu, ar dunci rokā pieprasīja Dāmai ar melnu cimdu sniegt paskaidrojumus.

—    Un lūk, tad, — Fūlmena turpināja, — šī sieviete man izstāstīja savu dzīvesstāstu, un mēs noslēdzām ar viņu dīvainu līgumu. „Zvēriet, — viņa man teica, — ka jūs neteiksiet Armānam neko no tā, ko jūs no manis izdzirdēsiet, bet es savukārt ļaušu jums pilnīgu rīcības brīvību. Pacentieties izsargāt viņu no manas ietekmes, cīnieties pret mani, ja vien to vēlaties — es nebaidos no cīņas, bet atcerieties, ka tiklīdz Armāns uzzinās, kas bija viņa tēvs un kāds ir manas rīcības mērķis, viņu tūdaļ pat nogalinās kāda nezināma roka.

—     Viņu ir nepieciešams pasargāt no šīs sievietes iespaida, — Morics Stefans teica.

—    Tāpēc jau es jūs abus šurp arī esmu aicinājusi un lūdzu jūsu padomu, bet vēl arī gribu pārspriest ar jums savu plānu.

—    Viņš ir jāglābj! Jāglābj par katru cenu…

—    Mēs viņu izglābsim, — lords G. savā britu flcgmātismā noteica.

Fūlmenas melnajās acīs iedzirkstīja cerību stars.

XLII

Divas dienas pēc mūsu aprakstītās scēnas mēs sastaptu pulkveža Leona dēlu viņa mazajā Šailo ielas namiņā. Armāns bija kļuvis par savu ēnu. Kādreiz tik dedzīgais, aizrautīgais jaunais cilvēks tagad bija bāls, izmocīts un kluss; atlaidies smēķētavas dīvānā, viņš, dziļās domās iegrimis, bija pievērsis skatu pa atvērto logu redzamajiem dārza kokiem.

Iegāja Žovs.

Armāns steidzīgi pacēla galvu un stiprā satraukumā palūkojās uz veco kalpu.

—    Nu ko, kā, — viņš jautāja, — vai tu viņu satiki?

—    Jā, kungs.

—    Un viņa izlasīja manu vēstuli?

2ovs apstiprinoši pamāja.

—    Un… viņa atbrauks?

—    Jā, kungs.

Armāns iekliedzās no prieka.

—    Vai tu nemelo? — viņš jautāja. — Vai tu tikai mani nemāni?

2ovs nopūtās, un asara noritēja pār viņa sačokurojušos kā vecs pergaments vaigu.

—     Vai patiesi šī sieviete ir jūs tā apbūrusi, mans dārgais jaunskungs? — viņš noteica tik bēdīgi, ka jaunais cilvēks neviļus nodrebēja.

—    Es viņu mīlu, — Armāns nočukstēja.

—     Nu, bet es, — vecais kareivis dziļi atklāti noteica, — viņu neieredzu.

—    Klusē, 2ov.

—    Es viņu neieredzu, tāpēc ka viņa jūs ir izmocījusi… tāpēc ka… ak, Armāna kungs, piedodiet man, es esmu vecs kareivis, vecs dzīvnieks, neizglītots cilvēks, bet, redzat… man ir priekšnojauta…

—    Kāda? — Armāns, skumji smaidīdams, jautāja.

—    Man ir priekšnojauta… ka šī sieviete…

Žovs apklusa.

—    Runā taču! — jaunais cilvēks nepacietīgi noteica.

—   Ka viņa nesīs jums tikai nelaimi.

—    Es viņu mīlu, — Armāns noteica ar izlutināta bērna spītību un patmīlību.

—    Redzat, — Žovs turpināja, — kopš jūs atgriezāties no Vācijas, Armāna kungs, jūs kļuvāt bāls, skumjš un tik ļoti izmainījāties, ka jūs tikai ar pūlēm var pazīt; un kad mēs, mans pulkvedis un es, uz jums lūkojamies, tad mūsu sirdis vai lūzt no bēdām, un mēs raudam.

—    Tu raudi? — Armāns, pasniedzis Žovam roku, sirsnīgi jautāja. — Tu raudi kopā ar manu tēvu, mans nabaga vecais draugs?

—   Ak, mēs taču lieliski redzam, cik ļoti jūs ciešat, — Žovs atbildēja.

—    Klusē…

—    Mans nabaga pulkvedis, — Žovs turpināja, — tik ļoti izmainījās, ka es par viņu pat sāku baiļoties; pēdējo četru vai piecu gadu laikā viņš ir novecojis par kādiem divdesmit gadiem; bet pēdējā pusgada laikā viņš ir pārvērties par simtgadīgu veci.

Šie pēdējie vārdi izrādījās visiedarbīgākie no visa tā, ko vecais kalps bija līdz šim teicis. Armāna sejā atkal parādījās smaids.

—     Labi! — viņš nosprieda, — tu ieraudzīsi, mans vecais krietnais Žov, es atkal būšu tik jautrs kā senāk, ka tēvs kļūs jaunāks.

—    Lai Dievs izdzird jūsu sacīto, Armāna kungs!

—    Taču, — pulkveža dēls turpināja, — dodiet taču man atskaiti par jums uzdotā uzdevuma izpildi, sūtņa kungs.

—   Ak, tiesa! — vecais Žovs atģidās.

—    Vai tu biji Bovo laukumā?

—   Jā.

—    Vai redzēji viņu?

—    Redzēju.

—    Vai viņa izlasīja manu vēstuli?

—    Divreiz.

Armāna acis iedzirkstījās priekā.

—    Lūk kā! — viņš nočukstēja. — Tagad, man šķiet, viņa mani mīl… Vai viņa bija viena?

—    Nē, šis vecis… vai jūs viņu pazīstat?

—    Jā, grāfs Arlevs.

—    Viņš sēdēja viņai līdzās, un viņa parādīja tam jūsu vēstuli un vaicāja: „Ko man darīt?“

—    Ā, — Armāns sapīcis noteica, — viņa jautāja tam padomu?

—   Jā, un piebilda: „Vai man iet uz turieni?“

—    Bet ko viņš atbildēja? — Armāns jautāja.

—   Viņš nopūtās, skumji uz mani palūkojās un teica: „Ejiet, kundze, neviens neizbēgs no sava likteņa!“ Es nesapratu, ko viņš ar to gribēja teikt, bet izbijos…

—    Saprotu.

—    Ko viņš ar to gribēja teikt?

—   To, ka viņa mani mīl un viņai to nevajag vairs ilgāk no manis slēpt.

Vecis neuzticīgi pagrozīja galvu.

Armāns vaicāja:

—    Tātad viņa atbrauks?

—   Jā, kungs.

—    Kad?

—    „Ejiet, — viņa man teica, — es jums sekošu.“

Un gluži kā pats liktenis vēlētos apstiprināt vecā kalpa vārdus, tieši tobrīd pie vārtiem kāds piezvanīja.

—    Tā ir viņa! — pulkveža dēls bāls, satraukumā drebot, nočukstēja.

Viņš strauji metās blakusistabā, kuras logi izgāja uz pagalmu.

Pie parādes durvīm bija apstājusies maza kariete. No tās izkāpa sieviete, kuras seju slēpa plīvurs. Tā bija Dāma ar melnu cimdu.

Armāns jau gribēja mesties to sagaidīt, bet spēki to atstāja, viņš nespēja pakustēties un palika sastindzis stāvot uz augšējā kāpņu laukuma, drebošs, neelpojot un balsi zaudējis.

—    Ak, — vecais kareivis nočukstēja, — es nekad neizjutu bailes cīņas laukā, bet tagad jūtu, ka sāku drebēt… man šķiet, ka kopā ar šo sievieti mūsu mājā ienāks nelaime.

Tobrīd Dāma ar melnu cimdu ātri kāpa augšā pa kāpnēm. Nokļuvusi līdzās Armānam, viņa pacēla plīvuru un skumji uzsmaidīja, taču šoreiz nevis izsmējīgi, kā to reizēm mēdza darīt.

Armāns paņēma viņas roku, noskūpstīja, gribēja kaut ko pateikt, taču nespēja, tik liels bija viņa satraukums.

Viņš aicināja to zālē, piedāvāja krēslu un ar žestu palūdza Zovu aiziet.

—    Ak, šī nolādētā sieviete! — vecais kareivis aizejot atkārtoja, — ak, šī sieviete… Es domāju, ka tas ir likteņa iemiesojums…

Dāma ar melnu cimdu apsēdās, un, turpinot turēt viņas roku, Armāns nokrita viņas priekšā ceļos.

—    Beidzot, — viņš nomurmināja, — beidzot… jūs piekritāt atbraukt pie manis…

Viņa skumji uz to palūkojās un vaicāja:

—    Vai jūs vēl mani arvien mīlat?

—    Mīlu, — viņš nočukstēja, — jūs nekad nesapratīsiet, cik ļoti es cietu šīs nedēļas laikā, kad jūs liedzāt man savu klātbūtni…

—    Varbūt ka jums taisnība, — viņa noteica.

—     Bet, — viņš ar asarām balsī turpināja, pievērsis viņai savas lielās acis, kurās atspoguļojās tāds maigums, ka tas darīja viņu reizēm līdzīgu sievietei, — bet es taču jums vienmēr pakļāvos, nedomājot pildīju visas jūsu pavēles, es biju ierocis jūsu rokās, un mani apmierināja šāds liktenis… Ak, kundze, ko gan tādu es esmu izdarījis, ko noziedzies, kāpēc esmu kritis nežēlastībā…

—   Jūs neko neesat izdarījis, — viņa smaidot noteica.

—   Tātad… jūsu acīs… es neesmu vainīgs?

—    Nē, mans draugs!

Viņš sajūsmināti noskūpstīja viņas roku.

Viņa, mierīgi un labsirdīgi smaidot, turpināja.

—    Mans draugs, jūs sūdzaties par mani, un, iespējams, ka jums ir taisnība. Ilgi no jums izvairoties, atraidot jūsu mīlestību, nozūdot no jums, es panācu tikai to, ka jūs mani uzvarējāt. Jūsu uzticība mani aizkustināja. Es piekritu, ka jūs braucat man līdzi uz Bādeni, es jūs padarīju par savas atriebības līdzdalībnieku, un jums pietika vīrišķības…

Pār Armāna seju pārskrēja ēna, kad viņš atcerējās savu nekrietno lomu attiecībās ar d’Astī kundzi.

—     Bet, — Dāma ar melnu cimdu pasteidzās piebilst, — aizmirsīsim šīs smagās atmiņas; jūs kopā ar mani atgriezāties Parīzē; es apsolīju ar jums katru dienu tikties, pat divreiz dienā. Mans nams bija jums atvērts; jūs varējāt tur nākt jebkurā diennakts laikā, un es jūs vienmēr pieņēmu…

—    Jūs bijāt tik laipna… — Armāns nočukstēja.

—     Reiz, — viņa turpināja, — es jūs atteicos pieņemt, un jūs tik ļoti uzstājāt, ka jums pasniedza manu vēstuli. Es jūs izmisīgi lūdzu pārtraukt šos apmeklējumus…

—     O! Man tas bija nežēlīgs trieciens, — jaunais cilvēks viņu dedzīgi pārtrauca.

—    Es to zinu, mans draugs.

—   Jūs, zināt?

—   Jā, tāpēc ka stāvēju pie loga, paslēpusies aiz aizkariem, un redzēju, cik ļoti jūs satrieca mans atteikums.

—    Un kopš tā laika, — Armāns turpināja, — es jums rakstīju katru dienu, taču visas manas vēstules tā arī palika bez atbildes.

—    Uzklausiet mani, — viņa teica.

Viņš apklusa un palūkojās uz viņu.

Dāma ar melnu cimdu turpināja:

—   Jā, pirmajā acumirklī es šķietu nežēlīga un netaisna. Bet vai tad jūs aizmirsāt, ko es jums teicu tai dienā, kad jūs panācāt mani pa ceļam uz Vāciju: „Ja jūs mani mīlat un gribat braukt man līdzi, tad jums jābūt gatavam uz visu, nebrīnieties

ne par kādām manas dzīves dīvainībām un nevaicājiet man par šīs neizprotamās uzvedības noslēpumu.

—    Jā, tiesa, — jaunais cilvēks nočukstēja, — bet vai tad jūs neatklājāt man jūsu dzīves noslēpumus, nepadarījāt mani par jūsu drausmās ieceres līdzdalībnieku, vai gan es, kā jūs to pati teicāt, nekļuvu par aklu ieroci jūsu rokās?

—   Jā, protams; bet tā kā jūs tik ļoti uzstājat, tad es jums atklāšu arī pēdējo noslēpumu.

Armāns nodrebēja.

—   Tas, ko es esmu iecerējusi, vēl nebūt neizbeidzās ar notikumiem Bādenē, tā kā pēc manas pavēles jūs kļuvāt par nabaga Frederika Dīlonga sekundantu, kurš šobrīd ir tuvu nāvei.

—   Turpiniet?

—   Tas nav beidzies vēl arī Parīzē, — Dāma ar melnu cimdu piebilda.

—    Kā! Bet dc Flārs?

—   De Flārs nebija pēdējais slepkava, kuru es vajāju.

Armāns atkal nodrebēja.

—   Tas, kuru man vēl atlicis nogalināt, — Dāma ar melnu cimdu turpināja, — bija viņu priekšnieks, izveidoja šo asociāciju un izplānoja visus noziegumus. Viņu…

Dāma ar melnu cimdu uz brīdi apklusa.

—   Viņu es gribu pazudināt bez jūsu palīdzības.

Viņa izteica šos vārdus drebošā balsī, it kā viņas dvēselē norisinātos drausmīga cīņa.

—     O, bet vai tad es nepiederu jums ar miesu un dvēseli? — Armāns izsaucās. — Esmu gatavs izpildīt visu, ko vien jūs man pavēlēsiet.

„Majoram taisnība, — Dāma ar melnu cimdu nodomāja, — no likteņa neizbēgsi.“

Tad viņa skaļi piebilda:

—   Labi, lai tad arī notiek! Jūs atkal kļūsiet par manu atriebības ieroci. Es gribēju no tā izvairīties, bet liktenis izlēma citādi.

—   Es jūs mīlu, — Armāns kaismīgi nočukstēja.

Jaunā sieviete piecēlās un pasniedza viņam roku.

—    Atnāciet pie manis rit, — viņa teica, — es gaidīšu jūs pēcpusdienā. Palieciet sveiks.

Armāns, apreibis no laimes, pavadīja viņu līdz karietei un pēdējoreiz pārklāja viņas roku ar skūpstiem.

*                      * *

Pēc stundas Dāma ar melnu cimdu atgriezās mājās un sastapa grāfu Arlevu sēdām buduārā pie kamīna.

—    Jums bija taisnība, mans nabaga Hermani, — viņa tam teica. — Cilvēki nespēj izvairīties no sava likteņa.

Majors nodrebēja.

—    Es vairākas reizes grasījos Armānam piedot un vispirms gribēju izvairīties no viņa sekošanas, no viņa mīlestības, tad sajutu pret viņu žēlumu un gribēju to saudzēt, bet liktenis lemj citādi. Viņš pats sev pasludināja spriedumu.

—    Tātad viņš atnāks.

—   Jā, — viņa nopūtās.

—    Kad?

—    Rīt.

—     Un tas drausmīgais, nežēlīgais plāns, kuru jūs sastādījāt?

—    Man pietiks spēka, lai to īstenotu.

Dāmas ar melnu cimdu balss nodrebēja; majors Arlcvs palūkojās uz viņu un noteica:

—     Man šķiet, ka jūs nepietiekami ielūkojāties savas sirds dziļumos, kundze.

—    Ko jūs ar to gribat teikt?

—    Cilvēku, kuru jūs grasāties nežēlīgi pazudināt par to, ka viņa tēvs nogalināja jūsu vīru…

—    Nu?

—    Jūs esat šo cilvēku iemīlējusi!

Dāma ar melnu cimdu iekliedzās un nobālēja.

—    O! Nē, nē, — viņa noteica, — nē! Jūs maldāties, Hermani; nē, tas nav iespējams! Es mīlēju un mūžam mīlēšu ti

kai to, kura dēļ nesāju sēras! Es esmu marķīze Gontrāna de Lasī.

Viņa lepni izslējās un piebilda:

—    Nu, pieņemsim, Hermani, ka jūs teicāt patiesību, ka es mīlu šo jauno cilvēku, bet vai tad es esmu pārstājusi būt par savas atriebības verdzeni? Es viņu pazudināšu, neraugoties ne uz ko, tāpēc ka ir jāsoda viņa tēvs, šis nekrietnais bandīts ar sirmiem matiem, kuram ir tikai viena ievainojama vieta: viņa dēls.

XLIII

Pēc Dāmas ar melnu cimdu aizbraukšanas Armāns ieslēdzās savā darba kabinetā.

Saķēris galvu rokās, vienlaicīgi smejoties un raudot, viņš dažas minūtes bija gluži kā apreibis no sajūsmas par to, ka piedalīsies savas sirdsdāmas atriebības plāna īstenošanā un tādā veidā gūs vēl lielāku atzinību.

Ienāca Zovs.

—    Ko tev vajag, — viņš tam asi pajautāja, — vai atkal esi ieradies ar savām pamācībām?

Zovs skumji pagrozīja galvu.

—   Nebūt ne tāpēc, — viņš atbildēja.

—    Kāpēc tad?

—    Kāds no jūsu draugiem vēlas jūs redzēt.

Pēdējās nedēļas laikā mazajā namiņā ieradās daudz dažādu apmeklētāju, bet Armāns visiem kategoriski atteica, un Zovs šoreiz bija tikai formāli ieradies, lai paziņotu savam kungam par kārtējā apmeklētāja ierašanos; taču viņš pamatīgi izbrīnījās, kad Armāns atbildēja:

—    Nu ko, lai ienāk…

—     Kā! — Zovs nomurmināja, — jūs pat nevaicājat, kas viņš ir?

—    Bet tas taču ir viens no maniem draugiem…

—     Pieņemsim, — vecais kareivis piekrita, nesaprazdams, ka bēdas padara cilvēku nerunīgu un liek meklēt absolūtu vientulību, turpretī prieks rada gluži pretēju iedarbību.

Jau veselu stundu Armāns bija laimīgs: tātad viņš varēja pieņemt savu draugu.

2ovs atvēra durvis un paziņoja:

—    Morica Stefana kungs!

Armāns piecēlās, paspēra dažus sojus pretim žurnālistam un draudzīgi pastiepa tam roku.

—     Jūs esat rets viesis, mans dārgais, — viņš to sveicināja.

—     Bet jūs taču nav iespejams sastapt, mans dārgais Armān.

—    Lūk kā! Vai tad jūs esat bijis pie manis?

—     Reizes desmit, bet jūs mūždien nebijāt mājās: vai nu bijāt aizbraucis uz Bādeni, vai vienkārši nebijāt uz vietas.

—    Es pavadīju vasaru Vācijā, — pulkveža dēls atbildēja.

—    Kopā ar Dāmu ar melnu cimdu? — Morics izsmējīgi pavaicāja.

Armāns samulsa.

—    Kas jums to teica? — viņš nedaudz noraizējies noteica.

—    Kā, kas? VLsa Parīze, mans dārgais, par to tagad tik vien runā.

—    Parīze ir pārāk laba, ka tā ieinteresējas par mani.

—    Parīze ir ziņkārīga.

—    Nu, ko! — Armāns teica, atkal atgūstot nevērīgu runas veidu, — tai nāksies vilties šīs savas ziņkāres dēļ.

—    Jūs maldāties.

—    Es nesaskatu neko interesantu tai apstākli, ka mīlu šo sievieti.

—    Šī sieviete ir mīkla.

—    Tikai ne man.

—    Pieņemsim, bet viņa ir mīkla visai pārējai Parīzei.

—    Ā! Tātad Parīze ar mums nodarbojas?

—    Vislielākā mērā.

—     Es kļūstu ziņkārīgs, — Armāns, rūgti pasmīnējis, noteica. — Mani interesē, ko gan tā varētu zināt, ko mēļo?

—    Divas lietas.

—    Uzklausīsim pirmo.

—    Dāma ar melnu cimdu, kuru jūs tik neprātīgi mīlat, jūs nemīl.

—     Kā gan to var zināt? — pulkveža dēls, lūpas kodot, nomurmināja.

—    Viņa mīl… citu.

Armāns nobālēja.

—    Šis cits ir … mironis.

Armāns kļuva vēl bālāks.

—    Bet cilvēks, kuru mīl pat mirušu, nebaidās no sāncenšiem, Morics vēsi noteica.

Armāns, lai gan ļoti cieta, neuzdrošinājās tieši noraidīt Morica apgalvojumu.

—    Lieliski, — viņš izsmējīgi piebilda, — lūk, arī esam uzklausījuši pirmo Parīzes pārspriedumu manā sakarā. Tagad paklausīsimies, kas sekos tālāk.

—    Velns parāvis! — Morics noteica.

—    Vai tad jūs aizmirsāt, ko gribējāt teikt.

—    Nē… bet… es baidos.

—    No kā?

—    Es baidos, ka jūs sadusmosieties…

Armāna sejā pazibēja skumjš smaids.

—    Zvēru, ka ne, — viņš teica.

—    Nu, tad Parīzes sabiedrība apgalvo, ka jūs esat…

—    Stulbenis, vai ne?

—    Vientiesis….

—   Mans dārgais, — Armāns mierīgi iebilda, — vai tad jūs patiesi ieradāties pie manis tikai tāpēc, lai paziņotu man šādu laipnību.

—    Nē, — Morics smejoties atbildēja, — bet pievērsiet uzmanību manai drosmei un uzticībai: es uzdrošinos jums paziņot nepatīkamās baumas, kas par jums klīst, un tai pat laikā gribu atsaukties uz mūsu seno draudzību.

Armāns pasniedza žurnālistam roku.

—    Lieliski! — viņš iesaucās, — ja jau reiz es esmu jums vajadzīgs, tad laipni lūdzu.

—    Jā, jūs man esat nepieciešams, — Morics svarīgi apliecināja.

—   Jums ir divkauja? Tad es būšu jūsu sekundants.

—    Nē, jūs kļūdāties.

—    Tātad jums ir vajadzīga nauda? Mans maks ir jūsu rīcībā.

—   Nē.

—   Tādā gadījumā runājiet…

—    Klausieties, — Morics turpināja, — vai jūs ticat neparastām lietām?

—    Saprotams, un es jau esmu par to pārāk dārgi samaksājis.

—    Noslēpumainajām drāmām, kas nepubliski norisinās Parīzē un kurās piedalās nevienam nezināmi aktieri.

—   Ticu, — pulkveža dēls nomurmināja, atcerējies par Dāmas ar melnu cimdu drausmīgo atriebību.

—    Un tā, mans draugs, — Morics turpināja, — es netīšām esmu iepinies vienā no šīm drāmām un varu griezties pēc palīdzības tikai pie jums.

—    Paskaidrojiet taču beidzot, mans draugs.

—    Nevaru…

—    Bet ko lai tādā gadījumā iesāk?

—   Jums ir jādodas uz turieni.

—    Uz kurieni?

—    Es nevaru nosaukt šo vietu.

—    Lūk kā! Tas viss kļūst arvien noslēpumaināks.

—   Tikai tur, — Morics teica, — man atļāva jums visu paskaidrot.

—    Mans dārgais, — Armāns iebilda, — vai atļausiet man uzdot jums tikai vienu jautājumu.

—    Uzdodiet.

—    Kad man ir jābrauc?

—   Tūlīt pat.

—    Vai jus aizvedīsiet mani prom no Parīzes?

—    Nē.

—    Un es pēc dažām stundām varēšu atgriezties mājās?

—    Es jūs neaizkavēšu, — Morics Stefans atbildēja.

—    Labi, es jums sekošu.

—    Tikai uzvelciet siltu mēteli, — Morics teica, — naktis kļūst jau vēsas.

—    Vai jūs esat ar karieti?

—   Jā, tā gaida pie parādes durvīm.

Armāns uzvilka mēteli, paņēma cepuri un cimdus un smaidot pavaicāja:

—    Vai ieroči arī jāņem līdzi?

—    Nē, tas ir lieki, — Morics atbildēja.

Žurnālists izgāja pirmais, un viņi abi nokāpa pa kāpnēm. Kariete, kas, pēc visa spriežot, izskatījās īrēta, gaidīja pie parādes durvīm.

Morics atvēra durtiņas.

—    Sēdieties, — viņš noteica un apsēdās līdzās Armānam.

Kučieris, kurš acīmredzot jau agrāk bija saņēmis rīkojumu,

trieca zirgus, pat nepajautājis, kurp jābrauc.

Kariete izbrauca no Sailo ielas, aizbrauca līdz krastmalai, pa Vienprātības tiltu šķērsoja Sēnu un devās Senžcrmēnas priekšpilsētas virzienā.

Morics visu laiku klusēja.

—    Mans draugs, — viņš teica, — vai atceraties vēl savu mīlestību pret baronesi de Senlīsu?

—   Jā, — Armāns atbildēja, — bet ko jūs ar to domājat?

—    Vai atceraties, kā katru vakaru, kad viņa jums bija tikai gaišmatainā domino, jūs bulvārī gaidīja kariete un kāds cilvēks jums aizsēja acis?

—   Jā.

—    Tad lūk, — Morics Stefans turpināja, nesteidzīgi izņemot no kabatas kabatlakatu, — to pašu tad es arī grasos pašlaik darīt.

—   Jūs jokojat? — Armāns noteica.

—    Nebūt ne, tas ir nepieciešams.

Morics šos pēdējos vārdus noteica tik noslēpumainā balsi, ka pulkveža Leona dēls pat apmulsa.

—    Bet kurp gan jūs mani grasāties vest? — viņš jautāja.

—   Ja es jums to gribētu teikt, tad nesietu vis ciet acis.

—    Bet…

—     Mans draugs, — Morics noteica, — es ieminējos par mūsu seno draudzību, bet ja mūsu draudzība nav tik cieša, lai izpildītu to, ko es prasu, sakiet man tikai vārdu, un es nogādāšu jūs mājās.

—    Jūs esat prātu zaudējis, Armāns iesaucās, — bet ja jau reiz jūs tā uzstājat…

Un viņš padevīgi pastiepa savu galvu. Morics cieši aizsēja viņam acis.

—    Tagad, — viņš teica, — sakiet godīgi, vai jūs kaut ko redzat?

—    Nē, — Armāns atbildēja.

—    Lieliski.

Kariete turpināja braukt, un Armāns sajuta, ka tā daudzreiz pagriezās gan pa labi, gan pa kreisi.

Morics klusēja.

Armāns domāja par Dāmu ar melnu cimdu un arī neizrādīja nekādu vēlēšanos sarunāties.

Šis dīvainais ceļojums ilga apmēram pusstundu. Beidzot kariete apstājās.

—    Esam atbraukuši, — Morics teica.

Viņš izkāpa pirmais.

—    Dodiet man roku, — viņš piebilda, — tagad, ja atļausiet, es jūs vedīšu.

Pēc gaisa pārmaiņas Armāns saprata, ka viņi iegājuši mājā vai iziet cauri gaitenim.

—    Paceliet kāju, mēs stāvam pie kāpnēm.

Kad Armāns bija uzkāpis pa desmit pakāpieniem, viņš izdzirda, kā atvērās durvis.

—    Ejiet visu laiku taisni, — pavadonis tam teica.

Armāns sajuta zem kājām biezu paklāju un to, ka kļuvis

siltāk.

Divas durvis atvērās un tūda| pat aizcirtās.

Morics apstājās.

—   Tagad, — viņš noteica, — varat noņemt apsēju.

Armāns norāva apsēju un izbrīnījies palūkojās visapkārt.

Viņš tagad atradās mazā, komfortabli mēbelētā viesistabā. Grīdas paklājs, absolūti jaunas tapetes, pie sienām karājās dažas dārgas gleznas. Starp logiem atradās etažere ar vizītkartēm un grāmatām. Galda vidū stāvēja ar albūmiem un avīzēm apkrauts apaļš galdiņš.

Iepretim kamīnam atradās pianīns. Armāns bija labs muzikants.

—     Kur es atrodos? — Armāns, palūkojies uz Moricu, jautāja.

—    Drīz vien uzzināsiet, — žurnālists atbildēja.

Viņš atmeta portjeru un izgāja.

Armāns, vēl vairāk izbrīnījies, palika viens.

Pagāja stundas ceturksnis; neviens neparādījās. Tad Armāns pieskrēja pie durvīm, pa kurām izgāja Morics, taču durvis izrādījās aizslēgtas.

Ievērojis otras durvis, viņš centās atvērt tās, bet arī šīs durvis bija aizslēgtas.

Zaudējis pacietību, jaunais cilvēks piegāja pie loga; logi bija aizslēgti ar piekaramajām atslēgām.

—     Oho, lūk kā! — Armāns nomurmināja, — tas jau ir pārlieku.

Un tā kā pa labi no spoguļa atradās zīda zvana aukla, viņš to sirdīgi parāva.

Tad vienas no durvīm atvērās, un ienāca livrejā tērpies sulainis; viņš godbijīgi paklanījās Armānam.

—    Vai kungs sauca? — viņš Armānam jautāja.

—    Jā, — atbildēja jaunais cilvēks, kura izbrīns jau bija pāraudzis nepacietībā.

—    Ko pavēlēsiet, kungs?

—    Lūk kā! Ko es tev pavēlēšu?

Sulainis paklanījās.

—    Vai tu man vari pateikt, kur es atrodos?

—    Kungs ir savās mājās.

—    Savās mājās?

Sulainis atkal paklanījās. Armāns aplūkoja viņu no galvas līdz kājām.

—    Kas par muļķīgiem jokiem, stulbeni! — viņš iesaucās.

—     Bet, kungs, es teicu taisnību. Kungs atrodas savās mājās. Kungs ir savās mājās. Lūk, šī ir viņa pieņemamā istaba. Grāmatas, pianīns, žurnāli. Kungs neskums, ja viņš mīl lasīt grāmatas un mūziku. Lūk, tur ir kunga guļamistaba.

Sulainis pagrūda durvis, kuras Armāns nebija varējis atvērt, un tās tūdaļ atvērās. Jaunais cilvēks, ziņkārības dzīts, pārkāpa pāri slieksnim.

Guļamistaba, tikpat maziņa kā pieņemamā istaba, bija tikko kā par jaunu iekārtota un visai koķeti mēbelēta, turklāt it visur jautās sievietes roka.

—     Stulbeni, vai nu tu man pateiksi, kur es atrodos, vai

arī…

Armāns nepabeidza.

Istabā ienāca jauna persona. Tas bija apmēram piecdesmit gadus vecs sirms cilvēks ar iegarenu nopietnu seju, kuru ieskāva kupla ruda vaigubārda.

Pēc apģērba viņu varēja noturēt par īstenu angli.

Armāns viņu pazina.

—    Kungs, — ienācējs viņam teica, — atļaujiet man atbildēt jums kalpa vietā: jūs esat savās mājās, vai arī, pareizāk sakot, manās…

Armāns paklanījās.

—    Kas jūs esat? — viņš jautāja.

—    Es esmu lords G., — anglis atbildēja.

Armāns nodrebēja un atcerējās Fūlmenu.

—    Dažu iemeslu dēļ, kurus es jums nevaru paskaidrot, jūs esat mans gūsteknis.

XLIV

Lorda G. vārdi pārsteidza, gandrīz vai izbiedēja Armānu. Viņš dažas reizes palūkojās uz angli, nerodot vārdus, lai tam atbildētu, visbeidzot pēc dažām minūtēm iesaucās:

—     Lūk kā, cienījamais kungs, tātad es atrodos pie vājprātīgā?

—    Es esmu pie pilna prāta, — lords G. vēsi atbildēja.

—   Tad, pirms paziņojat man, ka esmu jūsu gūsteknis, jums vajadzētu man vismaz paskaidrot, ar kādām tiesībām.

—    Man lika jūs šeit aizturēt.

—    Kas jums deva šādu rīkojumu?

Lords klusēja.

—    Es jūs lūdzu pacensties, lai man izskaidrotu šādu jūsu rīcību, — Armāns turpināja. — Manuprāt, tas ir ārkārtīgi nelāgs joks.

—    Man jau ir piecdesmit gadu, un es nekad nejokoju, — cēlais lords atbildēja.

—    Tātad jūs runājat nopietni?

—    Absolūti.

—    Jums pavēlēja mani šeit aizturēt?

—    Pilnīgi pareizi.

—   Bet tādā gadījumā, kungs, — Armāns teica, — es jums paziņoju, ka vēlos aiziet.

Lords G. pasmaidīja.

—    Un nekavējoties, — pulkveža Leona dēls piebilda, dodamies uz durvīm, pa kurām bija iegājis lords G.

—   Cienījamais kungs, — džentlmenis iebilda, — šeit visām durvīm ir labas atslēgas, bet logiem priekšā ir izturīgas restes.

—    Nu, ko! Es saukšu palīgā, kliegšu.

—   Jūs neizdzirdēs. Turklāt, — anglis piebilda, — jūs nezināt, kur atrodaties…

—    Es, domājams, esmu Parīzē.

—    Jā, bet tikai nomaļā kvartālā, dārza vidū un paviljonā, no kurienes neviens nesadzirdēs jūsu kliedzienus.

—    Lūk kā!

—   Starp citu, — lords G. turpināja, — man jums jāpaziņo, ka gadījumā, ja jūs kļūsiet pārlieku nesaprātīgs un pacentīsieties bēgt, jums sasies rokas un kājas. Man atliek tikai padot zīmi.

Lords G. piesita trīsreiz ar kāju pie grīdas, un Armāns ieraudzīja, kā iegāja divi sulaiņi, kas bija ģērbušies tādās pašās livrejās kā pirmais, kurš bija ienācis pa tām durvīm, aiz kurām nozuda Morics Stefans.

Anglis tos uzrunāja:

—    Jūs kalposiet šim kungam un izpildīsiet visu, ko viņš pavēlēs.

Sulaiņi paklanījās.

—    Bet, — lords G. turpināja, — ja vien viņš centīsies bēgt, jūs sasiesiet viņam kājas un rokas un, ja viņš iedomāsies kliegt, aizbāzīsiet viņam muti.

—     Bet viņi netraucēs man jums iesist ar cimdu! — Armāns, gluži zaudējis prātu no dusmām, iesaucās. — Un pateikt jums, ka jūs esat nelietis.

Patiesi, Armāns bija novilcis vienu no cimdiem un grasījās to mest lordam G. sejā. Bet viens no kalpiem saturēja viņa roku.

Lords G. pasmaidīja.

—    Mans dārgais, viņš teica, — uz to es varu jums tikai atbildēt, ka tiesnesis, kurš paziņo spriedumu, vai policijas aģents, kurš veic arestu, nekad neuztver nopietni savu klientu apvainojumus. Kad jūsu ieslodzījums beigsies, tad jau mēs redzēsim.

Šie vārdi tai vietā, lai vēl vairāk saniknotu Armānu, viņu nomierināja. Viņš nervozi iesmējās un atlaidās uz dīvāna, kas atradās tam aiz muguras.

—    Nu, kungs, — viņš teica, — tagad es redzu, ka jūs esat patiešām pieņēmis visus piesardzības mērus.

—    Patiešām visus.

—    Es vēl tikai piebildīšu, ka man nav nodoma jums pretoties.

—   Jūs spriežat saprātīgi, — lords G. paklanījies viņam piekrita.

Armāns turpināja:

—    Tātad man ir jāuzskata sevi par jūsu gūstekni un jāatmet visi bēgšanas nodomi.

—    Jā.

—    Bet vai jūs vismaz neatteiksieties man sniegt dažus paskaidrojumus?

—    Iespējams.

—    Morics Stefans, kuru es uzskatīju par savu draugu…

—    Viņš patiešām ir jūsu draugs…

—    Tātad viņš, tāpat kā es, arī ir iekļuvis slazdā?

—     Nē, šo slazdu, kā jums nupat labpatika izteikties, viņš pats arī izlika.

—    Ar kādu mērķi?

—    Tāpēc, ka viņš ir jūsu draugs. Atzīstos, jums to grūti saprast.

—    Bet kur es īsti atrodos?

—    Pie manis.

—    Bet kas esat jūs?

—    Vai tad jums nav vienalga?

—    Bet kālab gan jūs gribat man laupīt brīvību?

—    Es darbojos jūsu interesēs.

—    Es neesmu devis jums tādas tiesības.

—    Nu, ko! Jūs man pēc dažām dienām vēl būsiet par to pateicīgs, — lords G. flcgmātiski atzīmēja.

—    Par to, ka es biju jūsu gūsteknis?

—    Jā.

Armāns paraustīja plecus un teica:

—    Atļaujiet man vēl pēdējo jautājumu.

—    Vaicājiet.

—    Vai man šeit ilgi nāksies uzkavēties?

—    Uz to es nevaru jums atbildēt.

—    Vai es drīkstu rakstīt?

—    Nē.

—    Bet man ir nepieciešams brīdināt kādu … personu…

—    Dāmu ar melnu cimdu.

Armāns nosarka.

—    Vai jums nav vienalga, kam es vēlos rakstīt?

—     Kungs, — lords O. atbildēja, — atvainojiet mani, bet es esmu spiests jūs atstāt; man būs tas gods apciemot jūs rīt no rīta. Novēlu jums patīkami pavadīt vakaru un ar labunakti.

—     Pagaidiet, milord… vienu mirklīti! Es gribēju jums pajautāt… — Armāns noteica.

—     Ar labvakaru, — lords G., atverot durvis, noteica un nozuda, atstājis Armānu vēl pārsteigtāku, nekā pirms savas ierašanās.

—    Tas viss ir ļoti dīvaini, — jaunais cilvēks nočukstēja.

Kalps, kurš bija tam norīkots par kambarsulaini, padeva

zīmi diviem pārējiem, un viņi izgāja. Pēc tam viņš uzrunāja savu jauno kungu:

—    Kungs piezvanīs, kad es tam būšu vajadzīgs; bet ja jūs vēlēsieties iedzert tēju pirms gulētiešanas…

—    Nē, — Armāns atbildēja.

—    Cikos kungs ies gulēt?

—    Nezinu… Atstājiet mani vienu.

Kalps paklanījās un izgāja.

Armāns, palicis viens, sāka prātot. Ko no viņa grib un kāpēc viņu ar aizsietām acīm atveda uz šo māju, kur viņš kļuva par gūstekni?

Viņam prātā pēkšņi iešāvās viens vārds un ieviesa skaidrību visā šeit notiekošajā. Tas bija Fūlmenas vārds.

Viņš atcerējās, ka dejotāja viņu neprātīgi mīlēja un pielika visas pūles, lai viņš aizmirstu Dāmu ar melnu cimdu, un viņš vairāk ne mirkli nešaubījās, ka Morics Stefans bija viņas līdzzinātājs.

Armāns labi pazina Fūlmenu. Viņš pazina to kā enerģisku un uzņēmīgu sievieti, kas, reiz pieņēmusi lēmumu, ir spējīga nešaubīgi novest lietu līdz galam.

„Gan jau reiz es no šejienes iznākšu, viņš prātoja, — un tad prasīšu Fūlmenai un viņas līdzzinātājiem stingru atbildi; taču pašlaik es esmu šeit… ko lai es iesāku?“

Armāns atcerējās, ka Dāma ar melnu cimdu gaidīs to nākamajā dienā un, gluži saprotams, gaidīs to veltīgi. Šī doma iedzina viņu izmisumā, jo viņš pēc angļa apņēmīgā un vaļsirdīgi tiešā toņa noprata, ka šis ieslodzījums būs stingrs un, līdzko viņš iedomāsies bēgt, viņam sasies rokas un kājas. Armānam, kā jau augstāko aprindu cilvēkam, bija nepieļaujama pat doma saķerties tuvcīņā ar kādu no sulaiņiem un izciest tos apvainojumus, kas tam draudēja bēgšanas vai pretošanās gadījumā.

Lai izkliedētu savas drūmās domas, Armāns piegāja pie galda un paņēma avīzi, taču pēc mirkļa jau nometa to un piesēdās pie pianīna. Arī pianīns nelīdzēja. Tad viņš piezvanīja.

Ienāca sulainis.

—     Mans draugs, — Armāns to laipni uzrunāja, — jūs, protams, esat pilnīgi uzticīgs savam kungam, kurš jums maksā par jūsu pakalpojumiem.

Kalps piekrītoši paklanījās.

—   Tāpēc es necentīšos jūs uzpirkt, lai gan esmu pietiekami bagāts…

—    Kungs mani apvaino, domādams, ka mani var uzpirkt.

—    Atvainojiet! Bet jūs, iespējams, man neatteiksiet mazu pakalpojumu.

—    Pavēliet, kungs.

—    Es gribētu uzrakstīt vēstuli.

—    Kam?

—   Personai, ar kuru man rīt ir nozīmēta satikšanās un kuru es droši vien neredzēšu.

—   To var.

—    Vai jūs apņematies nogādāt vēstuli?

To sakot, pulkveža dēls palūkojās tā, ka šis skatiens skaidri izteica: „Par šo pakalpojumu es samaksāšu tādu summu, kādu jūs pats noteiksiet.“

—    Raugoties pēc apstākļiem.

—    Kā tas ir, raugoties pēc apstākļiem?

—    Ja ir pieliekami ar to, ka šo vēstuli var iemest pastkastītē.

—    Labi! — Armāns teica.

Viņš piegāja pie apaļā galdiņa, uz kura stāvēja rakstāmpiederumi. Bet sulainis piebilda:

—    Ja kungs uzrakstīs personai, kas dzīvo Bovo laukumā, tad tam nav nekādas nozīmes.

—    Nekādas nozīmes? Kāpēc?

—    Tāpēc ka es nenogādāšu šo vēstuli.

Armāns sadusmojās.

—    Ejiet prom! — viņš iekliedzās.

*                      * *

Nākamajā dienā pēc Armāna nolaupīšanas, kas tik veikli tika īstenota pēcpusdienā, Dāma ar melnu cimdu sēdēja savās mājās ar majoru Arlevu.

—    Kundze, — majors viņai vaicāja, — vai jums pietiks vīrišķības novest jūsu ieceri līdz galam?

—    Jā, Hermani.

—    Pazudināt tēvu dēla personā.

—    Jā.

Dāma ar melnu cimdu noteica šo „Jā“ dobjā balsī un, dažas minūtes paklusējusi, beidzot noteica:

—    Jā, man pietiks vīrišķības, pietiks, lai sodītu sevi pašu.

Majors nodrebēja.

—    Jā, lai sodītu sevi pašu, — viņa turpināja, — tāpēc ka bija brīdis, kad es gandrīz aizmirsu par savu vienīgo pienākumu šajā pasaulē, tā kā mana sirds sāka jau pukstēt cilvēkam, kura tēvs nogalināja manu vīru…

—     Gontrān de Lasī, — viņa satraukti iesaucās, — zvēru tev, ka tu tiksi atriebts!

Atskanēja braucošas karietes riteņu troksnis. Tā apstājās pie nama.

—    Tas ir viņš! — jaunā sieviete teica, — viņš ir precīzs, kā jau iemīlējies.

Taču viņa kļūdījās. Atbraucējs nebija vis Armāns. Kariete iebrauca pagalmā, un no tās izkāpa vecis. Dāma ar melnu cimdu, noslēpusies aiz aizkara, uzmanīgi vēroja.

Atbrauca Zovs, vecais pulkveža kalps, uzticams Armāna draugs. Viņš iegāja ļoti satraucies.

—     Kundze, — viņš steidzīgi teica, ko jūs izdarījāt ar Armānu?

Jaunā sieviete iekliedzās no pārsteiguma.

—    Es? — viņa vaicāja. — Es absolūti neko nezinu.

—    Vai tad viņš šeit nebija?

—    Nē.

—   Jūs viņu neredzējāt?

—    Neredzēju kopš vakardienas, — viņa atbildēja.

—   Ak, mans Dives! Mans Dievs! — vecais kareivis nomurmināja. — Kas gan ar viņu noticis?

—     Bet, lūdzu, taču paskaidrojiet, kas īsti par lietu, Žov, — jaunā sieviete pieklājīgi pavaicāja.

—   Šonakt, kundze, Armāns neatgriezās mājās; es nogaidīju viņu visu rītu, bet viņa vēl joprojām nav… Es biju pie pulkveža, kurš viņu arī nav redzējis…

—    Vai viņš vakar kaut kur aizbrauca?

—    Pēc tam, kad jūs aizbraucāt.

—    Viens?

—    Nē, karietē ar vienu no saviem draugiem.

XLV

Dienu pēc Armāna nozušanas lords G. atbrauca pie Fūlmenas.

—    Nu, mans draugs, — viņa, pasniedzot tam roku, noteica, — ko jūs teiksiet?

—   Armāns vēl joprojām ir tāds pats kā senāk, — lords G. atbildēja.

—    Nabaga Armāns!

—   Viņš vai nu pārlieku uzbudinās, vai krīt galējā depresijā.

—    Vai viņš pagājušonakt gulēja?

—    Nē, kambarsulainis, kas gulēja blakusistabā, dzirdēja, kā viņš kaut ko pusbalsī runāja.

—    Lūk kā! Ko gan tādu viņš teica?

—    Vispirms viņš sev zvērēja mani nogalināt.

—    Bet pēc tam?

—     Pēc tam metās pie tās sievietes kājām, kas bija viņu veltīgi gaidījusi.

Fūlmenas lūpās pazibēja skumjš smaids.

—    Atcerieties, mans draugs, ka jūs esat par viņu atbildīgs manā priekšā, — viņa teica.

—    Zvēru jums pie sava goda.

—    Un ja jūs dosiet iespēju viņam bēgt, tad tas var izrādīties par viņa nāves cēloni.

—    O, neraizējieties, — lords G. teica. — Es savu lēmumu pieņēmu jau tad, kad piekritu pildīt cietumsarga pienākumus.

—    Kā jūs domājat, vai Armāns nojauš, ka viņa arests ir noticis pēc manas iniciatīvas?

—    Man šķiet, jā.

—    Ak, cik ļoti gan viņš mani tādā gadījuma nciredz! — Fūlmena nopūtās.

—    Jā, — anglis nomurmināja.

—    Vai viņš grasījās kādam rakstīt?

—    Viņš centās uzpirkt manus cilvēkus, lai tic nodotu zīmīti Dāmai ar melnu cimdu.

—    Nav slikti! Vai apvaicājās par tēvu?

—    Nē.

—    Bet par Zovu?

—    Arī nē.

—     Nabaga jauneklis, — Fūlmena nočukstēja, — viņš noteikti ir sasirdzis ar to, ko itālieši dēvē par mīlas neprātu.

—     Vai atļausiet man izteikt jums vienu piezīmi, dārgais draugs, — lords G. teica.

—    Runājiet.

—    Vai jūs nebaidāties, ka ieslodzījums var tam laupīt saprātu?

Fūlmena nodrebēja.

—    Ak, klusējiet! — viņa iesaucās. — Jūs mani biedējat…

—    Es atstāju viņu ļoti satrauktu un baiļojos par viņu.

—    Nu, ko! — Fūlmena iesaucās. — Es labāk vēlētos viņu redzēt vājprātīgu, nekā mirušu. Šī sieviete viņu noteikti nogalinās…

—   Variet neraizēties, viņu pārāk labi apsargā, lai kaut kas tāds varētu atgadīties. Pirmkārt, paviljons, kurā viņš ieslodzīts, atrodas dārza vidū, logiem priekšā ir dzelzs restes, bet durvīm ir drošas bultas.

—    Bet ja nu šī sieviete atklās, kur mēs esam viņu paslēpuši?

—    Mani cilvēki ir lieliski apbruņoti un izturēs jebkuru aplenkumu.

Fūlmena nopūtās.

—    Krietnais un mīļais draugs, — viņa teica, paspiežot anglim roku, — cik gan jūs esat labs…

—   Es esmu jūsu draugs, — viņš vienkārši atbildēja. — Bet tagad, ja jums man nav vairs ko teikt, es atgriezīšos savā postenī.

—    Ejiet, — Fūlmena teica.

Anglis izgāja.

Fūlmena palika viena.

Neraugoties uz novembra sākumu, vakars bija silts un kluss, un jaunajai sievietei radās vēlēšanās nedaudz paelpot svaigu gaisu, tāpēc ka viņai bija drudzis un galva dega kā ugunī.

Viņa uzmeta plecos apmetni un izgāja ar nolūku pastaigāties pa Elizejas laukiem līdz Zvaigznes vārtiem.

Fūlmcnai gribējās mirkli pabūt vienai. Viņa rīkojās kā visi cilvēki, kurus nomāc kāda sirdssāpe: viņa liecās pēc vientulības.

Ziemā pulksten deviņos vai desmitos vakarā Elizejas lauki vienmēr ir tukši un tikai vietām tos apgaismo laternas. Tikai paretam pretī brauca kāda kariete, bet vēl retāk varēja sastapt kādu kājāmgājēju.

Fūlmena nesteidzīgi gāja pa asfaltēto celiņu un, domās iegrimusi, nepievērsa uzmanību retajiem garāmgājējiem. Viņas pastaiga ilga apmēram divas stundas un noteikti turpinātos vēl ilgāk, ja vien tai aiz muguras neatskanētu ātri soļi.

—    Kundze, — viņa izdzirda balsi, pēc kuras pazina vienu no saviem kalpiem.

Viņa pagriezās. Viņu centās panākt viņas sulainis.

—    Tā jau es domāju, ka sastapšu jūs šeit, — sulainis teica.

—    Bet kas par lietu?

—    Kundze, pēc jums jautā.

—    Pēc manis jautā? — jaunā sieviete nodrebot teica.

—   Jā, persona, kas jūs vēlas redzēt, gaida jūsu mājā.

—    Un kas ir šī persona?

—    Dāma.

—    Kā viņa izskatās? Jauna? Veca?

—    Nezinu, viņas seju sedz plīvurs.

Fūlmenai radās dīvaina priekšnojauta.

—    Un šī sieviete vēlas mani redzēt?

—    Viņa tik uzstājīgi lūdza, ka es ievedu to viesistabā.

—    Jūs esat rīkojies neapdomīgi, — Fūlmena stingri noteica, — pēc pusnakts es nepieņemu apmeklētājus.

Dejotāja steidzīgi atgriezās mājās un iegāja mājā. Pie ieejas mājā stāvēja slēgta kariete bez ģerboņiem, kurā bija iejūgts viens zirgs.

Fūlmena uzkāpa pirmajā stāvā, kur atradās pieņemamā istaba, un ieraudzīja sievieti, kas sēdēja krēslā pie kamīna. Ieraudzījusi Fūlmenu, sieviete, kas bija ievīstījusies lielā apmetnī, piecēlās un atmeta plīvuru, kas aizsedza viņas seju.

—    Tā jau es domāju, ka tā esat jūs, kundze, — Fūlmena noteica.

Dāma ar melnu cimdu — tā bija viņa — paklanījās un, izsmējīgi smaidīdama, noteica:

—    Patiesi! Jūs gaidījāt manu vizīti, jaunkundz?

—    Jūsu vizīti nē, bet, kad man teica, ka pie manis ieradusies kāda dāma, kuras seju sedz plīvurs… es nodomāju…

Un Fūlmena, atcerējusies, ka ir šīs mājas saimniece un bez tam uzņem pie sevis marķīzi Gontrānu de Lasī, piedāvāja savai apmeklētājai krēslu, pati turpinot stāvēt viņas priekšā.

—    Atļaujiet man uzzināt, kundze, — viņa teica, — pateicoties kādam laimīgam notikumam man ir tas gods uzņemt jūs savā mājā?

—    Bez komplimentiem, jaunkundzi

—    Lai notiek jūsuprāt! — Fūlmena piekrita.

—    Jaunkundz, — atriebēja turpināja, — manai vizītei nevajadzētu jūs pārsteigt.

—    Tas ir… skatoties pēc apstākļiem.

—    Mēs jau vairākkārt esat tikušās un, man šķiet, šis tikšanās bijušas visai naidīgas.

—    Iespējams…

—    Jūs mīlat Armānu.

—    Bet jūs viņu ienīstat.

—   Iespējams… Bet jūs visādi cenšaties panākt, lai viņš mani aizmirstu.

—    Tās ir manas tiesības un pienākums.

—     Pieņemsim. Bet, pirms es paskaidroju savas ierašanās iemeslu, atļausiet man īsumā atgādināt to, kas bijis.

—    Es jūs klausos.

—    Vai atceraties mūsu pirmo tikšanos?

—    Normandijā?

—   Jā, protams. Rivinjī pilī pie mirstošā kapteiņa Lcmblēna gultas.

—    Atceros.

—    Jūs acīmredzot tāpat atceraties, ka toreiz es jums norādīju uz Armānu un teicu: „Ja jūs mīlat šo jauno cilvēku, kundze, ja jūs viņu paliesi mīlat, aizvediet viņu tālāk no šejienes un izkārtojiet tā, lai viņš nekad vairs negadās manā ceļā.“ Es taču jums to teicu, vai ne?

—    Jā!

—    Taču, — Dāma ar melnu cimdu turpināja, — Armāns man visur seko, visur viņš pagadās manā ceļā.

—    Diemžēl! — Fūlmena nopūtās.

—    Jūs zināt, kas notika Bādenē, un ka tāpēc, lai glābtu viņa dzīvību, kuru cs, tikai pamājot ar roku, varēju it viegli izdzēst, jūs bijāt spiesta dot man zvērestu kādu laiku darboties manās interesēs. Vai gan es toreiz jums neteicu: „Es vēl gribu pēdējo reizi izrādīt savu žēlsirdību. Ja Armāns pārstās mani vajāt Parīzē, ja, atgriezusies turp, es spēšu viņu ar nicinājumu atgrūst no sevis, tad mana atriebība to neskars.“

—    Jā, jūs to teicāt.

—     Un kas gan cits man vēl tagad atliek? Vai tad tā ir mana vaina, ka liktenīgā mīlestība, kuru izjūt pret mani šis jaunais neprātis, mūždien to nostāda manā ceļā, — jaunā sieviete, skanīgi iesmējusies, noteica. — Vai tad tā ir mana vaina, ja liktenim labpaticis, ka cilvēkam, kas nogalinājis manu vīru, ir tikai viena vārīga vieta: viņa dēls?

Fūlmena sajuta, kā nodreb viņas ķermenis un asinis sastingst dzīslās.

—     Nē, — Dāma ar melnu cimdu turpināja, — nedrīkst apstrīdēt acīmredzamo: liktenim labpatīk, lai Armāns ietu bojā.

Fūlmena izslējās, augstprātīga, lepna, varena kā lauva tuksnesī.

—     Bet šeit vēl esmu es! — viņa iesaucās. — Un mani ar jums vairs nesaista nekāds zvērests.

—     Es to zinu, zinu pat to, ka esat sagatavojusies cīņai. Man zināms, ka jūs centāties pasargāt no manas atriebības de Flāra-Mongorī kungu un viņa bērnus, lai tādā veidā iegūtu sev ķīlniekus un nopirktu par tiem brīvību un piedošanu tam, kuru jūs mīlat.

—    Jums taisnība, — Fūlmena piekrita.

—    Bet jūs zaudējāt un, neraugoties uz jūsu mīlestību pret viņu, lorda apdomību un pašaizliedzību…

Fūlmena nodrebēja.

—    Jums arī tas ir zināms? — viņa iesaucās.

—     Vēl es zinu arī to, — atriebēja turpināja, ka jūs izšķīrāties par pēdējo iespēju, lai glābtu Armānu.

—    Lūk kā? — dejotāja, triumfējoši smaidot, iesaucās. — Vai jūs tā domājat?

—     Vakar vakarā Armānu nolaupīja un aizveda nezināmā virzienā… Viņu personīgi apsargā pats lords G. un viņa cilvēki. Lords G. drīzāk viņu nošaus, nekā ļaus tam aiziet.

—    Jums ir taisnība, — Fūlmena nočukstēja, nedaudz izbrīnījusies par to, ka Dāmai ar melnu cimdu ir zināmas visas šīs detaļas.

—   Taču visi jūsu piesardzības pasākumi ir vienkārši smieklīgi, — atriebēja, ironiski smaidīdama, noteica.

—   Jūs tā domājat?

—    Tie atgādina bērna darbošanos, kad tas ceļ kāršu namiņu. Pietiek tikai ar mazāko vēja pūtienu, lai tas izjuktu, kā nebijis.

—    To mēs vēl redzēsim! — Fūlmena augstprātīgi noteica.

—     Es vēl pagaidām nezinu, uz kurieni jūs aizvedāt Armānu, — atriebēja turpināja, — bet es to uzzināšu.

—   Šaubos.

—   Jūs man pati to pateiksiet.

—    Nu gan jūs esat pārlieku pašpārliecināta, — Fūlmena ironiski noteica.

—    Es vienmēr cenšos apliecināt savus vārdus ar darbiem, jaunkundze.

Marķīze vēsi palūkojās uz dejotāju.

—    Klausieties! — viņa teica. — Aprunāsimies nopietni: vai jūs mīlat Armānu?

—    Neprātīgi.

—    Bet ja jums piedāvātu izvēlēties: redzēt viņu mirušu no zobena cirtiena, bet tā, kā mirst godīgs cilvēks, vai redzēt viņu dzīvu un apkaunotu… Ko jūs viņam tad izvēlētos?

—   Par manu izvēli jūs varat nešaubīties, — Fūlmena lepni atteica. — Armāns ir labs, viņam ir bruņinieka dvēsele, un nekas nespēs aptraipīt viņa godu.

—   Jūs maldāties.

—    Nē, kundze, Armāns bauda vispārēju cieņu.

—   Tiesa, bet ja nu šo cieņu reiz nomainīs nosodījums?

—   To mēs vēl redzēsim!

-         Jaunkundz, — Dāma ar melnu cimdu iebilda, — jūs aizmirstat, ka es jau rīt pat varu aizsūtīt viņa tēvu, pulkvedi Leonu, uz ešafotu kā slepkavu, kā zagli… un, man šķiet, ka tēva negoda ēna tādā gadījumā kritīs arī uz dēlu.

Fūlmena aprauti iekliedzās un apjukusi palūkojās uz atriebēju.

—     Bet tagad man pasakiet, — Dāma ar melnu cimdu izsmējīgi vaicāja, — kur jūs esat viņu noslēpusi?

Fūlmenai uz pieres izspiedās auksti sviedri, un viņas sirds pamira.

XLVI

Armāns pavadīja visu nakti ieslodzījumā, kur viņu bija tik nodevīgi ievilinājis Morics Stefans; viņš pat sev jautāja, vai tikai viņš nav kļuvis par kāda bezgalīgi ilga šausmīga murga spēļlietu.

Pagāja diena, pēc tam atkal iestājās nakts, bet atbrīvotājs tā arī neparādījās.

Morics Stefans, kura vārdu Armāns vairākkārtīgi atkārtoja, tā arī palika neredzams.

Tikai trīs sulaiņi, kuriem bija uzticēts viņu sargāt un tai pat laikā arī pakalpot, iegāja katrreiz, kad viņš raustīja zvana auklu. Un tas arī bija viss.

Filozofs drīz vien būtu samierinājies ar tik patīkamu gūstu, kādā atradās mūsu varonis. Telpa, lai arī neliela, bija eleganti un koķeti iekārtota; viņam pakalpoja vairāki sulaiņi, viņa rīcībā bija pianīns, grāmatas, albūmi. Viņam pasniedza izsmalcinātas brokastis un pusdienas ar lieliski atdzesētu šampanieti. Logi, tiesa ar restēm, tomēr bija vērsti pret lielu dārzu, un viņš varēja priecāties par zaļo pļaviņu, augstajiem kokiem un zilo debess maliņu.

Visu dienu pieturējās burvīgs laiks. Bet vai gan tas viss spēja apmierināt iemīlējušos cilvēku, kāds bija Armāns, kas vi

su dienu un visu nakti sev tik to vien apgalvoja, ka viņa mīļotā to veltīgi gaidīs.

Sākumā pulkveža dēls to visu noturēja par joku, tad par mistifikāciju. Pēc tam viņš pats sev teica: neiespējami, ka tādā gadījumā tas viss varētu tā ieilgt. Taču Armāns maldījās.

Pusnaktī kambarsulainis atnāca viņam pavaicāt, vai viņš nevēlas iet gulēt. Armāns sadusmojās un paziņoja, ka vēlas redzēt lordu G.

—   Es nezinu, vai kungs ir jau atgriezies, — sulainis teica.

—    Ejiet uzziniet.

Kalps aizgāja, taču pēc dažām minūtēm atgriezās.

—    Milords tūlīt atnāks, — viņš paziņoja.

Patiesi, pēc pāris minūtēm ienāca lords G. Anglis bija joprojām mierīgs, flegmātisks, mazliet smaidīja, un viņa skarbā seja iedvesa pret viņu cieņu.

—    Vai jūs vēlējāties mani redzēt, kungs? — viņš vaicāja.

—   Jā, milord.

—    Es jūs klausos, kungs.

—    Es gribētu zināt, — Armāns teica, — ja tas ir joks…

—    Es taču jums jau teicu, cienījamais kungs, ka es nekad nejokoju…

—    Pieņemsim, bet es vēlētos zināt, ja tā ir mistifikācija…

—    Pieturēsimies pie šī vārda, — Fūlmenas aizbildnis vēsi piezīmēja.

—    Ja tā ir mistifikācija, — Armāns turpināja, — tad cik ilgi gan tā vēl turpināsies…

—    Nezinu.

—    Kā, jūs nezināt?

—    Nē.

—    Bet kurš gan tādā gadījumā zina?

—    Kungs, — lords G. teica, — jūsu gūsts nav atkarīgs no manis.

—    Nu, tad jau no Fūlmenas? — Armāns ironiski vaicāja.

—    Ne mazākā mērā.

—    No kā tad?

—    No apstākļiem.

Armāns paraustīja plecus.

—    Kungs, — lords G. teica, — es nespēju pateikt, cik ilgi jūs šeit atradīsietes, bet es jums varu apgalvot, ka jūs neiziesiet no šejienes ātrāk, pirms mums abiem zināmā persona…

—    Varbūt tā ir Dāma ar melnu cimdu?

—    Iespējams.

—    Turpiniet.

—    Tiklīdz viņa uz visiem laikiem atstās Parīzi, jūs atgūsiet brīvību.

—    Jūs ņirgājaties, cienījamais! — Armāns iesaucās.

—   Zvēru pie sava goda, ka es runāju pilnīgi nopietni, mans dārgais.

Armāns sāka trīcēt naidā.

—    Milord, — viņš teica, — jūs nekad neesat lūkojies man tieši sejā.

—    Gluži otrādi.

—    Vai jūs neko neesat izlasījis manās acīs?

—    Jā, es tajās izlasīju jūsu pieņemto lēmumu mani nogalināt, — anglis flcgmātiski piebilda.

—    A! Lieliski!

Un es esmu pārliecināts, ka tiklīdz radīsies labvēlīgi apstākļi, jūs piedāvāsiet man cīnīties divkaujā uz dzīvību un nāvi, vai ne?

—     (), neraizējieties, milord, — Armāns atbildēja, — apstākļi nekad nebūs par šķērsli godīgam cilvēkam, kurš grasās atriebties par tam sagādāto apvainojumu.

Lords G. klusēja.

—     Kungs, — Armāns turpināja, — vai zināt, ka tai dienā, kad es iziešu no šejienes, man būs nepieciešama jūsu dzīvība.

—    Es to zinu.

Lords G. paklanījās un jau grasījās aiziet, kad atskanēja karietes riteņu troksnis.

Anglis nodrebēja.

—     Kas gan var ierasties tik vēlā stundā? — viņš nočukstēja.

—     Pilnīgi skaidrs, ir atbraukuši, lai mani atbrīvotu, — pulkveža dēls teica.

—    Es tā nedomāju.

—   Kas to lai zina, — jaunais cilvēks noteica, un viņa sirdī iedzirkstīja cerība.

Varēja sakļausit karietes riteņu troksni, tiem jau ripojot pa dārza smiltīm, tad uz kāpnēm atskanēja soļi, durvis strauji atvērās, un ienāca sieviete.

Tā bija Fūlmena.

Viņu ieraugot, lords G. pārsteigti iepleta acis, bet uz Armāna lūpām pazibēja ironisks smaids.

—    Jūs ieradāties, kundze, lai pārliecinātos, ka jūsu gūsteknis nav aizbēdzis? Vai ne? — Armāns jautāja.

Rūgti pasmaidījusi, Fūlmena palūkojās uz viņu skumju pilnām acīm.

—    Nabaga Armāns, — viņa nočukstēja, — jūs man šķietat dzīvs likteņa visvarenibas pierādījums…

—    Un, — jaunais cilvēks ironiski piebilda, — un arī vēl pierādījums nemīlamas sievietes spītībai, kas par katru cenu grib būt mīlēta.

Fūlmena nopūtās, taču viņas skatienā nebija ne mazākā naida, un viņas balss nenodrebēja.

—    Armān, — viņa teica, — jūs esat ļoti netaisns, mani tā nepatiesi apvainodams, jo mana mīlestība pret jums ir nesavtīga.

—    Līdz tādai pakāpei, ka jūs centāties mani pietaupīt sev vienai pašai?

—   Jūs maldāties, Armān…

—    Jūs uzdrošinājāties Parīzē, mūsu dienās, ar divu jums uzticamu neliešu…

Armāns nepaguva izteikt līdz galam. Fūlmena ar sašutuma pilnu žestu lika tam apklust.

—    Kungs, — viņa noteica ar karalienes cildenumu balsī, — kamēr jūs apvainojāt mani, es klusēju, bet tagad jūs apvainojat manus draugus… un arī jūsu…

—    Manus! Lūk kā!

—    Armān, dārgais Armān, — noteica Fūlmena, kuras dusmas bija mazinājušās, — diemžēl pienāks stunda, varbūt pat drīz, kad jūs izjutīsiet rūgtu, pat mūžīgu nožēlu, ka atļāvāties to pateikt.

—    Ak, kundze…

—     Klusējiet! — Fūlmena apklusināja Armānu. — Ko jūs vēlaties?

—    Aiziet no šejienes tūdaļ pat.

—    Labi, jūs varat iet, Armān, — Fūlmena atbildēja.

Viņš iesaucās no prieka un pārsteiguma, bet Fūlmena turpināja:

—    Ejiet, Armān, jūs esat brīvs…

—    Es esmu brīvs, — pulkveža dēls noteica, — brīvs?

—    Jā.

Fūlmena pasniedza viņam vēstuli, kuru tas steidzīgi paņēma, tāpēc ka pēc formāta, pēc aploksnes krāsas un pēc rokraksta viņš pazina, kas to rakstījis.

Viņš salauza zīmogu un sāka lasīt.

„Mans draugs!

Tagad ir pusnakts. Kad Fūlmena jums nodos šo vēstuli, būs jau pāri vieniem. Taču velti nesatraucieties! Brauciet, brauciet tūdaļ pat uz Bovo laukumu, es jūs gaidu…

Tā, kuru jūs mīlat…“

Vēstule bija bez paraksta, bet rokraksts šķita Armānam pārāk pazīstams, un nabaga neprātis sajūsmā pārklāja to ar skūpstiem.

—     Mans draugs, — Fūlmena tam teica, — brauciet, bet kad jūs piemeklēs nelaime, kad jūs atzīsiet savas kļūdas..

—     (), es jūs lūdzu, kundze, — viņš necictīgi noteica, — atstājiet šīs kļūdas, par kurām jūs šeit runājat, manā ziņā…

Fūlmena apklusa, bet asara noritēja pa viņas vaigu.

—    Nabaga Armāns, — viņa nočukstēja, — beidzot…

Iemīļotie vienmēr mēdz izturēties nepateicīgi pret nemīlamu sievieti, kura tos mīl. Tā arī Armāns neievēroja ne asa

ras, kas noritēja pār Fūlmenas vaigu, ne drebošo balsi, kādā tā izteica pēdējos vārdus.

Viņš paspēra soli lorda G. virzienā un uzsvērti vēsi to uzlūkoja.

—   Milord, — viņš jautāja, — vai jūs atceraties, ko es jums teicu pirms stundas.

—   Ne gluži.

—   Man bija tas gods jums pateikt, vēl pirms Fūlmenas ierašanās, ka tai dienā, kad es būšu brīvs…

—   Ā! Atcerējos…

—   Jūs samaksāsiet ar savu dzīvību.

—    Pilnīgi pareizi.

—    Un tā, es ceru, kungs, ka rīt no rīta jūs būsiet manā rīcībā.

—   Piekrītu.

—   Pulksten astoņos Buloņas mežā, — Armāns teica.

—   Pulksten astoņos, labi.

—    Mēs cīnīsimies ar zobeniem.

—    Kā jums labpatīk.

Fūlmena iejaucās viņu strīdā.

—   Armān, — viņa teica, — lords G. visiem ir labi zināms kā godīgs un cildens cilvēks. Viņš ne reizi vien ir cīnījies divkaujās.

—    Man tas ir zināms, kundze.

—    Un ne reizi nav atteicies no divkaujas.

—   Ceru.

—   Bet rīt viņš ar jums necīnīsies.

—   Lūk kā! Vai patiesi?

—    Viņš necīnīsies, es jums vēlreiz atkārtoju.

—   Kāpēc?

—   Tāpēc, ka es viņam to aizliedzu.

—   Labi, es necīnīšos, — anglis teica.

—   Kundze, — Armāns saniknots iesaucās, — milords mani apvainoja!..

—   Nebūt ne. Viss, ko milords darīja, tika darīts pēc manas pavēles.

—    Vai nav vienalga!

—    Brauciet prom, — Fūlmena noteica, — un ja pēc nedēļas jūs šeit neieradīsieties un neatvainosieties lordam G., tad viņš ar jums cīnīsies; bet tagad brauciet prom, Armān, — Fūlmena satriekta piebilda. — Brauciet prom, mans bērns, liktenis ir uzspiedis jums savu drausmo zīmogu.

Šie vārdi aizkustināja jauno cilvēku un atstāja uz to dīvainu iespaidu.

—    Ko jūs ar to gribat teikt? — viņš jautāja.

—    Neko… brauciet prom… mani saista zvērests… brauciet prom! — viņa apjukusi noteica.

Viņa nepacietīgi piezvanīja.

Ienāca sulainis.

—     Pavadiet Armāna kungu, — viņa pavēlēja. — Kariete gaida pie parādes durvīm. Tā aizvedīs viņu un atbrauks pēc manis.

Fūlmena atvadījās no Armāna ar rokas kustību, un šis žests bija tik pavēlniecisks, ka pulkveža dēls klusējot nokāra galvu un devās uz durvīm.

Taču, aizgājis līdz slieksnim, viņš pagriezās un palūkojās uz lordu G.

—    Mēs vēl tiksimies, milord, — viņš teica un izgāja.

*                      * *

Kad Armāns aizbrauca, Fūlmena piekļāvās pie angļa pleca un gauži apraudājās.

—    Kas gan īsti noticis? — lords G. vaicāja.

—    Ak, šī sieviete ir stiprāka par mums, un mēs mūždien paliksim zaudētājos, — Fūlmena atbildēja.

Un elsojot viņa noteica:

—    Man izdevās panākt tikai to, ka viņš paliks dzīvs.

Kamēr Fūlmena lēja asaras, Armāns, laimes apžilbināts, izskrēja no mājas, kurā bija ieslodzīts veselu diennakti. Taču, neraugoties uz steigu, ar kādu tas traucās pie Dāmas ar melnu cimdu, Armāns nespēja sevī pārvarēt ziņkārības jūtas, kas, starp citu, bija pilnīgi dabiski.

—    Kur es atrodos? — viņš pats sev vaicāja. — Kur mani ir atveduši?

Jaunais cilvēks palūkojās visapkārt un ieraudzīja dārzu ar augstiem kokiem un restotos tā namiņa logus, kur viņš bija pavadījis pagājušo nakti. Dārzu ieskāva augsti mūri; paviljons bija uzcelts tieši dārza vidū.

„Varētu iedomāties, ka mēs atrodamies simts ljē no Parīzes,“ — pulkveža dēls nodomāja.

Fūlmenas kariete stāvēja pie paviljona durvīm. Armāns iekāpa tajā.

—    Uz kurieni pavēlēsiet braukt? — kučieris vaicāja.

—    Uz Bovo laukumu, — jaunais cilvēks atbildēja.

Viņš izbāza galvu pa logu, lai redzētu, pa kādu ceļu viņu vedīs.

Kariete izbrauca pa liepu aleju, kuras galā atradās atvērtie režģu vārti. Kad tā pabrauca tiem garām, Armāns nokļuva vientulīgā apkārtnē.

—    Kur mēs atrodamies? — viņš kučierim jautāja.

—     Runājošā Avota ielā, Senmarso priekšpilsētā, — kučieris atbildēja.

Armāns nespēja atturēties no pārsteiguma, bet svaigais vējš, kas tam pūta sejā, viņu nedaudz nomierināja, un viņš sāka prātot.

„Kāpēc Fūlmena un lords G. pieņēma tādus piesardzības mērus, lai noslēptu mani no sabiedrības, ja jau reiz viņi mani tik drīz atbrīvoja?“

Uzdevis sev šo jautājumu, kas liecināja par viņa domu loģisko gaitu, jaunais cilvēks turpināja prātot:

„Man ir jāatzist, ka mana dzīve šo pēdējo sešu mēnešu laikā ir tik noslēpumainu notikumu pārpilna, ka reizēm man šķiet, ka es vienkārši sapņoju. Bet starp visiem šiem noslēpumiem ir kāda man nesaprotama lieta: Fūlmena mani mīl, bet es mīlu marķīzi de Lasī, un šīs divas sievietes, kuras acīmredzot viena otru neieredz, satiekas un viņām ir kādi kopīgi noslēpumi.“

Armāns veltīgi lauzīja galvu, cenšoties saprast šo abu tik atšķirīgo sieviešu noslēpumaino savienību.

Tā prātodams, viņš aizbrauca līdz Bovo laukumam. Dāma ar melnu cimdu viņu jau gaidīja. Viņa bija viena, nopietna un skumja.

—    Mans draugs, viņa teica un pasniedza tam roku, — es zinu, no kurienes jūs atbraucāt.

—   Jūs zināt?

—    Un zinu, kāpēc jūs aizveda un veselu diennakti turēja ieslodzījumā.

—    O, neraizējieties, — Armāns nomurmināja un nometās ceļos viņas priekšā. — Lords G. un Morics Stefans man par to dārgi samaksās.

—   Jūs maldāties.

—    Nē, viņiem būs jācīnās ar mani divkaujā.

—    Viņi necīnīsies.

—    Kāpēc?

—    Tāpēc ka es to negribu. Mans draugs, — viņa turpināja, — vai tad es jums neteicu, ka mana dzīve ir noslēpumu pilna un ka jums būs vienmēr jādzīvo man līdzās neziņā? Viss, kas notika, tam bija jānotiek.

—    Bet…

—     Armān, — Dāma ar melnu cimdu vēsi noteica, — ja jau es reiz rakstīju, ka jūs gaidu, tad tas nozīmē, ka jūs esat man vajadzīgs.

—    Pavēliet, kundze.

—   Es vēlos lūgt kādu lietu, kas jums var šķist dīvaina, pat nesaprotama.

—    Es klausos.

—    Jūs atkal iekāpsiet karietē, kas jūs atveda.

—    Vai patiesi man tūdaļ atkal jāaizbrauc?

—   Jā.

—    Labi, bet tālāk?

—    Kariete nekavējoties aizvedis jūs uz Trevīza ielas slepeno spēļu namu.

Armāns ļoti izbrinījās par šiem vārdiem.

Dāma ar melnu cimdu turpināja:

—    Tur jūs sastapsiet kādus divpadsmit cilvēkus, kas sēdēs pie kāršu galda un spēlēs landsknehtu. Visi virieši ir no augstākām aprindām, sievietes — no visai apšaubāmām. Starp šiem vīriešiem jūs ieraudzīsiet majoru Arlevu.

—    Viņu, — Armāns noteica.

—    Viņš tur atradīsies tikai vienīgi jūsu dēļ.

Jaunā cilvēka pārsteigums atspoguļojās viņa skaistajās acīs, ar kurām tas palūkojās uz Dāmu ar melnu cimdu.

—    Lūk, vizītkarte, — viņa turpināja, — jūs to pasniegsiet sulainim, kas atvērs jums durvis.

Armāns paņēma vizītkarti un izlasīja:

,,De Šarnī kundze gaida Armāna Leona kungu 184…“

—    Kā redzat, jūs esat ielūgts, — marķīze piebilda.

—    Bet… es nepazīstu… šo dāmu…

—   Viņa pazīst majoru, un viņš izgādāja jums šo ielūgumu.

—   Labi, es braukšu uz turieni, lai gan tagad ir jau pulksten trīs naktī.

—    Tur spēlē visu nakti.

—   Taču es nedomāju, ka jūs vēlaties mani sūtīt uz šo namu tikai spēles dēļ.

—    Protams, ka ne.

—   Tad ar kādu mērķi?

—   Jūs satiksiet tur itālieti, marķīzu de Santakrosu. Tas ir apmēram četrdesmit gadus vecs cilvēks, melnīgsnējs, ar atvaļināta militārista stāju.

—     Un man ir jāizaicina viņu uz divkauju? — Armāns jautāja.

—    Nē, — Dāma ar melnu cimdu atbildēja, — jūs tikai pēc tam, kad būsiet ar viņu kopā nospēlējis kādu stundu, tam pavaicāsiet: „Vai jūs, marķīz, gadījumā nepazīstat neapolitāņu muižnieku grāfu de Pulcinellu?“

—    Bet ko viņš man uz to atbildēs?

—    Nezinu, bet acīmredzot, kad jūs iziesiet no spēļu nama, tad jums tiks nozīmēta satikšanās nākošajā rītā.

Armāns piecēlās.

—    Brauciet, mans draugs, — Dāma ar melnu cimdu noteica ar noslēpumainu smaidu, kas droši vien būtu ļoti nobaidījis Fūlmenu, — brauciet, mūsu komēdijas fināls vairs nav aiz kalniem.

—    Tas viss līdzinās romānam, — pulkveža dēls nomurmināja.

Viņš noskūpstīja jaunajai sievietei roku.

—     Bet vai es jūs drīz atkal ieraudzīšu? — viņš padevīgi vaicāja.

—    Pēc divkaujas, ne ātrāk, — viņa atbildēja.

—    Labi, — Armāns teica un piebilda ar smaidu:

—    Tad es pacentīšos marķīzu nogalināt tā agrāk no rīta.

Tai mirklī, kad viņš gāja prom, Dāma ar melnu cimdu pasniedza tam kabatas portfeli.

—    Šajā spēļu namā tiek spēlēts uz lielām likmēm, — viņa teica, — jums droši vien nav līdzi pietiekami daudz naudas. Paņemiet šo kabatas portfeli, jūs atdosiet man to rīt no rīta.

Armāns nešaubījās, ka kabatas portfelī ir tikai kādi divi vai trīs tūkstoši franku, un piekrita to paņemt.

—    Ardievu, — viņš teica.

—     Uz redzēšanos, jūs gribējāt teikt, — Dāma ar melnu cimdu viņu smaidot izlaboja, — es gaidu jūs rīt.

Un viņa pameta tam atvadu žestu.

Armāns padevīgi devās uz Trevīza ielu, un, neraugoties uz vēlo nakts stundu, spēļu nama durvis tūdaļ pat atvērās viņa priekšā. Vārtu sargs, kurš vēl nebija aizgājis gulēt, ieraudzījis

de Šarni kundzes vizītkarti, Armānam zemu paklanījās un ar lukturi rokā pavadīja viņu līdz dzīvokļa durvīm.

Sulainis melnā frakā ieveda viņu zālē, kur šajā laikā uzturējās divpadsmit vai piecpadsmit viesi, kas bija sasēdušies ap zaļo galdu. Par Armāna ierašanos paziņoja pusbalsī.

Grāfs Arlcvs, kas atradās starp spēlmaņiem, piecēlās, paņēma Armānu zem rokas un stādīja priekšā viņu dāmai, kas pretendēja uz augstāko aprindu pārstāves lomu un dēvēja sevi skaļajā vārdā par de Šarnī kundzi.

Armāns paklanījās un apsēdās līdzās majoram Arlevam. Tas atradās viņam kreisajā pusē.

Armāns pagriezās pret savu kaimiņu labajā pusē un ieraudzīja apmēram četrdesmit gadus vecu melnīgsnēju vīrieti ar gariem melni cirtotiem matiem; viņš pilnīgi atbilda Dāmas ar melnu cimdu sniegtajam aprakstam. Rokās viņš turēja kāršu komplektu, bet uz galda viņam priekšā atradās simts luidoru.

—    Uz visu banku! — Armāns teica.

Bankas turētājs atklāja kārtis un zaudēja.

—    Santakrosam šodien neveicas, — kāds piezīmēja.

—     Es vēl neesmu zaudējis trīsreiz pēc kārtas, — marķīzs smaidīdams noteica. — Laime atgriezīsies, variet par to nešaubīties. Es esmu neapolitānietis un ticu liktenim.

—    Cienījamais kungs, — Armāns, pieliecies pie viņa, vaicāja, — jūs teicāt, ka jūs esat neapolitānietis?

—   Jā, kungs.

—    Vai jūs nepazīstat kādu no jūsu tautiešiem — grāfu de Pulcincllu?

Šis vārds atstāja uz marķīzu elektriskam šokam līdzīgu iespaidu; viņš drausmīgi nobālēja un savukārt, pieliecies pie Armāna, teica:

—     Vai jūs zināt, cienījamais, ka par šādiem jautājumiem parasti samaksā ar dzīvību? Man būs tas gods jums atbildēt, kad es iziešu no šejienes.

Un marķīzs atkal sāka dalīt kārtis.

XLVIII

Spēle turpinājās.

Majors Arlevs, pilnīgi iegrimis spēlē, šķiet, absolūti neievēroja, kā itālietis un marķīzs čukstus pārmija dažus vārdus un neapolitānietis pēkšņi nobālēja. Itālietis visu laiku vinnēja, taču pienāca brīdis, kad viņš zaudēja un bija spiests nodot banku savam kaimiņam.

Mūsu jaunais varonis, nepārstājot domāt par savu iemīļoto, kuras dēļ viņš bija uzsācis šo drausmīgo strīdu, nolika sev priekšā tūkstošfranku banknoti.

—    Paturu, — teica spēlmanis.

Armāns apgrieza kārti un vinnēja.

—    Uz visu banku! — neapolitānietis savukārt noteica.

Armāns atkal vinnēja.

Trīsdesmit piecu minūšu laikā pulkveža dēls vinnēja trīsdesmit tūkstošus franku.

Pieredzējuši cilvēki šādu pirmoreiz pie kāršu galda sēdošu cilvēka vinnestu sauc par „ēsmu“.

Lai arī cik ļoti cilvēks nebūtu iemīlējies un noraizējies, viņš galu galā pakļaujas apreibumam, kuru rada tik liels vinnests. Armānam veselu stundu neparasti veicās.

Banknošu un zelta monētu grēda, kas līdz tam atradās neapolitānieša priekšā, tagad pārgāja jaunā cilvēka īpašumā. Viņa acis dega, uz pieres izspiedās dažas sviedru lāsītes; viņš pilnīgi bija iegrimis spēlē un, ja vēl kaut ko atminējās par savu mīlestību, tad bija galīgi aizmirsis par to, kālab viņš ir ieradies Trevīza ielā.

Armānam veselu stundu tik ļoti veicās, ka viņa veiksme izraisīja zināmu sapīkumu viņa partneros, taču tad pēkšņi Fortūna atkal uzsmaidīja neapolitānietim. Viņš vinnēja vienreiz, tad otrreiz, un drīz vien viņa īpašumā nonāca visu spēlmaņu nauda. Tikai vēl Armāns turējās.

—    Nu ko, cienījamais kungs?! — itālietis viņam izsmējīgi teica. — Man šķiet, ka tagad ir brīnišķīgs gadījums papurināt banku, — mēs esam palikuši divatā.

—    Uz visu banku! — Armāns, sadusmots par pretinieka izsmējīgo toni, iesaucās.

Neapolitānietis atklāja kārtis un vinnēja.

—    Jūs zaudējāt, — viņš teica Armānam. — Izmaksājiet man piecdesmit septiņus tūkstošus franku.

Jaunais cilvēks nobālēja; taču viņa priekšā atradās nedaudz vairāk par šo summu, un viņš samaksāja.

—   Uz visu banku! tviņš vēlreiz noteica drebošā balsī.

—    Lieliski, — grāfs piebilda.

Neapolitānietis atkal atvēra kārti un vēlreiz vinnēja. Šoreiz Armāns redzēja, ka nespēj samaksāt zaudēto summu.

—    Uz visu banku! — viņš vēlreiz noteica.

—   Labi! — neapolitānietis atbildēja un vinnēja trešo reizi.

Armāns zaudēja galvu.

—   Kungs, — tad neapolitānietis teica, — jūs man esat parādā divsimt divdesmit astoņus tūkstošus franku; šī mācība ir nedaudz nežēlīga, bet jūs, kā rādās, esat bagāts, un acīmredzot šis zaudējums jūs neizputinās.

—   Kungs, — Armāns aizsmakušā balsī nomurmināja, — .es lieku divsimt divdesmit astoņus tūkstošus franku.

—   Nē, — neapolitānietis iebilda, — es atsakos.

Armāns nobālēja kā mironis, un uz. pieres tam izspiedās

aukstas sviedru lāses.

Viņš palūkojās pa kreisi, kur vēl pirms dažām sekundēm bija sēdējis majors, acīmredzot tāpēc, lai varētu aizņemties no viņa naudu, tā kā pašam Armānam nebija vairs ne luidora. Bet majors bija nozudis. Viņš aizbrauca prom, atstājis Armānu pašā spēles karstumā.

Mājas saimniece tostarp, piecēlusies no savas vietas, noteica:

—     Kungi. Astoņi no rīta! Esiet tik laipni, izklīstiet, citādi jūs nostādīsiet mani neērtā stāvokli un man būs jāizskaidrojas ar policiju.

•

Armāns grīļojoties piecēlās no galda. Pat tik bagāti cilvēki, kā viņš, zaudējuši divsimt divdesmit astoņus tūkstošus franku, izjūt zināmu apmulsumu.

„Pieņemsim, ka mans tēvs ir bagāts, — viņš pats pie sevis prātoja, — viņam ir miljons, un viņš mani ļoti mīl, bet es viņam to neuzdrošināšos pateikt…“

Armānam bija māja, zirgi, grezna mājas iekārta, viņš piekopa to pašu miljonāra dzīvesveidu, taču viņam vēl nebija kapitāla, kas padara cilvēku absolūti brīvu savā rīcībā.

Pulkvedis savām vajadzībām gadā tērēja desmit tūkstošus franku, viņam turpretim deva četrsimt tūkstošus. Taču vecais vīrs rīkojās ar savu kapitālu pats, un Armānam, lai samaksātu savu milzīgo kāršu parādu, vajadzēja griezties pie tēva.

—    Kungs, — jaunais cilvēks uzrunāja kreditoru, — vai jūs nebūtu tik laipns un nepaziņotu man, kur es varu nomaksāt savu parādu divdesmit četru stundu laikā?

—    Atvainojiet, kungs, — neapolitānietis atbildēja, — bet, man šķiet, ka jūs esat aizmirsis…

—    Par ko?

—    Par to, ka jūs man pavaicājāt, vai es pazinu grāfu Pulcinellu?

—     Jā, — Armāns atbildēja, tikai tagad atcerējies par iemeslu, kas to atveda uz Trevīza ielu, un neapolitānieša jautājums viņam negāja pie sirds.

—     Man nāksies sniegt jums dažas nepatīkamas ziņas, — neapolitānietis iebilda.

—    Man?

—   Jums.

Jaunā cilvēka lūpas savilkās augstprātīgā smaidā. Neapolitānietis aizveda viņu zāles stūrī; viesi pamazām sāka izklīst.

—    Kungs, — viņš teica, — grāfs Pulcinella agrāk bija laupītājs un viņu sauca Džuzepe.

—    Ā! Nu un kas par to? Kāda gan man tur daļa?

—    Pagaidiet. Bandīts Džuzepe, kļuvis bagāts, izmainīja savu dzīvesveidu, un tā kā viņš cēlies no dižciltīgas dzimtas, tad karalis atgrieza tam visas tiesības un titulu, viņš atkal atjaunoja

savu Pulcinellas pili Apenīnās un sāka Parīzē meklēt sievieti, kuru viņš ļoti mīlēja. Viņu sauca Leona. Grāfs Pulcinella aizveda šo sievieti uz Neapoli un tur atklāti ar viņu apprecējās. Tad viņš kāpa karietē, lai aizvestu viņu uz savu pili. Taču, neapolitānietis turpināja, — Parīzē Leonu mīlēja kāds cilvēks, kuru viņa bija pametusi un kurš zvērēja atgūt viņas mīlestību. Šis cilvēks piederēja pie laupītāju, slepkavu un augstdzimušu zagļu bandas, kuras barvedi sauca… Ak! — neapolitānietis, skaļi iesmējies, pats sevi pārtrauca. — Es esmu pārliecināts, kungs, ka šīs bandas vadoņa vārds jūs satrieks.

—    Paskatīsimies! — Armāns viņam mierīgi atbildēja.

—    Viņu sauca pulkvedis Leons.

Armāns iesaucās un pakāpās soli atpakaļ, viņa acis liesmoja, bet sejas izteiksme liecināja par apjukumu.

—    Tas bija jūsu tēvs! — neapolitānietis vēsi secināja.

Taču šāds Armāna stāvoklis neturpinājās ilgi, to nomainīja

naids, un jaunais, cilvēks, pakāpies vēl soli atpakaļ, novilka cimdu un iemeta to sejā marķīzam de Santakrosam, kurš to veikli notvēra un mierīgi teica:

—     Un tā, kungs, starp mums līdzīgiem cilvēkiem ir lieka jebkura turpmākā izskaidrošanās.

—   Jūs apvainojāt manu tēvu!

—    Nebūt ne. Es tikai pateicu patiesību. Jūsu tēvs bija slepkava un zaglis. Nauda, kas jums pieder, un ienākumi, kurus jūs izlietojat, iegūti par asins cenu, un viņš to saņēma pēc tās asociācijas lietu likvidācijas, kuras barvedis viņš bija un kuras locekļi tam akli pakļāvās, nogalinot pēc viņa pavēles un viņa vadībā.

Marķīza noteica pēdējos vārdus tik pārliecinošā tonī, ka pulkveža dēls sajuta, kā asinis ieplūst viņa sirdī.

—    Tas ir mans tēvs! — viņš klusi atkārtoja. — Bet mans tēvs nevar būt tas cilvēks, par ko jūs šeit tikko runājāt. Jūs samaksāsiet par to ar savām asinīm.

—    Mani sauc marķīzs de Santakross, — neapolitānietis atbildēja. — Un es dzīvoju Taleī ielā numur četrdesmit četri. Es gaidīšu jūsu sekundantus visu dienu.

—    Tie ieradīsies pie jums pēc stundas! — Armāns, sevi neatminoties, iesaucās.

—   Ar divsimt divdesmit astoņiem tūkstošiem franku, kurus, kā es domāju, jūs man esat parādā.

Armāns nobālēja.

—     Tāpēc ka, — marķīzs piebilda, — jums ir lieliski zināms, ka nedrīkst cīnīties divkaujā, pirms tam nenomaksājot savu kāršu parādu.

—   Jūs to saņemsiet! — Armāns iesaucās.

Viņš izgāja no zāles bāls, ar liesmojošām acīm, salauztu sirdi, kā cilvēks, kuru neizsakāmi aizvainojuši.

Kariete, ar kuru bija ieradies jaunais cilvēks, gaidīja to pie parādes durvīm. Armāns burtiski sabruka tās sēdeklī.

—    Kurp pavēlēsiet braukt? — kučieris jautāja. — Vai uz Bovo laukumu?

—     Nē, nē, — Armāns nomurmināja, — uz Pompa ielu, pie tēva.

Kariete aizdrāzās cik ātri vien spēja un ieradās Pompa ielā ātrāk nekā stundas laikā. Bija pulksten deviņi no rīta.

Pulkvedis jau bija piecēlies un klusiem soļiem pastaigājās pa dārzu. Jau kādu pusgadu vecais vīrs, kura sirdi plosīja viņa dēla dvēseles mokas, arvien vairāk un vairāk salīka, bet viņa soļi zaudēja agrāko pārliccinātību, un viņš gāja grīļojoties.

Ieraudzījis ienākam dēlu, viņš iekliedzās no prieka, taču šis līksmais sauciens tūdaļ pat aprāvās.

Armāns bija bāls, satraucies, viņa svārki bija saburzīti, it kā viņš visu nakti būtu pavadījis kādā netīrā ūķi.

Visu to ievērojis, vecis pakāpās soli atpakaļ.

—    Tēvs, — Armāns aizsmakušā balsī noteica, — atļausiet man runāt bez ievada. Lieta ir pārāk nopietna, un es jums uzdošu tiešus un atklātus jautājumus. Es ļoti steidzos.

—    Ak Dievs! — pulkvedis iesaucās, — kas noticis, mans dārgais bērns?

—    Cik liels ir mantojums, kuru jūs man novēlēsiet, tēvs?

—    Miljons, — pulkvedis atbildēja. — Bet…

—    Vai šo summu ir iespējams realizēt?

—    Saprotams… Bet kālab?

—    Rāt varēsiet mani nedaudz vēlāk, bet tagad ir nepieciešams glābt manu godu.

—   Godu! — pulkvedis iesaucās.

—     Es zaudēju divsimt divdesmit astoņus tūkstošus franku, — Armāns turpināja. — Tic ir vajadzīgi man tūdaļ pat, lai es varētu samaksāt savu kāršu parādu.

—    Tu tos saņemsi, — pulkvedis skumji taču bez dusmām atbildēja.

—    Lai samaksātu parādu un cīnītos divkaujā.

Šie vārdi radīja elektriskai strāvai līdzīgu efektu. Vecis iztaisnojās gluži kā toreiz, kad satikās uz klints ar kapteini Lemblēnu, viņa acis uzliesmoja.

—    Cīnīties! — viņš iesaucās. — Tu gribi cīnīties? Bet ar ko? Kas tevi apvainoja?

—    Apvainoja nevis mani, bet jūs, tēvs, — Armāns atbildēja.

—    Mani! — vecis izbrīnījās.

—   Jūs, tēvs.

—   Tādā gadījumā cīnīšos es, es vēl spēju cīnīties, spēju…

—    Tēvs, — Armāns viņu pārtrauca, — cilvēks, kuram es esmu parādā divdesmit astoņus tūkstošus franku, cilvēks, kuru es nogalināšu, kad būšu samaksājis tam parādu, uzdrošinājās man pateikt?

—    Ko? — pulkvedis satraukti vaicāja.

—    Viņš man teica, — Armāns turpināja, vērīgi lūkojoties uz nobālējušo pulkvedi, — ka jūs bijāt slepkavu bandas barvedis un ka nauda, kas jums pieder un ko es esmu paspēlējis, ir iegūta par asins cenu. Vai patiesi tas tā ir, tēvs?

Šie vārdi satrieca pulkvedi gluži kā zibens. Viņš iekliedzās, atkāpās soli atpakaļ, pacēla rokas un nokrita ceļos dēla priekšā, spēdams nomurmināt tikai vienu vienīgu vārdu:

—    Piedod.

—   Ā, tātad tā ir taisnība?! — Armāns iesaucās.

Un tā kā viņš nespēja piedot un negribēja nosodīt tik lielu noziedznieku, kāds bija viņa tēvs, tad cēlais jaunais cilvēks novērsās un aizskrēja.

—    Es jūtu, ka jūku prātā… — viņš nočukstēja.

XLIX

Armāns, atkal iekāpjot karietē, bija tādā stāvoklī, ka kučieris neuzdrošinājās tam jautāt, uz kurieni jābrauc, bet uz labu laimi brauca pa ceļu Parīzes virzienā.

Visu ceļu Armānu nodarbināja tikai viena doma: „Samaksāt marķīzam de Santakrosam, pēc tam viņu nogalināt un mirt pašam.“

Bet kā samaksāt? Vai gan marķīzs viņam nepaziņoja, ka viss viņa tēva kapitāls tika iegūts slepkavojot, zogot un laupot? Bet, kad Armāns lūdza pulkvedim atspēkot šos apvainojumus, tas, tā vietā, lai kā godīgs cilvēks lepni izslietos un naidā nodzirkstītu ar acīm, nokrita ceļos.

„Nekad! Nekad! — viņš nosprieda, — ar šādu naudu es nespēju nomaksāt savus parādus.“

Un nelaimīgais jaunais cilvēks sāka izmisis dauzīt galvu pret karietes sienām, pats sev vaicājot, kur gan varētu sadabūt tik milzīgu summu, kuru tas palika parādā. Viņš jau atmeta domu pārdot savu māju, zirgus, mēbeles un dārglietas. Visu to viņš bija ieguvis no sava noziedzīgā tēva, kuru tas mīlēja un cienīja visu šo laiku, bet tas viss ir aptraipīts ar noziegumiem.

Armānam Parīzē bija daudz draugu, bet kurš gan draugs aizdos divsimt tūkstošus franku bez apmaksas garantijām? Bet Armānam vairāk nekā nebija, viņš kļuva par nabagu kopš brīža, kad uzzināja par savas bagātības kaunpilno izcelšanos.

Kariete turpināja drāzties, un kučieris atveda viņu uz Bovo laukumu, bez šaubām iedomājoties, ka jaunais cilvēks gribēja braukt tieši uz turieni.

Kad kariete apstājās, Armāns izbāza galvu pa logu, pazina Dāmas ar melnu cimdu namu un tikai tagad, vairāk nekā pēc trim stundām, atcerējās par šo sievieti, kuru viņš tik neprātīgi mīlēja un kas bija viņa visu drausmīgo nelaimju pirmcēlonis.

„Viņa mani izglābs,“ — viņš nodomāja.

Taču vārtu sargs viņu apturēja parādes durvis.

—    Marķīze šorīt aizbrauca, — viņš teica, — viņa lika man jums nodot vēstuli.

Armāns sajuta, kā viņam saļodzījās kājas. Viņš ātri paņēma vēstuli, atlauza zīmogu un, pārskrējis tai ar skatienu, nespēkā atbalstījās pret vārtu sarga istabas sienu.

Vēstule bija tikai dažas rindiņas gara:

„Mans draugs,

es aizbraucu uz trim dienām. Pēc trim dienām es jums pateikšos.“

Armāns gandrīz vai zaudēja samaņu.

—   Vēl tikai pēdējais jautājums, — viņš teica, — vai majors Arlevs ir mājās?

Un nodomāja:

„Majors rādījās man draugs, viņš mani izglābs.“

—     Majora kungs aizbrauca ar marķīzes kundzi, — vārtu sargs atbildēja.

„(), cik labprāt es gribētu mirt,“ — Armāns nodomāja, dodoties pie karietes un grīļojoties gluži kā piedzēries.

—    Kurp pavēlēsiet braukt, kungs? — kučieris vaicāja.

—    Mājās uz Šailo, — Armāns atbildēja.

Brauciena laikā jaunajam cilvēkam sāka likties, ka viņš ir halucinācijas varā. Viņš iedomājās, ka redzējis drausmīgu sapni, un pats sev teica:

—    Taču es nekādi nespēju pamosties.

Kariete, kuras zirgs krita vai nost no kājām no noguruma, iebrauca mājīgajā mazā, lielo koku ieskautā namiņa pagalmā, kur Armāns bija pavadījis tik daudz laimīgu un mierīgu dienu.

Pirmā persona, kuru viņš ieraudzīja, bija viņa absolūti uzticamais kalps, vecais Zovs. Zova acīs iemirdzējās asaras, bet viņš izskatījās savaldīgs un nopietns. Viņš neuzdeva savam jaunajam kungam nevienu jautājumu un palīdzēja tam izkāpt no karietes.

—    Žov, mans draugs, — Armāns teica tam aizlūzušā balsī, — tu esi vecs, salauzts un esi pelnījis sev laimīgas vecumdienas. Bet arī tev nāksies vēl strādāt, sākt savu dzīvi no jauna, tāpēc ka tavs saimnieks ir vēl nabagāks par tevi un nespēj tevi vairs pabarot.

Žovs neko neatbildēja un neizrādīja pat savu pārsteigumu, bet tikai pacēla pret Armānu. savas asaru pilnās acis.

—     Žov, — Armāns turpināja, atbalstoties pret sirmgalvi, jo viņš sajutās ļoti vārgs, — palīdzi man aiziet līdz savai istabai un sagatavo visu, kas nepieciešams, lai uzrakstītu vēstuli.

Vecis pamāja ar galvu, apliecinot, ka pavēle tiks nekavējoties izpildīta.

Armāns uzkāpa savā guļamistabā un, galīgi zaudējis spēkus, iekrita krēslā.

Žovs klusējot piebīdīja viņam priekšā galdu. Jaunā cilvēka un vecā vīra skatieni sastapās.

—    Mans nabaga vecais draugs, — Armāns turpināja, — ja tu būtu zagļa un slepkavas dēls, ko gan tu darītu?

—    To pašu, ko grasāties darīt jūs, Armāna kungs, kareivis vienkārši atbildēja.

—    A, tu esi visu sapratis? — jaunais cilvēks, elsas apvaldot, noteica.

—    Jā, — Žovs nočukstēja, — es visu zinu.

Armāns paņēma spalvu un ar stingru roku uzrakstīja sekojošas rindas:

„Mana dārgā, Fūlmena,

Armāns, būdams dzīvs un jūsu mīlēts, nespēj jums pateikties, bet jūs varat glābt šī nelaimīgā Armāna godu un piemiņu.

Fūlmena, jūs, kas mani mīlējāt, bet kuras mīlestību es atraidīju, es mirstu, atstājot nenomaksātu parādu — goda parādu, kāršu parādu.

Kad jūs izlasīsiet šo vēstuli, manis jau nebūs starp dzīvajiem. Savāciet visu, kas jums ir, griezieties pie visiem jūsu draugiem, ja vien tas būs nepieciešams, bet samaksājiet manu parādu…

Nepateicīgais iet nāvē, ticot jums, un lūdz jusu piedošanu.

Armāns“

Slepkavas dēls aizzīmogoja vēstuli un atdeva to Zovam.

—    Tu aiznesīsi vēstuli, kad viss būs galā…

—    Labi, kungs, — vecais kareivis teica.

—   Bet tagad, — Arnjāns piebilda, — atnes manas pistoles.

—    Tūlīt, — Žovs atbildēja.

L

Pirms turpinām mūsu stāstu, paskaidrosim, kā gan varēja gadīties, ka vecais Žovs, kuru mēs vakar pēc viņa kunga nozušanas sastapām pie Dāmas ar melnu cimdu, nebija ne mazākā mierā izbrīnījies, ieraudzījis Armānu atgriežamies, un uzskatīja par pilnīgu dabisku to, ka jaunais cilvēks grib sevi nogalināt.

Pirms stundas, tātad tai laikā, kad mūsu varonis brauca no Pompa ielas uz Bovo laukumu, Žovs sagaidīja atbraukušo pulkvedi. Nelaimīgais, bēdu sagrauztais tēvs vēlējās pēdējo reizi palūkoties uz savu dēlu, kurš, uzzinājis par viņa noziegumiem, atteicās no viņa. Vecāku mīlestība stiprināja bēdu sagrauzto sirmgalvi, un viņš ieradās Šailo vēl pēdējo reizi sastapt tur Armānu. Taču Armāns neieradās.

Ieraudzījis savu bijušo priekšnieku, vecais kareivis pieskrēja pie tā, lai viņu atbalstītu, tāpēc ka vecis gāja grīļodamies.

—    Pulkvedi! — Žovs iesaucās.

Taču tas atstūma viņa roku un teica:

—     Žov, jūs bijāt lielisks karavīrs un godīgs cilvēks, jūsu dzīvē nav kauna traipu.

—    Gluži tāpat kā jūsu, pulkvedi.

—     Jūs kļūdāties, Žov, — vecais pulkvedis nožēlas pilnā balsī noteica. — Es vairs neesmu jūsu pulkvedis. Es vairs neesmu tas drošsirdis, kādu jūs mani redzējāt kaujas laikā starp ienaidnieka lodēm, kad es vadīju karaspēku. Es esmu nelietis!

—   Jūs, — 2ovs izmisis iesaucās, iedomājoties, ka pulkvedis ir zaudējis prātu.

—   Žov, — pulkvedis turpināja, — manu slaveno un priekšzīmīgo pagātni aptraipa divdesmit negoda un nelietību gadi. Žov, es kļuvu par noziedznieku sava dēla dēļ, kuru es dievinu. Vēloties redzēt viņu bagātu, laimīgu, godājamu, es kļuvu par slepkavu un zagli…

Un, nokarot arvien zemāk un zemāk savu sirmo galvu otra sirmgalvja priekšā, kurš varēja savu galvu turēt lepni paceltu, pulkvedis aizsmakušā, aizlauztā balsī, kuru ik pa reizei pārtrauca apvaldītās elsas, atzinās it visā, un vecais kareivis, kas bija spējis saglabāt savu godu neaptraipītu, cīnoties pie Austerlicas un Vīnes, pēkšņi šausmās atkāpās.

—    Ak, — apjukušais pulkvedis nočukstēja, — un tu arī mani nosodi un atraidi… un tu arī…

—    Es piedodu jums jūsu dēla dēļ, — Žovs svinīgi noteica.

Pulkvedis sāka elsot.

—    Mans dēls! Mans dēls! — viņš iesaucās. — O, es ierados šeit, lai kristu viņa priekšā ceļos, lai palūkotos uz viņu pēdējo reizi un izlūgtos viņa piedošanu. Žov, neatgrūd mani, esi labs un augstsirdīgs, pavadi mani pie mana dēla.

Un vecis beidzot pastiepa rokas.

—    Jūsu dēla, — Žovs teica, — šeit nav, un es nezinu, kur viņš…

Pulkvedis iekliedzās.

—    Mans Dievs! — viņš izmisis noteica.

Tai brīdī istabas durvis atvērās un ienāca sieviete.

—    Es ierados jums paziņot, kur ir jūsu dēls, — viņa uzrunāja pulkvedi.

Ienācēja nebija Fūlmena. Tā bija Dāma ar melnu cimdu!

Viņa piegāja pie pulkveža, kurš izbailēs skatījās uz viņu, īsti neapjēdzot, kas šeit notiek.

—    Nāciet, nāciet! — viņa steidzināja. — Sekojiet man… es atnācu, lai pateiktu, kur ir jūsu dēls.

Viņa paņēma pulkvedi zem rokas un, drudžainas enerģijas pārņemta, vilka to sev līdzi. Vecis saņēma pēdējos spēkus un viņai sekoja.

Viņa ieveda to mājā, tai pašā istabā, kuras logi vienlaikus bija pavērsti pret dārzu un pagalmu un kurā Armāns bija ierīkojis smēķētavu.

Jaunā sieviete nesteidzīgi aizvēra durvis un tad apņēmīgi atgriezās pie pulkveža.

—   Pulkvedi Leon, — viņa teica, — jūs nekad neesat mani redzējis,, vai ne? Bet jūs droši vien būsiet par mani dzirdējis.

Un viņa norādīja uz savu cimdā tērpto roku.

—    Es esmu tā pati sieviete, kuru tavs dēls tik neatlaidīgi vajāja ar savu mīlestību. •,

—    Dāma ar melnu cimdu, — pulkvedis iesaucās, atslīgstot krēslā un sākot drebēt pie visām miesām.

Atriebēja vērās uz viņu ar iznīcinošu skatienu.

—     Pulkvedi Leon, — viņa turpināja skanīgā un izsmējīgā balsī, — vai tu zini, ka, tikai pateicoties man, tavs dēls uzzināja par taviem noziegumiem, ka viens no maniem cilvēkiem, kuru es padarīju par savu vergu, apspēlēja tavu dēlu par milzīgu summu un tad viņam pateica: „Jūsu tēvs ir slepkava un zaglis!“

Pulkvedis apjucis lūkojās uz jauno sievieti.

—    Viņš neapšaubāmi ieradīsies šeit, — viņa turpināja, — viņš ieradīsies tāpēc, ka tu, nelieti, esi devis viņam skaidru sirdi, bet tā kā viņš izjūt dziļu riebumu pret tavu zeltu, par kura nelietīgo izcelšanos viņam tagad ir viss zināms, un viņš nevar sadabūt to milzīgo summu, kuru viņš ir paspēlējis, bet viņš nespēj dzīvot ar šādu kauna traipu, ja vien viņa goda parāds netiek nomaksāts, tad viņš bez šaubām padarīs sev galu.

Apvaldīts vaids izlauzās no pulkveža krampjaini aizžņaugtā kakla. Viņš pacentās savākt pēdējās savu spēku atliekas, bet tikai bezspēcīgi atkrita krēslā, izdzirdis karietes riteņu troksni un ieraudzījis pa logu Armānu, kas bāls un izmisis, vecajam Žovam piepalīdzot, izkāpa no karietes.

Tad atriebēja novilka cimdu un parādīja pulkvedis savu roku. Uz rokas bija sarkani sarecējuši asins traipi.

—   O, cs redzu, — viņa teica, — tu sev vaicā, kas es esmu, pulkvedi Leon? Nu, ko? Paraugies uz šo roku… Es to kādreiz pie altāra ieliku rokā cilvēkam, kuru tu pēc dažām stundām

nogalināji… un es pati sev zvērēju, nenovilkt šo cimdu un nenomazgāt šos asins traipus līdz brīdim, kamēr mans vīrs netiks atriebts! Pulkvedi Leon, mani sauc marķīze Gontrāna de Lasī, un ir pienākusi atmaksas stunda!

Pēdējie Dāmas ar melnu cimdu teiktie vārdi pulkvedi burtiski apstulbināja. Dažas minūtes viņš sēdēja valodu zaudējis, nekustīgs, ar atvērtu muti un acīnj, kuras bija piekaltas sievietei, kas viņam nosauca savu drausmīgo vārdu.

—    Bet tagad, vai tu saproti, nicināmais, — Dāma ar melnu cimdu teica, kāpēc es tā centos, lai tavs dēls mani iemīlētu.

Viņa skaļi iesmējās, un viņas šņācošie un mehāniskie smiekli uzdzina šausmas.

—    Klausies, — viņa turpināja, — es jau pazudināju visus tavas asociācijas locekļus, bet tagad gribu sodīt tevi. Vienu no viņiem tu pats nogalināji pirms astoņiem mēnešiem kraujas malā; tas bija Hektors Lemblēns. Otrs, ševaljē d’Astī, nomira, iedomājoties, ka viņa sieva ir to apkrāpusi. Trešais ir miris sabiedrības acīs, lai gan viņš ir dzīvs; viņa sieva un meitas to apraud, bet viņš pats izlasīja savu nekrologu avīzē. Ceturtais nomira no zobena dūriena. Piekto es vēlējos apžēlot, taču, lai gan es viņam piedevu, viņu nesaudzēs tā liktenīgā kaisle, kurai viņš ir pakļauts. Viņš ir spēlmanis.

Viņa apklusa, auksti un izsmējīgi palūkojās uz pulkvedi un turpināja:

—    Es pietaupīju tev īpašu sodu, tā kā tu esi vainīgāks par pārējiem, jo tas biji tu, kas ieradies pie nelaimīgā Gontrāna de Lasī un piedāvāji viņam savu nelietīgo darījumu… Es pataupīju tevi pašu pēdējo, pulkvedi Leon, tāpēc ka tu biji šo laupītāju barvedis, viņu dvēsele un iedvesmotājs, tu padarīji mani par atraitni, pirms es vēl kļuvu sieva, tu nomainīji manu kāzu tērpu pret sērām.

Pulkvedis ar aizmiglotu skatienu joprojām nekustīgs klausījās šajā sievietē, kura smējās par viņa mocībām.

—    O, mana atriebība! — viņa turpināja, — dārgā un tīkamā atriebība, par kuru es katru nakti domāju un tīksminājos; kāds gan asiņains tēls katru nakti apciemoja mani sapņos: tas

bija Gontrāna Lasī tēls. Vai tu zini, kā balss ik dienu, ik nakti vienatnē vai sabiedrībā skanēja manās ausīs, kad tā man sauca „Atrieb mani“? Tā bija Gontrāna balss! Vai tu zini, ka katrreiz, kad mans kārtējais izvēlētais upuris saņēma pelnīto sodu un mani pārņēma žēlums un kļuva pretīga mana drausmīgā atriebība, šī balss atkal man sauca: „Nē, tavi pienākumi vēl nav galā… atriebība jāt,urpina, līdz ies bojā pēdējais“. Pēdējais esi tu!

Es gribēju rīkoties kā bende. Vai saproti? Kad bende redz notiesāto, kas kāpj pa ešafota pakāpieniem, viņš sagrābj to, kurš ir jaunākais un vismazāk vainīgs, tāpēc ka jaunībai drīzāk tiek piedots, un bende liek to pirmo uz liktenīgā bluķa, ļaujot vecākajam papriecāties par nocirstās galvas asiņaino skatu, vēl pirms tas sagaida arī viņu pašu. Es rīkojos tā kā bende, un kad nu visus jau esmu pazudinājusi, es iedomājos arī par tevi…

Izdzirdot šos pēdējos vārdus, pulkveža izbīlis, šķiet, beidzot pārvarēja sastingumu. Viņš pacentās piecelties un kliegt… bet atriebēja to sagrāba aiz rokas un iegrūda atpakaļ krēslā, no kura tas centās piecelties.

—     Pagaidiet, pulkvedi, — viņa tam izsmējīgi teica, — jūs taču pat nezināt, kādu sodu es jums izvēlējos.

Pulkvedis, pakļaujoties viņas valdonīgajai balsij, augstprātīgajam skatienam un rokas kustībai, atkal pārakmeņojās un turpināja skatīties uz viņu ar aizmiglotu skatienu.

—     Klausieties taču, — viņa turpināja, — es zinu jūsu un visu pārējo „zobena draugu“ dzīves katru dienu un katru stundu. Nākamajā dienā pēc mana mīļotā Gontrāna bērēm es atstāju Parīzi, paņēmusi līdzi viņa dienasgrāmatu, kuru tas slepeni bija rakstījis; tolaik vēl bija dzīvs mans tēvs, cildens muižnieks, kuram vajadzēja nomirt ar godu, nezinot Gontrāna pagātni, drūmo un noziegumu pilno pagātni, kuras vaininieks tu biji, nelieti! Un lai gan es jūs visus biju trīskārt nolādējusi, es novilcināju savu atmaksas stundu; es gaidīju, līdz mans vecais tēvs ieguls kapā.

Un tā, kad es atgriezos Parīzē, lai īstenotu savu ieceri, es uzskatīju tevi vēl par pietiekami jaunu, tāpēc ka Gontrāns savā

dienasgrāmatā rakstīja: „Tas ir enerģisks un vēl jauns cilvēks, nežēlīgs un spēcīgs, bandīts ar drosmīgu skatienu, slepkava ar drošu roku, kuram pārējie zvērējuši vienmēr un visā pakļauties.“ Es kļūdījos. Tu pārvērties par sirdsapziņas mocītu veci, kuram ir apnicis dzīvot un kuram nāve ir vienaldzīga. Tevi nogalināt — tas jau vairs nenozīmēja sodīt, bet drīzāk gan atbrīvot no ciešanām…

Pulkvedis pakustējās, viņa acis iemirdzējās, un viņa skatiens, šķiet, teica: „Nu… nogaliniet mani… tā man būs patiesa laime.“

Bet Dāma ar melnu cimdu turpināja:

—    Manai atriebībai par laimi tev ir dēls… kuru tu neprātīgi mīli, dievini… kura dēļ tu arī kļuvi par noziedznieku…

Viņa apklusa, blakusistabā atskanēja troksnis.

—     Vai dzirdi, — atriebēja teica, tas ir viņš, kas iegāja istabā… viņš.

Pulkvedis vēlreiz centās piecelties un mesties pie dēla. Taču viņu turēja dzelžaina roka. Viņš gribēja atvērt muti un iesaukties, bet jaunā sieviete viņam pavēlēja klusēt, sakot:

—    Klusē, vai arī tavs dēls mirs.

Un nelaimīgais tēvs palika nekustīgs un mēms.

Tad viņa joprojām ar draudiem un izsmieklu pusbalsī turpināja:

—    Tavs dēls satika mani un iemīlēja. Ja es viņu sūtītu noplūkt ziedu, kas aug bezdibeņa malā, vai iziet cauri liesmojošai pilsētai, viņš to nevilcinoties izpildītu; viņš kāptu uz ešafota, ja vien es to viņam pavēlētu, un viņa lūpas rotātu smaids.

—    O! — viņa, apvaldījusi nopūtu, noteica, — vispirms man viņa kļuva žēl, es gribēju viņu aizraidīt, es no viņa izvairījos, tāpēc ka nevēlējos pazudināt nevainīgu dēlu noziedznieka tēva dēļ… taču, neraugoties uz visām šīm pūlēm, liktenis to vienmēr nostādīja man ceļā. Tad viņš kļuva par manu ieroci, kā reiz tu izmantoji „zobena draugus“; viņš kalpoja manai atriebībai, nabags, nenojaušot, ka tas, kuru es satriekšu pēdējo un kuru man viņš palīdzēs sodīt, būsi tu! Tu, viņa tēvs, tu, kuru viņš tik ļoti mīlēja…

Ak! Bija mirkļi, kad vīrišķība, drosme un apņēmība mani pameta, tad mani aizkustināja viņa mīlestība, jaunība un nevainība; un tad es pievērsu savu maigo skatienu viņa jaunajai, brīnumdaiļajai sejai… bija mirkļi, kad es baidījos viņu iemīlēt… vai dzirdi to, pulkvedi? Bet balss, kas sauca pēc atriebības, atskanēja arvien draudīgāk un man teica: „Atrieb par mani, atrieb!“, un es sapratu, ka nekad vairs nedrīkstu kādu iemīlēj šajā pasaulē, ka manai rokai ir jāsoda bez žēlastības un nepārtraukti… Un mana sirds nocietinājās; es klausīju tikai asinsbalsij, un šī balss pasludināja tavam dēlam spriedumu.

Viņa nervozi un izsmējīgi iesmējās.

—     Pagaidi, — viņa teica, — klausies tālāk: tavs dēls atgriezās savā istabā un vairāk no tās neiznāks. Viņš atgriezās ar salauztu sirdi, tāpēc ka šonakt kārtīs zaudēja milzīgu summu, kuru viņš nespēj samaksāt, bet viņam pateica, ka īpašums, kas tev pieder, ir slacīts ar asinīm… Viņam pateica, ka tu biji slepkava un laupītājs, un kad viņš atbrauca pie tevis un lūdzās, lai tu pierādītu, ka tā nav, tu nokriti viņa priekšā ceļos un izlūdzies piedošanu…

Viņa atkal apklusa.

Tieši tobrīd atskanēja Armāna balss, kas Zovam teica:

—    Tu nogādāsi šo vēstuli adresātam, bet tagad pielādē pistoles.

Dāma ar melnu cimdu turpināja:

—     Tagad tu visu esi sapratis, vai ne? Tavs dēls atbrauca uz šejieni, lai izdarītu pašnāvību, tāpēc ka viņš nespēj samaksāt savu kāršu parādu, bet Armāns ir godīgs cilvēks… tāpēc ka…

Pulkvedis saņēma pēdējos spēkus un atkal piecēlās; viņš jau atvēra muti, taču spēja izdvest tikai pāris vārgas neskaidras skaņas.

—    Klusē! — jaunā sieviete teica. — Klusē, citādi viņš mirs tūdaļ pat.

Šis drauds paralizēja nabaga veci, bet Dāma ar melnu cimdu izņēma dunci, kas bija tai paslēpts uz krūtīm.

—     Skaties! — viņa teica, — tavā pēdējā dzīves stundā es esmu par tevi apžēlojusies… Vai vēlies glābt savu dēlu? Viņa

parāds tiks nomaksāts, bet gods netiks aptraipīts… Sabiedrība nekad neuzzinās, ka tu biji tāds nelietis… Saki, vai tu to gribi?

Un tā kā vecis stiepa pret viņu savas rokas un, šķiet, ar skatienu un žestu viņai teica: „Ak, runājiet… runājiet! Bet tikai izglābiet manu dēlu! Izglābiet viņu!“, tad Dāma ar melnu cimdu pasniedza viņam dunci un noteica:

—    Nogalini sevi!

Vecis neprātīgā priekā sagrāba dunci, saspieda to savā bezspēcīgajā rokā un tuvināja to krūtīm… Bet, pirms viņa paceltā roka nolaidās, viņš zaudēja spēkus, atkrita uz dīvāna un palika tur nekustīgi guļam.

Prieks, kas to pārņēma, iedomājoties, ka viņa karsti mīļotais dēls nemirs, deva pulkvedim Leonam izšķirošo triecienu vēl tiešāk, nekā Dāmas ar melnu cimdu iedotais duncis. Pulkveža dzīve izdzisa bez agonijas, gluži kā izdziestošs lukturis.

*                      * *

Tieši tobrīd atvērās durvis.

Ienāca Žovs, — kurš, paklausot jaunskuga pavēlei, ieradās pēc pistolēm. Ieraudzījis sava vecā pulkveža līķi, viņš, ne vārda nesakot, apstājās uz sliekšņa un nobālēja.

Atriebēja pielika pirkstu pie lūpām.

—    Paslēpiet šo līķi, — viņa klusi noteica, — paslēpiet'to… aizvāciet no šejienes… aizvelciet to kaktā… ielieciet gultā… kur vien gribat… bet tikai lai dēls to neredzētu.

—    Kundze, — Žovs teica, — es devu jums iespēju rīkoties ar tēvu pēc jūsu ieskatiem…

—    Jā, patiesi.

—    Bet jūs man apsolījāt, ja viņa tēvs nomirs, tad dēls paliks dzīvs.

—    Un es turēšu doto vārdu.

—    Vai jūs man to apzvērat?

—    Zvēru.

Viņa pastiepa roku, kas bija aptraipīta ar viņas mirušā vīra asinīm, un piebilda:

—    Pielādējiet pistoles, bet…

—    Bet… — Žovs nomurmināja.

—     Aiznesiet tās, — viņa pavēlēja, — un noslēpiet drīzāk šo līķi.

Žovs paklausīja, bet Dāma ar melnu cimdu nokrita ceļos.

—     Mans Dievs! — viņa nočukstēja, — es izpildīju savu drausmīgo pienākumu — vai Tu tagad man piedosi un ļausi paklausīt savai sirdsbalsij?

LI

Tobrīd, kad kabinetā norisinājās augstāk aprakstītā scēna, Armāns atradās savā guļamistabā. Viņš uzrakstīja īsu testamentu:

„Manu māju, dārglietas, veļu, zirgus un visu citu lūdzu pārdot izsolē, bet iegūto naudu izdalīt nabagiem.

Par savas gribas izpildītāju nozīmēju Žovu.“

Savā pirmsnāves stundā jaunais cilvēks vēlreiz atcerējās sievieti, kuru tik neprātīgi mīlēja un kuras dēļ zaudēja dzīvību; viņš atcerējās to, kura aizsūtīja viņu uz nolādēto spēļu namu, kur viņš pirmoreiz uzzināja par sava tēva tumšo noziedzīgo pagātni.

Un, paņēmis spalvu, viņš uzrakstīja sekojošas rindas:

„Kundze, kuru es tik neprātīgi mīlēju un kuras dēļ es mirstu, nebrīnieties, ja stāvot kapa malā…“

Atvērās durvis. Šis troksnis iztraucēja Armānu. Ienāca Žovs un klusējot nolika uz galda pistoles.

Armāns paspieda roku vecajam uzticamajam kareivim un teica:

—    Paldies!.. Ardievu!… Ej prom!

Un alkal paņēma spalvu.

Žovs izgāja.

Armāns turpināja rakstīt:

„Kundze, nebrīnieties, ja savas dzīves pēdējā mirklī es vēl domāju par jums, ja es jums sūtu pēdējo „piedod“, ja es vēl izlūdzos, jūsu asaras un nožēlu…“

Viņš uz mirkli pārtrauca rakstīšanu, un šis jauneklis, kas bija tik lepns un mierīgi lūkojās nāvei sejā, sāka elsot un noteica:

—    Mans Dievs! Mans Dievs! Es vairāk viņu nekad neieraudzīšu!

Šie vārdi bez šaubām tika izdzirdēti, tāpēc ka tieši tobrīd durvis, pa kurām bija izgājis vecais Žovs, atkal atvērās. Uz sliekšņa parādījās Dāma ar melnu cimdu, un Armāns no pārsteiguma un prieka iekliedzās.

—   Jūs! Jūs! — viņš noteica.

—    Es! — viņa teica, nākot tam klāt.

Šobrīd tā jau vairs nebija tā izsmējīgā, nepielūdzamā sieviete, kuras skatiens mirdzējā kā dunča asmenis, tā jau nebija atriebēja, kas izpilda savu asiņaino misiju un dienu un nakti nenogurstoši vajā sava vīra slepkavas…

Viņa bija sodījusi pēdējo Gontrāna de Lasī slepkavu un atkal kļuvusi tikai par sievieti.

Viņa pienāca pie Armāna, skumja, bāla, dreboša, paņēma viņa rokas savējās un teica:

—   Jā, tā esmu es, Armān, es atnācu jūs izglābt.

—    Mani izglābt! — viņš teica.

—    Jā, — viņa atbildēja, — paņemiet šo kabatas portfeli un nomaksājiet parādu cilvēkam, kurš jūs apvainoja.

—   Ā! Jums tas ir zināms?

—    Viss.

—    Tātad jūs zināt arī to, — viņš teica, — ka man ir jāmirst, tāpēc ka mans vārds ir aptraipīts.

—   Nē, — viņa iebilda, — jūsu vārds paliks tīrs; tas cilvēks klusēs.

—    Vai patiesi jūs domājat, ka, ejot pa ielu, man nešķitīs, ka katrs nejaušs pretimnācējs negrasās norādīt uz mani ar pirkstu?

—    Nu ko! Mēs aizbrauksim.

—   Aizbraukt!

—   Jā, — viņa satraukti noteica, — jūs brauksiet man līdzi, tāpēc ka tagad, es esmu brīva; mans pienākums ir izpildīts, es klausīšu savai sirdsbalsij, tāpēc ka es jūs mīlu!

Ja vēl pirms dažām dienām Armāns būtu izdzirdis šo atzīšanos, viņš, iespējams, zaudētu prātu vai pat nomirtu no laimes. Bet tagad Armāns stāvēja klusējot, drebošs, ar aukstām sviedru lāsēm uz pieres…

Viņš atkāpās soli atpakaļ un atgrūda sievieti, kura bija atnākusi viņam beidzot pateikt, ka viņu mīl, un kura bija gatava mesties ceļos viņa priekšā.

—    Ak! — viņš noteica pēc dažām klusēšanas minūtēm, kas viņai šķita gluži kā mūžība, — jūs mani mīlat, kundze, tā kā jūsu pienākums ir izpildīts.

—    Jā, — viņa tikko dzirdami noteica, tad nosarka un apjuka, — jā, es jūs mīlu.

Taču Armāns palika mierīgs un vēss.

—    Jūs mani mīlat, — viņš turpināja, — tāpēc ka sodījāt pēdējo jūsu vīra slepkavu, vai ne? O! Es visu sapratu, kundze… Šis slepkava, šis pēdējais upuris, kuru jūs gribējāt sodīt — vecais vīrs, no kura es tikko kā atteicos un kuru es nolādēju, vai ne, kundze?

Viņa nokāra galvu un nomurmināja:

—    Viņš nogalināja manu viru…

Jaunais cilvēks drebošā balsi iesaucās:

—   Tas bija mans tēvs!

Viņa vārdi un balss izbiedēja atriebēju. Viņa nokrita ceļos un, pastiepusi rokas, elsoja:

—     Piedod man… es tevi mīlu… es visu dzīvi rāpošu pie tavām kājām… būšu tava verdzene… es piespiedīšu tevi aizmirst šo cilvēku.

—   Tas bija mans tēvs, — Armāns atkārtoja.

—     Nu, ja jau reiz tā! — viņa dedzīgi noteica. — Ja tu mani neieredzi, tad es no tevis vairīšos, došos uz pasaules malu, un tu nekad mani neredzēsi un neko par mani nedzirdēsi… Bet tikai man piedod!

—     Jūs piespiedāt mani nolādēt savu tēvu! — viņš nočukstēja.

Viņa apvaldīja elsas, piecēlās, atkāpās, soli atpakaļ un teica:

—    Ardievu… Armān…. un tā kā pateicoties man jūs esat zaudējis īpašumu, kuru jūs līdz šim uzskatījāt par likumīgu, tad atļaujiet man izpirkt savu vainu… Es aiziešu uz klosteri un atstāšu jums visu savu bagātību…

Tiklīdz viņa beidza runāt un Armāns vēl nebija paguvis atbildēt, ienāca vecais Žovs.

—    Armāna kungs, — iekliedzās vecais kareivis, kura acis liesmoja, bet salīkušais stāvs iztaisnojās, — Armāna kungs, padzeniet šo sievieti, iemetiet tai sejā viņas zeltu un nogaliniet sevi… Viņa tikko kā nogalināja jūsu tēvu…

Vecais kareivis atvēra abas kabineta durvju puses, tad ar roku norādīja uz Armāna tēva līķi, kuru tas bija nolicis uz grīdas…

Jaunais cilvēks nodrebēja. Pulkveža dēls no bēdām zaudēja galvu. Viņš paņēma kabatas portfeli, kuru Dāma ar melnu cimdu bija uzlikusi uz galda, un nometa tai pie kājām.

—    Ejiet prom, kundze, ejiet prom! — viņš iesaucās.

—    Nē, nē, — viņa izmisumā iekliedzās, — reiz jau jūs gribat mirt, tad mirsim abi, un varbūt tu man piedosi viņpasaulē, ja nespēj to izdarīt tagad.

Un pirms vēl jaunais cilvēks spēja viņai traucēt, Dāma ar melnu cimdu sagrāba pistoli, pavērsa to pret savām krūtīm un nospieda gaili…

Atskanēja šāviens; atriebēja nokrita mirusi.

Armāns jau grasījās satvert otru pistoli un sekot viņas piemēram, kad istabā steidzīgi ienāca divas jaunas personas: lords G. un Fūlmena.

Fūlmena metās pie Armāna un izrāva tam no rokas pistoli.

—    Jūsu kreditoram ir viss samaksāts, — viņa teica un, norādījusi uz līķi, piebilda, — viņa nonāvēja sevi pati un tādā veidā pasargāja mani no nozieguma, tāpēc ka es tur biju, Armān, un jau sen jūs apsargāju; ja jūs būtu nošāvies, es būtu nogalinājusi arī viņu.

—    Fūlmena, — jaunais cilvēks skumji nočukstēja, — jūs izglābāt manu godu, lai Dievs jūs svētī… Bet jūs būsiet man uzticīga līdz galam, vai ne? Jūs būsiet pašaizliedzīga, Fūlmena…

—    Runājiet, — viņa satraukti noteica, — kas man ir jādara?

—    Nekas, ļaujiet man nomirt.

—    Nomirt!

—    Jā… tas ir nepieciešams!

—    Jums… nomirt? Nomirt, kad jūsu sejā laistās jaunības spožums, kad nākotne ir jūsu rokās!…

—   Mans labais vārds ir aptraipīts, mana nākotne, Fūlmena, ir atmiņas par nabaga noziedzīgo tēvu, kuram es izlūdzos piedošanu Dieva priekšā…

—    O! — Fūlmena iesaucās — un ilgi apvaldītās elsas neļāva tai runāt.

Armāns paņēma viņas roku, sajūsmināts tai pieskārās ar savām lūpām un nočukstēja:

—    Mans Dievs, cik gan nepateivīgs un neprātīgs es biju!

Tad viņš vērsās pie lorda G.:

—    Vai jūs man piedodat, milord?

Cēlais Albiona dēls pienāca, uzlika jaunajam cilvēkam savu roku un teica tam laipnā, mierīgā un vienlaikus skumjā balsī:

—   Jaunais cilvēk, palūkojieties uzmanīgi uz mani, — es esmu vecs un labi pazīstu dzīvi, bet tāpēc ļaujiet man dot jums padomu. Divdesmit sešu gadu vecumā nemirst tādēļ, ka tēvs ir noziedznieks, un neuzskata sevi par izputinātu, ja nav vairs zirgu un savrupmājas. Dievs vienmēr ir taisnīgs un žēlīgs un tiem, kas zaudējuši savu godīgo vārdu un vietu sabiedrībā, dod iespēju to visu atkal atgūt. Šī cerība slēpjas un ir izsakāma vienā vārdā: „darbs!“

—    Ak, — jaunais cilvēks iesaucās, — jums taisnība, milord.

Lords G. turpināja:

—     Jūs esat tās bruņinieku zemes dēls, kur epolešu mirdzums kaujas laukā tiek vērtēts augstāk par naudas kaudzēm. Šai zemē vēl vārds „tēvija“ liek straujāk pukstēt sirdīm un rada varoņus; šeit katram centīgam jauneklim (auts kļūt par lielisku kareivi.

Armāns sajūsmā iesaucās un teica lordam G.:

—     Nāciet man līdzi, iesim tūdaļ, es jau šodien pat gribu kļūt par kareivi.

Fūlmena stāvēja klusa un nopietna, bet vecais Zovs no laimes raudāja.

BEIGAS

SATURS

2.  grāmata

III     daļa

DĀMA AR MELNU CIMDU 3

IV     daļa

GRĀFIENE D’ASTl 197

3.  grāmata

V    daļa

FŪLMENAS ROMĀNS 341

Ponsons Diterails

Parīzes noslēpumi. 2. un 3. grāmata. R., 1997. — 640 lpp.

.

Content

Diterails (dju Terrails) Ponsons Parīzes noslēpumi 2. un 3. grāmata

2. GRĀMATA

III daļa. DĀMA AR MELNU CIMDU

IV daļa. GRĀFIENE D’ASTĪ

3. GRĀMATA

V daļa. FŪLMENAS ROMANS