Dreizers Teodors

Finansists

Teodors Dreizers

Finansists

PIRMĀ NODAĻA

Tai laikā, kad piedzima Frenks Aldžernons Kūpervuds, Filadelfijā skaitījās pāri par divsimt piecdesmit tūkstošiem iedzīvotāju. Pilsētā bija daudz skaistu parku, diženu celtņu un senatnes pieminekļu. Toreiz gan vēl daudz trūka no tā, kas vēlāk kļuva visiem pieejams, piemēram, telegrāfs, telefons, korespondences piegāde mājās, pasta sūtījumu kantori un okeāna tvaikoņi. Arī zirgu dzelzceļa vēl nebija. Tuviem braucieniem derēja omnibusi, bet tāliem ceļojumiem izmantoja dzelzceļu tīklu, kaut gan tas attīstījās gausi, joprojām cieši saistīts ar kuģojamiem kanāliem.

Frenkam piedzimstot, viņa tēvs bija sīks bankas ierēdnis, bet pēc desmit gadiem, kad zēns jau sāka visai ziņkāri un vērīgi ielūkoties savā apkārtnē, misters Henrijs Vortingtons Kūpervuds pēc bankas direktora nāves, kad visus vecos ierēdņus paaugstināja amatos, «mantoja» atbrīvojušos kasiera palīga vietu ar lielisku atalgojumu (vismaz toreiz viņam tā šķita) — trīsarpus tūkstošiem dolāru gadā. Viņš tūliņ priecīgi paziņoja sievai, ka viņi pārcelšoties no Bantvudstrītas Nr. 21 uz Ņūmārkitstrītu Nr. 124 — rajons daudz pievilcīgāks, un ar skaisto, no ķieģeļiem celto trīsstāvu savrupmāju viņu pašreizējais divstāvu namiņš nevarēja mēroties. Bija cerības ar laiku apmesties vēl labākā vietā, bet pagaidām arī tā nebija slikti. Misters Kūpervuds no sirds pateicās labvēlīgajam liktenim.

Henrijs Vortingtons Kūpervuds ticēja vienīgi tam, ko redzēja pats ar savām acīm, un bija pilnīgi apmierināts ar savu bankas kasiera vietu — tā deva iespēju kādreiz kļūt par baņķieri. Kūpervuds tolaik bija izskatīgs vīrietis, slaids, kalsnējs, korekts, skadru skatienu; viņš nēsāja labi koptu, īsi apcirptu vaigubārdu, kas sniedzās gandrīz līdz ausu ļipiņām. Augšlūpa, kas. atradās diezgan tālu no garā, taisnā deguna, bija vienmēr tīri skūta, tāpat kā smailais zods. Zem biezajām, melnajām uzacīm vērīgi lūkojās zaļganpelēkas acis, īsie, gludi sasukātie mati bija arvien kārtīgi pāršķirti. Misters Kūpervuds pastāvīgi valkāja svārkus — tālaika finansistu aprindās to uzskatīja par «smalku toni» — un cilindru. Viņa rokas un nagi pastāvīgi bija nevainojami tīri. Viņu būtu varējuši saukt par skarbu cilvēku, bet šis skarbums bija drīzāk izlikšanās.

Misters Kūpervuds, cenzdamies izvirzīties ir sabiedrībā, ir finansu aprindās, vienmēr rūpīgi apsvēra, ar ko un par ko var runāt. Viņš tāpat piesargājās izsacīt kaut kādas asas vai viņa aprindās nepopulāras domas par politiskiem vai sociāliem jautājumiem, kā arī parādīties tāda cilvēka sabiedrībā, kam slikta reputācija; tomēr jāpiezīmē, ka noteiktas politiskas pārliecības viņam arī nebija. Viņš nebija ne verdzības piekritējs, ne pretinieks, kaut gan atmosfēra bija piesātināta ar abolicionistu^1 un to ienaidnieku cīņām. Viņš stingri ticēja, ka dzelzceļi var ienest daudz naudas, tikai vajadzīgs pietiekami liels kapitāls un vēl viena sevišķa īpašība — personīgā pievilcība, spēja iedvest pret sevi uzticību. Pēc viņa pārliecības, Endrjū Džeksonam^2 nemaz nebija taisnība, kad viņš uzstājās pret Nikolasa Bīdla^3 projektu, kas toreiz saviļņoja visus prātus, — noorganizēt Savienoto Valstu banku. Viņu arī stipri uztrauca apgrozībā izlaisto «uzpūsto papīru» straume, kas pastāvīgi ieplūda arī viņa bankā, kura, protams, šos papīrus tomēr diskontēja un ar peļņu laida atkal apgrozībā, izsniedzot tos aizdevumu kāriem klientiem. Viņa banka — Trešā Filadelfijas Nacionālā banka — atradās Trešajā ielā, šinī pilsētas veikalnieciskās dzīves centrā, varētu pat sacīt, visas toreizējās amerikāņu finansu pasaules patiesajā krustpunktā. Bankas īpašnieki līdztekus spēlēja arī biržā. Tanī laikā taisni glābiņa nebija no lielām un mazam «valsts bankām», kas bez kādas kontroles izlaida savas akcijas uz nedrošu un nevienam nezināmu aktīvu pamata un neticami ātri izkūpēja vai pārtrauca uz laiku maksājumus. Prast orientēties visas šinīs lietās bija viens no mistera Kupervuda darbības svarīgākajiem nosacījumiem, tāpēc viņš kļuva par iemiesotu piesardzību. Ak vai, viņam stipri trūka divu īpašību, kas nepieciešamas, lai izvirzītos kaut kādā nozarē: personīgās pievilcības un tālredzības. Viņu negaidīja liela finansista karjera, bet viņam tomēr bija lemts būt samērā veiksmīgam cilvēkam.

Misis Kūpervuda, maza sieviete gaišbrūniem matiem un skaidrām, brūnām acīm, ļoti pievilcīga jaunībā, ar laiku bija kļuvusi ikdienišķa, mazliet klīrīga, ar tieksmi uz reliģiozitāti un ļoti nopietni izturējās pret saviem pienākumiem, kas bija saistīti ar trīs dēlu un meitas audzināšanu. Zēni vecākā dēla Frenka vadībā sagādāja misis Kūpervudai ne mazumu raižu, jo pastāvīgi devās «izlūkgājienos» pa visu pilsētu, draudzējās — tā viņai šķita — ar sliktiem biedriem un redzēja un dzirdēja daudz ko tādu, ko tiem viņu vecumā neklājās ne redzēt, ne dzirdēt.

Frenks Kūpervuds jau desmit gadu vecumā parādīja savas iedzimtās barveža īpašības. Elementārskolā un vēlāk vidusskolā viņš iemantoja tāda zēna reputāciju, uz kura veselīgo saprātu vienmēr var paļauties. Viņš bija neatkarīgs, drosmīgs un pārgalvīgs. Kopš agras bērnības viņu saistīja ekonomika un politika. Grāmatās viņš nesaskatīja nekā interesanta. Viņš bija veselīgs, spēcīgs, labi veidots zēns ar pareiziem, smalkiem un izteiksmīgiem sejas pantiem., lielām, skaidrām, pelēkām acīm un īsi apcirptiem, tumšbrūniem matiem. Viņš bija trauksmīgs un pašpārliecināts un apstāja visus ar jautājumiem, prasīdams tūlītējas, izsmeļošas atbildes. Zēns nepazina slimības vai sliktu sajūtu, viņam bija apskaužama ēstgriba, un viņš pastāvīgi komandēja savus brāļus:

— Nu, Džo! Ātrāk, Ed! — Frenka pavēles neskanēja rupji, bet autoritatīvi, un Džo ar Edu paklausīja. Abi kopš agras bērnības uzskatīja vecāko brāli par pavēlnieku un cītīgi pildīja viņa rīkojumus.

Zēnu pastāvīgi nodarbināja dažādas domas, visas dabas parādības viņu vienlīdz pārsteidza, jo viņš nerada atbildes uz galveno jautājumu: kas ir dzīve un kā tā iekārtota? No kurienes pasaulē radušies cilvēki? Kāds viņu uzdevums? Kas licis visam pamatu? Māte pastāstīja viņam teiku par Ādamu un Ievu, bet zēns tai nespēja noticēt.

Viņi dzīvoja netālu no zivju tirgus, un Frenks — ceļā pie tēva uz banku vai nākot no skolas — mēdza apstāties pie akvārija kādā skatlogā, kur bieži varēja redzēt jūras dziļumu brīnumainos iemītniekus, ko zvejnieki atveduši no Delavaras līča. Reiz viņš tur redzēja jūras zirdziņu — sīku dzīvnieciņu, kas mazliet atgādināja zirgu, un citreiz — elektrisko zuti, kura īpašības bija ierosinājušas Bendžamina Franklina atklājumu. Kādreiz akvārijā ielaida tintes zivi un jūras vēzi, un Frenks kļuva par aculiecinieku traģēdijai, kas viņam iespiedās atmiņā uz visu mūžu un daudz ko noskaidroja. Viņš noprata no ziņkāro skatītāju sarunām, ka vēzim nav devuši nekā ēst, jo zivs skaitās tā likumīgs laupījums. Vēzis gulēja dzeltenajās smiltīs caurspīdīga rezervuāra dibenā un šķita nekā neredzam; nebija nosakāms, kurp raugās viņa melnām krellītēm līdzīgās acis, taču viņš ne mirkli nenolaida tās no tintes zivs. Bet tā, bez asinīm, vaskveidīga, stipri līdzīga tauku pikai, pārvietojās ar grūdieniem kā torpēda. Tomēr neviena tās kustība nepaslīdēja garām tās ienaidniekam, jo pamazām sāka pazust tās ķermeņa gabali, ko atrāva vajātāja nesaudzīgās knaibles. Vēzis, kā katapultas sviests, metās uz to vietu, kur tintes zivs šķietami bezrūpīgi snauda, bet tā bija modra un aizšāvās projām, slēpdamās aiz tintes mākonīša, ko izlaida no maisiņa. Tomēr šis manevrs tai ne vienmēr izdevās visā pilnībā. Tās ķermeņa gabaliņi bieži palika rezervuāra dibenā glūnošā briesmoņa knaiblēs. Jaunais Kūpervuds ieradās te katru dienu un vēroja šās aizrautīgās cīņas gaitu.

Kādu rītu viņš stāvēja skatloga priekšā, gandrīz piespiedis seju pie stikla. No tintes zivs bija maz kas atlicis, un tās tintes maisiņš bija gandrīz tukšs. Vēzis bija novietojies akvārija stūri — acīmredzot ar kareivīgiem nodomiem.

Zēns, nežēlīgās ainas apburts, palika pie. loga, cik vien laiks atļāva. Drīz, varbūt pēc stundas vai pēc dienas, tintes zivij būs beigas: vēzis sagrābs to un apēdīs. Frenks atkal pievērsa skatienu vēzim, kas atgādināja iznīcinātāju mašīnu, zaļu, ar vara atspulgu. Viņš gribēja zināt, vai tas notiks drīz. Varbūt pat šodien. Vajadzēs vēlreiz atnākt šurp.

Viņš atnāca vakarā, un tiešām — gaidītais bija noticis! Pie skatloga bija sapulcējies neliels pūlis. Vēzis atradās kaktā, bet viņa priekšā gulēja uz pusēm pārgrieztā, vēl pilnīgi neapēstā tintes zivs.

— Viņš tomēr tika tai klāt! — kāds piezīmēja zēnam līdzās. — Es te biju priekš kādas stundas: vēzis pēkšņi metās tai virsū un sagrāba to. Tintes zivs bija pārāk nogurusi, tai trūka vajadzīgās veiklības. Tā atlēca gan sāņus, bet vēzis bija visu paredzējis. Viņš jau sen bija apzinājis. katru tās kustību, un, lūk, šodien viņš to noķēra.

Frenks tikai skatījās plaši ieplestām acīm. Cik žēl, ka viņš nedabūja to redzēt! Uz mirkli viņā pamodās žēlums pret nogalināto tintes zivi, bet tad viņš pievērsa skatienu uzvarētājam.

«Manuprāt, tā tam arī bija jābūt,» viņš domās noteica. «Tintes zivs nebija pietiekami izveicīga.»

Frenks mēģināja noskaidrot sev notikušo.

«Tintes zivs nevarēja nogalināt vēzi — tai nav nekādu ieroču. Vēzis varēja nogalināt tintes zivi, — viņš tādam nolūkam ir lieliski apbruņots. Tintes zivij nebija no kā pārtikt, vēzim bija pieejams laupījums — tintes zivs. Kādam vajadzēja būt atrisinājumam? Vai izeja varēja būt citāda? Tintes zivs stāvoklis jau pašā sākumā bija bez cerībām,» viņš noslēdza savu domu un devās mājup.

Šis gadījums palika Frenkam neizdzēšamā atmiņā. Tas sniedza rupjos vilcienos atbildi mīklai, kas bija zēnu tik ilgi mocījusi: kā iekārtota dzīve? Dzīvās būtnes dzīvo cita uz citas rēķina, — tas ir lietas kodols. Vēži ēd tintes zivis un citus dzīvniekus. Kas ēd vēžus? Protams, cilvēks. Jā, noteikti, tas ir pats galvenais! Bet kas ēd cilvēku? — viņš vaicāja sev. Vai patiešām citi cilvēki? Cilvēku ēd plēsīgi zvēri. Bez tam vēl pasaulē ir indiāņi un cilvēkēdāji. Daži iet bojā jūrā nelaimes gadījumā. Frenks nebija vēl skaidrībā par to, vai cilvēki dzīvo cits uz cita rēķina, bet, ka tie nogalina cits citu, tas bija skaidrs. Kaut vai tie paši kari, ielu sadursmes un .grautiņi. Grautiņus Frenks bija reiz pats novērojis. Viņš patlaban nāca mājup no skolas, kad pūlis lauzās iekšā laikraksta «Public Ledger» redakcijā. Tēvs vēlāk paskaidroja viņam, ka grautiņu iemesls esot pilsoņu attieksmes pret verrdzību. Jā, jā! Protams, cilvēki dzīvo cits uz cita rēķina. Piemēram, vergi — tie taču arī ir cilvēki. Tāds satraukums toreiz valdīja tāpēc, ka baltajiem bija tiesības rīkoties ar vergiem pēc patikas. Vieni nogalināja otrus, šinī gadījumā — melnādainos.

Frenks atgriezās mājās visai apmierināts ar saviem secinājumiem.

— Māt! — viņš izsaucās, ienākdams istabā. — Viņš to tomēr noķēra!

— Kas? Ko? — māte izbrīnā prasīja. — Ej nomazgāt rokas!

— Nu, vēzis, tas pats, par ko es jums un tētim nesen stāstīju. Viņš noķēra tintes zivi.

— Cik žēl! Bet kāpēc tas tevi interesē? Ātrāk nomazgā rokas!

— O, tādus jokus katru dienu negadās redzēt! Es to redzēju pirmo reizi.

Viņš izgāja pagalmā, kur atradās ūdens tvertne, bet līdzās stabiņš ar dēli, uz kura stāvēja skārda bļoda un spainis ar ūdeni. Viņš nomazgāja seju un rokas.

— Paklau, tēt, — Frenks sacīja pēc vakariņām, — vai jūs atceraties, ka es jums stāstīju par tintes zivi?

— Jā, atceros.

— Nu, tad ziniet — tās vairs nav. Vēzis to aprija.

Tēvs joprojām lasīja avīzi.

— Nu, ļoti žēl! — viņš vienaldzīgi atsaucās.

Bet Frenks vēl daudzas dienas un nedēļas prātoja par to un par dzīvi vispār, jo viņš jau sāka pārdomāt jautājumu, kas viņš būs un kā izveidosies viņa liktenis. Novērojot, kā tēvs bankā skaitīja naudu, viņš guva pārliecību, ka vistuvāk viņam ir darbs bankā. Un Trešā iela, kur atradās viņa tēva darba vieta, viņam likās visglītākā un interesantākā iela pasaulē.

OTRĀ NODAĻA

Frenks Aldžernons Kūpervuds pavadīja savu bērnību, kā saka, dzimtā-pavarda omulībā un labklājībā. Bantvudstrīta, kur viņš nodzīvoja līdz desmit gadu vecumam, būtu pa prātam katram zēnam. Ielā galvenokārt bija divstāvu sarkanas ķieģeļu savrupmājiņas ar zemām pakāpēm no balta marmora un smalkiem, baltiem marmora izrotājumiem virs ieejas durvīm un logiem. Ietves šķīra no ielas biezas koku rindas. Bruģis no lieliem, apaļiem akmeņiem pēc lietus kļuva spožs un tīrs. Sarkano ķieģeļu ietves vienmēr bija mitras un vēsas. Aiz katra namiņa atradās pagalms ar kokiem, zāli un dažreiz ar puķu dobēm, jo zemes gabali stiepās ap simt pēdu dziļi, mājas spiedās pēc iespējas tuvāk ielai un aizmugurē palika daudz brīvas vietas.

Abi vecie Kūpervudi bija sirsnīgi, atsaucīgi, jutās laimīgi ar saviem bērniem un dalījās viņu priekos; tāpēc ģimene — kurā pēc Frenka piedzimšanas ik pa diviem trim gadiem nāca klāt pa bērnam, kamēr to bija veseli četri,— bija jauka, maza pasaulīte. Un, kad vecākais kļuva desmit gadu vecs, tēvs pagādāja visiem jaunu mītni Ņūmārkitstrītā. Jo atbildīgāku posteni ieņēma Henrijs Vorgtingtons Kūpervuds, jo vairāk paplašinājās viņa sakari, un pamazām viņš kļuva par redzamu personu. Viņš jau bija pazīstams ar daudziem turīgiem komersantiem — viņa bankas klientiem, un, tā kā pašam bieži gadījās dienesta darīšanās apmeklēt citas finansu iestādes, tad viņš tuvu iepazinās ar Savienoto Valstu bankas, Drekselu, Edvordsu un citu banku vadītājiem un ieguva sev labu reputāciju. Biržas mākleri pazina viņu kā visai stabilas finansiālas organizācijas pārstāvi un, ja arī neuzskatīja viņu par izcili gudru, tad tomēr cienīja kā visaugstākā mērā godīgu un kārtīgu cilvēku.

Jaunais Kūpervuds aizvien vairāk iedziļinājās tēva darbā. Sestdienās viņam bieži atļāva ierasties bankā, un tur viņš ar ļoti lielu interesi novēroja, cik veikli fondu daļā apmaina visvisādus papīrus. Viņam gribējās zināt, no kurienes rodas visi šie vērtspapīri, kāpēc cilvēki nāk bankā tos diskontēt, kāpēc banka izdara diskontu un ko cilvēki dara ar saņemto naudu. Tēvs bija apmierināts, ka dēlam ir interese par šīm lietām, un ar lielu patiku sniedza viņam paskaidrojumus. Jau agrā jaunībā (starp desmit un piecpadsmit gadiem) Frenks guva plašus priekšstatus par Amerikas finansu sistēmu un zināja, kas ir Pensilvānijas štata banka un ar ko tā atšķiras no Nacionālās bankas, zināja, ar ko nodarbojas mākleri, kas ir akcijas un kāpēc to kurss svārstās. Viņš sāka saprast, kāda nozīme ir naudai kā maiņas līdzeklim, sāka saprast, ka visas vērtības aprēķina, pamatojoties uz vienu galveno vērtību, tas ir, zeltu. Viņam piemita finansista iedzimtā nojauta, un viņš uztvēra visu, kas saistīts ar šo lielo mākslu, tik viegli kā dzejnieks dzīves smalkākos pārdzīvojumus un nianses. Z e l t s, šis brīnišķais maiņas līdzeklis, nodarbināja viņa domas. Uzzinājis no tēva, kā iegūst metālu, zēns sāka sapņot, ka viņam pašam pieder zelta raktuves, un bieži pamodās ar nožēlu, ka tā nav patiesība. Akcijas un obligācijas viņu interesēja ne mazāk, un viņš uzzināja, ka ir vērtības, kas nemaksā pat tik daudz, cik papīrs, uz kā tās iespiestas, toties citas vērtējamas daudz augstāk par savu nominālu.

— Nu, dēliņ, paskaties, — tēvs viņam reiz sacīja, — tādus papīriņus mūsu pusē nedabū bieži redzēt!

Viņš runāja par angļu Ostindijas kompānijas paju sertifikātiem, kas bija ieķīlāti par divām trešdaļām nomināla, lai nodrošinātu simt tūkstošu lielu aizņēmumu. Tie piederēja kādam Filadelfijas magnātam, kam bija ievajadzējies skaidras naudas. Jaunais Kūpervuds pētīja papīrus ar lielu interesi.

— Pēc izskata gan neviens neteiks, ka tie ir tik dārgi, vai ne? — viņš piezīmēja.

— Tie ir četrreiz dārgāki par savu nominālu, — tēvs smaidot atbildēja.

Frenks atkal pievērsās vērtspapīriem.

«Angļu Ostindijas kompānija», — viņš skaļi lasīja. — Desmit mārciņas. Tas ir apmēram piecdesmit dolāru.

— Četrdesmit astoņi dolāri un trīsdesmit pieci centi,-— tēvs lietišķi pārlaboja. — Jā, ja mums būtu kāds sainītis šo papīru, tad mums sevišķi pūlēties nevajadzētu! Ievēro, ka tiem gandrīz nemaz nav dūrienu zīmju, — tie nav pārāk bieži laisti apgrozībā. Nedomāju, ka šie sertifikāti būtu jau kādreiz tikuši ieķīlāti.

Jaunais Kūpervuds brītiņu paturēja sainīti rokās un tad atdeva tēvam. Viņš spilgti apzinājās finansu darbības milzīgo sazarošanos. Kas tā ir par Ostindijas kompāniju? Ar ko tā nodarbojas? Tēvs viņam to paskaidroja.

Mājās Frenks arī dzirdēja par kapitālieguldījumiem un visādām drosmīgām operācijām. Starp citu viņam pastāstīja par interesantu personu, ko sauca par Stīmberdžeru, — tas bija liela vēriena gaļas spekulants no Virdžīnijas štata, kas bija ieradies Filadelfijā cerībā uz plašiem un viegli iegūstamiem kredītiem. Stīmberdžers, pēc tēva vārdiem, bija tuvās attieksmēs ar Nikolasu Bīdlu, Lārdneru un citiem Savienoto Valstu bankas varasvīriem — vismaz ļoti draudzīgs ar tiem — un acīmredzot prata panākt no šās iestādēs visu, ko vien tai lūdza. Viņš iepirka plašos apmēros lopus Virdžīnijā, Ohaio un citur un faktiski sagrāba savās rokās monopoltiesības apgādāt Austrumu štatu pilsētu iedzīvotājus ar gaļu. Tas bija milzīgs taisni drausmīgu apmēru cilvēks, un viņa seja, pēc mistera Kūpervuda vārdiem, stipri atgādināja cūkas purnu. Viņš nēsāja augstu bebrādas cepuri un garus svārkus, kas brīvi kūļājas ap viņa masīvajām krūtīm un vēderu. Viņam izdevās sacelt gaļas cenas līdz trīsdesmit centiem mārciņā, kas bija par cēloni sīktirgotāju un patērētāju sašutuma vētrai, un tā iemantot sev sliktu slavu. Viņš mēdza ierasties bankas fondu daļā, kur kalpoja Kūpervuds vecākais, un atnest Savienoto Valstu bankas īstermiņa obligācijas par simt vai divsimt tūkstošiem, ko banka bija uz gadu izlaidusi tūkstoš, pieci un desmittūkstoš dolāru vērtībā. Šīs obligācijas viņš diskontēja par desmit, divpadsmit procentiem zem nomināla, pats samaksādams par tām Savienoto Valstu bankai ar savu vekseli par pilnu summu ar termiņu uz četriem mēnešiem. Attiecīgo naudas summu viņš saņēma Trešās Nacionālās bankas fonda daļā al pari^4 dažādu Virdžīni jas, Ohaijo un Rietumpensilvānijas banku izlaisto banknošu sainīšos, jo šinīs štatos viņam nācās galvenokārt izdarīt savus norēķinus. Trešajai Nacionālajai bankai vispirms bija četri līdz pieci procenti peļņas no pamatdarījuma, bet, tā kā tā aizturēja diskonta procentu Rietumu štatiem, tad iedzīvojās arī no tā.

Bija vēl viens cilvēks, par ko zēns dzirdēja no tēva, — daudzinātais žurnālists Frensiss Grands, plaši pazīstams Vašingtonā, izcils meistars visādu noslēpumu izzināšanā, it īpaši finansiālas likumdošanas sfērā. Prezidenta un ministru kabineta, tāpat senāta un pārstāvju palātas slepenas lietas viņš, likās, lasīja kā no atvērtas grāmatas. Reiz Grands ar viena vai divu mākleru kantoru starpniecību bija uzpircis lielām partijām Teksasas parādrakstus un obligācijas. Šī republika, uzsākdama ar Meksiku cīņu par neatkarību, bija izlaidusi virkni aizņēmumu kopsummā par desmit līdz piecpadsmit miljoniem dolāru. Savienoto Valstu valdība, gatavodamās pievienot Teksasu, iesniedza kongresam likumprojektu — asignēt piecus miljonus dolāru, lai daļēji dzēstu šās republikas vecos parādus. Grands bija to saodis, tāpat arī to, ka daļu šo fondu sakarā ar to izlaiduma īpašiem nosacījumiem atmaksās pilnīgi, bet pārējo par pazeminātām cenām. Tādā kārtā gribēja mākslīgi apgrūtināt likumprojekta pieņemšanu vienā sesijā, lai atbaidītu tos, kas, to padzirdējuši, sāktu uzpirkt peļņas nolūkos vecos parādrakstus. Žurnālists paziņoja par to Trešajai Nacionālajai bankai, kas, protams, nonāca arī kasiera palīga Kūpervuda ausīs. Viņs pastāstīja to sievai, un no viņas šādā aplinku ceļā to uzzināja arī Frenks, kura lielās, skaidrās acis iemirdzējās. Zēns jautāja sev, kāpēc viņa tēvs neizmanto savu stāvokli un neiegādājas Teksasas republikas obligācijas savām personīgajām vajadzībām. Pēc tēva vārdiem, Grands un vēl kādi trīs četri cilvēki bija nopelnījuši šinī pasākumā pa simt tūkstošiem katrs. Kūpervuds acīmredzot neuzskatīja šo lietu par pilnīgi tīru, kaut arī tur īstenībā nebija nekā pretlikumīga. Kāpēc neatlīdzināt sev par tamlīdzīgas informācijas iegūšanu? Frenks nosprieda, ka viņa tēvs pārāk godīgs, pārāk piesardzīgs. Kad viņš pats pieaugs, zēns domās nolēma, tad kļūs par biržas vīru, baņķieri un finansistu un tādus gadījumus garām nelaidīs.

Taisni tolaik Kūpervudus apciemoja Frenka tēvocis, kas līdz šim pie viņiem nebija rādījies. Tas bija misis Kūpervudas brālis, viņu sauca Seneka Deviss, — piecas pēdas un desmit collas garš sārtvaidzis ar rudu sprogu paliekām ap spīdošo, pliko pauri. Viņš valkāja visai elegantus uzvalkus, pilnīgi atbilstošus toreizējai modei, lepojās ar raibām vai puķotām vestēm, nēsāja gaišus svārkus un panākumiem bagātam cilvēkam obligāto cilindru Viņš apbūra Frenku pirmajā acu uzmetienā. Misters Deviss bija plantators, viņam piederēja liels rančo Kubā, un viņš daudz stāstīja zēnam par dzīvi salā — par dumpjiem, slēpņiem, tuvcīņām paša plantācijā, kurās piedalījās ar mačetēm bruņoti ļaudis, un par citiem tamlīdzīgiem notikumiem.

Viņš bija atvedis no turienes veselu kolekciju indiāņu pagatavotu dīvainu priekšmetu, nemaz nerunājot par krietnu kapitālu un vairākiem vergiem. Viens no tiem, Manuēls, garš, kalsnējs nēģeris, pastāvīgi atradās viņa tuvumā, tā sakot, miesassarga lomā. Misters Deviss eksportēja no savām plantācijām jēlcukuru, ko sūtīja pa ūdensceļu uz Filadelfiju. Tēvocis ļoti iepatikās Frenkam tāpēc, ka raudzījās uz dzīvi vienkārši un līksmi, jā, viņš bija pat pārāk straujš un vaļīgs, salīdzinot ar kluso un zināmā mērā apvaldīto Kūpervudu ģimeni.

— Ko tas nozīmē, Nensij Arabella! — viņš iesaucās, ieraudzījis misis Kūpervudu. (Viņš pēkšņi ieradās svētdienas pievakarē un ar savu negaidīto apciemojumu ienesa mājā līksma pārsteiguma atmosfēru.) — Tu taču neesi ne drusciņas pārmainījusies! Bet es domāju, kad tu apprecēji savu cienījamo Henriju, ka tu arī apvelsies kā tavs brālītis. Bet tu!... Dieva vārds, tu neesi ne piecas mārciņas smaga!

Un, aptvēris māsu ap vidu, viņš pacēla to uz rokām par lielu apmulsumu bērniem, kam nekad nebija gadījies redzēt, ka pret māti kāds tā izturas.

Henrijam Kūpervudam bagātā radinieka apciemojums sagādāja lielu prieku un glaimoja: priekš piecpadsmit gadiem, kad misis Kūpervuda bija kļuvusi Henrija sieva, Seneka Deviss nebija veltījis svainim gandrīz ne mazākās uzmanības.

— Lai nu viens paskatās uz šiem mazajiem filadelfiešiem, uz viņu bālajām sejām! — tēvocis turpināja. — Viņiem vajadzētu padzīvot manā rančo Kubā, tur viņi kārtīgi iedegtu un nelīdzinātos vaska lellēm! — Pie tam viņš laipni ieknieba vaigā mazajai Annai Adelaidai. — Tomēr jāatzīst, Henrij, jums te ir jauka ligzdiņa!

Viņš pārlaida kritisku skatienu visai parastā trīsstāvu nama viesistabai.

Istaba bija divdesmit pēdu plata un divdesmit četras gara, sienu apšuvums — ķirškoka imitācija, kas patīkami harmonēja ar istabā izvietoto jauno Šeratona^5 mēbeļu komplektu. Kopš Henrijs Kūpervuds bija kļuvis par kasiera palīgu, mājās bija parādījušās no Eiropas izrakstītas klavieres, ko tolaik uzskatīja par sevišķu greznību. Tās bija iegādātas, lai Anna Adelaida varētu mācīties mūziku. Istabā bija vairākas reti sastopamas greznuma lietas: gāzes lustra, akvārijs ar zelta zivtiņām, pāris izmeklētu, skaisti slīpētu gliemežvāku un marmora kupidons ar puķu grozu. Bija vasara, logi bija atvērti, un ielā skatienu iepriecēja koki, kas bija plaši izpletuši savus zarus un meta ēnu pār ķieģeļu ietvēm. Tēvocis Seneka nesteigdamies iznāca pagalmā.

— Jā, visai patīkams stūrītis, — viņš sacīja, apstādamies zem kuplas vīksnas un vērodams ar ķieģeļiem bruģēto pagalmu, ko ietvēra efejām apvīts ķieģeļu mūris. — Kur tad jums šūpuļtīkls? Vai jūs te vasarā nekarat šūpuļtīklu? Man San Pedro to kādi pieci vai seši verandā.

— Mums bija mazliet neērti, — visapkārt kaimiņi. Bet patīkami tas būtu gan, — misis Kūpervuda piekrita. — Katrā ziņā palūgšu Henriju nopirkt šūpuļtīklu.

— Es atvedu līdzi divus vai trīs, tie man ir somās viesnīcā. Mani melnādainie Kubā paši pin tos. Es jums rīt atsūtīšu ar Manuēlu.

Viņš noplūca efejas lapiņu, paraustīja aiz auss Edvordu, apsolīja jaunākajam zēnam Džozefam atnest indiāņu tomahauku un tad atgriezās istabā.

— Lūk, šis zeņķis mani ieinteresējis, — viņš mazliet vēlāk sacīja, uzlicis roku Frenkam uz pleca. — Kā viņa pilns vārds, Henrij?

— Frenks Aldžernons.

— Hm! Žēl, ka jūs neesat viņu nosaukuši manā vārdā. Šinī zēnā kaut kas ir ... Vai tu negribētu, mīļais, braukt pie manis uz Kubu un kļūt par plantatoru?

— Man gan nav tādas vēlēšanās, — atbildēja Kūpervuda vecākais dēls.

— Atklāta valoda! Bet kas tev par iebildumiem?

— Nekādu. Tikai es šinī lietā nekā nezinu.

— Bet ko tu zini?

Zēns viltīgi pasmaidīja:

— Pagaidām gan maz.

— Kas tad tevi interesē?

— Nauda!

— Ahā! Tas ir, tā sakot, asinīs! Laikam mantojums no tētiņa? Nu, tā nav slikta īpašība. Un spriedumi tev ir kā vīrietim. Mēs vēl abi parunāsim par to. Man liekas, Nensij, ka jums te aug finansists. Viņš spriež kā īsts komersants!

Tēvocis vērīgi nolūkojās Frenkā. Spēcīgajā, mundrajā jaunietī tiešām bija jūtams stiprs raksturs, par to nevarēja būt šaubu. Šīs lielās, skaidrās, pelēkās acis liecināja par prātu. Tās slēpa sevī daudz, bet neizpauda neko.

— Gudrs zeņķis! — misters Deviss sacīja savam svainim. — Man patīk viņa mundrums. Jums ir lieliski bērni.

Henrijs Kūpervuds pasmaidīja. Šis tēvocis varētu daudz darīt Frenka labā, ja viņam zēns iepatiktos. Iespējams, ka viņš pat kādreiz atstāj Frenkam daļu savas mantas. Misters Deviss bija bagāts un neprecējies.

Tēvocis Seneka kļuva par biežu ciemiņu Kūpervudu namā — kopa ar savu melnādaino miesassargu Manuēlu, kās bērniem par lielu brīnumu runāja ir angliski, ir spāniski, — un viņa interese par Frenku pieauga ar katru dienu.

— Kad zēns paaugsies un sapratīs, ar ko grib nodarboties, es viņam palīdzēšu tikt uz ceļa, — misters Deviss kādreiz ieminējās sarunā ar māsu, un tā viņam dedzīgi pateicās.

Tēvocis aprunājās ar Frenku par tā mācībām un atklāja, ka zēnu maz interesē grāmatas un vispār vairums priekšmetu, kas viņam jāmācās. Gramatika — vienkārši nejēdzība. Literatūra — blēņas. Latīņu valoda — nederīgs balasts. Vēsture — nu, tā vēl cik necik interesanta!

— Man patīk rēķinvedība un matemātika, — Frenks sacīja. — Bet vispār man gribētos ķerties pie darba, sākt strādāt.

— Tu vēl esi pārāk jauns, mans draugs, — tēvocis atbildēja. — Cik tev gadu? Četrpadsmit?

— Trīspadsmit.

— Nu redzi, bet pirms sešpadsmit nav visai izdevīgi pamest skolu. Vēl labāk būtu, ja tu pamācītos līdz kādiem septiņpadsmit vai astoņpadsmit gadiem. Tas tev nekaitēs. Neviens nav mūžā divreiz zēns.

— Es negribu būt zēns. Es gribu strādāt.

— Nevajag steigties, dēliņ! Tu drīz vien būsi pieaudzis cilvēks, ilgi gaidīt nevajadzēs. Tu gribi kļūt par baņķieri, vai ne?

— Jā, tēvoci!

— Nu, ja viss ritēs labi, ja tu būsi kārtīgs zēns un ja tev joprojām būs vēlēšanās kļūt par baņķieri, es tev palīdzēšu. Tavā vietā es pastrādātu kādu gadu vai vairāk lielā labības kantorī. Tur var iegūt labu praksi. Tu tur uzzināsi daudz ko tādu, kas vēlāk noderēs. Bet pagaidām taupi savu veselību un kārtīgi apmeklē skolu! Lai atrastos kur atrazdamies, raksti man, lai es zinātu, kā tu esi uzvedies.

Viņš iedāvāja zēnam zelta desmit dolāru gabalu, lai tas iegādātos sev krājkases grāmatiņu. Nav nekāds brīnums, ka šis kustīgais, par saviem spēkiem pārliecinātais un vēl dzīves neskartais jaunietis stipri vien pievērsa mistera Devisa simpātijas visai Kūpervudu ģimenei.

TREŠĀ NODAĻA

Frenkam Kūpervudam vēl nebija četrpadsmit gadu, kad viņš pirmo reizi ķērās pie komerciāla pasākuma. Kādreiz, iedams pa Fronstrītu, importa un vairumtirdzniecības firmu ielu, viņš pamanīja ūtrupes karodziņu, izkārtu pir koloniālpreču lieltirgotavas, kuras iekšienē skanēja ūtrupnieka balss:

— Cik man solīs par šo lielisko Javas kafijas partiju, pavisam divdesmit divi maisi, — kafiju, kam pašreiz tirgū vairumpārdošanas cena septiņi dolāri un trīsdesmit divi centi maisā? Cik dodat? Partija pārdodama nedalīta. Cik piesolāt?

— Astoņpadsmit dolāru! — sacīja kāds tirgotājs durvju tuvumā, īstenībā tikai ierosinājuma dēļ.

Frenks palika stāvam pie veikala.

— Divdesmit divi! — sauca otra balss.

— Trīsdesmit! — piedāvāja trešais. — Trīsdesmit pieci!

Un tā pamazām cenu sadzina līdz septiņdesmit pieciem dolāriem, — tas bija mazāk nekā puse kafijas patiesās vērtības.

— Sola septiņdesmit pieci dolāri! Sola septiņdesmit pieci! — ūtrupnieks skaļi kliedza. — Kas sola vairāk? Septiņdesmit pieci dolāri pirmoreiz!... Vai kāds dos astoņdesmit? Septiņdesmit pieci dolāri otrreiz! — Viņš apstājās un dramatiskā žestā pacēla roku. Tad iesita to otras rokas plaukstā. — Pārdots misteram Sailasam Gregorijam par septiņdesmit pieciem dolāriem. Pierakstiet, Džerij! — viņš griezās pie sava rudā un vasaras raibumiem nosētā palīga, pēc tam stājās pie nākamās koloniālpreču partijas — vienpadsmit muciņu kartupeļu miltu pārdošanas.

Jaunais Kūpervuds aši aprēķināja prātā. Ja kafija, kā ūtrupnieks sacīja, tirgū maksāja septiņi dolāri un trīsdesmit divi centi maisā, tad, nopērkot to par septiņdesmit pieciem dolāriem, varēja tūliņ nopelnīt astoņdesmit sešus dolārus un četrus centus, nemaz nerunājot par papildu peļņu, pārdodot kafiju par mazumtirdzniecības cenām. Cik viņš atcerējās, tad māte maksāja divdesmit astoņus centus mārciņā. Pasitis mācību grāmatas padusē, Frenks pienāca tuvāk un sāka vērīgi sekot ūtrupei. Muciņa kartupeļu miltu, kā viņš tūliņ dzirdēja, maksāja desmit dolāru, bet to «aizlaida» par seši. Pāris muciņu etiķa pārdeva par trešdaļu vērtības. Frenkam ļoti iegribējās piedalīties ūtrupē, bet viņam kabatā bija tikai sīknauda. Ūtrupnieks ievēroja zēnu, kas nopietnu un saprātīgu seju stāvēja taisni viņa deguna galā.

— Tūliņ laidīsim pārdošanā partiju skaistu Kastīlijas ziepju — septiņas kastes, ne vairāk, ne mazāk! Ziepes, kuras, tas jums jāzina, ja jūs vispār ko sajēdzat no ziepēm, — tagad pārdod par četrpadsmit centiem gabalā. Par kasti šādu ziepju jūs šodien kurā katrā vietā samaksāsiet vienpadsmit dolārus septiņdesmit piecus centus. Cik dosiet? Cik dosiet? Cik dosiet?

Viņš runāja ātri, ar parastajiem ūtrupnieka paņēmieniem un pilnīgi nevajadzīgu patosu, bet jauno Kūpervudu šāds tonis sevišķi neietekmēja. Viņš jau bija ātri aprēķinājis: septiņas kastes pa vienpadsmit septiņdesmit pleci, tas ir pavisam astoņdesmit divi dolāri divdesmit pieci centi. Un ja šo partiju pārdos par puscenu,,. ja to pārdos par puscenu...

— Divpadsmit dolāru! — kāds piesolīja.

— Piecpadsmit! — otrs pārsolīja.

— Divdesmit! — trešais iesaucās.

— Divdesmit pieci! — ceturtais pielika.

Tālāk pielika vairs tikai pa dolāram, jo Kastīlijas ziepes nebija pirmās nepieciešamības prece.

— Divdesmit seši! Divdesmit septiņi! Divdesmit astoņi! Divdesmit deviņi!

Iestājās īss klusuma brīdis.

— Trīsdesmit! — noteiktā balsī nosacīja jaunais Kūpervuds.

Ūtrūpnieks, mazs, kalsnējs, izmocītu seju, izbužinātiem matiem un skadru skatienu, ziņkāri un mazliet neuzticīgi pavērās Frenkā, tomēr nepārtrauca savu darbu. Kaut kas zēna nopietnajā skatienā viņam neviļus imponēja, un viņš kaut kā tūliņ nojauta, ka zēna priekšlikums acīmredzot pilnīgi solīds un ka zēnam ir vajadzīgā nauda. Varbūt viņš ir kāda koloniālpreču tirgotāja dēls.

— Dod trīsdesmit dolāru! 'Dod trīsdesmit dolāru! Trīsdesmit dolāru par partiju pirmšķirīgu Kastīlijas ziepju! Lieliskas ziepes! Maksā četrpadsmit centu gabalā. Kas dos trīsdesmit vienu dolāru? Kas dos trīsdesmit vienu? Kas dos trīsdesmit vienu?

— Trīsdesmit viens! — atskanēja balss.

— Trīsdesmit divi! — Kūpervuds atsaucās.

Atkārtojās parastā ūtrupes procedūra.

— Dod trīsdesmit divus dolārus! Dod trīsdesmit divus dolārus! Dod trīsdesmit divus dolārus! Kas dos trīsdesmit trīs par šīm lieliskajām ziepēm? Septiņas kastes skaistu Kastīlijas ziepju! Kas dos trīsdesmit trīs?

Jaunā Kūpervuda smadzenes saspringti strādāja. Naudas viņam līdzi nebija, bet viņa tēvs bija Trešās Nacionālās bankas kasiera palīgs. Frenks varēja minēt viņa vārdu. Viņš bija pārliecināts, ka visas šīs ziepes varēs pārdot tirgotājam, pie kura iepirkās māte, un, ja ne tam, tad citam veikalniekam. Šeit arī bez Frenka bija tādi, kas vēlējās iegūt ziepes par šādu cenu. Kāpēc lai viņš nepirktu?

Ūtrupnieks mirkli nogaidīja.

— Trīsdesmit divi dolāri — pirmoreiz! Kas dos trīsdesmit trīs? Trīsdesmit divi dolāri — otrreiz! Vai kāds dos trīsdesmit trīs? Trīsdesmit divi dolāri — trešoreiz! Septiņas kastes labu ziepju! Kas dos vairāk? Viens, divi. trīs! Kas vairāk?

Viņa roka atkal pacēlās gaisā.

— Pārdots misteram ...

Viņš viegli paliecās uz priekšu, ziņkāri lūkodamies jaunajā pircējā.

— Frenkam Kūpervudam, Trešās Nacionālās bankas kasiera palīga dēlam, — zēns stingrā balsī atbildēja.

— Ahā! Skaidrs! — ūtrupnieks, viņa skatiena saistīts, noteica.

— Vai jūs pagaidīsiet, kamēr es aizskriešu uz banku pēc naudas?

— Labi. Tikai ilgi ne: ja jūs pēc stundas neatgriezīsieties, es laidīšu ziepes atkal pārdošanā.

Frenks nesacīja vairs ne vārda. Viņš aši izgāja no veikala un aizjoņoja — vispirms pie koloniālpreču tirgotāja, pie kura ģimene iepirkās un kura veikals atradās viena kvartāla atstatumā no Kūpervudu nama.

Pāris soļu no veikala viņš palēnināja steidzīgo gaitu, iegāja ar bezrūpīgu izskatu un uzmeklēja ar skatieniem Kastīlijas ziepes. Tās bija parastajā vietā, tās pašas šķirnes, tādā pašā kastē kā «viņa» ziepes.

— Cik maksā gabals šo ziepju, mister Delpriml? — Frenks vaicāja.

— Sešpadsmit centu, — veikalnieks atbildēja.

— Ja es jums piedāvāšu septiņas kastes taisni tādu pašu ziepju par sešdesmit diviem dolāriem, vai jūs ņemsiet?

— Taisni tādu pašu?

— Jā, ser?

Misters Delprimls aprēķināja prātā.

— Jā, varbūt ņemtu arī, — viņš piesardzīgi atbildēja.

— Un jūs samaksātu man šodien pat?

— Es jums dotu vekseli. Bet kur tās ziepes ir?

Misteru Delprimlu mazliet pārsteidza šis kaimiņu dēla negaidītais piedāvājums. Viņš labi pazina misteru Kūpervudu un arī pašu Frenku.

— Tātad jūs ņemsiet ziepes, ja es tās jums tūliņ atvedīšu?

— Ņemšu, — veikalnieks atbildēja. — Kas ir, vai jūs sākat ar ziepēm tirgoties?

— Nē, bet es zinu, kur tās var lēti pirkt.

Frenks steigšus izgāja un aizskrēja pie tēva. Operācijas bankā bija jau beigušās, bet zēns zināja, kā tur iekļūt, un zināja arī, ka tēvs būs priecīgs, ja Frenks nopelnīs trīsdesmit dolāru. Viņam tikai vajadzēja aizņēmumu uz vienu dienu.

— Kas noticis, Frenk? — misters Kūpervuds prasīja, pacēlis galvu, kad zēns aizelsies un pietvīcis nostājās viņa priekšā.

— Man vajag trīsdesmit divus dolārus. Vai jūs man aizdosiet, tēt?

— Lai notiek! Bet ko tu darīsi ar šo naudu?

— Es gribu nopirkt ziepes: septiņas kastes Kastīlijas ziepju. Es zinu, kur tās dabūjamas, un man ir pircējs. Misters Delprimls ņem visu partiju. Viņš jau piedāvāja man par to sešdesmit divus dolārus, bet es varu nopirkt par trīsdesmit diviem. Tātad jūs man dosiet naudu, tēt? Man jāskrien atpakaļ un jāsamaksā ūtrupniekam.

Misters Kūpervuds pasmaidīja. Nekad vēl viņa dēls nebija parādījis tādu veikalnieka tvērienu. Zēns bija neparasti apķērīgs un izveicīgs savā trīspadsmit gadu vecumā.

— Vai tu jau kļūsti par finansistu, Frenk? — tēvs vaicāja, atvērdams atvilktni, kur atradās dažas asignācijas. — Vai esi pārliecināts, ka necietīsi zaudējumus? Vai labi saproti, ko esi uzsācis?

— Aizdodiet man naudu, tēt! — Frenks atkārtoja. — Es jums drīz pierādīšu, ko spēju, tikai dodiet man naudu! Jūs varat paļauties uz mani!

Viņš atgādināja medību suni, kas ticis uz svaigām pēdām. Tēvs nevarēja noraidīt viņa lūgumu.

— Protams, Frenk, es tev ticu, — viņš atbildēja, noskaitīdams pats savas Trešās Nacionālās bankas banknotes — sešas piecdolāru un divas dolāra banknotes. — Saņem!

Aši pateicies tēvam, Frenks izskrēja no bankas un metās atpakaļ, cik vien ātri spēja. Viņam ierodoties, izsolē pārdeva cukuru. Frenks izlauzās caur pūli pie galdiņa, kur sēdēja kantorists.

— Es gribu samaksāt par ziepēm, — viņš sacīja.

— Tūliņ?

— Jā. Vai jūs man izrakstīsiet kvīti?

— Var.

— Vai preci piegādās mājās?

— Nē, mēs nepiegādājam. Jums jāizņem nopirktais divdesmit četru stundu laikā.

Šis šķērslis Frenku nesamulsināja.

— Labi, — viņš sacīja, noglabādams kabatā papīru, kas apliecināja viņa pirkumu.

Ūtrupnieks noskatījās viņam pakaj. Pēc pusstundas Frenks ieradās ar puisi, kas pirms tam, darbu gaidot, bija slaistījies pa piestātni.

Frenks nolīga viņu par sešdesmit centiem, lai tas nogādā ziepes norādītā vietā. Vēl pēc pusstundas Frenks jau bija pie pārsteigtā mistera Delprimla veikala, bet pirms ratiņu izkraušanas piespieda misteru Deiprimlu iznākt ārā un apskatīt kastes. Frenks bija apņēmies vest ziepes uz mājām, ja darījums aiz kaut kādiem iemesliem neizdotos. Lai gan tas bija viņa pirmais liela vēriena un drosmes pilns pasākums, viņš visu laiku saglabāja nesatricināmu mieru.

— Mjā, — domīgi noteica misters Delprimls, pakasīdams savu sirmo galvu. — Jā, ziepes tās pašas, tās pašas. Es tās ņemšu. Vārds jātur. Bet kur jūs ņēmāt šīs ziepes, Frenk?

— Izsolē pie Biksoma, tepat netālu, — Frenks atklāti un laipni atbildēja.

Misters Delprimls lika puisim ienest ziepes veikalā un pēc dažām formalitātēm, kas bija nepieciešamas, jo pārdevējs bija nepilngadīgs, izrakstīja vekseli ar termiņu uz trīsdesmit dienām.

Frenks pateicās un noglabāja vekseli kabatā. Viņš nolēma aiziet vēlreiz pie tēva un diskontēt vekseli, kā bija redzējis darām citus, samaksāt parādu un saņemt savu peļņu skaidrā naudā. Parasti tādas operācijas nedara pēc bankas slēgšanas, bet tēvs taisīs izņēmumu.

Viņš svilpodams devās uz banku. Dēlam ierodoties, tēvs pacēla acis un uzsmaidīja viņam.

— Nu, Frenk, izputēja tavs darījums? — viņš prasīja.

— Te ir vekselis uz trīsdesmit dienām, — zēns sacīja, pasniegdams Delprimla parādrakstu. — Vai jūs varat man to diskontēt? Un paturiet no man pienākošās naudas savus trīsdesmit divus dolārus!

Tēvs uzmanīgi apskatīja vekseli.

— Sešdesmit divi dolāril — viņš piezīmēja. — Misters Delprimls! Vekselis drošs. Jā, es varu to diskontēt. Tas tev maksās desmit procentu, — viņš jokojot piebilda. — Bet kāpēc tu negribi paturēt vekseli pie sevis? Es kādu mēnesi pagaidīšu savus trīsdesmit divus dolārus.

— Nē, nevajag, — Frenks atbildēja. — Labāk diskontējiet to un saņemiet savu naudu! Manējās man var ievajadzēties.

Dēla veikalnieka izskats uzjautrināja misteru Kūpervudu.

— Nu labi, — viņš sacīja. — Rīt es to nokārtošu. Tikai pastāsti man, kā tu to izdarīji!

Frenks pastāstīja. Septiņos vakarā to uzzināja misis Kūpervuda, un pēc tam šis notikums sasniedza arī tēvoci Seneku.

— Nu, ko es jums teicu, Kūpervud? — tas sacīja.

Šajā puikā ir labs raugs. Jūs vēl daudz ko piedzīvosiet!

Pusdienās misis Kūpervuda ar interesi aplūkoja savu dēlu. Vai tiešām tas ir tas pats zēns, ko viņa, liekas, nesen turēja pie krūtīm? Cik viņš ātri pieaudzis!

— Cerēsim, Frenk, ka tev šādi pasākumi bieži izdosies, — viņa sacīja.

— Cerēsim, māt, — viņš lakoniski atbildēja.

Ūtrupes nenotika katru dienu, un darījumi ar koloniālpreču tirgotāju bija iespējami tikai retumis, tomēr jaunais Kūpervuds zināja jau no agras bērnības, kā pelnīt naudu. Viņš vāca abonentus jaunatnes žurnālam, uzņēmās izplatīt jauna veida slidas un reiz vasarā apvienoja apkārtnes jauniešus, lai kopīgi nopirktu salmu platmales par vairuma cenām. Tikt pie mantas ar taupību — tas nebija viņa dabā. Frenks jau bērnībā atklāja, ka daudz labāk izdot naudu neskopojoties, — gan jau kaut kā sadabūs galus kopā!

Tanī pašā gadā vai mazliet agrāk viņā sāka mosties interese par meitenēm. Jau pašā sākumā Frenks ievēroja tikai tās, kas bija skaistas. Un, tā kā viņš pats arī bija skaists un pievilcīgs, tad viņam nenācās grūti ieinteresēt tās, kas viņam patika. Pirmā meitene, kas saistīja viņa uzmanību un atbildēja viņam ar to pašu, dzīvoja netālu, tanī pašā ielā. Viņai bija divpadsmit gadu, un viņu sauca Peišensa Bārlo. Daba bija apveltījusi viņu ar melniem matiem un dzirkstīgām, melnām acīm, pār muguru nokarājās skaistas bizes, un glītās kājiņas harmonēja ar jauko augumu. Meitenes vecāki bija kvēkeri, un viņa valkāja vienkāršu, mazu cepurīti. Raksturs viņai tomēr bija visai straujš, un drošais, pašpārliecinātais, atklātais zēns viņai patika. Kādu laiku viņi apmainījās skatieniem, bet reiz, kad meitene, panākusi viņu, pagāja garām, viņš pasmaidīja un ar savu parasto drosmi uzrunāja viņu:

— Jūs dzīvojat mūsu ielā, vai ne?

— Jā, — viņa mazliet apmulsusi atbildēja un sāka stiprāk svaidīt somu ar grāmatām, — es dzīvoju 141. namā.

— Es zinu to namu, — Frenks sacīja. — Es redzēju, kā jūs tanī iegājāt. Jūs, liekas, mācāties vienā skolā ar manu māsu? Jūs sauc Peišensa Bārlo,

Viņš bija dzirdējis tās vārdu no biedriem.

— Jā, — viņa apstiprināja. — Kā jūs to zināt?

— Tāpat, dzirdēju! — Frenks pasmaidīja — Es jūs esmu vairākas reizes redzējis. Vai jums garšo lakrica?

Viņš pameklējās savā mētelī un izmakšķerēja no kabatas vairākus svaigas lakricas gabaliņus (tolaik tas bija iecienīts gardums).

— Paldies, — Peišensa laipni pateicās un paņēma vienu gabaliņu.

— Tikai šī lakrica nav diezin cik laba. Tā jau ilgi atrodas kabatā. Pirms dažām dienām man bija īrisi.

— Nē, tā arī ir garšīga, — meitene atsaucās, sūkādama lakricu.

— Vai tad jūs nepazīstat manu māsu — Annu Kūpervudu? — Frenks jautāja, atgriezdamies pie iepriekšējā temata un it kā stādīdamies priekšā savai ceļa biedrenei. — Viņa ir vienu klasi zemāk par jums, bet jūs varbūt esat viņu ievērojusi.

— Liekas, ka es viņu pazīstu. Es viņu satieku, kad tā nāk no skolas.

— Es dzīvoju, lūk, tur, — Frenks norādīja uz savu māju, kurai viņi tagad tuvojās, it kā meitene to nezinātu. — Ceru, ka mēs tagad bieži tiksimies.

— Vai jūs pazīstat Rutu Meriēmu? — meitene jautāja, kad Frenks jau gatavojās nogriezties pa plāksnēm izlikto celiņu uz savu māju.

— Nē. Kas ir?

— Viņai otrdien būs viesības, — meitene kā neviļus piezīmēja.

— Kur viņa dzīvo?

— 28. namā.

— Man nebūtu nekas pretī ierasties pie viņas, — Frenks viegli uztraukts sacīja, iegriezdamies pa celiņu mājās.

— Varbūt viņa jūs uzaicinās, — meitene atbildēja, kļūdama jo drošāka, jo vairāk palielinājās atstatums starp viņiem. — Es viņu palūgšu.

— Paldies! — Frenks uzsmaidīja viņai.

Meitene jautri aizsteidzās.

Frenks mirdzošu seju noraudzījās viņai pakaļ.

Meitene bija ļoti jauka. Viņam tā gribējās to noskūpstīt, un viņš dzīvi iztēlojās viesības pie Meriēmiem un visu, ko tās solīja.

Tas bija tikai viens no tiem agrīnajiem bērnišķo aizraušanos romāniem, kas laiku pa laikam sadzīves notikumu virtenē sagrāba Frenku savā varā. Ar Peišensu Bārlo viņš skūpstījās ne vienreiz vien klusos stūrīšos, iekams atrada sev citu. Ziemas vakaros Peišensa ar draudzenēm izskrēja ielā un draiskojās sniegā vai arī, kad sāka agri tumst, sēdēja uz soliņa pie savas mājas durvīm. Viņu tad bija viegli notvert un noskūpstīt, bet viesībās čukstēt viņai visādus niekus. Viņu aizstāja Dorisa Fītlere, — Frenkam tad bija sešpadsmit gadu, bet viņai četrpadsmit, pēc tam piecpadsmit gadus vecā Mārdžorija Steforda, divus gadus jaunāka par Frenku. Dorisa Fītlere bija tumšmate, bet Mārdžorija Steforda — zilacaina gaišmate, sārta un svaiga kā rītausma un apaļa kā bumbiņa.

Kad Frenks kļuva septiņpadsmit gadu vecs, viņš nolēma atstāt skolu. Viņš tā arī nepabeidza to, tikai trīs gadus mācījies vecākajās klasēs. Mācīšanās bija viņam apnikusi līdz nāvei. No trīspadsmit gadu vecuma visas viņa domas koncentrējās ap finansu lietām, protams, tanī formā, kādā Frenks to bija novērojis Trešajā Nacionālajā bankā. Laiku pa laikam viņam pagadījās kādi nejauši uzdevumi, kas deva iespēju kaut ko nopelnīt. Tēvocis Seneka atļāva viņam palīdzēt izsvērējam Sautvorkas cukura sūtījumu piestātnē, kur trīssimt mārciņu maisus sakrāva valsts noliktavās modru valdības inspektoru uzraudzībā. Dažreiz sevišķa darba sastrēguma laikā tēvs aicināja viņu palīgā, un viņš saņēma par to atlīdzību. Frenks pat bija norunājis ar misteru Delprimlu, ka ies sestdienās pie viņa strādāt, bet drīz pēc tam, kad zēns kļuva piecpadsmit gadu vecs, tēvu iecēla par galveno kasieri ar četri tūkstoši dolāru algas gadā, un jautājums par darbu aiz koloniālpreču tirgotāja letes atkrita pats no sevis.

Taisni tanī laikā Filadelfijā atkal ieradās tēvocis Seneka, vēl vairāk pieņēmies apjomā, vēl pavēlnieciskāks nekā agrāk, un kādu reizi sacīja māsasdēlam:

— Zini, Frenk, ja tu gribi stāties darbā, tad, man šķiet, es tev varu pagādāt labu vietu. Sākumā tev vajadzēs strādāt bez algas, bet, ja tu labi pildīsi savus pienākumus, tad gada beigās droši vien saņemsi gratifikāciju. Vai esi kādreiz dzirdējis par firmu «Henrijs Votermens un Ko» Otrajā ielā?

— Es zinu, kur tas ir.

— Nu, lūk, viņi ir ar mieru pieņemt tevi par rēķinvedi. Tie ir mākleri — viņi spekulē ar labību un nodarbojas ar starpniecību. Tu kādreiz izteicies, ka gribētu pastrādāt šai nozarē. Mācību gada beigās aizej pie mistera Votermena, pasaki viņam, ka es tevi sūtīju, un es domāju, ka viņš tev darbu dos. Vēlāk tu man paziņosi, kas tev tur iznācis.

Tēvocis Seneka tanī laikā bija jau precējies, — viņš bija ar savu mantu iekarojis kādas trūcīgas, bet godkārīgas labāko aprindu dāmas sirdi. Pateicoties tam, Kūpervudu sakariem augstākajās aprindās, pēc vispārības domām, vajadzēja ārkārtīgi nostiprināties. Henrijs Kūpervuds jau domāja par to, vai nepārcelties uz pašu pilsētas nomali, uz Ziemeļu Frontstrītu, kur tolaik atklājās brīnišķīgs skats uz upi un kur sāka celt savrupmājas. Toreiz — tas bija neilgi pirms Pilsoņu kara^6, — viņa četri tūkstoši dolāru lielā alga skaitījās diezgan liela. Henrijs Kūpervuds ļoti saprātīgi un piesardzīgi ieguldīja savus ietaupījumus tādos pasākumos, kas, pēc viņa domām, bija pilnīgi droši, un, tā kā viņš bija apdomīgs, uzmanīgs un akurāts, tad visi runāja, ka viņam pilnīgs pamats cerēt nākotnē uz vicedirektora vai pat direktora posteni savā bankā.

Tēvoča Senekas priekšlikums palīdzēt viņam iekārtoties darbā pie «Votermena un Ko» likās Frenkam ļoti piemērots karjeras sākumam. Tāpēc viņš kādā jūnija dienā aizgāja uz šo kantori, kas atradās 74. namā Dienvidu Otrajā ielā, kur misters Henrijs Votermens vecākais viņu sirsnīgi saņēma. Bija vēl, kā viņš drīz vien uzzināja, Henrijs Votermens jaunākais, jauns cilvēks, divdesmit piecus gadus vecs, un vecākā Votermena brālis Džordžs, piecdesmit gadu vecs, pilnvarotais pilsētas darījumu lietās. Tiklab pilsētas, kā ārpilsētas darījumu vadība atradās piecdesmit piecus gadus vecā Henrija Votermena vecākā rokās. Nepieciešamības gadījumā viņš apmeklēja klientus tuvākajā apkaimē, viņam arī piederēja pēdējais vārds, kad brālis pats nevarēja kaut ko nokārtot; viņš deva saviem kompanjoniem un kalpotājiem norādījumus, ko tie realizēja. Šis flegmatiskais neliela auguma resnītis ar grumbiņām ap mazliet izvalbītajām acīm, ar īpamatigu vēderiņu, sarkanu kaklu un seju bija gudrs, labsirdīgs, saticīgs un asprātīgs cilvēks. Iedzimtā apdomība un simpātiskais raksturs palīdzēja viņam nodibināt stabilu un ziedošu uzņēmumu. Vecums jau lika sevi manīt, un viņš būtu no sirds apsveicis patiesu sadarbību ar savu dēlu, ja vien tas būtu bijis darbam īsti piemērots.

Diemžēl tas tā nebija. Dēls nebija tik demokrātisks kā tēvs, viņam trūka tēva ātrās aptveršanas spējas, viņš nejuta gandarījumu, pildot uzliktos pienākumus, un, taisnību sakot, komerciālas lietas viņam riebās. Ja uzņēmums ar laiku nokļūtu viņa rokās, tad tas drīz izputētu. Tēvs skaidri redzēja, bēdājās un sapņoja, ka pie apvāršņa kādreiz parādīsies jauns cilvēks, kas ieinteresēsies par darbu, turpinās to vecā garā un reizē ar to neizstums no darba viņa dēlu, — vārdu sakot, cilvēks, kas apmierināsies ar jaunākā kompanjona lomu.

Un nu ieradās jaunais Kūpervuds, ko viņam bija ieteicis Seneka Deviss. Misters Votermens kritiski aplūkoja Frenku. «Jā,» viņš nodomāja, «zēns varbūt noderēs.» Vienkārša, droša izturēšanās un pie tam ne jausmas no apmulsuma vai uztraukuma. Frenks sacīja, ka protot grāmatvedību, bet labības uzpirkšana un komisionāra darbs viņam esot pilnīgi svešs. Tomēr šī nozare viņu interesējot, un viņš gribētu te izmēģināt savus spēkus.

— Zēns man patīk, — Henrijs Votermens pastāstīja savus iespaidus brālim pēc tam, kad Frenks bija aizgājis, saņēmis uzaicinājumu ierasties rīt darbā. — Viņā kaut kas ir. Tāda mundra, apķērīga, žirgta jaunieša es te jau sen neesmu redzējis.

— Jā, — atsaucās Džordžs, kas bija mazliet garāks par brāli un ne tik pilnīgs, ar brūnām, piemiegtām, domīgām acīm un plāniem, tumšiem matiem, kuri bija krasā pretstatā ar olveidīgā, plikā paura baltumu. — Simpātisks jauneklis. Dīvaini, ka tēvs nav pagādājis viņam vietu savā bankā.

— Kas to zina, varbūt nevar, — brālis iebilda. — Viņš taču ir tikai kasieris.

— Taisnība gan.

— Nu, izmēģināsim viņu. Es nešaubos, ka viņam darbā labi veiksies. Tas ir daudzsološs jauneklis.

Henrijs Votermens piecēlās un piegāja pie ārdurvīm, no kurienes bija redzama Otrā iela. Dzestrums, kas plūda no oļu bruģa, ko austrumos pret rīta sauli aizsargāja nepārtraukta namu siena (starp tiem arī Votermena nams), ratu rīboņa un stumjamo ratiņu klaudzēšana, ļaužu pūļi, kas raiti kustējās šurp un turp, — viss tas viņam patika. Viņš paraudzījās uz pretējo ielas pusi, kur rindā stiepās triju un četru stāvu nami, vairums no pelēka akmens. Tajos arī virda dzīve, un Henrijs Votermens vēlreiz pateicās debesīm par to, ka bija pamanījies ierīkot savu veikalu tik apmeklētā vietā. Žēl tikai, ka viņš savā laikā nebija iepircis vairāk zemes gabalu!

«Cik labi būtu, ja izrādītos, ka jaunais Kūpervuds ir tas cilvēks, kas man vajadzīgs!» domās sacīja sev Votermenu firmas vadītājs. «Viņš varētu krietni vien atbrīvot mani no visādām raizēm.»

Interesanti, ka pietika trīs vai četras minūtes ilgas sarunas ar zēnu, lai nojaustu viņā apslēptās veikalnieka īpašības. Henrijs Votermens bija pārliecināts, ka šis jaunietis attaisnos viņa cerības.

CETURTĀ NODAĻA

Frenka Kūpervuda āriene tanī laikā bija simpātiska un patīkama. Viņa augums bija piecas pēdas un desmit collas. Liela, skaisti veidota galva ar bieziem, sprogainiem, tumšbrūniem matiem, plati, stipri pleci. Acīs jau bija vērojama tā izteiksme, ko parasti rada spriegas garīgas darbības gadi. To skatiens bija neizdibināms; pēc Frenka acīm neviens neko nevarētu noteikt. Gaita viņam bija droša, viegla un elastīga. Viņš nepazina nesaudzīgus likteņa sitienus vai rūgtu vilšanos. Viņam nebija nācies pārciest slimības vai kaut kāda veida ierobežošanos. Ap viņu bija bagātāki cilvēki nekā viņa vecāki, bet viņš taču arī cerēja kļūt bagāts. Viņa ģimeni visi cienīja, tēvs ieņēma labu vietu. Frenks nebija nevienam parādā. Reiz viņš bija nokavējis nomaksāt kādu sīku vekseli, ko bija izsniedzis bankai, un tad saņēma no tēva tādu brāzienu, ka atcerējās to visu mūžu.

— Es labāk izlīstu vai no ādas ārā, bet nepieļautu, ka manu vekseli protestē! — vecais džentlmenis bija sacījis, un viņa vārdi nostiprināja Frenka apziņā jēgu par kredītu, kas, taisnību sakot, viņam bija skaidra arī bez tāda pasvītrojuma. Pēc šā gadījuma neviens Frenka izdots vekselis netika ne protestēts, ne nokavēts aiz viņa nolaidības.

Izrādījās, ka Frenks ir viskrietnākais kalpotājs, kādu tirdzniecības nams «Votermens un Ko» jebkad bija pazinis. Vispirms jaunieti ieskaitīja par grāmatveža palīgu atlaistā mistera Tomasa Trikslera vietā, un jau pēc divām nedēļām Džordžs Votermens sacīja:

— Kāpēc mēs nevarētu iecelt Kūpervudu par grāmatvedi? Viņš vienā minūtē aptver vairāk nekā mūsu Semsons visā savā mūžā.

— Labi, Džordž, tu vari izdarīt šīs pārmaiņas štatos, bet nepiešķir tam tik lielu nozīmi! Kūpervuds nepaliks ilgi grāmatveža postenī. Es palūkošu, vai viņš drīzumā nevarēs mani aizstāt vienā otrā darījumā.

Tirdzniecības nama «Votermens un Ko» grāmatvedība, kaut arī diezgan sarežģīta, Frenkam bija tikai bērnu rotaļa. Viņš tik viegli un ātri grāmatās visu aptvēra, ka pilnīgi apžilbināja savu bijušo priekšnieku Semsonu.

— Nē, šis puisis ir pārāk straujš, — Semsons jau pirmajā dienā stāstīja savus novērojumus par Frenka darbu kādam kalpotājam, — gan redzēsiet, ka viņš izkritīs cauri. Es šito sugu pazīstu. Nebūs nemaz ilgi jāgaida; lai tikai mums pagadās kāda diena, kad sākas kreditēšanas un pārskaitījumu drudzis!

Tomēr mistera Semsona pareģotā caurkrišana nenotika. Nepagāja ne nedēļa, kad Frenks jau pārzināja Votermenu firmas finanses ne sliktāk par pašiem īpašniekiem un varbūt pat labāk, ar precizitāti līdz vienam dolāram. Viņš zināja, kur tiem ir konti, ar kādiem rajoniem visvairak darījumu, kas piegādā labus produktus, kas sliktus, — par pēdējo varēja spriest pēc cenu svārstībām gadā. Lai pārbaudītu savus šķitumus, viņš izskatīja virkni vecu rēķinu galvenajā grāmatā. Pati grāmatvedība viņu neinteresēja, bet tā reģistrēja un spilgti atspoguļoja visu firrnas dzīvi. Viņš zināja, ka ilgi nepaliks šinī darbā. Gadīsies kaut kas cits. Pagaidām Frenks līdz pēdējiem sīkumiem iedziļinājās labības uzpirkšanas darbā. Viņš redzēja, cik smagus zaudējumus cieš saimnieki — labāk sakot, viņu klienti, jo firmai pašai nekas nepiederēja, — ja trūkst pietiekamas izveicības ienākušo konosamentu izvietošanā, ātra kontakta ar piegādātājiem un pircējiem un vienošanās ar citiem komisionāriem. Kaut kāds klients atsūta liellaivu vai vagonu ar augļiem vai dārzeņiem, paļaudamies uz stabilām vai pat pieaugošām tirgus cenām. Ja to pašu vienlaicīgi dara vēl desmit cilvēku, starpniekiem rodas lieli augļu vai dārzeņu sastrēgumi, un, ja preci nevar pietiekami ātri izvietot, cenas nekavējoties krīt. Katra diena nesa savus īpatnējus kravas kombinējumus. Frenkam tūliņ ienāca prātā, ka viņš būtu daudz noderīgāks firmai kā ārējo uzdevumu aģents, kas nodarbojas ar liela apjoma konosamentu izvietošanu, bet viņš neiedrošinājās tik drīz uzsākt tamlīdzīgu sarunu. Vairāk nekā ticams, ka šis jautājums pats atrisināsies tuvākā nākotnē.

Abi Votermeni, Henrijs un Džordžs, bija ļoti apmierināti ar to, kā Frenks vadīja viņu norēķinus. Jau viņa klātbūtne vien iedvesa tiem pārliecību, ka viss kārtībā. Frenks drīz vien sāka pievērst «brālīša Džordža» uzmanību dažu kontu stāvoklim, ieteicot dažus sabalansēt, citus pavisam slēgt, ar ko sagādāja vecajam džentlmenim neizsakāmu prieku. Džordžs Votermens redzēja šā jaunekļa sapratnē iespēju atvieglot pats savu darbu, un reizē ar to viņam pastiprinājās personīgas draudzības jūtas pret Frenku.

«Brālītis Henrijs» bija tādos uzskatos, ka jauneklis jāizmēģina ārējās operācijās. Vienmēr nebija iespējams apmierināt pasūtītājus ar esošajiem krājumiem, un tādos gadījumos kādam jāgriežas pēc precēm pie citiem kantoriem vai biržā, un parasti to darīja firmas vadītājs. Kādu rītu, kad pienāca kravas zīmes, kas vēstīja, ka tirgū būs miltu pārpilnība un labības trūkums (pirmais to pamanīja Frenks), vecākais Votermens iesauca viņu savā kabinetā un sacīja:

— Frenk, es jūs lūgtu padomāt, ko var darīt pašreizējā stāvoklī. Uz rītdienu mums paredzams miltu sastrēgums. Mēs nevaram maksāt par to uzglabāšanu, bet pēc pašreizējiem pieprasījumiem visus šos miltus neizvietos. Turpretī labības mums trūkst. Varbūt jūs varētu aizlaist liekos miltus kādam māklerim un sadabūt vajadzīgo labības daudzumu pasūtījumu segšanai?

— Labprāt pamēģināšu, — viņa kalpotājs atbildēja.

Frenks pēc savas grāmatvedības zināja, kur atrodas dažādi starpniecības kantori. Viņš zināja arī, kas ir krājumā vietējai preču biržai un vienam otram starpniekam, kuri strādāja šinī nozarē. Šādu uzdevumu — novērst radušās tirdznieciskās grūtības — viņš saņēma ar prieku. Bija patīkami atkal atrasties svaigā gaisā un apstaigāt vienu firmu pēc otras. Viņam derdzās sēdēt kantorī, rakstīt vienā laidā un kvernēt pie grāmatām. Kā viņš vēlāk mēdza izteikties, viņa kantoris bija viņa galva. Frenks steidzās pie lielākajiem komisionāriem, uzzināja, kā ir ar milticm tirgū, un piedāvāja savu pārpalikumu par tādu cenu, kādu būtu prasījis, ja nedraudētu preču uzkrāšanās;. Vai kāds nevēlas pirkt partiju pirmās šķiras miltu — seši simti muciņu ar tūlītēju piegādi (citiem vārdiem sakot, divu dienu laikā)? Viņš var piedāvāt šos miltus par deviņiem dolāriem mucā. Gribētāju neradās. Frenks sāka piedāvāt miltus pa mazākām partijām, un viņam paņēma daļu vienā vietā, daļu — otrā. Pēc kādas stundas šī lieta bija nokārtota — palika tikai divsimt mucu, ko Frenks nolēma piedāvāt pazīstamam lieltirgotājam, ar ko viņa firmai nebija tirdzniecisku sakaru, — kādam Džendermenam. Pēdējais, plecīgs vīrietis sprogainiem, sirmiem matiem, bakurētainu, gaļīgu seju un mazām actiņām, kas šķelmīgi blenza no smago plakstu apakšas, ziņkārīgi pavērās Kūpervudā.

— Kā jūs sauc, jaunais cilvēk? — veikalnieks noprasīja, atzvēlies savā koka krēslā.

— Kūpervuds.

— Tad jūs kalpojat pie Votermeniem? Citādi nebūs — jums. iegribējies izpelnīties atzinību, un tāpēc jūs ieradāties pie manis, ko?

Kūpervuds tikai pasmaidīja par atbildi.

— Nu labi, es ņemšu no jums miltus. Tie man noderēs. Izrakstiet rēķinu!

Kūpervuds steidzīgi atvadījās. Viņš devās taisnā ceļā uz mākleru kantori, ar ko viņa firmai bija sakari, deva rīkojumu iepirkt biržā par tirgus cenām viņam vajadzīgo labību un tad atgriezās darbā.

— Ātri gan jūs to visu nodarījāt! — Henrijs Votermens viņam teica, noklausījies viņa ziņojumu. — Un divsimt mucu pārdevāt tieši vecajam Džendermenam? Ļoti labi, ļoti labi! Viņš laikam nav nemaz mūsu klients?

— Nē, ser.

— Paskat tikai! Nu, ja jūs protat tirgū nokārtot tādas lietas, tad Jums nenāksies pie grāmatām ilgi sēdēt!

Pēc šā gadījuma Frenks pamazām kļuva par «savējo» mākleru kantoru rajonā un labības biržā. Viņš uzpirka preču pārpalikumus savu principālu vajadzībām, gādāja jaunus klientus, likvidēja uzkrājušās preces, pārdodot tās nelielām partijām pilnīgi negaidītiem pircējiem. Votermeni brīnījās, cik viegli viņš visu to nokārtoja. Frenkam bija izcilas spējas piespiest sevi labvēlīgi uzklausīt, iedraudzēties, iekļūt jaunās tirdznieciskās aprindās. Svaiga straume ieplūda Votermenu kompānijas vecajā gultnē. Klientūru labāk apkalpoja. Džordžs uzstājās, lai Frenku komandē uz laukiem tirdzniecības atdzīvināšanai, un laiku pa laikam Votermeni tā arī darīja.

Neilgi pirms Ziemsvētkiem Henrijs Votermens sarunā ar brāli izteicās:

— Kūpervudam jāpiešķir laba gratifikācija. Algu viņš nesaņem. Kā tu domā, vai ar piecsimt dolāriem pietiks?

— Šinīs laikos tā ir liela summa, bet, manuprāt, viņš to pelnījis. Jauneklis neapšaubāmi attaisnojis visas mūsu cerības un pat pārsniedzis tās. Viņš taisni kā radīts šim darbam!

— Bet ko viņš pats par to saka? Vai tev nav gadījies dzirdēt, vai viņš ir apmierināts?

— O, man šķiet, ka viņam patīk pie mums! Starp citu, tu jau viņu satiec tikpat bieži kā es.

— Nu labi, tā arī darīsim — piecsimt dolāru. Nebūtu -slikti vēlāk pieņemt viņu par kompanjonu mūsu uzņēmumā. Viņam ir īsts komersanta tvēriens! Dod rīkojumu par šiem piecsimt dolāriem un pasaki Kūpervudam kādu laipnu vārdu no mums!

Un svētku priekšvakarā, kad Frenks pārskatīja dažādas pavadzīmes un faktūras, lai, svētkiem iestājoties, viss būtu pilnīgā kārtībā, Džordžs Votermens pienāca pie viņa galda.

— Vēl vienmēr pie darba? — viņš vaicāja, apstādamies zem žilbinoši spožā gāzes radziņa un atzinīgi raudzīdamies savā enerģiskajā kalpotājā.

Aiz loga jau tumsa, un rūtis klāja ledus raksti.

— Gribējās vēl šo to pārskatīt, iekams beidzam, — Kūpervuds smaidot atbildēja.

— Mēs ar brāli esam ļoti apmierināti ar to, kā jūs šinī pusgadā kārtojāt mūsu lietas. Mums gribētos kaut kādā veidā izteikt jums atzinību, un tāpēc mēs lūdzam jūs pieņemt par balvu piecsimt dolāru. Ar nākamo gadu mēs jums maksāsim noteiktu algu trīsdesmit dolāru nedēļā.

— Pateicos no sirds, — Frenks sacīja. — Es negaidīju tik daudz. Tas ir vairāk, nekā esmu pelnījis. Pie jums strādājot, esmu daudz ko mācījies.

— O, nerunājiet par to! Mēs zinām, ka jūs šo naudu esat tiešām pelnījis. Jūs varat palikt pie mums, cik ilgi vien gribat. Mēs ar prieku paturēsim jūs savos štatos.

Kūpervuds atbildēja ar savu pievilcīgo, laipno smaidu. Viņam ļoti glaimoja šī atklātā viņa nopelnu atzīšana. Patīkami bija noraudzīties uz viņu, mundru, žirgtu, labi pašūtā angļu auduma uzvalkā.

Iedams vakarā mājup, Frenks pārdomāja par uzņēmumu, kurā strādāja. Viņš nedomāja ilgi palikt šinī darba, neraugoties uz balvu un apsolīto algu. Viņa šefi, protams, bija tam pateicīgi, bet vai tad citādi varēja būt? Viņš bija derīgs darbinieks un zināja to. Viņa rokās viss ritēja gludi. Tam prātā nenāca pieskaitīt sevi uz ilgu laiku pie kalpotāju kategorijas — šās sugas ļaudīm vajag strādāt un tie strādās viņam! Tamlīdzīgā stāvokļa uztverē neslēpās ne dusmas, ne niknums pret likteni, ne slepenas bailes no neveiksmēm. Uz saviem saimniekiem viņš raudzījās kā uz noteikta tipa cilvēkiem, — par to runāja viņu uzņēmums. Viņš redzēja to vājības un trūkumus tikpat skaidri, kā pieaugušais redz bērna trūkumus.

Pēc pusdienas, gatavodamies doties pie savas draudzenes Mārdžorijas Stefordas, Frenks pastāstīja tēvam par gratifikāciju un apsolīto atalgojumu.

— Lieliski! — nopriecājās Kūpervuds vecākais. — Tev ir lielākas sekmes, nekā es biju gaidījis. Es ceru, ka tu arī paliksi pie viņiem?

— Nē, nepalikšu. Es domāju nākamajā gadā no viņiem aiziet.

— Kāpēc?

— Redziet, tas nav darbs, uz ko man sirds tiecas. Nav jau slikti, bet es tomēr labāk gribētu izmēģināt savus fondu biržā. Tas man vairāk pa prātam.

— Bet vai tev neliekas, ka tu izturies ne visai labi pret saviem saimniekiem, ja tu viņus nebrīdini?.

— Nemaz. Es viņiem esmu noderīgs, — Frenks atteica, sasiedams spoguļa priekšā kaklasaiti un sakārtodams svārkus.

— Vai tu mātei to jau pastāstīji?

— Vēl ne. Tūliņ iešu.

Viņš iegāja ēdamistabā, kur tobrīd atradās māte, apskāva viņas mazo augumu un vaicāja:

— Vai jūs zināt, ko es jums pastāstīšu, māt?

— Ko tad? — viņa jautāja, mīļi ieskatīdamās dēlam acīs.

— Es šodien saņēmu piecsimt dolāru gratifikācijas, un ar nākamo gadu man maksās trīsdesmit dolāru nedēļā. Ko lai jums dāvinu uz svētkiem?

— Ko tu saki! Tas gan ir jauki! Cik patīkami to dzirdēt! Droši vien tevi tur ļoti mīl. Tu jau kļūsti par pieaugušu cilvēku!

— Ko tad lai jums iedāvinu uz svētkiem?

— Neko. Man nav nekas vajadzīgs, man ir mani bērni!

Frenks pasmaidīja.

— Lai tā arī paliek! Ja neko, tad neko.

Bet māte zināja, ka viņš nopirks tai kādu dāvanu.

Frenks mirkli apstājās durvīs, lai apskautu māsiņu un brīdinātu māti, ka atgriezīsies mājā vēlu, un tad steidzās pie Mārdžorijas, jo bija solījis pavadīt viņu uz teātri.

— Kādu Ziemsvētku dāvanu tu vēlētos, Mārdžij? — viņš jautāja, skūpstīdams meiteni vāji apgaismotajā priekštelpā.— Es šodien saņēmu piecsimt dolāru.

Tas bija nevainīgs, piecpadsmit gadu vecs radījums, pati vientiesība un laipnība.

— Ak, ko tu runā, man neko nevajag!

— Nevajag? — Frenks atkārtoja, piekļaudams viņu un atkal skūpstīdams viņas lūpas.

Labi bija lauzt sev ceļu šinī pasaulē un tik brīnišķīgi pavadīt laiku.

PIEKTĀ NODAĻA

Nākamā gada oktobrī — kādus sešus mēnešus pēc tam, kad viņš kļuva astoņpadsmit gadu vecs, — Frenks, pārliecinājies, ka viņu nemaz neinteresē labības komisionāru lietas (cik viņš varēja spriest par tām pēc Votermenu kompānijas), nolēma aiziet no firmas un iestāties baņķieru kantorī «Tajs un Ko».

Ar šo kantori Frenks iepazinās, pildot savus pienākumus kā «Votermena un Ko» aģents ārējo darījumu slēgšanā. Misteru Taju no pirmā mirkļa stipri ieinteresēja jaunais sūtnis.

— Nu, kā jūsu saimniekam klājas? — viņš dažreiz labsirdīgi apvaicājās. Vai atkal: — Nu, vai jūsu vekseļu portfelis pieaug?

Trauksmainais laiks, ko pārdzīvoja zeme, nesamērīgi lielais vērtspapīru izlaidums, propaganda pret verdzību un daudz citu apstākļu bija par iemeslu tam, ka tirdzniecību gaidīja krīze. Un Tajam— kaut viņš arī nevarēja paskaidrot, kāpēc, — likās, ka ar šo jauno cilvēku būtu vērts parunāt par aktuāliem jautājumiem. Vēl pavisam jauns zēns — un tomēr jūtams, ka tam ir savs spriedums!

— Nekas, mister Taj, pateicos, mums klājas labi, — Kupervuds parasti atbildēja.

— Ziniet, ko es jums teikšu, — Tajs kādu rītu piezīmēja sarunā ar Frenku, — ja šī propaganda pret verdzību nemitēsies, tad tā mums sagādās ne mazumu raižu!

Kāda atbraucēja kubieša vergs bija aizvests no saimnieka un palaists brīvībā, jo pēc Pensilvānijas likumiem katram nēģerim, kas atvests štata teritorijā, kaut arī braucot cauri uz citu zemes daļu, vajadzēja dabūt brīvību. Šis gadījums radīja lielu satraukumu. Dažus cilvēkus aizturēja, un avīzēs parādījās skarbi raksti.

— Es nekad neticēšu, ka Dienvidu štati ilgi cietīs tādu stāvokli. Šīs nekārtības sagādā mums lielas nepatikšanas darbā, un tas pats, jādomā, notiek arī citās nozarēs. Pieminiet manus vārdus, mēs vēl pieredzēsim Dienvidu štatu atdalīšanos! — misters Tajs paziņoja ar tikko manāmu īru izrunu.

— Jā, uz to pusi iet gan, — Kūpervuds mierīgi noteica. — Un, manuprāt, te nekādas zāles nelīdz! Nēģeris, protams, nav visa šā trača vērts, bet aģitācija turpināsies, ko citu lai dara jūtelīgi cilvēki? Bet mūsu tirdznieciskajiem sakariem ar Dienvidu štatiem tas stipri kaitē.

— Es arī tā domāju un to pašu dzirdu no visām pusēm.

Pēc jaunā Kūpervuda aiziešanas misters Tajs pievērsās citam klientam, bet atkal pazibēja doma par to, ka šis jauneklis ļoti veselīgi un saprātīgi spriež par finansu jautājumiem.

«Ja šis jaunais cilvēks meklēs kādreiz darbu, es piedāvāšu viņam vietu savā uzņēmumā,» viņš nolēma.

Un reiz viņš sacīja Frenkam:

— Vai jūs negribētu izmēģināt savus spēkus biržas darbā? Man taisni atbrīvojas viena vieta.

— Ar prieku, — Kūpervuds smaidot atbildēja, acīm redzot glaimots. — Es jau pats domāju parunāt ar jums par to.

— Nu, ko tad vairāk! Ja esat nolēmis pārnākt pie manis, tad vieta jums droša. Nāciet, kad jums izdevīgi.

— Man priekšlaikus jābrīdina mani saimnieki, — Kūpervuds mierīgi noteica. — Vai jūs varētu pagaidīt kādu nedēļu vai divas?

— Protams! Sevišķas steigas nav. Ierodieties, kad viss būs nokārtots. Es nemaz negribu sagādāt jūsu saimniekiem neērtības.

Tikai pēc divām nedēļām Kūpervuds atvadījās no Votermenu firmas, dedzīgi ieinteresēts jaunajā darbā, kaut arī nākotnes perspektīvas nespēja laupīt viņam līdzsvaru. Mistera Džordža Votermena sarūgtinājums bija liels, bet misters Henrijs Votermens bija pat sašutis par šādu nodevību.

— Kā! — viņš brīnījās, kad Kūpervuds paziņoja savu lēmumu. — Es domāju, ka jums patīk pie mums. Vai tas notiek algas dēļ?

— Nē, mister Voterinen, nepavisam ne. Man vienkārši gribas strādāt biržā.

— Tā, tā, ļoti žēl. -No sirds žēl. Es negribu jūs atrunāt, ja tas kaitē jūsu interesēm. Jūs pats zināt, kā jums labāk. Bet mēs ar Džordžu gandrīz jau bijām norunājuši piedāvāt jums pēc kāda laika paju mūsu uzņēmumā. Un te jūs pēkšņi pametat vietu un aizejat! Pie velna, vai jūs arī saprotat, jaunais cilvēk, ka mūsu darbā var pelnīt lielas summas?

— To es zinu, — Kūpervuds smaidot atbildēja, — bet man šis darbs nav pa prātam. Man ir citi.plāni. Es neesmu domājis strādāt par komisionāru labības nozarē.

Misters Henrijs Votermens nekādi nevarēja saprast, kāpēc Frenku par spīti viņa acīm redzamajām sekmēm neinteresē šī nozare, un baidījās, kaut tikai Frenka aiziešana kaitīgi neietekmētu firmas stāvokli.

Kūpervuds, tikko pārgājis jaunajā darbā, pārliecinājās, ka tas viņam vairāk pa prātam: tas bija ir vieglāks, ir izdevīgāks. Firma «Tajs un Ko» atradās skaistā, zaļganā mūra ēkā, 66. namā Dienvidu Trešajā ielā, kas tiklab tolaik, kā arī vēl pēc daudziem gadiem bija finansistu centrs. Turpat tuvumā bija bankas, plaši pazīstamas ne tikai Amerikā, bet arī aiz tās robežām: «Dreksels un Ko», «Edvords un Ko», Trešā Nacionālā banka, Pirmā Nacionālā banka, Fondu birža un citas tamlīdzīgas iestādes. Apkaimē atradās vēl pāris desmitu mazāku banku un biržas kantoru. Edvords Tajs, uzņēmuma vadītājs, bija no Bostonas. Viņa tēvs, īru imigrants, bija guvis panākumus un kļuvis bagāts šai konservatīvajā pilsētā. Misters Tajs pārcēlās uz Filadelfiju, lai te nodarbotos ar spekulāciju. - Tas ir piemērotākais darbs cilvēkam, kam smadzenes īstā vietā, — viņš mēdza ar vieglu īru akcentu stāstīt saviem draugiem. Skaidrs, ka viņš uzskatīja sevi par tādu cilvēku. Viņš bija zaļoksnējs vidēja auguma vīrietis ar priekšlaicīgu sarmu matos, dzīvespriecīgs un labsirdīgs, bet arī pašpārliecināts un liels karstgalvis. Viņa virslūpu rotāja īsi apcirptas, sirmas ūsiņas.

— Lai debesis mani pasargā no šiem pensilvāniešiem — viņš sāka sūdzēties drīz vien pēc ierašanās Filadelfijā. — Viņi nekad nemaksā skaidrā naudā, ja vien var izlaist kādu parādrakstu. (Tolaik Pensilvānijas un tātad arī Filadelfijas kredīts par spīti štata milzīgajām bagātībām bija visai zems.) Ja kādreiz uzliesmos karš, pensilvānieši staigās apkārt bariem un gribēs ar vekseļiem maksāt restorānos par pusdienām. Ja es dzīvotu divsimt gadu, tad varētu kļūt bagāts, uzpērkot pensilvāniešu vekseļus un parādrakstus. Kādreiz viņi norēķināsis ar visiem, par to es esmu pārliecināts, bet, ak Dievs, cik tas lēni velkas! Manis vairs nebūs starp dzīvajiem, kad šis štats dzēsīs tikai procentus tai summai, ko tas man parādā!

Viņam bija taisnība. Štata un pilsētas finanses bija drausmīgā stāvoklī. Tiklab štata, kā pilsētas rokās atradās lielas bagātības, bet ir te, ir tur radās tik daudz kases iz laupītāju, ka neglābjami vajadzēja izlaist parādrakstus, līdzko bija veicami kādi jauni darbi. Šie parādraksti vai «apliecības», kā tos mēdza saukt, garantēja sešus procentus gadā, bet, kad pienāca procentu izmaksas termiņs, pilsētas vai štata kasieris izmaksas vietā uzspieda zīmogu ar uzrādīšanas dienas datumu, un no šās dienas «apliecības» procentus skaitīja ne tikai no nomināla, bet arī no klātnākušajiem procentiem. Citiem vārdiem sakot, —: tā bija pakāpeniska procentu uzkrāšana. Bet tas nevarēja sevišķi iepriecināt cilvēku, kam vajadzēja skaidras naudas, jo, ieķīlājot šīs «apliecības», bankas -izsniedza ne vairāk par septiņdesmit procentiem no to kursa cenas, un pārdot tās varēja nevis pēc paritātes, bet par deviņdesmit dolāriem simta vietā. Protams, tās varēja sapirkt «uz priekšdienām», bet gaidīt nācās ilgi, un šo parādrakstu galīgajā izpirkšanā atkal priekšroka bija favorītiem. Kasieris, uzzinājis, ka vairākas «apliecības» atrodas viņa draugu rokās, publicēja ziņojumu, ka tādus un tādus numurus — taisni tos, kas viņam bija zināmi, — izpirks.

Vēl vairāk, visa Savienoto Valstu naudas sistēma toreiz tikko sāka pāriet no gandrīz haotiska stāvokļa uz kaut ko kārtībai līdzīgu. Nikolasa Bīdla dibināto Savienoto Valstu banku galīgi likvidēja 1841. gadā, bet 1846. gadā radās Savienoto Valstu kase ar savu filiāļu sistēmu. Joprojām pastāvēja tik daudz banku, uz kurām nevarēja paļauties, ka vidēja maiņas kantora īpašniekam vajadzēja būt staigājošai rokasgrāmatai, kurā atzīmēti maksāt spējīgi un maksāt nespējīgi uzņēmumi. Tomēr stāvoklis pamazām uzlabojās. Telegrāfs atvieglināja ne tikai biržas kotējumu apmaiņu starp Ņujorku, Bostonu un Filadelfiju, bet arī sakarus starp vietējā, teiksim, Filadelfijas biržas māklera kantori un fondu biržu. Citiem vārdiem sakot, privātās telegrāfa līnijas kļuva visiem pieejamas. Savstarpējā informāciju apmaiņa kļuva ātrāka, pieejamāka un papildinājās ar katru dienu.

Dzelzceļi stiepās uz dienvidiem un austrumiem, uz ziemeļiem un rietumiem. Vēl gan nebija biržas kursu rādītāja, nebija telefona, un par norēķinu palātu tikai nesen sāka domāt Ņujorkā, bet Filadelfijā tās vēl nebija. To aizstāja izsūtāmi aģenti, kas ik dienas šaudījās starp bankām un biržas kantoriem, saveda rēķinus speciālās bankas grāmatiņās, apmainīja vekseļus un reizi nedēļā nogādāja bankā zelta naudu — vienīgo, ko varēja pieņemt galīgai parādu dzēšanai, jo stingras valsts valūtas vēl nebija. Pašā biržā, tiklīdz gongs vēstīja, ka šāsdienas darījumi izbeigti, zāles vidū, tāpat kā Londonā, salasījās pulciņā jauni cilvēki, ko sauca par «norēķinu ierēdņiem», un te viņi salīdzināja un rezumēja savus daudzos pirkšanas un pārdošanas darījumus, anulējot tos, kas automātiski savstarpēji dzēsās dažādu firmu atkārtotu darījumu rezultātā. Viņi nēsāja līdzi garas tekošo rēķinu loksnes un izsauca no tām darījumus; «Delavars un Merilends» pārdevuši sabiedrībai «Bomonts», «Delavars un Merilends» pārdevuši sabiedrībai «Tajs» un tā tālāk. Tas vienkāršoja firmu rēķinvedību un paātrināja un atdzīvināja darījumus.

Vieta fondu biržā maksāja divtūkstoš dolāru. Saskaņā ar noteikumiem, ko nesen bija pieņēmusi, šī biržas komiteja, darījumus varēja slēgt tikai starp pulksten desmitiem no rīta līdz trim pēc pusdienas (agrāk to darīja jebkurā laikā — sākot no rīta līdz pusnaktij). Komiteja noteica arī stingras likmes, ar ko bija jāapmierinās mākleriem, izpildot uzdevumus; agrāk turpretī viņi vienkārši aplaupīja savus klientus. Tos, kas neturējās pie šiem nolikumiem, bargi sodīja. Vārdu sakot, tika darīts viss, lai nostiprinātu biržu, un Edvords Tajs, tāpat kā citi mākleri, daudz gaidīja no nākotnes.

SESTĀ NODAĻA

Ap to laiku Kūpervudu ģimene bija jau apmetusies savā jaunajā plašākajā un ar lielāku gaumi iekārtotajā dzīvoklī Ziemeļu Frontstrītā, ar skatu uz upi. Nams bija četrstāvu, fasāde divdesmit piecas pēdas plata. Pagalma nebija nemaz.

Te Kūpervudi sāka rīkot vienkāršas viesības, un laiku pa laikam viņu namā redzēja dažādu tirdzniecības nozaru pārstāvjus, ar kuriem Henrijam Kūpervudam nācās sastapties savās darba gaitās ceļā uz augsto galvenā kasiera posteni. Tas nebija pilsētas sabiedrības krējums, bet daudzi viesi ieņēma sabiedrībā apmēram tādu pašu stāvokli kā Kūpervuds — viņi bija nelielu uzņēmumu vadītāji, kurus veikalnieciskas attieksmes saistīja ar viņa banku, manufaktūras, ādas izstrādājumu un labības tirgotāji, koloniālpreču lieltirgotāji. Bērniem radās savi paziņas. Retumis misis Kūpervuda sarīkoja kādu vakaru vai pēcpusdienas tēju savām baznīcas apmeklējumos gūtajām draudzenēm, un tad Kūpervuds mēģināja tēlot labāko aprindu cilvēka lomu, kas izpaudās tā, ka viņš stāvēja ar labvēlīgu, aprobežotu sejas izteiksmi un apsveica sievas viesus. Un, tā kā viņš prata saglabāt svinīgu un nopietnu izskatu un uzklausīt apsveikumus, uz kuriem nevajadzēja atbildēt plaši un gari, tad šī ceremonija viņu pārāk neapgrūtināja. Dažreiz viesi klausījās dzlesmas, dažreiz mazliet padejoja, un daži sāka vienkārši ierasties uz pusdienām.

Un šeit, dzīvodams pirmo gadu jaunajā rezidencē, Frenks iepazinās ar kādu misis Semplu un. iemīlējās viņā. Tās vīram piederēja moderns apavu veikals Česnatstrītā, Trešās ielas tuvumā, un viņš domāja atvērt otru tādu pašu mazliet tālāk tanī pašā ielā.

Iepazīšanās notika šā laulātā pāra vakara vizītes laikā. Misters Sempls gribēja aprunāties ar Henriju Kūpervudu par jaunu, tikko radušos pilsētas transporta veidu, proti, zirgu dzelzceļu. Izmēģinājuma līnija pusotras jūdzes garumā, ko bija uzbūvējusi Ziemeļpensilvānijas dzelzceļu sabiedrība, bija nodota ekspluatācijā. Tā sākās pie Vilovstrītas, stiepās paFrontstrītu līdz Džermantaunas gatvei un tālāk pa dažadām ielām līdz vietai, kas bija pazīstama ar nosaukumu «Kohoksinkas stacija». Daudzi gaidīja, ka šis jaunais pārvietošanās līdzeklis izskaudīs tos omnibusu simtus, kas patlaban pieblīvēja pilsētas tirdzniecisko daļu un padarīja to necaurejamu. Jauno Kūpervudu šis pasākums tūliņ stipri ieinteresēja. Viņu jau tā interesēja dzelzceļi, bet šis to paveids sevišķi saistīja Frenka vērību. Zirgu dzelzceļš visur bija par iemeslu dedzīgiem strīdiem, un Frenks reizē ar daudziem citiem gāja to apskatīt. Neparasti un interesanti iekārtotais vagons, četrpadsmit pēdu garš, septiņas plats un apmēram tikpat augsts, uz maziem dzelzs riteņiem, nesalīdzināmi labāk patika pasažieriem, jo tanī braukt bija daudz mierīgāk un ērtāk nekā omnibusā. Un Alfrēds Sempls klusībā jau domāja par kapitāla ieguldīšanu otrā paredzētajā līnijā, kurai pēc koncesijas saņemšanas no likumdevējiem orgāniem vajadzēja iet pa Piekto un Sesto ielu.

Kūpervuds vecākais pareģoja šim pasākumam spožu nākotni, kaut vēl nebija skaidrībā, kur radīsies līdzekļi tā realizēšanai. Frenks savukārt uzskatīja, ka «Tajam un Ko» vajadzētu uzņemties aģenta pienākumus Piektās un Sestās ielas zirgu dzelzceļa līnijas jauno akciju realizēšanā, ja sabiedrība panāks no pilsētas koncesiju. Viņš bija dzirdējis, ka tāda akciju sabiedrība jau noorganizējusies un koncesijas gaidās pašlaik gatavo lielu akciju izlaidumu, kuras paredzēts pārdot par pieciem dolāriem ar simt dolāru paritāti gala rezultātā. Frenkam bija žēl, ka viņam nav naudas šo akciju iegādei.

Tikām Liliāna Sempla bija savaldzinājusi Frenku un nodarbināja viņa iztēli. Grūti pateikt, ņemot vērā Frenka gadus, kas viņu īpaši saistīja pie Liliānas, jo šī sieviete, īsteni ņemot, nemaz neatbilda viņam ne pēc temperamenta, ne pēc prāta. Frenks jau bija tuvu iepazinies ar sievietēm un joprojām draudzējās ar Mārdžoriju Stefordu. Tomēr Liliāna Sempla interesēja viņu vairāk par citām, kaut viņa bija precēta un Frenkam nevarēja būt «likumīgu» pretenziju. Viņai bija divdesmit četri gadi, — Frenks nupat kļuva deviņpadsmit gadu vecs, taču Liliana bija garīgi un fiziski tā saglabājusi savu jaunību, ka gadu starpību neviens nemanītu. Viņa bija mazliet garāka par Frenku .(kaut viņš tolaik bija sasniedzis sava garuma robežu — piecās pēdas un desmitarpus collas), tomēr glīta un viņas stāvs un sejas panti mākslinieka olas cienīgi. No viņas dvesa nesatricināms miers, kam pamatā bija ne tik daudz rakstura spēks, cik gara seklums. Liliānas kuplie un krāšņie mati bija pelēkbrūni, seja kā no vaska, ar krēma nokrāsu, lūpas maigi sārtas, bet pelēkās acis atkarībā no apgaismojuma likās te zilas, te brūnas. Liliānai bija smalkas un daiļas rokas, taisns deguns un šaurs sejas ovāls. Viņa nevarēja lepoties ar atjautību un asprātību, viņas kustības bija gausas un plastiskas. Kūpervudu valdzināja viņas āriene, — tā pilnīgii atbilda viņa toreizējam skaistuma ideālam. «Cik viņa glezna,» viņš domāja, «cik maiga, cik cēla!» Ja viņam ļautu izvēlēties, viņš būtu izraudzījies par sievu taisni tādu meiteni.

Spriedumos par sievietēm Kūpervuds vadījās vairāk no jūtām nekā no prāta. Cenzdamies pēc bagātības, prestiža un ietekmes, viņš, protams, piešķīra lielu nozīmi sievietes stāvoklim sabiedrībā un sakariem, taču neglīta sieviete nenozīmēja viņam neko, toties skaista nozīmēja ļoti daudz. Viņš daudzkārt bija ģimenē dzirdējis nostāstus par kādas sievietes pašuzupurēšanos, par sievietēm — darba rūķiem, kas verdziski padevīgas saviem vīriem un bērniem un izšķirošos, kritiskos mirkļos vienmēr piekāpjas tuvinieku un draugu prasībām, jo tā pavēl pienākuma apziņa un krietnība. Tomēr šie nostāsti nezin kāpēc neatrada atbalsi Frenka dvēselē. Viņam labāk patika uzskatīt cilvēkus, neizslēdzot arī sievietes, par atklāti patmīlīgām būtnēm. Kāpēc — to viņš pats nevarēja izskaidrot. Cilvēki, kas neprata rīkoties vai aizsargāties jebkuros apstākļos, šķita viņam muļķīgi, labākā gadījumā nelaimīgi. Cik daudz gan mēdza runāt par morāli, kā cildināja tikumību un pieklājību, cik bieži cēla rokas pret debesīm svētas šausmās, pieminot tos, kas pārkāpuši sesto bausli! Frenks neuztvēra tādas sarunas nopietni. Viņš pats jau slepus ne vienreiz vien bija pārkāpis šo bausli. To taču darīja arī citi jaunekļi. No otras puses, viņam kļuva jau mazliet pretīgas ielas sievietes. Saskarē ar tām bija daudz zemiska, riebīga. Sākumā viņam bija paticis «izpriecas namu» neīstais, vulgārais spožums, — to greznībā bija zināms vēriens: sarkanas plīša mēbeles, modernas, sarkanas portjēras, bezgaumīgas, toties dārgos rāmjos ietvertas gleznas un, galvenais, pašas šo namu iemītnieces, spēcīgas un stipras, vai atkal juteklīgas un ekstatiskas — sievietes, kas, runājot viņa mātes vārdiem, «uzglūnēja» vīriešiem. Viņu ķermeņa izturība un dvēseles alkatība, viņu spējas ārējā piekļāvībā vai labsirdībā pieņemt vienu vīrieti pēc otra — viss tas sākumā pārsteidza Frenku, bet vēlāk sāka modināt viņā pretīgumu. Bez tam viņas bija trulas. No viņām nevarēja dzirdēt neviena dzīva vārda. Izņemot t o, — Frenks domāja, — viņas īstenībā nekā cita neprot. Viņš domās iztēlojās šo sieviešu bēdīgo atmošanos pēc skurbā pavadītām naktīm, derdzīgās atmiņas, ko nekad pilnīgi nespēja izkliedēt miegs vai peļņas kāre. Un bieži gadījās, ka Frenks, pat šinī vecumā, skumji kratīja galvu. Viņam gribējās tuvības, kam nāktu līdzi kas intīmāks, izsmalcinātāks, oriģināls, personīgs.

Un tad parādījās Liliāna Sempla, kas viņam bija tikai ideāla atspulgs. Viņa tomēr ieviesa skaidrību dažos Frenka priekšstatos par sievietēm. Fiziski viņai trūka dzīvnieciskā spēka un vaļības, ko viņš bija atradis atklāto namu sievietēs, šajās rupjajās, nekautrīgajās vispār atzīto dogmu un uzskatu pārkāpējās, — un ar to vien pietika, lai Liliāna Sempla viņam patiktu. Viņa domas bija piekaltas pie tās pat šinīs viņam trauksmainajās dienās, apspīdot kā spilgtas zibens šautras viņa darbu jaunajā vietā. Biržas pasaule, kurā Kūpervuds metās iekšā, — lai cik primitīva tā liktos mums šodien, — aizrāva viņu pilnīgi. Fondu biržas zāle Trešajā ielā, kur pulcējās mākleri, to aģenti un kalpotāji, kopskaitā apmēram pusotra simta cilvēku, mākslinieciskā ziņā bija gluži neizteiksmīga — vienkārši kvadrātveidīga, sešdesmit pēdu gara un tikpat plata telpa, kas aizņēma četrstāvu nama abus augšas stāvus. Bet Frenkam šī zāle šķita lieliska. Logi bija augsti un šauri, tieši pretī ieejai pie rietumu sienas karājās pulkstenis ar milzīgu ciparnīcu, bet ziemeļaustrumu stūri pieblīvēja vesela kolekcija telegrāfa aparātu ar nepieciešamajiem galdiņiem un krēsliem. Biržas pirmajā pastāvēšanas laikā zālē stāvēja krēslu rindas, kur sēdēja mākleri, uzklausīdami daždažādus akciju piedāvājumus. Vēlāk krēslus izvāca un dažādās zāles vietās nolika stabiņus (vai atzīmēja uz grīdas), kas norādīja, kur pārdod atiiecīgus papīrus. Ap tādiem stabiņiem tad arī pulcējās darījumu slēgšanā ieinteresētie cilvēki. No trešā stāva gaiteņa durvis veda uz šauru un trūcīgi mēbelētu balkonu publikai. Pie rietumu sienas karājās milzīga, melna tāfele, kur uzrakstīja no Ņujorkas vai Bostonas telegrāfiski piesūtītās ziņas par akciju kotējumu. Zāles vidū aiz zema žoga atradās oficiālā reģistratora galds un krēsls, bet trešā stāva augstumā rietumu pusē bija vēl viens mazs balkons, no kurienes biržas komitejas sekretārs sniedza savus ziņojumus. Dienvidrietumu stūrī durvis veda uz istabu, kur biržas locekļiem glabājās visvisādas atskaites un gada pārskati.

Jauno Kūpervudu nepielaistu biržā ne kā mākleri, ne kā māklera palīgu vai aģentu, bet Tajs nopirka viņam vietu jo Tajam Frcnks bija vajadzīgs un Tajs bija pārliecināts, ka Frenks viņam ļoti noderēs. Samaksātos divus tūkstošus, viņs pierakstīja Frenkam kā parādu, pēc tam atklāti paziņoja, ka Frenks ir viņa kompanjons. Tamlīdzīga fiktīva partnerība bija pret noteikumiem, bet tā rīkojās visi mākleri. Šos jaunākos kompanjonus un palīgus ironiski dēvēja par «astotdaļvīriem» vai «divu dolāru mākleriem», jo tie pastāvīgi dzinās pēc sīkiem pasūtījumiem un bija gatavi kura katra uzdevumā pirkt vai pārdot, protams, norēķinoties par izdarītajām operācijām ar savu firmu. Par spīti savām izcilajām spējām Frenks sākumā skaitījās viņiem līdzīgs un bija pakļauts misteram Artūram Riversam, īstajam Taja sabiedrības pārstāvim biržā.

Riverss bija izcili enerģisks cilvēks, gadus trīsdesmit piecus vecs, elegants, labi veidotu augumu, cietu, gludu, kā izdrāztu seju, ko rotāja īsi apcirptas, melnas ūsas un melnas, smalki iezīmētas uzacis. Viņa mati trīsstūrī sniedzās līdz pieres vidum, kur tos dalīja šķirtne. Zods bija tikko manāmi iešķelts. Riversam bija mierīga balss, rāma un apvaldīta izturēšanās, un viņš spēja būt vienādi korekts tiklab biržā, kā arī ārpus tās. Sākumā Kūpervuds nesaprata, kāpēc Riverss, tāds pieredzes bagāts veikalnieks kalpo misteram Tajam, bet vēlāk viņš uzzināja, ka Riverss ir uzņēmuma līdzīpašnieks. Tajs bija organizators; viņš pieņēma klientus kantori, bet Riverss pārstāvēja sabiedrību biržā un pārzināja ārējos sakarus.

Frenks drīz pārliecinājās, ka veltīgi pat mēģināt izprast, kāpēc akcijas te ceļas, te krīt. Tas, protams, bija atkarīgs no virknes vispārējas dabas iemeslu, kā viņam paskaidroja Tajs, bet tos paredzēt bija gandrīz neiespējami.

— Jebkurš iemesls var radīt biržā ir augstlēcienu, ir paniku, — Tajs stāstīja savā īpatnējā .žargonā, — vai nu tas ir bankas krahs, vai tikai baumas, ka jūsu trešā auguma brālēna vecmāmiņa šorīt nošķaudījusies. Tā ir pavisam īpatnēja pasaule, Kūpervud! Neviens virs zemes jums to neizskaidros. Es esmu redzējis, kā izkūp veselas akciju sabiedrības, kaut gan neviens cilvēks pasaulē nevarētu pateikt jums cēloni. Noskaidrot to nebija iespējams. Es esmu redzējis, kā akcijas tikpat neizskaidrojami saceļas mākoņos. Ak, šīs biržas baumas! Pats velns neizdomās neko tamlīdzīgu. Parasti, ja akcijas krīt, tad no teikti kāds izsviež tās biržā vai arī tirgū ir vispārēja depresija. Ja akcijas ceļas, — mīļais Dievs, tad konjun ktūra acīmredzot laba vai kāds tās uzpērk, — tas ir skaidrs kā diena! Bet bez tam ... nu, lai Riverss jūs iepazīstina ar visiem noslēpumiem! Man tikai jāaizrāda: neiedomājieties kādreiz iegriezt man zaudējumus! Tas ir vislielākais grēks, ko var izdarīt mana kantora uzticība persona!

To sakot, Tajs laipni, bet daudznozīmīgi pasmaidīja.

Kūpervuds saprata, bet... tas viņam nebija neka jauns. Šī viltības pilnā pasaule bija viņam pa prātam Tā atbilda Frenka temperamentam.

Baumas, baumas un baumas klīda bez gala — par plašiem dzelzceļu un zirgu dzelzceļu līniju būvju plāniem, par jaunu zemes platību apstrādāšanu, par to, ka valdība revidēs muitas tarifus, par karu starp Franciju un Turciju, par badu Krievijā vai Īrijā un tā joprojām. Pirmais transatlantiskais telegrāfa kabelis vēl nebija ierīkots, jaunas ziņas no ārzemēm pienāca gausi un bija trūcīgas. Bet biržas arēnā darbojās tādi finansisti kā Sairuss Fīlds, Viljams Vanderbilts vai F. Dreksels. Viņi darīja brīnumus, un viņu darbībai, tāpat kā dažādajām baumām par viņiem, bija milzīga nozīme biržas dzīvē. Frenks ātri apguva biržas darba tehniku. Viņš dabūja zināt, ka to, kas pirka, gaidot kursu celšanos, sauca par «vērsi»; ja tas bija «pārslodzīts» ar kādu vērtību kategoriju, tad par viņu runāja, ka tas «apgādājies priekšdienām». Ja viņš pārdeva, tad tas nozīmēja, ka viņš «realizē» savu peļņu, bet vajadzēja tikai viņa brīvajam kredītam izsīkt, un viņš «izkūpēja». Par «lāci» dēvēja biržas darbinieku, kas pārdeva akcijas — kuru viņam parasti nebija — cerībā uz to krišanu, lai tad uzpirktu tās un segtu savus pārdošanas darījumus. Viņu uzskatīja par «tukšu», kamēr viņš pārdeva papīrus, kuru tam vēl nebija; ja viņš pirka akcijas, lai apmierinātu klientu un iebāztu peļņu kabatā vai lai izvairītos no pārmērīgiem zaudējumiem, kam par iemeslu būtu neparedzēta kursu celšanās, tad viņš, biržas valodā runājot, «sedzās». Ja atklājās, ka viņš nespēj sadabūt akcijas, lai atdotu tiem, no kuriem agrāk aizņemies pasūtījumu segšanai, tad viņš skaitījās «iedzīts kaktā». Tad viņš bija faktiski spiests dzēst savu parādu par tādām cenām, kādas noteica personas, kam viņš un citi «tukšie» bija pārdevuši vērtības.

Pirmajās dienās Frenku smīdināja jauno mākleru noslēpumainais izskats un visziņu sejas. Viņi izskatījās tik dedzīgi un tik atklāti aizdomīgi! Pieredzējušie mākleri parasti bija neizdibināmi. Viņi tēloja vienaldzīgos un neapņēmīgos. Bet viņi līdzinājās zivīm, kas uzglūn kārdinošai pumai. Čiks! — ēsma pazuda deguna priekšā: kāds cits bija paspējis to notvert. Katram māklerim rokā bija mazs bloknots. Katram bija savs īpašs paņēmiens pamest ar acīm, īpaša poza vai žests, ko varētu vārdos pārtulkot: «Darīts! Pērku no jums!» Dažreiz likās, ka viņi pat neapliecina savu pirkumu vai pārdevumu, bet viņi labi pazina cits citu un iztika ar niecīgu mājienu. Kad biržā nezin kāpēc valdīja darba spriegums, biržas darbinieku un viņu aģentu bija vairāk nekā tanīs dienās, kad birža strādāja gausi un darbībā bija vērojams klusums. Gonga sitiens desmitos rītā ziņoja, ka operācijas sākušās, un, ja bija vērojama kādu akciju vai veselas vērtspapīru kategorijas manāma celšanās vai krišana, tad varēja redzēt diezgan interesantu ainu. Kādi piecdesmit vai pat simt cilvēki vienā laikā kliedza, mētājās rokām, šaudījās it kā bez jēgas uz visām pusēm, pūlēdamies nopelnīt uz piedāvato vai pieprasīto vērtspapīru rēķina.

— Dodu piecas astotdaļas par piecsimt gabaliem «P unU»! — kliedza mākleris — Riverss, Kūpervuds vai kāds cits.

— Piecsimt par trim ceturtdaļām! — skanēja aģenta atbilde, kurš bija saņēmis norādījumu pārdot par šo cenu vai spekulēja uz pazemināšanos, cerēdams vēlāk sapirkt vajadzīgās akcijas, lai izpildītu doto rīkojumu un vēl kaut ko nopelnītu uz starpības pamata. Ja piedāvājums par šo cenu bija liels, pircējs, teiksim, Riverss, palika pie savām «piecām astotdaļām». Tomēr, pamanījis, ka pieprasījums pēc šiem papīriem pieaug, viņš maksāja par tiem arī «trīs ceturtdaļas». Ja profesionālajiem biržas darboņiem bija aizdomas, ka Riverss saņēmis pasūtījumu lielai partijai zināmu akciju, viņi centās pasteigties pirmie un nopirkt tās kaut vai par «trim ceturtdaļām», lai tad pārdotu viņam mazliet dārgāk. Šie profesionāļi, protams, bija labi psihologi. Viņu sekmes bija atkarīgas no viņu spējām uzminēt, vai zināmajam māklerim — kāda liela biržas darbinieka, piemēram, Taja, pārstāvim — ir pietiekami liels pasūtījums, lai dotu viņiem iespēju, kā tie izteicās, «iesist» peļņu, kamēr viņš nav sapircis visu vajadzīgo. Viņi atgādināja lijas, kas gaida tikai gadījumu, lai izrautu laupījumu sāncensim tieši no nagiem.

Četri, pieci, desmit, piecpadsmit, divdesmit, trīsdesmit četrdesmit, piecdesmit cilvēku — un dažreiz arī visa birža — centās izmantot kāda vērtspapīra celšanos, vai nu piedāvājot, vai pērkot to, pie kam tas viss notika neparastā trauksmē un ar apdullinošu troksni. Atsevišķas grupas nodarbojās pie tam ar citu papīru pirkšanu un pārdošanu, bet lielais vairums pameta visu pārējo, lai nepalaistu garām. izdevīgu gadījumu. Daži jauni mākleri vai kalpotāji, cenzdamies būt lietas kursā, parādīja neticamu dedzīgumu, joņoja uz priekšu un atpakaļ, uzbudināti žestikulēja, apmainījās zīmēm, pacēluši pirkstus. Sašķobītas sejas stiepās pāri citu pleciem vai spiedās zem citu padusēm. Cilvēki mežonīgi vaibstījās, tīši vai neapzināti. Ja gadījās, ka kāds izrādīja nodomu kaut ko pirkt vai pārdot par cenu, kas solīja starpniekiem peļņu, viņi burtiski noslīka roku, plecu un galvu jūklī. Sākumā viss tas — tīri ārēji — pārsteidza jauno Kūpervudu, jo viņam patika sabiedrība, cilvēki un rosīga darbība. Tomēr vēlāk to ainu gleznainums un dramatisms, kurās viņš pats še piedalījās, izgaisa, un tad viņš skaidrāk saprata viņa priekšā esošās problēmas iekšējo jēgu. Akciju pirkšana un pārdošana, kā viņš drīz nojauta, bija māksla, smalka meistarība, gandrīz vai emocija. Vērība, mērķtiecība un nojauta — lūk, kas bija vajadzīgs, lai gūtu panākumus.

Pēc kāda laika viņš tomēr sāka sev jautāt, kas tad sarauš īsto peļņu. Mākleri? Nekā tamlīdzīga! Daži ņo viņiem pelnīja diezgan labi, bet vispār, kā Frenks drīzumā pārliecinājās, viņi atgādināja badīgu kaiju baru, kas šaudās pār ūdeni un kāri sakampj neuzmanīgās zivis. Aiz viņiem stāv citi — cilvēki ar viltīgi gudriem nodomiem, ievingrinātu veikalniecisku apķērību, lieliem īpašumiem, cilvēki, kuru uzņēmība un kapitāli ieguldīti šinīs akcijās, cilvēki, kas projektē un būvē dzelzceļus, izmanto raktuves, dibina komerciālus uzņēmumus, atver milzu fabrikas. Lai viņi arī izlieto mākleru vai citu aģentu pakalpojumus vērtspapīru pirkšanai un pārdošanai biržā, — tam visam jābūt un tas ir tikai kāda reāla pamata — raktuves, dzelzceļa, ievāktas ražas, dzirnavu un pārējā — atspulgs. Bet tas, kas nebija tieša pārdošana, lai ātri realizētu skaidru kapitālu, tas, kas nebija tiešs pirkums kapitāla ieguldīšanai, bija vienkārši nemaskota azarta spēle, un tie, kas ar to nodarbojās, bija azarta spēlmaņi. Viņš pats, Frenks, nebija nekas cits kā azarta spēlmaņa aģents. Pagaidām tas viņu nemaz neskumdināja, bet visa sākotnējā noslēpumainība tagad izgaisa. Tāpat kā agrāk, kad viņš strādāja pie «Votermena un Ko», viņš vērtēja apkārtējos cilvēkus, atklāja vienos gribas vājumu, otros — muļķību, trešajos — viltību, ceturtajos — neizveicību, bet vairumā — aprobežotību un nepilnvērtību, jo tie bija aģenti, ieroči svešās rokās vai azarta spēlmaņi. Īsts cilvēks, aktīvs cilvēks, nekad nedrīkst būt ne aģents, ne kāda cita ierocis, ne azarta spēlmanis — ne savās, ne citu interesēs, viņam pašam jāalgo tādi cilvēki! Īsts cilvēks, finansists, nedrīkst būt ierocis. Viņš pats izmanto ieročus. Viņš rada. Viņš vada.

Jau deviņpadsmit vai divdesmit gadu vecumā Ķūpervuds visu to saprata skaidri, sevišķi skaidri, bet viņš vēl nebija pilnīgi nobriedis, lai izlobītu no zināšanam praktiskus secinājumus. Tomēr viņš bija stingri pārliecināts, ka viņa laiks vēl nāks.

SEPTĪTĀ NODAĻA

Tikmēr Frcnka slepenā aizraušanās ar mistera Sempla sievu arvien pastiprinājās, lai cik dīvaini tas arī būtu. Ielūgumu tos apmeklēt viņš pieņēma ar redzamu prieku. Viņi dzīvoja netālu no Kūpervudiem, Ziemeļu Frontstrītā.

Vasaru viņu mītne bija iegrimusi zaļā efeju biezokni un koku lapotnē. No mazās verandas, kas greznoja viņu nama dienvidu pusi, pavērās burvīgs skats uz upi. Visiem logiem un durvīm augšdaļā bija sīku stikla rūšu pusloki. Mājas iekšējā iekārta nebija īsti pēc Frenka gaumes. Trūka mākslinieciskas izjūtas, vismaz izvietojumā, kaut mēbeles bija jaunas un vērtīgas. Gleznas... Nu, tās bija vienkārši tikai gleznas! Par grāmatām nebija vērts pat runāt — bībele, pāris modernu romānu, daži jaunāki almanahi un kolekcija visādu novecojušu, no radiem mantotu grāmatu grabažu. Porcelāns bija labs, ļoti maigās; krāsās, paklāji un tapetes pārāk kliedzoši. Toties pati Liliāna Sempla ielīksmoja skatienu. Šī sieviete jebkurā pozā līdzinājās gleznai.

Bērnu Semplu laulātajam pārim nebija, bet misis Sempla tur nebija vainojama, jo viņa ļoti vēlējās bērnu. Ar cilvēkiem viņa bija tikusies maz — vienīgi laikā, kad bija dzīvojusi pie vecākiem, kurus apmeklēja radinieki un viens otrs kaimiņš. Abi Liliānas brāļi (viņas jaunavas uzvārds bija Vigina) un vienīgā māsa dzīvoja Filadelfijā, un visi bija paspējuši apgādāties ar ģimenēm. Pēc viņu domām, Liliāna bija ļoti izdevīgi apprecējusies.

Nevarētu sacīt, ka Liliāna būtu kādreiz bijusi neprātīgi iemīlējusies misterā Semplā. Tiesa, viņa labprāt bija kļuvusi par viņa sievu, taču misters Sempls nepiederēja pie cilvēkiem, kas spētu pamodināt sievietē spēcīgu kaisli. Viņš bija praktisks, nosvērts un akurāts. Viņa apavu veikals bija labs — tur bija liela modernu fasonu izvēle, telpas gaišas un mirdzēja aiz tīrības. Misters Sempls mēdza runāt — kad viņš vispār runāja — par apavu ražošanu, jaunām kurpju liestēm un modeļiem. Toreiz apgrozībā sāka parādīties gatavie apavi — daļēji jau ar mašīnu šūti., — bet misters Sempls, kaut turēja šādus apavus vienmēr krājumā, tomēr izmantoja arī kurpnieku mājrūpnieku darbu, kuri noņēma saviem klientiem mēru un šuva pēc pasūtījuma.

Misis Sempla lasīja, bet ne visai daudz. Viņai bija paradums dažkārt sēdēt it kā iegrimušai domās, bet tam nebūt nebija par cēloni viņas dziļdomība. Toties viņai piemita tas neparastais daiļums, kas viņu darīja mazliet līdzīgu antīkai skulptūrai, grieķu deju dalībniecei. Nav šaubu, ka taisni tādu viņu redzēja Kūpervuds, jo viņš jau no pirmās reizes nespēja novērst no viņas acis. Misis Sempla ne vienreiz vien uztvēra viņa jūsmīgo skatienu, bet nepiešķīra tam sevišķu nozīmi. Būdama tradīciju verdzene un samierinājusies ar domu, ka uz mūžiem saistījusi savu likteni ar vīra likteni, viņa nodevās savai klusajai, netraucētajai dzīvei.

Kad Frenks sāka viņus apmeklēt, Liliāna nezināja, par ko ar viņu runāt. Viņa bija laipna, bet visa atbildība par sarunu vešanu gūlās uz vīra pleciem. Kūpervuds laiku pa laikam vēroja viņas sejas mainīgo izteiksmi, un, ja viņai būtu kaut drusku vērības, tad viņai vajadzēja gan kaut ko noprast. Par laimi nekā tamlīdzīga nebija. Saimnieks laipni runājās ar viesi, kaut vai tāpēc, ka jaunais Kūpervuds sāka kļūt par redzamu figūru finansu pasaulē, bija godbijīgs un prata gūt simpātijas, bez tam misteram Semplam nebija iebildumu pret savas mantas pavairošanu, un šinī ziņā Frenks viņa acīs personificēja panākumus. Reiz pavasara vakarā viņi visi sēdēja verandā un mierīgi sarunājās par nēģeru jautājumu, par zirgu dzelzceļu, par tikko uzbrukušo finansu paniku (tas bija 1857. gadā) un par Rietumu straujo attīstību. Misters Sempls gribēja gūt sīkāku informāciju par fondu biržu. Frenks savukārt izvaicāja viņu par apavu ražošanu, kaut gan, taisnību sakot, tā viņu nemaz neinteresēja. Un visu laiku v iņš slepeni meta skatienus uz misis Semplu. «Cik viņai maigas kustības,» viņš domāja, «kā tās iepriecina un nomierina!» Viņa pasniedza tēju ar cepumiem. Pēc brīža visi iegāja istabā, glābdamies no odiem. Misis Sempla apsēdās pie klavierēm. Desmitos Frenks atvadījās.

Pēc tam jaunais Kūpervuds kādu gadu vai vairāk pirka sev apavus pie mistera Sempla. Dažreiz Frenks iegriezās pie viņa veikalā Česnatstrītā pārmainīt kādu vārdu. Sempls reiz jautāja viņam, vai vērts iegādāties Piektās un Sestās ielas zirgu dzelzceļa līnijas akcijas, jo pilsētas koncesija līnijas būvei jau bija iegūta, kas radīja biržā lielu spriegumu. Kūpervuds pēc labākās sirdsapziņas izklāstīja viņam savus apsvērumus. Pasākums, bez šaubām, solīja peļņu. Frenks bija iegādājies simt akciju par pieci dolāri gabalā un neatlaidīgi ieteica misteram Semplam darīt to pašu. Frenku neinteresēja šis cilvēks pats, viņam patika misis Sempla. Diemžēl viņam nebija izdevības to bieži redzēt.

Pēc kāda gada misters Sempls nomira. Šī priekšlaicīgā nāve piederēja pie nejaušām un plašākā nozīmē mazsvarīgām epizodēm, kas tomēr traģiskas tiem, kurus visstiprāk skar. Reiz vēlā rudenī viņš bija saaukstējies — saslimšanas gadījums, ko izskaidro ar to, ka cilvēks saslapinājis kājas vai mitrā laikā izgājis bez mēteļa, — un tomēr devies uz veikalu, neraugoties uz misis Semplas iebildumiem. Viņš bija savā ziņā stūrgalvīgs cilvēks, kaut arī šī viņa rakstura īpašība izpaudās bez skaļuma un nemanāmi. Viņa darbs bija visu viņa pūļu priekšmets. Viņš iztēlojās, ka tuvākajā nākotnē viņam piederēs piecdesmit tūkstošu dolāru liels kapitāls. Un pēkšņi — saaukstēšanās, deviņas dienas gultā ar plaušu karsoni, — un mistera Sempla vairs nebija. Apavu veikalu slēdza uz vairākām dienām, māju pildīja līdzjutēji draugi. Pēc tam — sēru dievkalpojums Kelouhillas prezbiteriešu baznīcā, kuru Semplu laulātais pāris mēdza apmeklēt, un nelaiķi guldīja zemes klēpī. Misis Sempla rūgti raudāja. Vīra nāve viņu dziļi satrieca, un kādu laiku viņa bija stipri nomākta. Viens no viņas brāļiem — Dēvids Vigins uzņēmi pagaidām vadīt veikalu. Testamenta nebija, bet pēc galīgās mantojuma lietu nokārtošanas un apavu veikala pārdošanas misis Sempla saņēma pāri par astoņpadsmit tūkstošiem dolāru, jo neviens nedomāja apstrīdēt viņas nedalītās tiesības uz visu īpašumu. Viņa palika dzīvot Frontstrītā un skaitījās pievilcīga un interesanta atraitne.

Visu šo notikumu laikā jaunais Kūpervuds, kas bija tikko kļuvis divdesmit gadu vecs, nebūt neturējās nomaļus. Viņš apmeklēja misteru Semplu slimības laikā: Viņš piedalījās apbedīšanā. Viņš palīdzēja misis Semplas brālim likvidēt apavu veikalu. Pēc bērēm viņš pāris reižu apmeklēja- atraitni, bet tad ilgi nerādījās. Pēc kādiem pieciem mēnešiem viņš atkal parādījās pie viņas apvāršņa; un tad sāka viņu regulāri apmeklēt pēc noteiktiem laika sprīžiem — pēc nedēļas vai desmit dienām.

Atkārtoti jāsaka: bija grūti pateikt, ko īsti Frenks atradis Liliānā. Varbūt viņa iekarotāja dabu kairināja sievietes vienaldzība, varbūt valdzināja piemīlīgā vaska krāsas sejiņa. Frenks pats to nevarētu izskaidrot, bet viņš karsti un kaislīgi tiecās pēc Liliānas. Frenks nespēja mierīgi domāt par Liliānu, bet runāt ar kādu .par viņu gadījās reti. Mājās zināja, ka viņš apmeklē Liliānu, bet Kūpervudu ģimenē tanī laikā bija nodibinājies ļoti augsts priekšstats par Frenka garīgajām spējām. Parasti viņš bija laipns, dzīvespriecīgs un jautrs, kaut arī apvaldīts bet galvenais — viņš neapšaubāmi gāja uz priekšu. Visiem bija zināms, ka viņš labi pelna. Frenks saņēma piecdesmit dolāru nedēļā un gaidīja drīzumā algas paaugstinājumu. Vairāki zemes gabali, ko viņš pirms trim gadiem bija ieguvis Filadelfijas rietumu daļa, bija manāmi cēlušies cenā. Viņa ieguldījumi zirgu dzelzceļā bija pavairojušies par jauniem akciju saiņiem pa piecdesmit, simt un simt piecdesmit akcijām, ko bija izlaidušas jaunorganizētās akciju sabiedrības. Neraugoties uz grūtajiem laikiem, šo vērtspapīru vērtība pamazām pieauga. To sākotnējā cena bija pieci dolāri, bet tagad tos vērtēja desmit, piecpadsmit un divdesmit pieci dolāri gabalā, un ar laiku tiem bija jāsasniedz paritāte. Finansu aprindās Frenku labi ieredzēja, un viņš bija pārliecināts, ka viņu gaida spoža karjera. Galīgi izpētījis māklera darbu, Frenks saprata, ka biržas spēle viņu nemaz nevilina. Toties viņš tagad sāka domāt par vekseļu diskonta lietām, kas, pēc viņa novērojumiem, bija visai .izdevīga nodarbošanās un bez jebkāda riska, ja vien bija kapitāls. Veicot savu darbu, kā arī izmantojot tēva sakarus, viņš bija ievadījis plašu pazīšanos ar komersantiem, banku darbiniekiem un lieltirgotājiem. Viņš zināja, ka tie labprāt nodos viņam savas vekseļu diskonta lietas vai vismaz daļu no tām. «Dreksela un Ko» un «Klarka un Ko» kantoros pret viņu izturējās ļoti labvēlīgi. Džejs Kuks, uzlecoša zvaigzne bankas darbinieku aprindās, bija viņam personīgs draugs.

Frenks joprojām apmeklēja misis Semplu, un, jo biežāk viņš to redzēja, jo vairāk tā viņam iepatikās. Viņi neapmainījās asprātībām, bet Frenks prata būt patīkams un interesants, kad vien to gribēja. Viņš sniedza Liliānai tādus saprātīgus un lietišķus padomus, ka pat viņas radinieki tiem piekrita. Pamazām Frenks sāka iepatikties arī viņai. Viņš bija tik uzmanīgs, tik mierīgs pats un tik nomierinoši ietekmēja Liliānu, vienmēr gatavs visu paskaidrot, ko vien viņai gribējās saprast, pacietīgi atkārtodams vienu un to pašu, kamēr viņai viss kļuva skaidrs. Viņa varēja pārliecināties, ka viņš kārto viņas lietas tik uzmanīgi kā pats savējās, visādi cenzdamies nostabilizēt viņas materiālo stāvokli.

— Cik jūs esat labs, Frenk! — viņa kādreiz tam sacīja. — Esmu jums bezgala pateicīga. Tiešām nezinu, ko bez jums būtu darījusi.

Viņa raudzījās Frenka skaistajās acīs, kas bērnišķīgā vaļsirdībā vērās viņā.

— Nu, ko jūs runājat! Man tas sagādā tikai prieku. Es būtu dziļi nelaimīgs, ja nevarētu jums palīdzēt.

Viņa acis nemirdzēja, bet izstaroja kādu sevišķu maigu gaismu. Misis Semplu pārņēma siltas jūtas, dziļas simpātijas pret Frenku, viņai bija patīkami, ka var balstīties uz šādu cilvēku.

— Lai nu kā, bet es esmu jums ļoti, ļoti pateicīga. Jūs esat tik labs pret mani. Pienāciet svētdien vai kuru katru vakaru! Es būšu mājās.

Taisni šinī periodā, kad Frenks apmeklēja misis Semplu, Kubā nomira viņa tēvocis Seneka, atstādams viņam piecpadsmit tūkstošus dolāru. Frenkam kopā ar šo naudu bija divdesmit pieci tūkstoši dolāru liels kapitāls, kas pilnīgi atradās viņa rīcībā, un viņš ļoti labi zināja, kā rīkoties ar šo naudu. Jau pēc mistera Sempla nāves finansu pasauli bija sagrābusi panika, uzskatāmi parādot Frenkam, cik nedrošs ir māklera stāvoklis. Sastrēgums rūpniecībā bija patiešām baismīgs. Brīva nauda kļuva tik reta, ka varēja sacīt — tā ir gandrīz pavisam pazudusi. Kapitāls, sašķobījušās tirdzniecības un vispārējā zemes naudas stāvokļa nobiedēts, noslēpās savās glabātavās — bankās, pagrabos, tējkannās un zeķēs. Visa Amerika, likās, traucās uz bezdibeni. Priekšā jau baigi rēgojās karš ar Dienvidiem vai to atdalīšanās. Nervi visiem bija saspīlēti. Cilvēki svieda tirgū visus savus vērtspapīrus, lai tikai tiktu pie skaidras naudas. Tajs atlaida savus trīs kalpotājus. Viņš visādi samazināja izdevumus un laida apgrozībā visus savus personīgos ietaupījumus, lai paglābtu vērtspapīros ieguldīto kapitālu. Viņš ieķīlāja ir namu, ir zemes gabalus — vārdu sakot, visu. Jaunais Kūpervuds ne vienreiz vien bija viņam par starpnieku un nesa akciju saiņus uz dažādām bankām ar norādījumu saņemt par tām, cik izdosies dabūt.

— Uzziniet, vai jūsu tēva banka neaizdos man piecpadsmit tūkstošu pret šīm, — viņš reiz sacīja Frenkam, pasniedzot lielu saini «Filadelfijas un Vilmingtonas» akciju.

Frenks atcerējās, ka agrāk tēvs bija izteicies, ka tās ir visai solīdas akcijas.

— Vispār tie ir ļoti labi papīri, — Kūpervuds vecākais vilcinādamies sacīja, ieraugot akcijas. — Pareizāk sakot, tie būtu labi jebkurā citā laikā. Bet patlaban tādas grūtības ar skaidru naudu! Mums jāpieliek lielas pūles, lai šinīs dienās norēķinātos paši par saviem parādrakstiem. Es parunāšu ar misteru Kūgelu (Kūpervuds domāja bankas direktoru).

Saruna vilkās ilgi. Frenkam nācās kārtīgi nogaidīties. Beidzot tēvs atgriezās un paziņoja, ka Taja lūgumu ļoti grūti apmierināt. Patlaban nostabilizējies diskonts, astoņi procenti, ir pārāk zema likme, ievērojot pieprasījumus pēc naudas. Misters Kūgels varbūt būtu ar mieru izsniegt par desmit procentiem onkolaizdevumu^7.

Frenks atgriezās pie sava principāla, kura komersanta gars iedegās dusmās par šādu paziņojumu.

— Pie velna, vai tiešām visā pilsētā nav vairs naudas? — viņš sašutis izsaucās. — Tādi procenti ir tīra izputināšana! Es to neizturēšu! Nu, labi, stiepiet atpakaļ šis akcijas un atnesiet naudu! Bet tas nekur neder, nekur, nekur!

Frenks atkal devās uz banku.

— Misters Tajs ir ar mieru par desmit procentiem, — viņš mierīgi paziņoja.

Misteram Tajam atvēra kredītu par piecpadsmit tūkstošiem dolāru ar tiesībām to nekavējoties izmantot. Viņš tūliņ izrakstīja čeku par visiem piecpadsmit tūkstošiem uz Džirardas Nacionālās bankas vārda, lai aizbāztu tur «caurumu».

Tāds bija stāvoklis.

Visu šo laiku jaunais Kūpervuds ar lielu interesi vēroja finansiālos sarežģījumus. Viņam nesagādāja ne vismazākās raizes ne verdzības problēma, ne runas par Dienvidu štatu atdalīšanos, ne tirgus līmeņa vispārējā celšanās vai krišana, varbūt vienīgi tik daudz, ciktāl tas skāra tieši viņa intereses. Viņš tiecās pēc īstas finansiālas darbības un tāpēc, iepazinies ar biržas aizkulisēm, zaudēja jebkuru interesi par tām. Biržas spēle, spriežot pēc pēdējās panikas radītājiem apstākļiem, bija ļoti riskanta. Daudzi mākleri izputēja. Frenks redzēja, kā viņi mulsuma pilnām sejām ielauzās pie mistera Taja un lūdza anulēt vienu vai otru savu pieteikumu. Pat viņu dzīvokļi neesot droši, tā viņi teica. Viņiem draudot galīga bojā eja, viņu sievas un bērnus izmetīšot uz ielas.

Šī panika, starp citu, vēl vairāk noskaidroja Frenkam, ar ko viņam īstenībā gribētos nodarboties. Tagad, kad viņam brīvi līdzekļi, viņš strādās patstāvīgi. Pat mistera Taja priekšlikums iestāties viņa kantorī par jaunāko kompanjonu neiekārdināja Frenku.

— Es atzīstu, ka jums ir lielisks uzņēmums, — viņš sacīja, pamatojot savu atteikšanos, — bet es gribu atvērt pats savu vekseļu diskonta kantori. Biržas spēlei es neuzticos. Mazs personīgs uzņēmums man šķiet labāks par visām biržām pasaulē.

— Bet jūs vēl esat sasodīti jauns, Frenk! — viņa principāls iebilda. — Jums vēl daudz laika patstāvīgam darbam.

Galu galā viņi šķīrās kā draugi. Tāpat ar misteru Riversu Frenks saglabāja vislabākās attieksmes.

— Gudrs puika! — Tajs ar nožēlu piezīmēja.

— Viņš panāks savu, — Riverss piekrita. — Es savu mūžu neesmu sastapies ar tik spējīgu jaunekli.

ASTOTĀ NODAĻA

Kūpervuds redzēja pasauli rožainā gaismā. Viņš bija iemīlējies, viņam bija nauda, lai stātos pie jauna pasākuma. Frenks varēja ķerties pie savām pilsētas dzelzceļa akcijām, kas nemitīgi cēlās cenā, un saņemt pret tām septiņdesmit procentu no to vērtības pēc kursa. Vajadzības gadījumā viņš varēja ieķīlāt savus zemes gabalus un tikt pie naudas tādā ceļā. Viņam bija nodibinājušies finansiāli sakari ar Džirardas Nacionālo banku, jo Frenks bija iepaticies direktoram misteram Dēvisonam, un jaunais Kūpervuds varēja griezties pēc kredīta šinī iestādē. Viņam vajadzēja tikai piemērotus objektus kapitāla ieguldīšanai — tādus, ko var ātri un bez zaudējumiem realizēt. Viņš redzēja šādas lieliskas perspektīvas zirgu dzelzceļa līnijās, kas ātri sazarojās.

Ap to laiku Frenks iegādājās zirgu un ekipāžu — visskaistāko, kādu vien varēja dabūt. Viņš samaksāja par to visu piecsimt dolāru un tūliņ uzaicināja misis Semplu pavizināties. Viņa sākumā atteicās, bet pēc tam piekāpās. Frenks izstāstīja viņai par saviem plāniem, panākumiem, par piecpadsmit tūkstošiem dolāru, kas nokrituši kā no debesīm, un par savu nodomu nodarboties ar vekseļu diskontu. Misis Sempla zināja, ka viņa tēvu gaida Trešās Nacionālās bankas vicedirektora postenis, un vispār Kūpervudi viņai patika. Tagad jau viņa sāka saprast, ka Frenka attieksmēs pret viņu. slēpjas kaut kas vairāk par draudzību. Nesenais zēns bija kļuvis par vīrieti un pievilka viņu; tas viņai likās gandrīz smieklīgi. Viņa taču vecāka, viņa ir atraitne, viņai mierīgs raksturs ar tendenci uz vientulību, bet šā jaunekļa stūrgalvīgā un noteiktā uzstājība skaidrāk par vārdiem liecināja, ka viņas padevība konvencijām Frenku neapturēs.

Kūpervuds nevīla sevi ne ar kādām augstām teorijām altiecībā uz savām jūtām pret Liliānu. Liliāna bija glīta, viņu neatvairāmi pievilka tās āriene un raksturs, un ar to viņam pietika. Neviena cita viņu tā nesaistīja. Tomēr viņam nenāca ne prātā, ka viņš nedrīkstētu vienā laikā uzturēt sakarus ar citām sievietēm. Par ģimenes pavarda svētumu runāja neticami daudz, bet nekas no šīm runām nepalika Frenka apziņā, viņš to visu palaida garām. Viņš nemeta acis uz misis Semplas naudu, kaut gan viņam bija patīkami, ka viņai ir savi līdzekļi. Viņš bija pārliecināts, ka varēs tos izlietot viņas pašas labā. Frenks alka iegūt viņu. Viņš ar pirmatnēju ziņkāri domāja par bērniem, kas viņiem būs. Viņam gribējās zināt, vai viņš pratīs piespiest Liliānu stipri iemīlēt viņu, vai viņam izdosies izdzēst tās atmiņā agrāko dzīvi. Dīvaina godkāre! Varētu pat sacīt — dīvaina perversitāte!

Par spīti savām bailēm un nedrošībai Liliāna Sempla nenoraidīja Frenka lakstošanos un gādību, jo arī viņa negribot juta, ka Frenks viņu pievelk. Reiz vakarā, gatavodamās doties pie miera, viņa apstājās pie tualetes galdiņa un aplūkoja spogulī savu seju, kailos plecus un rokas. Tās bija ļoti skaistas. Viņu pārņēma kādas neizskaidrojamas jūtas, noraugoties savos garajos matos ar īpatnējo atspīdumu. Viņa iedomājās jauno Kūpervudu, bet tūliņ kauns sagrāba viņu — acu priekšā parādījās nelaiķa mistera Sempla tēls, un viņa ar saltām trīsām iztēlojās visu sabiedriskā sašutuma negaisu.

— Kāpēc jūs tik bieži apmeklējat mani? — viņa otrā dienā vaicāja Frenkam, kad tas ieradās.

— Vai tad jūs pati nezināt? — viņš atsaucās ar izteiksmīgu skatienu.

— Nē!

— Nepavisam nezināt?

— Kā lai jums to pasaka... Es zinu, ka jūs simpatizējāt misteram Semplam, un vienmēr domāju, ka arī es kā viņa sieva esmu jums pa prātam. Diemžēl mistera Sempla vairs nav!

— Bet jūs esat te! — viņš atbildēja.

— Es?

— Jā! Un jūs man patīkat. Man patīk būt pie jums. Vai tad jūs nejūtat to pašu?

— Es tiešām nekad neesmu par to domājusi. Jūs taču esat daudz jaunāks par mani. Es esmu pieci gadi vecāka par jums.

— Gados — jā, — Frenks atbildēja, — bet tam nav nekādas nozīmes. Visās citās lietās es esmu piecpadsmit gadu vecāks par jums. Daudzus dzīves jautājumus es izprotu labāk, nekā jūs jebkad tos izpratīsiet, to jūs pati zināt! — viņš piebilda maigā, pārliecinošā balsī.

— Tas varbūt taisnība. Bet es arī zinu daudz ko tādu, ko jūs nezināt!

Viņa klusu iesmējās, parādot savus skaistos zobus.

Bija vakars. Viņi sēdēja verandā. Viņu priekšā upe vēla savus ūdeņus.

— Varbūt, — Frenks piekrita. — Bet tas tikai tāpēc, ka jūs esat sieviete. Vīrietim nav ko cerēt kādreiz pilnīgi izprast sievietes viedokli. Bet es runāju par praktiskiem dzīves jautājumiem; šinī ziņā es esmu vecāks par jums.

— Nu, un tad?

— Nekas. Jūs vaicājāt, kādēļ es pie jums ierodos, uņ es to paskaidroju. Daļēji!

Viņš apklusa un pievērsa skatienu upei.

Misis Sempla paraudzījās savā viesī. Viņa staltais augums, ar gadiem kļūdains spēcīgāks, bija sasniedzis gandrīz jau pilnīgu briedumu. Lielās, skaidrās, neizdibināmās acis piešķīra sejai gandrīz bērna izteiksmi. Liliāna nevarēja izprast šīs acis. Frenka seja bija svaiga, rokas nelielas, bet dzīslainas un spēcīgas. Mazasinīga, trausla un bikla — Liliāna jau pa gabalu juta no viņa izstarojošo enerģiju.

— Man liekas, ka jums nevajadzētu mani tik bieži apmeklēt. Ļaudis var iedomāties ko ļaunu.

Viņa nolēma ieturēt pret Frenku laipni atturīgu cienījamas sievietes toni kā viņu pazīšanās sākumā.

— Ļaudis! — viņš atkārtoja. — Neraizējieties par ļaudīm! Ļaudis domā par mums to, ko mēs gribam, lai viņi domātu. Un es negribu, lai jūs tik auksti runātu ar mani.

— Kāpēc?

— Tāpēc, ka es jūs mīlu.

— Bet jūs nedrīkstat mani mīlēt! Tas nav labi. Es nekad nevarēšu kļūt jūsu sieva. Jūs esat pārāk jauns un es veca.

— Nerunājiet tā! — Frenks pavēloši noteica. — Tās ir aplamības! Es gribu, lai jūs būtu mana sieva. Jūs to pati zināt. Labāk noteiciet termiņu kāzām!

— Ak dievs, kādas muļķības! — viņa izsaucās. — Visā mūžā neko tamlīdzīgu neesmu dzirdējusi! Tas nekad nenotiks, Frenk! Tas nav iespējams!

— Kāpēc? — viņš jautāja.

— Tāpēc, ka... nu, tāpēc, ka es esmu vecāka par jums. Visiem tas liksies dīvaini. Es tikai nesen esmu kļuvusi atraitne.

— Ak, nesen vai sen — kāda tam nozīme! — viņš iekaisis attrauca. — Lūk, tas ir vienīgais, kas mani kaitina: jūs pārāk raizējaties par to, ko sacīs ļaudis. «Ļaudis» neveido jūsu dzīvi. Vismaz manējo ne. Vispirms domājiet par sevi! Jums pašai jāveido sava dzīve! Vai tiešām jūs pieļausiet, lai starp jums un jūsu vēlēšanos nostājas citu domas par jums?

— Bet man nav šādas vēlēšanās! — Liliāna pasmaidīja.

Frenks piecēlās, piegāja pie viņas un ielūkojās viņas acīs.

— Nu? — viņa uztraukti un mazliet izsmējīgi jautāja.

Frenks tikai raudzījās viņā.

— Nu, kas ir? — viņa atkārtoja, aizvien vairāk uztraukdamās.

Viņš pieliecās, gribēdams Liliānu apskaut, bet viņa piecēlās.

— Nē, nenāciet man klāt! — viņa lūdzoši iesaucās, atstumdama Frenku. — Es tūliņ iešu istabā un neatļaušu jums vairs nākt šeit. Tas ir briesmīgi! Cik jūs esat naivs! Jūs nedrīkstat pat domāt par mani!

Viņa izturējās visai noteikti, un Frenks atkāpās. Bet tikai pagaidām. Viņš ieradās atkal un atkal. Un reiz, kad viņi, glābdamies no odiem, bija iegājuši istabās un misis Sempla uzstājīgi atkārtoja, ka viņam jāpārtrauc savi apciemojumi, ka viņa uzmanība pret Liliānu duras visiem acīs, ka viņai cels neslavu, Frenks, nevērojot izmisīgos protestus, droši apskāva viņu.

— Ko jūs darātl Laidiet! — viņa izsaucās. — Es taču jums sacīju! Metiet pie malas šīs muļķības! Kā jūs drīkstat mani skūpstīt! O-o-o!

Viņa izrāvās un uzskrēja pa kāpnēm savā guļamistabā. Kūpervuds ātri sekoja viņai. Kad misis Sempla aizcirta aiz sevis durvis, viņš ar spēku atvēra tās, atkal satvēra jauno sievieti skāvienos un pacēla gaisā.

— Ko jūs iedrošināties! — viņa kliedza. — Es ar jums nekad vairs nerunāšu. Ja jūs tūliņ nenolaidīsiet mani uz grīdas, tad es jums neļaušu pat parādīties šeit! Laidiet!

— Es jūs laidīšu, mana dārgā, es pats nonesīšu jūs lejā! — viņš atsaucās, bet tūliņ sāka skūpstīt Liliānas seju.

Viņš bija stipri uzbudināts un satraukts.

Liliāna joprojām pūlējās atbrīvoties un protestēja, bet Frenks tikām nonesa viņu atpakaļ viesistabā un nosēdās lielā atzveltnī, vēl vienmēr turēdams viņu cieši piekļautu.

— Ak! — izlauzās no Liliānas krūtīm, un viņa bezspēcīgi nolaida galvu uz Frenka pleca, pārliecinājusies, ka viņš nedomā to atlaist.

Tad, izlasījusi Frenka sejā stingru apņemšanos un pēkšņi sajuzdama visu viņa pievilcības spēku, viņa pasmaidīja.

— Kā es varēšu kādreiz motivēt savu rīcību, ja apprecēšu jūs? — viņa gurdi jautāja. — Ko teiks jūsu tēvs, jusu māte?

— Jums nekas nav jāpaskaidro. Es to izdarīšu pats. Un par maniem tuviniekiem jums nemaz nav jāraizējas. Viņi neteiks neko.

— Bet mani tuvinieki! — viņa šausmās izsaucās.

— Lieciet tuviniekus mierā! Es jūsu tuviniekus precēt netaisos. Es precēšu jūs. Mēs abi esam materiāli neatkarīgi.

Viņa cēla aizvien jaunus iebildumus, bet Frenks atbildēja uz tiem tikai ar jauniem skūpstiem. Viņa glāstiem bija ļoti grūti pretoties. Misters Sempls nekad nebija parādījis tādu dedzību. Frenks pamodināja jaunajā sievietē tādu jūtu spēku, kādu viņa agrāk nebija pazinusi. Viņai bija bailes un kauns.

— Vai precēsimies pēc mēneša? — viņš jautri noprasīja, kad Liliāna bija mazliet nomierinājusies.

— Jūs taču ļoti labi zināt, ka ne! — Liliāna nobijās. — Kā tā var! Kādēļ jūs prasāt?

— Vai nav vienalga, kad! Mēs taču precēsimies tik un tā!

Frenks iedomājās, cik burvīga viņa izskatīsies jaunas dzīvokļa iekārtas fonā. Ne Liliāna, ne viņa paša ģimene neprot dzīvot.

— Nē, pēc mēneša nevar. Pagaidiet mazliet! Es precēšu jūs vēlāk, kad būsiet pārliecinājies, ka to gribat.

Frenks cieši piespieda viņu pie krūtīm.

— Es jums to pierādīšu! — viņš nomurmināja.

— Lūdzu, rimstieties! Man sāp.

— Nu, kā tad paliek? Pēc diviem mēnešiem?

— Nē, nē!

— Bet pēc trim?

— Var ... būt.

— Nekādus «varbūt»! Mēs precēsimies.

— Bet jūs vēl esat tīrais zēns!

— Par mani neraizējieties! Gan jūs vēl redzēsiet, kas es par zēnu!

Likās, Frenks bija pēkšņi atklājis viņai jaunu pasauli, nu viņa saprata, ka agrāk nekad nebija īsti dzīvojusi. Šis cilvēks personificēja tādu spēku un tādas perspektīvas, par kādām viņas vīrs nekad nebija sapņojis. Ar visu savu jaunumu viņš bija neatvairāms un iedvesa bijību.

— Labi, pēc trim mēnešiem! — viņa nočukstēja, kamēr Frenks maigi šūpoja viņu rokās.

DEVĪTĀ NODAĻA

Kūpervuds uzsāka savas vekseļu diskonta lietas mazā kantorī 64. namā Dienvidu Trešajā ielā un ļoti drīz ar prieku pārliecinājās, ka viņa agrākie, labi nodibinātie veikalnieciskie sakari palikuši spēkā. Viņš iegriezās kādā firmā, kurai, pēc viņa domām, trūka skaidras naudas, un piedāvājās tās īpašniekiem diskontēt viņu vekseļus vai uzņemties. kā komisionāram izplatīt viņu parādrakstus, ja viņi tādus vēlētos izlaist par sešiem procentiem gadā; pēc tam viņš pārdeva šos vērtspapīrus ar nelielu peļņu klientam, kas meklēja iespēju ieguldīt naudu drošā pasākumā. Dažreiz Frenka tēvs, dažreiz sveši palīdzēja viņam ar padomu, kad un kā rīkoties. Šādos divkāršos darījumos viņš parasti pelnīja četri pieci procenti. Pirmajā gadā, atskaitot visus tiešos izdevumus, viņam palika pāri seši tūkstoši dolāru. Tas nebija sevišķi daudz, bet Frenks centās pavairot šos ienākumus citā ceļā, kas, pēc viņa domām, solīja lielu peļņu nākotnē.

Pirms Frontstrītā ierīkoja pirmo zirgu dzelzceļu, kas tikko kustējās, Filadelfijas ielas pārpildīja simtiem bezatsperu omnibusu, kuri dārdēja pa nelīdzeno bruģi. Tagad, pēc Stīvensena idejas, Ņujorkā ierīkoja dubultsliežu ceļu, un Filadelfijā bez līnijām Piektajā un Sestajā ielā (vagoni gāja uz vienu pusi pa vienu ielu un atpakaļ — pa otru), kas kopš paša sākuma deva labus ienākumus, bija jau nodotas ekspluatācijā vai projektētas daudzas jaunas līnijas. Pilsēta tāpat steidzās aizstāt omnibusus ar zirgu dzelzceļu kā agrāk kanālus ar dzelzceļu. Protams, gadījās arī pretestība. Tādos gadījumos tā ir neizbēgama. .Daudzi vaimanāja, ka draudot monopols. Izputinātie omnibusu īpašnieki un bez darba palikušie kučieri skaļi kurnēja.

Kūpervuds nesatricināmi ticēja pilsētas dzelzceļu nākotnei. Ticēja tik stipri, ka riskēja ar visu, ieguldot brīvo naudu organizējamo sabiedrību jaunajos akciju izlaidumos. Viņam gribējās uzzināt katra pasākuma aizkulises, bet ar ielu dzelzceļiem tas bija pagrūti, jo Frenks vēl bija; ļoti jauns, kad tos sāka būvēt, un vēl nebija tā nostiprinājis savus finansiālos sakarus, ka tie viņam varētu jūtami palīdzēt. Piektās un Sestās ielas līnija, kas nesen bija nodota lietošanā, ienesa sešsimt dolāru dienā. Jau tika izstrādāts projekts jaunai līnijai Filadelfijas rietumu daļā (Volnatstrītā un Česnatstrītā), kā arī līnijām, kam jāiet pa Otro un Trešo ielu, Raisstrītu, Vainstrītu, Sprūsstrītu, Painstrītu, Grīnstrītu, Koutsstrītu, Desmito un Vienpadsmito ielu un citām. Šo ceļu organizēšana un finansēšana atradās ietekmīgu kapitālistu rokās — tiem bija stipri palīgi štata likumdošanas palātā, kuri panāca koncensiju izsniegšanu par spīti vispārības protestiem. Sabiedrībā pastāvīgi bija dzirdami apvainojumi par uzpirkšanu. Daudzi aizrādīja, ka pilsētas ielas ir vērtīga teritorija un ka vajadzētu aplikt zirgu dzelzceļu sabiedrības ar ceļu nodokli — tūkstoš dolāru no jūdzes. Tomēr akcionāriem vienmēr izdevās izspiest atļauju šo ārkārtīgi izdevīgo privilēģiju saņemšanai, un publika, padzirdējusi par Piektās un Sestās ielas līniju ieņēmumiem, steidzās pirkt akcijas. Pie pircējiem piederēja arī Kūpervuds, un, kad nolēma ierīkot satiksmes līnijas Otrajā un Trešajā ielā, viņš ieguldīja naudu arī te, tāpat kā Volnatstrītas un Česnatstrītas līnijā. Frenks jau klusībā loloja sapņus par to, ka arī viņam pašam kādreiz piederēs kāda līnija, kaut gan vēl nezināja, kā to realizēt, jo viņa kantoris nebūt nebija finansiāls Eldorādo.

Šinī sava darba sākuma posmā Frenks salaulājās ar misis Semplu. Tas notika bez lieka trokšņa; tā gribēja arī pats Frenks, un arī viņa nākamā sieva nervozēja aiz bailēm no sabiedrības domām. Frenka ģimene sevišķi nejūsmoja par viņa izvēli. Pēc viņa vecāku domām, Liliāna bija Frenkam par vecu, un bez tam Frenkam atklājās tādas perspektīvas, ka viņš varēja taisīt arī daudz labāku partiju. Viņa māsa Anna iedomājās misis Semplu par intriganti, kas, protams, nebija taisnība. Par viņa brāļiem Džozefu un Edvordu jāsaka, ka viņu ziņkāre bija stipri liela, bet viņi paši nezināja, pie kādiem uzskatiem turēties, jo misis Sempla bija glīta un viņai bija nauda.

Bija jauka oktobra diena, kad Frenks un Liliāna stājās altāra priekšā Kelouhillstrītas Pirmajā prezbiteriešu baznīcā, kur līgava gribēja laulāties. Liliāna Frenkam par lielu prieku bija daiļa savā krēma krāsas mežģīņu tērpā ar garu trēnu — šedevrs, kas bija prasījis šuvējām mēnešiem darba. Laulībās piedalījās Frenka vecāki, misis Dēvisa — tēvoča Senekas atraitne, Vigini — Liliānas brāļi un māsas — un daži draugi. Frenks bija mēģinājis iebilst pret tik plašu sabiedrību, bet Liliāna tā gribēja. Laulību ceremonijas laikā viņš stāvēja taisns un korekts, melnos, gludos svārkos — arī līgavas vēlēšanās, — bet vēlāk viņš pārģērbās ceļam glītā praktiska cilvēka apģērbā. Frenks bija tā nokārtojis savas darīšanas, ka varēja aizbraukt uz divām nedēļām uz Ņujorku un Bostonu. Vakarā viņi iesēdās vilcienā, kas veica atstatumu līdz Ņujorkai piecās stundās. Kad pēc ilgām izlikšanās un ārējas vienaldzības stundām viņi beidzot atradās Ņujorkas «Astorhauza» viesnīcas numurā, Frenks slēdza jauno sievu savās skavās.

— Kāda svētlaime, ka mēs beidzot esam vieni! — viņš izsaucās.

Viņa atbildēja tā dedzībai smaidot, ar to kautrību, kas Frenku vienmēr kairināja un sajūsmināja, bet tagad Frenka ietekmē tanī jautās kaislības ieskaņas. Frenkam šķita, ka viņam nekad nebūs diezgan Liliānas, viņas skaistās sejas, viņas daiļo roku, viņas maigā, baltā ķermeņa. Viņi dūdoja bez gala kā divi bērni, rūpējās viens par otru, vizinājās pa pilsētu, garšīgi ēda un apmeklēja dažādas izpriecas. Frenkam bija interesanti redzēt Ņujorkas un Bostonas finansu centrus. Abas pilsētas vilināja viņu ar savu komerciālo solīdumu. Aplūkojot pirmo, Frenks vaicāja sev, vai viņš kādreiz apņemsies atstāt Filadelfiju. Tagad, viņš domāja, viņu tur gaida pilnīga laime ar Liliānu un vēlāk varbūt ar jauno Kūpervudu pulciņu. Viņš daudz strādās un daudz pelnīs. Ar savu kapitālu un sievas līdzekļiem, kas tagad atradās viņa rīcībā, viņš cerēja ļoti drīz kļūt par visai turīgu cilvēku.

DESMITĀ NODAĻA

Mājas atmosfēra, kādu sev radīja jaunais pāris, atgriezies no kāzu ceļojuma, bija daudz izsmalcinātāka par to, kādā misis Kūpervuda bija agrāk dzīvojusi, saukdamās misis Sempla. Viņi bija nolēmuši apmesties, vismaz pagaidām, sievas namā Frontstrītā. Pakļaudamies tieksmei uz visu izsmalcināto, kas viņu tanī laikā bija pārņēmusi, Frenks jau tūliņ pēc saderināšanās cēla iebildumus pret nama iekārtas un mēbeļu stilu, labāk sakot, stila trūkumu, un lūdza atļauju iekārtot dzīvokli tā, kā to prasīja viņa gaume. Nobriešanas gados viņš bija instinktīvi piesavinājies veselīgus uzskatus par izmeklēto un izsmalcināto. Viņam bija gadījies apmeklēt daudzus ar lielu gaumi iekārtotus namus, kur visur izpaudās lielāka harmonija nekā viņa vecāku mājā. Nevarēja iziet vai izbraukt pa Filadelfijas ielām, neredzot un neizjūtot visā pilnībā vispārējo tieksmi pēc skaistākas un kulturālākas dzīves. Cēla daudzus lieliskus, krāšņus namus. Maurs ar puķu dobēm fasādes priekšā, kas liecināja par pirmajiem soļiem mājas dārzkopībā, iekaroja popularitāti. Mistera Taja, mistera Lī, Artūra Riversa un daudzu citu mājās Frenka uzmanību saistīja mākslas izstrādājumi — bronza, marmors, portjēras, gleznas, pulksteņi, paklāji.

Frenkam radās domas, ka viņš varētu ar samērā nelieliem izdevumiem padarīt savu parasto māju skaistāku un omulīgāku. Kaut vai ēdamistaba. Šeit no diviem vienkāršiem logiem, kas bija ierīkoti gludajā sānsienā aiz terases, atklājās skats uz dienvidiem, uz zaļu, krūmiem un atsevišķiem kokiem apaugušu pļaviņu, kas stiepās līdz žogam, kur beidzās mistera Sempla īpašums un sākās kaimiņu apbūves gabals. Šo istabu varēja krietni vien uzlabot. Žogu — pelēku latiņu sētu ar smailiem galiem — vajadzēja noārdīt un aizstāt ar dzīvžogu. Sienā, kas šķir ēdamistabu un viesistabu, jāierīko durvis, -segtas skaistām portjerām. Abu gareno logu vietā var ierīkot lodžiju, un no šejienes, no divviru logiem ar rombveidīgiem stikliem svina ietvaros, pavērsies skats uz pļaviņu. Un visas šīs riebīgās mēbeles, kas savāktas sazin no kurienes — pa daļai mantotas no Semplu, pa daļai no Viginu ģimenes, pa daļai pirktas, — izsviest ārā vai pārdot un to vietā iegādāt ko labāku vienā stilā. Frenks bija iepazinies un sadraudzējies ar jaunu arhitektu Elsvortu, kas tikko tepat pilsētā bija beidzis studijas. Šādas draudzīgas attieksmes bieži vien atkarīgas no neizskaidrojamām cilvēku dabas slieksmēm. Viltons Elsvorts, kluss, domīgs, izsmalcināts, bija savā dvēselē īsts mākslinieks. Sākdami apspriest kādu Česnatstrītā ceļamu namu (par kuru Elsvorts izteicās, ka tas ir kas «drausmīgs»), viņi pārgāja uz sarunu par mākslu vispār, labāk sakot, par tās trūkumu Amerikā. Un Frenkam radās doma, ka Elsvorts labāk par katru citu realizēs viņa vēlēšanos izdaiļot māju. Kad viņš pateica par to Liliānai, viņa bez vārda runas piekrita izmaiņām viņu dzīvoklī, kā jau visiem vīra plāniem.

Kamēr viņi atradās kāzu ceļojumā, Elsvorts stājās pie darba, ņemdams par pamatu trīstūkstoš dolāru lielu budžetu, kurā bija ierēķināta arī jaunā dzīvokļa iekārta. Darbu pabeidza trīs nedēļas pēc Kūpervudu atgriešanās, bet, kad viss bija gatavs, nams izskatījās gluži kā jauns. Slēgtais balkons ēdamistabā, kā to Frenkam bija gribējies, atradās virs paša maura, bet logi ar rombveidīgiem stikliem svina ietvaros turējās vara virās. Viesistabu no ēdamistabas šķīra bīdāmas durvis, ko bez tam bija paredzēts aizsegt ar zīda priekškaru, kurā attēlotas zemnieku kāzas Normandijā. Ēdamistabā bija veclaicīgas angļu ozolkoka mēbeles, Viesistabā un guļamistabās — Čipendela un Šeratona amerikāniskā imitācija. Pie sienām karājās vairāki vienkārši akvareļi, šur tur bija novietotas Hosmēra un Pauersa veidotās bronzas statuetes, Potera (tagad aizmirsta skulptora) marmora Venēra un citi mākslas priekšmeti, bet vispār, tiesa, nekā izcila. Misis Kūpervudu gan mulsināja Venēras kailums — tas piešķīra mājai kaut ko no Eiropas frivolās atmosfēras, — bet viņa neko nesacīja: priekšmeti bija acīm patīkami, un bez tam Liliāna neuzskatīja sevi par pazinēju šinī jomā. Frenkam bija nesalīdzināmi vairāk zināšanu šādos jautājumos.

Tad pieņēma istabeni un apkalpotāju, un Kupervudi pamazām sāka uzņemt viesus.

Kas atceras savus laulības dzīves pirmos gadus, tas vislabāk sapratīs acīm netveramās pārmaiņas, ko Frenkā radīja jaunie dzīves apstākļi, jo, tāpat kā visi, kas saistījušies Himeneja saitēm, viņš nokļuva tās apkārtnes ietekmē, kādu bija sev radījis. Spriežot pēc dažām viņa rakstura īpašībām, varēja viegli pieņemt, ka viņam liktenis lēmis kļūt par kārtīga un cienījama pilsoņa paraugu. Viņš atstāja lieliska ģimenes cilvēka iespaidu. Ar lielu prieku viņš vakaros atgriezās pie sievas pēc drūzmas tirdzniecības kvartālos, kur granda ielu kustība un cilvēki mūžīgi kaut kur steidzās. Mājās viņš varēja just, ka ieņem labu stāvokli, un baudīt mieru. Klāts pusdienu galds ar svecēm (Frenka ideja), Liliāna garā tērpā no zila vai zaļa zīda (Frenkam patika, ja viņa tērpās šinīs krāsās), liels kamīns, kur liesmoja resnas pagales, sieva, mājīgi ieritinājusies viņam klēpī, — viss tas valdīja pār viņa vēl pilnīgi nenobriedušo iztēli. Kā jau agrāk sacīts, .grāmatas Frenku nemaz neinteresēja, bet dzīve, gleznas, koki, mīļotas sievietes fiziskais tuvums turēja viņu savā varā, kaut gan jau tolaik viņa prātus sāka valdzināt sarežģītas finansiālas kombinācijas. Dzīvot bagāti un līksmi, piepildīt visas savas vēlēšanās — pēc tā viņš alka ar visu savu būtni.

Un misis Kūpervuda par spīti gadu starpībai šai viņa dzīves posmā likās viņam pilnīgi piemērota dzīvesbiedre. Kad viņas jūtas bija atmodinātas, Liliāna stipri pieķērās Frenkam, bija atsaucīga vīra omai un labprāt kala kopā ar Frenku visādus nākotnes plānus. Abi vēlējās bērnu, un drīzumā viņa varēja pačukstēt Frenkam, ka gaida šo laimīgo notikumu. Liliāna bažījās, vai viņas agrākās neauglības iemesls nav meklējams viņā pašā, tāpēc bija ļoti laimīga, pārliecinājusies par savu maldīšanos. Viņai pavērās jaunas iespējas — pēc visa spriežot, laimīga nākotne, kur nav vietas bažām. Frenkam bija patīkama doma par savu atkārtošanos bērnā, viņš kavējās pie tās, izjuzdams tēva lepnumu. Daudz dienu un nedēļu, mēnešu un pat gadu, vismaz pirmos četrus vai piecus gadus, viņam sagādāja neizsakāmu prieku atgriezties vakaros mājās, pastaigāties pa pagalmu, ieaicināt pusdienās draugus, vizināties pa pilsētu kopā ar sievu un stāstīt viņai par saviem veikalnieciskajiem plāniem. Viņa neko nesaprata sarežģītās finansiālās kombinācijās, bet viņš arī sevišķi pēc tā necentās.

Toties mīla, Liliānas daiļais ķermenis, viņas lūpas, mierīgais raksturs — visa tā pievilcējs spēks un piedevām divi bērni, kas nāca pasaulē četru gadu laikā, sniedza viņam pilnīgu apmierinājumu. Viņš šūpoja uz ceļiem Frenku jaunāko, savu pirmdzimto, lūkojās uz viņa apaļajām kājiņām, dzirkstošajām acīm, gandrīz bezveidīgo un tomēr ziedlapiņai līdzīgo mutīti un domāja par bērnu radīšanu. Temats, pietiekami bagāts pārdomām: sākotnējā sēklas attīstība, apbrīnojamais augļa nobriešanas periods sievietes ķermenī, slimību un pašu dzemdību radītie draudi. Viņš pārdzīvoja grūtus mirkļus, kad misis Klipervuda dzemdēja Frenku jaunāko, jo viņa pati ļoti baidījās. Viņš savukārt baidījās par sievas skaistumu, viņu biedēja doma pazaudēt sievu, un, stāvēdams aiz durvīm bērna dzimšanas dienā, viņš īstenībā pirmo reizi iepazinās ar patiesu nemieru. Tiesa, ne pārāk stipru, jo viņš bija pārāk līdzsvarots un aizņemts ar sevi. Tomēr viņš raizējās, iedomādamies, ka sieva varētu nomirt un tad pienāktu gals viņu laimei. Un pēc tam — spalgi kliedzieni, kas plosīja sirdi, vēsts, ka viss beidzies, un atļauja uzmest skatienu jaunpiedzimušajam! Šis pārdzīvojums paplašināja Frenka apvārsni, padziļināja viņa dzīves izpratni. Tas lieku reizi pastiprināja viņa pārliecību, ka visur zem parādību virspuses slēpjas traģēdija, līdzīgi rupjam kokam zem spožas lakas kārtas. Frenks jaunākais un vēlāk zilacainā, un zeltcirtainā mazā Liliāna uz laiku pilnīgi aizņēma viņa iztēli.

Nav iespējams te atzīmēt visas sīkās, bet svarīgās pārmaiņas, ko nesa sev līdzi šie gadi. Šīs pārmaiņas notika tik pamazām, ka bija nemanāmas kā rāmu ūdeņu plūsma. Piecu gadu laikā Frenka īpašums krietni vien piedauga: jāatceras taču, ka viņš iesāka ar mazumu. Pamazām viņam nodibinājās tuvas attieksmes (cik veikalnieciskas attieksmes vispār var būt tuvas) ar dažiem spilgtākajiem vietējās finansu pasaules pārstāvjiem, kuras nemitīgi paplašinājās. Savā laikā (mistera Taja kantorī un biržā) viņam ne vienreiz vien bija norādījuši uz interesantiem lielākiem vai mazākiem pilsētas pašvaldības vai štata administrācijas ierēdņiem, kas «pelnījās ar politiku», un darbiniekiem valsts mērogā, kuri bija ieradušies no Vašingtonas satikties ar firmu «Dreksels un Ko», «Klarks un Ko» un pat «Tajs un Ko» vadītājiem.

Kā viņam stāstīja, šie cilvēki zināja jau iepriekš par gaidāmām likumdošanas reformām vai ekonomiskām pārmaiņām, kam neglābjami vajadzēja ietekmēt dažus vērtspapīrus vai tirdzniecības nozares. Kantorī «Tajs un Ko» kāds jauns Frenka darbabiedrs parāva viņu aiz piedurknes.

— Vai jūs ievērojāt cilvēku, kas nupat iegāja saimnieka kabinetā?

—Jā.

— Tas ir Mertags, pilsētas kasieris. Viņa kārtis nav sliktas, es jums teikšu! Naudas viņa rīcībā, cik nevajag, bet jānorēķinās viņam tikai par pamatkapitālu: procenti iet viņa kabatā!

Kūpervuds saprata. Visi šie pilsētas un štata darbinieki spekulēja. Viņi deponēja pilsētas vai kroņa līdzekļus pie viena vai otra baņķiera vai māklera kā pilnvarotā, vai pie valdības iecelta noguldījumu glabātāja. Bankas nemaksāja par šiem noguldījumiem nekādus procentus, varbūt vienīgi pašiem valsts pārstāvjiem. Pēc pēdējo slepeniem norādījumiem tās aizdeva šo naudu dažādiem biržas darboņiem, un tie ieguldīja naudu «drošos» papīros. Reizēm naudu bez atlīdzības izmantoja baņķieri, reizēm — biržas darboņi. Ierēdņi iedzīvojās, bet biržai atkrita trekni kumosi komisiju veidā. Filadelfijā pastāvēja vesela politikāņu banda, kur ietilpa pilsētas mērs, virkne municipalitātes locekļu, kasieris, policijas priekšnieks, pilnvarotais sabiedriskajos darbos, un tie savā starpā sadalīja peļņu. Viņu devīze bija: «Roka roku mazgā». Sākumā šāda rīcība Kūpervudam šķita liela nelietība, bet viņa acu priekšā daudzi tādā kārtā ātri tika pie bagātības, un nevienam it kā nebija par to nekādas daļas. Laikraksti vienā laidā taurēja par pilsoņa pienākumu un patriota lepnumu, bet par tādiem trikiem neminēja ne vārda. Un cilvēki, kas tā rīkojās, palika pie varas un baudīja visu cieņu.

Bija daudz finansu iestāžu — un to loks nepārtraukti paplašinājās, — kur uz Frenku raudzījās kā uz uzticamu starpnieku parādrakstu un vekseļu maksājumu realizēšanā. Likās, viņš mirklī nojauta, kur jāgriežas pēc naudas. Ar pirmo dienu Frenks apņēmās pastāvīgi turēt pie sevis apmēram divdesmit tūkstošus skaidrā naudā, lai nekavējoties un bez liekām runām pieņemtu izdevīgus priekšlikumus. Tāpēc viņš bieži varēja atbildēt: «Jā, protams, es to uzņemos!» — ko citos apstākļos nespētu izdarīt. Viņam sāka vaicāt, vai viņš neapņemtos realizēt biržā kādu operāciju. Frenkam toreiz vēl nebija vietas biržā, un viņš sākumā nedomāja to pirkt, bet tad pārdomāja un iegādājās vietu ne tikai Filadelfijā, bet arī Ņujorkā. Kāds Džozefs Zimermens, manufaktūras tirgotājs, kam viņš bija palīdzējis izvietot virkni vekseļu, piedāvāja, lai Frenks ņem savā pārziņā viņa pilsētas dzelzceļa akcijas, un tas ievadīja Frenka atgriešanos fondu biržā.

Tikmēr pārgrozījās arī Frenka ģimenes dzīve. Tā nostiprinājās un, varētu sacīt, ieguva izsmalcinātākas formas, Viņa sievai, piemēram, tāpat kā viņam, dažreiz nācās mazliet parevidēt savu personīgo pazīšanos. Mistera Sempla dzīves laikā Liliānas aprindas sastādīja galvenokārt tirgotāju ģimenes — sīktirgotāji un ļoti nedaudzi lieltirgotāji no sīkākajiem. Liliāna draudzējās ar dažām dāmām, kas, tāpat kā viņa, apmeklēja Pirmo prezbiteriešu baznīcu. Tur rīkoja tā saucamās «baznīcas tējas» un viesīgus vakarus, kuros viņa piedalījās kopā ar misteru Semplu; kopā ar viņu Liliāna izdarīja arī garlaicīgas vizītes pie saviem un viņa radiniekiem. Kūpervudi, Votermeni un citas līdzīga kalibra ģimenes bija nedaudzi izņēmumi vispārējā pelēkajā fonā. Tagad viss pārgrozījās. Jauno Ķūpervudu maz interesēja sievas radi, un tie atsvešinājās no Kūpervudiem, kam par iemeslu bija Liliānas otrā, pēc viņu domām, nepiemērotā laulība. Frenka tuviniekus joprojām vienoja ar viņu tuvas, radnieciskas jūtas, viņi vēlējās vispārēju labklājību, bet sevišķi svarīgi bija tas, ka Frenks bija pratis iegūt dažu patiesi redzamu personu labvēlību. Frenks uzaicināja pie sevis (nebūt ne ar nolūku apspriest veikala lietas, kas viņam derdzās, bet vienkārši kā viesus) baņķierus, mantīgus ļaudis, kas ieguldīja naudu dažādos uzņēmumos, un klientus — esošos un nākamos. Pie Skailkilas un Visahikonas upītēm un daudzās citās filadelfiešu iemīļotās pastaigas vietās bija ārpilsētas restorāni, uz kurieni varēja izbraukt svētdienās. Kūpervudi bieži apmeklēja misis Dēvisu un tiesnesi Kitčenu, apciemoja pazīstamo juristu Endrjū Šarplesu, Hārperu Stedžeru, Frenka personīgo advokātu, un daudzus citus. Kūpervudam piemita dāvanas izturēties laipni un nepiespiesti. Neviens no viņa paziņām nenojauta visu viņa dabas dziļumu; Frenks domāja, domāja, bet tas viņu netraucēja baudīt dzīvi.

Viens no viņa agrīnākās un sirsnīgākās aizraušanās priekšmetiem bija glezniecība. Viņš dedzīgi mīlēja dabu, bet viņam nezin kāpēc likās, ka tā vislabāk saprotama mākslinieka iztulkojumā, tāpat kā mēs ar citu palīdzību noskaidrojam sev likumu un politisko notikumu jēgu. Liliāna bija pret glezniecību vairāk nekā vienaldzīga, tomēr pavadīja vīru uz visām izstādēm, pastāvīgi klusībā domādama, ka Frenkam piemīt dažas dīvainības. Frenks, mīlot Liliānu, centās modināt viņā saprātīgu interesi par tādām lietām, bet, kaut arī misis Kūpervuda pūlējās izrādīt, it kā tas viņu interesē, īstenībā viņa gleznās nekā neredzēja, tās viņas dvēselei neko neteica, un bija skaidri redzams, ka šī joma viņai vienkārši nepieejama.

Lielāko daļu viņas laika aizņēma bērni. Kūpervudu tomēr tas nebūt neskumdināja. Viņš uzskatīja tamlīdzīgu nodošanos mazuļiem par jauku un augstākā mērā cienījamu. Reizē ar to viņam patika Liliānā viņas flegmātiskums, izklaidīgais smaids un pat šķietamā vienaldzība pret visu, ko galvenokārt varēja izskaidrot ar viņas pilnīgo mieru par nākotni. Kāds krass kontrasts bija viņi abi! Liliāna uztvēra savu otro laulību tāpat kā pirmo — kā nopietnu notikumu, kas izslēdz jebkuru kaut vai vismazāko pārmaiņu jūtās un domās. Frenks turpretim pavadīja laiku nemierīgā pasaulē, kas, vismaz no finansiālā viedokļa, sastāvēja tikai no pārmaiņām, pēkšņām un nedzirdētām pārvērtībām. Frenks sāka dažreiz ciešāk ielūkoties savā sievā — ne pārāk kritiski, jo viņš to mīlēja, bet it kā mēģinādams novērtēt viņas garīgās īpašības. Viņš pazina Liliānu jau vairāk nekā piecus gadus. Vai viņš daudz zināja par viņu? Jauneklīgā kvēle pirmajos gados bija spiedusi viņu uz daudz ko pievērt acis, bet tagad, kad viņa tam jau pilnīgi piederēja...

neredzēja, tās viņas dvēselei neko neteica, un bija skat

Tikmēr lēni tuvojās un beidzot tika pasludināts karš starp Ziemeļiem un Dienvidiem, kas radīja tādu uzbudinājumu, ka visu domas ap karu vien saistījās. Tas bija kaut kas satricinošs. Sākās plaši apmeklēti, vētraini mītiņi un nekārtības ielās. Incidents ar Džona Brauna^8 līķi, Linkolna, šā lielā tautas tribūna, ierašanās — viņš apstājās Filadelfijā pa ceļam no Springfīldas (Ilinoisas štatā) uz Vašingtonu, kur viņam bija jānodod zvērests pirms stāšanās prezidenta postenī; kauja pie Bulrēnas, kauja pie Viksburgas, kauja pie Hetisburgas un tā tālāk, un tā tālāk. Kūpervuds tanī laikā bija vēl jauns — ; divdesmit piecus gadus vecs cilvēks, aukstasinīgs un mērķtiecīgs. Viņš atzina, ka propaganda pret verdzību varbūt ir pilnīgi pamatota no cilvēka tiesību viedokļa — par to pat nevarēja būt šaubu, — bet komercijai visai bīstama. Viņš novēlēja Ziemeļiem uzvaru, bet zināja, ka viņam un citiem finansistiem var klāties visai grūti. Viņam pašam nebija patikas karot. Tas likās pārāk muļķīgi cilvēkam ar spilgtu individualitāti. Lai citi karo — atradīsies pietiekami daudz trūcīgo, aprobežoto un vientiešu, kas gatavi griezt krūtis pret lodēm. Bet šie cilvēki tam vien der, lai viņus komandētu, lai viņus apšautu. Kas attiecas uz viņu, Frenku, tad viņa dzīvība viņam svēta un pieder viņa ģimenei un veikala interesēm. Viņš bieži atcerējās, ka reiz klusā šķērsieliņā bija novērojis nelielu kareivju — vervētāju vienību zilos formas tērpos. Viņi raiti maršēja (taisni tanī laikā, kad strādnieki atgriezās no darba) ar plīvojošu republikas karogu, bungām rībot un taurēm skanot. Visa tā mērķis, bez šaubām, bija stipri ietekmēt līdz šim vienaldzīgo vai svārstīgo pilsoni, novest to līdz tādai eksaltācijai, ka viņš zaudētu mēra sajūtu un savu interešu apziņu un, aizmirsis visu pasaulē — sievu, vecākus, māju, bērnus —, apzinātos tikai to, ka viņš nepieciešams dzimtenei, un tad pievienotos kareivjiem un ļautos savervēties. Frenks ieraudzīja, ka viens strādnieks, šūpodams soļu ritmā pusdienu trauku un acīmredzot pat nedomādams par šādu savas darba dienas noslēgumu, apstājās, ieklausījās tuvojošās vienības, saceltajā troksnī un, kad kareivji pienāca gluži klāt, mirkli pakavējās, pavadot to rindas ar neapņēmīgu mulsu skaticnu, un pēkšņi, piestājies soļotāju galā, svinīgu izskatu devās uz vervēšanas punktu. Kas tā aizrāva šo strādnieku? — Frenks sev vaicāja. Kā gadījās, ka viņš tik viegli padevās? Viņš taču nebija gatavojies iet. Pēc darba viņa seja vēl bija .eļļas un kvēpu notriepta Pēc izskata tas bija lējējs vai mehāniķis Frenka vecumā. Frenks noraudzījās pakaļ mazajai vienībai, kamēr tā sasniedza šķērsielas galu un pazuda aiz stūra.

Dīvaina likās šī negaidītā kareivīgā jūsma. Cilvēki neko citu vairs negribēja dzirdēt, izņemot bungu un tauru skaņas, neko negribēja .redzēt, izņemot kareivjus, kas tūkstošiem soļoja pa ielām ceļā uz fronti, ar šauteņu auksto tēraudu plecos, ne par ko citu neinteresējās, izņemot karu un kara baumas. Tās bija neapšaubāmi aizraujošas jūtas, varenas, bet pilnīgi neienesīgas. Tās aicināja uz pašuzupurēšanos, bet tā Frenkam bija sveša. Ja viņš ies karā, viņu var nošaut, un kas tad par labumu no viņa cēlajām jūtām? Nē, viņš labāk izvēlas naudas pelnīšanu un nodarbošanos ar politiskām, sabiedriskām un finansu lietām. Šis nabaga nelga, kas pievienojās vervētāju vienībai (tomēr nelga ne, tā viņš to nesauks!), šis apmulsušais nabaga strādnieks, — ko tur lai saka, lai debesis viņam žēlīgas! Lai debesis žēlīgas viņiem visiem! Viņi tiešām nezina, ko dara!

Reiz viņš redzēja Linkolnu. Šis neveikli soļojošais, garais, kaulainais, izskatā mazliet vientiesīgais cilvēks atstāja uz Frenku neizdzēšamu iespaidu. Bija salts, nemīlīgs rīts februāra beigās, un lielais kara laika prezidents tikko bija beidzis savu svinīgo runu tautai, kur viņš bija pieminējis saites, kas varbūt stipri savilktas, bet tomēr nedrīkst tikt pārrautas. Kad viņš iznāca no Neatkarības pils^9, kas bija slavena ar to, ka tanī dzimusi amerikāņu brīvība, viņa seja bija sastingusi skumjā, domīgā mierā. Kūpervuds cieši ielūkojās Linkolnā, kad viņš iznāca pa durvīm, štāba virsnieku, vietējās varas pārstāvju, slepenpolicistu un ziņkārās, līdzjūtīgi noskaņotās publikas ielenkts. Un, vērīgi pētījot dīvainos, rupji cirstos sejas pantus, Kūpervuds saprata šās personības apbrīnojamo tīrību un iekšējo diženumu.

«Lūk, īsts cilvēks!» Frenks nodomāja. «Brīnišķa būtne!» Katrs prezidenta žests iespiedās viņam neparasti spilgti atmiņā. Viņš noskatījās, kā Linkolns iesēžas ekipāžā, un domāja: «Lūk, kāds viņš ir, šis malkas cirtējs, šis provinces advokāts! Jāatzīst, ka liktenis izraudzījies piemērotu cilvēku šim kritiskajam brīdim!»

Linkolna tēls vēl ilgi neatstāja Frenku, un kara laikā viņa domas ne vienreiz vien atgriezās pie šās izcilās figūras. Kūpervuds nešaubījās par to, ka viņam palaimējies skatīt vienu no šās pasaules patiesi lielajiem cilvēkiem. Karš un valsts lietas nebija Frenka gaumē, bet viņš zināja, cik svarīgs ir gan viens, gan otrs.

VIENPADSMITĀ NODAĻA

Jau kara laikā — un pēc tam, kad kļuva redzams, ka tas ilgs ne tikai pāris dienu vien, — Kūpervudam laimējās veikt pirmo lielo finansiālo darījumu. Ir republika, ir štats un pilsēta cieta tanī laikā stipru naudas trūkumu. 1861. gada jūlijā kongress balsoja par piecdesmit miljonu dolāru lielu iekšējo aizņēmumu obligāciju veidā, kas dzēšamas divdesmit gadu laikā un ienes īpašniekiem septiņus procentus gadā. Apmēram ar tiem pašiem noteikumiem štats sankcionēja trīs miljoni dolāru lielu aizņēmumu. Pirmo aizņēmumu realizēja Bostonas, Ņujorkas un Filadelfijas finansisti, otro — tikai Filadelfijas finansisti vien. Kūpervuds tur nepiedalījās. Viņš vēl nebija pietiekami liela figūra. Viņš lasīja laikrakstos par sēdēm, kurās viņam personīgi vai tikai vārda pēc pazīstami cilvēki «apsprieda lietderīgākos paņēmienus palīdzības sniegšanā republikai vai štatam». Bet Frenku uz šīm apspriedēm neaicināja, kaut arī viņš no visas sirds ilgojās būt starp šiem cilvēkiem. Viņš redzēja, cik bieži veikalu lietās pietiek tikai ar vienu bagāta cilvēka vārdu, — nevajag ne naudas, ne izziņu, ne konkrēta nodrošinājuma — nekā, izņemot šos vārdus. Ja vien, pēc baumām, aiz kāda pasākuma kulisēm slēpās «Dreksels un Ko», «Džejs Kuks un Ko» vai «Gulds un Fikss», pasākums tūliņ kļuva drošs. Džejs Kuks, jauns filadelfietis, izdarīja lielisku operāciju, uzņemdamies kopā ar Drekselu štata izlaistā aizņēmuma realizēšanu un izpārdodot.to al pari. Pēc vispārības domām, aizņēmumu varēja izplatīt un tas bija jāizplata tikai par deviņdesmit dolāriem simta vietā. Kuks tam neticēja. Viņš bija pārliecināts, ka obligācijas var droši piedāvāt mazām bankām un privātpersonām, un dedzīgie vietējie patrioti, lepni uz savu štatu, pilnos apmēros un pat ar uzviju segs visu parakstīšanās summu. Notikumu gaita spīdoši attaisnoja Kūka aprēķinus, un viņa veikalnieka reputācija bija nostabilizēta. Kūpervudam bija žēl, ka viņam nebija lemts parādīt savas spējas tamlīdzīgā veidā. Bet Frenks bija par praktisku, lai tāpēc noskumtu, — viņš parasti ņēma par pamatu faktus un reālās iespējas.

Izdevība klaudzināja pie viņa durvīm vēlāk, pēc pusgada, kad izrādījās, ka Pensilvānijai vajag daudz vairāk naudas. Štata iesauktos kareivjus vajadzēja apģērbt. Bija jāsper daži aizsardzības soļi, kā arī jāpapildina kase. Likumdošanas palāta galu galā sankcionēja iekšējo aizņēmumu par divdesmit trīs miljoniem dolāru. Plašās finansu aprindās daudz runāja par to, kam uzdos aizņēmumu realizēt, visticamākais — Drekselam un Kukam.

Kūpervuds daudz domāja par to. Ja tagad varētu dabūt pilnvaru kaut vai daļējai šā lielā aizņēmuma realizēšanai — diezin vai viņš spētu uzņemties to visu, tādam pasākumam viņam vēl nebija pietiekamu sakaru, — viņš ne vien krietni nostabilizētu savu biržas māklera reputāciju, bet arī gūtu krietnu peļņu. Kādu summu viņš varētu uzņemties? Tas arī bija galvenais jautājums. Kas iegādātos pie viņa obligācijas? Tēva banka? Ļoti ticami. «Votermens un Ko»? Par nelielu summu. Tiesnesis Kitčens? Nenozīmīgu daudzumu. Sabiedrība «Milss-Dēvids»? Jā. Viņš sāka pārcilāt atmiņā privātpersonu vārdus un uzņēmumus, kas aiz šādiem vai tādiem apsvērumiem — aiz personīgas draudzības, saticīgas dabas, atzinības par pagātnē izdarītiem pakalpojumiem un citiem iemesliem — parakstītos ar viņa starpniecību uz zināmu skaitu šo septiņprocentīgo obligāciju. Frenks rezumēja savas iespējas un konstatēja, ka pēc nelielas iepriekšējas «apstrādāšanas» viņš gandrīz neapšaubāmi varētu izvietot obligācijas par vienu miljonu dolāru, ja vien viņam piešķirtu pēc vietējo ietekmīgo politiķu rekomendācijas tādu aizņēmuma daļu.

Sevišķi lielas cerības Frenks lika uz cilvēku, kam bija ārēji nemanāmi, toties stipri sakari politiskajās aprindās. Tas bija kāds Edvords Melia Batlers. Tas bija uzņēmējs, kas veica kanalizācijas un ūdensvadu ievilkšanu, pamatu likšanu,, ielu bruģēšanu un tamlīdzīgus pasākumus. Savas karjeras sākumā, kad Kūpervuds vēl viņu nepazina, Batlers bija nodarbojies ar atkritumu vākšanu pats uz sava riska. Pilsētai tolaik vēl nebija plašas ielu aptīrīšanas sistēmas, sevišķi nomalēs un dažos vecajos, trūcīgu ļaužu apdzīvotajos rajonos. Edvords Batlers, tolaik vēl jauns, nabadzīgs īrs, sāka bez atlīdzības savākt un aizvest atkritumus, kas noderēja barībai viņa cūkām un citiem mājlopiem. Tad viņš atklāja, ka ir cilvēki, kas gatavi šo to maksāt par šādiem pakalpojumiem. Un vēlāk kāds vietējais politiķis, pilsētas padomes loceklis un Batlera draugs — abi bija katoļi — piegāja šai lietai no pilnīgi jauna viedokļa. Kāpēc neiecelt Batleru par oficiālu aptīrītāju? Pilsētās padome katru gadu apstiprinās asignējumus šim nolūkam. Batlers laidīs apgrozībā vairāk pajūgu atkritumu novākšanai — vairākus desmitus pajūgu. Bez tam nevienu citu atkritumu vācēju pie šā darba nepielaidīs. Tādi, protams, eksistēja, bet oficiāls līgums starp Batleru un pilsētu izbeigs jebkuru konkurenci. Daļa peļņas no šā visai izdevīgā pasākuma būs jāpatur, lai «iesmērētu» tiem, kas sirdīsies, ka palikuši bez kontrakta. Vēlēšanu laikā vajadzēs aizdot naudu dažām organizācijām un atsevišķām personām, bet tā nav nekāda nelaime: šīs summas nebūs lielas. Tā Batlers un pilsētas padomes loceklis Patriks Gevins Komiskis noslēdza veikalniecisku vienošanos, pie kam pēdējais palika ēnā. Batlers vairs nebraukāja pats kā atkritumu vācējs. Viņš nolīga kaimiņos dzīvojošo izveicīgo īru puisi Džimiju Šihenu, un tas kļuva par viņa palīgu, pārvaldnieku, zirgu puisi, grāmatvedi, — kas kuro reizi bija vajadzīgs. Drīz vien Batlers sāka pelnīt četri līdz pieci tūkstoši gadā, — pirms tam viņš ar pūlēm bija izspiedis divi tūkstoši, — pārcēlās uz ķieģeļu namu pilsētas dienvidu nomalē un sāka sūtīt bērnus skolā. Misis Batlere atmeta ziepju vārīšanu un cūku kopšanu. Kopš šā laika laime bija visai labvēlīga Edvordam Batleram.

Agrāk viņš bija lasītnepratējs, bet tagad, protams, lasīja un rakstīja. No sarunām ar misteru Komiski viņš uzzināja, ka pilsēta izdod uzņēmējiem arī citus darbus — kanalizācijas, gāzes un ūdensvadu maģistrāļu ierīkošanu, ielu bruģēšanu un tā tālāk. Kas gan to labāk varētu izdarīt par Edvordu Batleru? Viņš bija pazīstams ar daudziem pilsētas pašvaldības locekļiem. Viņš satikās ar tiem alus pārdotavu dibenistabās vai piknikos, ko pilsētas varasvīri rīkoja sestdienās un svētdienās, vai priekšvelēšanu apspriedēs un sēdēs, jo, baudot pilsētas labvēlību, viņam bija jāpalīdz tai ne tikai ar naudu, bet arī ar padomu. Interesanti atzīmēt, ka Batlers sāka parādīt neikdienišķu politisku asredzību. Viņam pietika uzmest cilvēkam skatienu, lai varētu pateikt, vai tam būs panākumi. Daudzi no viņa grāmatvežiem, pārvaldniekiem un rēķinvežiem bija izveidojušies par pilsētas pašvaldības darbiniekiem vai likumdošanas palātas locekļiem. Viņa ielikteņi, kuru kandidatūras viņš izvirzīja politiskajās apspriedēs, parasti guva panākumus. Vispirms viņš guva ietekmi sava politiskā drauga rajonā, tad savā vēlēšanu iecirknī, vēlāk pilsētas sapulcēs — kā vigu^10 pārstāvis, protams, — un beidzot viņu sāka atzīt par veselas organizācijas vadītāju.

Pilsētas padomē viņa labā darbojās kaut kādi noslēpumaini spēki. Viņš saņēma lielus pasūtījumus un piedalījās izsolēs. Atkritumu novākšana piederēja pagātnei. Vecākais mistera Batlera dēls Ovens bija likumdošanas palātas loceklis un kompanjons tēva uzņēmumā. Otrs dēls Kelems kalpoja pilsētas ūdens apgādes daļā un arī piedalījās tēva pasākumos. Vecākā meita, piecpadsmit gadus vecā Eilīna, vēl mācījās sv. Agates klostera skolā Džermantaunā. Otra meita, trīspadsmit gadus vecā Nora, pati jaunākā ģimenē, apmeklēja vietējo privātskolu, ko pārzināja katoļu ordeņa māsas. Ģimene bija pārcēlusies no Filadelfijas dienvidu daļas uz Džirarda avēniju, kur sākās diezgan strauja «saviesīga» dzīve. Batleri gan nepiederēja pie turienes aprindām, bet Edvordam Batleram, piecdesmit piecus gadus vecam uzņēmējam, kura īpašumu vērtēja uz pusmiljonu, bija daudz draugu politiskajās un finansu aprindās. Viņš vairs nebija agrākais «neaptēstais Goliāts», bet solīds cilvēks ar sārtu, mazliet vēja appūstu seju, platiem pleciem, varenām krūtīm, pelēkām acīm un sirmiem matiem — tipisku īru seju, kam bagātīgā dzīves pieredze piešķīrusi mierīgu, gudru un neizdibināmu izteiksmi. Lielās rokas un kājas atgādināja dienas, kad viņš vēl nevalkāja lieliskos angļu auduma apģērbus un dzeltenas kurpes, bet viņa klātbūtne tagad nevienu nevarēja šokēt. Taisni otrādi — viņš izturējās ar lielu cieņu. Iru, akcents bija saglabājies, bet viņa valoda bija laipna un pārliecinoša.

Batlers viens no pirmajiem ieinteresējās par pilsētas dzelzceļu būvi un līdzīgi Kūpervudam un daudziem citiem nāca pie slēdziena, ka šim pasākumam ir liela nākotne. Vislabākais pierādījums bija akciju nestā peļņa,— viņu bija pārliecinājuši tās iegādāties. Šāda veida darījumus viņa vietā izpildīja kāds mākleris, jo viņam nebija izdevies iekļūt šinīs uzņēmumos to organizēšanās periodā. Batlers uzpirka visas tamlīdzīgu uzņēmumu akcijas, kādas vien pagadījās, jo ticēja, ka tām visām lielas perspektīvas, bet visvairāk viņam gribējās dabūt savās rokās kontroli pār vienu vai vairākām dzelzceļa līnijām. Šādā nolūkā viņš sāka raudzīties pēc uzticama jauna cilvēka, spējīga un godīga, kas rīkotos pēc viņa norādījumiem un darītu visu, ko tam pavēlēs. Viņš šo to uzzināja par Kūpervudu un reiz rakstiski uzaicināja to pie sevis.

Kūpervuds nekavējās, jo bija dzirdējis par Batleru, viņa karjeru, sakariem un ietekmi. Sausā, saltā februāra rītā Frenks devās pie viņa. Vēlāk viņš bieži atcerējās ielu, kur dzīvoja Batlers, — ķieģeļu ietves, šosētu bruģi, viegli pārkaisītu sniega pārslām, abās pusēs panīkušus, kailus kociņus un spuldzes. Kaut arī Batlera nams nebija nekāds jaunais — Batlers bija to pircis un remontējis, — tas bija labs sava laika arhitektūras paraugs. Mājas fasāde bija piecdesmit pēdu gara, augstums — četri stāvi. Māja bija celta no pelēka kaļķakmens, uz parādes durvīm veda četri plati, balti pakāpieni. Logi baltos ietvaros bija latīņu burta «U» veidā. Tos sedza mežģīņu aizkari, un mēbeļu sarkanais plīšs, kas tikko vidēja caur tiem, dvesa mājību saltās, sniegotās ielas fonā. Frenks pasniedza vizītkarti greznai istabenei, kas viņam atvēra durvis un lūdza ieiet.

— Vai misters Batlers mājās?

— Nezinu, ser. Es tūliņ paskatīšos. Iespējams, ka viņš izgājis.

Pēc laiciņa Frenku lūdza iet augšā. Viņš sastapa Batleru istabā, kas mazliet atgādināja kantori. Tur stāvēja rakstāmgalds, kantora krēsls, dažas ar ādu apvilktas mēbeles un grāmatskapis, .bet viss izsvaidīts, izvietots bez jebkādas kantorim vai dzīvojamai istabai piemītošas kārtības. Pie sienas karājās dažas gleznas, viena eļļas — kaut kas pilnīgi neiedomājams! — tumša un drūma, otrā sārtos un miglaini zaļos toņos bija attēlots kanāls ar liellaivu, un, beidzot, tur bija daži diezgan labi tuvinieku un draugu dagerotipi^11. Kūpervuda uzmanību saistīja divu meiteņu ģīmetne. Vienai no tām — tai, kas viņam sevišķi iepatikās, bija zeltainrudi mati, otrai — kastaņbrūni. Skaistais, sudrabotais uzņēmums bija retušēts. Tās bija piemīlīgas un veselīgas, jautras ķeltu tipa meitenes; viņu galvas gandrīz saskārās, acis raudzījās tieši skatītājā. Frenks mazliet patīksminājās ap tām un nolēma, ka tās droši vien ir mājas saimnieka meitas.

— Misters Kūpervuds? — Batlers viņu saņēma, ērmīgi uzsvērdams patskaņus.

Kūpervuda priekšā bija cilvēks ar nopietnu seju un nesteidzīgām, pārdomātām kustībām. Frenks pievērsa uzmanību viņa zaļoksnīgajam, spēcīgajam augumam, kas atgādināja vētrās rūdītu ozolu, un vēja appūstajai sejai ar bludo, kā uzspīlēto ādu. Šinī cilvēkā nebija ne mazākā vecuma vārguma vai nevarības.

— Jā, — Frenks atbildēja.

— Man ar jums mazas darīšanas sakarā ar akciju pirkšanu, un es nodomāju, ka labāk būs, ja ieradīsieties šeit, nekā man braukt uz jūsu kantori. Te mēs varam konfidencialāk parunāt, un bez tam mani gadi sāk mani traucēt.

Viņš laipni paraudzījas viesī, mazliet piemiedzis acis.

Kūpervuds pasmaidīja.

— Cerēsim, ka varēšu būt jums noderīgs, — viņš pieklājīgi atteica.

— Patlaban es esmu ieinteresēts biržā sadzīt rokā dažu pilsētas dzelzceļu akcijas. Es jums vēlāk pastāstīšu sīkāk. Vai neiedzersiet kaut ko? Rīts šodien auksts.

— Pateicos, bet es nekad nedzeru.

— Nekad? Tāds vārds nav joks, ja runa par viskiju! Bet lai nu kā — tas ir labs paradums. Mani puikas arī neņem viskiju ne mutē, un tas man dara lielu prieku. Nu, lūk, es gribu sadzīt biržā dažas akcijas, bet teikšu jums taisnību: man vēl svarīgāk sadabūt apķērīgu jaunu cilvēku, teiksim, tādu kā jūs, ar kura starpniecību es varētu rīkoties. Šinī pasaulē, kā jūs zināt, viss saistās kopā.

Batlers paskatījās savā viesī ar noslēgta cilvēka skatienu, bet tomēr labvēlīgi un ar interesi.

— Pilnīgi pareizi, — Kūpervuds laipni apstiprināja, palūkodamies mājas saimniekā.

— Jā, — Batlers domīgi turpināja, it kā runādams« pats ar sevi, — saprātīgs jauns cilvēks man ļoti noderētu. Man ir divi. dēli,- apķērīgi zēni, bet man negribētos, ka viņi spēlē biržā, un es arī neesmu pārliecināts, ka viņi to prastu vai paši gribētu. Bet, taisnību sakot, runa nav par spēli. Es vispār esmu ļoti aizņemts un, kā jau sacīju, kļūstu vecs. Nav vairs agrākās izveicības. Bet, ja man būtu piemērots jauns cilvēks (starp citu, es jau visu zinu par jūsu pasākumiem), tas varētu izpildīt dažādus manus uzdevumus naudas lietās, kas dotu kaut ko mums abiem. Dažreiz jauni cilvēki ar līdzekļiem prasa man padomu vienā vai otrā jautājumā, kā labāk ieguldīt savu naudu, tāpēc ...

Viņš apklusa un, it kā ķircinot viesi, sāka raudzīties logā, labi zinādams, ka stipri ieinteresējis Kūpervudu un ka šī saruna par ietekmi veikalnieku pasaulē un par komerciāliem sakariem vēl vairāk sakairinās - viņu. Batleram bija svarīgi likt šim cilvēkam saprast, ka galvenais visā pasākumā — uzticība, takts, atjautība un noslēpumu glabāšana.

— Nu, ja jūs esat ievācis ziņas par manu darbu ... — Frenks piezīmēja, pavadot vārdus ar viņam raksturīgo, aši pazibošo smaidu un nenobeidzot teikumu.

Batlers sajuta šo nedaudzo vārdu spēku un .pārliecininātību. Viņam patika, ka jaunais cilvēks ir izturēts un nosvērts. Par Kūpervudu viņš bija dzirdējis no daudziem. (Tagad firma jau saucās «Kūpervuds un Ko», pie kam. «Ko» bija tīri fiktīvs.) Batlers apvaicājās Frenkam par biržu, par vispārējo tirgus stāvokli, vēlējās noskaidrot, kas Kūpervudam zināms par pilsētas dzelzceļiem. Beidzot viņš atklāja tam savu plānu — uzpirkt, cik iespējams, Devītās un Desmitās un Piecpadsmitās un Sešpadsmitās ielas zirgu dzelzceļa līnijas akcijas, bet tā, lai nerastos liekas runas. Tas bija darāms pamazām, daļēji caur biržu, daļēji — atpērkot akcijas to īpašniekiem. Batlers nestāstīja Frenkam, ka nodomājis izdarīt zināmu spiedienu uz likumdošanas orgāniem un dabūt koncesiju līniju turpināšanai aiz to pašreizējiem galapunktiem, lai attiecīgā laikā akciju sabiedrības pēkšņi redzētu savā priekšā iespaidīgus akcionārus viņa vai viņa dēlu personā. Plāns liecināja par tālredzību un nozīmēja, ka galu galā Batlers vai viņa dēli kļūs par šo līniju saimniekiem.

— Būšu laimīgs, ka varēšu sastrādāt ar jums, mister Batler, kādā veidā vien jums patiks, — Kūpervuds sacīja. — Negribu apgalvot, ka man jau tagad liels uzņēmums, — pagaidām ir tikai perspektīvas. Tomēr sakari man labi. Es esmu Ņujorkas un Filadelfijas biržu loceklis. Tie, kam bijušas ar mani darīšanas, šķiet, visi bijuši apmierināti.

— Par jūsu darbu man jau šis tas zināms, — Batlers atkārtoja.

— Jo labāk. Kad jūs vēlēsieties dot man kādu uzdevumu, varat pienākt manā kantori vai atrakstīt man, vai arī es atnākšu pie jums. Es jums paziņošu savu slepeno kodu, tā ka viss jūsu rakstītais paliks visdziļākais noslēpums.

— Labi, labi! Pagaidām par to vairs nerunāsim. Pēc pāris dienām man būs jums darbs. Un tad manā bankā Jums atvērs kredītu par noteiktu summu jūsu izdevumu segšanai.

Viņš piecēlās un paskatījās pa logu. Kūpervuds arī piecēlās.

— Liekas, šodien labs laiks?

— Lielisks!

— Nu, es esmu pārliecināts, ka ar laiku mēs kļūsim tuvāk pazīstami.

Viņš sniedza Frenkam roku.

— Es arī ceru.

Kūpervuds devās uz izeju, un Batlers pavadīja viņu līdz durvīm. Tanī brīdī no āra ieskrēja jauna meitene sārtiem vaigiem un zilām acīm, tērpusies spilgti sarkanā pelerīnē ar kapuci, kas bija uzmesta uz zeltaini rudajiem matiem.

— Ai, tēt, es gandrīz pagrūdu jūs!

Viņa uzsmaidīja tēvam — un reizē arī Kūpervudam — mirdzošu, starojošu un bezrūpīgu smaidu. Zobi viņai bija spīdoši un sīki, lūpas kā sārts pumpurs.

— Tu šodien esi agri mājās. Man sacīja, ka tu esot aizgājusi uz visu dienu.

— Es tā arī biju apņēmusies, bet tad pārdomāju.

Viņa devās tālāk, vēcinādama rokas.

— Tātad, — Batlers turpināja, kad meitene bija aizgājusi, — pagaidīsim pāris dienu. Uz redzi!

— Uz redzi!

Kūpervuds kāpa lejup ar priecīgu apziņu, ka viņa finansiālās perspektīvas paplašinās. Un turpat garām ejot pieminēja jauno, dzīvesprieka pilno, sārto meiteni. Cik viņa jautra, veselīga, žirgta! Viņas balsī skanēja viss piecpadsmit vai sešpadsmit gadu svaigums un spirgtais spēks. Dzīve strāvoja viņā kā avots. Ar laiku šo gardo kumosiņu dabūs kāds jauns cilvēks, un piedevām viņas tēvs, bez šaubām, dos daudz naudas vai palīdzēs tikt pie bagātības.

DIVPADSMITĀ NODAĻA

Pie viņa — Edvorda Melia Batlera — Kūpervuds arī griezās pēc diviem gadiem, kad sāka domāt par to ietekmi, kādu iegūtu, ja viņam uzdotu izplatīt daļu štata izlaistā aizņēmuma. Iespējams, ka Batlers arī pats būs ieinteresēts iegūt sev personīgi obligācijas vai palīdzēs tās izvietot. Tolaik viņam jau bija lielas simpātijas pret Kūpervudu un viņš skaitījās tā grāmatās kā vērtspapīru pircējs lielā apjomā. Kūpervudam arī bija pa prātam šis ietekmīgais, solīdais īrs. Kūpervudam patika Batlera biogrāfija. Viņš iepazinās ar misis Batleri. Resnā un flegmatiskā īriete, visai saprātīga pēc savas dabas, nepievērsa ārējam spožumam nekādu uzmanību un vēl līdz šim mēdza iegriezties virtuvē, lai personīgi, vadītu kulinārās lietas. Frenks iepazinās arī ar Batlera dēliem, Ovenu un Kelemu, un meitām -= Noru un Eilīnu. Pēdējā bija tā, kas bija uzskrējusi pa kāpnēm aizpagājušā ziemā, Kūpervudam pirmo reizi apmeklējot Batleru.

Kad Kūpervuds iegāja Batlera improvizētajā kabinetā, tur mājīgi kvēloja kamīns. Tuvojās pavasaris, bet vakaros bija vēl vēss. Misters Batlers ieteica viesim iekārtoties ērtāk dziļā ādas krēslā pie kamīna un sagatavojās noklausīties, ko Kūpervuds izdomājis.

— Mjā, tā nav joka lieta! — Batlers noteica, Kūpervudam beidzot. — Jūs to saprotat labāk par mani. Kā jums zināms, es neesmu finansists, — viņš kā attaisnojoties piemetināja un pasmaidīja plašu smaidu.

— Tas ir tikai ietekmes jautājums, — Kūpervuds turpināja. — Un arī protekcijas. Es to noteikti zinu. «Drekselam un Ko» un «Kukam un Ko» ir sakari Harisburgā. Viņiem tur ir savi cilvēki, kas sargā viņu intereses. Viņi ir ļoti draudzīgās attieksmēs ar štata galveno prokuroru un kasieri. Ja es arī piedalīšos izsolē un pierādīšu, ka varu uzņemties aizņēmuma izvietošanu, tas man neko nelīdzēs. Citi jau ir to izmēģinājuši. Man nepieciešams nodrošināt sev draugu atbalstu, viņu ietekmi. Jūs pats zināt, kā to mēdz darīt.

— To izdarīt diezgan viegli, ja skaidri zināms, ar ko jārunā, — Batlers atbildēja. — Ņemsim, piemēram, Džimiju Oliveru — viņam vajadzētu būt lietas kursā.

Džimijs Olivers, kādreizējais rajona prokurors, bieži sniedza Batleram vērtīgus padomus. Turklāt viņš bija tuvs draugs Pensilvānijas štata kasierim.

— Uz cik lielu aizņēmuma summu jūs tēmējat?

— Uz pieciem miljoniem.

— Pieci miljoni! — Batlers saslējās krēslā. — Ko jūs runājat, mans dārgais? Tā taču ir milzīga summa! Kā jūs to izvietosiet?

— Es gan iesniegšu pieprasījumu pēc pieciem miljoniem, — Kūpervuds viņu nomierināja lēnā garā, — tomēr saņemt gribu tikai vienu miljonu. Bet man vajadzīgs prestižs, un to man sagādās pieprasījums pēc pieciem miljoniem. Tas nāks man par labu.

Batlers mazliet atvieglots atlaidās atkal savā atzveltnes krēslā.

— Pieci miljoni! Prestižs! Bet saņemt jūs gribat tikai vienu miljonu? Jā, tas ir pavisam kas cits! Jāatzīstas, šī doma nav slikta. Tādu summu mēs varbūt varētu izcīnīt.

Viņš paberzēja zodu un pievērsa skatienu ugunij.

Šķiroties no namatēva, Kūpervuds vairs nešaubījās, ka Batlers laidīs darbā visu savu mašinēriju. Tāpēc viņš nemaz nebrīnījās, un labi saprata, ko tas nozīmē, kad pēc pāris dienām viņu iepazīstināja ar pilsētas kasieri Džuliānu Boudu, kas savukārt solījās iepazīstināt Kūpervudu ar štata kasieri van Nostrendu un parūpēties, lai viņa iesniegumu izskata visā drīzumā.

— Jūs, protams, zināt, — kasieris sacīja Kūpervudam Batlera klātbūtnē (satikšanās notika Batlera namā), ka bankas kliķe ļoti spēcīga. Jums zināms, kādi vīri tur ietilpst. Viņi nebūt nevēlas, lai sveši iejauktos aizņēmuma izlaišanas lietās. Man bija saruna ar Terensu Relihenu, viņu pārstāvi t u r (viņš domāja štata galvaspilsētu Harisburgu), kurš izteicās, ka viņi necietīs nekādu iejaukšanos no malas. Jums var būt nepatikšanas tepat Filadelfijā, tiklīdz jūs panāksiet savu, — jūs pats zināt viņu spēku! Vai jūs esat pārliecināts, ka varēsiet izvietot aizņēmumu par šo summu?

— Pilnīgi, — Kūpervuds atbildēja.

— Nu, tad labāk, manuprāt, nevest nekādas liekas sarunas. Vienkārši iesniedziet pieprasījumu. Van Nostrends ar gubernatora piekrišanu to apstiprinās. Ar gubernatoru, es domāju, mēs pratīsim sadziedāties. Un, kad jūs panāksiet apstiprinājumu, ar jums droši vien gribēs runāt personīgi, bet tā jau ir jūsu darīšana.

Kūpervuds smaidīja savu neizdibināmo smaidu. Cik daudz visādu slepenu durtiņu gan bija šinī finansu pasaulē! Vesels labirints apakšzemes eju, pa kurām nāca visādas protekcijas. Mazliet asredzības, mazliet apķērības, mazliet veiksmes un piedevām izdevīgs mirklis un gadījums, — lūk, kas dažreiz izšķir visu! Kaut vai viņš pats: tikai aiz viņa godkārās vēlēšanās taisīt karjeru, ne aiz kā cita, viņam nodibinājušies sakari ar štata kasieri un gubernatoru. Tie personīgi izskatīs viņa lietu, jo viņš to ir pieprasījis, tā un ne citādi. Citiem, ietekmīgākiem par viņu, bija tādas pašas tiesības piedalīties aizņēmumā, bet tie neprata izmantot .savas tiesības. Drosme, iniciatīva, uzņēmība — cik daudz tās nozīmē, ja cilvēkam turklāt palīdz izdevība!

Cik pārsteigtas būs Dreksela un Kuka sabiedrības, ejot projām, Frenks domāja, kad atklās, ka viņš uzstājas par konkurentu viņu darba laukā! Mājās viņš uzgāja mazā otrā stāva istabā, kas bija blakus guļamistabai un kur viņš bija iekārtojis sev kabinetu (tur stāvēja rakstāmgalds, ugunsdrošs skapis un ar ādu pārvilkts krēsls) un pārbaudīja savus resursus. Jāpadomā bija par daudz ko. Viņš atkal pārskatīja personu sarakstu, ar kurām bija jau ticies un uz kuru parakstīšanos varēja paļauties. Ciktāl jautājums skāra pašu miljons dolāru obligāciju izvietošanu, viņš bija pilnīgi mierīgs. Pēc viņa aprēķina, viņam vajadzēja nopelnīt divi procenti no kopsummas, tas ir, divdesmit tūkstošu dolāru. Ja tas izdosies, viņš nopirks namu Džirarda avēnijā, tālāk aiz Batleriem, vai — vēl labāk — iegūs zemes gabalu un cels namu pats. Celšanai viņš aizņemsies naudu bankā, iepriekš ieķīlājot ir zemes gabalu, ir namu. Tēvam neklājas slikti. Varbūt viņš arī gribēs celt namu līdzās, un tad viņi dzīvos blakus. Kantorim šogad jāienes — neatkarīgi no operācijas ar aizņēmumu — tūkstoši desmit. Frenka ieguldījumi pilsētas dzelzceļos, kas sasniedza ap piecdesmit tūkstošu dolāru, ienesa seši procenti gadā. Sievas īpašums, kas sastāvēja no viņu pašreizējās mājas, valsts aizņēmumu obligācijām un nekustama īpašuma Filadelfijas rietumu daļā, sastādīja vēl apmēram četrdesmit tūktošus. Ieskaitot arī šos līdzekļus, viņš bija bagāts cilvēks, bet cerēja kļūt vēl bagātāks. Tagad nepieciešama tikai aukstasinība. Ja operācija ar aizņēmumu izdosies, viņš varēs atkārtot to ne vienreiz vien un pat lielākā mērogā. Tas taču nav pēdējais aizņēmuma izlaidums.

Viņš drīz vien nodzēsa uguni un devās pie sievas, kas jau gulēja. Bērni ar aukli aizņēma istabu otrā pusē kāpnēm.

— Nu, Liliān, — viņš sacīja, kad viņa pamodusies pagriezās uz šo pusi, — man šķiet, ka lieta ar aizņēmumu, par ko es tev stāstīju, beidzot iegājusi pareizās sliedēs. Es laikam gan saņemšu atļauju izvietot vienu miljonu. Tas nozīmē divdesmit tūkstoši lielu peļņu. Ja viss noritēs labi, mēs uzcelsim sev maju Džirarda avēnijā. Tā ar laiku būs viena no lepnākajām ielām. Koledža ir ļoti labs kaimiņš.

— Tas būs lieliski, Frenk! — Liliāna domīgi sacīja un noglāstīja viņa roku, kad viņš piesēdās uz gultas malas.

— Tagad mums nepieciešams izrādīt vairāk uzmanības Batleriem. Viņš izturējās ļoti laipni pret mani un būs arī turpmāk bieži noderīgs, tas ir pilnīgi skaidrs. Viņš lūdz mūs abus kādreiz viņus apmeklēt. Esi laipna pret viņa sievu! Ja vien viņš grib, viņš var manā labā daudz ko darīt. Viņam, starp citu, ir divas meitas. Vajadzēs tās ielūgt.

— Es ielūgšu viņas kādreiz pusdienās, — Liliāna jautri ierosināja, acīm redzot vēlēdamās vīram palīdzēt. — Un es iegriezīšos pie misis Batleres un uzaicināšu ar mani pavizināties, vai arī viņa izvizinās mani savā ekipāžā.

Liliāna jau bija paspējusi uzzināt, ka jaunie Batleri mīl ārēju spožumu, ir visai jutīgi pret sarunām par viņu izcelšanos un pārliecināti, ka nauda spēj izpirkt visus citus trūkumus. — Vecais Batlers prot ļoti labi uzvesties, — Kūpervuds kādreiz bija piezīmējis, — bet misis Batlere... īstenībā viņa ir laba sieviete, tikai nogrimusi sīkumos. Tomēr viņa ir lieliska, labsirdīga un sirsnīga. — Frenks piekodināja sievai sevišķi laipni izturēties pret Eilīnu un Noru, jo vecie Batleri ārkārtīgi lepojās ar savām meitām.

Liliānai patlaban bija trīsdesmit divi gadi, Frenkam — divdesmit septiņi. Bērnu dzimšana un rūpes par tiem zināmā mērā atspoguļojās misis Kūpervudas ārienē. Viņas stāvam vairs nepiemita agrākās maigās līnijas, tas bija kļuvis stūraināks. Vaigi bija iekrituši kā Roseti un Bern Džonsa^12 sievietēm. Jāteic, ka arī viņas veselība nebija vairs nekāda stiprā; divu bērnu kopšana un pēdējā laikā parādījušās kuņģa katara pazīmes atņēma viņai daudz spēka. Tāpēc viņai šad tad bija nervozitātes un depresijas periodi, kas nepalika Kūpervudam apslēpti. Viņš pūlējās būt mīļš un uzmanīgs, bet kā cilvēks ar utilitāru un praktisku prātu nevarēja neredzēt, ka agri vai vēlu viņam būs apgādājama slima sieva. Līdzjūtība un pieķeršanās — ļoti svarīgi faktori, bet kaislei un alkām jāpaliek, jo, tām pazūdot, cilvēks ar skumjām izjūt to trūkumu. Cik bieži tagad Frenks satika jaunas meitenes, spēcīgas un līksmas, kas bija pilnīgi viņa gaumē! Protams, piekopt tikumību nodeldētā morāles leksikona no zīmē bija lieliski, prātīgi un cienījami, bet ja cilvēkam slimīga sieva ... Un bez tam vai cilvēkam tiesības tikai uz vienu sievu? Vai tad viņš pat paskatīties nedrīkst uz citu sievieti? Bet ja nu viņš uzietu sev citu? Frenks darba pārtraukumos daudz domāja par šādiem jautājumiem un secināja, ka nekā tik briesmīga te nav. Ja cilvēks var izklaidēties, neriskēdams, ka to atklāj, tad viss kārtībā. Tomēr viņam personīgi jābūt sevišķi uzmanīgam. Patlaban, sēžot uz sievas gultas malas, Frenks arī domās pakavējās pie šā jautājuma, jo dienu bija atkal redzējis Eilīnu Batleri, kas dziedāja, pati sevi pavadot uz klavierēm, kad viņš gāja garām viesistabai. Viņa līdzinājās putniņam spilgtās spalvās, izdvesa veselību un spirgtu prieku. Personificēta jaunība!

«Dīvaini iekārtota pasaule!» Frenks nodomāja. Bet šādas domas viņš slēpa dziļi iekšienē un nedomāja tanīs ar kādu dalīties.

Operācija ar aizņēmumu realizējās kā amizants kompromiss. Tiesa, Frenks saņēma savus divdesmit tūkstošus un pat vairāk un piedevām pievērsa sev Pensilvānijas štata un Filadelfijas finansistu uzmanību, tomēr izplatīt aizņēmumu viņš pats nedabūja. Viņam bija jāierodas pie štata kasiera. Tas viņu pieņēma kāda slavena vietējā jurista kabinetā, kura kantorī viņš kārtoja savas lietas, iebraucot Filadelfijā. Viņš gribot negribot bija ļoti laipns pret Kūpervudu un paskaidroja tam, kā Harisburgā kārtojot šādus jautājumus. Kad rodas vajadzība pēc līdzekļiem priekšvēlēšanu kampaņai, visu acis pievēršas lielajiem finansistiem. Tiem ir «savi cilvēki» štata palātā un senātā. Gubernatoram un kasierim ir rīcības brīvība, bet tie nedrīkst aizmirst, ka pastāv tādi faktori kā personīgais prestižs, draudzība, sabiedrības ietekme un politiskā godkāre. Liela mēroga veikalnieki dažreiz apvienojas noslēgtā kliķē, kas, protams, nav godīgi. No otras puses, viņi tomēr ir likumīgie galvinieki lielu aizņēmumu izlaišanā. Štats spiests uzturēt ar viņiem labas atttieksmes, it īpaši tādā laikā kā tagad. Tā kā misteram Kūpervudam ir lieliskas iespējas izvietot miljonu, uz ko v ins pretendē, nekādu iebildumu nevar būt. Tomēr van Nostrends grib iesniegt viņam citu priekšlikumu. Vai Kūpervuds nebūtu ar mieru, ja to vēlēsies finansistu grupa, kas realizē aizņēmumu, pēc viņa pieprasījuma apstiprināšanas atdot šiem finansistiem pret zināmu kompensāciju (vienlīdzīgu tai peļņai, kuru viņš cerējis gūt) savu daļu aizņēmuma realizācijā? Tāda ir dažu finansistu vēlēšanās. Pretoties viņiem būtu bīstami. Viņi nebūt neiebilst pret viņa pieprasījumu pēc pieciem miljoniem, kam jāceļ viņa prestižs. Lai viņam piešķir tiesības izvietot vienu miljonu, kas nostiprinās viņa stāvokli veikalnieku aprindās, — viņiem arī pret to nav iebildumu Bet viņi grib uzņemties nedalīti visa divdesmit trīs miljonu lielā aizņēmuma realizāciju: tāda operācija ir iespaidīgāka. Pie tam nebūt nav jāizkliedz visai pasaulei, ka Kūpervuds atsacījies piedalīties. Šie finansisti ar mieru novēlēt viņam laurus, kas būtu viņu gaidījuši pasākuma sekmīgas izdošanās gadījumā. Visa nelaime tikai tā, ka tas var noderēt par sliktu piemēru. Atradīsies arī citi, kas vēlēsies iet viņa pēdās. Tomēr, ja šaurās finansu aprindās kļūs zināms no personīgiem avotiem, ka uz Kūpervudu izdarīts spiediens un viņš, saņēmis atkāpšanās naudu, atsacījies piedalīties aizņēmuma izvietošanā, tas nākotnē atturēs citus no sekošanas viņa paraugam. Bet, ja Kūpervuds nepiekristu, viņam varētu sagādāt visādas nepatikšanas. Piemēram, varētu pieprasīt, lai viņš dzēš savu onkolaizņēmumu. Daudzas bankas kļūs nelaipnākas pret viņu. Viņa klientūru šādā vai tādā veidā var aizbaidīt ...

Kūpervuds saprata. Un ... piekrita. Nospiest uz ceļiem tik daudzus šās pasaules varenos vīrus — tas vien jau ir ko vērts! Tātad par viņu ir dzirdējuši. Viņa eksistence visiem labi zināma. Tas ir vairāk nekā labi! Viņš paņems savus divdesmit tūkstošus dolāru — vai cik nu tur būs — un ies savu ceļu. Štata kasieris bija ārkārtīgi apmierināts. Tā bija laba izeja no kutelīgā stāvokļa.

— Esmu priecīgs, ka iepazinos ar jums, — viņš sacīja. — Man būs patīkami turpināt iesākto pazīšanos. Kad būšu atkal šinī pusē, iegriezīšos pie jums, un mēs kopā pabrokastosim.

Kasiera nojauta sacīja viņam, ka tam darīšana ar cilvēku, kas tam dos iespēju kādreiz ko nopelnīt. Kūpervudam bija apbrīnojami caururbīgs skatiens, viņa seja pauda enerģiju un neikdienišķu prātu. Van Nostrends pastāstīja par viņu gubernatoram un dažiem citiem draugiem veikalu lietās.

Beidzot apstiprināja aizņēmuma sadali realizācijai. Pēc slepenām sarunām ar firmas «Dreksels un Ko» vadītājiem Kūpervuds saņēma no viņiem savus divdesmit tūkstošus dolāru un atdeva viņiem savas tiesības piedalīties aizņēmuma izvietošanā. Tagad viņa kantorī šad tad sāka parādīties jaunas personas un to vidū van Nostrends un agrāk minētais Terenss Relihens, citas politiskas grupas pārstāvis Harisburgā. Reiz brokastīs restorānā Frenku iepazīstināja ar gubernatoru. Viņa vardu minēja laikrakstos, un viņa labā slava ātri pieauga.

Frenks tūliņ kopā ar jauno Elsvortu stājās pie jauna nama projekta. Šoreiz — Frenks paziņoja Liliānai — viņi uzcels kaut ko sevišķu. Tagad viņiem nāksies rīkot liela stila pieņemšanas. Ziemeļu Frontstrīta viņiem par garlaicīgu. Frenks ievietoja sludinājumu, ka pārdod savu veco namu, apspriedās ar tēvu un noskaidroja, ka arī tam nav iebildumu pārcelties. Dēla panākumi labvēlīgi ietekmēja arī tēva karjeru. Bankas direktori kļuva aizvien laipnāki pret veco Kūpervudu. Vēl gads — un galvenais direktors Kūgels ies pie miera. Pateicoties dēla realizētajai ievērojamajai finansiālajai operācijai, kā arī ilggadīgajam dienestam, vecajam Kūpervudam gatavojās piedāvāt galvenā direktora posteni. Frenks izdarīja lielus aizņēmumus viņa bankā, bet tas nozīmēja, ka viņš arī daudz tur ieguldīja. Viņa veikalnieciskos sakarus ar Edvordu Batleru arī vērtēja pozitīvi. Viņš apgādāja banku ar ziņām, ko tā pati nevarēja iegūt. Ir pilsētas kasieris, ir štata kasieris sāka izrādīt uzmanību šai bankai. Kūpervudam vecākajam nākotnē bijā gaidāma direktora alga — divdesmit tūkstoši dolāru, par ko viņš zināmā mērā varēja pateikties dēlam. Abu ģimeņu attieksmes bija ļoti labas. Anna (kam bija divdesmit viens gads), Edvords un Džozefs bieži pavadīja vakarus pie brāļa. Liliāna gandrīz ik dienas apmeklēja vīramāti. Abas mājas apmainījās ar ģimenes jaunajām ziņām. Bija nolemts, ka vislabāk būvēties blakus. Tāpēc Kūpervuds vecākais nopirka piecdesmit pēdu garu zemes gabalu līdzās dēla trīsdesmit piecas pēdas garajam, un abi kopīgi stājās pie skaistu un ērtu namu celšanas, kurus vajadzēja savienot stiklotai, ziemas laikā segtai galerijai, tā saucamai pergolai.

Būvei izvēlējās zaļo granītu, kas Filadelfijā plaši izplatīts, bet misters Elsvorts solījās piešķirt šim akmenim tādu izskatu, lai tas būtu sevišķi patīkams acij. Kūpervuds vecākais nolēma, ka var atļauties izlietot mājas būvei septiņdesmit piecus tūkstošus dolāru (tagad viņa īpašumu vērtēja uz divsimt piecdesmit tūkstošiem), bet Frenks bija nodomājis riskēt ar piecdesmit tūkstošiem, saņēmis nepieciešamo naudu pret ķīlu zīmi. Tanī pašā laikā viņš gatavojās pārcelt savu kantori atsevišķā namā, tālāk uz dienvidiem Trešajā ielā. Viņš zināja, kur pārdod namu ar divdesmit piecas pēdas garu fasādi. Naams bija vecs , bet to varēja padarīt impozantu, noklājot tumšām akmens plāksnēm. Gara acīm Frenks jau skatīja skaisto celtni ar milzīgu spoguļlogu, aiz kurā redzami dzelzskoka apšuvumi, bet uz durvīm vai sānos bronzas burtiem būs uzraksts: «Kūpervuds un Ko». Neskaidri, bet pilnīgi saskatāmi kā rožains mākonītis apvārsnī viņam tēlojās spožā nākotne. Viņš būs bagāts, ļoti bagāts!

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA

Kamēr Kūpervuds tādā kārtā taisīja karjeru, lielais Dienvidu dumpja radītais karš jau tuvojās beigām. Bija 1864. gada oktobris. Mobilas ieņemšana un «kauja meža biezokņos» vēl bija svaigā atmiņā. Grants stāvēja pie Pītersburgas, bet dižais dienvidnieku ģenerālis Lī parādīja noslēgumā (gan bez panākumiem) savu spožo stratēģa talantu un karavīra varonību. Bija laiks, kad visa zeme gaidīja Viksburgas krišanu vai pie Potomakas upes stāvošās armijas uzvarošo uzbrukumu, bet sagaidīja Lī ielaušanos Pensilvānijā, — tad akcijas krita un tirgū valdīja neiedomājams satraukums. Tādos brīžos Kūpervuds sasprindzināja līdz pēdējam savas finansista spējas; viņš nedrīkstēja zaudēt modrību ne uz mirkli, lai kādas neparedzētas un postu nesošas-vēstis neizputinātu viņa īpašumu.

Viņa personīgās domas jautājumā par karu — neatkarīgi no patriotisma, kas prasīja saglabāt republikas nedalāmību, — bija tādas, ka karš posta un izšķērdē. Viņam nebūt nebija tik svešas pilsoņa jūtas un tieksmes, lai viņš neapzinātos, ka Savienoto Valstu republika, kāda tā ir tagad, no Atlantijas okeāna līdz Klusajam okeānam, no Kanādas sniegiem līdz Meksikas līcim, ir sargājama. Viņam, 1837. gadā dzimušam, bija iespēja redzēt, ka valsts pakāpeniski sasniedza (izņemot Aļasku) savu teritoriālo viengabalainību. Viņa jaunības dienās republikai pievienoja spāniešiem atpirkto Floridu; Meksika savukārt pēc netaisnā kara 1848. gadā atdeva Savienotajām Valstīm Teksasu un teritoriju uz rietumiem. Robežstrīdi starp Angliju un Savienotajām Valstīm tālajos ziemeļrietumos arī beidzot tika nokārtoti.

Cilvēkam ar plašu apvārsni sociālos un finansiālos jautājumos bija jāredz visa šo faktu nozīme. Vismaz Kūpervudā tie iedvesa apziņu par neierobežotām komerciālām iespējām, kas slēpās šajā plašajā valstī. Viņš nepiederēja pie tās avantūristu vai «projektu cepēju» kategorijas, kas redz bezgalīgas iedzīvošanās avotus katrā neizpētītā strauta gultnē, katrā prērijas laukumiņā. Tomēr jau paši zemes apmēri ierosināja domu par gigantisku attīstību nākotnē, un šo attīstību, pēc Frenka uzskatiem, vajadzēja nodrošināt. Teritorija, kas aizņem veselu klimata joslu un sniedzas no viena okeāna līdz otram, slēpj sevī, pēc viņa domām, potenciālas bagātības, kuras tai nepaliktu, ja Dienvidu štatus nāktos zaudēt.

Nēģeru atbrīvošanas problēma Kūpervuda acīs bija nesvarīgs jautājums. Viņš kopš agras bērnības bija ar interesi vērojis šās rases pārstāvjus, viņu pozitīvās un negatīvās īpašības, kuras uzskatīja par iedzimtām, un bija tanīs uzskatos, ka šīs nēģeru īpašības arī noteikušas viņu likteni.

Frenks, piemēram, neticēja, ka nēģeriem zemes kultūras dzīvē varētu būt ievērojami lielāka loma nekā- patlaban. Lai nu kā, viņiem vēl veicams garš un grūts ceļš, kura galu tuvākās paaudzes neredzēs. Frenkam nebija sevišķu iebildumu pret teoriju, kas prasīja nēģeru atbrīvošanu. Bet tāpat viņš arī neredzēja sevišķus iemeslus, kāpēc dienvidniekiem nevajadzētu visiem spēkiem pretoties sava īpašuma un ekonomiskās iekārtas sagraušanai. Protams, ļoti žēl, ka dažos gadījumos pret melnajiem vergiem izturas slikti. Frenkam likās, ka to vajadzētu kaut kā nokārtot, bet tālāk viņš vairs, nesaskatīja nekāda nopietna ētiska pamatojuma tai propagandai, ko veda melnādaino labvēļi. Ļoti plašu iedzīvotāju slāņu stāvoklis, cik viņš zināja, vispār maz atšķīrās no verdzības, neraugoties uz konstitūcijas garantijām. Bez tam vēl pastāvēja garīga verdzība, vāja gara un vājas miesas verdzība. Kūpervuds ar lielu interesi sekoja tādu cilvēku darbībai kā Semners, Harisons, Filipss un Bičere-Stova^13, bet viņam pašam šī problēma nekad nelikās tik asa. Viņam nebija vēlēšanās ne kļūt par kareivi, ne komandēt kareivjus, viņam nepiemita arī polemista dāvanas. Pēc sava prāta uzbūves Frenks nepiederēja pie diskusiju mīlētājiem, pat finansu nozarē ne. Viņu uztrauca tikai tas, kas varēja izrādīties viņam personīgi izdevīgs, un tam viņš ziedoja visas savas domas. Brāļu karš viņa dzimtenē nevarēja dot viņam nekādu labumu. Pēc viņa domām, tas tikai attālināja valsts komerciālā un finansiālā stāvokļa noregulēšanas problēmas atrisinājumu, un Frenks sapņoja par drīzām kara beigām. Viņš neietilpa to skaitā, kas rūgti gaužas par lieliem kara nodokļiem, kaut arī zināja, ka daudziem tas ir smags pārbaudījums. Nostāsti par cilvēku bojā eju vai katastrofām dažreiz viņu dziļi aizkustināja. Bet, ak vai, tāda jau ir nepastāvīgā cilvēku dzīve, un viņa spēkos nav te kaut ko palīdzēt! Tā viņš gāja savu ceļu, diendienā vērodams kareivju grupu aiziešanu un ierašanos, visur satikdams netīru, novājējušu, noplīsušu, pa pusei slimu ļaužu pūļus, kas atgriezās no kara lauka vai slimnīcām. Viņš varēja tos tikai nožēlot. Šis karš viņam nekā nedeva. Viņš tanī nepiedalījās un, ja tas beigtos, būtu ārkārtīgi priecīgs, — ne kā patriots, bet kā finansists. Tas bija izšķērdīgs, traģisks, nelaimīgs karš.

Mēneši traucās cits pēc cita. Tikmēr bija jau notikušas vietējās vēlēšanas, ievēlēts jauns pilsētas kasieris, jauns ņodokļu inspektors un jauns mērs. Taču Edvords Melia Batlers acīmredzot saglabāja agrāko ietekmi. Batleri un Kūpervudi sadraudzējās. Misis Batlerei ļoti patika Liliāna, kaut arī tā piederēja pie citas ticības; abas sievietes kopīgi brauca vizināties, kopā devās iepirkties veikalos. Misis Kūpervuda gan izturējās diezgan kritiski pret gados vecāko draudzeni un mazliet kaunējās par tās ne visai literāro valodu, īru izrunu un vulgāro gaumi (it kā viņas pašas tuvinieki nebūtu cēlušies no tādiem pašiem plebejiem!). No otras puses, Liliāna nevarēja noliegt, ka šai pavecajai dāmai bija jauks raksturs un laba sirds. Būdama turīga, misis Batlere mīlēja citus iepriecināt, apbēra Liliānu un viņas bērnus ar dāvanām un laipnībām. «Nu, tā kā jūs ierastos šodien pie mums pusdienās!» (Batleri jau bija sasnieguši to labklājības pakāpi, kad pieņemts pusdienot vēlu.) Vai arī: «Jums jābrauc rīt man līdzi vizināties!» — «Eilīna ir brīnišķa meitene, lai debesis viņu svētī!» Vai arī: «Nora, nabadzīte, šodien nejūtas vesela.»

Bet Eilīna ar savām kaprīzēm, draisko raksturu, pretenzijām pēc uzmanības un ar iedomību kaitināja misis Kupervudu un dažreiz noveda to līdz sašutumam. Eilīnai bija astoņpadsmit gadu, un viņas augumam piemita kāds viltības pilns valdzinājums. Viņa izturējās kā zēns, brīžiem bija nevaldāmi trakulīga un par spīti savai klosterī gūtajai audzināšanai gatava sacelties pret vismazākajiem spaidiem. Bet viņas zilajās acīs spīdēja laipna uguntiņa, kas runāja par atsaucību un sirsnību.

Vecāki, gribēdami dot meitai to, ko viņi sauca par «labu katolisku audzināšanu», bija izraudzījušies sv. Timoteja baznīcu un klostera skolu Džermantaunā. Eilīna iepazinās ar katoļticības teoloģisko pusi un rituāliem, bet... nekā nesaprata no visa tā. Bet baznīca, tās šaurie, blāvi vizošie logi, augstais, baltais altāris, sv. Jāzepa un jaunavas Marijas tēli abās pusēs gaišzilos, zelta zvaigznēm rotātos tērpos, oreolu vainagoti, scepteriem rokās — tas viss dziļi iespiedās viņas fantāzijā. Baznīca — jebkura katoļu baznīca — ietekmē ar ārējo skaistumu, iedveš mieru. Altāris, ko lielās mesas laikā pārplūdina piecdesmit vai vēl vairāk sveču gaisma, nesatricināms un jo diženāks, pateicoties garīdznieku un klostera kalpu greznajiem mežģīņu ornātiem, rīzu, stolu un uzpiedurkņu skaistie izšuvumi un brīnišķās krāsas patika meitenei un saistīja viņas uzmanību. Jāpiezīmē, ka viņai patika spilgtas krāsas un vienmēr bija tieksme pēc krāšņuma un «mīla uz mīlu». Eilīna kopš mazotnes apzinājās sevi par sicvieti. Viņa necentās izprast lietu būtību, neilgojās pēc precīzām zināšanām. Tādas parasti ir visas jutekliskās dabas. Tās tīksminās saules staros, reibst no krāsām, greznības, ārējā krāšņuma un tālāk par to neiet. Priekšstatu precizitāte vajadzīga tikai kareivīgām, ar privātīpašnieka tieksmi apveltītām dabām, un tad tā izpaužas tendencē iegūt kādu priekšmetu. Spēcīga juteklība, kas valda pār cilvēku, nevar izpausties sevišķi aktīvos vai pedantiskos raksturos.

Sacīto nepieciešami paskaidrot attiecībā uz Eilīnu. Būtu netaisni aprakstīt viņu tanī laikā kā spilgti juteklisku raksturu. Šīs temperamenta īpašības atradās viņā vēl dīglī. Graudam vajadzīgs laiks, lai dotu ražu. Grēksūdzes telpu puskrēsla sestdienas vakaros, kad baznīcu apspīdēja tikai dažas svētbilžu lampas, pātera pamācības, uzliktais sods un baznīcas piedošana, kas čukstā skanēja caur restoto lodziņu, — viss tas viņu patīkami satrauca. Tomēr no saviem grēkiem viņa nebijās. Elle, par ko runāja ar tādu noteiktību, Eilīnu nebiedēja. Nē, reliģija nevaldīja pār viņas dvēseli! Veči un vecenes, kas klibojot steidzās uz baznīcu un, dievbijīgi pieliekuši galcu, vārstīja lūgšanu krelles, interesēja viņu tikpat daudz kā kokā grieztas figūras savdabīgajā koka elku rindā, kuru uzdevums bija pasvītrot krusta svētumu. Viņai patika sūdzēt grēkus (sevišķi četrpadsmit vai piecpadsmit gadu vecumā), klausīties garīdznieka balsī, kurš vienmēr sāka savas pamācības vārdiem: «Tātad, mans dārgais bērns ...» Kāds vecs pāters — francūzis, kas nāca uz skolu pieņemt audzēknes grēksūdzē, ar savu labsirdību un laipnību izpelnījās sevišķu Eilīnas pieķeršanos. Viņa svētības vārdi skanēja sirsnīgi, daudz sirsnīgāk neka viņas steigā skaitītās lūgšanas. Tad meitenes iztēli savaldzināja sv. Timoteja baznīcas jaunais pāters, tēvs Dēvids, veselīgs un sārts, melnu matu cirtu uz pieres, kurš koķeti nēsāja savu dvēseļu gana galvas segu. Svētdienās viņš soļoja pa eju, enerģiskiem un majestātiskiem rokas mājieniem apslacinādams draudzi ar svēto ūdeni, bet klostera kalpi nāca nopakaļ, pieturot viņa tērpa piedurknes. Viņš uzklausījās grēksūdzes, un Eilīnai dažreiz patika pačukstēt viņam visādas prātā ienākušas dīvainas domas un tai pašā laikā mēģināt uzminēt, ko garīdznieks klusībā domā. Kaut arī viņa to ļoti vēlējās, tomēr nespēja redzēt šinī cilvēkā dievišķās varas pārstāvi. Viņš bija pārāk jauns, pārāk pieejams cilvēciskām jūtām. Eilīnas pozā, kad viņa tam ar lielu baudu stāstīja par sevi un tad pazemīgi grēku nožēlotājas izskatā devās uz durvīm, bija sava daļa viltības, vēlēšanās paķircināt.

Sv. Agates skolā nebija viegli tikt ar viņu galā. Eilīna, kā labās māsas drīz vien konstatēja, bija pārāk dzīvespriecīga un enerģiska, lai ietu pavadā.

— Šī mis Batlere ir ļoti kustīga meitene, — kādreiz piezīmēja klostera māte pārzine Konstansija māsai Sempronijai, Eilīnas tuvākajai audzinātājai. — Jums ar viņu var rasties pārpratumi, ja jums nebūs pietiekami daudz takta. Var būt, ka jums nāksies pielabināt viņu, vienu otru reizi piekāpjoties. Tad jūs vairāk panāksiet.

Un kopš tā laika māsa Sempronija centās izzināt, kas Eilīnai visvairāk patīk, un lietot uzpirkšanas metodi. Tas nebija viegli, jo meitene apzinājās sava tēva bagātību un savu pārākumu. Bet dažreiz viņai pēkšņi radās vēlēšanās aizbraukt uz mājām vai arī viņa lūdza māsai audzinātājai atļauju pavalkāt viņas rožu kroni no lielām krellēm ar melnkoka krustu un sudraba Kristus tēlu — tā skaitījās liela privilēģija. Šīs, kā arī citas priekšrocības — atļauja pastaigāties sestdienas vakarā pa klostera dārzu, raut puķes pēc patikas, mainīt tērpus, nēsāt rotaslietas — viņai piešķīra par atalgojumu, lai tikai viņa klusu izturētos klasē, klusu staigātu un klusu runātu (cik tas bija viņas spēkos!), nelavītos citu meiteņu guļamistabās pēc uguns nodzēšanas un nežņaugtu savās skavās kādu māsu, kas viņai bija iepatikusies. Eilīna mīlēja mūziku, viņai gribējās nodarboties arī ar glezniecību, kaut viņai nebija nekāda talanta šinī mākslas jomā. Arī grāmatas — romāni — viņu interesēja, bet tos viņa nevarēja nekur dabūt. Visu pārējo — gramatiku, pareizrakstību, rokdarbus, ticības mācību un vēsturi — viņa nevarēja ciest. Smalkā toņa noteikumi — jā, tas vēl bija interesanti. Viņai patika klīrīgie reveransi, ko mācīja skolā, un viņa bieži iztēlojās, kā apsveiks viesus, kad atgriezīsies tēva mājās.

Kad Eilīna stājās dzīvē, viņas domas sāka stipri nodarbināt jau minētās smalkās nianses vietējās sabiedrības atsevišķo slāņu stāvoklī. Viņa centās pamudināt tēvu, lai tas uzceļ labāku māju — savrupmāju, kādu viņa bija redzējusi citiem, — un paver viņai ceļu uz sabiedrību. Tas viņai neizdevās, un bez dārglietām, jājamiem zirgiem, ekipāžām un, protams, daudziem tērpiem viņa nekā cita nevarēja izdomāt. Nams, kurā viņi dzīvoja, nebija piemērots lielām viesībām, un Eilīna jau astoņpadsmit gadu vecumā iepazinās ar aizvainotas patmīlības mokām. Viņa tā alka dzīvot! Bet kā lai viņa realizē savas vēlēšanās?

Eilīnas istaba varētu noderēt par paraugu nepacietīgas un godkāras dabas vājību pētīšanā. Istaba bija pilna tērpu, skaistu nieciņu, dārglietu, kuras meitenei tik reti izdevās aplikt, apavu, zeķu, veļas un mežģīņu. Eilīna pētīja smaržas un kosmētiku (kaut pēc pēdējās viņai nebija nekādas vajadzības) un sapirka visu vienmēr pārpilnībā. Viņa nebija sevišķi kārtīga savās paražās un ļoti mīlēja greznību. Viņas portjeras, aizkari, greznuma priekšmeti uz galdiņiem un gleznas savā krāšņajā sablīvējumā nemaz nesaskanēja ar pārējo mājas iekārtu.

Eilīna vienmēr modināja Kūpervudā priekšstatu par neiebrauktu, niķīgu zirgu. Viņš bieži satika vecāko mis Batleri, kad tā kopā ar māti gāja iepirkties vai vizinājās ar tēvu, un viņu vienmēr uzjautrināja un amizēja neīstais, garlaikotais tonis, kādā meitene mēdza ar viņu runāt: «Ak dievs, ak dievs! Cik garlaicīgi dzīvot pasaulē!» — kaut īstenībā dzīve, katrs tās mirklis bija viņai visaugstākā mērā interesants. Kūpervuds precīzi raksturoja viņas būtību: meitene, pilna kūsājošas dzīvības, romantiska, pārņemta domām par mīlu un visu, ko mīla nes sev līdzi. Raugoties viņā, Frenks sev sacīia: lūk, kalngals tam, ko var radīt daba, cenzdamās pec fiziskās pilnības. Prātā pazibēja doma, ka drīzumā kāds laimīgs jauneklis apprecēs šo meiteni un padarīs par savējo. Bet tas, kas viņu iegūs, varēs viņu noturēt tikai ar mīlu, izsmalcinātiem glaimiem un pastāvīgu uzmanību.

— Šī tukšā skuķe (pilnīgi nepareizs apzīmējums) iedomājas, ka saule lec un riet viņas tēva kabatā, — Liliāna kādreiz piezīmēja sarunā ar vīru. — Ja gribētu ticēt viņai, tad būtu jādomā, ka Batleri cēlušies no īru karaļiem! Bet viņas liekuļotā interese par mūziku un mākslu mani taisni smīdina.

— Neesi nu tik stingra pret viņu! — Kūpervuds viņu diplomātiski mierināja; Eilīna viņam jau ļoti patika. — Viņa spēlē diezgan labi, un viņai ir patīkama balss.

— Jā, es zinu, bet viņai pilnīgi trūkst īstas gaumes. Un kur lai tā arī rastos? Pietiek jau paskatīties uz viņas tēvu un māti!

— Es personīgi viņā nekā sevišķi slikta neredzu, — Kūpervuds palika pie sava. — Viņai jautrs raksturs, un viņa ir glīta. Tiesa, viņa vēl gluži bērns un mazliet iedomīga, bet tas pāries. Turklāt viņa nav muļķe un ir ļoti enerģiska.

Eilīna, to viņš zināja, juta ārkārtīgi lielas simpātijas pret viņu. Kūpervuds tai patika ... Viņa pastāvīgi spēlēja klavieres un dziedāja, ierazdamās Kūpervudu mājā, pie kam dziedāja tikai Kūpervuda klātbūtnē. Kūpervuda stingrā, vienmērīgā gaita, spēcīgais augums un skaistā galva — tas viss viņu pievilka. Neraugoties uz savu patmīlību un iedomību, Eilīna laikiem juta pret viņu sevišķu cieņu un drusku pat nervozēja, it kā runājot ar svarīgu personu. Parasti gan viņa klātbūtnē meitene bija sevišķi jautra un burvīga.

Visbezcerīgākā lieta pasaulē — censties precīzi noteikt cilvēka raksturu. Katrs indivīds ir īsts pretrunu kamols, un, jo apdāvinātāka personība, jo pareizāks šis apgalvojums.

Par Eilīnu Batleri jāteic, ka viņu nebija nemaz iespējams izsmeļoši aprakstīt. Viņai neapšaubāmi piemita prāts, kaut nevingrināts un pirmatnējs, tāpat arī gribasspēks, ko mazliet savaldīja laikmetīgās sabiedrības vispār pieņemtie noteikumi un uzskati un kas dažreiz izpaudās stihiski, pie kam nevar teikt, ka vienmēr tīri negatīvi. Patlaban viņai bija astoņpadsmit gadu, un Frenka Kūpervuda, temperamentīga cilvēka, acīs viņa bija burvīga. Viņa izdvesa kaut ko tādu, ko viņš līdz šim nevienā cilvēkā nebija tādā pakāpē redzējis un ne no viena nebija apzināti prasījis, — neizsmeļamu žirgtumu un dzīvesprieku. Nevienai meitenei vai sievietei, ko viņš jebkad bija pazinis, nebija piemitis tāds pārplūstošs dzīvības spēks. Viņas mati — zeltainrudi, īstenībā zelta krāsā, ar tikko manāmu rudu atspīdumu — viļņiem sedza pieri un smagā masā nolaidās uz pakauša. Viņai bija nevainojamas formas deguns, taisns, ar mazām nāsīm, un lielās acis atklāti pauda juteklisku dabu. Kūpervudam patika to zilpelēkā — drīzāk zilā — krāsa. Viņas tualetes (tas, protams, bija izskaidrojams ar viņas temperamentu) negribot modināja asociācijas par odaliskas krāšņajām roku un kāju sprādzēm un krūšu rotājumiem, kaut Eilīna, protams, nekā tamlīdzīga nevalkāja. Kādreiz vēlāk Eilīna viņam atzinās, ka labprāt būtu krāsojusi nagus un plaukstas sarkanā krāsā. Veselīga un spēcīga — viņa paļāvīgi interesējās par vīriešiem. Viņai gribējās zināt, ko tie domā par viņu, kāds iespaids viņiem no tās, salīdzinot ar citām sievietēm.

Vizināties ekipāžās, dzīvot skaistā namā Džirarda avēnijā, viesoties tādās ģimenēs kā pie Kūpervudiem — tas viss, protams, ļoti svarīgi. Bet reizē ar to viņa jau toreiz saprata, ka tas nav vēl viss dzīves saturs. Daudziem nav nekā tamlīdzīga, un viņi tomēr dzīvo.

Tomēr šie bagātības un privileģēta stāvokļa atribūti valdīja viņas apziņā. Un, kad viņa sēdās pie klavierēm spēlēt, vizinājās, pastaigājās vai stāvēja spoguļa priekšā, viņa domāja par savu augumu, par savu pievilcību, par to, ko tā nozīmē vīriešiem un kā viņu apskauž sievietes. Dažreiz, noraugoties trūcīgās, neglītās meitenēs ar plakanām krūtīm, viņa juta žēlumu pret tām. Bet gadījās arī, ka viņā uzliesmoja neizskaidrojama nepatika pret kādu skaistu meiteni vai sievieti, kas bija iedrošinājusies nekautri aplūkot viņu sabiedrībā. Gadījās meitenes no labākām .ģimenēm, kas, apmeklēdamas dārgos Česnatstrītas veikalus, izjādamas vai izbraukdamas ekipāžā pa parku, augstprātīgi atmeta galvu, izrādot, cik tas ar mīmiku iespējams, ka viņas labāk audzinātas un pašas to apzinās. Tādos gadījumos abas puses apmainījās iznīcinošiem skatieniem. Eilīna dedzīgi vēlējas pacelties augstākajos sabiedrības slāņos, bet, no otras puses, viņu nebūt nevaldzināja gludi saglaustie džentlmeņi no šīm aprindām. Viņai vajadzēja v ī r i e š a. Palaikam pagadījās cilvēks, kas viņai «gandrīz, bet ne pilnīgi» patika, tomēr vairums to bija no sīko politiķu aprindam vai vietējās likumdošanas palātas locekļi, viņas tēva paziņas, kam bagātnieku sabiedrībā nebija nekādās nozīmes Tāpēc tie viņai drīz apnika un sagādāja vilšanos. Viņas tēvs nepazina nevienu no patiesi izmeklētas sabiedrības. Toties misters Kūpervuds šķita tik izsmalcināts, spēcīgs un savaldīgs! Eilīna biezi vēroja misis Kūpervudu un domāja, cik laimīgai gan jābut Frenka sievai.

ČETRPADSMITĀ NODAĻA

Kūpervuda, firmas «Kūpervuds un Ko» vadītāja augšupeja pēc ieverojamas operācijas ar aizņēmumu noveda viņu galu galā saskarē ar cilvēku, kam bija lemts būt viņa dzivē sevisķi nozīmīgam ir morālā, ir finansiālā, ir dažā citādā ziņa. Tas bija Dzordzs Stīners, jaunievēlētais pilsētas kasieris, kas pirmām kārtām biia rotaļlieta citu rokās un tomēr kļuva par svarīgu personu taisni tāpēc, ka tam bija vāja griba. Pirms ievēlēšanas Stīners bija neievērojams apdrošināšanas aģents un komisionārs nekustamu īpašumu pārdošanā. Viņš piederēja pie to cilvēku kategorijas, kuru ir tūkstošiem katrā lielākā kopumā, — bez jebkādas asredzības, bez patiesi izkopta prāta, bez atjautības, bez jebkādiem talantiem. Jūs nekad nedzirdētu no Stīnera kaut ko tādu, kas paliktu atmiņā. Viņs bija lādzīgs cilvēks, kaut arī neglābjami ikdienišķīgs, parasts, un šo iespaidu radīja ne tik daudz viņa āriene, cik iekšiene. Acis viņam bija zili pelēkas, ūdens krāsā, mati gaiši brūni, it ka pieputējuši, mute... mute nebūt neliecināja par noteiktu raksturu. Stīners biia diezgan slaids, gandrīz sešas pēdas garš, samērā plecīgs, bet it kā nesaskanīgs. Viņs staigāja drusku uzkumpis, vēderiņs mazliet izliecās uz priekšu. Viņa valodā nebija nekā īpatnēja — parastās laikrakstu un sīkpilsoņu pļāpas un komersantu aprindu tenkas. Paziņas juta pret viņu simpātijas. Viņu uzskatīja par godīgu un krietnu, un tāds viņs laikam arī bija. Viņa sieva un četri bērni bija tādi paši necili un maznozīmīgi, kādi parasti mēdz būt tādu vīru ģimenes locekļi.

Par spīti tam visam, — bet no politikas viedokļa varbūt taisni pateicoties tam, — Džordžs Stīners uz laiku nokļuva sabiedrības uzmanības centrā, ko veicināja pazīstamie politiskie paņēmieni, ko tolaik praktizēja Filadelfijā un kas īstenībā nemainījās arī vēlākajos piecdesmit gados. Vispirms, Stīneram bija tie paši politiskie uzskati, kas vietējai, valdošajai partijai; pilsētas padomes locekļi un viņa rajona vadītaji pazina viņu kā uzticamu cilvēku, kas visai noderīgs balsu vākšanā priekšvēlēšanu kampaņas laikā. Otrkārt, kaut viņš arī nekur nederēja kā orators, jo nespēja izspiest no savam smadzenēm nevienas oriģinālas domas, viņu tomēr varēja izsūtīt pa mājām izpētīt tirgotāja, kalēja un miesnieka domas zināmā jautājumā un nodibināt ar visiem draudzību, kāpēc viņš galu galā varēja diezgan pareizi noteikt vēlēšanu iznākumu. Vēl vairāk — viņam varēja «iekalt» dažas nodeldētas frāzes, ko viņš tad atkārtoja. «Republikāņu partijai (tā bija tikko nākusi pasaulē, bet Filadelfijā jau ieguvusi varu) vajadzīga jūsu balss. Mēs nedrīkstam pieļaut, 1ai štatu pārvalda blēži demokrāti (kāpēc, to Stīners diezin vai zinātu pateikt).» Viņi aizstāvēja verdzību.. Viņi atzina brīvu tirdzniecību^14. Stīneram pat prātā nenāca, ka visām šīm problēmām nav nekāda sakara ar pilsētas izpildu un finansu orgānu darbību. Ja arī pieņemtu, ka demokrāti vainīgi minētajos grēkos, — kas tad par to?

Pilsētas politisko likteni tolaik kopīgi izlēma (tā stās- |Ija, un tā arī patiesībā bija) kāds Marks Simsons, Savienoto Valstu senators, Edvords Meija Batlers un,Henrijs Mollenhoers, bagāts ogļu tirgotājs un uzņēmējs. Viņiem bija savi aģenti, līdzskrējēji, denuncianti, marionetes — vesela organizācija. Un šo ļaužu'vidu bijā arī Stīners — sīka skrūvīte klusu strādājošā mašīnā.

Jāšaubās, vai tādu cilvēku kā Stīners būtu ievēlējuši par pilsētas kasieri citur kā Filadelfijā, kuras iedzīvotāji bija pārsteidzoši vienaldzīgi pret visu, izņemot savas ikdienas darīšanas. Lielajam vairumam iedzīvotāju — ar retiem izņēmumiem — nebija noteiktu politisku uzskatu. Pilsētas politiku vadīja noslēgta kliķe. Amatus sadalīja attiecīgām personām vai noteiktām grupām ka atlīdzību par izdarītiem pakalpojumiem. Bet to jau katrs zina, kas ir politika!

Un tā ar laiku Džordžs Stīners kļuva persona grata. Edvordam Strobikam, kas vispirms bija pilsētas pašvaldības loceklis, tad sava rajona barvedis un beidzot pilsētas valdes priekšsēdētājs, bet personīgā dzīvē — akmeņlauztuvju un ķieģeļu cepļa īpašnieks. Strobiks bija sirdsdraugs Henrijam Mollenhoeram, pašam rūdītākajam un sīkstākajam no politisko līderu trijotnes. Mollenhoeram bieži nācās griezties ar dažādām prasībām pie pilsētas valdes, un tādos gadījumos Strobiks noderēja viņam par padevīgu ieroci. Pēc Mollenhoera norādījuma Stīneru ievēlēja pilsētas valdē, un, tā kā viņš balsoja pēc labākās sirdsapziņas, par ko tam lika, tad viņu iecēla par ceļu daļas pārziņa palīgu.

Te viņu pamanīja Edvords Melia Batlers, un Stīners sāka pēdējam izdarīt vienu otru nelielu pakalpojumu. Tad Batlers, kas vadīja republikāņu partiju, nolēma, ka pilsētas kasiera postenī ieliekams mīksts, padevīgs un turklāt absolūti uzticams cilvēks, un tādā kārtā Stīnera vārds iekļuva vēlēšanu biļetenā. Stīners bija lielisks grāmatvedis, bet finansu jautājumus izprata vāji. Tomēr tam nebija nozīmes, jo viņš varēja jebkurā laikā apspriesties ar juriskonsultu Rīgenu, otru politisko ieroci visuvarenā triumvirāta rokās. Uzstādīt Stīneru par kandidātu nebija grūti. Iekļūt kandidātu sarakstā nozīmēja tikt ievēlētam. Un tā pēc pāris nedēļām, pēc daudzkārtējas ārkārtīgi nogurdinošas publiskas uzstāšanās, kur viņš stostīdamies šļupstēja nodeldētas frāzes par nepieciešamību ievēlēt godīgu pilsētas pašvaldību, Stīners beidzot tika ievēlēts savā postenī, kā arī vajadzēja.

Jautājums, cik Džordža Stīnera administratīvās un finansiālās spējas atbilst šim postenim, īstenībā nebūtu sevišķi svarīgs, bet Filadelfija tanī periodā vēl atradās visriebīgākās finansu sistēmas (ja to vispār var saukt par sistēmu) jūgā, kādu nebūtu cietusi neviena cita pilsēta. Nodokļu inspektoram un kasierim bija tiesības brīvi rīkoties ar pilsētas ienākumiem un glabāt pilsētai piederošos līdzekļus ārpus pilsētas seifiem, pie kam neviena dvēsele neiedomājās pieprasīt, lai šo naudu noguldītu uz augļiem pilsētas labā. No šīm amatpersonām vienīgi prasīja, lai tās atdotu pilsētai pamatkapitālu, kad iesniedza kases norēķinus, pametot savu posteni. Tādā kārtā šīs divas personas varēja atdot pilsētas naudu uz augļiem, deponēt to bankās vai izmantot privātu pasākumu finansēšanai. Protams, tamlīdzīgu finansu politiku neviens nebija sankcionējis, bet par to zināja ir politiskās aprindns, ir prese, ir lielie finansisti. Kā tam visam varēja darīt galu?

Sastrādājot ar Edvordu Melia Batleru, Kūpervuds pret savu gribu, īstenībā pats to neapzinādamies, bija iekļuvis noziedzīgu un negodīgu mahināciju atmosfērā. Pirms septiņiem gadiem, atstādams «Taja un Ko» kantori, viņš bija nolēmis nekad vairs nepiedalīties biržas spēlē, bet tagad pēkšņi viņš atkal ķērās pie tās un ar vēl lielāku kaislību, jo nu viņš strādāja sev, firmai «Kūpervuds un Ko», un karsti vēlējās apmierināt savus klientus — jaunas un varenas pasaules pārstāvjus, kas aizvien biežāk lūdza viņa pakalpojumus. Visiem viņiem bija nauda. Visi viņi prata iegūt dažādas aizkulišu ziņas un uzdeva Kūpervudam iegādāt viņiem šādas vai tādas akcijas «uz kredīta», jo viņa vārds daudziem politiskiem darbiniekiem bija pazīstams un viņu uzskatīja par solīdu cilvēku. Tā tas arī bija. Vismaz līdz tam viņš nebija spekulējis un spēlējis biržā pats uz sava rēķina. Frenks bieži mierināja sevi ar domām, ka visos šinīs gados nekad nebija uzstājies biržā pats savā vārdā, stingri turēdamies pie apņemšanās ierobežoties ar svešu uzdevumu izpildīšanu, bet tagad pie viņa ieradās Džordžs Stīners ar priekšlikumu, ko nevarēja pielīdzināt biržas spēlei, kaut arī būtībā tas nebija nekas cits.

Šajā sakarā nepieciešams paskaidrot, ka ilgus gadus pirms Pilsoņu kara un tā laikā Filadelfijas pilsēta bija pasākuši izlaist tā saucamos īstermiņa parādrakstus, ja kasē trūka naudas. Tie bija īstenībā tie paši vekseļi uz sešiem procentiem gadā ar termiņu dažreiz pēc mēneša, dažreiz pēc trim vai sešiem — atkarībā no summas un no tā, kad pilsēta, pēc kasiera uzskatiem, būs spējīga izpirkt un dzēst šos parādrakstus. Tā pilsēta bieži norēķinājās gan ar sīktirgotājiem, gan ar lieliem uzņēmējiem Bet, ja pirmajiem, pilsētas iestāžu apgādātājiem, ievajadzējās skaidras naudas, tad tiem nācās diskontēt šos vekseļus, parasti saņemot deviņdesmit dolāru simta vietā., turpretī otriem bija iespējams turēt tos līdz termiņam. Viegli saprotams, ka tāda sistēma nesa acīm redzamus zaudējumus sīkajiem veikalniekiem, toties bija ļoti izdevīga lielajiem uzņēmējiem un baņķieru kantoriem, jo nebija šaubu, ka pilsēta reiz šos parādrakstus izpirks, un, ņemot vērā to absolūto drošību, seši procenti gadā bija lieliska likme. Uzpērkot parādrakstus no sīktirgotājiem un maksājot viņiem deviņdesmit centu par dolāru, bankas un mākleri, ja vien viņi varēja gaidīt, beigās iedzīvojās labā peļņā.

Ticams, ka sākumā pilsētas kasierim nebija nodoma darīt kādam pāri, — iespējams, ka tolaik tiešām nebija līdzekļu parādu segšanai. Vēlāk tomēr-šo parādrakstu izlaišanai nebija nekāda attaisnojuma, jo, rīkojoties mazliet taupīgāk, pilsēta viegli iztiktu bez tiem. Tikmēr šie parādraksti, kā tas viegli saprotams, bija kļuvuši par lielas peļņas avotu mākleru kantoru īpašniekiem, baņķieriem un spekulantiem un tāpēc palika par pilsētas finansu politikas neatņemamu īpatnību.

Tomēr šai sistēmai bija viens trūkums. Lai gūtu no šāda stāvokļa visus iespējamos labumus, lielam baņķierim, parādrakstu īpašniekam, vajadzēja būt «pašu cilvēkam», tas ir, atrasties labās attieksmēs ar pilsētas politiskajiem barvežiem; pretējā gadījumā, kad viņš aiz skaidras naudas trūkuma nesa savus parādrakstus pie pilsētas kasiera, izrādījās, ka viņš naudu nevar dabūt. Bet, tiklīdz viņš nodeva tos kāda cita baņķiera vai māklera rokās, kuri stāvēja tuvāk politiskajai mašīnai, viss noritēja j pavisam citādi! Pilsētas kase atrada līdzekļus savu parādrakstu izpirkšanai. Vai arī, ja mākleris vai baņķieris (tikai noteikti «pašu cilvēks»!) tā vēlējās, tad vekseļus ar trīs mēnešu termiņu, kurus tad vajadzēja izpirkt, prolongēja uz gadiem un joprojām izmaksāja par tiem seši procenti gadā, kaut arī pilsētai pilnīgi pietiktu līdzekļu to dzēšanai. Notika noziedzīga pilsētas kases novājināšana, bet darītājiem vienmēr laimējās. «Nav naudas!» — šī formula attaisnoja visu. Plašā publika neko nezināja. Tā to ne no kā nevarēja uzzināt. Arī visi laikraksti nevarēja lepoties ar modrību, jo tie bija politisko darbinieku pusē. Dzīve neizvirzīja enerģiskus, pārliecinātus reformatorus, kam būtu veltīta politiskā uzticamība. Kara laikā nedzēsto īstermiņa parādrakstu kopējā,summa bijn sasniegusi pāri par diviem miljoniem dolāru, par tiem joprojām maksāja seši procenti gadā. Tas, protams, bija jau skandāls. Bez tam daži aizdevēji sāka pieprasīt savu naudu atpakaļ.

Un, lūk, lai segtu visus šos nokavētos maksājumus un viss atkal ritētu gludi, nolēma izlaist pilsētas aizņēmumu apmēram par diviem miljoniem — sevišķi stingri noteikt summu nebija vajadzības! Aizņēmumu domāja izlaist procentu sertifikātu veidā — nomināls simt dolāru, termiņš — seši, divpadsmit un astoņpadsmit mēneši. Sertifikātus, kuru izpirkšanai nodibināja amortizācijas fondu, laida atklātā pārdošanā un par ieņemto naudu paredzēja izpirkt sen notecējušos parādrakstus, kas noderēja par tematu plašām pārrunām.

Pilnīgi saprotams, ka šās metodes rezultātā «aplaupīja Pēteri, lai samaksātu Pāvilam». Faktiski nekādas notecējušo paradrakstu izpirkšanas nebija. Šā projekta autori bija nodomājuši ļaut savas kompānijas finansistiem nosmelt krējumu kā parasti un gribēja pārdot sertifikātus, «kam pienākas», par deviņdesmit dolāriem simta vietā un pat zemāk, motivējot šādu rīcību ar to, ka atklātā pārdošanā tiem neesot noieta pilsētas zemo kredītspēju pēc. Zināmā mērā tas saskanēja ar patiesību. Karš bija tikko beidzies. Naudai bija liela vērtība. Kapitālisti, ja viņiem nepiešķirtu pilsētas sertifikātus par deviņdesmit dolāriem, varēja dabūt augstākus procentus, kur vien gribēja. Tomēr neliela grupa modru politiķu, kas nepiederēja pie pilsētas administrācijas, kā arī virkne laikrakstu un daži apolitiski finansisti, laikmetīgās patriotisma jūsmas ietekmē uzstājās, ka aizņēmums jāizvieto al pari. Tāpēc lēmumā par aizņēmuma izlaišanu nācās ievietot attiecīgu punktu.

Skaidrs, ka finansistiem, kas cerēja dabūt aizņēmuma sertifikātus par deviņdesmit dolāriem, tas izjauca viņu mazo sazvērestību. Tomēr viņi gribēja izplēst savu naudu, kas bija iestrēgusi pilsētas notecējušajos un aiz līdzekļu trūkuma neizpirktajos parādrakstos. Izeja bija viena: atrast mākleri, kas labi pazītu biržas viltības, un uzņemtos rīkoties ar jauno pilsētas aizņēmumu, lai piešķirtu tam izdevīga kapitālieguldījuma izskatu un tādā kārtā iespiestu publikai sertifikātus par simt dolāriem. Turpmākajā laikā, ja aizņēmums kristos — kas bija neizbēgami — viņi varētu sapirkt sertifikātus pēc vajadzības un pirmajā izdevīgajā gadījumā iesniegt pilsētai, lai tā izpērk tos pēc nominālās vērtības.

Džordžs Stīners, kas tolaik bija tikko ievēlēts par pilsēta kasieri un kam nepiemita īpašas finansiālas spējas šādas problēmas atrisināšanai, bija ne mazumu uztraukts. Pie viņa, kā arī pie pilsētas mēra, ieradās ar vizīti Henrijs Mollenhoers, kas bija sapircis ļoti daudz pilsētas veco parādrakstu un tagad gribēja saņemt savu naudu, lai ieguldītu to daudzsološā uzņēmumā Rietumos. Kopā ar Simsonu un Batleru viņi sastādīja «lielo trijotni».

— Es domāju, ka laiks kaut ko darīt ar šiem notecējušajiem parādrakstiem, viņš sacīja. — Man to sakrājies daudz un citiem tāpat. Mēs ilgu laiku palīdzējām pilsētai un gaidījām, bet tagad tomēr beidzot kaut kas jāuzsāk. Misters Batlers un misters Simsons ir tādās pašās domās. Vai nevar jaunā aizņēmuma sertifikātus nodot kotēšanā fondu biržā un tādā ceļā realizēt naudu? Veikls mākleris prastu tos sadzīt līdz paritātei.

Stīneram ļoti glaimoja Mollenhoera apmeklējums. Šis cilvēks reti uzņēmās pūles kaut kur personīgi parādīties, un, ja viņš to darīja, tad spekulēdams uz attiecīgu efektu. Viņš vēl apmeklēja pilsētas mēru un valdes priekšsēdētāju, saglabādams sarunā ar viņiem, tāpat kā ar Stīneru, to pašu augstprātīgo, nepieejamo un neizdibināmo izskatu. Tie visi viņam nenozīmēja neko daudz vairāk par izsūtāmajiem zēniem.

Lai labāk saprastu, kas Mollenhoerā modināja interesi pret Stīneru un cik liela nozīme bija tiklab viņa vizītei, kā arī kasiera turpmākajiem soļiem, nepieciešams mest skatienu uz iepriekšējā laika politisko apvārsni. Kaut gan Džordžs Stīners arī bija zināmā mērā Mollenhoera ieliktenis un kreatūra, pēdējais pazina viņu tikai pavirši. Viņam bija gadījies satikt Stīneru arī agrāk, viņš bija dzirdējis par to un piekritis tā vārda ierakstīšanai kandidātu sarakstā galvenokārt uz savu tuvāko cilvēku, savas gribas izpildītāju, apgalvojuma pamata, ka Stīners ir «lāga puika», kas darīs visu, ko tam pavēlēs, nekad nesagādās ne mazākās nepatikšanas un tā tālāk. Jāatzīmē, ka agrākajos gados, kad pilsētu vadīja citas personas, Mollenhoers arī uzturēja neoficiālus sakarus ar pilsētas kasieri, bet sakari nekad nebija tik tuvi, lai tiem varētu viegli izsekot. Viņš bija. pārāk ievērojama figūra ir politiskajā, ir finansu pasaulē. Neraugoties uz to, viņam nemaz nederdzās plāns, — kurā varbūt nebija piedalījies Batlers, toties Simsons noteikti, — izmantot politiskas un komerciālas marionetes, lai ar to palīdzību, neradot skandālu, vairāk izspiestu no pilsētas kases. Un tiešām — vesela grupa personu realizēja šo plānu jau vairākus gadus. Varētu minēt pilsētas padomes priekšsēdētāju Edvordu Strobiku, toreizējo mēru Esu Konklinu, oldermenus Tomasu Vaikroftu, Džekobu Harmonu un daudzus citus. Ar to palīdzību noorganizēja virkni fiktīvu firmu, kas tirgojās ar visu, kas vien pilsētai bija vajadzīgs (kokmateriāli, akmeņi, dzelzs, tērauds, cements — saraksts bija garš), protams, ar lielu peļņu tiem, kas slēpās aiz šīm izdomātajām firmām. Tas paglāba pilsētu no rūpēm meklēt godīgus piegādātājus ar pieticīgāku apetīti.

Tā kā turpmākais stāsts par Kūpervudu būs saistīts vismaz ar trim no šim «firmām», tad nav par sliktu īsumā aprakstīt to darbību. «Firmu» vadītājs Edvords Strobiks, visdarbīgākats no Mollenhoera rokaspuišiem, bija šaudīgs. zināmā mērā diezgan enerģisks, trīsdesmit piecus gadus vecs cilvēks, kalsnējs, melnmatains, melnacains, lielām, melnām ūsām. Viņš ģērbās kā frants, viņa apģērbs dūrās acīs, — svītrainas bikses, balta veste, melni vizītsvārki un zīda cilindrs. Neparastā fasona kurpes vienmēr bija spoži nospodrinātas. Savas nevainojamās ārienes pēc viņš bija izpelnījies «švīta» nosaukumu. Reizē ar to tas bija samērā spējīgs cilvēks, un daudziem viņš patīka.

Viņa divi tuvākie līdzgaitnieki, misters Tomass Vaikrofts un misters Džekobs Harmons, bija ārēji mazāk pievilcīgi un ne tik spilgti. Pēdējais, ārkārtīgi garlaicīga persona sabiedrībā, diezgan labi orientējās finansu jautājumos. Tas bija liela auguma, drusku gauss, bet diezgan apķērīgs cilvēks iesarkaniem matiem un brūnām acīm. Viņš bija gatavs no sirds apsveikt katru ne visai liela apjoma afēru, pietiekami drošu no kriminālkodeksa viedokļa. Viņš nebija intrigants, bet gribēja izvirzīties par katru cenu.

Tomass Vaikrofts, pēdējais šā godājamā triumvirāta loceklis, kaut arī mazāka kalibra, bija slaids, kalsnējs cilvēks dziļi iekritušām acīm, izmocītu vaska seju, nožēlojama izskata, taču liels blēdis. Pēc profesijas viņš bija lējēju meistars, bet ievilkts politikā līdzīgi Stīneram — tāpēc, ka bija pratis izrādīties noderīgs. Viņam bija izdevies tikt pie neliela īpašuma, piedaloties šinī Strobika vadītajā triumvirātā, kas nodarbojās ar dažādiem un īpatnējiem pasākumiem, par ko būs runa vēlāk.

Firmas, ko šie Mollenhoera rokaspuiši bija noorganizējuši agrākās administrācijas laikā, tirgojās ar gaļu, būvmateriāliem, ielu laternu stabiem, ceļu būves materiāliem — ar visu, kas vien bija vajadzīgs pilsētas saimniecībai vai iestādēm. Pilsētas izdotais pasūtījums nav anulējams, bet, lai to dabūtu, iepriekš «jāiesmērē» kāds no pilsētas pašvaldības locekļiem, un šim nolūkam vajadzīga nauda. Tādai firmai nebūt nav pašai jānodarbojas ar lopu kaušanu vai laternu stabu liešanu.-Tai tikai jānoorganizē šis pasākums, jādabū tirdzniecības patents, jāpanāk, lai pilsētas pašvaldība pasūta vienus vai otrus materiālus (par ko jau parūpēsies Strobiks, Vaikrofts un Harmons) un tad jānodod pasūtījums patiesiem lopkautuves vai lietuves īpašniekiem, kas piegādās prasīto. piešķirot starpnieku firmai daļu peļņas, ko atkal sadalīs un daļēji nodos Mollenhoeram un Simsonam kā dāvanu viņu vadītajiem politiskajiem klubiem vai sabiedriskajām organizācijām. Tas bija ļoti vienkārši un līdz zināmai robežai pilnīgi likumīgi. Lopkautuves vai lietuves īpašnieks nedrīkstēja pats ne sapņot par to, ka varētu dabūt šādu pasūtījumu ar saviem spēkiem. Stīners vai kāds cits, kas tanī laikā pārzināja pilsētas kasi un aizdeva par ne visai augstiem procentiem naudu (kas lopkautuves vai lietuves īpašniekam bija nepieciešama iemaksai pasūtījumu nodrošināšanai vai paša pasūtījuma izpildīšanai), ne tikai saņēma savus pāris procentus, ko viņš pēc savu priekšgājēju parauga varēja iebāzt kabatā, bet arī krietnu daļu peļņas. Stīneram bija ieteikuši par galveno grāmatvedi lēnīgu cilvēku no «pašu ļaudīm», kas prata valdīt mēli. Tā nebija kasiera darīšana, ka Strobiks, Vaikrofts un Harmons, Mollenhoera diriģēti, laiku pa laikam izlietoja daļu pilsētas līdzekļu pavisam citiem, nevis oficiāli uzrādītiem mērķiem. Kasiera uzdevums bija apgādāt viņus ar naudu.

Iesim tomēr tālāk. Vēl pirms Stīnera uzstādīšanas par kandidātu pilsētas kasiera postenim Strobiks, — jāpiemetina, — vēlāk viens no Stīnera galviniekiem kasiera postenim (ko nedrīkstēja darīt ne viņš, ne pilsētas padomes locekļi Vaikrofts un Harmons, jo, pēc Pensilvānijas štata likumiem, neviena oficiāla persona nevar galvot par otru oficiālu personu) — aizrādīja viņam, ka cilvēki, kas rūpējas par viņu ievēlēšanu, nekad neprasīs no viņa kaut ko nelikumīgu, bet viņam tomēr jābūt iztapīgam, nav jāiebilst pret pārspīlētajiem pilsētas budžetiem un nav jākož maizes devējam rokās. Viņam lika arī tikpat skaidri saprast, ka, tiklīdz viņš nostiprināsies savā postenī, arī viņam kas atkritīs. Kā jau sacīts, Stīners visu mūžu bija kāvies ar trūkumu. Viņš bieži redzēja, ka ļaudis, kas kaut drusku piedalījās politikā, taisīja ļoti labus veikalus, bet viņš tikko sitās cauri kā apdrošināšanas un nekustamu īpašumu pārdošanas lietu aģents. Savā sīka politiska pakaļskrējēja lomā Stīners vienmēr bija ļoti cītīgs. Citi politiskie darboņi iegādājās skaistas savrupmājas pilsētas jaunajos rajonos Viņi rīkoja jautrus izbraucienus uz Ņujorku, Harisburgu vai Vašingtonu. Vasaras sezonā viņus varēja satikt ārpilsētas restorānos jautrās sarunās ar sievām vai mīļākām, bet viņam joprojām bija liegta piedalīšanās šinī līksmajā kompānijā. Dabiski, ka tagad, saņēmis kaut kādus solījumus, viņš bija ieinteresēts un gatavs pakalpot. Pie kādas labklājības gan viņš tagad tiks!

Kad viņu apmeklēja Mollenhoers un izsacīja domu par nepieciešamību sadzīt pilsētas aizņēmuma sertifikātu kursu līdz paritātei (kaut arī tam nebija tiešas saskares ar tiem sakariem, ko Mollenhoers uzturēja ar kasieri ar Strobika un citu starpniecību), Stīners, izdzirdējis saimnieka uzbrēcienu, pasteidzās pierādīt savu politisko padevību un tūliņ devās pie Strobika pēc padoma.

— Kā jūs rīkotos šādā gadījumā? — viņš prasīja (Strobiks jau zināja par Mollenhoera vizīti un tikai gaidīja, kad Stīners sāks runāt). — Misters Mollenhoers grib, lai aizņēmumu kotētu biržā, novestu līdz paritātei un pārdotu sertifikātu par simt dolāriem!

Ne Strobiks, ne Harmons, ne Vaikrofts nezināja, kā panākt, lai pilsētas aizņēmuma sertifikātus; ko brīvā tirgū vērtēja uz deviņdesmit dolāriem, biržā varētu pārdot par simtu, bet Mollenhoera sekretārs, kāds Ebners Sengsteks, deva Strobikam padomu griezties pie jaunā Kūpervuda, ar kuru ir sakari Batleram. Acīm redzot Mollenhoers nepastāv uz to, lai šinī pasākumā piesaistītu viņa personīgo mākleri, tātad — kāpēc neizmēģināt šo jauno finansistu?

Lūk, kāpēc Kūpervuds saņēma uzaicinājumu apmeklēt Stīneru. Ieradies viņa kabinetā un vēl nenojauzdams, ka aiz visa tā slēpjas Mollenhoers vai Simsons, Kūpervuds tikai noraudzījās bez sevišķas intereses vai simpātijām šinī jocīgajā, šļūcošajā cilvēkā ar izspiestiem vaigukauliem, tūliņ nopratis, ka viņa priekšā atrodas zīdainis finansu jautājumos., Lūk, ja varētu kļūt par šā cilvēka padomnieku, tā vienīgo konsultantu uz četriem gadiem!

— Sveiki, mister Stīner! — viņš maigi un pieglaudīgi teica, kad tas pastiepa viņam savu roku. — Ļoti patīkami ar jums iepazīties. Esmu daudzkārt par jums dzirdējis.

Stīners garlaicīgi un ilgi klāstīja Kūpervudam savas grūtības. Viņš ķērās pie lietas neveikli, stostīdamies pie katra vārda.

— Galvenais uzdevums, cik es saprotu, ir panākt šo sertifikātu kotējumu al pari. Es varu tos izlaist jebkura lieluma partijās un tik bieži, cik jums būs vajadzīgs. Patlaban es gribu ieņemt, summu, ar ko pietiktu steidzamu parādrakstu izpirkšanai, — divsimt tūkstoši dolāru, vēlāk — cik izdosies.

Kūpervuds jutās kā ārsts, izmeklējot pacientu, kas īstenībā nemaz nav slims, bet no kā var iekasēt ķrietnu honorāru, ja to izdosies nomierināt. Fondu biržas veiklie triki viņam bija vienkārša ābece. Viņš zināja: ja vien viņš pratīs dabūt savās rokās aizņēmuma realizāciju — visa aizņēmuma! — ja paliks noslēpums, ka viņš rīkojas pilsētas vārdā, ja, beidzot, Stīners ļaus viņam rīkoties biržā «vērša» lomā un uzpirkt sertifikātus amortizācijas fondam (tanī pašā laikā pārdodot tos, kursam paaugstinoties), tad viņš izdarīs brīnumus pat ar lielu izlaidumu. Bet viņam jābūt vienīgajam noteicējam šinī lietā un jārīkojas ar savti aģentu starpniecību. Kūpevuds jau lielos vilcienos uzmeta plānu; kā piespiest nepiesardzīgus biržas darboņus spēlēt uz pazemināšanu, radot iespaidu, ka apgrozība ir ļoti daudz šā aizņēmuma sertifikātu un viņi var, ja vēlas, sapirkt tos pēc patikas. Un tad viņi apķersies un redzēs, ka nekā vairs nevar dabūt, ka visi sertifikāti ir viņa, Kūpervuda rokās! Tomēr viņš nedomāja riskēt, un tūliņ atklāt savu noslēpumu, o nē, nekādā gadījumā! Bet viņš centīsies sadzīt sertifikātu vērtību līdz paritātei un tad pārdos tos: Un kādu lielisku peļņu viņš ievilks sev vēl bez visa pārējā! Kūpervuds bija pārāk gudrs, lai nenojaustu, ka aiz visa tā slēpjas politika, ka aiz Stīnera stāv cilvēki, daudz gudrāki un svarīgāki par viņu. Bet kas par to? Cik viņi piesardzīgi un gudri rīkojušies, griezdamies pie. viņa ar Stīnera starpniecību! Iespējams, ka viņa, Kūpervuda, vārds sāk kļūt nozīmīgs vietējās politiskajās aprindās. Tā vis nav nieka lieta!

— Ziniet, ko es jums sacīšu, mister Stīner, — viņš teica, noklausījies kasiera paskaidrojumus un uzzinājis, kādu pilsētas aizņēmuma daļu tas gribētu realizēt turpmākā gada laikā. Es labprāt uzņemšos šo lietu. Bet man vajag pāris dienu, lai visu labi apsvērtu.

— Protams, mister Kūpervud! Stīners pasteidzās piekrist. — Nesteidzieties! Paziņojiet man, tiklīdz kaut ko nolemsiet. Pie reizes, — cik jūs ņemat kā komisionārs?

— Redziet, mister Stīner, fondu biržā nosacīta noteikta likme, pie kuras mums, mākleriem, jāturas, — ceturtdaļprocenta no obligāciju vai parādrakstu nominālās vērtības. Tiesa, varbūt es būšu spiests slēgt daudz fiktīvu darījumu — to es jums paskaidrošu vēlāk — bet no jums es par to nekā neņemšu, kamēr viss paliks starp mums. Es darīšu jūsu labā visu, kas būs manos spēkos, mister Stīner! Nešaubieties par to! Tikai ļaujiet man pāris dienu padomāt.

Viņi spieda viens otram roku un šķīrās. Kūpervuds bija apmierināts, ka gaidāma liela apjoma finansiāla kombinācija, Stīners,— ka atradis cilvēku, kas var viņam palīdzēt.

PIECPADSMITĀ NODAĻA

Plāns, ko Kūpervuds izstrādāja pēc dažu dienu pārdomām, būs pietiekami skaidrs katram, kas kaut ko sajēdz no komerciālām un finansiālām mahinācijām, bet paliks tumsā tīts visiem, kas šinīs jautājumos neprot orientēties. Vispirms pilsētas kasierim bija jādeponē pilsētas līdzekli Kūpervuda kantorī. Stīneram bija jānodod faktiski viņa rīcībā (vai jāieraksta viņa kredītā savās grāmatās-ar tiesībām saņemt katrā laikā) noteiktas partijas pilsētas aizņēmuma sertifikātu, sākumā — par divsimts tūkstošiem dolāru; jo tieši tādu summu bija vēlams ātri realizēt, — pēc kam Kūpervuds laidīs šos sertifikātus-apgrozībā un darīs visu iespējamo, lai novestu tos līdz paritātei. Pilsētas kasieris nekavējoties pieprasīs fondu biržas komitejai, lai tos ieskaita kotējamo vērtību sarakstā. Kūpervuds izmantos savu ietekmi, lai paātrinātu iesnieguma izskatīšanu. Tad Stīners realizēs visus pilsētas aizņēmuma sertifikātus ar Kūpervuda un tikai ar Kūpervuda starpniecību. Stīneram jāatļauj viņam pirkt amortizācijai fondam tik daudz sertifikātu, cik Kūpervuds atradīs par vajadzīgu, lai saceltu to cenu līdz paritātei. Lai to panāktu, pēc tam kad jau krietns daudzums aizņēmuma sertifikātu būs laisti apgrozībā, — var izrādīties, ka nepieciešams uzpirkt pašiem lielākas partijas, protams, tādēļ, lai tās atkal pārdotu. Likumu; kas noteic sertifikātu pārdošanu tikai al pari, vajadzēs zināmā, mērā neievērot, tomēr fiktīvoš un iepriekšējos darījumus nevar ņemt par pilnu, iekāms nav sasniegta paritāte.

Kā Kūpervuds norādīja Stīneram, te slēpās kāda smalka priekšrocība. Tā kā sertifikāti šā vai tā galu galā celsies līdz paritātei, tad nekas neliedz Stīneram vai kādam citam sapirkt tos par lētu cenu aizņēmuma realizācijas sākumā un turēt, kamēr tie sāk celties. Kūpervuds ar prieku atklās Stīneram rēķinu, par kuru katru summu, un Stīners varēs norēķināties ar viņu katra mēneša beigās. Turklāt neviens neprasa, lai Stīners tiešām pirktu sertifikātus. Kūpervuds vedīs viņa rēķinus par noteiktu, mērenu kredītu, teiksim, desmit punktiem. Stīners var uzskatīt, ka nauda, viņam jau kabatā. Bez tam vēl ir iespēja ļoti ļēti sapirkt sertifikātus amortizācijas fondam, jo Kūpervuds, rīkodamies ar aizņēmuma galveno un rezerves izlaidumu, metīs tirgū tik .daudz sertifikātu, cik atradīs par vajadzīgu tad, kad būs nolēmis pirkt, tā izdarot spiedienu/uz. biržu. Taisni tad viņš arī pirks, bet vēlāk cenas celsies. Ja aizņēmuma izlaidums un līdzekļi radīt biržā pēc patikas vērtību paaugstināšanos vai pazemināšanos ir nedalīti vienās rokās, tad ir pilnīgi skaidrs, ka gala iznākumā pilsēta realizēs visiu savu aizņēmumu al pari, un tanī pašā laikā šīs mākslīgās svārstības dod izdevību labi iedzīvoties: Personīgi Kūpervuds saistīja savu galveno peļņu tieši ar šo apstākli. Par visiem Kūpervuda faktiski veiktajiem darījumiem — aizņēmuma sertifikātu pārdošanu al pari — pilsēta viņu atalgos tikai ar parasto kurtažu (tas bija nepieciešams, lai izvairītos no pārpratumiem ar biržas komiteju). Kas attiecas uz visu pārējo — neizbēgamajiem fiktīvajiem darījumiem, kuru nebūs mazums, — tad viņš paredzēja atalgot pats sevi par savām pūlēm, balstīdamies uz savām zināšanām biržas spēlē. Ja Stīneram labpatīk piedalīties viņa biržas kombinācijās — esiet tik laipni!

Šāda kombinācija, pilnīgi neskaidra cilvēkiem, kam šīs lietas svešas, liksies tikpat skaidra zinātājiem. Tādus trikus biržā praktizēja vienmēr, kad runa bija par vērtībām, ko nedalīti kontrolē viens cilvēks vai grupa. Šī kombinācija nekādi neatšķīrās no tā, ko vēlāk darīja ar «Iri», «Standard Oil», «vara», «cukura», «kviešu» un dažādām citām akcijām. Kūpervuds, būdams viens no jaunākajiem biržas darbiniekiem, arī viens no. Pirmajiem saprata, kā to panākt. Kad viņš pirmo reizi satika Stīneru, viņam bija divdesmit astoņi gadi. Pēdējo reizi viņam bija darīšanas ar Stīneru trīsdesmit četru gadu vecumā.

Kūpervudu namu celšana un baņķiera kantora «Kūpervuds: un Ko» fasādes pārveidošana ātri virzījās uz priekšu. Kantora fasāde bija ieturēta agrīnajā Florences stilā: logi uz augšu šaurāki, kaltas, izrotātas, durvis; starp skaistām, grieztām kolonnām ar taisnu kapiteli no aptēsta, brūngana kaļķakmens. Durvis nebija augstas, bet iespaidīgas. Vidus panelī bija iegravēta smalka, maiga roka an paceltu degošu lāpu. Elsvorts paskaidroja Kūpervudam, ka senajā Venēcijā tādu roku attēlojuši uz naudas mainītāja izkārtnēm, bet šās emblēmas nozīmi kopš tā laika paspējuši aizmirst.

Iekšā telpas bija apšūtas ar pulētu dzelskoku, kura raksts atgādirtāja pelēkos ķērpjus, kas uzmetas uz kokiem. Te‘ bija daudz mirdzošu, spoguļstiklu, ovālu, garenu, četrstūrainu, un apaļu, kas bija izvietoti noteiktā, acij tīkamā kārtībā. Gāzes radziņi bija izveidoti pēc romiešu lāpu parauga, bet seifs pats par sevi noderēja par greznuma priekšmetu: tas stāvēja kantora dibenā uz marmora paaugstinājuma, un tā lakotajā, sudrabaini pelēkajā virsā bijà iegravēts zelta burtiem: «Kūpevuds un Ko». Visa telpa liecināja pār atturību un labu gaumi un tanī pašā laikā par uzplaukumu, kas. saistās ar solīdumu un drošību. Kad Kūpervuds pēc darbu beigšanas apskatīja namu, viņš ar apmierinātu seju uzslavēja Elsvortu:

— Man patīk. Jā, tas ir skaisti! Te strādāt būs prieks. Ja arī dzīvojamās mājas būs kaut cik līdzīgas šai, tad tās būs pilnība!

— Pagaidiet, kamēr redzēsiet! Domāju, ka būsiet apmierināts, mister Kūpervud. Man sevišķi jālauza galva par jūsu māju, jo tā mazāka. Ar jūsu tēva māju man veicas daudz vieglāk. Bet jūsējā ...

Un viņš sāka aprakstīt vispirms vestibilu, tad viesistabas, dzīvojamās un parādes telpas, kuras viņš bija izvietojis un iekārtojis tā, lai tās izskatītos iespaidīgākas, nekā to varētu gaidīt no to nelielajiem apmēriem.

Kad nami bija gatavi, tie tiešām izskatījās efektīgi un skaisti un nemaz nelīdzinājās šabloniskajām savrupmājām tanī pašā ielā. Tos šķīra vienu no otra divdesmit pēdu plats; zaļš laukumiņš. Arhitekts bija šo to patapinājis no Tjudoru skolas, bet atsacījies no tās mākslotības, kas vēlāk kļuva par šā stila īpatnību un bija vērojama daudzās Filadelfijas un citu pilsētu savrupmājās. Uzmanību visvairāk saistīja dziļi novietotās durvis zem platām, zemām, mazliet ornamentētām arkām un trīs bagātīgi rotāti, uz priekšu izvirzīti, logi, viens otrajā stāvā Frenkam, divi apakšā, tēva nama fasādē. Abiem namiem bija seši frontoni: divi Frenkam, četri viņa tēvam. Abām fasādēm pirmajā stāvā bija stikla durvis dziļā nišā, kas nebija saistīta ar ieejas durvju nišu, kāpēc siena tanī vietā bija atvirzīta atpakaļ. Šīs ar masīvām margām rotātās durvis bija veramas uz ielu lielu arku dziļumā, un tās aizsargāja pazems parapets vai balustrāde. Tur varēja nolikt podus ar vīteņu augiem un puķēm, (ko arī vēlāk izdarīja), lai zaļums patīkami iepriecmātu skatienu no ielas puses, un novietot pāris krēslu.

Katra nama apakšstāvā bija pa ziemas dārzam, viens pretī otram, bet pagalmā, kas bija abām mājām kopīgs, balta marmora baseina — tā diametrs bija astoņas pēdas — vidū stāvēja marmora kupidons, pār kuru krita strūklakas šaltis. Šinī pagalmā, ko ietvēra augsts, augšā ar baltu marmoru apklāts speciāli dedzinātu ķieģeļu stabu žogs zaļganpelēkā krāsā (pieskaņots granītām, no kā bija celts nams), bija ieseta zāle, kuras samtainais zaļums ielīksmoja skatienu. Abus namus, kā jau bija paredzēts sākumā, savienoja zema zaļu kolonnu galerija, ko ziemu varēja aizstiklot. Istabām, kas tagad pakāpeniski nāca gatavas un tika iekārtotas dažādu laikmetu stilā, bija liela nozīme Frenka Kūpervuda dzīvē, jo līdz ar to attīstījās viņa mākslinieciskā gaume, paplašinājās viņa priekšstati par pasaules mākslu. Šinī ziņā viņam bija ārkārtīgi interesanti un vērtīgi Elsvorta sīkie paskaidrojumi par arhitektūras un mēbeļu stiliem un tipiem, par dažādu koka šķirņu īpašībām, par ornamentu lietošanu, par aizkaru, portjeru, paneļu īpatnībām un nozīmi attiecībā uz mēbelēm un grīdām. Šis cilvēks līdztekus arhitektūrai bija studējis arī dekoratīvo mākslu un daudz pārdomājis jautājumu par amerikāņu tautas māksliniecisko gaumi, kam viņš paredzēja spožus panākumus. Viņam bija līdz nāvei apnikusi tanī laikā valdošā ārpilsētas villas un piepilsētas savrupmājas kombinācija romāņu garā. Bija pienācis laiks kaut kam jaunam. Viņš pats vēl lāgā nezināja, kāds būs šis jaunais, bet viņa projektētie Kūpervudu nami bija, pēc viņa vārdiem, vismaz oriģināli, un to patīkamā arhitektūra izdvesa atturīgu vienkāršību. Tā bija krasā kontrastā ar visas pārējās ielas arhitektūru. Elsvorts bija ierīkojis Frenka nama apakšstāvā ēdamistabu, viesību zāli, ziemas dārzu un bufetes telpas, kā arī .galveno vestibilu, iekšējās kāpnes un garderobi zem tām, otrajā stāvā iekārtojot bibliotēku, dzīvojamo un parādes viesistabu, Kūpervuda mazo darba kabinetu un Liliānas buduāru, kas bija savienots ar garderobi un vannas istabu.

Trešajā stāvā, kas bija prasmīgi nodalīts un apgādāts ar vannas istabām un garderobēm, atradās bērnu istaba, kalpotāju telpas un pāris istabu viesiem.

Elsvorts iepazīstināja Kūpervudu ar mēbeļu, portjeru, plauktu, skapīšu, postamentu skicēm un klavieru tipiem. Viņš apsprieda ar jauno finansistu dažādas koku šķirnes — rožu, sarkankoku, riekstkoku, angļu ozolu, kļavu, «putna aci» — un visādus materiāla apstrādāšanas veidus, kā or moulu, marqueterie un «bu»15. Viņš paskaidroja Kūpervudam, cik grūti izstrādāt «bul» mēbeles un cik, nelietderīgas tās ir Filadelfijā: bronzas vai bruņurupuča kaula inskrustācijas no karstuma un mitruma saraujas, sāk atlupt un plaisāt. Viņš stāstīja par atsevišķu izstrādājumu grūtībām un trūkumiem un beidzot ieteica zeltītas mēbeles parādes viesistabai, ar paklāju drānu pārvilktas dzīvojamai viesistabai, franču renesanses — ēdamistabai un bibliotēkai, un, proti, «putna aci» (pirmajai gaišzilu, otrajai dabiskā krāsā), bet pārejām istabām vieglas konstrukcijas un daiļi ornamentētu riekstkoku. Portjerām, paklājiem un tapetēm jāsaskan, bet nav jābāt taisni tanī pašā tonī. Klavieres un nošu skapīti dzīvojamā viesistabā, tāpat plauktiņus, skapīšus un postamentus zālē, viņš ieteica Frenkam — ja tas nebīstas izdevumu — «bul» vai marqueterie.

Elsvorts deva padomu pasūtīt trīsstūrainas klavieres, jo četrstūrainas padara muzikālus cilvēkus grūtsirdīgus. Kūpervuds klausījās viņā kā apburts. Viņš domās iztēlojās savu namu, kas būs dižciltīgs, mājīgs un skaists. Gleznas noteikti būs lielos, dziļos, zeltītos rāmjos, un, ja viņi nolems ierīkot gleznu galeriju, tad pielāgos šīm vajadzībām bibliotēku un savienos to ar dzīvojamo viesistabu otrajā stāvā starp parādes viesistabu un tagadējo bibliotēku. Vēlāk Frenks realizēja šo domu, bet tikai pēc tam, kad viņa gaiime bija jau stipri vien attīstījusies.

Kopš tā, laika Kūpervuds sāka izrādīt lielu interesi par mākslas priekšmetiem — gleznām, bronzu, gravētiem nieciņiem un statuetēm, ar ko vajadzēja izrotāt skapīšus, postamentus un etažēres. Filadelfijā nebija bagātīgas izvēles šinī jomā — vismaz atklātā pārdošanā patiešām izskatīgu priekšmetu bija maz. Daudzās privātās mājās šādu priekšmetu bija pārpilnība, jo to īpašnieki bija daudz ceļojuši, bet Kupervudam pagaidām bija vēl ļoti

maz sakaru ar pilsētas «labākajām ģimenēm». Tolaik bija populāri divi amerikāņu skulptori — Pauerss un Hosmers, un Frenkam bija viņu darbu paraugi, bet, pēc Elsvorta vārdiem, šie cilvēki nebija nekādi mākslas kalngali, labāk vajadzēja pameklēt starp antīkajām lietām. Tomēr Kūpervudam izdevās iegādāties Torvaldsena veidoto Dāvida galvu, kas viņu sajūsmināja, un dažas Henta, Selija un Harta ainavas, kas zināmā mērā harmonēja ar laikmeta garu.

Tāda māja noteikti uzspiež zīmogu saviem iemītniekiem. Mēs uzskatām sevi par individualitātēm, kas stāv ārpus un augstāk par mūsu dzīvokļu un vispār materiālo lietu ietekmi. Bet starp tām un mums pastāv smalkas- saites, un tāpēc priekšmeti atspoguļo mūs un mēs tos. Cilvēki un priekšmeti atdod viens otram savu vērtību, izsmalcinātību un spēku, un šīs īpašības, tāpat kā skaistums vai tā pretstats, pārlido no viena uz otru, šurp un turp kā atspole, kas šaudās ar pavedienu stellēs. Pārgrieziet pavedienu, atšķiriet cilvēku no tā, kas viņam pieder, kas viņam raksturīgs, — un jūsu priekšā būs nejēdzīga pusbankrota figūra (kā zirneklis bez sava tīkla), kura nekad neatgūs savu «es», iekams tam nebūs atkal atdotas tā tiesības un privilēģijas.

Raugoties, kā aug viņa jaunais nams, Kūpervuds aizvien vairāk sāka apzināties savu nozīmi, un attieksmes, ko viņam tik pēkšņi bija izdevies nodibināt ar pilsētas kasieri, bija kā plaši atdarīti vārti uz panākumu Elizejas laukiem. Viņš braukāja pa pilsētu ar ugunīgu bēru pāri, kuru spožā spalva un spīdošais iejūgs liecināja par kučiera un zirgu puiša rūpīgo gādību. Elsvorts cēla skaistu zirgu stalli šķērsielā aiz abām mājām abu ģimeņu kopējai lietošanai. Frenks sacīja sievai, ka; tiklīdz viņi būs iekārtojušies jaunajā mājā, viņš nopirks tai «Viktoriju», kā tolaik sauca vaļēju, zemu četrriteņu ekipāžu, un tad viņi biežāk izbrauks. Viņš stāstīja sievai par labumiem, ko nesīs biežās viesības, jo viņam jāpaplašina pazīšanās. Kopā ar māsu Annu un brāļiem Džozefu un Edvordu viņi var izmantot šiem nolūkiem tiklab vienu, kā otru namu. Kāpēc gan Anna nevarētu taisīt spožu partiju? Kas attiecas uz Edu un Džo, tad Frenks gribēja ticēt, ka viņi vismaz izdevīgi apprecēsies, jo bija skaidri redzams, ka komercijā viņiem sevišķi spožu panākumu nebūs. Vismaz mēģināt viņi taču var.

— Vai tev pašai viss tas nebūs pa prātam? — Frenks jautāja, domādams par savām plānotajām lielajām viesībām.

Liliāna kūtri pasmaidīja.

— Cerēsim, — viņa atbildēja.

SEŠPADSMITĀ NODAĻA

Visdrīzākajā laikā pēc vienošanas starp pilsētas kasieri un Kūpervudu iedarbināja politiski finansiālo mašīnu, lai realizētu viņu nodomus. Pilsētas pašvaldības grāmatās akreditēja baņķieru kantorim «Kūpervuds un Ko» divsimt desmittūkstoš dolāru sešprocentīgos sertifikātos ar termiņu pēc desmit gadiem. Tad Kūpervuds, izveicīgi manevrējot, sāka piedāvāt aizņēmumu nelielām partijām par cenu, kas pārsniedza deviņdesmit dolāru, cenzdamies radīt iespaidu, ka šāda kapitāla ieguldīšana ir visai izdevīga. Sertifikātu kurss pamazām cēlās, un Frenks pārdeva tos aizvien lielākā vairumā, kamēr beidzot tie pacēlās līdz simt dolāriem un viss izlaidums par divsimt tūkstošiem dolāru — pavisam divi tūkstoši sertifikātu — bija izpārdots. Stīners bija apmierināts. Divsimt sertifikātu, kas skaitījās viņam un bija pārdoti par simt dolāriem gabalā, ienesa viņam divi tūkstoši dolāru. Tā bija nelikumīga un ētikai pretī runājoša peļņa, bet sirdsapziņa Stīneru pārāk nemocīja. Taisnību sakot, viņam tās nemaz nebija. Stīners redzēja nākotni rožainās krāsās.

Grūti parādīt pilnīgi skaidri, kāds apslēpts un varens spēks tādā kārtā pēkšņi atradās Kūpervuda rokās. Ņemiet vērā, ka viņam bija sācies tikai divdesmit devītais gads. Iedomājieties cilvēku, kas no dabas apveltīts ar finansista talantu un izdara manipulācijas ar fondiem akciju, sertifikātu, obligāciju un skaidras naudas veidā tikpat brīvi, kā parastais cilvēks pārvieto figūras šaha vai dambretes spēlē, vai, vēl labāk, iedomājieties lielisku meistaru, kas apguvis šaha mākslas augstākos noslēpumus, — prātu, kas tipisks vēstures cildinātajiem šaha meistariem, kuri, sēžot ar muguru pret galdu, spēlē vienlaicīgi ar četrpadsmit pretiniekiem, pa kārtai pieteicot gājienus, atminot visu figūru stāvokli uz katra dēlīša un visus uzvarot. Protams, tas būtu pārspīlēts Kūpervuda mākas raksturojums tanī laikā, bet reizē ar to šis salīdzinājums nebūtu nekas fantastisks. Instinkts vienmēr norādīja Kū pervudam, ko var izdarīt ar attiecīgo naudas summu — kā to deponēt vienā vietā un tanī pašā laikā izmantot kredītam un kā bāzi apgrozības čekiem daudzās citās vietās. Apdomīgi un uzmanīgi izdarot šādas kombinācijas, viņa rīcībā bija pirktspējas, kas desmitkārt pārsniedza sākotnējo summu, kura viņam bija. Viņš instinktīvi pārvaldīja prasmi sacelt vērtspapīru vērtību. Viņš ne tikai precīzi zināja, kā diendienā gadu pēc gada panāks pilsētas sertifikātu kursa viņam vēlamo krišanu vai celšanos, bet arī to, kā ar šā aizņēmuma palīdzību viņš var dabūt bankās tādu kredītu, par kādu agrāk nebija drīkstējis ne sapņot. Viena no pirmajām Frenka stāvokli izmantoja viņa tēva banka un paplašināja viņam kredītu. Vietējie politiskie darboņi un varasvīri — Mollenhoers, Batlers, Simsons un citi, — pārliecinājušies par viņa panākumiem, sāka spekulēt ar pilsētas aizņēmumu. Kūpervuds kļuva pazīstams Mollenhoeram un Simsonam, ja ne personīgi, tad tomēr kā cilvēks, kas sekmīgi pratis nokārtot pilsētas aizņēmuma izlaiduma lietu. Stīneru cildināja par to, ka viņš atklājis Kūpervudu. Fondu biržas noteikumos bija paredzēts, ka dienas beigās visi darījumi jāsaskaita un otras dienas beigās jāsabalansē, bet līgums ar jauno pilsētas kasieri deva Kūpervudam vairāk iespēju plašākai darbībai, tā ka viņa rīcībā vienmēr bija laiks līdz nākamā mēneša pirmajam datumam — tas ir, dažreiz trīsdesmit dienu —, lai norēķinātos par visiem ar aizņēmuma izlaidumu saistītiem darījumiem.

Vēl vairāk: to īstenībā pat nevarēja saukt par norēķināšanos, jo neviens neko no viņa neiekasēja. Aizņēmuma lielo apmēru pēc Kūpervudu visu laiku nācās kreditēt ar lielām summām, un tā saucamie transferti un bilances mēneša beigās bija tīra grāmatvedības lieta. Viņš varēja izlietot viņa rīcībā nodotos sertifikātus spekulatīviem nolūkiem, deponēt tos kā savus personīgos jebkurā bankā un tādā kārtā saņemt pret tiem aizdevumu līdz septiņdesmit procentu no to nominālās vērtības, ko viņš arī nevilcinoties darīja. Šādā ceļā iegūtās summas, par kurām vajadzēja norēķināties tikai mēneša beigās, Kūpervuds varēja izlietot citiem biržas darījumiem un, balstoties uz tiem, aizņemties jaunas summas. Viņa resursi tagad paplašinājās bezgalīgi — tiem varēja novilkt robežu vienīgi viņa paša enerģija, atjautība un viņa rīcībā esošais laiks. Politiskajiem darbiniekiem nebija pat priekšstata par to, par kādu zelta bedri Kūpervudam bija kļuvuši šie darījumi; tie vēl nepazina viņa asā prāta. Kad Stīners, iepriekš aprunājies ar pilsētas mēru Strobiku un citiem, pateica viņam, ka gada laikā formāli pārskaitīs uz viņa vārda pilsētas pašvaldības grāmatās visu pilsētas aizņēmumu — divus miljonus, Kūpervuds nesacīja ne vārda: līksme slēdza viņa lūpas. Divi miljoni! Un viņš var rīkoties ar tiem pēc saviem ieskatiem! Viņu pieaicinājuši par konsultantu finansu jautājumos, viņš devis padomu, un šis padoms pieņemts! Lieliski! Kūpervuds pēc savas dabas nepiederēja pie cilvēkiem, ko moka sirdsapziņas pārmetumi. Viņš joprojām uzskatīja sevi. par godīgu finansistu, vismaz ne par alkatīgāku un nekautrīgāku kā kurš katrs viņa vietā.

Šeit nepieciešams uzsvērt, ka Stīnera manevriem ar pilsētas naudu nebija nekādu sakaru ar pozīciju, ko vietējās politikas galvenie virzītāji ieņēma jautājumā par pilsētas dzelzceļu kontrolēšanu — jautājumā, kas iezīmēja jaunu un uztraucošu stadiju pilsētas finansu dzīvē. Šinī lietā bija ieinteresēti daudzi vadošie finansisti un politiskie veikalnieki, piemēram, Mollenhoera, Batlera un Simsona kungi, kas rīkojās katrs uz savu risku. Šinī ziņā viņiem nebija nekādas norunas. Ja viņi būtu vairāk iedziļinājušies šinī jautājumā, tad droši vien būtu nolēmuši nepieļaut nevienas blakus personas iejaukšanos. Tomēr jāteic, ka Filadelfijas dzelzceļu tīkls pagaidām bija pārāk vāji attīstīts, un nevienam nenāca prātā nodibināt tādu lielu dzelzceļu apvienību, kā to izdarīja vēlāk. Tomēr, pēc Stīnera vienošanās ar Kūpervudu Strobiks ieradās pie pirmā ar savu personīgo ideju. Viņus visus, pateicoties Kūpervudam, gaidīja peļņa — viņu un Stīneru it sevišķi. Kas tad liedz tādā gadījumā viņam un Stīneram ar Kūpervudu kā pārstāvi — labāk sakot, slepenu Stīnera pārstāvi, jo Strobiks nedrīkstēja atklāt savu līdzdalību šinī lietā, — uzpirkt pietiekamu skaitu kādas pilsētas dzelzceļa līnijas akciju un nodrošināt sev kontroli pār šo līniju? Un pēc tam, kad viņš, Strobiks, ar savu ietekmi panāks no municipalitātes atļauju papildus pagarināt līniju pa vairākām jaunām ielām, jaunās līnijas izrādīsies viņa un viņa draugu rokās. Strobiks slepenībā cerēja vēlāk izspiest Stīneru, ja radīsies izdevība. Bet kādam taču jāveic sagatavošanas darbi, un kāpēc gan neiesaistīt tajos kaut šo pašu Stīneru? Tanī pašā laikā viņš saprata, ka šis «darbs» veicams visai uzmanīgi, jo viņa šefi nesnauda, un, ja tiem izdotos atklāt, ka viņš iejaucas tamlīdzīgās lietās personīga labuma dēļ, tad tie atņemtu viņam iespēju turpināt politisko darbību tādā postenī, kur viņš var par sevi parūpeties. Katrai orgariizācijai, piemēram, jebkurai no jau pastāvošajām pilsētas dzelzceļa līnijām, bija tiesības rūpēties par atjauju pagarināt savus sliežu ceļus un tādā kārtā veicināt pilsētas attīstību, un to tai nevarēja atteikt. Tomēr nebija pieļaujams, ka Strobiks vienā laikā butu ir zirgu dzelzceļa akcionārs, ir pilsētas pašvaldības priekšsēdētājs. Cita lieta, ja Kūpervuds privātā kārtā rīkojas Stīnera interesēs!

Šis plāns, ko Stīners Strobika vārdā cēla priekšā Kūpervudam, interesants tāpēc, ka tas īstenībā nemanāmi izvirzīja visā pilnībā jautājumu par Frenka pozīciju attieksmē pret pilsētas varas orgāniem. Lai gan Frenks vadīja Edvorda Batlera lietas tikai kā viņa aģents (realizējot viņam to pašu ideju) un lai gan viņš pat ne reizi nebija ticies ne ar Mollenhoeru, ne ar Simsonu, viņš tomēr nojauta, ka, operējot ar pilsētas aizņēmumu, faktiski strādā viņiem. Un atkal, kad Stīners ieradās pie viņa un ieteica uzpirkt vairumā pilsētas dzelzceļu akcijas, Frenks pēc visas Stīnera izturēšanās tūliņ noprata, ka lieta nav visai tīra: kasieris skaidri apzinajās, ka uzsāk ko neatļautu.

— Kūpervud, — kasieris iesaka sarunu tanī rītā, kad viņš bija nolēmis pirmo reizi pieskarties šim jautājumam (tas notika vecajā rātsnama ēkā, Sestās ielas un Česnatstrītas stūrī, Stīnera kabinetā, un Stīners nākamās bagātības jausmās bija visrožainākajā garastāvoklī), — Kūpervud, vai nav apgrozībā kādi pilsētas dzelzceļa līnijas papīri, kurus varētu uzpirkt, lai gadījumā, ja netrūktu kapitāla, varētu saņemt ceļu pilnīgi savās rokās?

Kūpervuds zināja, ka tas ir pilnīgi realizējams. Viņa asais prāts jau sen jauta šeit lielas iespējas. Omnibusi pamazām izzuda. Labākie pilsētas dzelzceļu maršruti bija jau sagrābti. Tomēr vēl bija daudz ielu bez zirgu dzelzceļa, un pilsēta pastāvīgi pieauga. Iedzīvotāju pieaugums solīja nākotnē lielus darījumus. Varēja droši riskēt un samaksāt jebkuru summu par īsajām, jau ievilktajām līnijām, lai tad, nogaidot izdevīgu laiku, turpinātu tās līdz apdzīvotākiem un labākiem rajoniem. Un Kūpervuda smadzenēs jau radās teorija par «bezgalīgo ķēdi»: uzpirkt zināmas vērtības ar lielu nomaksas laiku, izlaist akcijas vai obligācijas par pietiekamu summu, lai ne tikai apmierinātu pārdevēju, bet atalgotu arī savas pules, nemaz jau nerunājot par vērtību iegūšanu, kuras ieķīlājot var ieguldīt naudu atkal citos radniecīgos uzņēmumos, izlaist, bāzējoties uz tiem, jaunas akcijas un tā līdz bezgalībai; Vēlāk tā kļuva pati parastākā parādība, bet aprakstītajā periodā tas bija kas jauns, un Kūpervuds glabāja savu ideju pie sevis. Tomēr viņam bija prieks, ka Stīners ierunājās par to, jo pilsētas dzelzceļu finansēšana bija viņa vājība un viņš bija pārliecināts, ka, dabūjis tos savās rokās, spīdoši vadīs visu šo lietu.

— Jā, protams, Džordž, — viņš atturīgi atbildēja, — ir divas vai trīs līnijās, kur tas iespējams. Vajadzīgs tikai pietiekami liels kapitāls. Biržā laiku pa laikam te viens, te otrs piedāvā šādas akcijas. Vajadzētu atsaukties uz tādiem priekšlikumiem un tad uzmanīt, vai vēl kāds no akciju īpašniekiem nav ar mieru pārdot savējās. Piemēram, patlaban vajadzētu pievērst uzmanību Grīnstrītas un Koutsstrītas līnijai. Ja man būtu trīs vai četri simti tūkstošu, ko es varētu pakāpeniski ieguldīt šādā pasākumā, tad es ķertos pie tā. Lai iegūtu kontroli pār dzelzceļu, vajag ap trīsdesmit procentu no visa akcionāru kapitāla. Vairums akciju sadrumstalotas sīko īpašnieku starpā, kuri kopējās sapulcēs nekad nebalso. Man liekas ka divi vai trīs simti tūkstošu varētu dot pilnīgu kontroli pār dzelzceļu.

Viņš nosauca vēl vienu līniju, ko ar laiku varētu iegūt tādā pašā veidā.

Stīners kļuva, domīgs.

— Tā ir liela nauda, — viņš apsverot sacīja. — Mēs vēl parunāsim par to citu reizi.

Tomēr viņš tūliņ pat devās apspriesties ar Strobiku.

Kūpervuds zināja, ka Stīneram nav šo divu vai trīs simtu tūkstošu, ko ieguldīt kaut kādā pasākumā. Stīneram bija tikai viena iespēja tikt pie tādas naudas, proti, aizņemties to no pilsētas kases, atsakoties no procentiem. Bet diezin vai viņš darīs to pats pēc savas iniciatīvas. Aiz viņa muguras kāds slēpjas — kas gan cits, ja ne Mollenhoers, Simsons vai varbūt pat Batlers. Šinī jautājumā Frenkam trūka pilnīgas pārliecības, kaut bija iespējams, ka viss «triumvirāts» paklusām sadarbojas arī šinī lietā. Kas tur par brīnumu? Lieli politiski darboņi vienmēr smēla no pilsētas kases, un Kūpervuds patlaban domāja tikai par to, kādu pozīciju viņam pašam ieņemt jautājumā par šās naudas izlietošanu. Kas viņam par bēdu, ja Stīneram izdosies labs veikals? Un kāds pamats domāt, ka tas neizdosies? Bet, ja pat tā, tad viņš, Kūpervuds, taču rīkojas vienīgi kā aģents! Turklāt viņš tagad skaidri redzēja, ka, rīkojoties Stīnera labā, viņš izdevīgā gadījumā arī pats var tikt pie kādas līnijas.

Piemēram, vienu līniju bija ierīkojuši pāris kvartālu no viņa jaunā nama; to sauca par Septiņpadsmitās un Deviņpadsmitās ielas līniju, un tā viņu ļoti interesēja. Kūpervudam bija dažreiz gadījies braukt pa to, kad viņš kaut kur bija vēlu aizkavējies vai negribēja gaidīt ekipāžu. Līnija gāja pa divām kustības pilnām, sarkaniem ķieģeļu namiem apbūvētām ielām, un par tās lielo ienesību nebūs šaubu, kad pilsēta pienācīgā mērā izpletīsies. Pagaidām šī līnija bija pārāk maza. Ja, teiksim, dabūtu šo līniju un saistītu ar Batlera līniju, tiklīdz tā būs viņa rokās, vai arī ar Mollenhoera un Simsona līnijām, tad varētu panākt no likumdošanas palātas koncesiju tālākai būvēšanai. Frenks pat domāja par korporāciju, kurā ietilptu Batlers, Mollenhoers, Simsons un viņš pats. Četratā viņi panāktu visu, ko vien gribētu. Bet Batlers nav filantrops. Ar viņu var runāt tikai tad, kad rokās lielas kārtis. Nepieciešams pierādīt viņam šās kombinācijas pievilcību. Bez tam Kūpervuds ir Batlera aģents pilsētas dzelzceļu akciju uzpirkšanā, un, ja kaut kādas līnijas iegūšana sola tādus labumus, tad Batlers var jautāt, kāpēc tā vispirms nav piedāvāta viņam. Labāk pagaidīt, nolēma Frenks, kamēr ceļš faktiski būs viņa rokās. Tad būs pavisam citādi: viņš varēs runāt kā kapitālists. Viņš jau iztēlojās sapņos veselu pilsētas dzelzceļu tīklu, ko kontrolē pāris cilvēku vai — vēl labāk — viņš viens pats.

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

Tikmēr Frenks Kūpervuds un Eilīna Batlere bija paspējuši labāk iepazīties un kļūt drusku tuvāki. Viņš, darbiem aizvien vairāk apkrauts, nespēja veltīt meitenei tik daudz uzmanības, cik būtu gribējis, bet tomēr bija pagājušajā gadā saticis to diezgan bieži. Eilīnai bija tagad deviņpadsmit gadu un par daudziem jautājumiem savi uzskati. Vispirms viņa sāka atšķirt labu un sliktu gaumi dzīvokļu iekārtošanā.

— Tēt, vai mēs vienmēr dzīvosim šinī vecajā šķūnī? — viņa reiz jautāja tēvam, kad pusdienās pie galda bija sapulcējusies kā parasti visa ģimene.

— Kas tad šai mājai par sliktumu, atļauj jautāt! — atsaucās Batlers, kurš sēdēja, cieši pievirzījies pie galda un omulīgi aizspraudis servjeti aiz apkakles kā vienmēr, kad nebija klāt svešu. — Es te nekā slikta neredzu. Mums ar māti te pavisam labi!

— Ak tēt, tas ir nejauks nams, jūs to pats zināt! — iejaucās Nora; viņai bija septiņpadsmit gadu, un viņa bija tāda pati gudriniece kā māsa, tikai ar mazāku pieredzi. — Visi saka to pašu. Paskatieties tikai, cik daudz skaistu namu ceļ visapkārt!

— Visi saka! Visi saka! Kas tie «visi» ir, es gribētu zināt? — Batlers noprasīja, ironiski smīnot, tomēr jau mazliet iekaitināts. — Es arī esmu «kaut kas», un man patīk. Un, kam šis nams nepatīk, tam te arī nevajag dzīvot. Kas tie «visi» tādi ir, pasakiet, lūdzami! Un, kas par vainu mājai, es gribētu zināt!

Šis pats jautājums un tieši tādā pašā formā bija izvirzījies ne vienu reizi vien arī agrāk, un Batlers reaģēja uz to pilnīgi vienādi vai vienkārši izvairījās, aprobežodamies ar savu plato īru smaidu. Šovakar tomēr problēmai piešķīra mazliet vairāk vērības.

— Jūs labi zināt, tēt, ka nams nekur neder, — Eilīna stingri paziņoja. — Par ko tur dusmoties? Nams vecs, neglīts, netīrs! Mēbeles sabrukušas. Un tās nolietotās klavieres, kas tur stāv, sen jau laiks kādam atdāvināt. Es tās vairs nespēlēšu. Ņemiet Kūpervudus ...

— Nams vecs? Lūk, kā! — Batlers izsaucās, un viņa balss ieskanējās skarbāk aiz niknuma, ko viņš pats sevī sacēla. — Netīrs, jā? Un kur ir tās mēbeles, kas sabrukušas? Parādi, lūdzama, — kur tās brūk?

Viņš jau gatavojās atsaukties arī uz viņas piezīmi par Kūpervudiem, bet nepaspēja, jo iejaucās misis Batlere. Tā bija pilnīga sieviete platu seju, gandrīz vienmēr ar smaidu uz lūpām, izbalējušām, pelēkām acīm. Viņas matu vara atspulgs bija nosūbējis aiz sirmuma. Sejas kreisajā pusē zem apakšlūpas rēgojās liela kārpa.

— Bērni, bērni! — viņa iesaucās, jo misters Batlers, kam bija tik liela loma komersantu aprindās un politikā,, viņas acīs bija tāds pats bērns. — Nesāciet ķīvoties! Šodien pietiks. Pasniedziet tēvam tomātus!

Pusdienas ienesa istabene — īriete, tomēr ēdienus padeva paši cits citam. Pār galdu zemu nokarājās spilgta sarežģīta vijuma lustra ar sešpadsmit gāzes radziņiem baltu porcelāna sveču veidā. Šī lustra arī aizvainoja Eilī nas estētiskās jūtas.

— Māt, cik reižu es jūs esmu lūgusi nesacīt «ķīvoties»! — Nora lūdzošā balsī sacīja, jo viņu ārkārtīgi apbēdināja mātes gramatiskās kļūdas. — Atcerieties, jūs solījāties, ka tā vairs nerunāsiet.

— Kas tev atļāvis aizrādīt mātei, kā tai jārunā? — Batlers aizsvilās šajā negaidītajā dumpī. — Es lūdzu ievērot, ka tava māte tā runāja, kad tevis vēl nebija pasaulē! Un, ja viņa nebūtu strādājusi visu mūžu kā katorgā, tad jums visiem gan nebūtu to skaisto manieru, ar ko jūs tagad viņas priekšā lepojaties! Es lūdzu to ievērot! Viņa ir tūkstoškārt labāka par visām tavām draudzenēm, nejēga tāda!

— Māt, jūs dzirdat, kā viņš mani nosauca! — Nora iečinkstējās, piespiedusies mātei pie pleca un izlikdamās nobiedēta un apvainota.

— Edij! Edij! — misis Batlere pārmetoši vērsās pie vīra. — Nora, manu dārgumiņ, tu taču zini, ka viņš tā nemaz nedomā. Vai ne?

Viņa mīļi noglāstīja savai «mazajai» galvu. Pārmetums par viņas valodas nepareizībām nemaz nebija viņu aizskāris.

Batlers arī pats nožēloja, ka tā bija nosaucis savu jaunāko meitu. Bet šie bērni — lai dievs žēlīgs! — tiešām var laupīt cilvēkam pacietību. Nu, visu svēto dēļ, kāpēc šī māja viņiem slikta?

— Nu, ko jūs, draugi, tā trokšņojat pie galda? — piezīmēja Kelems, diezgan glīts jauneklis gludiem, pāršķirtiem, melniem matiem un mazām, strupām ūsiņām. Deguns viņam bija mazs un drusku uzrauts, ausis mazliet atkaru. Visumā viņš atstāja prātīga un simpātiska jaunekļa iespaidu. Tiklab viņš, kā Ovens — abi redzēja, ka nams tiešām slikts un mēbeles nekur neder, bet tēvam un mātei tas patika, tāpēc aiz lietišķa saprāta un gādības par ģimenes mieru viņi labāk cieta klusu.

— Bet mani gan uztrauc, ka mums jādzīvo tādā vecā būdā, kad daudz nabadzīgāki cilvēki dzīvo daudz labākos namos. Ņemsim Kūpervudus, pat viņi...

— Nu, protams, Kūpervudi! Ko tu vari teikt par Kūpervudiem? — Batlers atrūca, pievērsis savu lielo, pietvīkušo seju blakus sēdošajai Eilīnai.

To, ka pat viņu māja daudz labāka par mūsējo, kaut gan Kūpervuds ir tikai jūsu aģents.

— Kūpervudi! Kūpervudi! Es negribu dzirdēt ne par kādicm Kūpervudiem! Nekādi Kūpervudi man nediktēs, kā dzīvot! Pieņemsim, ka viņiem ir lieliska māja! Un kas par to? Mana māja — tā ir mana māja! Es gribu dzīvot te! Es esmu pārāk ilgi dzīvojis šinī mājā, lai pēkšņi paceltos un laistos projām! Ja jums te nepatīk, jūs ļoti labi zināt, ko jūs varat darīt. Pārcelieties uz citu vietu, ja patīk! Bet es no šejienes projām neiešu!

Kad Batleru ievilka tamlīdzīgos ģimenes ķīviņos, kas iedegās aiz. visniecīgākā iemesla, viņš mēdza draudoši vēcināt rokas sievai un bērniem pie paša deguna.

— Varat ticēt, ka es drīz aiziešu no šejienes! — Eilīna atcirta. — Paldies dievam, man te viss mūžs nebūs jāpavada!

Viņas iztēlē, pazibēja skaistās viesistabas, bibliotēka un buduāri Kūpervudu namos, kur patlaban noritēja telpu iekšējās. izveidošanas darbi, par ko viņai Anna bija tik daudz, stāstījusi. Kas viņiem par burvīgām, skaistām klavierēm, sārti un gaišzili lakotām, izrotātām ar zeltu! Kāpēc viņiem, Batleriem, jāiztiek bez tādām lietām? Viņi droši vien desmitkārt bagātāki par Kūpervudiem. Ak vai, viņas tēvs, ko viņa tomēr no visas sirds mīlēja, bija veclaicīgs cilvēks, tieši tāds, par kādu to sveši uzskatīja, — neaptēsts uzņēmējs, īrs. Kāds labums no viņa bagātības? Tieši tas modināja Eilīnā vislielāko sašutumu: kāpēc viņš nevarēja būt bagāts un tanī pašā laikā izsmalcināts cilvēks? Tad viņi varētu ... Ak, kas par jēgu no tādas gaušanās! Kamēr viss atkarīgs no tēva un mātes, viņas dzīve ritēs pa vecam. Atliek vienīgi gaidīt. Izeju no stāvokļa varētu rast precībās — labā partijā. Bet ko lai viņa precētu?

— Domāju, ka šodien pietiks strīdēties par to! — nomierinot piezīmēja misis Batlere, neuztraucama un pacietīga kā pats liktenis. Viņa zināja, kādas bēdas grauž viņas vecāko meitu.

— Bet kāpēc mēs nevaram uzcelt pieklājīgu namu? — Eilīna neatlaidās.

— Vai vismaz pārbūvēt šo, — Nora iečukstēja mātei.

— Tss! Pietiek! Ar laiku būs viss, — misis Batlere atbildēja Norai. — Redzēsi, gan mēs visu izdarīsim. Bet tagad steidzies gatavot stundas! Pietiks pļāpāt!

Nora piecēlās un atstāja istabu. Eilīna aprima. Tēvs ir vienkārši stūrgalvīgs un neciešams cilvēks. Bet viņš tomēr ir lādzīgs! Viņa uzmeta lūpu, lai piespiestu tēvu nožēlot savus vārdu.

— Nu, diezgan! — Batlers sacīja, kad visi bija izgājuši; viņš saprata, ka meita dusmojas un ka vajag viņu kaut ka pielabināt. — Paspēlē man klavieres, bet kaut ko labu!

Viņš deva priekšroku bravūrīgai mūzikai, kur izpaudās meitas talants un tehnika, ko viņš apbrīnoja. Lūk, ko devusi viņas audzināšana: tagad viņa var ātri un veikli spēlēt tik grūtus gabalus!

— Vari nopirkt sev jaunas klavieres, kad tev iepatīkas. Aizej uz veikalu un izvēlies! Manuprāt, arī šīs ir labas, bet, ja tās tev nepatīk, lai notiek pēc tava prāta.

Eilīna viegli paspieda viņa roku. Kāda nozīme strīdēties ar tēvu? Ko dos jaunas klavierēs, ja pārgrozības prasa viss nams un visa atmosfēra? Tomēr viņa nospēlēja Šūmani, Šūbertu, Ofenbahu, Šopēnu, bet vecais staigāja šurpu turpu pa istabu un domīgi smaidīja. Dažus priekšnesumus Eilīna izpildīja ar īstu dedzību un arī ar pienācīgo izpratni, jo, neraugoties uz savu fizisko spēku, enerģijas pārpilnību un draiskumu, viņai netrūka jūtīguma. Tomēr viņas spēles smalkās nianses nenonāca līdz tēva apziņai. Viņš tikai raudzījās uz Eilīnu, savu neikdienišķo, veselīgo, burvīgi skaisto meitu, un domāja, kā izveidosies viņas dzīve. Viņu apprecēs kāds bagāts cilvēks — labi audzināts, bagāts jauneklis ar laba veikalnieka īpašībām, — un viņš, tās tēvs, atstās viņai kaudzi naudas.

Kūpervudu pārcelšanos uz dzīvi jaunajos namos vajadzēja iesvētīt ar dienas viesībām pie Frenka un balli vakarā tēva namā. Vecā Kūpervuda mītne bija daudz krāšņāka. Dzīvojamā istaba un parādes viesistabas, mūzikas istaba un ziemas dārzs atradās apakšstāvā un bija daudz plašāki nekā Frenka namā. Elsvorts bija tā novietojis visas šīs telpas, ka tās pēc vēlēšanās varēja apvienot vienā, kur pietiktu vietas koncertiem, dejām vai promenādēm deju starpbrīžos, — vārdu sakot, jebkuram mērķim, kas varētu rasties, ja saplūstu daudz viesu. Ir jaunais, ir vecais Kūpervuds bija jau sākumā nodomājuši namus izlietot kopīgi. Jau tagad abus namus apkalpoja vienas un tās pašas veļas mazgātājas, apteksnes un dārznieks. Frenks saviem bērniem bija pieņēmis audzinātāju. Nama pārvaldnieks tanī pašā laikā bija Henrija Kūpervuda kambarsulainis. Viņš uzgrieza cepeti pusdienām, uzraudzīja pārējos kalpotājus un varēja strādāt pēc vajadzības jebkurā no abiem namiem.

Kopējais zirgu stallis atradās zirgu puiša un kučiera uzraudzībā, un, ja vajadzēja divu ekipāžu vienā laikā, abi sēdās uz bukas. Vispār tā bija ērta saimniecības sistēma, kas pilnīgi apmierināja abas ģimenes.

Sagatavošanās viesībām bija ārkārtīgi svarīga, jo aiz finansiāliem apsvērumiem bija nepieciešams ieaicināt iespējami vairāk viesu, bet tanī pašā laikā izdarīt rūpīgu izvēli, orientējoties uz augstāko sabiedrību. Tāpēc bija nolemts rīkot kopējas viesības pēcpusdienā Frenka namā. Ja viesu ierastos daudz, tad daļa to, dabiski, varētu pāriet uz vecā Kūpervuda namu. Šinīs viesībās varētu ierasties Tajs, Stīneri, Batleri, Votermeni un izmeklētāku aprindu pārstāvji, pie kādiem piederēja Artūrs Riverss, misis Dēvisa, Trenors Dreiks ar sievu un viens otrs no Frenkam pazīstamajiem jaunajiem Drekseliem un Klarkiem. Bija maz ticams, ka pēdējie pagodinās Kūpervudus ar savu ierašanos, bet ielūgumi bija tiem jāpiesūta tik un tā. Vēlāk vakarā bija paredzēta mazāk demokrātiskas publikas ierašanās, kaut gan šinī sarakstā vajadzēja ietilpināt ir Annas, misis Kūpervudas, Edvorda un Džozefa paziņas, ir visus, kas bija padomā pašam Frenkam. Šis arī bija «galvenais» saraksts. Sabiedrības krējumam, jaunatnes ziedam, — visiem, ko vien varēja ietekmēt ar lūgumu, pavēli vai pārliecināšanu, vajadzēja sapulcēties šeit.

Tomēr, ievērojot Frenka un Eilīnas personīgās simpātijas, vecie un jaunie Batleri bija jāielūdz abās — ir dienas, ir vakara viesībās, kaut arī veco Batleru klātbūtne bija ārkārtīgi nevēlama. Pat pret Eilīnu, kā Frenkam kļuva zināms, bija dzirdami iebildumi no Annas un Liliānas puses, kuras daudz runāja par meiteni, sarakstu apspriežot.

— Viņa stipri neapvaldīta, — Anna teica svainei, nonākusi sarakstā pie Eilīnas vārda. — Diezin ko iedomājas par sevi, kaut gan viņai vienkārši trūkst parastās audzināšanas. Un viņas tētiņš! M-jā!... Ja man būtu tāds tēvs, tad es gan neceltu degunu tik augstu!

Misis Kūpervuda, sēžot aiz rakstāmgalda savā jaunajā buduārā, viegli savilka uzacis:

— Tici, Anna, dažreiz man ļoti gribas, kaut Frenka veikalu lietas nespiestu mani uzturēt labas attieksmes ar šiem cilvēkiem. Misis Batlere mani garlaiko. Viņa nav peļams cilvēks, bet viņa ir neizglītota! Un Eilīna jau pārāk nedisciplinēta. Pēc manām domam, viņa par vaļīgu. Tiklīdz viņa ierodas, tūliņ sēžas pie klavierēm, sevišķi, kad Frenks mājās. Es personīgi esmu gatava to paciest, bet esmu pārliecināta, ka Frenku tas nervozē. Un viss, ko viņa spēlē, ir tik bravūrīgs. Viņa nekad nespēlēs kaut ko patiesi skaistu un nopietnu.

— Man nepatīk, kā viņa ģērbjas, — Anna, viņai piekrizdama, atsaucās. — Viss, ar ko viņa apkaras, tā duras acīs! Iedomājies, nesen es viņu satiku, kad viņa brauca vizināties un pati vadīja pajūgu. O, to tev vajadzēja redzēt! Sarkana kostīmjaka «a la zouave» ar platu, melnu apmali, turbāns ar milzīgu, sarkanu spalvu un sarkanām lentēm gandrīz līdz jostasvietai. Vai vari iedomāties tādu galvassegu, vizinoties kabrioletā? Un viņas rokas! Kaut tu būtu redzējusi, kā viņa turēja rokas, cik svarīgi, — zini, viņa tās mazliet salieca locītavās!... — Anna uzskatāmi attēloja, kā Eilīna to darījusi. — Viņai bija gari, dzelteni cimdi, vienā rokā viņa turēja grožus, otrā pātagu. Turklāt, kad viņa pati brauc, tad joņo pa kaklu pa galvu,, un sulainis Viljams lēkā vien pakaļējā sēdeklī. Nē, to tev vajadzēja redzēt! Mans dievs, cik viņa gan ir iedomīga!

Anna pārmetoši un ironiski nosmējās.

— Un tomēr, es domāju, mums vajadzēs viņu ielūgt. Es nezinu, kā no tā izvairīties. Bet es jau iepriekš iedomājos viņas izturēšanos, — kā viņa staigās, uzrāvusi degunu un pozēdama!

— Tiešām nesaprotu, kā viņa tā var izturēties, — Anna turpināja. — Jā, Nora man patīk! Tā ir daudz simpātiskāka. Tai nav tādas augstprātības.

— Man arī Nora patīk, — misis Kūpervuda apstiprināja. — Viņa ir ļoti piemīlīga, un es pat teiktu, ka viņa zināmā mērā skaistāka par māsu.

— Nu, protams! Es arī tā domāju!

Interesanti tomēr, ka taisni Eilīna tā saistīja viņu uzmanību un piespieda tik daudz par sevi domāt ar savām tā saucamajām ekstravagancēm. Abām sievietēm bija zināmā mērā taisnība, bet Eilīna bija tomēr patiešām skaista meitene, kas ar savu prātu un gribas spēku krasi atšķīrās no citām. Eilīna bija ārkārtīgi godkāra un sevišķi saistīja uzmanību (un daudzus arī kaitināja) ar to, ka uzsvēra tos savus trūkumus, ko pati centās sevī apkarot. Viņa dusmojās, ka ļaudis uzskata viņas vecākus — un ne bez pamata — par izmeklētas sabiedrības necienīgiem, un ka to attiecina arī uz viņu. Nē, viņa nekādā ziņā nav zemāk stādāma par citiem! Kūpervuds, šis spējīgais cilvēks, kas tik ātri izvirzās sabiedrībā, acīmredzot to saprot. Ar laiku viņš un Eilīna bija kļuvuši arvien tuvāki. Viņš bija pret meiteni ļoti laipns un labprāt ar viņu sarunājās. Katrreiz, kad viņš ieradās pie Batleriem vai viņa pie Kūpervudiem, viņš atrada iespēju apmainīt ar meiteni pāris vārdu. Tādos gadījumos viņš pienāca tuvāk un noraudzījās meitenē ar sirsnīgu laipnību.

— Nu, kā klājas, Eilīn? — viņš jautāja, draudzīgi vērdamies viņā. — Ko dara tēvs, ko māte? Bijāt izjājusi? Tas ir labi. Es jūs šodien redzēju. Jūs bijāt burvīga.

— Ko jūs runājat, mister Kūpervud!

— Patiešām gan — burvīga! Melnais jātnieces tērps jums apbrīnojami piestāv. Bet jūsu zeltainos matus es pazīstu jau iztālēm.

— Nē, jūs nedrīkstat tā teikt! Jūs padarāt mani iedomīgu, bet vecāki jau tā runā, ka es esot pārāk iedomīga.

— Lai nu viņi runā vien! Bet es jums saku, ka jūs bijāt burvīga, un tas ir taisnība. Kaut gan burvīga jūs esat vienmēr.

— O!

Aizgrābta nopūta izlauzās no viņas krūtīm. Sārtums pārplūda pār vaigiem. Misters Kūpervuds zina, ko runā. Viņš ir gudrs cilvēks, un tāda spēcīga personība! Daudzi viņu augsti vērtē, to skaitā viņas tēvs, māte un, kā viņa dzirdējusi, arī misters Mollenhoers un misters Simsons. Un cik viņam skaists nams, kas par skaistu kantori! Bez tam viņa mierīgā mērķtiecība kontrastējot atbilda viņas versmīgajai dabai.

Tātad Eilīna ar māsu saņēma ielūgumu, bet vecajiem Batleriem visdelikātākā veidā lika saprast, ka balle pēc viesībām rīkota galvenokārt jauniešiem.

Viesībās bija daudz cilvēku. Viesus iepazīstināja bez gala. Viņiem paskaidroja ar pienācīgo pieticību, kā Elsvorts panācis attiecīgo efektu, atrisinot grūtos uzdevumus. Viesi pastaigājās pa segto galeriju un pamatīgi apskatīja abus namus. Daudzi no ielūgtajiem bija veci draugi. Viņi salasījās bibliotēkās un ēdamistabās un sarunājās. Vienā laidā bija dzirdamas asprātības, viesi sita cits citam uz pleca, stāstīja jocīgas anekdotes. Kad pienāca vakars, viņi izklīda.

Eilīnai bija lieli panākumi zila zīda pēcpusdienas tērpā ar pieskaņotas krāsas samta pelerīni un sarežģītu izrotājumu dažādu kroku un apšuvju veidā. Zilā samta cepure ar augstu virsu un lielu, tumšsarkanu mākslīgu orhideju piešķīra viņai draisku un zēnisku izskatu. Viņas zeltainie mati bija zem cepures sakārtoti milzīgā šinjonā, pie kam viena cirta nokarājās uz pleca. Eilīna pēc dabas nebūt nebija tik izaicinoši drosmīga, kāda viņa izskatījās, bet viņai patika radīt tādu iespaidu.

— Jūs esat ļoti interesanta! — Kūpervuds sacīja, kad viņa pagāja garām.

— Vakarā es būšu citāda, — skanēja atbilde.

Savā vieglajā, lepnajā gaitā viņa devās ēdamistabā un pazuda aiz durvīm. Nora ar māti apstājās parunāt ar misis Kūpervudu.

— Ak, cik te gan skaisti! — misis Batlere jūsmoja. — Jūs noteikti būsiet laimīga šeit, noteikti! Kad mans Edijs iekārtoja namu, kur mēs dzīvojam, es viņam sacīju: «Zini, Edij, šis nams tiešām pārāk labs mums, nudien!» Un zināt, ko viņš man atbildēja uz to? «Nora,» viņš saka, «ne šinī, ne viņā pasaulē nav nekā pārāk laba tev!» Saka un nobučo mani! Nu, kā jums tas patīk no tāda liela, neveikla puisieša?

— Manuprāt, tas ir taisni lieliski, misis Batlere, — misis Kūpervuda atsaucās, drusku nervozēdama, kaut tikai citi neizdzird.

— Mātei ļoti patīk stāstīt tādus notikumus, — Nora iebilda. — Iesim, māt, apskatīsim ēdamistabu!

— Nu, tad vēlu jums daudz laimes jaunajā namā. Es visu mūžu esmu bijusi laimīga savējā. Esiet vienmēr laimīga, es jums to vēlu no sirds!

Un misis Batlere ar labsirdīgu izskatu virzījās tālāk.

Kūpervudi steigā pusdienoja vieni paši starp septiņiem un astoņiem vakarā.

Deviņos atkal sāka ierasties viesi, bet nu bija redzamas pavisam citādas krāsas: meitenes violetos, krēma un laša krāsas un sudrabpelēkos tērpos atbrīvojās no zīda šallēm un platiem manto; viņām palīdzēja melni tērptie kavalieri. No aukstās ielas skanēja ekipāžu durtiņu klaudzēšana, un nepārtraukti plūda iekšā jauni viesi. Misis Kūpervuda ar vīru un Anna stāvēja pie galvenās ieejas zālē, bet dziļāk telpā atradās vecie Kūpervudi, Edvords un Džozefs. Liliāna bija burvīga savā garajā tērpā vīstošu rožu krāsā ar dziļu, četrstūrainu izgriezumu, ko pa pusei sedza brīnišķīgas mežģīnes. Ar smalkajiem sejas vaibstiem un augumu viņa vēl saistīja uzmanību, kaut nebija vairs tik svaiga un glezna kā pirms gadiem, kad Frenks bija viņu ieraudzījis pirmo reizi. Anna Kūpervuda nebija skaistule, kaut arī par neglītu viņu nevarēja saukt. Viņa bija maza auguma, melnīgsnēja, uzrautu deguntiņu un mundrām, melnām acīm; viņas sejā bija lasāma neatkarība, neatlaidība un — ak vai! — diezgan kritiska attieksme pret cilvēkiem. Tualetes jautajumos viņa parādīja labu gaumi. Neraugoties uz tumšo sejas krāsu, melnais tērps ar uzšūtajiem zelta vizuļiem viņai lieliski piestāvēja, tāpat sarkanā roze matos. Annai bija gludas, patīkami ieapaļas rokas un pleci. Gudrās acis, mundrā izturēšanās un atjautīgās replikas radīja kopā zināmu šarmu, kaut gan pati Anna bieži izteicās, ka tam neesot nozīmes. «Vīriešiem patīk lelles!»

Ar abēja dzimuma jauniešu straumi vakarā ieradās arī Eilīna un Nora. Vecākā māsa iemeta savam brālim Ovenam rokās caurspīdīgu šalli no melnām mežģīnēm un melnu zīda manto. Noru pavadīja Kelems, slaids, smaidīgs, jauns īrs, uz ko lika lielas cerības. Norai bija samērā īss tērps tikko līdz potītēm — no balta zīda ar gaišvioletu rakstu un sīkām, pieskaņotām lentītēm uz krokotā krinolīna mežģīņu volāniem. Plata, gaišvioleta lente vijās ap viduci, matos bija tādas pašas krāsas lente. Sprigana, mundrām acīm, Nora bija ļoti pievilcīga.

Bet viņai sekoja viņas māsa nesalīdzināmā tērpā no melna atlasa, kas bija nobārstīts sudrabaini sarkaniem vizuļiem kā zvīņām. Viņas apaļās, gludās rokas bija kailas līdz pleciem, korsāža uz krūtīm un muguras izgriezta tik dziļi, cik vien to atļāva Eilīnas pieklājības jūtu apvaldītā drosme. Eilīna bija lieliski veidota — slaida, augstām krūtīm, mazliet paplatiem, skaisti noapaļotiem gurniem. Zemais, trīsstūrainais korsāžas izgriezums un melnais tills ar sudraba cīpsliņām, kas drapēja visu tērpu, sevišķi izcēla viņas brīnišķīgo augumu. Pilnīgo, nevainojami gludo, kā izdrāzto kaklu aptvēra kaklarota no slīpētiem kvadrātveida ahātiem. Sīks, melns skaistuma plankumiņš uz vaiga vēl vairāk pasvītroja daiļo sejas krāsu. Bet mati, kuru zeltaino krāsu tērps pastiprināja, kuplās cirtās ietvēra pieri; tie, sapīti divās vaļīgās bizēs, bija ielikti tīkliņā ar melnu agrafi pakausī. Uzacis, zīmuļa pastiprinātas, pievērsa gandrīz tādu pašu uzmanību kā mati. Šinīs viesībās Eilīna šķita mazliet par spilgtu, kas gan vairāk bija izskaidrojams ar viņas kūsājošo dzīvotprieku nekā ar tualeti. Eilīnai sieviešu burvības mākas vajadzēja lietot tā, lai padarītu mazāku radītā iespaida stiprumu, bet dzīve, kā viņa iedomājās, mudināja viņu šo iespaidu vēl pastiprināt.

— Liliān!

Anna vieglītiņām piebikstīja svainei ar elkoni. Viņu ļoti apbēdināja, ka Eilīna arī ir melnā tērpā un daudz interesantāka par viņām abām.

— Redzu, — tā pusbalsī atsaucās.

— Jūs arī atpakaļ! — viņa uzrunāja Eilīnu. — Ārā laikam auksts?

— O, mani tas netraucē. Cik pie jums šeit jauki!

Viņa pārlaida skatienu maigas gaismas pilnajām istabām un viesu pūlim.

Nora tūliņ uzsāka pļāpāt ar Annu.

— Ziniet, es jau biju zaudējusi cerības, ka man izdosies uzspīlēt šo tērpu! Eilīna, nejaukā, neparko negribēja man palīdzēt!

Eilīna aizpeldēja līdz tai vietai, kur stāvēja Kūpervuds ar savu māti. Viņa palaida melno atlasa lenti, kas saturēja trēnu, un ar kājiņas kustību sakārtoja tērpu. Viņas acis par spīti visai viņas augstprātībai, likās, lūdzās pēc saudzības — taisni kā sugas medību sunim. Zobi žilbinoši mirdzēja.

Kūpervuds pilnīgi saprata viņu, — tāpat, kā viņš bija spējīgs saprast jebkuru sugas dzīvnieku.

— Man trūkst vārdu, lai pateiktu jums, cik jūs esat daiļa! — viņš pačukstēja viņai tā, it kā viņi sen jau būtu vistuvākie draugi. — Jūs visa esat uguns un mūzika!

Frenks arī pats nezināja, kāpēc viņš tā sacīja. Viņš nebija sevišķi poētisks pēc dabas. Viņa vārdi nebija agrāk izdomāti. Bet, kopš viņš pamanīja Eilīnu vestibilā, visas viņa domas, visas viņa jūtas sāka trakot kā sacīkšu zirgi. Šās meitenes izskats vien piespieda viņu sakost zobus un pievērt acis. Viņa sejas muskuļi negribot savilkās, un, jo tuvāk nāca Eilīna, jo vairāk viņa āriene izpauda viņa drosmīgo, enerģisko, uzņēmīgo raksturu.

Bet abas māsas tūliņ ielenca jaunieši, kas-alka ar viņām iepazīties, lai pierakstītos uz kādu deju, un Eilīna uz laiku pazuda no Kūpervuda apvāršņa.

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA

Visādu pārmaiņu pirmcēloņi, tikko tverami, metafiziski, dziļi sakņojas cilvēkā. Kopš pirmā mirkļa, kad misis Kūpervuda un Anna bija ierunājušās par deju vakaru, Eilīnai iegribējās jo spilgtāk izcelties, kas līdz šim viņai nebija izdevies par spīti visai tēva naudai. Viņa. labi zināja, ka nokļūs nesalīdzināmi svarīgāku un izcilāku cilvēku sabiedrībā nekā visi tie, ar kuriem viņai bijusi saaskare sabiedrībā līdz šim. Bez tam Kūpervuda personai viņas apziņā bija jau sava noteikta loma, un pat savas dvēseles glābšanas dēļ viņa nespētu par to nedomāt.

Tikko pirms vienas stundas pārģērbdamās, Eilīna domās atkal ieraudzīja viņu. Eilīna arī greznojās pa daļai viņa dēļ. Viņa ne uz mirkli neaizmirsa tos gadījumus, kad bija uztvērusi sev pievērstu Kūpervuda ieinteresēto skatienu. Reiz viņš bija uzslavējis tās rokas, šodien viņš bija piezīmējis, ka viņa ir «neparasta», un viņa domāja, cik viegli viņai nāksies šovakar ietekmēt viņu vēl stiprāk, parādīt viņam, ka viņa patiešām ir skaista.

Laiku no astoņiem līdz deviņiem vakarā Eilīna pavadīja pie spoguļa, domājot par to, ko ģērbt, un tikai bez ceturkšņa desmitos bija beidzot pilnīgi saposusies. Viņas drēbju skapī — ārkārtīgi lielā — bija divi augsti spoguļi un trešais veļas skapja durvīs. Eilīna stāvēja pie pēdējā un raudzījās uz savām kailajām rokām un pleciem, uz savu skaisto augumu, un viņas domas klīda no bedrītes kreisajā plecā uz zeķturiem (ar granātiem un sirdsveidīgām sudraba sprādzēm), ko viņa bija izvēlējusies. Korseti sākumā neizdevās pietiekami cieši savilkt, un Eilīna bāra par to istabeni Ketlinu Kelliju. Patlaban Eilīna nodarbojās ar frizūru, kas arī prasīja ne mazumu rūpju. Viņa iekrāsoja uzacis un viegli izbužināja matus uz pieries, lai tie kristu brīvi un atēnotu seju. Viņa izgrieza ar manikīra šķērītēm dažāda lieluma ripiņas no melna plākstera un izmēģināja piestiprināt vairākās vietās pie sējas. Beidzot viņa atrada vajadzīgo samēru un īsto vietu. Viņa grozīja galvu no vienas puses uz otru, pārbaudot kopējo iespaidu, ko radīja frizūra, iekrāsotās uzacis, pleci ar bedrītēm un skaistuma plankumiņš. Ja viņu tādu ieraudzītu tagad kāds vīrietis! Bet kāds? Šī doma kā pārbiedēta pelīte žigli iespruka atpakaļ savā alā. Neraugoties uz visu sava rakstura spēku, Eilīna baidījās domāt par v i ņ u, par bīstamo, pazudinošo vīrieti, t o vīrieti...

Tad pienāca kārta balles tērpam. Ketlina izklāja viņai priekšā veselus piecus, jo Eilīna tikai nesen bija mācījusies pazīt prieku un lepnumu, ko šādas lietas spēj sagādāt, un ar tēva un mātes atjauju pilnīgi nodevusies greznošanās jautājumam. Viņa ilgi pētīja zeltaini dzelteno zīda tērpu ar krēmkrāsas mežģīņu iešuvēm un trēnā iešūtām, skaisti vizošām granātu krellēm, bet tomēr atlika pie malas. Ar patiku viņas skatiens pakavējās pie zīda tērpa ar melnām un baltām svītrām, kas saplūda patīkamā, pelēkā tonī, bet viņa tomēr beigās atteicās no tā, lai arī kārdinājums bija liels. Starp tērpiem bija viens ar ņieburu, šūts no kastaņbrūna gāzes auduma pār baltu zīdu, vēl viens no krāšņa krēmkrāsas atlasa un, beidzot, melnais ar vizuļiem, pie kā Eilīna palika. Tomēr vispirms viņa pielaikoja krēmkrāsas atlasa tērpu, stipri šaubīdamās, vai atradīs ko labāku, bet iekrāsotās uzacis un skaistuma plankumiņš diezin kā nesaskanēja ar šo tērpu. Tad viņa uzvilka melno zīdu ar sudrabaini sarkanajiem vizuļiem, un — ak, kāda laime! — tas viņai tūliņ iepatikās. Cik jauks bija koķetais izrotājums ar tillu un sudrabu ap gurniem! Tills virs zīda tikko nāca modē; piesardzīgākās modes dāmas vēl neatzina to, bet Eilīna par to ļoti jūsmoja. Trīsas pārskrēja pār viņas ķermeni no šā melnā krāšņuma čaukstoņas; viņa saslējās un mazliet atmeta galvu, lai drēbes labāk piekļautos. Un, kad Ketlina pēc viņas pieprasījuma vēl ciešāk savilka korseti, viņa pacēla trēnu aiz lentītes, pārmeta pār roku un atkal paskatījās spogulī. Kaut kā trūka. Nu, protams! Un kakls? Ko viņai aplikt? Sarkanos koraļļus? Tie likās it kā nevietā. Pērles? Arī tās nederēja. Māte bija viņai iedāvinājusi kaklarotu no miniatūrām, sudrabā ietvertām kamejām, bez tam vēl bija mātes briljanti, bet ne viena, ne otra rota nepiederējās viņas tualetei. Tad beidzot viņa atcerējās savu slīpēto, četrstūraino ahātu kaklarotu, kam agrāk viņas acīs nebija sevišķas vērtības. Un, ak, cik jauki tā piekļāvās kaklam! Cik maigs, gluds un balts likās viņas zods šinī fonā! Viņa apmierināta pārvilka ar roku pār kaklu, lika pasniegt melno mežģīņu šalli, uzvilka garu melna zīda mēteli ar sarkanu iedrēbi un bija saposusies.

Balles zāle,.viņai ierodoties, bija kustības pilna. Jaunie kavalieri un meitenes, ko Eilīna tur ieraudzīja, bija interesanti, un arī viņai pašai netrūka pielūdzēju. Drosmīgākie un enerģiskākie jaunieši nojauta šinī meitenē kaut ko vilinošu un kairinošu, to, kas padara dzīvi pikantu. Eilīna bija kā medus kāre, ko ielenc izsalkuši kukaiņi.

Bet, kad viņas deju grāmatiņa sāka aši pildīties, viņai prātā pazibēja doma, ka drīz vien nekas nepaliks misteram Kūpervudam, ja viņam iegribēsies ar Eilīnu dejot.

Bet Kūpervuds, saņemot pēdējos viesus, pārdomāja, cik rafinēta lieta cilvēku dzīvē gan ir dzimumu attieksmes! Divi dzimumi! Viņš stipri šaubījās, vai šīs attieksmes vispār pārvalda kāds likums. Salīdzinot ar Eilīnu Batleri, viņa sieva šķita visai pelēka un neizskatījās nekāda jaunā, bet, kad viņš pats kļūs par desmit gadiem vecāks, viņa jau būs gluži veca.

— O jā, Elsvortam ļoti labi izdevušies mūsu nami, pat labāk, nekā varēja gaidīt! — Kūpervuds sacīja, runājot ar jauno baņķieri Henriju Heil Sendersonu. — Viņa uzdevumu atvieglināja tas, ka viņš varēja savienot abas mājas vienā. Man liekas, ka viņam sevišķi labi padevies manējais, bet tas, ņemot vērā ierobežoto platību, nav viegli. Tēva māja ir plašāka. Es jau saku vecajam Kūpervudam, ka man ir uzcelta vienkārša piebūve!

Vecais Kūpervuds ar savu draugu plejādi bija apmeties sava krāšņā nama ēdamistabā, priecādamies par iespēju paslēpties no drūzmas. Frenkam vajadzēja palikt pie viesiem, un viņam arī gribējās to darīt. Vai padejot ar Eilīnu? Sievai nav nekādas patikas dejot, bet vajadzēs kādu reizi uzlūgt arī viņu. Lūk, tur viņam uzsmaida misis Dēvisa — un Eilīna arī. Velns lai parauj, cik viņa skaista! Kas tā par meiteni!

— Jādomā, ka jums visas dejas aizņemtas. Atļaujiet ieskatīties!

Frenks apstājās viņas priekšā, un viņa pasniedza tam sīciņu grāmatiņu ar zilu apmali un zelta monogrammu. Halles zālē jau spēlēja orķestris. Dejām vajadzēja drīz sākties. Gar sienām un aiz palmām bija novietoti eleganti, zeltīti krēsli.

Frenks ieskatījās viņas acīs — šinīs satrauktajās, dzīves alku un uguns pilnajās acīs.

— Tiešām viss jau pilns! Dodiet, es paskatīšos vēlreiz. Devītā, desmitā, vienpadsmitā. Nu, pagaidām pietiks. Nedomāju, ka man būs liela izdevība dejot. Laikam gan jauki baudīt tādus panākumus.

— Es neesmu pilnīgi droša vēl par trešo deju. Man šķiet, ka tur ir kļūda. Ja vēlaties, varu atstāt šo deju jums.

Runājot par kļūdu, viņa meloja.

— Jūs laikam par v i ņ u diezin kā vis neinteresējaties? — Frenks sacīja un viegli pietvīka.

— Nē.

Eilīnas seja arī sārtojās.

— Brīnišķi! Kad paziņos šo deju, es jūs uzmeklēšu Cik jūs esat daiļa! Es pat bīstos no jums.

Viņš aši un nozīmīgi ieskatījās viņai tieši acīs un aizgāja. Eilīnas krūtis augsti viļņoja. Cik grūti elpot tādā karstā zālē!

Dejojot — vispirms ar sievu, tad ar misis Dēvisu un misis Vokeri — Kūpervuds vairākkārt redzēja pazibam Eilīnu, un katrreiz no jauna viņu aizgrāba meitenes spriganums un daiļums, kam viņš šovakar nemaz nespēja pretī turēties. Cik viņa jauna! Šī meitene bija apburoša, un, lai arī viņa sieva neskopojās ar ironiskām piezīmēm, kas bija mērķētas Eilīnai, viņš tomēr juta, ka Eilīna vairāk atbilst viņa tiešajai, aktīvajai dabai, kas nepazina šaubu, nekā jebkura cita sieviete, kura līdz šim bija pagadījusies viņa ceļā. Viņa zināmā mērā naiva, — tas ir redzams, — bet, no otras puses, nemaz nebūs grūti viņai uz daudz ko atdarīt acis. Viņš uztvēra meiteni kā kau ko lielu — protams, ne jau fiziskā nozīmē (kaut viņi bija gandrīz viena auguma), bet emocionālā. Viņa likās dzīvības piesātināta. Eilīna bieži paslīdēja dejā viņam pavisam tuvu garām, ar smaidu plaši ieplestajās acīs, pavērtām lūpām, aiz kurām mirdzēja apžilbinoši baltie nobi, un Kūpervuds izjuta tādu smeldzīgu aizgrābtību un alkas pēc viņas kā vēl nekad. Viņa bija tik daiļa katrā kustībā, tik valdzinoša!

— Nu, vai nākamā deja jums brīva? — viņš jautāja, ieiedams pie Eilīnas pirms trešās dejas sākuma.

Viņa sēdēja ar savu pēdējo kavalieri attālā lielās viesistabas stūrī, kur vaskotais parkets laistījās kā spogulis. Vairākas šur tur novietotas palmas veidoja zaļas nišas. — Ceru, ka jūs mani atvainosiet? — Frenks piemetināja, godbijīgi pievērsdamies Eilīnas kavalierim.

— Protams, — jaunais cilvēks atbildēja pieceldamies.

— Jā, šī deja ir brīva, — Eilīna sacīja. — Un jūs labāk pasēdiet tepat pie manis: drīz sāksies. Jūs neņemsiet man to ļaunā? — viņa piebilda, apbalvojot savu kavalieri ar žilbinošu smaidu.

— Nemaz! Man sagādāja lielu prieku dejot ar jums valsi!

Viņš aizgāja. Kūpervuds apsēdās.

— Ja nemaldos, tas bija jaunais Ledokss? Es redzēju, kā jūs dejojāt ar viņu. Jums laikam patīk dejot?

— Neprātīgi!

— Es gan to nevaru sacīt par sevi. Tomēr dejas var aizraut. Viss atkarīgs no tā, ar ko dejo. Mana sieva vēl mazāk par mani interesējas par dejām.

Liliānas vārds uz mirkli pamodināja meitenē vieglu pārākuma sajūtu.

— Pēc manām domām, jūs ļoti labi dejojat. Es arī novēroju jūs.

Nākamajā mirklī Eilīna jau vaicāja sev, vai tā vajadzēja runāt. Viņas vārdi skanēja ārkārtīgi vieglprātīgi, gandrīz izaicinoši.

— Tā, jūs novērojāt?

— Jā.

Frenks bija kā apreibis un viņa domas mazliet samulsušas. Eilīna radīja problēmu viņa dzīvē — vai varēja radīt, ja viņš to pieļaus; tāpēc viņa vārdi skanēja nedroši. Viņš pārdomāja, ko varētu sacīt, mēģināja izvēlēties vārdus, kas viņus mazliet tuvinātu, bet nekā neatrada. Tomēr pasacīt gribējās tik daudz.

— Tas ir ļoti laipni no jums, — viņš, brīdi klusējis, piebilda. — Kas jūs pamudināja uz to?

Frenks pagriezās pret viņu ar ironiski jautājošu skatienu. Mūzika atkal sāka spēlēt. Dejotāji piecēlās no savām vietām. Kūpervuds arī piecēlās.

Viņš nebija domājis piešķirt savam jautājumam nopietnu nozīmi, bet tagad, kad Eilīna stāvēja viņam tik tuvu, viņš ielūkojās viņai acīs cieši, ar laipnu lūgumu, un atkārtoja:

— Nu, kas tad?

Viņa iznāca no palmām. Frenks aplika roku ap meitenes viduci. Kreisajā rokā viņš turēja viņas izstiepto labo, plaukstu uz plaukstas. Viņas kreisā roka nolaidās uz Kūpervuda pleca. Eilīna stāvēja viņam blakus un raudzījās acīs. Kad viņi aizvirpuļoja līksmajā valša virpulī, Eilīna novērsa skatienu, tad nolaida acis, neatbildot uz Frenka jautājumu. Viņas kustības bija vieglas un gaisīgas kā tauriņa lidojums. Frenks arī pats sajuta dīvainu vieglumu, kas it kā neredzamā strāvā pārplūda uz viņu. Viņam gribējās sacensties ar meiteni ķermeņa lokanībā. Viņas rokas, sudrabaini sarkano vizuļu dzirkstīšana gludā, melnā, cieši apkļautā zīda fonā, viņas kakls, krāšnie, zeltainie mati — viss tas viegli mulsināja viņa smadzenes. Meitene izdvesa veselību un jaunību, viņa šķita tam patiesi brīnum daiļa.

— Jūs vēl neesat man atbildējusi, — Frenks neatlaidās.

— Kāda brīnišķīga mūzika!

Frenks saspieda viņas pirkstus.

Eilīna pacēla uz viņu biklu skatienu; par spīti savai jautrībai, pārgalvībai un spēkam viņa bijās no Frenka. Viņa valdonīgums nomāca meiteni. Patlaban, dejas laikā, kad Frenks bija viņai tik tuvu, viņš iikās tai neparasti pievilcīgs, un tanī pašā laikā viņā radās nervoza reakcija — vēlēšanās aizbēgt bez atskatīšanās.

— Nu, neko nevar darīt, ja jūs negribat sacīt!... — viņš jokodamies pasmaidīja.

Viņai laikam patīkami, ka tas runā tādā toni, ķircina viņu ar mājieniem, kas norāda uz tā slēptajām jūtām, uz stipro tieksmi pēc viņas, — Frenks domāja Pie kā gan novedīs šāda izskaidrošanās?

— Man vienkārši gribējās redzēt, kā jūs dejojat, — Eilīna atturīgi noteica.

Uzliesmojušās jūtas deva vietu bailēm, kad viņa iedomājās, ko dara. Frenks pamanīja šo pārmaiņu viņā un pasmaidīja. Cik patīkami dejot ar viņu! Viņš nekad nebūtu domājis ka tik vienkārša lieta kā dejas var slēpt sevī tik daudz prieka!

— Vai es jums patīku? — viņš negaidot ievaicājās, kad deja jau tuvojās beigām.

Trīsas pārskrēja pār Eilīnas ķermeni, dzirdot šo jautājumu. Ledus gabals, aizmests aiz apkakles, nebūtu licis viņai stiprāk nodrebēt. Jautājums, likās, bija netaktisks, bet reizē ar to tas nekādā gadījumā neskanēja netaktiski. Eilīna aši pacēla acis un paskatījās uz Kūpervudu, bet neizturēja viņa skatienu.

— Jā, protams, — viņa atbildēja, kad mūzika apklusa.

Eilīna pūlējās savaldīt trīsas balsī unbija priecīga, ka viņi jau tuvojās krēsliem.

— Jūs man tā patīkat, — Kūpervuds atzinās, — ka man ļoti gribējās zināt, vai es jums arī patīku.

Viņa balsī skanēja lūgums, mīļš un maigs. Viņš bija skumjš.

— Jā, protams, — viņa tūliņ atkārtoja un atkal juta, ka šis cilvēks viņu saista. — Jūs to ļoti labi zināt.

— Man ļoti svarīgi, lai tāda sieviete kā jūs simpatizētu man, — viņš turpināja, turēdamies pie reiz pasāktā toņa. — Man vajadzīgs cilvēks, ar ko es varētu runāt. Agrāk tā nebija, bet tagad tas man nepieciešams. Jūs esat jauka, burvīga!

— Mēs nedrīkstam tā izturēties, — Eilīna strauji noteica. — Es tā nevaru... Es tiešām nezinu, ko daru.

Viņa pievērsa skatienu jaunam cilvēkam, kas lēnām tuvojās, un turpināja:

— Man vajadzēs viņam atvainoties. Šī deja bija apsolīta viņam.

Kūpervuds saprata. Viņš atkāpās. Viņš juta sasprindzinājumu un karstumu visā ķermenī, viņš nervozēja. Tam bija skaidrs, ka pārkāpis vai vismaz nodomājis pārkāpt uzticību. Saskaņā ar sabiedriskās morāles kodeksu viņam nebija tiesību tā izturēties. Tas runāja pretī vispār pieņemtajiem noteikumiem, kā tos saprata viņas vai viņa tēvs vai kurš katrs viņu aprindu pārstāvis. Kaut arī šos noteikumus slepenībā visai bieži pārkāpa, tie tomēr saglabāja savu spēku. Reiz skolā, kad runāja par jaunu cilvēku, kas savaldzinājis meiteni un novedis līdz katastrofai, kāds jauneklis Kūpervuda klātbūtnē noteica: «Tā rīkoties nedrīkst!»

Tomēr pēc izrunātajiem vārdiem Eilīnas tēls neizgāja Frenkam no prāta. Un, kaut viņam arī radās domas par savu sabiedrisko un finansiālo stāvokli, tam bija interesanti vērot, kā viņš pats tīšām un pat plānveidīgi, vēl vairāk — ar aizrautību — iekveldēja sevī kaisli pret šo meiteni.

Uzpūst uguni, kas var kādreiz iznīcināt pašu, — un darīt to ar nodomu un izveicīgi!

Eilīna garlaikodamās rotaļājās ar vēdekli un klausījās, ko viņai stāsta jauns, melnmatains tieslietu students ar smalki veidotu seju. Ieraudzījusi iztālēm Noru, viņa lūdza atļauju pieiet pie tās.

— Ak Eilīn! — Nora izsaucās. — Es tevi visur meklēju. Kur tu biji?

— Dejoju, protams. Kur tad es, pēc tavām domām, citur varēju būt? Vai tu mani neredzēji?

— Nē, neredzēju, — Nora neapmierināta atbildēja, it kā viņai būtu tik ļoti svarīgi redzēt māsu. — Vai tu vēl ilgi domā palikt?

— Biju domājusi līdz beigām. Bet īstenībā nezinu.

— Ovens sakās palikt tikai līdz divpadsmitiem.

— Nu, tā nav nekāda nelaime. Gan mani kāds pavadīs. Vai tev ir jautri?

— Ļoti! Ai, zini, ko es tev pateikšu? Pēdējā dejā es uzminu kādai dāmai uz tērpa. Kā viņa pārskaitās! Un kā paskatījas uz mani!

— Nav ko bīties, dārgā! Apēst viņa tevi neapēdīs. Kurp tu tagad iesi?

Eilīna vienmēr izturējās pret māsu kā aizbildne.

— Es gribu sameklēt Kelemu. Viņam jādejo ar mani nākamā deja. Es zinu, kas viņam prātā: viņš grib aizlavīties no manis, bet tas viņam neizdosies!

Eilīna smaidīja. Nora bija jauka! Un kas par gudrinieci! Ko gan Nora domātu par viņu, ja visu zinātu? Eilīna atskatījās — viņas ceturtais kavalieris meklēja viņu. Viņa tūliņ uzsāka sarunu, jūtot, ka jāizturas brīvi, bet ausīs neatvairāmi skanēja pārdrošais jautājums: «Vai es jums patīku?» — un viņas nedrošā, bet vaļsirdīgā atbilde: «Jā, protams!»

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA

Kaislības attīstība — ļoti savdabīga parādība. Cilvēkiem- ar augsti organizētu saprātu un mākslinieciskām tieksmēm tā var sākties ar jūsmošanu par zināmām pozitīvām kaislības objekta īpašībām, kuras tomēr uztver ar bezgalīgām ierunām. Egoisti, cilvēki, kas dzīvo ar prātu, dod ļoti maz no sava «es», bet paši prasa daudz. Tomēr mīlošs cilvēks, vai tas ir vīrietis vai sieviete, atrazdamies jūtu harmonijā ar tādu raksturu, var ļoti daudz no tā mantot.

Kūpervuds pēc sava rakstura vispirms bija egoists, — cilvēks, kas dzīvo ar prātu, kaut tam lielās proporcijās bija klāt labvēlīga attieksme pret ļaudīm un demokrātisms. Mēs uzskatām egoismu un garīgo interešu pāsvaru par faktoriem, kas labvēlīgi darbībai mākslas jomā. Finanses arī ir zināma veida māksla, kurā izsmalcināti atspoguļojas egoistisku un intelektuālu cilvēku darbība. Kūpervuds bija finansists. Viņš nedomāja, nodarot sev materiālus zaudējumus, krist ekstāzē dabas šedevru un tās izsmalcinātā daiļuma priekšā, bet bija ar saviem ātrajiem domāšanas procesiem atradis līdzekli, kas viņam atļāva ar prātu un jūtām baudīt dzīves daiļumu bez jebkāda pāridarījuma saviem pastāvīgajiem materiālajiem un finansiālajiem aprēķiniem. Un, kad jautājums skāra sievietes un morāli, — kas saistījās ar problēmām, cieši vienotām ar skaistumu, laimi un alkām pēc pilnīgas un daudzpusīgas dzīves, — tad viņš sāka šaubīties, vai daudzinātajai teorijai par «vienu mūžu — vienu mīlu» (vismaz attiecībā uz viņu) ir kāds cits pamats, izņemot tendenci saglabāt pastāvošās sabiedriskās formas. Kā varēja gadīties, ka tik daudzi cilvēki vienojušies par to, ka labi — un pat pienākums — iztikt tikai ar vienu sievu un palikt tai uzticīgam līdz kapam? Uz to viņš nerada atbildi. Viņa darbs nebija lauzīt galvu par evolūcijas noslēpumiem, par ko toreiz tik daudz runāja, vai vilkt dienas gaismā interesantus gadījumus no vēstures, kas paskaidro šo jautājumu. Viņam nebija laika tādām pārdomām. Pietika ar to, ka dīvainas temperamenta izpausmes un apstākļu sarežģīšanās pierādīja, cik liela ir neapmierinātība ar šo teoriju. Laulātie draugi nebūt nebija uzticīgi viens otram līdz kapam, un tūkstoš gadījumos tie, kas ievēroja uzticību, nedarīja to aiz brīvas gribas. Ātra apķērība, droša doma, labvēlīgas iespējas — lūk, kas palīdzēja citiem gūt atmaksu par savām ģimenes un sabiedriskajām neveiksmēm. Citiem turpretī viņu truluma, grūto aptveršanas spēju, nabadzības vai personīgās pievilcības trūkuma pēc nebija izejas no izmisuma bezdibeņa. Viņi vai nu aiz nejaušības, par kādu jāuzskata dzimšana, vai aiz pašu vājās gribas un atjautības trūkuma spiesti ciest visu mūžu vai meklēt glābiņu no dzīves sloga (pie kam tā pati dzīve citos apstākļos spulgotu viņiem cerību varavīksnē) ar virves, naža, lodes vai indes palīdzību.

«Es arī būtu izvēlējies nāvi,» Kūpervuds domās noteica, izlasījis laikrakstā par cilvēku, ko slimība un trūkums saistījuši pie gultas un kas tā vientuļš nodzīvojis divpadsmit gadu šaurā istabiņā slimas vecenes gādībā. Lāpāmā adata, iedurta sirdī, darījusi galu viņa šāszemes ciešanām. «Pie velna tādu dzīvi! Kādēļ divpadsmit gadu? Kādēļ viņš to neizdarīja pēc diviem vai trim gadiem?»

Un atkal bija redzams (un apstiprinājās uz katra soļa), ka visas grūtības uzveic spēks — liels garīgs vai fizisks spēks. Piemēram, rūpniecības un finansu magnāti taču var rīkoties — un rīkojas arī! — šinī dzīvē, kā viņiem patīk! Kūpervudam bija pietiekami daudz iespēju uzskatāmi pārliecināties par to. Bez tam šie nožēlojamie tā saucamā likuma un morāles aizstāvji — prese, baznīca, policija un tikumības sargi, vispār visi, kas tik nikni šaustīja netikumus, kad sastapa tos starp šās pasaules mazajiem, bailīgi iemiedza astes, kad sadūrās ar ko tamlīdzīgu augstākā sabiedrībā. Tad viņi neuzdrošinājās ne pīkstēt, un vienīgi, ja kāds gigants nejauši krita, viņi varēja bez kāda riska mesties tam virsū. Mans dievs, kas tās tad bija par klaigām! Kas par negantu bungu rīboņu! Liekulīgu runu un visādu nejēdzību izvirdums! «Sanāciet, sanāciet, labi ļaudis, redziet paši savām acīm, kā soda netikumus augstākās aprindās!» Kūpervuds pasmīnēja, kad domāja par to. Kāds varizejiskums! Kāda apmātība! Bet tā pasaule ir iekārtota, un viņš to neizlabos. Lai mehānisms iet kā uzvilkts! Viņa uzdevums — iekarot sev vietu dzīvē un paturēt to, nodibināt sev kārtīga un solīda cilvēka reputāciju, kas izturētu visus pārbaudījumus un tiktu pieņemta par patiesību. To var panākt ar gribas spēku un rosīgu prātu. Viņam netrūkst ne viena, ne otra. «Es apmierinu savu vēlēšanos» — tāda ir viņa devīze. Un šie vārdi varētu pelnīti lepoties tanī ģerbonī, ar ko viņš dotos iekarot sev vietu gara un finansu aristokrātijas vidū.

Patlaban viņam bija atrisināms jautājums par Eilīnu, to vajadzēja rūpīgi apsvērt un izlemt; bet, tā kā Kūpervudam bija spēcīgs un enerģisks raksturs, tad šī problēma tajā laikā viņam nekādas lielas raizes nesagādāja. Tā maz atšķīrās no sarežģītajām finansiālajām problēmām, ar ko viņš sadūrās ik dienas, un nebija arī neatrisināma. Kas viņam bija darāms? Viens bija skaidrs: viņš nevarēja pamest sievu un aizbēgt ar Eilīnu. Viņš bija pārāk stipri saistīts ir ar sabiedrību, ir ar veikaliem. Viņš bija saistīts pārāk stiprām saitēm un, ja ņem vērā bērnus un vecākus, tad arī ar siržu saitēm, ne tikai finansiālām vien. Bez tam viņam nemaz nebija noteiktas vēlēšanās rīkoties taisni tā. Viņš-nebūt negribēja atsacīties no savām veikalu interesēm, kas aizvien paplašinājās, bet reizē ar to .nedomāja tūliņ atsacīties no Eilīnas. Šī meitenes negaidītā interese par viņu bija pārāk liels kārdinājums. Misis Kūpervuda vairs neapmierināja viņu .ne fiziski, ne garīgi, un ar to viņam pietika, lai attaisnotu savās acīs aizraušanos ar meiteni. Kādēļ baidīties, ja vien viņš varēs izdomāt, kā panākt vēlamo bez kādiem zaudējumiem? Bet tanī paša laikā prātā pazibēja doma, ka diezin vai viņam izdosies nospraust sev un Eilīnai reālu un drošu darbības plānu, un tas padarīja viņu klusu un domīgu. Jo tagad meitene jau pievilka viņu ar lielu spēku, viņš manīja, ka viņā pieaug kādas varenas jūtas un neatlaidīgi prasa pēc izpausmes.

Bet, kad Frenks sakarā ar to domāja par sievu, viņam radās stipras bažas, ko modināja gan jūtas, gan materiālas dabas iemesli. Tiesa, Liliāna kādreiz pēc vīra nāves bija piekāpusies viņa jauneklīgās dedzības priekšā, bet Kūpervudam tikai vēlāk kļuva skaidrs, ka Liliāna pēc sava rakstura ir vispār pieņemtu noteikumu glabātāja, ka ārpasaulei tā ir sniega kupenas saltā šķīstība, ar ko dažreiz savienojas drūma baudkāre. Un, kā viņš vēlāk atklāja, viņa pat kaunējās no jūtu uzplūsmas, kas šad tad viņu pārņēma. Tas radīja Kūpervudā sašutumu, dabisku stiprai, valdonīgai personībai, kas dodas taisnā ce|ā uz savu mērķi. Tiesa, viņam nebija ne mazākās vēlēšanās atklāt visai pasaulei savas jūtas, bet kāpēc viņam un Liliānai pat savā starpā jānoklusē savas attieksmes un fakti, ko viņi paši atzīst? Kādēļ domāt vienu un darīt ko citu? Nevarēja noliegt, ka viņa savā ziņā bija tam padevīga — mierīgi, bez kaislības (atskatoties pagātnē, viņš nevarēja atcerēties, ka sieva kādreiz būtu parādījusi sevišķu dedzību), tikai ar prātu. Viņas attieksmēs pret Frenku liela loma bija pienākuma izjūtai — tā, kā viņa to izprata. Viņa bija pienākuma cilvēks. Bez tam viņai bija ārkārtīgi svarīgas sabiedrības domas un sava laika spriedumi. Eilīna turpretī droši vien nebija pienākuma cilvēks, un viņas temperamentam acīm redzot bija sveša zemošanās tradīciju priekšā. Viņas audzināšana, zināms, nebūt neatšķīrās šinī ziņā no citu meiteņu audzināšanas, bet pietika uzmest viņai skatienu, lai pārliecinātos, cik maz viņa ievēroja skolā gūtās pamācības.

Turpmākajos trīs mēnešos viņu sakars pieņēma spilgtāku formu. Eilīna ļoti labi saprata, kā pret to izturētos viņas vecāki un cik sašutusi būtu visa pasaule par to, kas virda viņas dvēselē, un tomēr tiepīgi loloja savas domas un ilgas. Tagad, kad viņa bija jau nokļuvusi tik tālu un atklājusi sevi Kūpervudam (ja arī ne ar darbiem, tad vismaz ar savām domām), viņš likās tai vēl pievilcīgāks. Tas nebija viņa fiziskais tēls vien — spēcīga kaislība nekad ar to neaprobežojas. Nē, viņa garīgais tēls valdīja pār meiteni un vilināja viņu ka tauriņu uz liesmu. Kūpervudā acīs dega romantiska uguntiņa, kaut arī gribas apvaldīta, tomēr spilgta un neatvairāmi saistoša.

Kad viņš atvadoties pieskārās meitenes rokai, viņa izjuta it kā elektriskās strāvas sitienu un tad atcerējās, cik grūti viņai bija nācies raudzīties Kūpervudam tieši acīs. Dažkārt viņai šķita, ka tās izstaro kaut kādu postošu enerģiju. Arī citiem cilvēkiem, sevišķi vīriešiem, bija grūti izturēt viņa nekustīgā skatiena blāvo spīdumu. Liās, ka aiz viņa acīm slēpjas vēl pāris acu, kas visu novēro caur plāniem, nolaistiem aizkariem. Nekad nevarēja uzminēt, par ko viņš domā.

Tā šinīs mēnešos Eilīna un Kūpervuds kļuva aizvien tuvāki. Kādā vakarā viņa spēlēja Kūpervudu mājā klavieres, un Frenks, izmantojot brīdi, kad istabā bez viņiem citu nebija, noliecās un noskūpstīja viņu. Caur logu aizkariem bija redzama salta, sniega aizputināta iela, ko apgaismoja mirkšķīgās gāzes spuldzes. Kūpervuds bija agri pārnācis, un, izdzirdējis Eilīnu spēlējam, pienāca pie klavierēm, kur viņa sēdēja. Viņa bija pelēkās vilnas drēbēs, ko rotāja izšuvumi austrumnieku gaumē — tumšzilā un dzeltensārtā krāsā. Pelēka, drēbēm pieskaņota cepure ar dzeltensārti un zili krāsotu spalvu vēl vairāk izcēla meitenes daiļumu. Pirksti bija gredzenu pilni — to bija četri vai pieci — ar opālu, smaragdu, rubinu un briljantu; tie dzirkstīja, viņai spēlējot.

Kad Frenks ienāca, viņa nepagrieza galvu uz tā pusi un tomēr zināja, ka tas ir viņš. Kūpervuds pienāca klāt, un Eilīna smaidot pacēla acis. Šūberta mūzikas radītā sapņainība izgaisa, to nomainīja cits noskaņojums. Kūpervuds pēkšņi noliecās un cieši noskūpstīja viņas lūpas. Viņa ūsu zīdainā pieskaršanās lika nodrebēt visam viņas ķermenim. Eilīna pārtrauca spēli, viņas krūtis krampjaini cēlās un krita; lai cik stipra viņa bija, viņai tomēr aizrāvās elpa. Sirds sitās kā smags veseris. Viņa neizsaucās «ak!» vai «nevajag!», tikai piecēlās un piegāja pie loga, kur, pabīdījusi sānis aizkarus, pievērsa skatienu ielai. Viņa jutās aizrauta tādā laimes plūsmā, ka likās — tūliņ zaudēs samaņu.

Kūpervuds aši sekoja viņai. Apskāvis Eilīnu, viņš raudzījās tās pietvīkušajā sejā, skaidrajās, valgajās acīs un sārtajās lūpās.

— Vai jūs mīlat mani? — viņš čukstēja, un viņa balss kaisles uzplūdumā skanēja skarbi ua valdonīgi.

— Jā! Jā! Jūs pats to zināt.

Viņš cieši piekļāva savu seju pie viņējās, bet Eilīna pacēla rokas un sāka glāstīt viņa matus.

Frenku pārņēma aizrautīgas ieguves, varas, laimes, mīlas jūtas pret šo meiteni, viņas ķermeni.

— Es jūs mīlu, — viņš sacīja tā, it kā pats brīnītos par saviem vārdiem. — Agrāk es tā nedomāju, bet tagad es to zinu. Jūs esat daiļa. Es jūs bezprātīgi mīlu!

— Es arī mīlu jūs, — viņa atsaucās. — Es neko nevaru darīt. Es zinu, ka tā nedrīkst, bet... o!

Eilīna aptvēra rokām viņa galvu. Viņa piespieda savas lūpas viņējām un sapņaini vērās viņā. Tad viņa strauji novērsās un sāka skatīties ielā, bet Kūpervuds atkāpās viesistabas dibenā. Viņi bija pilnīgi vieni. Frenks domās jautāja sev, vai varētu vēl ar kaut ko riskēt, bet tanī mirklī parādījās Nora, kas bija iegājusi blakus istabā pie Annas, un drīz pēc viņas arī misis Kūpervuda. Pēc tam Eilīna un Nora aizbrauca.

DIVDESMITĀ NODAĻA

Kad bija panākta tik pilnīga un galīga savstarpēja saprašanās, tad gluži dabiski, ka Kūpervuda un Eilīnas sakari kļuva aizvien ciešāki un intīmāki. Neraugoties uz savu reliģijas piesātināto audzināšanu, Eilīna bija pilnīgi sava temperamenta varā. Jūtas, ka arī vispār pieņemtie reliģiskie uzskati nespēja kļūt viņai par šķērsli. Pēdējo deviņu vai desmit gadu laikā viņas fantāzija bija pamazām izveidojusi mīļotā tēlu. Viņš būs spēcīgs, skaists, atklāts, panākumiem bagāts, skaidrām acīm, veselīgu sārtumu, turklāt jūtīgs, atsaucīgs un tikpat karsti mīlēs dzīvi kā Eilīna pati. Daudz jaunu cilvēku bija centušies iekarot viņas simpātijas. Vistuvāk viņas ideālam bija varbūt tēvs Dāvids no sv. Timoteja baznīcas, bet viņš bija garīdznieks un, protams, saistīts ar solījumu nedoties laulībā. Viņi nekad nebija apmainījušies ne ar vārdu, bet viņš uzminēja Eilīnas jūtas, tāpat kā Eilīna viņējās. Tad viņas redzes lokā parādījās Frenks Kūpervuds, un pamazām biežā satikšanās un sarunas panāca to, ka viņš Eilīnas sapņos saplūda ar viņas mīļotā ideālu. Kūpervuds pievilka viņu kā saule planētu.

Rodas jautājums, kas notiktu, ja taisni tanī laikā iedarbotos pretējie spēki. Tamlīdzīgu iemīlēšanos un sakarus var, protams, dažreiz pārtraukt un izbeigt. Atsevišķas personas raksturs ir zināmā mērā ietekmējams vai grozāms, bet, lai to panāktu, vajadzīgs pietiekami iiels spēks. Varens savaldītājs ir bailes — bailes no materiāliem zaudējumiem, ja nav sociāla vai reliģiska rakstura baiļu, bet bagātība un redzams stāvoklis sabiedrībā bieži vien likvidē tās. Manta viegli palīdz nokārtot visu!

Eilīnai bija svešas jebkādas bailes. Kūpervudam nebija nekādu reliģisko jūtu. Viņš raudzījās uz šo meiteni un domāja vienīgi par to, kā pievilt sabiedrību un izdarīt tā, ka var baudīt meitenes mīlu, nesatricinot savu stāvokli. Kas attiecas uz viņa jūtām pret Eilīnu, tad viņš, protams, sirsnīgi mīlēja meiteni.

Veikalu lietas spieda viņu diezgan bieži apmeklēt Batlerus, un katrā apmeklējumā viņš, kaut pavirši, tomēr redzēja Eilīnu. Pirmo reizi viņai izdevās paslepus pielavīties pie viņa, paspiest roku, aši un cieši viņu noskūpstīt. Otrreiz, kad viņš jau devās projām, viņa pēkšņi parādījās aiz viesistabas durvju portjerām.

— Mīļais!

Viņas balss skanēja maigi un glāstoši. Kūpervuds atgriezās un brīdinot pamāja ar galvu uz tēva istabu augšstāvā.

Meitene palika stāvam un pastiepa roku. Frenks pienāca klāt. Mirklī Eilīnas rokas apvijās viņam ap kaklu, bet viņš apskāva meitenes viduci.

— Man tā gribas jūs redzēt!

— Man tāpat. Es to kaut kā nokārtošu. Es pastāvīgi domāju par to.

Viņš palaida vaļā meitenes rokas un izgāja, bet viņa pieskrēja pie loga un noraudzījās viņam pakaļ. Viņš gāja kājām, jo viņa nams atradās tikai pāris kvartālu tālāk, un meitene tīksminājās ap viņa platajiem pleciem un visu viņa skaisto augumu. Cik viņš mundri un enerģiski soļoja! Tas tikai ir vīrietis! Viņas Frenks! Viņa jau domāja par to kā par savējo. Eilīna piesēdās pie klavierēm un līdz pašai pusdienai domīgi ļāva pirkstiem klejot pa taustiņiem.

Bet atjautīgajam Frenkam Kūpervudam, kura rīcībā bija krietni lieli līdzekļi, izejas atrašana nesagādāja nekādas lielas pūles. Jaunības dienās, kad viņš klaiņāja pa visādām «izpriecu vietām», un vēlāk, kad viņam jau kā precētam cilvēkam arī gadījās novērsties no šaurā tikumības ceļa, viņš bija labi izpētījis tās savdabīgās viltības un izmanīgos paņēmienus, ko lieto netikums. Filadelfijā, kur tolaik bija pusmiljons vai pat vairāk iedzīvotāju, bija liels daudzums otrās šķiras viesnīcu, kur, ievērojot zināmu piesardzību, varēja nemanīti nākt un iet, jūtoties pietiekami pasargāts no ziņkārām acīrn. Bija arī solīda izskata nami, savrupmājas, kur par noteiktu samaksu varēja nolikt satikšanos. Un, ja runā par līdzekļiem, kas pasargā no jaunas dzīvības rašanās, tad tie viņam sen vairs nebija noslēpums. Viņš tos ļoti labi pārzināja. Piesardzība pirmajā vietā! Viņam bija jābūt bezgala piesardzīgam, jo viņš straujā tempā kļuva par redzamu un ietekmīgu personu. Eilīna — tā, protams, vāji apzinājās, kur viņu nes kaislība, viņai nebija skaidras galīgās robežas, līdz kurām aizraušanās var viņu novest. Viņa alka mīlas, viņai vajadzēja, lai viņu lutinātu un glāstītu, un tālāk viņas skatiens nesniedzās. Viņas domas par šo tematu varētu salīdzināt ar pelēniem, kas pabāž galvas no alām tumšos kaktos un aši ieraujas atpakaļ, ja jūt vismazāko trauksmi. Vispār gan viss, kas saistījās ar Kūpervudu, šķita viņai skaists, Īstenībā viņa vēl nebija pārliecināta, ka viņš to mīl, kā pienākas, bet ar laiku tas notiks! Viņa nedomāja aizskart Frenka sievas tiesības un neuzskatīja sevi par vainīgu. Misis Kūpervudai nekas nenotiks, ja Frenks mīlēs arī viņu, Eilīnu!

Kā lai izskaidro šo cilvēka dabas un kaisles viltīgo pašapmānu? Dzīvē ar to jāsaduras uz katra soļa. Tas negrib zust, bet dzīves stihiskā un pārliecinātā gaita dabā aiz cilvēka nožēlojamā organisma robežām it kā liecina par to, ka dabu šis jautājums maz nodarbina. Mēs bieži redzam, ka tam seko sods cietuma, slimību, katastrofu un bankrota veidā, bet mēs redzam arī, ka cilvēka dabas sensenās-tieksmes tas cik, necik manāmi neietekmē. Vai tiešām nav nekādu likumu, izņemot indivīda izmanīgo gribu un spēku, traucoties sasniegt mērķi? Ja tā, tad tiešām sen būtu laiks to zināt visiem, visiem bez izņēmuma! Tad mēs varētu vienoties, ka rīkosimies arī uz priekšu tāpat kā tagad, bet vismaz atkristu aplamās ilūzijas par dieva iejaukšanos cilvēku lietās. Vox populi, vox Dei.16

Tātad viņi satikās vēl, — tās bija brīnišķīgas stundas, ko viņi drīz sāka pavadīt vienatnē, tiklīdz Eilīnas spēkā pieņēmusies kaislība spieda viņu tam piekrist Viņi nejuta sevišķas bailes un nedomāja daudz par lielo risku, kas bija saistīts ar viņu sakaru. No nejaušas, acumirklīgas slepenas satikšanās viņa mājā, kad neviens viņus neredzēja, viņi pārgāja uz slepeniem rendes-vous ārpus pilsētas. Kūpervuds pēc sava temperamenta nepiederēja pie cilvēkiem, kas spēj pazaudēt galvu un pamest veikala lietas novārtā. Un, jo vairāk viņš domāja par šo diezgan negaidīto aizraušanos, jo vairāk viņā nostiprinājās apņemšanās nepieļaut, lai šī aizraušanās traucētu viņa darbu un satricinātu viņa spriedumu aukstasinību. Kantorim bija jāveltī nerimstoša uzmanība no deviņiem rītā līdz trim pēc pusdienas. Viņa interesēs bija atdot tam arī savu pārējo laiku — līdz pussešiem. Bet, ja viņš pāris reižu nedēļā aizgāja pusčetros, viņa prombūtne līdz pussešiem vai sešiem nevarēja pievērst citu uzmanību. Eilīnai bija paradums izbraukt gandrīz katru pievakari vienai ar strauju bēru pāri vai izjāt ar ērzeli, ko tēvs bija viņai nopircis no liela zirgu tirgotāja Baltimorā. Un, tā kā Kūpervuds arī izbrauca ekipāžā vai izjāja, tad viņiem nenācās grūti norunāt satikšanos tālu ārpus pilsētas, pie Visahikonas vai uz Skailkīlas ceļa. Nesen ierīkotajā parkā bija tādi stūrīši, kur tikpat maz bija jābīstas no traucējuma kā mūžamežā. Protams, ceļā vienmēr kāds varēja pagadīties, bet tikpat labi vienmēr varēja atrast arī kādu ticamu paskaidrojumu. Tomēr īstenībā nekāds paskaidrojums galu galā nebūtu vajadzīgs, jo tamlīdzīga nejauša satikšanās nevienā neradītu aizdomas.

Tā šinī laikā noritēja Kūpervuda lakstošanās — parastā samīlējušos dūdošana, savstarpēji uzticības apliecinājumi, — viss bija vienkārši un tālu no kaut kāda galīga lēmuma. Izjājieni divatā zem kokiem, kas jau bija tērpušies pavasara zaļajā rotā, bija idilliski skaisti. Šās jaunās kaislības versmē Kūpervudā pamodās tāds dzīvesprieks, kādu, šķiet, viņš vēl nekad nebija pazinis. Liliāna bija skaista viņa jaunības dienās, kad viņš pirmo reizi sāka to apmeklēt Ziemeļu Frontstrītā un uzskatīja sevi toreiz par neizsakāmi laimīgu. Bet tas bija gandrīz pirms desmit gadiem un paspēts aizmirst. Kopš tā laika viņš nebija pārdzīvojis nekādas lielas kaislības, viņam pat nebija radušies kaut cik ilgstošāki sakari. Un nu tik pēkšņi reizē ar jauniem, spožiem panākumiem veikalos — Eilīna, jauna miesā un dvēselē, dedzīgu ilūziju pilna. Viņš skaidri redzēja, ka, neraugoties uz visu pārdrošību, viņa gandrīz nemaz nepazina to cietsirdīgo aprēķinātāju pasauli, ar ko viņam bija darīšanas. Tēvs deva viņai bez ierobežojuma visu, kas tikai viņu varēja iepriecināt, māte un brāļi — sevišķi māte — lutināja, jaunākā māsa dievināja. Neviens ne uz mirkli nepieļautu domu, ka Eilīna būtu spējīga izdarīt ko peļamu. Galu galā viņa taču bija pārāk saprātīga, pilna vēlēšanās gūt panākumus sabiedrībā. Un kādēļ viņai arī tā rīkoties, ja dzīve viņai pavērās brīva un līksma, ja viņu drīzumā neapšaubāmi gaidīja laulība aiz mīlas ar kādu visai patīkamu un visādā ziņa piemērotu pielūdzēju.

— Kad tu apprecēsies, Eilīn, tad mēs šeit dzīvosim lieliski, — māte mēdza sacīt. — Noteikti izremontēsim un pārbūvēsim visu namu, ja līdz tam tas nebūs izdarīts. Es piespiedīšu Ediju to darīt; ja ne, tad ķeršos pie tā pati. Vari man ticēt!

— Hm! Es gan labāk gribētu, ka to izdarītu tagad, — Eilīna atbildēja.

Batlers atkal ar savu parasto parupjo laipnību jautri sita meitai uz pleca un apvaicājās:

— Nu, vai v i ņ š jau atrasts?

Vai arī:

— Nu, kā ir, vai v i ņ š jau neslaistās gar taviem logiem?

Ja viņa atbildēja noliedzoši, vecais nosmējās:

— Nekas, gan viņš ieradīsies, nav ko skumt, dzīvē gadās arī lielāka nelaime! Bet grūti gan man būs noskatīties, kā tu no mums aiziesi, meitēn! Tu vari palikt tēva mājā, cik ilgi gribi, un atceries: ja vēlēsies, vienmēr vari atgriezties.

Eilīna pievērsa maz uzmanības šādiem jokiem. Viņa mīlēja tēvu, bet viss, par ko viņš runāja, bija tik banāls. Tamlīdzīgas sarunas ietilpa viņas dzīves ikdienā, tām nebija lielas nozīmes, kaut tanī pašā laikā tajās bija daudz sirdij patīkama siltuma.

Bet cik kāri viņa dzēra Kūpervuda skūpstus zem kokiem šinīs pavasara dienās! Viņa neapzinājās, ka tuvojas brīdis, kad viņa atdosies tam, jo tagad viņš tikai glāstīja meiteni un runāja par mīlu. Kūpervudu sāka mākt šaubas par savas nostājas pareizību. Tas, ka viņš atļaujas aizvien lielākas vaļības, likās viņam pietiekami dabiski, ciktāl tas attiecās uz viņu pašu, bet, gribēdams būt godīgs pret meiteni, viņš reiz iejautajas, vai viņa zina, kur viņu jūtas var tos novest. Vai viņa to saprot? Vai viņa to vēlas? Šī jautājuma puse pirmajā mirklī Eilīnu samulsināja un drusku nobiedēja. Viņa stāvēja Frenka priekšā savā melnajā jātnieces kostīmā un zīda cilindrā, kas bija braši atstumts uz zeltaini rudajiem matiem, un, plīkšķinādama ar īso pātadziņu pa kāju, pārdomāja viņa vārdus. Viņš jautāja, vai viņa zina, ko dara, vai zina, kurp viņus aizvedīs aizraušanās. Vai viņa mīl to patiesi? Viņu zirgi stāvēja piesieti biezoknī, kādus divdesmit soļus no ceļa un no stāvi krītošā strauta krasta, pie kura viņi bija pienākuši. Eilīna izlikās, ka mēģina saskatīt zirgus, kaut gan viņas skatienā nebija redzama ne mazākā interese par tiem. Viņa domāja par Kūpervudu, par to, cik labi viņam piestāv uzvalks un cik jauks ir šis mirklis. Kūpervudam bija brīnišķīgs, neliels, ābolains zirdziņš. Koku lapas bija tikai tik daudz paplaukušas, ka veidoja caurspīdīgas, zaļas mežģīnes. Kur vien raudzījās, viss bija redzams it kā caur zaļiem vizuļiem izšūtu aizkaru. Tur, kur čalodams dzirkstīja ūdens, pelēkie akmeņi jau bija ietērpušies vieglā sūnu segā, bet zaros čivināja pirmie putni — strazdi, ceplīši un zīlītes.

— Manu mazulīt, — Kūpervuds teica, — vai jūs apzināties to, kas notiek? Vai jūs labi saprotat, ko darāt, satikdamās ar mani?

— Domāju, ka saprotu.

Viņa iesita ar pātadziņu pa kāju un nodūra acis, pēc tam sāka vērties caur lapām zilajās debesīs.

— Paskatieties uz mani, dārgā!

— Negribu.

Paskatieties taču, mīļā, es gribu jums kaut ko jautāt.

— Nespiediet mani, Frenk, es jūs lūdzu! Es nevaru.

— Kā — jūs nevarat paskatīties uz mani?!

— Nevaru!

Kad viņš saņēma Eilīnas rokas savējās, viņa atkāpās, bet tūliņ arī diezgan mierīgi nostājās agrākajā vietā.

— Nu, paskatieties man tagad acīs!

— Bet es tiešām nevaru!

— Nu taču!

— Nevaru. Nelūdziet! Es atbildēšu uz visiem jautājumiem, tikai nelieciet man skatīties jums acīs.

Frenks lēni pacēla roku un maigi noglāstīja meitenes vaigu. Viņš nolaida roku uz viņas pleca, un viņa piespieda pie tās savu galvu.

— Cik jūs esat skaista, mans prieks! — viņš beidzot noteica. — Es nespēju atteikties no jums. Es zinu, ko man liek darīt pienākums, un jūs, es domāju, zināt to tikpat labi. Bet es nevaru! Jums jābūt manējai. Bet, ja viss beigsies ar to, ka mūsu attiecības kļūs zināmas, tad mums abiem klāsies ļoti ļauni. Vai jūs to saprotat?

— Jā.

— Es maz pazīstu jūsu brāļus, bet, spriežot pēc viņu ārienes, tie ir enerģiski cilvēki. Viņi jūs ļoti mīl.

— O jā! — Pēdējie Frenka vārdi mazliet glaimoja viņas patmīlībai.

— Viņi droši vien gribētu mani nogalināt un nevilcinātos, pat ja zinātu tikai to, kas notiek patlaban. Kā, pēc jūsu domām, viņi rīkotos, ja... nu, vārdu sakot, ja kaut kas notiktu?

Viņš gaidīja, nenovēršot acu no viņas daiļās sejiņas.

— Bet nekas nedrīkst notikt! Mums nevajag iet tālāk.

— Eilīn!

— Es neskatīšos uz jums! Un nelūdziet to! Es nevaru

— Eilīn! Vai jūs runājat nopietni?

— Nezinu. Nejautājiet man to, Frenk!

— Vai tad jūs nesaprotat, ka mēs nevaram palikt uz vietas? Nē, jūs saprotat! Tās nav beigas. Tomēr, ja...

Viņš mierīgā, rāmā balsī sāka izklāstīt viņai aizliegto satikšanos tehniku.

— Jums nav ne no kā jābīstas, vienīgi, ja aiz nelaimīgas apstākļu sagadīšanās mūsu noslēpums nāk klajā. Tas var gadīties. Tad, protams, radīsies lielas grūtības. Misis Kūpervuda nekad nedos piekrišanu laulības šķiršanai. Kāpēc gan! Ja mani pasākumi izdosies tā, kā es domāju, ja es sapelnīšu miljonu, tad es būtu ar mieru aiziet kaut vai tūliņ. Man prātā nenāk strādāt visu mūžu. Es vienmēr esmu domājis trīsaēsmit piecu gadu vecumā pielikt visam punktu. Ap to laiku man būs visa kā pietiekami Pēc tam es gribu ceļot. Tikai pāris gadu būs vēl jāgaida. Ja jūs būtu brīva... ja jūsu vecāki vairs nebūtu ...

Interesanti, ka Eilīna pat acu nepamirkšķināja, dzirdēdama šo praktisko piezīmi.

—... tad būtu pavisam citādi.

Viņš apklusa. Eilīna joprojām domīgi raudzījās upītes straumē savā priekšā, bet viņas domas bija tālu — uz jūras, jahtā, kas nes viņu kopā ar Frenku uz kādu pili. kur viņi būtu tikai divi vien. Gar viņas pievērtajām acīm slīdēja garām laimīga pasaule, un viņa klausījas Kūpervudā kā apburta.

— Mani var nosist, tomēr es neredzu patlaban nekādas izejas! Bet es jūs mīlu! — Viņš pievilka meiteni sev klāt. — Es jūs mīlu, mīlu!

— Jā, es zinu! — viņa dedzīgi atsaucās. — Mīliet mani! Es nebaidos!

— Es noīrēju namu Ziemeļu Desmitajā ielā, — viņš pārtrauca klusumu, kad viņi bija atgriezušies pie zirgiem un iesēdušies seglos. — Tas vēl nav iekārtots, bet to izdarīt nav grūti. Man ir kāda paziņa, kas namu pārzinās.

— Kas tā tāda ir?

— Interesanta atraitne, gadu piecdesmit. Gudra, patīkama izskata, ar lielu praktisku pieredzi. Es viņu atradu ar sludinājuma palīdzību. Kad viss būs gatavs, jūs varat iegriezties pie viņas un visu apskatīt. Jums nav vajadzīgs nodibināt ar viņu draudzību — vienkārši nejauša pazīšanās. Vai jūs esat ar mieru?

Eilīna domīgi jāja tālāk, neatbildot uz viņa jautājumu. Cik viņš bija praktisks, cik taisni devās uz mērķi!

— Iegriezīsieties? Jums nav ko bīties. Varat droši iepazīties ar viņu. Tā ir pilnīgi kārtīga sieviete. Vai jā?

— Pasakiet man, kad viss būs gatavs! — Eilīna beidzot atsaucās.

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA

Kaislība — kādas iegribas gan tā rada kādai riskantai rīcībai un viltībām gan tā ir par cēloni! Kādus upurus gan cilvēki liek uz tāš altāra!

Pagāja neilgs laiciņš, un ļoti pieticīgais dzīvoklītis, par ko Kūpervuds runāja, bija gatavs — tikai tādēļ, lai rūpīgi glabātu viņu noslēpumu. Māju pārzināja atraitne, kas acīm redzot nesen bija cietusi smagu zaudējumu, un Eilīna varēja tur brīvi ierasties. Tādā apkārtnē un tādos apstākļos nevajadzēja daudz pūlēties, lai pārliecinātu viņu atdoties savam iemīļotajam; viņa bija pilnīgi savas vētrainās, aklās pieķeršanās un kaislības varā. Šo rīcību zināmā mērā izpirka mīlestība, jo viņai nekā pasaulē nevajadzēja, izņemot šo, cilvēku. Tam vienīgajam piederēja viņas domas, viņas jūtas. Viņa redzēja nākotnes ainas, kad viņa un Frenks kaut kādā veidā kļūs nešķirami uz mūžu. Iespējams, ka misis Kūpervuda nomirst vai arī Frenks pamet viņu un pārnāk pie Eilīnas, kad trīsdesmit piecu gadu vecumā būs sapelnījis miljonu. Gan viss kaut kā nokārtosies. Liktenis viņai sūtījis šo cilvēku. Eilīna akli paļāvās uz viņu. Kad viņš sacīja, ka pilnīgi uzņemas visas rūpes par Eilīnu un nepieļaus nekādām bēdām viņu skart, viņa tam pilnīgi noticēja. Par tādiem grēkiem kā Eilīnas grēks garīdznieki bieži dzird savos grēksūdzes krēslos.

Interesanti, ka kristīgā pasaule ar kādu loģisku izgrozījumu palīdzību atzinusi, ka nevar būt citas mīlestības, izņemot to, kas ierastā ceļā caur tradicionālo lakstošanos noved pie laulības. «Viens mūžs — viena mīla» — tā domā kristiānisms, un šinīs šaurajos ietvaros tas negrozāmi mēģina iespiest visu pasauli. Pagānisms nepazina tamlīdzīga priekšstata. Senās tautas pieļāva šķiršanos dažādu sadzīves iemeslu pēc. Bet pirmatnējā pasaulē daba acīm redzot paredzējusi divu dzimumu kopdzīvi vienīgi uz tik ilgu laiku, kāds nepieciešams pēcnācēju apgādāšanai. Nav ko strīdēties par to, ka mūslaiku ģimenes pavards ir viens no skaistākajiem iestādījumiem pasaulē, ja tas balstās uz savstarpējām tieksmēm un simpātijām. Bet tāpēc vēl nav pamata nosodīt jebkuru citu mīlu, kas nav tik laimīga un nenoved pie tik labvēlīga atrisinājuma. Dzīvi nevar iežņaugt nekādos ietvaros, un vienreiz uz visiem laikiem jāatsakās no tamlīdzīgiem mēģinājumiem. Tie, kam izdevies noslēgt harmonisku sadraudzību uz visu mūžu, var sevi apsveikt ar to un censties būt šādas laimes cienīgi. Bet tos, kam liktenis šo laimi nav vēlējis, var tomēr zināmā mērā attaisnot, kaut arī sabiedrība apzīmogotu viņus par pārijiem. Jo neatkarīgi no mūsu spriedumiem un teorijām dabas pamatlikumi paliek spēkā. Vienveidīgas daļiņas pievelkas. Pārmaiņām cilvēku temperamentā seko pārmaiņas viņu savstarpējās attieksmēs. Vienus aiztur dogma, otrus — bailes. Bet vienmēr atrodas cilvēki, kuros spēcīgi izpaužas dzīves likumi un kurus neietekmē ne dogma, ne bailes. Sabiedrība šausmās ceļ rokas pret debesīm, bet katrs gadsimts ved sev līdzi tādas sievietes kā Helēna, Mesalīna Dibarī, Pompadūra, Mentenona, kas kā krāšņi uzplaucis zieds norāda ceļu uz brīvākām vīrieša un sievietes savstarpējām attieksmēm nekā tās, kuras mums līdz šim bijušas par paraugu.

Šie divi cilvēki neizsakāmi pieķērās viens otram. Tikko Kūpervuds tuvāk iepazina Eilīnu, viņš pārliecinājās, ka tā ir vienīgā sieviete, ar ko viņš varētu laimīgi nodzīvot atlikušo mūža daļu. Viņa bija tik jauna, paļāvīga, cerību un drosmes pilna. Visus šos mēnešus — kopš tā mirkļa, kad viņi pirmo reizi izjuta tieksmi viens pēc otra, — Kūpervuds nerimis salīdzināja, viņu ar savu sievu. Un jāteic, ka viņa neapmierinātība ar laulības dzīvi — kaut arī visai neskaidra līdz tam — tagad kļuva pilnīgi taustāma. Bērni joprojām sagādāja viņam prieku, viņa mājoklis bija skaists. Gurdeno un novājējušo Liliānu arī vēl nevarēja saukt par neglītu. Visus šos gadus viņš bija apmierināts ar sievu visādā ziņā, bet nu viņa neapmierinātība nepārtraukti pieauga. Viņa pilnīgi atšķīrās no Eilīnas: viņai trūka jaunības, žirgtuma, paražu neievērošanas. Un, kaut parasti Kūpervuds nemēdza pieķerties sīkumiem, tagad viņam šad tad uznāca tādi brīži. Sākās ar dažādiem jautājumiem sievai, kas skāra viņas ārieni, kodīgi «kāpēc», kas, paši par sevi nenozīmīgi, tomēr kaitināja sievieti un satricināja tās garīgo līdzsvaru. Kāpēc viņa nav izvēlējusies violetu cepuri, pieskaņotu drēbēm? Kāpēc, viņa nepavada vairāk laika svaigā gaisā? Pastaiga nāktu viņai par labu. Kāpēc viņa nedara šo vai to? Viņš diezin vai pats apzinājās, kā izturas, bet Liliāna visu manīja, uzminēja viņa vārdu patieso jēgu un jutās apvainota.

— Kas tie pastāvīgi par «kāpēc» un «kādēļ»? — viņa reiz nenovaldījās. — Kādēļ tik daudz jautājumu? Tu vienkārši nemīli vairs mani tā kā agrāk, tas ir viss. Es to labi saprotu.

Frenks atlaidās krēslā, pārsteigts par šo izlēcienu. Tam par iemeslu droši vien bija nevis kāds pierādījums, bet vienkārši kāda nesena viņa piezīme; tomēr gluži drošs viņš par to nebija. Viņš sajuta vieglus sirdsapziņas pārmetumus, ka piespiedis Lilianu zaudēt pacietību, un atvainojās.

— Ak, tas viss ir nieki! — viņa atbildēja. — Mani tas nemaz neaizskar. Es tikai vēroju, ka tu man nepievērs vairs tik daudz uzmanības kā agrāk. Tev tikai darīšanas, darīšanas un darīšanas! Tās tev ne mirkli neiziet nq prātal

Kūpervuds atviegloti nopūtās. Tātad viņa neko nenojauš!

Bet ar laiku, jo tuvāki kļuva viņi ar Eilīnu, viņu vairs tā nemocīja domas, vai sieva kaut ko nomana. Dažreiz, pārdomājot visas pašreizējā stāvokļa sekas, viņš atzina, ka labāk būtu, ja sieva ko nojaustu. Viņa īstenībā nepiederēja pie kareiviskām sievietēm, kas gatavas cīnīties. Pazīstot viņas raksturu, Kūpervuds tagad cerēja, ka viņa varbūt nemaz tik sīvi nepretosies kādām pārmaiņām viņu ģimenēs dzīvē, kā viņš sākumā bija baidījies. Var pat gadīties, ka viņa būs ar rnieru šķirties. Kaislības un sapņi ietekmēja pat viņa parasti aukstasinīgos aprēķinus.

Nē, viņš sev tagad sacīja, šķēršļus var likt nevis viņa ģimenes dzīve, bet Batleri. Ar Edvordu Melia Batleru viņam tikām bija nodibinājušies visai cieši veikalnieciski sakari. Viņi pastāvīgi apsprieda visus darījumus ar īra vērtspapīriem. Batleram bija pajas tādos uzņēmumos kā Pensilvānijas ogļu sabiedrība, kanāli «Delavara—Hudzona» un «Morisa—Eseksa» un Redingas dzelzceļš. Kad vecais džentlmenis aptvēra visu Filadelfijas pilsētas dzelzceļu nozīmi, viņš nolēma pēc iespējas izdevīgāk pārdot visus pārējos vērtspapīrus un ieguldīt ieņemtās summas vietējās līnijās. Viņam bija zināms, ka Mollenhoers un Simsons rīkojas taisni tāpat, un viņi labi orientējās naudas lietās. Viņš cerēja tāpat kā Kūpervuds, ka, iegūstot zināmu ietekmi šinī jomā, galu galā panāks vismaz līdzdalību Mollenhoera un Simsona pasākumā. Tad ar likumdošanas orgānu starpniecību varēs viegli dabūt apvienotajiem dzelzceļiem izdevīgus noteikumus. Viņi dabūs koncesijas jaunām līnijām un atļauju turpināt jau uzbūvētās. Šī Batlera vērtību konversija citās rūpniecības nozarēs un nejauši tirgū nākušu vietējo dzelzceļu akciju uzpirkšana partijām arī bija Kūpervuda pienākums. Batlers tanī pašā laikā ar savu dēlu Ovena un Kelema palīdzību rūpējās par jaunas līnijas būvēšanu un attiecīgu koncesiju, protams, ziedojot šim nolūkam lielas partijas akciju un skaidru naudu, lai vajadzīgie cilvēki attiecīgi ietekmētu likumdošanas palātu. Pasākums tomēr nebija viegli veicams, jo visi labumi, kas šādā stāvoklī būtu gūstami, bija skaidri arī daudziem citiem, to skaitā arī Kūpervudam, kurš šeit redzēja bagātīgu izdevību iedzīvoties un laiku pa laikam izmantoja stāvokli savā labā; no viņa sapirktajām akcijām tikai daļa nonāca Batlera, Mollenhoera un citu klientu rokās. Citiem vārdiem sakot, Kūpervuds nebūt neilgojās kalpot vienīgi Batleram vai kādam citam, bet vispirms domāja par sevi pašu.

Lūk, kāpēc priekšlikums, ar ko pie viņa ieradās Džordžs Stīners (kas faktiski pārstāvēja aiz kulisēm paslēpušos Strobiku, Vaikroftu un Harmonu), atklāja Kūpervudam plašus apvāršņus. Stīnera plānā bija paredzēts atklāt Kūpervudam kredītu pilsētas kasē par diviem procentiem gadā vai pat bez atlīdzības, ja viņš atteiksies no komisijas (drošības apsvērumi diktēja nepieciešamību rīkoties ar starpnieka palīdzību); par šo naudu viņam jāuzperk Frontstrītas zirgu dzelzceļa līnijas akcijas, kas pieder Ziemeļu Pensilvānijas sabiedrībai, jo šī līnija nav sevišķi uzplaukusi un tās akcijas netiek diezin cik augsti kotētas līnijas īsuma (tikai pusotras jūdzes) un doto privilēģiju īsā termiņa pēc. Kā atalgojumu par savam veiklajām manipulācijām Kūpervuds saņemtu pieklājīgu paju — divdesmit procentu no visa akciju skaita. Strobiks un Vaikrofts zināia personas, no kurām varēja nopirkt akciju kontrolpaketi, ja saprātīgi ķeras pie lietas. Viņu turpmākais plāns paredzēja izmantot no pilsētas kases paņemto naudu ir koncesijas pagarināšanai, ir pašas līnijas turpināšanai, lai tad izlaistu lielāku daudzumu akc iju, ieķīlātu kādā bankā, kurai viņi deva priekšroku, atdotu pilsētai aizņemto kapitālu un tad liktu kabatā peļņu, ko līnija ienesīs. No Kūpervuda interešu viedokļa šis plāns bija pilnīgi pieņemams, ja neņem vērā to, ka akcijas sadrumstalosies šās afēras dalībnieku starpā un viņam — par viņa atjautību un pūlēm — paliks samērā neliela daļa.

Bet Kūpervuds nekad nepalaida garām izdevību. Ap to laiku viņam bija izveidojusies īpaša veikalnieciska morāle, raksturīga attiecīgajai darbības nozarei. Viņš uzskatīja zagšanu par nesaprātīgu rīcību tikai tādā gadījumā, ja šāds ieraušanas vai iedzīvošanās akts pats par sevi tika uzskatīts par atklātu zādzību. Tas bija nesaprātīgi, tātad bīstami, tas ir slikti. Bieži turklāt radās apstrīdamas situācijas, kad iedzīvošanās varēja radīt nosodīšanu. Ētika Kūpervuda uztverē mainījās atkarība no apstākļiem, vai pat no klimata. Te, Filadelfijā, bija iesakņojusies tradīcija (atzīta gan tikai pilsētas politiķu aprindās, ne vispār!), ka pilsētas kasieris var bez maksas izmantot pilsētas līdzekļus, ja vien viņš vēlāk atliek tos atpakaļ kasē. Kasieris un pilsētas kase atgādināja medus pilnu stropu un bišu māti, ap ko iedzīvošanās kārē šaudījās trani politikāņi. Nepatīkams Stīnera priekšlikumā bija vienīgi tas, ka ne Batlers, ne Mollenhoers, ne Simsons, tas ir, Stīnera un Strobika faktiskā «priekšniecība», nekā par to nezināja. Stīners un aiz viņa stāvošie šinī gadījumā rīkojās savā personīgā ierosmē. Ja to uzzinās šās pasaules lielie vīri, tie var par to ļaunoties. Kūpervudam tas labi jāpārdomā. No otras puses, ja viņš atsacīsies no tādiem izdevīgiem darījumiem ar Stīneru vai kādu citu no vietējām ietekmīgām personām, viņš iegriezīs tikai pats sev, jo viņu ar prieku aizstās citi baņķieri vai mākleri. Un bez tam — vai tad nu Batleram, Simso nam un Mollenhoeram taisni viss tas jādabū zināt!

Te jāpiemin vēl viena līnija, pa kuru Kūpervudam šad tad gadījās braukt, proti, tieši Septiņpadsmitās un Deviņpadsmitās ielas līnija. Frenks nojauta, ka tas būtu viņam daudz izdevīgāks objekts, ja vien izdotos dabūt vajadzīgo kapitālu. Sākumā šai līnijai izziņotā vērtība bija piecsimt tūkstoši dolāru, bet vēlāk izlaida akciju papildsēriju par divsimt piecdesmit tūkstošiem dolāru, lai izdarītu visādus papildinājumus, un tagad akciju sabiedrībai bija lielas grūtības ar procentu nomaksu. Lielākā daļa akciju bija izkaisītas sīku īpašnieku starpā, un Kūpervudam vajadzētu veselus divsimt piecdesmit tūkstošus, lai iegūtu kontrolpaketi un kļūtu ievēlēts par valdes priekšsēdētāju. Toties, saņēmis šo līniju savās rokās, viņš varētu jau rīkoties ar akcijām pēc saviem ieskatiem, piemēram, ieķīlāt tās uz laiku tēva bankā par iespējami lielāku summu, tad izlaist jaunas akcijas, lai ar tām uzpirktu vietējos likumdevējus un panāktu atļauju pagarināt līniju, un tad izveidot visu pasākumu vai nu ar izdevīgu pirkumu palīdzību, vai vienojoties ar citām sabiedrībām. Vārds «uzpirkt» šeit lietots veikalnieciskā, tīri amerikāniskā nozīmē, jo nebija neviena cilvēka, kam jēdziens par štata likumdošanas palātu nesaistītos ar vārdu «kukuļu ņemšana». Terenss Relihens, šis mazais, melnīgsnējais īrs, švīts pēc apģērba un izturēšanās, Filadelfijas finansistu pārstāvis Harisburgā (viņš apmeklēja Kūpervudu darījumā par piecus miljonus lielā aizņēmuma izvietošanu), stāstīja, ka štata galvaspilsētā nekas nav panākams bez naudas vai tās ekvivalenta, tas ir, tirgū kotējamām vērtībām. Katru svarīgāku likumdošanas palātas locekli vajadzēja dabūt savā pusē, lai nodrošinātu sev viņa balsi vai atbalstu. Īrs lika manīt, ka tad, ja Kūpervudam vajadzētu realizēt kaut kādu kombināciju, viņš, Relihens, labprāt būtu ar mieru parunāt par to. Kūpervuds vairākkārt pārdomāja savu plānu sakarā ar Septiņpadsmitās un Deviņpadsmitās ielas zirgu dzelzceļa līniju, bet vēl vienmēr nespēja izšķirties, vai ķerties pie tā. Viņam bija tik lielas saistības citos virzienos! Kārdinājums tomēr bija liels, un Kūpervuds nepārtraukti domāja un plānoja.

Pateicoties Stīnera piedāvātajam kredītam manevrēšanai ar Ziemeļu Pensilvānijas līniju, lolotā doma par Septiņpadsmitās un Deviņpadsmitās ielas līniju sāka likties Kūpervudam aizvien vairāk realizējama. Neatkarīgi no visa pārējā viņš pilsētas kases interesēs joprojām sekoja pilsētas aizņēmuma obligācijām, kursa noturēšanas labad uzpērkot lielas paketes, kad obligācijas biržā krita, un pārdodot ar lielu piesardzību tādām pašām pamatīgām partijām, kad redzēja, ka to kurss ceļas, un šīm manipulācijām bija nepieciešamas prāvas summas skaidras naudas personīgā rīcībā. Kūpervuds dzīvoja pastāvīgās bailēs, ka tikai biržā nenotiktu krahs, jo tad ciestu visi viņa papīri un rezultātā no viņa vēl pieprasītu parādu dzēšanu. Patlaban nekāda vētra nebija paredzama, un Kūpervudam nebija nekāda pamata tamlīdzīgām bažām, bet viņš tomēr negribēja pārāk sadrumstalot savus līdzekļus. Tagad viņš iztēlojās ainu tā: ja viņš aizņemsies no pilsētas kases simt piecdesmit tūkstošu dolāru un ķersies pie Septiņpadsmitās un Deviņpadsmitās ielas līnijas, tad tas nenozīmēs, ka viņš uzsāk pārāk daudz uzreiz, jo Stīnera jaunais priekšlikums atļaus viņam griezties pie pēdējā pēc lieliem kredītiem, lai realizētu pārējos nodomus. Bet ja nu kaut kas notiek? ... Hm! ...

— Frenk, — Stīners reiz sacīja, iegriezies pie viņa pēc pulksten četriem, kad darbs kantorī jau sāka aprimt (Stīnera un Kūpervuda attieksmes jau sen bija tādas, ka viņi sauca viens otru vārdā), — Strobiks teica, ka lieta ar Ziemeļu Pensilvānijas līniju ir jau tiktāl sagatavota, ka mēs varam stāties pie tās jebkurā laikā. Mēs noskaidrojām, ka akciju kontrolpakete atrodas kāda Koltona rokās — tikai ne Aika Koltona, bet Ferdinanda. Pie reizes — kā jums patīk tāds vārds?

Stīners labsirdīgi smīnēja. Viņa dzīvē bija notikušas lielas pārmaiņas kopš tā laika, kad viņš bija nejauši iekļuvis pilsētas kasieros. Ieņēmis šo posteni, viņš sāka daudz labāk-ģērbties, un visa viņa persona izstaroja tādu labsirdību un pašpārliecību, ka viņš nebūtu pats sevi pazinis, ja varētu ieraudzīt sevi tādu, kādu to agrāk visi pazina. Viņa acis gandrīz nemaz vairs nešaudījās — tas viņam bija uz nervu pamata, — mūžīgo sasprindzinātību bija aizstājis bezrūpīgs miers. Viņa lielās kājas bija apautas labās, mīkstās kurpēs ar strupiem purniem. Masīvo torsu un taukos gurnus noslēpa pelēkbrūnā uzvalka labais piegriezums. Kaklu aptvēra zema, balta apkaklīte ar uzliektiem stūriem, ko pa. pusei aizsedza brūna zīda kaklasaite. Platās krūtis, kas pamazām pārgāja apaļajā, aizvien vēl briestošā vēderiņā, rotāja smaga zelta ķēde, bet baltajās aprocēs bija redzamas lielas zelta aproču pogas ar prāviem rubīniem. Sārts, uzbarojies vīrietis! Vārdu sakot, viņam visādi veicās.

No veca divstāvu koka nameļa Dienvidu Devītajā ielā viņš ar ģimeni bija pārcēlies uz trīskārt lielāku trīsstāvu mūra namu Springgārdenstrītā. Viņa sieva bija nodibinājusi pazīšanos ar citām politisko darboņu sievām. Bērni mācījās vidusskolā, ko viņš agrāk nezin vai būtu varējis atļauties. Viņam tagad dažādās pilsētas daļās piederēja četrpadsmit vai piecpadsmit lētu zemes gabalu, kas ar laiku varēja kļūt par vērtīgu nekustamu īpašumu, un viņš bija neoficiāls līdzīpašnieks Dienvidfiladelfijas metalurģiskajā sabiedrībā un amerikāņu sabiedrībā «Liellopu un cūkas gaļa», — abi šie uzņēmumi pastāvēja tikai uz papīra, un viņu galvenais uzdevums bija saņemt pilsētas pasūtījumus un nodot tālāk neciliem gaļas tirgotavu un lietuvju īpašniekiem, kas prata pievaldīt mēli un neuzstādīja nekādus liekus jautājumus.

— Jā, vārds dīvains, — Kūpervuds labsirdīgi piekrita.

— Tātad jūs sakāt, ka akcijas pieder viņam? Es vienmēr esmu domājis, ka šī līnija neatmaksāsies, tā ir par īsu. To vajadzēja turpināt jūdzes trīs uz Kensingtonas rajona pusi.

— Jums taisnība, — Stīners piebalsoja.

— Vai Strobiks jums nesacīja, par cik Koltons pārdod savas akcijas?

— It kā par sešdesmit astoņi.

— Tātad pēc tekošā kursa. Hm, apetīte viņam nav slikta, vai ne? Par tādu cenu, Džordž, tas būs... — viņš aši aprēķināja galvā akciju vērtību, kuras atradās Koltona rokās, — apmēram simt divdesmit tūkstoši. Šo summu vajadzēs izdot tikai par viņa paketi vien. Bet tas nebūt nav viss. Ir vēl tiesnesis Kitčens un Džozefs Zi mermens, un senators Donovans (Kūpervuds domāja Pensilvānijas štata senāta locekli). Vispār šī līnija jums dārgi maksās. Un vēl vairāk naudas prasīs pašas līnijas pagarināšana. Manuprāt, tas ir pārāk dārgi!

Kūpervuds iedomājās, cik vienkārši būtu savienot šo līniju ar viņa iemīļoto Septiņpadsmitās un Deviņpadsmitās ielas līniju, un šo domu ietekmē drusku vēlāk piemetināja:

— Sakiet, Džordž, — kāpēc jūs visas savas kombinācijas realizējat ar Strobika, Vaikrofta un Harmona palīdzību?, Vai mēs abi nevarētu kaut ko izdarīt divatā, nepiesaistot trīs vai četras liekas personas? Man liekas, ka tāds plāns butu jums daudz izdevīgāks!

— Protams, protams! — Stīners iesaucās, un viņa apaļās acis dīvainā, bezspēcīgā lūgumā pievērsās sarunu biedram. Kūpervuds viņam patika, un viņš nezaudēja cerības kādreiz kļūt viņam tuvs neatkarīgi no veikalnieciskām attieksmēm. — Es jau esmu domājis par to. Bet šiem cilvēkiem, Frenk, ir daudz vairāk pieredzes tādās lietās nekā man, viņi jau sen ar to nodarbojas, bet es nebūt vēl tik labi neorientējos visos šajos jautājumos.

Kūpervuds domās pasmaidīja, kaut viņa seja palika tikpat vienaldzīga kā agrāk.

— Nedomājiet vairs par viņiem, Džordž! — viņš turpināja draudzīgā un konfidenciālā tonī. — Mēs abi zinām tikpat daudz un varam izdarīt ne mazāk par viņiem, ja ne vēl vairāk. Varat man ticēt! Ņemsim kaut vai šo kombināciju ar zirgu dzelzceļu, kas jūs interesē. Mēs divatā nerealizētu šo lietu sliktāk kā kopā ar Vaikroftu, Strobiku un Harmonu. Nekādas gudrības mums no viņiem nav gaidāmas. Naudu viņi šinī pasākumā neiegulda, — to darāt jūs. Viss viņu darbs — izdabūt šo kombināciju cauri likumdošanas palātā un pilsētas pašvaldībā. Kas attiecas uz likumdošanas palātu, tad šinī virzienā viņi nevar izdarīt vairāk par kuru katru citu, piemēram, mani. Viss tātad atkarīgs no vienošanās ar Relihenu, un šim nolūkam vienkārši jāasignē zināma summa. Un, ja runā par pilsētas padomi, tad Filadelfijā atradīsies arī citi bez Strobika, kam šī iestāde pieejama.

Kūpervuds bija nodomājis, līdzko dabūs savās rokās kontroli par kādu līniju, parunāt ar Batleru un panākt, lai tas izlieto viņa labā savu ietekmi. Tas palīdzētu apklusināt Strobiku un tā draugus.

— Es neieteicu mainīt jūsu plānus Ziemeļu Pensilvānijas līnijas lietā. Tas varbūt nebūtu ērti. Bet ir taču vēl citas kombinācijas. Varbūt mēs abi kopīgi varam realizēt kādu pasākumu! Jums tas būs izdevīgāk un man tāpat. Ar pilsētas aizņēmumu mēs taču guvām itin labus rezultātus. Kā jums liekas?

Rezultāti patiešām bija lieliski. Nerēķinot peļņu, ko guva «valzivis», pats Stīners par savu jauno namu, zemes gabaliem, bankas kontu, labajām drēbēm, par visu metamorfozi, kas ar viņu bija notikusi, bija pateicību parādā galvenokārt Kūpervudam un tā sekmīgi veiktajai pilsētas aizņēmuma realizācijai. Jau bija izlaistas četras sērijas obligāciju, katra par divsimt tūkstošiem dolāru. Apgrozība ar šīm obligācijām sasniedza gandrīz trīs miljonus, jo viņš te pirka, te pārdeva tās, spekulējot uz paaugstināšanu vai pazemināšanu, skatoties pēc konjunktūras. Stīnera kapitālu tagad varēja vērtēt uz simt piecdesmit tūkstošiem dolāru.

— Man zināma šeit pilsētā viena līnija, ko varētu padarīt par visai ienesīgu, — Kūpervuds domīgi turpināja. — Tāpat kā Ziemeļu Pensilvānijas līnija, arī šī ir pārāk īsa. Tā neapkalpo pietiekami plašu teritoriju. Tā būtu pagarināma. Lūk, ja mēs to dabūtu, tad to varētu apvienot ar šo Ziemeļu Pensilvānijas ceļu vai kādu citu. Tas ekonomizētu kantora un kantora personāla uzturēšanu un arī daudz ko citu. Ja liels apgrozības kapitāls, tad vienmēr var uziet ienesīgu pasākumu.

Viņš apklusa, raudzīdamies sava glītā, nelielā, ar pulētu koku apšūtā kabineta logā, domādams par nākotnes perspektīvām. Pa logu bija redzams citas — agrāk dzīvojamās, tagad kantoru aizņemtas ēkas pagalms, kur zaļoja vārga zālīte. Nama sarkanais mūris un senlaicīgā ķieģeļu sēta, kas to šķīra no cita zemes gabala, atgādināja Kūpervudam viņa veco namu Ņūmārkitstrītā, kur viņus apciemoja tēvocis Seneka, šis Kubas lieltirgotājs, ar savu melno kalpotāju. Sēžot pie loga un raugoties pagalmiņā, Kūpervuds skaidri redzēja viņu savā priekšā.

— Tad kāpēc lai mēs abi nepaņemam šo līniju? — Stīners svarīgi vaicāja, uzķēries uz ēsmas. — Man šķiet, ka no finansiālās puses es varētu šo operāciju nodrošināt. Cik tas izmaksātu?

Kūpervuds atkal pasmaidīja pie sevis.

— To es vēl nevaru precīzi pateikt, — viņš, mirkli vilcinājies, atbildēja. — Man šis jautājums rūpīgi jāizpētī. Nelaime tā, ka es jau esmu paņēmis lielas summas no pilsētas kases. Kā jums zināms, man izsniegti divsimt tūkstoši dolāru pilsētas aizņēmuma izlaiduma operācijām. Un šī jaunā kombinācija prasīs vēl divi vai trīs simti tūkstošu. Ja nebūtu tā ...

Viņam ienāca prātā tās neizskaidrojamās biržas panikas, tās dīvainās amerikāniskās depresijas, kas atkarīgas ne tik daudz no zemes rūpniecības stāvokļa, cik no pašu amerikāņu rakstura.

— Ja lieta ar Ziemeļu Pensilvānijas līniju būtu jau pabeigta...

Kūpervuds paberzēja zodu un uzgrieza savas koptās, zīdainās ūsas.

— Vairāk nekā nejautājiet man, Džordž! — viņš beidzot sacīja, redzot, ka viņa sarunu biedrs jau lauza galvu, par kādu līniju ir runa. — Un nevienam ne pušplēsta vārda! Es vispirms gribu labi pārbaudīt visus faktus, un tad mēs abi parunāsim. Es domāju, mēs ķersimies pie tā mazliet vēlāk, kad kombinācija ar Ziemeļu Pensilvānijas līniju jau būs ievirzīta pareizās sliedēs. Pašreizējā momentā es esmu tā pārslogots, ka man nav drosmes ķerties klāt. Tikai cietiet klusu, gan mēs redzēsim! ...

Viņš pievērsās savam galdam, un Stīners piecēlās.

— Tiklīdz jūs nolemsiet, ka laiks rīkoties, Frenk, es jums atvēršu kredītu par jebkuru summu, kādu vien vēlēsieties! — izsaucās pilsētas kasieris.

Pats viņš pie tam nodomāja, ka Kūpervuds nezin kāpēc sevišķi netiecas realizēt šo kombināciju, kaut arī var rēķināties ar Stīnera atbalstu kā jebkurā citā izdevīgā kombinācijā. Kāpēc gan šim talantīgajam, brīnum izveicīgajam Kūpervudam nepadarīt viņus abus bagātus?

— Jūs tikai paziņojiet Staiersam, un viņš piesūtīs jums čeku. Strobiks domā, ka jums jārīkojas nevilcinoties.

— Es ķeršos pie tā, Džordž, — Kūpervuds nomierinot atbildēja. — Viss būs labi. Atstājiet to manā ziņā!

Stīners pakūļāja resnās kājas, sakārtodams bikses, un pastiepa roku. Viņš izgāja uz ielas nesteidzīgā gaitā, domājot par jauno kombināciju. Nav vārdam vietas, ja vien viņam izdosies pienācīgi sasaistīties ar Kūpervudu, viņš kļūs bagāts, jo šis cilvēks ir ārkārtīgi veiksmīgs un augstākā mērā piesardzīgs. Viņa jaunais nams, skaistās kantora telpas, pieaugošā popularitāte un slīpētās darīšanas, ko viņš kārtoja kopā ar Batleru un citiem, — viss tas iedvesa Stīnerā bijību. Vēl viena zirgu dzelzceļa līnija! Viņi iegūs to tāpat kā Ziemeļu Pensilvānijas līniju! Ja tā ies tālāk, tad viņš, Stīners, kļūs par magnātu, jā, jā, īstu magnātu, — viņš, Džordžs Stīners, kādreiz nožēlojams nekustamu īpašumu pārdošanas un dzīvības apdrošināšanas aģents! Iegrimis domās, viņš devās pa ielu, tik maz domādams par saviem svarīgajiem amata personas pienākumiem un par sabiedrisko ētiku, ko viņš mina kājām, it kā nekā tamlīdzīga pasaulē nebūtu.

DIVDESMIT OTRĀ NODAĻA

Turpmākā pusotra gada laikā Kūpervuds izdarīja neskaitāmus konfidenciālus pakalpojumus Stīneram, Strobikam, Batleram, Pensilvānijas štata kasierim van Nostrendam, Pensilvānijas senāta loceklim Relihenam (tā saucamajam «finansu aprindu pārstāvim» Harisburgā) un dažādām bankām, ar kurām šie džentlmeņi uzturēja draudzīgas attieksmes. Viņš realizēja Stīneram, Strobikam, Vaikroftam un Harmonam, neaizmirsdams arī pats sevi, kombināciju ar Ziemeļu Pensilvānijas līniju, kļūdams par akciju kontrolpaketes piektās daļas īpašnieku. Viņš apvienojās ar Stīneru, lai uzpirktu Septiņpadsmitās un Deviņpadsmitās ielas zirgu dzelzceļa līnijas akcijas un kopīgi spekulētu fondu biržā.

1871. gada vasarā, kad Kūpervudam bija tuvu pie trīsdesmit četriem gadiem, viņa baņķiera kantori jau vērtēja uz diviem miljoniem dolāru, no kuriem gandrīz pusmiljons piederēja viņam personīgi. Viņam bija ceļš vaļā uz tādu stāvokli, kurā viņš varētu sacensties ar jebkuru bagātnieku. Pie viņa noguldītājiem skaitījās pilsēta — tā paša Stīnera personā — apmēram par piecsimt tūkstošu dolāru lielu summu. Viņa grāmatās bija ierakstīta arī Pensilvānijas štata kase, kas ar štata kasiera van Nostrenda starpniecību bija ieguldījusi divsimttūkstoš dolāru. Bouds spekulēja ar pilsētas dzelzceļu akcijām par piecdesmit tūkstošiem dolāru. Relihens— par tādu pašu summu. Veselam baram politiķu un viņu pakaļskrējēju bija pie viņa kontā dažādas summas. Bet Edvorda Melia Batlera onkolkonts reizēm sasniedza simt piecdesmit tūkstošus. Paša Kupervuda parāds bankām, kurš mainījās ik dienas atkarībā no ieķīlājamām vērtībām, sniedzās līdz septiņsimt tūkstošiem vai pat astoņsimt tūkstošiem dolāru. Kā zirneklis sudrabainā tīklā, kurš zina, pats auž un pārbauda katru pavedienu, Kūpervuds bija savu lielisko, spožo veikalniecisko sakaru centrā un, modri sekoja visiem sīkumiem.

Viņa iemīļotais darbs, kuram viņš ticēja vairāk nekā visam citam, bija kombinācijas ar pilsētas dzelzceļiem, pirmām kārtām — Septiņpadsmitās un Deviņpadsmitās ielas līnijas pārvaldīšana, jo tās faktiskā kontrole atradās viņa rokās. Pateicoties avansa kredītam, ko Stīners bija atvēris viņa baņķiera kantorim tādā brīdi, kad šīs līnijas akcijas kotēja sevišķi zemu, viņam izdevās sapirkt piecdesmit vienu procentu visu akciju sev un Stīnerarn, un tagad viņš varēja rīkoties ar ceļu pēc saviem ieskatiem. Tomēr šā mērķa sasniegšanai viņam bija nācies ķerties pie visai «savdabīgām» metodēm, kā vēlāk izsacījās finansu aprindās, un tādā ceļā viņš ieguva akcijas par paša nosacītu cenu. Ar savu aģentu starpniecību viņš ierosināja pret akciju sabiedrību virkni sūdzību, pieprasot atlīdzināt zaudējumus, kas it kā radušies sabiedrības nenomaksāto procentu pēc. Neliela akciju pakete pseidoīpašnieka rokās, kurš pieprasa tiesai iecelt revīziju, kas konstatētu, vai nevajag nodibināt konkursa pārvaldi sabiedrībai, masveida uzbrukums biržā, kur šīs sabiedrības akcijas sāk piedāvāt par trim, pieciem, septiņiem vai desmit punktiem zem kursa, — viss tas piespieda pārbijušos akcionārus izsviest savus papīrus tirgū. Bankas atzina, ka šī līnija ir riskants pasākums, un tāpēc pieprasīja parādu dzēšanu. Banka, kur Kūpervuda tēvs bija viens no direktoriem, bija reiz piešķīrusi aizņēmumu kādam no galvenajiem akcionāriem, bet tagad, protams, pieprasīja naudu atmaksāt. Pēc tam — atkal ar starpnieka palīdzību — iesākās sarunas ar lielākajiem akcionāriem; viņiem piedāvāja palīdzību. Ja viņi vēlas, viņu akcijas atpirks, maksājot četrdesmit dolāru simta vietā. Viņi tā arī nespēja izprast, no kurienes visas šīs nelaimes radušās, un iedomājās, ka līnija ir nolaistā stāvoklī, kaut gan nekā tamlīdzīga nebija. Labāk tikt vaļā no tās! Tūliņ radās nauda, un Kūpervuds ar Stīneru kļuva par piecdesmit viena procenta akciju īpašniekiem. Bet, tāpat kā ar Ziemeļu Pensilvānijas līniju, Kūpervuds paklusām atpirka no sīkajiem akciju īpašniekiem visu, ko vien varēja sadabūt, un tādā kārtā kontrolpakete — piecdesmit viens procents akciju — atradās personīgi viņa rokās, bet Stīneram — vēl divdesmit pieci procenti.

Tas viņu apskurbināja, jo nu viņš redzēja tūlītēju iespēju realizēt savu seno sapni, un proti, — reorganizēt šo līniju, savienojot to ar Ziemeļu Pensilvānijas līniju, izlaist trīs jaunas akcijas uz katru veco, izpārdot visas akcijas publikai, izņemot kontrolpaketi, pēc tam ar ieņemtās summas palīdzību iegūt paju citās pilsētas dzelzceļa līnijās, sacelt to un pārdot līdzīgā kārtā. Īsi sakot, Kūpervuds bija viens no tiem pirmajiem drosmīgajiem spekulantiem, kas vēlāk, personīgas mantkāres dzīti, sagrāba citas, vēl svarīgākas amerikāņu rūpniecības nozares un ietekmēja to attīstības gaitu.

Ja runā par šās pirmās konsolidācijas problēmu, tad Kupervuda plāns bija šads: izlaist baumas par divu sabiedrību gaidāmo apvienošanos, izdabūt no likumdevējiem orgāniem koncesiju līniju turpināšanai, iespiest vilinošus reklāmu prospektus, vēlāk arī gada pārskatus un sacelt akcijas fondu biržā, cik vien atļautu viņa pastāvīgi pieaugošie līdzekļi. Bet, lai radītu labvēlīgus apstākļus akciju izplatīšanai un izpārdotu publikai tādu milzu partiju (apmēram par pusmiljonu lielu summu), pie tam atstājot vēl akcijas sev par tādu pašu summu, vajadzēja liela kapitāla. Tādos gadījumos nevarēja ierobežoties ar lielu daudzumu fiktīvu pirkumu biržā un tā pastiprināt pieprasījumu. Tiklīdz mākslīgi radītā ažiotāža bija maldinājusi publiku un akciju īpašniekam bija izdevies pārdot krietnu daļu no tām, viņš bija spiests (kamēr nebija izpārdevis visas akcijas) savukārt uzturēt kursu. Ja, piemēram, Kūpervuds, kā tas bija pašreizējā gadījumā, pārdevis pieci tūkstoši akciju un sev paturējis arī pieci tūkstoši, tad viņam jāgādā par to, lai pārdoto akciju kurss nekristu zemāk par noteiktu līmeni, jo pretējā gadījumā kristu cenā arī viņam palikušie papīri. Ja viņš vēl būtu ieķīlājis savas akcijas bankās, kā to gandrīz vienmēr dara, lai saņemto naudu ieguldītu citos pasākumos, tad, akciju kursam krītot, banka, lai pasargātu savas intereses, pieprasītu papildus nodrošināt onkolkontu vai pat pilnīgu parāda dzēšanu. Tad viņa afēra ciestu krahu un viņš viegli varētu bankrotēt. Kūpervuds arī patlaban realizēja vienu šādu grūtu finansiālu kampaņu sakarā ar pilsētas aizņēmuma izlaidumu, kura kurss svārstījās katru dienu. Šīs svārstības bija viņam vairāk nekā vēlamas, jo gala rezultātā viņš no tām šo to pelnīja.

Bet šis papildus uzņemtais slogs, kaut arī pasāktā operācija bija visai vilinoša, prasīja divkāršu modrību. Tiklīdz akcijas pārdos pēc augsta kursa, radīsies iespēja atmaksāt no pilsētas kases paņemto aizņēmumu. Kūpervuda paša ieguldījumi šinī pasākumā, kuru pamatā ir viņa tālredzība, spējas «paredzēt izdevīgu gadījumu un gūt no tā labumu» un prasme veikli sastādīt prospektus un atskaites, līdzināsies akciju nominālvērtībai vai būs drusku mazāki. Viņam radīsies nauda, ko varēs ieguldīt citos pilsētas dzelzceļos. Varbūt viņš vēl dabūs savās rokās visas pilsētas dzelzceļu sistēmas finansiālo vadību, un tad viņam piederēs miljoni. Viena no Kūpervuda asprātīgajām kombinācijām, kas liecināja par viņa tālredzību un prātu, bija šāda: viņš radīja patstāvīgus uzņēmumus no visiem savas līnijas turpinājumiem un papildsektoriem. Piemēram, ja kādā ielā bija divas trīs jūdzes gara līnija, ko viņš gribēja tikpat tālu tanī pašā ieiā turpināt, Kūpervuds neieskaitīja šos sektorus jau pastāvošajā ceļā, bet nodibināja jaunu sabiedrību šo papildu divu vai trīs jūdžu zirgu dzelzceļa kontrolei. Šo uzņēmumu viņš kapitalizēja par zināmu summu, par kuru izlaida akcijas un obligācijas, lai būtu nauda jaunās līnijas ierīkošanai un ekspluatācijai. Ticis ar to galā, viņš apvienoja jauno atzaru uzņēmumu ar sākotnējo akciju sabiedrību, izlaižot tās vārdā jaunu sēriju akciju un obligāciju un, protams, pārdodot tās publikai. Pat brāļi, kas strādāja pēc Frenka norādījumiem, nepārzināja visus viņa neskaitāmo pasākumu bagātīgos atzarojumus un akli izpildīja viņa gribu. Gadījās, ka Džozefs noraizējies teica Edvordam: «Hm! Jādomā, ka Frenks zina, ko viņš dara!»

No otras puses, Kūpervuds ārkārtīgi uzmanīgi raudzījās, lai viņa tekošie maksājumi tiktu nokārtoti savlaicīgi un pat pirms termiņa, jo gribēja visiem aizmiglot acis ar savu nomaksāšanas kārtīgumu. Pats vērtīgākais — laba reputācija un prestižs. Viņa apdomība, piesardzība un precizitāte izpelnījās baņķieru atzinību. Viņi to pieskaitīja pie vissaprātīgākiem un asredzīgākiem cilvēkiem.

Tomēr gadījās tā, ka 1871. gada pavasarī un vasarā Kūpervuda resursi izrādījās stipri sadrumstaloti. Taisnība, viņam ne no kurienes nedraudēja briesmas. Savu spožo panākumu ietekmēts, viņš pamazām sāka izturēties pret savām finansiālajām mahinācijām nevērīgāk. Pakāpeniski, galvenokārt pateicoties savai pašpārliecībai, viņam izdevās pierunāt tēvu, lai tas piedalās spekulācijās ar pilsētas dzelzceļiem, izmantojot Trešās Nacionālās bankas līdzekļus viņa nodomu daļējai finansēšanai un atverot viņam kredītu tādos momentos, kad nauda bija steidzīgi vajadzīga. Sākumā vecais džentlmenis drusku nervozēja un bija diezgan skeptiski noskaņots, bet, tā kā ilgākā laika sprīdī viņš neredzēja nekā cita, izņemot peļņu, tad kļuva drošāks un pašapzinīgāks.

— Frenk, — viņš dažreiz ieteicās, raugoties dēlā pāri acenēm, — vai tu nebaidies no iekrišanas? Pēdējā laikā tu esi aizņēmies daudz naudas.

— Ne vairāk kā jebkad agrāk, tēv, ja ņem vērā manus resursus. Lieli pasākumi nav veicami bez plaša kredīta. Jūs to zināt vēl labāk par mani.

— Jā, tā tas ir, bet... Ņemsim, piemēram, Grīnstrītas un Koutsstrītas līniju: vai tu tur neesi aizgājis par tālu?

— Nemaz. Es ļoti labi pārzinu šās sabiedrības lietu īsto stāvokli; Tās akcijas agri vai vēlu celsies. Es pats tās sacelšu. Ja būs vajadzīgs, es apvienošu šo līniju ar citām savējām.

Vecais .Kūpervuds izbrīnā paskatījās dēlā. Pasaule vēl nav redzējusi tik pārdrošu un bezbailīgu kombinatoru!

— Jums nav ko raizēties par mani, tēv! Pretējā gadījumā labāk pieprasiet, lai es dzēšu savus aizņēmumus. Man arī citas bankas dos naudu pret manām akcijām. Man gan labāk patiktu, ja peļņa paliktu jūsu bankai!

Vecais Kūpervuds nomierinājās. Pret tādiem argumentiem viņš neko nevarēja iebilst. Viņa banka bija atvēlējusi Frenkam ļoti plašu kredītu, bet ne lielāku kā citas bankas. Kas attiecās uz viņa lielajiem ieguldījumiem dēla uzņēmumos, tad pastāvēja noruna, ka Frenks laikā viņu brīdinās, ja vajadzētu atkāpties. Brāļiem Frenks tāpat norādīja, kur tiem iespējams ko nopelnīt, un tagad viņu intereses bija nesaraujami saistītas ar Frenka paša interesēm.

Pieaugot Kūpervuda finansiālajām iespējām, arī viņa dzīves veids guva plašāku vērienu. Mākslas priekšmetu tirgotāji Filadelfijā, padzirdējuši par viņa estētiskajām tieksmēm un pieaugošo bagātību, cits pār citu piedāvāja viņam mēbeles, gobelēnus, paklājus, mākslas ražojumus, un gleznas — vispirms amerikāņu, bet vēlāk tikai ārzemju meistaru darbus. Ne viņa, ne tēva māja vēl nebija pilnīgi iekārtota, bez tam vel bija nams Ziemeļu Desmitajā ielā, ko viņam gribējās skaisti ierīkot. Eilīna vienmēr bija protestējusi pret apstākļiem, kādos dzīvoja viņas ģimene. Mīla uz skaistu apkārtni bija viena no viņas dabas galvenajām prasībām, kaut viņai arī nepjemita spējas konkrēti izteikt savas vajadzības. Tomēr stūrītim, kur viņi slepeni satikās, vajadzēja būt burvīgam. Viņa to vēlējās tikpat dedzīgi kā Frenks. Tādā kārtā te radās grezns dzīvoklītis, ierīkots vēl izmeklētāk nekā dažas istabas Frenka paša namā. Viņš sāka šeit savākt retus viduslaiku baznīcas tērpus, paklājus nn gobelēnus. Viņš sapirka mēbeles karaļa Georga laikmeta gaumē — Čipendēla, Šeratona un Helpvaita apvienojumu, mazliet pārgrozītu itāļu renesanses un Ludviķa XIV stila ietekmē. Viņš iepazinās ar skaistiem porcelāna, skulptūru un grieķu vāžu paraugiem un brīnišķīgām japāņu kolekcijām — no ziloņkaula grieztiem izstrādājumiem. Flečers Grejs, jauns «Keibla un Greja» sabiedrības līdzīpašnieks (vietējā firma, kas bija specializējusies mākslas ražojumu ievedumos), reiz apmeklēja Kūpervudu sakarā ar XIV gadsimta gobelēnu. Grejs, sava darba entuziasts, tūliņ prata aizraut Kūpervudu ar savu atturīgo un reizē dedzīgo mīlestību uz visu skaistu.

— Viena paša noteiktas nokrāsas zila porcelāna ražošanā izšķir piecdesmit periodus, mister Kūpervud! — Grejs stāstīja. — Pastāv vismaz septiņas dažādas skolas vai periodi paklāju — persiešu, armēņu, arābu, flāmu, tagadējo poļu, ungāru un citu — aušanas mākslā. Ja jums kādreiz rastos par to interese, būtu ļoti labi iegādāties pilnīgu, es gribētu teikt — raksturīgu vai nu viena, vai visu šo periodu paklāju kolekciju. Tie ir brīnišķīgi! Dažas kolekcijas es esmu redzējis, par citām lasījis.

— Kādreiz, Flečer, jūs pievērsīsiet mani savai ticībai, — Kūpervuds atbildēja. — Jūs vai jūsu māksla novedīs mani pie bankrota. Es jau tāpat pēc sava rakstura neesmu vienaldzīgs pret mākslas priekšmetiem, bet jūs ar Eisvortu un Gordonu Streiku (tas bija kāds cits jauneklis, kaislīgs gleznu cienītājs) izputināsiet mani galīgi. Streiks izsacīja vērā ņemamu domu. Viņš uzstājas, lai es tūliņ sāktu pakāpeniski vākt, cik tas iespējams, dažādu skolu vai periodu šedevru paraugus, kas pienācīgi raksturotu katru no tām. Viņš apgalvo, ka lielmeistaru gleznu vērtība pieaugs, un to, ko es tagad varu dabūt par pāris simttūkstošiem, vēlāk vērtēs miljonos. Bet viņš man neieteic noņemties ar amerikāņu māksliniekiem.

— Viņam taisnība, kaut arī nav manās interesēs lielīt konkurentu! — Grejs izsaucās. — Bet tādam nolūkam vajadzīgs daudz naudas.

— Ne pārāk daudz. Vismaz ne uzreiz. Protams, tas nav izdarāms vienā dienā. Streiks ir tādās domās, ka arī tagad var dabūt skaistus dažādu periodu paraugus un vēlāk apmainīt tos, ja gadās kaut kas labāks.

Neraugoties uz Kūpervuda ārējo flegmatiskumu, viņa gars vienmēr kaut ko nerimstoši meklēja. Sākumā viņa vienīgais ideāls acīmredzot bija bagātība, kam pievienojās vēl sieviešu daiļums. Tagad viņa priekšā atmirdzēja pirmā rožainas blāzmas atspulga: viņš bija iemīlējis mākslu pašas mākslas dēļ, viņš sāka saprast, ka sievietes daiļumam nepieciešama visskaistākā apkārtne dzīvē, ka lielam daiļumam ir tikai viens tā cienīgs fons — liela stila māksla. Daiļā un spilgtā Eilīna Batlere, neraugoties uz savu tikko uzplaukušo jaunību un savu vientiesību, piešķīra cildenumu viņa tieksmēm un radīja viņā tik lielas alkas pēc izsmalcinātā, kādas viņš nekad nebija pazinis. Nav iespējams precīzi definēt visas tās smalkās reakcijas, kas rodas, vienam raksturam iedarbojoties uz otru, jo neviens nezina, cik stipri mūs ietekmē tas, kas mus saista.

Vārdu sakot, neraugoties uz savu neizveidojušos raksturu, Eilīna Batlere kā personība reprezentēja noteiktu spēku. Viņas gandrīz neprātīgi godkārais raksturs bija savā ziņā protests pret to neizskatīgo apkārtni, kāda bija viņas mājās. Nevajag aizmirst, ka viņa kā Batleru ģimenes loceklis bija gadiem ilgi bijusi, varētu sacīt, mietpilsonības, mākslu noliedzošu uzskatu un iekārtas upuris. Tikai tagad, saskaroties ar Kūpervudu un garīgi pakļaujoties tam, viņa iepazinās ar tādām vilinošām sociālām un finansiālām iespējām, kādas agrāk nemaz nebija nojautusi. Cik valdzinoša, piemēram, bija doma par gaidāmo karjeru sabiedrībā kā Frenka Kūpervuda sievai! Kas viņam par spilgtu un asu prātu! Viņš labprāt atklāja viņai intīmo satikšanos stundās savas domas, un viņa aizrautībā klausījās Frenka vienmēr precīzos, noteiktos paskaidrojumus un pamācības. Cik pārsteidzošas bija viņa tieksmes finansu, mākslas un prestiža jomā! Bez tam viņš piederēja viņai un viņa tam! Bija mirkļi, kad viņai reiba galva no līksmes un krāšņajiem nomoda sapņiem.

Bet līdzteku tam viņas tēva — bijušā pilsētas aptīrītāja — reputācija Filadelfijā! Cilvēki, kas zināja viņa biogrāfiju, dēvēja viņu bez kādām ceremonijām par «mēslu vedēju». Viņas pašas veltīgās pūles cīņā pret bezgaumību un vulgaritāti mājas dzīvē, apziņa, ka nav ko cerēt iekļūt lepnajās savrupmājās, kas viņai šķita nesatricināmas respektabilitātes un augsta stāvokļa mājokļi, — viss tas pamodināja viņas dvēselē jau agrā jaunībā nevaldāmu naidu pret mājas apstākļiem. Kas tā par māju, salīdzinot ar Kūpervuda namu! Mīļais, aprobežotais tēvs!... Un šis izcilais cilvēks, viņas mīļākais, pagodinājis viņu ar savu mīlu, uzskata viņu par savu nākamo sievu! Ak dievs, kaut jel tas piepildītos! Sākumā viņa bija cerējusi nodibināt ar Kūpervuda palīdzību pazīšanos ar labāko aprindu jauniešiem, sevišķi vīriešiem, kas stāvētu augstāk par viņu sabiedriskā stāvokļa ziņā un kam imponētu viņas skaistums un bagātā mantojuma izredzes. Bet arī šīs cerības neattaisnojās. Kūpervudi paši, neraugoties uz Frenka mākslinieciskajām tieksmēm un pieaugošo bagātību, nebija vēl iekļuvuši augstākās sabiedrības slēgtajā lokā. Īstenībā viņi bija vēl ļoti tālu no tā, ja neņem vērā to paviršo, tā sakot, avansa veida uzmanību, ko viņiem parādīja.

Tomēr Eilīna instinktīvi nojauta Kūpervudā izeju no stāvokļa un reizē ar to spožas karjeras ķīlu tuvākajā nākotnē. Šis cilvēks pacelsies līdz tādiem augstumiem, par kuriem arī pats vēl nedrīkst sapņot, — to viņa juta. Kūpervudā slēpās, kaut arī miglainā, grūti izprotamā formā, lieli mākslinieciski talanti, kas solīja vairāk par to, ko fantazēja Eilīna. Viņa centās pēc greznības, spožuma un stāvokļa sabiedrībā. Jā, un viss tas būs viņas rokās, ja šis cilvēks viņai piederēs. Acīmredzot viņu ceļā stāv lieli šķēršļi, bet ne viņa, ne Kūpervuds neuzskatīja sevi par vājiem cilvēkiem. Viņi jau no paša sākuma abi atbilda viens otram temperamenta ziņā kā divi leopardi. Viņa ar savām tieksmēm, kaut arī nenobriedušām, tikai pa pusei izveidotām un naivi izpaustām, tomēr varēja zināmā mērā sacensties ar Kūpervudu stipruma un nelokāmas taisnprātības ziņā.

— Manuprāt, tēvs vienkārši nezina, kā jādzīvo, — viņa kādreiz sacīja Kūpervudam. — Tā nav viņa vaina. Viņš tur nekā nevar darīt. Viņš pats to apzinās un nojauš, ka arī man tas zināms. Jau cik gadu es pūlos izvilkt viņu no tā vecā nama! Viņš nesaprot, ka tas nepieciešami. Bet galu galā arī no tā nebūtu nekāda liela labuma!...

Viņa apklusa un pievērsa Frenkam savu atklāto, skaidro, spēkpilno skatienu. Viņš mīlēja tās seju, it kā iegravētu medaljonā, šās sejas nevainojamo antīko veidojumu.

— Nekas, manu dārgumiņ, — viņš atbildēja, — to mēs visu paspēsim nokārtot. Es patlaban vēl nezinu, kā atrisināt galveno problēmu, bet man liekas, ka vislabākais būs darīt visu zināmu Liliānai un tikai pēc tam izdomāt kādu plānu. Es gribu jautājumu noregulēt tā, lai neciestu bērni. Es varu viņus ļoti labi nodrošināt un nemaz nebrīnītos, ja izrādītos, ka Liliānai nav iebildumu dot man brīvību. Esmu pārliecināts, ka viņai pašai arī gribēsies izvairīties no valodām.

Kā praktisks cilvēks viņš tīri vīrietiski dibināja visus savus aprēķinus uz Liliānas mīlu pret bērniem.

Eilīna pārbaudot paraudzījās viņā savām skaidrajām acīm, kurās bija lasāmas šaubas. Viņa spēja just līdzi citu bēdām, bet viņai šķita, ka. pašreizējais stāvoklis to no viņas nemaz neprasa. Misis Kūpervuda nekad nebija izturējusies pret Eilīnu draudzīgi, kaut gan vienīgais pamats tam bija uzskatu dažādība. Misis Kūpervuda vienkārši nevarēja saprast, kā meitene var būt tik iedomīga un uzpūtīga. Eilīnai atkal nebija saprotams, kā sieviete var būt tik flegmatiska un klīrīga kā Liliāna Kūpervuda. Dzīve bija radīta, lai izjātu, vizinātos ekipāžā, dejotu, priecātos. Dzīve bija taisni tādēļ, lai turētu degunu augstu, ķircinātos, kairinātu, koķetētu. Taisni derdzās skatīties, kā šī sieviete, sieva tik jaunam un spēcīgam vīrietim kā Kūpervuds (kaut arī viņa bija par pieciem gadiem vecāka un divu bērnu māte), izturas, it kā būtu pārvilkusi krustu visai romantikai, visiem dzīves priekiem un laimei. Zināms, Liliāna nav piemērota Frenkam. Zināms, viņam vajadzīga jauna sieviete — kā viņa, Eilīna, — un liktenis katrā ziņā dāvinās viņai Frenku. Cik tad brīnišķīgi ritēs viņu dzīve!

— Ak Frenk, kaut jel mums izdotos to nokārtot! —viņa pastāvīgi atkārtoja. — Vai tu domā, ka izdosies?

— Vai es tā domāju? Kā gan citādi! Tas ir tikai laika jautājums. Man šķiet, ka Liliāna pati negribētu, lai es palieku pie viņas, ja es visu bez aplinkiem pastāstītu. Tikai pielūko, esi uzmanīga! Ja tavs tēvs vai brāļi sāks mani par kaut ko turēt aizdomās, tad mūsu pilsētā notiks grandiozs skandāls, ja ne vēl kas ļaunāks. Ja viņi nenogalinās mani tūliņ, tad uzsāks pret mani kampaņu visas manās veikalu lietās. Vai tu labi apdomā katru savu soli?

— Es nevienu sekundi neaizmirstu to. Ja kaut kas notiks, es noliegšu visu līdz pēdējam. Pierādīt viņi nekā nevar. Agri vai vēlu es tomēr kļūšu tavējā uz visiem laikiem!

Šī saruna noritēja Desmitās ielas namā. Neprātīgi iemīlējusies Eilīna mīļi noglāstīja Frenka seju.

— Es darīšu tavā labā visu, kas manos spēkos, mīļais, — viņa sacīja. — Ja tas būtu vajadzīgs, es būtu gatava mirt tevis dēļ. Es tevi tā mīlu!

— Bet, mana dārgā, mums taču nekas nedraud. Mirt tev nevajadzēs. Esi tikai piesardzīga!

DIVDESMIT TREŠĀ NODAĻA

Un, lūk, kad šie slepenie sakari bija ilguši vairākus gadus un savstarpējās pievilkšanās un saprašanās saites nebija vis kļuvušas vājākas, bet.taisni stiprākas, uzbruka negaiss. Tas uzbruka negaidot kā pērkons no skaidrām debesim — pilnīgi neatkarīgi no cilvēku gribas vai nodomiem. Tas bija tikai ugunsgrēks, pie tam tālu no Filadelfijas, — vēsturiskais Čikāgas ugunsgrēks 1871. gada 7. oktobrī. Pilsēta, sevišķi tās plašais tirdzniecības rajons, izdega līdz pamatiem, un šis netiešais iemesls vienā mirklī radīja dažādu Amerikas pilsētu finansu dzīvē traku, kaut arī neilgu paniku. Ugunsgrēks uzliesmoja sestdienā un ilga, nekļūdams vājāks, līdz trešdienai. Uguns iznīcināja bankas, tirdzniecības uzņēmumus, ostas, dzelzceļa noliktavas un veselus dzīvojamo māju kvartālus. Dabiski, ka vislielākos zaudējumus cieta apdrošināšanas sabiedrības, un to vairums pārtrauca maksājumus. Tāpēc viss zaudējumu smagums uzgūlās citpilsētu rūpniekiem un lieltirgotājiem, kam bija sakari ar Čikāgu, kā arī Čikāgas komersantiem. Tāpat lielus zaudējumus cieta neskaitāmie Austrumu štatu kapitālisti, kas ilgus gadus kā hipotēku īpašnieki vai turētāji šķieda daudz naudas lieliskām tirdzniecības un dzīvojamām ēkām, kuru pēc jau toreiz Čikāga varēja sacensties ar jebkuru kontinenta pilsētu. Transports vairs nedarbojās, un Ņujorkas Volstrītas, Filadelfijas Trešās ielas un Bostonas Steitstrītas asā maņa tūliņ no pirmajiem ziņojumiem uztvēra visu stāvokļa nopietnību. Sestdien un svētdien vairs neko nevarēja pasākt, — pirmās ziņas pienāca vēlu, pēc biržas slēgšanas, toties pirmdien ziņojumi bira kā no pilnības raga. Un vērtību — dzelzceļu, valsts, pilsētas, vārdu sakot, visādu akciju un obligāciju īpašnieki sāka sviest tās tirgū, lai realizētu skaidru naudu. Dabiski, ka bankas sāka pieprasīt aizdevumu dzēšanu, un tāpēc fondu biržā radās panika, kas pēc saviem apmēriem varēja līdzināties «Melnajai piektdienai», kura pirms diviem gadiem bija piemeklējusi Ņujorku.

Kad pienāca ziņas par ugunsgrēku, ne Kūpervuda, ne viņa tēva nebija pilsētā. Viņi bija izbraukuši kopā ar dažiem pazīstamiem banku darbiniekiem aplūkot piepilsētas dzelzceļa līnijas trasi, kuras pagarināšanai bija pieprasīts aizņēmums. Viņi nobrauca ekipāžās krietnu daļu nākamās līnijas un, kad svētdien vēlu vakarā atgriezās Filadelfijā, izdzirdēja zēnu — laikrakstu iznēsātāju — balsis, kuri izkliedza ekstrā ziņojumus:

— Ekstrā izlaidumsl Ekstrā! Sīkas ziņas par Čikāgas ugunsgrēku!

— Ekstrā izlaidums! Ekstrā izlaidums! Visa Čikāga liesmās! Ekstrā izlaidums!

Šie stieptie kliedzieni baigi skanēja ausīs, lika sažņaugties sirdij. Šā sērīgā vakar krēslā, kad iedzīvotājus likās pārņēmis svētdienai parastais sevī iedziļināšanās un dievlūgsmes noskaņojums, bet koku lapotne un gaiss jau liecināja par ziemas tuvošanos, pilsētai uzgulās kaut kas drūms, traģisks.

— Ei, zēn! — Kūpervuds ieklausījies pasauca neveiklu, skrandainu zēnu, kas iznira ielas stūrī ar laikrakstu saini padusē. — Kas ir? Čikāga deg?!

Zīmīgi saskatījies ar tēvu un citiem ceļa biedriem, viņš pastiepa roku pēc laikraksta un, pārlaidis skatienu virsrakstiem, noprata, ka noticis kaut kas šausmīgs.

ČIKĀGA LIESMĀS!

Kopš vakarvakara liesmas nevaldāmi trako pilsētas komerciālajā rajonā. Bankas, tirdzniecības un sabiedriskās ēkas pārvērtušās pelnos. Tiešie telegrāfiskie sakari pārtraukti šodien kopš pulksten trim pēc pusdienas. Uz drīzām katastrofas beigām nav cerību.

— Stāvoklis acīmredzot nopietns, — Frenks mierīgi noteica, griezdamies pie saviem ceļa biedriem; viņa acīs un balsī bija jaušams kaut kas salts un valdonīgs. Tēvam viņš mazliet vēlāk iečukstēja: — Draud panika, ja vien bankas un biržas kantori nenostāsies vienotā pozīcijā.

Viņa smadzenes strādāja ātri, precīzi un atjautīgi ap problēmu par viņa paša parādiem. Viņa zirgu dzelzceļa līniju akcijas simt tūkstošu dolāru vērtībā ieķīlātas tēva bankā pret sešdesmit procentiem, bet pret pilsētas aizņēmuma obligācijām par .piecdesmit tūkstošu dolāru lielu summu saņemts septiņdesmit procentu. Lai segtu viņa kombinācijas biržā ar šiem vērtspapīriem, vecais Kūpervuds bija viņam izsniedzis pāri par četrdesmit tūkstošiem dolāru skaidrā naudā. Baņķieru narnam «Dreksels un Ko», pēc Frenka grāmatām, nācās simt tūkstošu dolāru, un šo aizņēmumu viņi pieprasīs dzēst, ja negribēs parādīt sevišķu žēlsirdību, kas maz ticams. Otrs kreditors par simt piecdesmit tūkstošiem dolāru bija sabiedrība «Džejs Kuks». Tā arī pieprasīs samaksu. Četrās mazākās bankās un trijos biržas kantoros viņa parādi sastādīja piecdesmit tūkstošu dolāru vai mazāk. Pilsētas kasieris bija piedalījies viņa veikalos apmēram ar piecsimt tūkstošiem dolāru, un, ja tas atklātos, tad draudēja liels skandāls. Štata kasieris bija piedalījies ar divsimt tūkstošiem dolāru. Bez tam vēl bija simtiem sīku rēķinu par summām no simt dolāriem līdz pieciem un desmit tūkstošiem dolāru. Biržas panikai ne tikai sekos noguldījumu izņemšana un nepieciešamība dzēst aizņēmumus, — tā dos stipru triecienu vērtspapīru kursam. Tagad radās jautājums, kā realizēt šos papīrus. Kā to izdarīt tā, lai nebūtu spiests pārdot tos par daudziem punktiem zem kursa, kas aprītu visu Frenka īpašumu un piespiestu viņu izputēt.

Viņš aši apsvēra prātā visus apstākļus, pamājis ar roku ardievas draugiem, kas steidzīgi izklīda, iegrimuši domās par viņiem pašiem gaidāmām grūtībām.

— Brauciet uz mājām tēv, man vēl jānosūta dažas telegrammas (telefons tolaik vēl nebija pazīstams). Es drīz atgriezīšos, un tad mēs kopīgi apspriedīsim stāvokli. Stāvoklis slikts! Nesakiet nevienam neko, kamēr neesam izrunājušies! Tad varēs izlemt, kas darāms.

Vecais Kūpervuds jau plūkāja savu vaigubārdu ar apmulsušu un satrauktu seju. Viņš neatlaidīgi domāja, kas notiks ar viņu, ja dēls cietīs krahu, jo viņš bija iegrimis līdz ausīm dēla veikalos. Vecais bija tā nobijies, ka viņa seja kļuva pelēka, jo, izrādot pretimnākšanu dēla interesēm, viņš bija tālu pārsniedzis atļautā robežas. Ja Frenks nespēs, bankai pieprasot, rīt pat dzēst aizdotos simt piecdesmit tūkstošus dolāru, viss šis slogs, šis kauna traips gulsies uz viņa tēvu.

Frenks savukārt apsvēra visos sīkumos stāvokli, ko bija radījuši viņa sarežģītie sakari ar pilsētas kasieri, un atzina, ka ar saviem spēkiem vien viņš vērtspapīru kursu biržā nenoturēs. Tos, kas patlaban, likās, varētu viņu paglābt, pašus ķērusi tāda pati nelaime. Visa šī situācija ir viņam stipri nelabvēlīga. Sabiedrība «Dreksels» pēdējā laikā bija stipri sacēlusi dzelzceļa akciju kursu un saņēma pret tām lielus aizņēmumus. Sabiedrība «Džejs Kuks» finansēja Ziemeļu Klusā okeāna dzelzceļu, cenzdamās gandrīz saviem spēkiem vien uzbūvēt šo gigantisko līniju, kas stiepās pāri visam kontinentam. Saprotams, ka viņi paši bija stipri vien parādos un viņu stāvoklis bija kutelīgs. Atskanot pirmajam trauksmes signālam, viņi pasteigsies aizlaist visu, pat pašus drošākos vērtspapīrus — valdības obligācijas — un tiem līdzīgus, lai saglābtu savus spekulatīva rakstura papīrus. «Lāči» tūliņ nojautīs izdevību iedzīvoties. Viņi sāks nežēlīgi graut biržu, nosist cenas visā frontē. Bet Kūpervuds nedrīkstēja rīkoties tādā veidā. Viņš tad drīz lauztu kaklu, viņam bija daudz svarīgāk novilcināt laiku. Ja vien viņam dotu laiku — trīs dienas, nedēļu, desmit dienu, — vētra neapšaubāmi pārietu.

Galvenās raizes viņam sagādāja pusmiljons dolāru, ko Stīners bija ieguldījis viņa pasākumos. Tuvojās rudens vēlēšanas. Stīnera kandidatūra bija uzstādīta arī šoreiz, kaut viņš bija jau divas reizes no vietas ievēlēts. Skandālam ar pilsētas līdzekļiem būtu ļoti nopietnas sekas. Stīnera dienesta karjerai būtu gals, un viņš pats droši vien nokļūtu cietumā. Pēc šāda notikuma republikāņu partija varēja zaudēt visas izredzes vēlēšanās. Negaiss nepaietu secen arī Kūpervudam, jo viņš pārāk dziļi iesaistīts šinī lietā. Ja tā notiktu, viņam nāktos sniegt paskaidrojumus saniknotajiem republikāņu partijas barvežiem. Jo, ja viņam pārāk māksies virsū, viņš neglābjami bankrotēs, un tad nāks gaismā, ka viņš mēģinājis sagrābt pilsētas dzelzceļus, «saudzējamo joslu», ko politikas varasvīri rūpīgi glabāja sev, un ka viņš to darījis ar pilsētas kases līdzekļiem, par ko viņiem tagad draud sakāve vēlēšanās. Viņi, zināms, ar Frenku neceremonēsies. Būs pilnīgi lieki apgalvot, ka viņš maksājis par šiem aizdevumiem divus procentus gadā (vairumā līgumu viņš aiz piesardzības bija ievietojis šo punktu) vai arī rīkojies kā Stīnera aģents. Tas varētu noderēt nezinātājiem, cilvēkiem no ārpasaules, bet pieredzējušus politiķus ar to nepiemānīs. Tie pārāk labi visu izprot.

Bija tomēr viens svarīgs apstāklis, kas uzturēja Kūpervuda drosmi: viņš zināja, kā vispār pilsētā kārto visādas lietiņas. Nevienam politiķim, lai cik augstu stāvokli viņš arī ieņemtu, šādā momentā neklājas runāt uzpūtīgā un valdonīgā tonī. Visi šie cilvēki, no mazākā līdz lielākam, guva sev visādus labumus, vienā un tanī pašā ceļā — ar pilsētas piešķirtajām koncesijām. Batlers, Mollenhoers un Simsons, kā Kūpervudam bija zināms, iedzīvojās no pasūtījumiem, formāli pilnīgi likumīgiem, kaut arī to varēja uzskatīt par pirmās šķiras favorītismu, un no milzu summām, ko pilsēta iekasēja visādu nodokļu veidā (par zemes gabaliem, ūdens lietošanu utt.), jo šo naudu deponēja tanīs bankās, kuras šie trīs un vēl daži citi ieteica. Uzskatīja, ka bankas izdara pilsētai pakalpojumu, glabājot tās naudu savos seifos, tāpēc tās nemaksāja par šiem noguldījumiem nekādus procentus; bet patiesībā tās, protams, laida uzticētās summas apgrozībā, — kā interesēs? Kūpervudam nebija pamata sūdzēties, jo pret viņu bija izturējušies gluži laipni, bet šī cilvēku grupa diezin vai varēja cerēt, ka tai izdosies izmantot personīgi savā labā visu pilsētas devību. Kūpervuds nepazina personīgi ne Mollenhoeru, ne Simsonu, bet viņam bija zināms, ka tie, tāpat kā Batlers, šo to nopelnījuši arī no viņa mahinācijām ar pilsētas aizņēmuma izlaidumu. Batlers turklāt bija viņam visai labvēlīgs. Tāpēc viņš varēja cerēt, ka tādā kritiskā mirklī, ja gadīsies visļaunākais, viņš vaļsirdīgi visā atzīsies Batleram un tas viņam palīdzēs. Frenks domās arī nolēma tā rīkoties, ja viņam neizdotos izgrozīties klusām, ar Stīnera palīdzību vien.

«Vispirms,» viņš nolēma, «nekavējoties jādodas pie Stīnera un jāprasa papildaizdevums — trīs vai četri simti tūkstošu dolāru. Stīners vienmēr bijis viegli pierunājams, un šinī gadījumā viņš sapratīs, cik svarīgi, lai nekļūtu zināms pusmiljonu lielais iztrūkums viņa kasē. Pēc tam vajadzēs pagādāt vēl naudu, iespējami vairāk. Bet kur to ņemt? Jāparunā ar banku un akciju sabiedrību direktoriem, lieliem biržas darbiniekiem un citiem. Un, kas attiecas uz tiem simttūkstoš dolāriem, kas ņemti no Batlera, tad varbūt izdosies pierunāt veco uzņēmēju neaiztikt tos.»

Kūpervuds atsteidzās mājās, lika tūliņ piebraukt ekipāžu un brauca pie Stīnera. Viņam par lielu pārsteigumu un apbēdinājumu tomēr izrādījās, ka Stīnera nav pilsētā, — tas aizbraucis ar vairākiem draugiem uz Česepīka līci šaut pīles un makšķerēt un ieradīsies ne agrāk kā pēc pāris dienām. Patlaban Stīners atrodas purvos pie kaut kādas pilsētiņas. Kūpervuds aizsūtīja steidzamu telegrammu uz tuvāko apdzīvoto vietu un lielākas drošības labad telegrafēja vēl uz vairākām vietām pilsētiņas apkaimē, uzaicinot Stīneru nekavējoties atgriezties. Viņš tomēr stipri šaubījās, vai Stīners ieradīsies laikā, un bija pilnīgā neizpratnē, ko nu darīt. Palīdzība no kaut kurienes bija vairāk kā nepieciešama.

Pēkšņi viņam nāca prātā cita doma. Batleram, Mollenhoeram un Simsonam bija prāvi ieguldījumi pilsētas dzelzceļos. Viņiem jāapvienojas, lai glābtu stāvokli un pasargātu paši savas intereses. Viņi var aprunāties ar lielākajām bankām, kā «Dreksels un Ko», «Kuks» un citām, un uzstāties, lai tās atbalsta tirgu. Viņi vispār var nostiprināt konjunktūru, noorganizējot grupu pircēju, un, izmantojot to atbalstu, viņš atbrīvotos no saviem vērtspapīriem par tādu summu, kas viņam dotu iespēju apgrozībai vai atļautu pat spekulēt uz pazeminājumu un gūt peļņu. Tā bija lieliska ideja, cienīga, ka to realizē, un tās vienīgā vājā vieta bija pilnīgas pārliecības trūkums par tās realizēšanas iespēju.

Kūpervuds nolēma tūliņ apmeklēt Batleru. Viņu tikai nomāca doma, ka viņš būs spiests atklāt ir savas, ir Stīnera kārtis. Viņš atkal iesēdās ekipāžā un aizauļoja pie Batlera.

Kūpervuda ierašanās brīdī slavenais uzņēmējs sēdēja pie vakariņu galda. Viņš nebija dzirdējis, kā laikrakstu iznēsātāji izsauca laikrakstu ekstrā izlaidumus, un, protams, vēl neko nezināja par grandiozo Čikāgas ugunsgrēku.

Kad kalpotājs pieteica Kūpervudu, Batlers ar laipnu smaidu sagaidīja viņu durvīs.

— Nāciet iekšā un sēdieties pie galda! Mums tikai mazas vakariņas. Iedzeriet kopā ar mums tasi tējas vai kafijas, esiet tik laipni!

— Nevaru, — Kūpervuds atbildēja. — Citreiz. Šodien man ļoti jāsteidzas. Man nepieciešams parunāt pāris minūšu ar jums, pēc tam skriešu tālāk. Es jūs ilgi neaizturēšu.

— Nu, ja tā, tad es tūliņ būšu jūsu rīcībā.

Un Batlers atgriezās ēdamistabā nolikt servjeti. Eilīna, kas arī sēdēja pie galda, pazina Kūpervuda balsi un tūliņ kļuva uzmanīga. Kā viņu varētu satikt? Kāpēc viņš ieradies pie viņas tēva tik vēlu vakarā? Viņai bija neērti tūliņ piecelties, bet viņa cerēja, ka pirms Kūpervuda aiziešanas radīsies iespēja parunāt ar to. Frenks nebija viņu aizmirsis arī tagad, tuvā negaisa gaidās, tāpat kā viņš paturēja prātā sievu un daudz ko citu. Ja visi viņa pasākumi bankrotēs, tad grūti klāsies visiem tiem, kas no viņa atkarīgi! Viņš nevarēja pateikt, kā tas viss izpaudīsies, kamēr mākoņi vēl tikai aizklāja apvārsni. Viņa prāts sasprindzināti meklēja izeju, bet viņš nepadevās paniskam noskaņojumam. Viņa no dabas pareizie sejas vaibsti saglabāja savas klasiskās līnijas, acīs spīdēja rūdīta tērauda skarbais spožums.

— Nu? — Batlers iejautājās atgriezdamies. Viņa seja pauda pilnīgu apmierinājumu ar visu pasauli tās pašreizējā veidā. — Kas tad jums noticis? Ceru, ka nekas nopietns nebūs atgadījies. Šodien ir pārāk laba diena!

— Man arī pašam gribētos cerēt, ka nekā sevišķi nopietna nebūs, — Kūpervuds atbildēja. — Bet parunāt ar jums es tomēr gribētu. Vai mēs neietu jūsu kabinetā?

— Es to taisni gribēju sacīt, — Batlers atteica. — Vēl jo vairāk tāpēc, ka arī cigāri ir tur.

Viņi gāja no pieņemamās istabas uz kāpnēm, Batlers soļoja pa priekšu. Kad vecais uzņēmējs sāka kāpt augšup, no ēdamistabas, zīdam čaukstot, iznāca Eilīna. Viņas skaistie mati bija savīti pakausī kaut kādā sarežģītā mezglā, izveidojot rudi zeltainu vainagu. Viņai bija skaista sejas krāsa, un kailās rokas un pleci atmirdzēja spoži balti pret tumšsarkano tērpu. Viņa nojauta, ka atgadījies kas ļauns.

— Ā, mister Kūpervud, kā klājas? — viņa izsaucās, tuvodamās viņam ar izstieptu roku, kamēr tēvs devās augšup pa kāpnēm. Viņa tīšām aizturēja Frenku, lai apmainītos pāris vārdiem, un viņas vaļīgās izturēšanās nolūks bija maldināt apkārtējos.

— Kas noticis, dārgais? — viņa nočukstēja, tikko tēvs atradās pietiekamā atstatumā. — Tev noraizējies izskats.

— Nekas briesmīgs, es ceru, mana dārgā, — viņš atteica. — Čikāgā plosās ugunsgrēks, un rīt pie mums būs neiedomājamas jukas. Man jāparunā ar tavu tēvu

Viņa paspēja vienīgi izdvest līdzjūtīgu un baiļu pilnu «O!», kad Kūpervuds, atbrīvojis roku, jau sekoja Batleram. Eilīna stipri saspieda Frenka elkoni un iegāja viesistabā. Tur viņa apsēdās un iegrima domās, jo vēl nekad Kūpervuda sejā nebija redzējusi tādu bargu, koncentrētu domu pilnu izteiksmi. Mierīga seja, it kā izveidota no skaista, balta vaska, un tikpat salta kā vasks. Un viņa dziļās, caururbīgās, neizdibināmās acis. Čikāga deg! Kā tas var ietekmēt Frenku? Vai tas stipri apdraud viņa intereses? Viņš nekad nebija viņai daudz stāstījis par savām veikalu lietām. Viņa tanīs nesaprastu daudz vairāk par misis Kūpervudu. Tomēr viņa bija uztraukta, jo tas skāra viņas Frenku, ar ko viņa bija saistīta tādām saitēm, ko pati uzskatīja par nesaraujamām.

Literatūra, ja nerunā par klasiķiem, sniedz mums priekšstatu tikai par vienu mīļākās tipu: aprēķinātāja, viltīga kārdinātāja, kuras galvenā bauda — ievilkt vīriešus savos tīklos. Žurnālisti un laikmetīgu brošuru autori, traktējot morāles jautājumus, neparastā cītībā mēģina acīm redzot atbalstīt to pašu versiju. Būtu jādomā, ka dievišķie spēki iecēluši pār dzīvi cenzūru un uzdevuši tās realizēšanu galējiem konservatīvajiem. Tomēr pastāv taču cita mīlas sakaru forma, kam nav nekā kopīga ar aukstu aprēķinu. Vairumā gadījumu tai pilnīgi sveša viltība un krāpšana. Caurmēra sieviete, padodamās savām jūtām un dziļi mīlēdama, tikpat nespējīga uz viltību kā mazs bērns; viņai piemīt uzupurēšanās alkas, tieksme dot iespējami vairāk. Un, kamēr viņa atrodas tādā stāvoklī, viņa tikai tā vien var rīkoties. Viņa var pārmainīties — «elle nepazīst lielākas negantības», — bet mīļākās atšķirīgā īpašība visbiežāk ir viņas uzupurēšanās, gatavība atdot sevi visu un maiga gādība. Šāda viņas izturēšanās pret mīļoto cilvēku pretstatā laulības likumīgi atzītajai mantkārei arī nodarījusi visvairāk posta laulības cietoksnim. Cilvēka daba — vienalga, vīrieša vai sievietes, — nevar nezemoties un nejust godbijību šādas nesavtības un pašuzupurēšanās priekšā. Tā pieder augstākai dzīves pakāpei. Tā, var sacīt, radniecīga tai pilnībai mākslā, tam gara diženumam, ar ko vispirms izceļas skaista glezna, skaista celtne, skaista skulptūra, skaists izdaiļojums, — tas ir, ar spējām labprātīgi un bagātīgi dāvāt, izstarot savu daiļumu. Lūk. kāpēc šis neparastais Eilīnas noskaņojums pelna lielu ievērību.

Visas situācijas daudzpusīgās sekas joprojām nodarbināja Kūpervudu, kamēr viņš sekoja Batleram.

— Sēdieties, sēdieties! Varbūt jūs kaut ko iedzertu? Ak tā, jūs nekad nedzerat, tagad atcerējos! Nu, tad ņemiet kaut cigāru! Nu, kas tad jūs šodien tā uztraucis?

Iztālēm bija dzirdamas neskaidras balsis; tās atplūda no biezāk apdzīvoto kvartālu puses.

«Ekstrā izlaidums! Ekstrā! Sīkas ziņas par lielo ugunsgrēku Čikāgā! Visa pilsēta liesmās!»

— Lūk, tas mani uztrauc, — Kūpervuds atbildēja, ieklausīdamies balsīs. — Vai esat dzirdējis jaunākās ziņas?

— Nē, Par ko tur laikrakstu iznēsātāji kliedz? '

— Čikāgā milzīgs ugunsgrēks.

— Ahā!... — Batlers novilka, vēl neaptverdams visu šā fakta nozīmi.

— Tur deg visa pilsētas tirdzniecības daļa, mister Batler, — Kūpervuds drūmi turpināja, — un es domāju, ka rīt tas radīs še pie mums finansiālu satricinājumu. Par to es arī nācu aprunāties ar jums. Kādā stāvoklī jūsu ieguldījumi? Jādomā, ka jūs esat dziļi «iesēdušies»?

No Kūpervuda sejas izteiksmes Batlers pēkšņi noprata, ka draud ļoti nopietnas briesmas. Atlaidies platajā ādas atzveltnī, viņš pacēla savu lielo roku un aizsedza muti un zodu. Virs resnajām pirkstu locītavām, virs platā, krimšļainā deguna zibēja viņa lielās acis zem pinkainajām uzacīm. Galvu kā līdzeni, asi sari sedza īsi apcirptie, sirmie mati.

— Ak tad tā! — viņš noteica, — Tātad jūs sagaidāt, ka rīt būs nelaime klāt? Kā ar jums pašu?

— Vispār man it kā būtu viss kārtībā, ja vien mūsu finansu aprindu varenie nezaudēs galvu un nepadosies panikai. Rītdiena prasīs no visiem daudz izveicības, bet kaut kas jādara jau šodien. Saprotiet, ka mēs esam īstas panikas priekšvakarā! Jums der to zināt, mister Batler! Neticu, ka tā būs ilgstoša, bet, kamēr tā nepāries, stāvoklis slikts. Rīt, tikko atvērs biržu, vērtspapīri kritīs par desmit vai piecpadsmit punktiem: Bankas sāks pieprasīt aizdevumu dzēšanu, ja vien savlaicīgi nebūs panākušas kādu vienošanos, kas tās atturētu no šāda soļa. Tāda cilvēka nav, kas to varētu izdarīt saviem spēkiem vien. Tur vajadzīgi veselas grupas apvienoti līdzekļi. Jūs, misters Mollenhoers un misters Simsons varat to panākt, ja jūs pārliecināsiet banku aprindas noorganizēties un atbalstīt tirgu. Pret visiem pilsētas dzelzceļiem sāksies uzbrukums. Ja tiem nesniegs atbalstu, tie izkūpēs. Man sen zināms, ka jums ir lieli ieguldījumi šinīs dzelzceļos. Tāpēc es ari domāju, ka jūs, Mollenhoers un daži citi vēlēsieties kaut ko uzsākt. Ja jūs to nedarīsiet, tad, es neslēpšu, man klāsies ārkārtīgi grūti. Es neesmu pietiekami stiprs, lai tiktu galā viens pats.

Viņš lauzīja galvu, kā atklāt Batleram visu patiesību par Stīneru.

— Hm! Jā, tas tiešām nav lāgā, — Batlers mierīgi un domīgi norūca.

Batlers iedomājās pats par saviem pasākumiem. Panika arī viņam nesolīja nekā laba, bet viņa stāvoklis nebija tik spaidīgs. No bankrota viņam nebija jābīstas. Varbūt viņš pazaudēs nelielu kapitālu, iekams izdosies savest lietas kārtībā, bet tas arī būs viss. Protams, viņam nebija ne mazākās vēlēšanās zaudēt kaut drusku.

— Kā tad jūs nokļuvāt tik grūtā stāvoklī? — viņš painteresējās. Viņš kāroja zināt, kāpēc Kūpervuds var ciest tik nopietnus zaudējumus, ja pilsētas dzelzceļa sabiedrības piedzīvos krahu. — Vai jums ir kādi ieguldījumi šinīs uzņēmumos?

Kūpervudam tagad radās dilemma — melot vai teikt patiesību, bet viņš baidījās šinī gadījumā riskēt ar meliem. Ja viņam neizdosies nodrošināt sev Batlera simpātijas un atbalstu, tad viņš cietīs krahu, bet, ja tā, tad patiesība tik un tā kļūs zināma.

— Man jāatklāj jums visa patiesība, mister Batler, — viņš sacīja, pilnīgi paļaudamies uz vecā simpātijām un raudzīdamies viņā ar to apņēmību un pašapziņu, kas Batleram viņā tā patika. Batlers dažbrīd lepojās ar Kūpervudu kā ar paša dēlu. Bagātais īrs apzinājās, ka tieši viņš, Batlers, devis Kūpervudam iespēju tā izvirzīties. — Jāteic, ka es ilgāku laiku uzpirku pilsētas dzelzceļu akcijas, — tiesa, ne tikai sev personīgi vien. Es jums tagad kaut ko paziņošu, ko man gan nevajadzētu nevienam atklāt, bet es citādi nevaru. Ja rīkošos citādi, tad sagādāšu zaudējumus jums un daudzām citām personām, ko es no tā gribētu pasargāt. Man, protams, zināms, ka jūs interesē gaidāmo rudens vēlēšanu rezultāti. Bet es esmu pircis daudz akciju Stīneram un viņa draugiem. Es nevaru apgalvot, ka pilsētas kase bija vienīgais līdzekļu avots, bet domāju, ka lielākā daļa līdzekļu nāca no turienes. Es saprotu, kā tas skars Stīneru, republikāņu partiju un jūsu intereses, ja es cietīšu krahu. Te man vispirms jāpiezīmē, ka misters Stīners nav šā pasākuma iniciators, — es pats esmu tikpat daudz atbildīgs, bet tas viss bija dabiskas sekas citiem apstākļiem. Kā jums zināms, pēc mistera Stīnera priekšlikuma es realizēju pilsētas aizņēmuma izlaidumu, un vēlāk daži viņa draugi uzaicināja mani investēt viņu līdzekļus pilsētas dzelzceļos. Kopš tā laika es pārzināju šīs viņu lietas. Es personīgi aizņēmos no Stīnera lielas summas uz diviem procentiem gadā. Teikšu vēl vairāk: sākumā visus darījumus sedza tikai tādā veidā. Ievērojiet, ka es nepavisam negribu uzvelt kādam citam savu vainu. Tagad visa atbildība gulstas uz mani, un es esmu gatavs to uzņemties, bet, ja es cietīšu krahu, tad vainos Stīneru, un līdz ar to draud ļaunas sekas visai pilsētas pašvaldībai. Dabiski, ka es negribu piedzīvot bankrotu. Tam arī nav nekāda pamata. Ja nebūtu šās panikas, tad varētu teikt, ka manas lietas vēl nekad nav bijušas tik labā stāvoklī. Bet es neizturēšu vētru, ja nesaņemšu . palīdzību, un es gribētu zināt, vai jūs man to sniegsiet. Ja es izkļūšu no šās ķibeles, tad — dodu jums savu vārdu — parūpēšos atdot no pilsētas kases aizņemto naudu. Mistera Stīnera patlaban nav pilsētā, citādi es būtu atvedis viņu sev līdzi.

Kupervuds meloja gluži nekautrīgā veidā, sacīdams, ka gribējis atvest Stīneru līdzi, tāpat viņš arī nedomāja atdot naudu pilsētas kasei, ja nu vienīgi pa daļām, kā tas viņam būtu izdevīgi. Bet viņa vārdi skanēja pārliecinoši un atstāja pilnīgas sirsnības iespaidu.

— Cik naudas jums Stīners aizdevis šiem pasākumiem? — Batlers vaicāja. Viņu bija pārsteigusi tik dīvaina notikumu ievirze. Viss šis atgadījums nostādīja Kūpervudu un Stīneru visai nepievilcīgā gaismā.

— Ap piecsimt tūkstošu dolāru, — atbildēja Kūpervuds.

Vecais izslējās krēslā.

— Vai tiešām tik daudz?! — viņam paspruka.

— Jā, aptuveni; varbūt drusku vairāk vai mazāk, to es tik precīzi nezinu.

Vecais uzņēmējs nopietnu seju uzklausīja visu, ko Kūpervuds uzskatīja par vajadzīgu viņam paziņot, bet pats domāja par to, kā tas viss ietekmēs republikāņu partijas un viņa paša kā pilsētas kontrahenta intereses. Kūpervuds bija viņam simpātisks, bet tas, ko viņš pastāstīja, bija nelāgs joks. Jā, Kūpervuds prasa no viņa pārāk daudz. Batlers bija gauss cilvēks ir domās, ir kustībās, bet, ja viņš reiz sāka domāt, tad prata tikt skaidrībā par jautājumu, kas bija viņu ieinteresējis. Filadelfijas pilsētas dzelzceļos viņam bija ieguldīti krietni lieli kapitāli, varbūt ne mazāk par astoņsimt tūkstošiem dolāru; Mollenhoeram droši vien bija vēl vairāk. Vai senators Simsons ieguldījis daudz vai maz, to viņš nevarēja pateikt. Kūpervuds kādreiz viņam bija teicis, ka, pēc viņa domām, senatoram piederot daudz zirgu dzelzceļa līniju akciju. Vairums papīru viņiem, tāpat kā Kūpervudatn, bija ieķīlāti dažādās bankās un saņemtā nauda investēta citos pasākumos. Pieprasījums dzēst aizdevumu būtu viņiem ļoti nepatīkams, tomēr neviens no šā triumvirāta nebija tik nelāgā stāvoklī kā Kūpervuds. Viņi kaut kā izgrozīsies, bez sevišķa uztraukuma, kaut arī, iespējams, ar zaudējumiem, ja laikā nespers soļus pašaizsardzībai.

Batlers nepiešķirtu šim notikumam tādu nozīmi, ja Kūpervuds būtu pateicis, ka Stīners «notriecis» septiņdesmit piecus vai simt tūkstošus. To vēl varētu kaut kā nokārtot. Bet piecsimt tūkstošu!...

— Liela nauda! — Batlers sacīja, brīnīdamies par Stīnera neparasto drosmi, bet nesaistot to šinī mirklī ar Kūpervuda asprātīgajām mahinācijām. — Te ir par ko palauzīt galvu. Ja rīt gaidāma panika, tad nevar zaudēt ne mirkli. Bet vai tas jums daudz palīdzēs, ja mēs, teiksim, atbalstītu tirgu?

— Ļoti daudz, — Kūpervuds atbildēja, — kaut gan, protams, man būs jāgādā nauda arī citā ceļā. Starp citu, pie manis ir jūsu noguldītie simt tūkstoši. Vai var gadīties, ka tie jums tūliņ būs vajadzīgi?

— Var gan, — Batlers noteica.

— Bet iespējams, ka arī man šī nauda būs tā vajadzīga, ka es nevarēšu jums to tūliņ atdot bez nopietna zaudējuma, — Kūpervuds piezīmēja. — Un tas tikai viens no daudziem sīkumiem. Ja jūs, senators Simsons un Mollenhoers apvienotu savus spēkus kā galvenie pilsētas dzelzceļu akciju turētāji un ietekmētu misteru Drekselu un misteru Kuku, jūs panāktu daudz un krietni vien izlādētu atmosfēru. Es personīgi tikšu galā, ja no manis neprasīs parādu dzēšanu, un to neviens nedarīs, ja biržā nebūs pārāk krasas kursa krišanas. Pretējā gadījumā visi mani papīri zaudēs vērtību, un tad es neizturēšu.

Vecais Batlers piecēlās.

— Stāvoklis ir nopietns, — viņš sacīja. — Man ļoti žēl, ka jūs esat tā sapinies ar Stīneru. Tā lieta nav diezin cik glīta, un citādi skatīties uz to arī nevar. Jā, nejauka lieta! — Viņš skarbi piebilda. — Bet es tomēr darīšu, ko varu. Daudz es nesolu, bet es vienmēr esmu pret jums labi izturējies un negribu arī šoreiz uzgriezt muguru, ja vien nebūšu spiests to darīt. Bet jūs mani ļoti apbēdinājāt! Un neaizmirstiet, ka es viens neizlemju lietas mūsu pilsētā!

Tā runājot, Batlers domāja, ka Kūpervuds tomēr izturējies ļoti godīgi, brīdinot viņu ar savu atzīšanos attiecībā uz viņa personīgajām interesēm un pilsētas pašvaldības velēšanām, kaut gan, tiesa, Kūpervuds glāba tādā kārtā arī sevi no cilpas, Batlers .nolēma darīt visu, ko vien varēs.

— Vai jūs varētu tā iekārtoties, ka notikums ar Stīneru un pilsētas kasi paliktu mūsu starpā kādas pāris dienas, kamēr es būšu skaidrībā, kā apstākļi iegrozīsies? — Kūpervuds piesardzīgi jautāja.

— To es jums nevaru apsolīt, — Batlers atbildēja. — Es centīšos darīt visu, kas manos spēkos. Bet jūs varat būt drošs, ka šis notikums nekļūs zināms vairākiem, nekā tas būs absolūti nepieciešams.

Šinī mirklī viņu nodarbināja domas, kā likvidēt Stīnera izdarītā nozieguma sekas, ja Kūpervuds bankrotēs.

— Oven! — viņš pasauca, pavēris durvis un noliecies pār kāpņu margām.

— Jā, tēv?

— Pasaki Denam, lai iejūdz vieglajā ekipāžā un piebrauc pie izejas! Un tu uzvelc mēteli, — brauksi man līdzi!

— Labi, tēv.

Batlers atgriezās istabā.

— M-jā! Pamatīga vētra ūdens glāzē, vai ne? Čikāgā ugunsgrēks, bet man Filadelfijā galvas sāpes! Ir gan joks!

Kūpervuds jau bija piecēlies un virzījās uz durvīm.

— Uz kurieni jūs?

— Uz mājām. Tur sapulcēsies pāris cilvēku, ar kuriem man jāparunā, Bet, ja jūs atļaujat, es vēlāk iegriezīšos.

— Jā, jā, protams, — Batlers atbildēja. — Es domāju, ka ap divpadsmitiem noteikti būšu atpakaļ. Nu, sveiki! Bet mēs jau gan vēl redzēsimies. Es jums pastāstīšu, ko man izdosies uzzināt.

Viņš nezin kādēļ atgriezās vēl savā kabinetā, un Kūpervuds viens kāpa lejup. Eilīna, stāvot pie durvju portjerām, ar zīmi pieaicināja viņu klāt.

— Ceru, ka nekas nopietns nav noticis? — viņa nobažījusies jautāja, ielūkodamās viņa raižu pilnajās acīs.

Kūpervuds juta, ka patlaban nav īstais laiks mīlīgai dūdošanai.

— Nē, — viņš gandrīz salti atteica, — es arī tā ceru.

— Tikai zini, Frenk, neaizmirsti mani uz ilgu laiku savu darīšanu dēļ! Tu neaizmirsīsi, vai ne? Es tevi tā mīlu!

— Nē, nē, neaizmirsīšu! — viņš steigā atbildēja, kaut gan domāja šinī mirklī par tūkstoš citiem jautājumiem. — Es nevaru aizmirst! Tu to pati zini! — Viņš gribēja to noskūpstīt, bet kāds troksnis viņu iztraucēja. — Tss!

Kūpervuds devās uz izeju, un Eilīna pavadīja viņu ar dedzīgu, līdzjūtīgu skatienu.

Ja nu kaut kas notiek ar viņas Frenku? Kas zina, kāda nelaime var būt? ... Ko tad lai viņa dara? Šī doma viņu vairs neatstāja. Ko viņa darīs, ko viņa var darīt, lai palīdzētu Frenkam? Cik viņš šodien bāls un uztraukts!

DIVDESMIT CETURTĀ NODAĻA

Lai pareizi apgaismotu Kūpervuda patieso stāvokli, mazliet jāpakavējas pie attieksmēm starp republikānisko partiju Filadelfijā tanī periodā un Džordžu Stīneru, Henriju Mollenhoeru, senatoru Marku Simsonu un citiem. Batleram, kā jau redzējām, bija dabiska veikalnieciska interese par Kūpervudu, un viņš bija tam draudzīgi noskaņots. Stīners bija ierocis Kūpervuda rokās. Mollenhoers un senators Simsons bija nopietni pretinieki Batleram cīņā par ietekmi pilsētas lietās. Simsons iemiesoja savā personā republikāņu partijas spēku likumdošanas palātā, kura vajadzības gadījumā varēja diktēt savu gribu pilsētas pašvaldībai, grozīt vēlēšanu noteikumus, revidēt pilsētas iestāžu statūtus, izdarīt politiska rakstura izmeklēšanu un tā tālāk. Simsona rīcībā bija daudz ietekmīgu laikrakstu, akciju sabiedrību un banku. Mollenhoers, ļoti solīds un cienījams cilvēks, reprezentēja pilsētas vācisko noslāņojurnu, bez tam — daļu tīri amerikānisko iedzīvotāju un vairākas lielas, spēcīgas sabiedrības. Visi trīs bija stipri un spējīgi ļaudis, bīstami pretinieki politiskajā arēnā. Pēdējie divi rēķinājās ar Batlera popularitāti, sevišķi starp īriem, daudziem partijas rajonu vadītājiem un katoļiem, kas tā ticēja Batleram, it kā tas pats piederētu pie garīdzniecības. Batlers savukārt atmaksāja saviem piekritējiem ar atbalstu, ietekmi, palīdzību un vispār ar draudzību. Atmaksa, ko viņš ar Mollenhoera un Simsona starpniecību saņēma no pilsētas, bija lieli pasūtījumi — ielu bruģēšana, tiltu un viaduktu celšana, kanalizācijas ievilkšana. Saņemt šos pasūtījumus varēja tikai tad, ja republikāņu partijas lietas (partija bija Batleram labvēlīgi noskaņota, un viņš bija viens no tās barvežiem) tika vestas, kā pienākas un pieklājas. Tomēr viņam nepienācās rūpēties par to vairāk kā Mollenhoerarn un Simsonam. Stīners nebija viņa ieliktenis un pēc sava stāvokļa bija vairāk atkarīgs no Mollenhoera.

Batlers, stipri noraizējies par notikušo, pārdomāja to visu, sēzdamies kopā ar dēlu ratos.

— Nupat pie manis bija Kūpervuds, — viņš sacīja dēlam. Ovens pēdējā laikā sāka lieliski orientēties finansu jautājumos, bet politiska un sabiedriska rakstura jautājumos bija pat tālredzīgāks par tēvu, kaut viņam trūka tēva personīgās pievilcības. — Viņš stāsta, ka atrodoties ļoti grūtā stāvoklī. Dzirdi? — viņš piemetināja, kad iztālēm atskanēja saucieni: «Ekstrā izlaidums! Ekstrā izlaidums!» — Tas ir sakarā ar Čikāgas ugunsgrēku. Rīt biržā būs lielas jukas. Mums ir daudz pilsētas dzelzceļa akciju ieķīlāts dažādās bankās. Ja mēs neuzmanīsimies, mums pieprasīs dzēst aizdevumus. Par to tad arī rītdien vispirms jāparūpējas. Pie Kūpervuda atrodas mani simt tūkstoši dolāru, ko viņš lūdz neaiztikt, un, pēc viņa vārdiem, pie viņa deponēta arī Stīnera nauda.

— Stīnera? — Ovens brīnījās. — Ko tad viņš, vai arī «blēņojas» biržā? — Ovens biia pēdējā laikā šo to dzirdējis par Stīneru un tā draugiem, bet neticēja tam un nebija vēl paspējis izstāstīt tēvam. — Un vai viņam liels kapitāls pie Kūpervuda? — viņš ieprasījās.

Batlers neatbildēja.

— Kārtīga summa, — viņš beidzot sacīja. — Patiesību sakot, pat ļoti daudz: apmēram piecsimt tūkstoši dolāru. Jādomā, ka sacelsies briesmīgs troksnis, kad tas kļūs zināms.

— Fī! — paspruka pārsteigtajam Ovenam. — Piecsimt tūkstoši dolāru! Ko jūs runājat, tēv, dieva dēļ! Vai tiešām Stīners ievilcis pusmiljona? Ziniet, es nebūtu ticējis, ka viņš spēj tik lielas lietas! Piecsimt tūkstoši dolāru! Kas tas būs par skandālu, ja tas nāks klajā!

— Nu, nu, nav ko steigties! — Batlers apsauca, visiem spēkiem pūlēdamies gūt skaidru pārskatu par pašreizējo stāvokli. — Patlaban vēl neko nevar sacīt par to, kā tas noticis. Iespējams, ka Stīners nemaz nav domājis iet tik tālu. Vēl visu iespējams nokārtot mierīgā ceļā. Nauda investēta dažādos uzņēmumos. Kūpervuds pagaidām bankrotējis nav. Vēl nav par vēlu atlikt naudu kasē. Tagad jāizlemj jautājums, vai var ko darīt, lai viņu glābtu. Ja viņš runā patiesību — un līdz šim nav gadījies, ka viņš būtu melojis, — tad viņš var izgrozīties, ja vien pilsētas dzelzceļa akcijas rīt neizkūp. Es tagad satikšu Mollenhoeru un Simsonu. Viņi arī ieinteresēti šinīs papīros. Kūpervuds mani lūdza parunāt ar abiem un mēģināt viņus pārliecināt, ka jāietekmē bankas, lai tās atbalstītu tirgu. Pēc viņa domām, mēs nostiprināsim paši savus onkolkontus, ja dosimies uz biržu un uzpirksim šīs akcijas kursa uzturēšanai.

Ovens aši pārcilāja prātā Kūpervuda veikala lietas, cik daudz viņš par tām zināja. Viņš domāja, ka šo baņķieri vajag pienācīgi nosodīt. Visas nepatikšanas radušās vienīgi aiz viņa, nevis aiz Stīnera vainas, par to Ovens bija pārliecināts. Viņš brīnījās, kā tēvs pats to nesaprot un nav par to sašutis.

— Es jums kaut ko sacīšu, tēv, — viņš iesāka ar zināmu patosu pēc mirkļa klusuma. — Kūpervuds izmantojis Stīnera naudu akciju uzpirkšanai un tagad pats iekritis. Ja nebūtu gadījies ugunsgrēks, tad viņam būtu laimējies, bet tagad viņš grib, lai jūs, Mollenhoers, Simsons un citi izvelkat viņu ārā. Viņš ir lāga puisis un man personīgi diezgan simpātisks, bet jūs rīkosieties neapdomīgi, ja izpildīsiet viņa lūgumu. Viņš jau tā sagrābis vairāk, nekā viņam pienāktos. Nesen es dzirdēju, ka viņam piederot Frontstrītas līnija un gandrīz viss Grīnstrītas un Koutsstrītas ceļš un ka viņiem kopā ar Stīneru piederot Septiņpadsmitās un Deviņpadsmitās ielas līnija. Es tikai tam neticēju un visu laiku gatavojos jums apvaicāties. Man ir aizdomas, ka Kūpervuds ir vienā, ir otrā gadījumā paglabājis pats sev akciju kontrolpaketi. Stīners ir tikai bandinieks, Kūpervuds bīda viņu pēc patikas.

Ovena acis iedegās mantkārē un nenovēlībā. Kūpervuds jāsoda, viņa uzņēmums jāpārdod ūtrupē, viņš jāpadzen no zirgu dzelzceļu sabiedrībām, kur Ovens pats kāroja taisīt karjeru.

— Tad es savukārt tev sacīšu, — Batlers dobji un skumji atsaucās, — ka es vienmēr esmu uzskatījis šo jauno cilvēku par viltīgu, bet tas man nenāca prātā, ka viņš ir tik viltīgs. Tātad viņš uzsācis šādu spēli! Bet tu arī neesi muļķis, kā es redzu, ko? Nu, es domāju, mēs to nokārtosim, ja visu labi apsvērsim. Jāņem vērā vēl kas, ka mēs nedrīkstam aizmirst republikāņu partiju. Mūsu sekmes, kā tev zināms, nesaraujami saistītas ar republikāņu partijas sekmēm, — viņš apklusa un zīmīgi pavērās dēlā, — bet ja Kūpervuds bankrotēs un nauda netiks atlikta kasē... — Viņš izklaidīgi pārtrauca iesākto frāzi. — Man visvairāk raižu šinī notikumā dara taisni Stīners un pilsētas kase. Ja mēs neko nedarīsim šinī virzienā, tad republikāņu partijai grūti klāsies rudenī vēlēšanās un tāpat arī mums — ar dažiem mūsu pasūtījumiem. Neaizmirsti to, ka novembrī vēlēšanas! Es visu laiku domāju, vai man ņemt vai neņemt tos simt tūkstošus. Rīt vajadzēs kārtīga kapitāla, lai segtu parādus.

Amizanta psiholoģiska detaļa: tikai patlaban Batlers sāka pienācīgi aptvert, cik stāvoklis grūts. Kūpervuda klātbūtnē viņš tiktāl bija padevies tā stiprās personības ietekmei, savam labvēlīgajam noskaņojumam un Frenka pārliecinoši attēlotās draudīgās nelaimes apsvēršanai, ka nebija papūlējies pienācīgi noskaidrot visus faktus, kas skāra viņa personīgās intereses. Tagad, svaigā vakara gaisā, sarunājoties ar Ovenu, kas loloja pats savus godkārus nodomus un bija brīvs no jebkuras sentimentalitātes attiecībā uz Kūpervudu, Batlers sāka atskurbt un redzēt visu īstajā gaismā. Viņš bija spiests piekrist, ka Kūpervuds nopietni sakompromitējis republikāņu partiju un apdraud pilsētas kases un līdztekus arī viņa, Batlera, personīgās intereses. Tomēr vecais juta pret Kūpervudu simpātijas. Viņš nekādā gadījumā negribēja pamest Kūpervudu likteņa varā. Tagad viņš brauca pie Mollenhoera un Simsona, lai glābtu ir Kūpervudu, ir republikāņu partiju, ir savas intereses. Bet tomēr — kas tas par skandālu! Tas modināja viņā dusmas un sašutumu. Skat tikai, jaunais gudrinieks! Kas to būtu domājis, ka viņš tik slīpēts! Bet pat tagad Batlers nebija zaudējis labvēlīgo noskaņojumu pret Kūpervudu; viņš juta, ka viņam kaut kas jādara, lai jauno cilvēku glābtu, ja vien to vispār var kaut kā glābt. Iespējams, ka viņš pat izpildīs Kūpervuda lūgumu un atstās pie tā līdz pēdējam mirklim savu simttūkstoš dolāru lielo ieguldījumu, ja arī citi izturēsies pret Kūpervudu ar līdzjūtību.

— Patiešām, tēv, — Ovens ierunājās, brīdi klusējis, es nesaprotu, kāpēc jums raizēties vairāk par to nekā Mollenhoeram un Simsonam. Ja jūs trijatā gribat palīdzēt Kūpervudam, — nu, tā ir jūsu darīšana, taču mani var kaut nosist, bet es nesaprotu, kādēļ tas vajadzīgs! Es zinu, ka šis notikums slikti ietekmēs vēlēšanas, ja līdz tam laikam kļūs zināms, bet vai tad to pagaidām nevar noklusēt? Lai nu kā, jūsu ieguldījumi pilsētas dzelzceļos svarīgāki par vēlēšanu rezultātiem, un, ja jūs atrastu drošu paņēmienu, ka dabūt dzelzceļu savās rokās, tad jums nebūtu jāraizējas ne par kādām vēlēšanām. Mans padoms — rīt pat pieprasīt savus simt tūkstošus, lai apmierinātu banku pretenzijas, ja gadījumā jūsu akciju kurss krīt. Tas var veicināt Kūpervuda bankrotu, bet jums tas nemaz nekaitēs. Jūs varat uzstāties biržā un uzpirkt Kūpervuda akcijas. Es nebrīnītos, ja viņš pats atskrietu pie jums un piedāvātu tās. Jums jāietekmē Mollenhoers un Simsons, lai viņi piedraud Stīneram, ka tas nedrīkst vairs aizdot neviena dolāra Kūpervudam. Ja jūs to nedarīsiet, viņš aizskries pie Stīnera un aizņemsies vēl naudu. Stīners tā jau aizgājis pārāk tālu. Ja Kūpervuds negrib izpārdot savu portfeli, tā ir viņa darīšana, bet tas ir gandrīz droši, ka viņš izkūpēs, un tad jūs varēsiet sapirkt biržā viņa akcijas, cik vien gribēsiet. Esmu pārliecināts, ka viņš sāks izpārdot. Un Stīnera piecsimt tūkstošu pēc jums nevajag maitāt sev omu. Neviens nespieda viņu aizdot tos Kūpervudam. Lai viņš pats tagad izstrebj, ko ievārījis. Partija var ciest, bet tās lietas jūs kārtosiet vēlāk. Jūs ar Mollenhoeru varat piespiest laikrakstus, lai tie nepļāpā līdz vēlēšanu beigām.

— Nesteidzies, nesteidzies tā! — vecais uzņēmējs atkārtoja.

Viņš sasprindzināti domāja.

DIVDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

Nams, ko tanī laikā apdzīvoja Henrijs Mollenhoers, bija uzcelts gandrīz tādā pašā jaunā rajonā kā Batlera nams. Tas atradās Dienvidu Brodstrītā, netālu no nesen celtas, ļoti skaistas bibliotēkas. Nams bija liels, kādu tolaik bija pieņemts celt jaunceptiem bagātniekiem, — četru stāvu ēka no dzelteniem ķieģeļiem un balta akmens. Šās savrupmājas stilu būtu grūti noteikt, bet tās arhitektūra tomēr bija acij tīkama. Platas kāpnes veda uz plašu verandu, no kurienes uz mājas iekšieni atvērās ornamentētas durvis ar šauriem logiem abās pusēs, rotātiem ar glītiem, ziliem aizkariem. Visas nama divdesmit istabas bija ievērojamas ar tiem laikiem sevišķi krāšņiem paneļiem un parketiem. Bez zāles viesu pieņemšanai bija vēl milzīga viesistaba, ar ozolkoku apšūta ēdamistaba, vismaz trīsdesmit pēdas kvadrātā, bet otrajā stāvā atradās mūzikas istaba, veltīta saimnieka trīs godkāro meitu talantiem, bibliotēka, paša Mollenhoera privātais kabinets, viņa sievas buduārs ar vannas istabu un neliela siltumnīca.

Mollenhoeru ir citi, ir viņš pats uzskatīja par ļoti svarīgu personu. Viņam piemita izcila asredzība finansu un politikas lietās. Kaut gan viņš bija vācietis — labāk sakot, no vāciešiem cēlies amerikānis, — viņa ietekmīgā āriene bija tipiski amerikāniska. Tas bija garš, plecīgs cilvēks ar asu un aukstu prātu. Virs varenajām krūtīm un platajiem pleciem pacēlās skaista galva, vienlaicīgi apaļa un garena — atkarībā no leņķa, no kāda uz to raudzījās. Pieres kauls reljefā līknē nolaidās uz degunu un smagi pārkārās pār žirgtajām, ziņkārajām, skadrajām acīm. Deguns, mute un zods, kā arī pilnīgie vaigi, — viss apstiprināja nojautu, ka šis cilvēks labi zina, pēc kā viņš cenšas šinī pasaulē, un pilnīgi spējīgs panākt savu par spīti visiem šķēršļiem. Tā bija prāva, izteiksmīga, pareizi veidota seja. Mollenhoeru ar Edvordu Melia Batleru saistīja stipra draudzība — cik vispār tāda iespējama divu veikalnieku starpā, — bet pret Marku Simsonu viņš juta tikpat sirsnīgu cienību, kādu viens tīģeris jūt pret otru. Viņš prata cienīt izcilas spējas. Viņš bija gatavs spēlēt godīgi, ja spēle bija godīga, pretējā gadījumā viņa viltības dziļumi nebija viegli aprēķināmi.

Edvorda Batlera un viņa dēla vizīte šinī svētdienas vakarā šim pilsētas finansiālo interešu trešās daļas pārstāvim bija negaidīta. Viņš sēdēja bibliotēkā un lasīja, klausīdamies meitas klavieru spēlē. Sieva un pārējās divas meitas bija aizgājušas uz baznīcu. Mollenhoers pēc savas dabas bija mājas miera cienītājs. Tomēr svētdienas vakars politiķu pasaulē vispār skaitās sevišķi ērts laiks apspriedēm, un Mollenhoers nejustos pasteigts, ja viens vai otrs no viņa pazīstamākiem līdzgaitniekiem, republikāņu partijas biedriem, iegrieztos pie viņa. Tāpēc, kad sulainis — kas bija arī nama pārvaldnieks — pieteica Batleru ar dēlu, Mollenhoers nebija ar to nemierā.

— Ko es redzu! — viņš laipni saņēma Batleru, izstiepdams tam pretī roku. — Man tiešām liels prieks! Un Ovens arī jums līdzi? Kā klājas, Oven? Ar ko jūs pamielot, džentlmeņi, ko jūs smēķēsiet? Ceru, ka jūs kaut ko iedzersiet. Džon, — viņš griezās pie sulaiņa, — pameklējiet, varbūt kaut ko uziesiet viesiem!... Es sēdēju un klausījos, kā Kerolaina spēlē, bet jūs laikam aizbiedējāt viņu.

Viņš piebīdīja Batleram krēslu un norādīja Ovenam uz otru, galda otrā pusē. Pēc pāris minūtēm ieradās sulainis ar sudraba paplāti filigrāna izstrādājumā, piekrautu ar viskija un vecu vīnu pudelēm un dažādu šķirņu cigāriem. Ovens piederēja pie jaunā tipa veikalniekiem, kas atturējās ir no dzeršanas, ir smēķēšanas. Viņa tēvs atļāvās ir vienu, ir otru ļoti mērenā daudzumā.

— Cik jums šeit mājīgi! — Batlers sacīja, ne ar vārdu nepieminot svarīgo misiju, kas viņu bija atvedusi šurp. — Nav brīnums, ka jūs svētdienas vakarā sēžat mājās. Kas jauns pilsētā?

— Nekā sevišķa, cik man zināms, — Mollenhoers bezrūpīgā mierā atbildēja. — Viss it kā norit pilnīgi gludi. Bet varbūt jums zināms kaut kas tāds, kas modinātu bažas?

— Jā, gandrīz, — Batlers noteica, pabeigdams dzert viņam sagatavoto sodu ar brendiju. — Šis tas ir. Vai jūs nejauši neesat lasījis vakara laikrakstus?

— Nē, neesmu, — Mollenhoers atbildēja, sasliedamies krēslā. — Vai šodien iznācis vakara laikraksts? Kas tad noticis?

— Nekas vairāk, izņemot ugunsgrēku Čikāgā. Tā rādās, ka mums rīt fondu biržā būs neliels juceklis.

— Ko jūs sakāt! Es nekā par to neesmu dzirdējis. Jūs sakāt, ka iznācis vakara laikraksts? Tā, tā... Un liels ugunsgrēks?

— Stāsta, ka visa pilsēta liesmās, — Ovens piebilda, ar lielu interesi vērodams pretī sēdošā politiķa sejas izteiksmi.

— Jā, tās ir gan jaunas ziņas! Jāaizsūta pēc laikraksta. Džon! — viņš pasauca sulaini un, kad tas ieradās, sacīja: — Noskrieniet lejā un sadabūjiet kaut kur laikrakstu! Kāpēc jūs domājat, ka tas var kaut kādā veidā ietekmēt mūs? — viņš pēc sulaiņa aiziešanas pievērsās Batleram.

— Redziet, ar to saistīts kāds apstāklis, par ko es uzzināju pašā pēdējā mirklī. Iespējams, ka mūsu mīļajam Stīneram būs kāds iztrūkums kasē, ja viss neievirzīsies citādi, — tā bīstas kāds cilvēks, — Batlers mierīgi paskaidroja. — Bet šāds fakts diezin vai atstātu labvēlīgu iespaidu pirms pašām vēlēšanām, kā jums šķiet? — viņš piemetināja, un viņa pelēkās, gudrās īra acis pievērsās Mollenhoeram, kas viņam atbildēja ar tādu pašu caururbīgu skatienu.

— Kā jūs to uzzinājāt? — Mollenhoers ledaini vaicāja. — Vai viņš tīšām izšķērdējis naudu? Un, cik viņš paņēmis, vai tas jums arī zināms?

— Diezgan daudz, — Batlers atbildēja. — Cik es sapratu, apmēram piecsimt tūkstošu dolāru. Tikai es pagaidām neuzskatītu to par izšķērdēšanu, kaut arī iespējams, ka šī nauda ies zudumā.

— Piecsimt tūkstošu! — Mollenhoers pārsteigts izsaucās, ārēji tomēr saglabādams parasto mieru. — Nevar būt! Vai tas sen jau sācies? Un ko viņš darījis ar šo naudu?

— Viņš aizdevis lielu summu — ap piecsimt tūkstošu — jaunajam Kūpervudam, kam kantoris Trešajā ielā. Tam pašam, kas izveda pilsētas aizņēmuma realizācijas kampaņu. Šo naudu viņi ieguldījuši — savās personīgās interesēs — dažādos uzņēmumos, uzpirkdami galvenokārt pilsētas dzelzceļu akcijas.

Pieminot pilsētas dzelzceļus, Mollenhoera bezkaislīgā seja tikko manāmi notrīsēja.

— Šis ugunsgrēks, kā Kūpervuds apgalvo, rīt katrā ziņā radīs paniku, un Kūpervuds nezina, kā izkļūt no stāvokļa bez solīda atbalsta. Bet, ja viņam neizdosies izgrozīties, pilsētas kasē radīsies piecsimt tūkstošu dolāru liels deficīts, ko vairs nevarēs aizpildīt. Stīners ir kaut kur aizbraucis, un Kūpervuds ieradās pie manis lūgt, vai nevar ko līdzēt. Jāpiezīmē, ka viņš kādreiz izpildījis man šādus tādus finansiālus uzdevumus, tāpēc viņš arī cer, ka es varbūt tagad palīdzēšu viņam, tas ir, aprunāšos ar Jums un senatoru un tad mēs kopīgi ietekmēsim lielās bankas, lai tādā kārtā rīt biržā uzturētu vērtspapīru kursu. Citādi Kūpervudam draud krahs, un ar to saistītais neizbēgamais skandāls var, pēc viņa domām, kaitēt mums vēlēšanās. Man šķiet, ka viņš te nespēlē nekādu spēli, bet vienkārši rūpējas, lai paglābtos pats, un grib izturēties godīgi pret mani — vai mums, — ja vien tas būs viņa spēkos.

Batlers apklusa. Mollenhoers, pats pēc dabas viltīgs un noslēgts, likās, nemaz nebija uztraukts par tādu negaidītu ziņu. Viņš nekad nebūtu domājis, ka Stīneram piemīt kaut par naga melnuma tiesu finansiālas un organizatoriskas spējas, tāpēc viņa ziņkāre bija drusciņ ierosināta. Tātad v i ņ a kasieris izmanto pilsētas kases līdzekļus bez viņa ziņas, un tagad tam draud tiesas izmeklēšana! Par Kūpervudu Mollenhoers bija dzirdējis tikai to, ka tas savā laikā pieaicināts pilsētas aizņēmuma izlaišanā. Pateicoties mahinācijām ar šo aizņēmumu, arī viņš, Mollenhoers, bija šo to nopelnījis. Acīmredzot šis baņķieris apmuļķojis Stīneru un izlietojis izsniegto naudu pilsētas dzelzceļu akciju uzpirkšanai! Un no tā izriet, ka Kūpervudam un Stīneram nav mazums šo papīru. Tas ārkārtīgi ieinteresēja Mollenhoeru.

— Piecsimt tūkstošu! — viņš atkārtoja, kad Batlers bija pabeidzis savu stāstu. — M-jā, gluži pieklājīga summa. Ja Kūpervudu varētu glābt, tikai atbalstot tirgu, tad mēs to varbūt varētu izdarīt, bet es nedomāju, ka tas cik necik palīdzētu nopietnas panikas gadījumā. Ja viņš ir stiprās sprukās un ja gaidāma liela vērtspapīru krišana biržā, tad viņa glābšanai nepietiks ar kursu atbalstīšanu vien! Man tādas lietas pazīstamas no prakses. Vai jūs gadījumā nezināt, cik liels viņa pasīvs?

— Nezinu vis, — Batlers atbildēja.

— Jūs laikam minējāt, ka naudu viņš jums nav lūdzis.

— Viņš grib, lai es pagaidām neaiztiktu savu depozītu pie viņa — simt tūkstošu, kamēr viņš nezinās, vai var izgrozīties.

— Jādomā, ka Stīnera patiešām nav pilsētā? — ievaicājās pēc savas dabas neuzticīgais Mollenhoers.

— Tā Kūpervuds saka. Mēs varam aizsūtīt kādu pārbaudīt.

Mollenhoers domās pārskatīja šo gadījumu visos iespējamos variantos. Noturēt vērtspapīrus no krišanas, — protams, tas ir ļoti labi, ja tādā kārtā izdodas glābt Kūpervudu un reizē arī kasieri un republikāniskās partijas godu. Reizē varētu piespiest Stīneru segt pilsētas kasē iztrūkstošos piecsimt tūkstošus un viņa rīcībā esošās akcijas nodot kādam, visieteicamāk viņam pašam, Mollenhoeram. Bet te jāņem vērā arī Batlera intereses. Kas zina, ko viņš prasīs!

Mollenhoers apspriedās ar Batleru un uzzināja, ka Kūpervuds ir ar mieru atmaksāt šos piecsimt tūkstošus, ja vien viņam izdosies savākt tādu summu. Par viņa pajām dažādās zirgu dzelzceļa līnijās pagaidām sarunas nav bijis. Bet vai viņi var būt droši, ka Kūpervudu iespējams glābt vai ka viņš spēs sagādāt piecsimt tūkstošus dolāru? Vai var ticēt, ka izglābies viņš atdos šo naudu Stīneram? Ja viņam tagad vajag skaidras naudas, kas to viņam aizdos tādā momentā, kad tuvojas neglābjama un nopietna panika? Kādu nodrošinājumu viņš var dot? Bet, no otras puses, ja viņu paspiedīs, kā nākas, tad varēs viņu piespiest atdot par pusvelti zirgu dzelzceļa akcijas, ir savas, ir Stīnera. Ja tās dabūtu viņš, Mollenhoers, tad viņam būtu maza bēda, vai viņa partija rudenī gūst uzvaru vēlēšanās. Tomēr viņš, tāpat kā Ovens, bija pārliecināts, ka sakāve nav nemaz tik neizbēgama.

Balsis var nopirkt pēc iepriekšējo gadu parauga, Stīnera izšķērdēto summu, ja Kūpervuda kraha pēc viņš kļūs par izšķērdētāju, varēs noklusēt līdz uzvarai vēlēšanās, — domāja Mollenhoers. Viņš personīgi, — tāda doma viņam pazibēja galvā, — labāk piedraudētu Stīneram, lai tas vairāk neiedrošinās palīdzēt Kūpervudam, un tad izdarītu ar biržas starpniecību uzbrukumu Kūpervuda pilsētas dzelzceļu akcijām, kā arī visu šo vērtību turētāju papīriem, neizslēdzot Batleru un Simsonu. Pilsētas līnijas ar laiku kļūs par vienu no galvenajiem bagātību avotiem Filadelfijā. Patlaban tomēr Mollenhoers nolēma izrādīt, ka pats galvenais viņam ir partijas glābšana gaidāmajās vēlēšanās.

— Es, zināms, senatora vietā runāt nevaru, — Mollenhoers domīgi iesāka. — Nezinu, kā viņš uz to raudzīsies. Bet es personīgi esmu pilnīgi gatavs darīt visu, kas no manis atkarīgs, lai uzturētu vērtspapīru kursu biržā, ja no tā var rasties kāds labums. Es to darītu kaut vai tādēļ, lai pasargātu pats savus kontus bankās. Patlaban mums, liekas, vispirms jāpadomā par to, kā izbēgt no skandāla līdz vēlēšanu beigām, ja Kūpervuds tomēr bankrotēs. Jo mums taču nav nekādas drošības, ka mēs varam aizturēt vērtspapīru krišanu, lai mēs arī nezin kā atbalstītu tirgu.

— Nekādas! — Batlers drūmi apstiprināja.

Ovenam jau šķita, ka viņš skaidri redz tuvojošos Kūpervuda bojā eju. Pie durvīm piezvanīja. Istabene, kas sulaiņa prombūtnes laikā atvēra durvis, pieteica senatoru Simsonu.

— Taisni tas cilvēks, kas mums vajadzīgs! — Mollenhoers noteica. — Lūdziet! Tūliņ mēs uzzināsim viņa domas.

— Tagad, man šķiet, es jūs varu atstāt vienus, — Ovens vērsās pie tēva. — Es uzmeklēšu mis Kerolainu un palūgšu viņu, lai viņa man ko padzied. Es jūs gaidīšu, tēv, — viņš piemetināja.

Mollenhoers raidīja viņam uzmundrinošu smaidu, un Ovens atstāja istabu tieši tanī mirklī, kad senators Simsons ienāca.

Nekad vēl visā Pensilvānijā, kas laidusi pasaulē ne mazumu interesantu personību, nav dzīvojis interesantāks tips par senatoru Simsonu. Viņa āriene, salīdzinot ar abiem tiem, kas viņu šeit tik silti apsveica un spieda roku, neatstāja nekāda sevišķa iespaida. Viņš nebija garš — piecas pēdas deviņas collas, turpretī Mollenhoers bija sešas pēdas, bet Batlers — piecas pēdas un vienpadsmit collas garš. Seja viņam bija pilnīgi gluda, ar iekritušiem vaigiem. Abiem pārējiem vīriešiem turpretī vaigi bija pilnīgi un žokļi masīvi. Arī viņa skatiens nebija ne tik atklāts kā Batleram, ne tik augstprātīgs kā Mollenhoeram. Toties viņa acīs bija lasāms izcili ass prāts; tās bija dīvainas acis, kas atradās dziļām alām līdzīgās orbītās. Viņš raudzījās cilvēkos kā kaķis no tumša kakta, un viņa acīs bija lasāma visa kaķu sugas viltība. Melnie mati ērmīgā cekulā nolaidās uz skaistās, zemās, baltās pieres, bet sejas krāsa bija zilganbāla, kā cilvēkiem ar vāju veselību. Tomēr šinī cilvēkā slēpās savāds, stūrgalvīgs, neparasts spēks, kas pakļāva citus, — viltība, kas zināja, kā iesvelt alkatību ar solījumiem un ēsmu, un nežēlība, ar kādu viņš atrieba tiem, kas iedrošinājās runāt viņam pretī. Simsonš bija kluss, kādi bieži mēdz būt šādi cilvēki, vārgs, ar gļēvu rokas spiedienu, nīkulīgs, ar flegmatisku smaidu, bet viņš prata runāt ar acīm, un tās atsvēra visus viņa pārējos trūkumus.

— Labvakar, Mark, liels prieks jūs redzēt, — Batlers viņu apsveicināja.

— Labvakar, Edvord! — sekoja klusa atbilde.

— Laiks uz jums gan neiedarbojas, senator. Vai lai jums kaut ko ieleju?

— Nē, Henrij, šodien es neko nedzeršu, — atbildēja Sirnsons. — Es pie jums uz mazu brītiņu. Tikai uz mirkli iegriezos atceļā. Mana sieva tepat netālu, pie Kavanahiem, un man jāpārved viņa mājās.

— Cik tas labi, senator, ka jūs iegriezāties! — Mollenhoers iesāka un, apsēdinājis viesi, nosēdās arī pats. — Te man Batlers stāstīja par mazu politiska rakstura dilemmu, kas radusies pa to laiku, kamēr neesam satikušies. Jūs laikam esat dzirdējis, ka Čikāga deg?

— Jā, man nupat to stāstīja Kavanahs. Acīmredzot stāvoklis ir ļoti nopietns. Rīt jāgaida stipra vērtspapīru krišana.

— Mani tas arī nepārsteigs, — Mollenhoers lakoniski piebilda.

— Vakara laikraksts arī klāt, — Batlers sacīja, ieraudzījis sulaini ienākam ar laikrakstu rokās.

Mollenhoers paņēma to un atplēta visiem priekšā. Tas bija viens no pirmajiem laikrakstu ekstrā izlaidumiem Amerika, un tanī ar visai iespaidīgiem burtiem bija ziņots, ka ugunsgrēks «ezeru pilsētā»17 aizvien pieaug un stāvoklis ar katru stundu kļūst nopietnāks.

— Jā, tas ir briesmīgi, — Simsons noteica. — Man ļoti sāp sirds par Čikāgu. Man tur daudz draugu. Cerēsim, ka īstenībā nebūs tik šausmīgi, kā raksta.

Simsonam bija paradums runāt diezgan «augstā stilā», un šī paraža viņu nekad neatstāja.

— Tas, par ko man stāstīja Batlers, — Mollenhoers turpināja, — zināmā.mērā saistīts ar ugunsgrēku. Vai jums ir zināms, ka mūsu kasieriem paradums aizdot pilsētas naudu pret diviem procentiem gadā?

— Jā? — Simsons atsaucās.

— Nu, lūk, misters Stīners, kā noskaidrojies, diezgsn plaši apgādājis ar naudu no pilsētas līdzekļiem jauno Kūpervudu no Trešās ielas, kas realizēja mūsu pilsētas aizņēmumus.

— Ko jūs sakāt! — Simsons .izsaucās, pūlēdamies izrādīt ārkārtīgi lielu pārsteigumu. — Vai tiešām ar lielu summu?

Senators, tāpat kā Batlers un Mollenhoers, pats krietni vien iedzīvojās, izmantodams lētos aizdevumus no tā paša avota, kurus piešķīra bankām noguldījumu veidā.

— Izskatās, ka Stīners viņam aizdevis gandrīz vai pusmiljonu, un, ja nu Kūpervuds nenoturēsies gaidāmajā vētrā, tad Stīneram būs deficīts par šo summu. Kā jūs pats saprotat, tas diezin vai ietekmēs labvēlīgi vēlētājus šoziem. Kūpervuds arī misteram Batleram parādā simt tūkstoš dolāru, tāpēc arī šodien ieradies pie viņa. Viņš lūdz mūs kaut ko darīt, lai varētu apgrozīties ar mūsu palīdzību. Ja ne, — Mollenhoers izdarīja ar roku zīmīgu žestu, — viņam draud krahs.

Simsons tieviem pirkstiem pakšķināja pa savu plato dīvainas formas muti.

— Ko tad viņi darījuši ar šiem piecsimt tūkstošiem dolāru? — viņš prasīja.

— Nu, vai tad nu zēniem nekā negribas nopelnīt! — Batlers pajokoja. — Starp citu, viņi laikam uzpirkuši pilsētas dzelzceļa akcijas, — viņš piemetināja, aizbāzdams īkšķus aiz vestes.

Bāls smaids pavīdēja Mollenhoera un Simsona lūpās.

— Tā, tā, — Mollenhoers noteica. Senators Simsons klusēja, vienīgi viņa sejas izteiksme liecināja par ašu domu darbību.

Viņš domāja par to, cik tas aplam no jebkura griezties ar tādu priekšlikumu pie politikāņu grupas, it īpaši tuvojošās krīzes priekšvakarā. Būtu pavisam citādi, — viņam pazibēja prātā doma, — ja viņš, Batlers un Mollenhoers apvienotos un apsolītu Kūpervudam atbalstu apmaiņai pret visām viņa pilsētas dzelzceļa akcijām. Tad nebūtu grūti noklusēt aizņēmumu no pilsētas kases. Bet, vispirms, nav nekādas drošības, ka Kūpervudu varēs piespiest šķirties no viņa akcijām, otrkārt, nav zināms, vai viņš, Simsons, pratīs piedabūt Batleru un Mollenhoeru uz šo kombināciju. Batlers acīmredzot atnācis iebilst labu vārdu par Kūpervudu. Kas attiecas uz Mollenhoeru, tad viņš un Simsons bija slepeni pretinieki. Tiesa, viņi strādāja rokrokā politiskajā arēnā, bet finansiālie mērķi viņiem bija pilnīgi dažādi. Nekāds pasākums viņus neapvienoja, un to tikpat lielā mērā varēja sacīt arī par Batleru un Mollenhoeru. Bez tam Kūpervuds, jādomā, nav nekāds muļķis. Viņam šinī lietā nebūt nav līdzīga atbildība ar Stīneru: kāpēc lai viņš neņemtu naudu, ja kasieris viņam to aizdod? Vai vērts atklāt kolēģiem šo smalko jautājuma atrisinājumu, kāds viņam ienācis prātā, — senators sev jautāja un nodomāja: nē, nē, nav vērts. Mollenhoers bija pārāk viltīgs, lai kopā ar viņu ķertos pie tāda pasākuma. Izredzes bija spožas, bet risks arī pārāk liels. Labāk rīkoties vienam pašam. Pagaidām viņi tikai pieprasīs Stīneram, lai tas, ja vien spēj, piespiež Kūpervudu atdot piecsimt tūkstošus. Ja tas neizdosies, tad nepieciešamības gadījumā nāksies upurēt Stīneru partijas interesēs. Kas attiecas uz Kūpervudu, — Simsons domāja, — tad tādu informāciju par viņa lietu stāvokli varēs ne bez panākumiem izmantot biržā dažām mahinācijām ar personīgo biržas mākleru starpniecību. Tie vispirms palaidīs baumas par Kūpervuda kritisko stāvokli un tad piedāvās atpirkt visas viņa akcijas, — protams, zem cenas. Nelāgā brīdī Kūpervuds iedomājies griezties pie Batlera!.

— Lūk, ko es jums sacīšu, — senators ierunājās pēc ilgākas klusēšanas. — Es varu just līdzi Kūpervudam viņa grūtībās, un man nenāk ne prātā pārmest viņam pilsētas dzelzceļa akciju pirkšanu, ja viņš varējis to izdarīt. Bet es tiešām nezinu, kā viņam palīdzēt šinī kritiskajā momentā. Nezinu, kā jūs, džentlmeņi, bet es pašlaik nekādi nevaru vilkt citiem no uguns kastaņus ārā, pat ja vēlētos ap to nodarboties. Viss atkarīgs no tā, vai partijai draudošās briesmas mēs atzīstam par tik lielām, ka mums aizsardzības nolūkos vajadzētu attaisīt savus makus.

Tikko bija izsacīta doma, ka varbūt vajadzēs likt galdā skaidru naudu, Mollenhoera seja izstiepās.

— Es arī nedomāju, ka varētu sniegt Kūpervudam reālu pabalstu, — viņš nopūzdamies sacīja.

— Pie velna! — Batlers izsaucās ar viņam vienmēr piemītošo humora izjūtu. — Izskatās tā, it kā man labāk būtu jāpievāc mani simt tūkstoši! Ar to es, liekas, arī rītdien iesākšu.

Šoreiz ne Simsons, ne Mollenhoers nenolaidās līdz tam bālajam smaidam, ko viņi bija sev iepriekš atļāvušies. Viņu sejas palika neizdibināmas un nopietnas.

— Vēl tikai jautājums par naudu, kas paņemta no pilsētas kases, — Simsons turpināja, kad sasprindzinājums bija mazliet atslābis. — Tas ir jautājums, kas mums būs jāapspriež. Ja misters Kūpervuds bankrotēs un pilsēta pazaudēs tādu summu, tas mums būs visai nepatīkami. Par kādām pilsētas dzelzceļa līnijām šis Kūpervuds sevišķi interesējas? — viņš iejautājās, it kā nejauši atcerējies.

— To es jums gan nevaru pateikt, — Batlers atbildēja, neuzskatīdams par vajadzīgu atklāt to, ko viņam bija sacījis Ovens ceļā pie Mollenhoera.

— Bet, ja mums neizdosies piespiest Stīneru atmaksāt trūkstošo summu līdz Kūpervuda bankrotam, tad es nezinu, kā mēs vēlāk izvairīsimies no lielām nepatikšanām, — Mollenhoers ierunājās. — No otras puses, ja mēs liksim Kūpervudam saprast, ka gribam piespiest viņu atdot naudu, tad ticams, ka viņš tik un tā aiztaisīs savu bodīti ciet. Tātad šinī virzienā nekādas izejas nav. Un tas arī nebūtu labi attiecībā uz mūsu draugu Edvordu, ja mēs kaut ko uzsāktu, nezinādami, vai viņam izdevies savas lietas nokārtot.

Viņš domāja par Batlera depozītu pie Kūpervuda.

— Protams, protams! — Simsons arī apstiprināja ar politiķa cienīgu diplomātiskumu.

— Varat būt mierīgi, savus simt tūkstošus es rīt dabūšu! — Batlers piebilda.

— Man liekas, — Simsons sacīja, — ja izrādīsies, ka mūsu bažas ir dibinātas, tad mums vajadzēs pielikt visas pūles, lai noslēptu šo notikumu līdz vēlēšanu beigām. Laikraksti var arī klusēt. Bet es ieteiktu darīt šādi, — viņš piebilda, atcerējies tās pilsētas dzelzceļa akcijas, ko Kūpervuds tik veikli bija pievācis, — brīdināt pilsētas kasieri, lai viņš pašreizējos apstākļos neaizdod vairāk naudas. Citādi var gadīties, ka Kūpervudam izdodas viņu pierunāt. Man šķiet, Henrij, ka pietiks viena jūsu vārda, lai šādu iespēju novērstu.

— Jā, to es varu izdarīt, — Mollenhoers drūmi atteica.

— Manuprāt, mēnessērdzīgus nevajag aiztikt! — Batlers diezgan miglaini piezīmēja, nodomādams, kādu kļūdu pielaidis Kūpervuds, griezdamies pēc palīdzības pie šiem cienījamajiem sabiedrības labklājības sargiem.

Tā sabruka Kūpervuda cerības uz Batlera un tā līdzgaitnieku atbalstu šinī grūtajā brīdī.

Atvadījies no Batlera, Kūpervuds vērsa visu savu enerģiju uz to, lai satiktu virkni citu personu, kas varētu sniegt viņam palīdzību. Viņš lūdza misis Stīneri nekavējoties paziņot viņam, tikko padzirdēs kaut ko par vīru. Viņš apmeklēja Volteru Lī no baņķieru nama «Dreksels un Ko», Emeriju Stounu no firmas «Džejs Kuks un Ko» un Džirardas Nacionālās bankas prezidentu Dēvisonu, Kūpervuds gribēja zināt, kā viņi raugās uz stāvokli, kā arī parunāt ar Dēvisonu par aizdevumu pret visu savu kustamo un nekustamo mantu.

— Es jums nekā nevaru pateikt, Frenk, — Volters Lī atkārtoja vienu un to pašu, — tāpēc ka nezinu, kā notikumi izvērsīsies rīt ap pusdienas laiku. Man prieks, ka jūs man pateicāt, kādā stāvoklī jūs esat. Apsveicu, ka jūs kārtojat savas lietas. Tas ir ļoti labi. Esmu gatavs jums visur nākt pretī. Bet, ja priekšniecība nolems, ka nepieciešams pieprasīt zināmas kategorijas aizdevumu dzēšanu, tad tas būs jādara, — vairāk nekā. Es darīšu visu, ko varēšu, lai pēc iespējas atvieglotu stāvokli. Bet, ja patiesi visa Čikāga noslaucīta no zemes virsas, tad apdrošināšanas sabiedrības — vismaz viena daļa — izkūpēs, un tad... tad būs ko turēt! Es domāju, ka jūs pats arī pieprasīsiet debitoriem, lai tie dzēš parādus?

— Tikai galējas nepieciešamības gadījumā.

— Nu redziet, tāpat arī mēs raugāmies uz to!

Viņi apmainījās rokas spiedieniem. Šie divi cilvēki juta simpātijas viens pret otru. Lī piederēja pie pilsētas augstākajām aprindām, viņš bija sabiedrības cilvēks ar iedzimtu eleganci, bet arī ar veselīgu saprātu un bagātīgu dzīves pieredzi.

— Es jums ko sacīšu, Frenk, — Lī piemetināja šķiroties. — Es jau sen domāju, ka jūs pārāk apkraujaties ar pilsētas dzelzceļiem. Ja tos prot noturēt, tad tas ir lieliski, bet tādā grūtā brīdī kā patlaban jūs varat krietni vien apdedzināties. Jūs esat pieradis pārāk ātri «taisīt naudu» ar šīm akcijām un vēl ar pilsētas aizņēmuma obligācijām!

Viņš paskatījās savam vecajam paziņam taisni acīs, un abi pasmaidīja.

Tas pats atkārtojās ar Stounu, ar Dēvisonu un citiem. Kūpervudam ierodoties, viņi bija jau paspējuši šo to uzzināt par tuvojošos katastrofu. Viņi neviens nevarēja droši sacīt, ko rītdiena nesīs. Tā solīja maz laba.

Kūpervuds nolēma iegriezties pie Batlera, jo nešaubījās, ka tas jau saticis Mollenhoeru un Simsonu. Batlers, kas bija visu laiku pārdomājis, ko sacīt Kūpervudam, saņēma viņu diezgan laipni.

— Ā, jūs klāt! — viņš noteica, ieraudzījis Frenku.

Jā, mister Batler.

— Redziet, es neesmu pārliecināts, vai man izdevies kaut ko izdarīt jūsu labā. Baidos, ka nekā, — viņš piesardzīgi iesāka. — Jūs man uzdevāt grūtu darbu. Mollenhoers, redzams, nolēmis atbalstīt tirgu pats savās interesēs. Es domāju, ka to viņš darīs, Simsons arī ieinteresēts par dažiem vērtspapīriem, kuru kurss viņam būs jāatbalsta. Es, protams, arī pirkšu pats sev.

Viņš apklusa, lai apdomātos.

— Bet man pagaidām nav izdevies pierunāt viņus sasaukt apspriedi ar kādu kapitālistu, — viņš turpināja, rūpīgi izraudzīdamies vārdus. — Viņi labāk grib nogaidīt un paskatīties, kā rīt viss veidosies. Es tomēr jušu vietā nezaudētu dūšu. Ja viss ievirzīsies slikti, iespējams, ka viņi vēl mainīs savu lēmumu. Man nācās izstāstīt viņiem par Stīneru. Notikums nav lādzīgs, bet viņi cer, ka jums izdosies izgrozīties, un tad jūs visu nokārtosiet. Es arī to ceru. Kas attiecas uz manu personīgo noguldījumu pie jums, — nu, tad pagaidīsim, kādas tās lietas rīt izskatīsies. Ja es bez jebkādiem zaudējumiem varēšu atstāt šo naudu pie jums, tad es tā arī darīšu. Jūs labāk man vēlreiz atgādiniet to. Pie reizes, — jūsu vietā es nemēģinātu dabūt no Stīnera vēl naudu. Tas viss jau tā izskatās pietiekami nelādzīgi.

Kūpervudam tūliņ kļuva skaidrs, ka no šiem cilvēkiem viņam nav ko gaidīt palīdzību. Vienīgais, kas viņu uztrauca, bija mājiens par Stīneru. Vai tad viņi jau sazinājušies ar to un brīdinājuši to? Tādā gadījumā viņa vizīte pie Batlera bijis neizdevīgs šaha gājiens? Bet reizē ar to no tāda cilvēka viedokļa, kam varbūt draud bankrots, viņš rīkojies pilnīgi lietderīgi. Vismaz šie politiķi tagad zina, kādā stāvoklī viņš ir. Kad viņu galīgi piespiedīs pie sienas, viņš vērsīsies atkaļ pie Batlera, — lai tad šie politiķu kungi palīdz viņam vai ne, kā viņiem patīk! Ja tie viņu nepabalstīs, viņš bankrotēs, vēlēšanas būs zaudētas, un vainīgi būs tikai viņi paši. Šā vai tā, vispirms jāsatiek Stīners, — jācer, ka viņš nebūs tāds ēzelis, ka ļausies uzmaukt sev cilpu kaklā tik kritiskā brīdī.

— Patlaban man viss rādās diezgan drūmās krāsās, mister Batler, — viņš sacīja mundrā balsī, — bet es tomēr domāju, ka man izdosies izgrozīties. Cerības es vismaz nezaudēju. Ļoti žēl, ka vajadzēja jūs traucēt. Man, protams, būtu gribējies, lai jūs, džentlmeņi, atrastu par vajadzīgu un iespējamu palīdzēt man, bet, ja nevarat, — ko tur lai dara! Man ir viens otrs plāns, ko es pacentīšos realizēt. Un es gribu cerēt, ka jūs atstāsiet pie manis savu ieguldījumu, kamēr tas jums būs iespējams.

Viņš ātriem soliem izgāja, un Batlers iegrima domās. «Prātīgs jauns cilvēks,» viņš sevī sacīja. «Ļoti žēl viņa. Bet nav izslēgta iespēja, ka viņš vēl tiek cauri.»

Kūpervuds steidzās mājup: tēvs vēl nebija licies gu1ēt un sēdēja, nogrimis smagās domās. Saruna, kas sekoja, bija dziļas sirsnības pilna, runātāji sapratās no pusvārdiem, kā tas parasts cilvēkiem, ko saista asinsradniecība. Frenks mīlēja.tēvu. Viņš simpatizēja tā nenogurstošajai tieksmei tikt uz augšu. Viņš ne mirkļi neaizmirsa, ka bērnībā redzējis no tēva tikai laipnību un uzmanību. Trešās Nacionālās bankas piešķirto kredītu pret ieķīlātajām, visai mazvērtīgajām Junionstrītas līnijas akcijām viņam droši vien izdosies dzēst, ja vien biržā nenotiks katastrofiska kursu krišana. Šis aizdevums viņam jāatmaksā, lai notiktu kas notikdams. Bet kas būs ar tēva ieguldījumiem, kuri bija aizvien palielinājušies, jo vairāk bija pieauguši viņa paša ieguldījumi, un kuri tagad sasniedza ap divsimt tūkstošus dolāru, — kā paglābt šo naudu? Akcijas bija ieķīlātas, pret tām saņemtie kredīti izlietoti citiem mērķiem. Bankām, no kurām ņemti šie. aizdevumi, būs nepieciešami papildu nodrošinājumi. Vienīgi aizdevumi, aizdevumi un aizdevumi un ar tiem saistītās rūpes! Kaut tikai varētu dabūt no Stīnera vēl kādus divsimt vai trīssimt tūkstošus! Bet tas, ņemot vērā gaidāmās finansiālās grūtības, nebija vairs tālu no atklāta nozieguma. Viss bija atkarīgs no rītdienas.

Atausa pelēka un bēdīga devītā oktobra pirmdiena. Frenks piecēlās, dienai austot, noskuvās, apģērbās un devās caur pelēkzaļo, segto galeriju pie tēva. Tas bija jau kājās un klaiņāja pa māju, jo nevarēja gulēt. Viņa sirmās uzacis un mati bija izspūruši un vaigubārda šodien nemaz neizskatījās pēc sejas rotas. Vecā džentlmeņa acis raudzījās gurdi, seja bija kļuvusi pelēka. Frenks skaidri redzēja, cik stipri tēvs noraizējies. Vecais Kūpervuds paskatījās augšup, sēdēdams pie maza, eleganta «bul» stila rakstāmgalda, ko Elsvorts bija viņam kaut kur sadabūjis; pie šā galda sēžot, viņš nesteigdamies pārbaudīja savu aktīvu un pasīvu. Kūpervuds sajuta dūrienu sirdī. Viņam bija sāpīgi redzēt tēvu tik satrauktu, bet viņš tur nekā nevarēja līdzēt. Kad viņi kopīgi cēla namus, viņš bija pilnīgi pārliecināts, ka rūpju un uztraukuma dienas sirmgalvim uz visiem laikiem pagājušas.

— Savedāt rēķinus kārtībā? — Frenks jokojot draudzīgi ievaicājās. Viņam gribējās pēc iespējas uzmundrināt tēvu.

— Es vēlreiz ātri pārskatīju savus resursus, lai zinātu, kas man gaidāms, ja ... — viņš pašķielēja uz dēlu, un tas atkal pasmaidīja.

— Nevajag tā uztraukties, tēv! Es jau jums stāstīju, kā es nokārtoju, lai Batlers un viņa kompānija atbalstītu tirgu. Es uzaicināju Riversu, Targulu un Hariju Eltindžu, labākos māklerus šinī nozarē, lai palīdz man pārdot manus papīrus. Viņi ķersies pie tās lietas uzmanīgi! Es to nevarēju uzdot Edijam vai Džo, jo, tiklīdz viņi sāktu pārdot, visiem tūliņ kļūtu skaidrs, kas pie manis notiek. Es nolēmu, ka maniem mākleriem ļārada iespaids, it kā viņi grautu vērtību kursu, bet tanī pašā laikā tie nedrīkst sist pārāk stipri. Es domāju, ka man izdosies izsviest biržā pietiekami daudz akciju par desmit punktiem zem kursa, lai realizētu piecsimt tūkstošu dolāru. Iespējams, ka papīri nemaz zemāk nekritīs. Patlaban grūti kaut ko paredzēt. Krišana taču nevar turpināties bez gala! Kaut tikai zinātu, ko darīs lielās apdrošināšanas sabiedrības! Vai rīta laikrakstu vēl nav?

Frenks gribēja pazvanīt, bet atcerējās, ka kalpotāji varbūt vēl nav piecēlušies. Tāpēc viņš pats piegāja pie ārdurvīm. Tur jau bija «Press» un «Public Ledger», kas vēl smaržoja pēc svaigas tipogrāfijas krāsas. Frenks paņēma laikrakstus un aši pārskatīja pirmās lappuses. Viņa seja pastiepās. Laikrakstā «Press» pāri visai slejai bija ievietota liela, melna Čikāgas karte, kam bija īsts bēru izskats, un ar melnu krāsu atzīmēta izdegusī pilsētas daļa. Frenks vēl nekad nebija redzējis tik skaidru un pārskatāmu Čikāgas karti. Baltais plankums kartē bija Mi- čiganas ezers, bet Čikāgas upe sadalīja pilsētu trijās gandrīz vienādās daļās — ziemeļu, rietumu un dienvidu. Tūliņ dūrās acīs, ka pilsēta izkārtota mazliet dīvaini un tai attāla lidzība ar Filadelfiju. Komerciālie kvartāli, kas acīm redzot aizņēma divas vai trīs kvadrātjūdzes, atradās triju pilsētas daļu saskares punktā, dienvidos no upes, kur tā, savienojoties dienvidrietumu un ziemeļrietumu atzarojumam, ietecēja ezerā. Tas bija ļoti svarīgs centra rajons un, spriežot pēc kartes, viss izdedzis. «Čikāga drupās!» vēstīja milzu burtiem trekns virsraksts pāri visai lapai. Tad sekoja sīkākas ziņas — bez pajumtes palikušo ciešanas, upuru skaits, veikalnieku skaits, kuri pazaudējuši visu savu īpašumu. Tālāk laikraksts plaši runāja par to, kā, pēc tā domām, ugunsgrēks ietekmēs Austrumu štatus. Diezin vai apdrošināšanas sabiedrības un rūpnieki spēs izturēt tādus milzu zaudējumus!

— Nolādēts! — Kūpervuds drūmi nočukstēja. — Labāk es nekad nebūtu saistījies ar biržas spēli! Kādēļ gan es iepinos šinīs pasākumos!

Viņš atgriezās istabā un apskatīja pamatīgāk ziņojumus abos laikrakstos.

Tad, neraugoties uz agrumu, viņi abi ar tēvu aizbrauca uz kantori. Tur jau gaidīja pasts — vairāk par desmit vēstulēm ar priekšlikumu anulēt vairākus darījumus vai pārdot papīrus. Kamēr viņš stāvot lasīja korespondenci, izsūtāmais zēns atnesa vēl trīs vēstules. Viena bija no Stīnera, kas ziņoja, ka būšot pilsētā ap divpadsmitiem — agrāk viņš nekādi nevarot.

Kūpervuds atviegloti nopūtās, tomēr tas viņu noskaņoja pavisam nelāgi. Katrs mirklis bija dārgs. Viņam jau līdz pulksten trim būs vajadzīgas lielas summas, lai dzēstu dažus aizdevumus. Nepieciešams kaut kādā veidā satikt Stīneru stacijā un parunāt ar to, iekams neviens nav aizsteidzies priekšā. Jā, priekšā bija grūta diena, uztraukuma un vilšanos pilna.

Kūpervudam ierodoties, Trešā iela pamazām modās un pildījās baņķieriem un biržas ļaudīm, ko pulcēja ārkārtīgi saasinātais moments. Bija dzirdami aizdomīgi steidzīgi soļi, jūtama tā elektrizētā atmosfēra, kas atšķir simt satrauktu cilvēka pūli no simt mierīgiem. Biržā valdīja drudžains noskaņojums. Pēc gonga sitiena zāli pildīja saraustīta dūkoņa. Vēl nebija izgaisusi metāliskā atbalss, kad divsimt cilvēku, kas sevišķa sprieguma brīžos sastādīja vietējo biržas organizāciju, metās cits citam virsū, mežonīgi gaudodami un cenzdamies atbrīvoties no vairākiem vērtspapīriem vai, otrādi, notvert attiecīgajā momentā izdevīgus piedāvājumus. Klātesošo intereses bija tik dažādas, ka nebija iespējams konstatēt, kur un ko labāk pārdot vai pirkt.

Riverss un Targuls bija saņēmuši norādījumu turēties pašā burzmā, bet brāļi Kūpervudi, Džozefs un Edvords, — palikt nomaļus un uzmanīt izdevīgus papīru pārdošanas momentus. «Lāči» neatlaidīgi centās aizvien vairāk nosist kursu, tā ka viss tagad bija atkarīgs no tā, vai Mollenhoera, Simsona un Batlera aģenti un citi noturēs pilsētas dzelzceļu akciju kursu un vai šiem papīriem saglabāsies kaut kāda vērtība. Vakar, atvadoties no Kūpervuda, Batlers bija sacījis, ka viņi darīs visu, kas no viņiem atkarīgs. Vini uzpirks akcijas, kamēr vien būs iespējams. Tiesa, viņš nevarēja solīt, ka viņi atbalstīs tirgu neierobežoti. Tāpat viņš nevarēja galvot par Mol lenhoeru un Simsonu un arī nezināja, kādā stāvoklī ir viņu lietas.

Kūpervudam ierodoties, uzbudinājums biržā bija sasniedzis augstāko pakāpi. Bet, tiklīdz viņš ienāca un sāka meklēt ar acīm Riversu, atskanēja biržas gongs un darījumus pārtrauca. Visi pievērsās balkoniņam, no kura biržas sekretārs sniedza ziņojumus. Arī tagad šis cilvēks, maza auguma, melnīgsnējs, tipisks, apmēram trīsdesmit astoņus gadus vecs ierēdnis, kura vārgā ķermeņa uzbūve un bālā seja liecināja par pedantisku prātu, kam svešs pārdrošs lidojums, stāvēja savā vietā, bet aiz viņa rēgojās atvērtās durvis. Labajā rokā viņš turēja kaut kādu papīru.

— Amerikāņu uguns apdrošināšanas sabiedrība Bostonā pasludina sevi par maksāt nespējīgu.

Atkal gonga sitiens. Tanī pašā mirklī vētra iegaudojās no jauna, vēl apdullinošāka nekā iepriekš. Ja jau pēc vienas darījumu operāciju stundas bija eksplodējusi viena apdrošināšanas sabiedrība, kas tad notiks tuvākajās četrās vai piecās stundās vai divās trijās dienās? Tas nozīmēja, ka Čikāgas ugunsgrēkā cietušie vairs nevares no jauna atvērt savus uzņēmumus. Tas nozīmēja, ka bankas jau pieprasījušas, vai pieprasa dzēst visus aizņēmumus, kas saistīti ar bankrotējušo sabiedrību. Pārbiedētie «vērši» aizvien lētāk piedāvāja tūkstoš un pieci tūkstoši gabalu akciju paketes — Ziemeļu Klusā okeāna, Ilinoisas-Centrālā, Redingas, Leik Šoras un Vobešas dzelzceļu akcijas, pilsētas dzelzceļu akcijas, Kūpervuda realizētā aizņēmuma obligācijas, un pārdevēju spalgās balsis laupīja drosmi visiem, kas bija dalībnieki šinīs uzņēmumos.

— Mollenhoera un Simsona aģenti sevišķi vis necenšas uzturēt cenas! — Kūpervuds noraizējies piezīmēja.

— Viņi saņēmuši ziņas no Ņujorkas, — Riverss drūmi atsaucās. — Te nekāds pabalsts nelīdzēs. Cik es sapratu, tur gatavas eksplodēt vēl trīs apdrošināšanas sabiedrības. Par to var paziņot kuru katru mirkli.

Viņi atgāja sānis no trakojošā pūļa, lai apspriestos par turpmāko. Pēc vienošanās ar Stīneru Kūpervuds bija pilnvarots uzpirkt pilsētas aizņēmuma obligācijas par simttūkstoš dolāriem neatkarīgi no spēles biržā vai mahinācijām, ko viņi abi izdarīja ar šīm obligācijām, rausdami milzu peļņu. Tas bija paredzēts gadījumam, ja rastos nopietna nepieciešamība atbalstīt krītošo kursu. Kūpervuds nolēma tūliņ nopirkt obligācijas par sešdesmit tūkstošiem dolāru, lai ar tām, atbalstītu savus ieguldījumus. Stīners viņam nekavējoties atmaksās šo summu un dos atkal skaidru naudu. Lai nu kā, bet tas varēja noderēt, — varbūt tas palīdzētu uz kādu laiku noturēt citus vērtspapīrus, lai paspētu kaut ko realizēt, kamēr kurss nav nokrities līdz katastrofiskam skaitlim. Jā, ja viņam tagad būtu līdzekļi, lai spēlētu uz pazemināšanu, kad ir šāda konjunktūra! Ak vai, tagad tāda spēle varēja novest pie ātra kraha! Tas bija Kūpervudam raksturīgi: pat tādā kritiskā mirklī viņam nepagāja neievērots tas fakts, ka tie paši apstākļi, kas tagadējā grūtajā stāvoklī draudēja novest pie bankrota, jebkurā citā gadījumā ļautu viņam ievākt bagātīgu ražu. Bet patlaban viņš nebija spējīgs to izmantot. Nevarēja vienlaicīgi atrasties divās pretējās pusēs. Vai nu tu esi «lācis», vai «vērsis», un viņš, nepieciešamības spiests, bija «vērsis». Tas bija dīvaini, bet neizbēgami. Kūpervuda parastajai izveicībai te nebija nekādas nozīmes. Viņš gatavojās iet prom, lai steidzīgi satiktu kādu baņķieri, no kura cerēja dabūt naudu, ieķīlājot savu namu, kad atkal atskanēja gongs. Atkal pārtrauca visus darījumus. Artūrs Riverss no savas vietas — viņš ar štata vērtspapīriem stāvēja pie kioska, kur patlaban pārdeva pilsētas aizņēmuma obligācijas, kuras viņš tikko bija sācis pirkt, — zīmīgi paskatījās uz Kūpervudu. Ņūtons Targuls žigli pienāca pie Frenka.

— Visi pret jums! — viņš izsaucās. — Nav vērts mēģināt pārdot, ja tirgus tādā stāvoklī. Tur nav nekāda labuma. Patlaban viss sabrūk. Pēc pāris dienām vajadzētu iestāties lūzumam. Vai jūs nevarētu mazliet nogaidīt? Tūliņ mēs dzirdēsim ne visai patīkamas lietas.

Viņš norādīja ar acīm uz balkoniņu, kur stāvēja biržas sekretārs.

— Austrumu un Rietumu uguns apdrošināšanas sabiedrība Ņujorkā pasludina sevi par maksāt nespējīgu.

Dobja dūkoņa pārvēlās pāri zālei, kaut kas līdzīgs stieptam «ho!».

Sekretārs piesita ar āmuriņu, uzaicinādams ievērot kārtību.

— Uguns apdrošināšanas sabiedrība «Iri» Ročesterā pasludina sevi par maksāt nespējīgu.

Atkal tāds pats «ho-o-o!».

No jauria noklaudzēja koka āmuriņš.

— Amerikāņu trests Ņujorkā pārtraucis maksājumus.

— «Ho-o-o!»

Vētra trakoja.

— Nu, ko jūs teiksiet? — Targuls uztraucās. — Vai tad var noturēties pret tādu auku? Vai jūs nevarētu pārtraukt pārdošanu un pagaidīt pāris dienu? Kāpēc jūs nevarētu spēlēt uz pazemināšanu?

— Tagad vajadzētu vispār slēgt biržu, — Kūpervuds strupi atteica. — Tā būtu lieliska izeja no stāvokļa.

Viņš nekavējoties devās apspriesties ar personām, kas, nokļuvušas tādās pašās grūtībās kā viņš, varētu izlietot savu ietekmi un realizēt viņa domu. Tā būtu nežēlīga rīcība pret tiem, kas, izmantojot sev labvēlīgo tirgus konjunktūru, patlaban ievāca bagātīgu ražu. Bet kas viņam par daļu! Veikals ir veikals. Nebija nekādas jēgas pārdot savus papīrus par katastrofāli zemām cenām, un viņš deva rīkojumu savien palīgiem atturēties. Ja baņķieri nebūs viņam sevišķi labvēlīgi, ja fondu biržu neslēgs, ja neizdosies pārliecināt Stīneru nekavējoties atklāt kredītu vēl par trīssimt tūkstošiem dolāru, ja nerealizēsies neviena no šīm iespējām, tad viņš ir izputināts. Kūpervuds tūliņ devās pie vairākiem baņķieriem un biržas vīriem tanī pašā ielā un ieteica pieprasīt biržas slēgšanu. Dažas minūtes pirms divpadsmitiem viņš aizauļoja uz staciju sagaidīt Stīneru, bet par lielām bēdām nekur nevareja viņu saskatīt. Laikam kasieris bija nokavējis šo vilcienu. Tomēr Kūpervudam radās ļauna nojauta: vai tikai te nav kāds ļauns nodoms? Viņš nolēma doties uz rātsnamu un pēc tam uz Stīnera dzīvokli. Varbūt tas ir atgriezies un izvairās no satikšanās?

Neatradis Stīneru darbā, Frenks tūliņ brauca uz tā dzīvokli. Viņš nebija pārāk pārsteigts, kad no mājas viņam pretī iznāca pats Stīners, bāls un redzami satraukts. Kūpervudu ieraugot, viņš kļuva baltāks par papīru.

— Ā! Sveiki, Frenk! — viņš apsveica Kūpervudu ar apmulsušu smaidu. — No kurienes tad jūs?

— Kas noticis, Džordž? — Kūpervuds noprasīja. — Es biju cerējis satikt jūs Brodstrītas stacijā.

— Es arī pats biju domājis ar jums tur tikties, — Stīners apjucis atbildēja, — bet tad nolēmu izkāpt Vestfiladelfijā un atnākt uz māju pārģērbties. Man šodien daudz darīšanu. Biju domājis iegriezties arī pie jums.

Pēc Kūpervuda steidzamās telegrammas tāda atbilde skanēja diezgan muļķīgi, bet jaunais baņķieris nepievērsa tai uzmanību.

— Kāpiet ašāk manā ekipāžā, Džordž! — viņš sacīja. — Man ļoti nopietni jāparunā ar jums. Es jums telegrafēju, ka gaidāma panika. Tā arī notika. Mēs nedrīkstam zaudēt ne minūti. Visas akcijas stipri kritušās, un bankas pieprasa dzēst visu lielo vairumu manu aizņēmumu. Es gribu zināt, vai jūs man aizdosiet nz pāris dienām trīssimt piecdesmit tūkstošu dolāru uz- četriem vai pieciem procentiem gadā. Es jums atmaksāšu visu līdz pēdējam centam. Man vajadzīga nauda par katru cenu. Bez tās es droši vien izputēšu. Vai jūs saprotat, ko tas nozīmē, Džordž? Tas «iesaldēs» visu manu aktīvu līdz pēdējam dolāram un reizē ar to visus mūsu ieguldījumus pilsētas dzelzceļos. Es nevarēšu atdot tos jums realizēšanai, un tādā gadījumā mans aizņēmums no pilsētas kases parādīsies pavisam nelāgā apgaismojumā. Jūs nespēsiet segt deficītu kasē un, es domāju, pats saprotat, ko tas nozīmē. Mēs esam vienādi «iepinušies» šinī lietā. Es gribu paglābt jūs, lai jūs neciestu nekādus zaudējumus, bet es nespēju izdarīt to bez jūsu palīdzības. Es biju vakar spiests griezties pie Batlera viņa depozīta dēļ un daru visu iespējamo, lai sadabūtu naudu arī no citiem avotiem. Bet man jāatzīstas, ka es neredzu nekādas izejas, ja jūs nebūsiet ar mieru man palīdzēt.

Kūpervuds apklusa. Viņš bija gribējis īsumā un pārliecinoši attēlot Stīneram radušos stāvokli, lai tas, iekams iedomātos atteikties, būtu skaidrībā par to, kāds posts draud viņam pašam.

Bet īstenībā bija noticis tieši tas, ko Kūpervuds bija nojautis ar viņam piemītošo asredzību. Stīneru bija jau paspējuši «apstrādāt». Iepriekšējā vakarā, tikko Batlers un Simsons bija aizgājuši, Mollenhoers bija ataicinājis savu ārkārtīgi izveicīgo sekretāru Ebneru Sengstēku un uzdevis tam noskaidrot Stīnera atrašanās vietu. Sengstēks nosūtīja Strobikam, kas pavadīja Stīneru, garu telegrammu, uzstājīgi ieteicot tam brīdināt Stīneru no Kūpervuda. Deficīts pilsētas kasē esot kļuvis zināms. Viņš, Sengstēks, sagaidīšot Strobiku un Stīneru Vilmingtonā (lai tā novērstu iespējamo Stīnera satikšanos ar Kūpervudu) un tur skaidri attēlošot stāvokli. Stīneram jāpiedraudot ar tiesu, lai tas nedotu Kūpervudam vairs ne centa un lai nerunātu ne ar vienu, iekams nav ticies ar Mollenhoeru. Saņēmis atbildes telegrammu no Strobika ar ziņojumu, ka viņi cer ierasties otrā dienā pulksten divpadsmitos, Sengstēks aizbrauca viņus sagaidīt uz Vilmingtonu. Tāpēc Stīners arī negāja taisnā ceļā no stacijas uz pilsētas tirdzniecisko daļu, bet izkāpa Vestfiladelfijā, lai vispirms brauktu mājās pārģērbties un tad apmeklētu Mollenhoeru pirms tikšanās ar Kūpervudu. Viņš bija pārbiedēts līdz nāvei un gribēja atlicināt laiku, lai drusku apdomātos.

— Nē. es nevaru, —. viņš žēlabaini lūdzās. — Es jau tā esmu traki iepiņķējies ar visu šo lietu. Mollenhoera sekretārs, kas mūs sagaidīja Vilmingtonā, brīdināja mani tieši no tādas iespējas, un Strobiks arī ir pret to. Viņi zina, cik es esmu izdevis naudas. Vai nu jūs, vai kāds cits viņiem to pateicis. Es nevaru nostāties pret Mollcnhoeru. Es esmu viņam pateicību parādā par visu, kas man ir. Viņš taču man pagādāja kasiera vietu.

— Uzklausiet mani, Džordž! Rīkojieties, kā gribat, bet nojaujiet, ka jums samulsina galvu ar runām par uzticību partijai! Jūsu stāvoklis ļoti nopietns, mans — tāpat. Ja jūs tagad neparūpēsieties kopā ar mani pats par savu glābšanu, tad jūs neglābs neviens — ne tagad, ne vēlāk! Vēlāk vispār būs par vēlu. Es par to pārliecinājos vakar, kad aizgāju pie Batlera, lai garantētu mums abiem viņa palīdzību. Visi zina, ka mēs interesējamies par pilsētas dzelzceļiem, un grib vienkārši piesavināties mūsu akcijas — ne vairāk, ne mazāk! Jautājums šinī gadījumā pilnīgi skaidrs: kurš kuru? Un mums tagad atliek vai nu kopīgi glābties, neraugoties uz vispārējo uzbrukumu no visām pusēm, vai kopīgi iet bojā. To es gribēju jums pateikt. Mollenhoeru tikpat maz interesē jūsu liktenis kā šās te spuldzes liktenis. Viņš neraizējas par to, ka jūs man esat aizdevis naudu, bet gan par to, kas ar tās palīdzību gūs peļņu un cik. Redziet, šiem džentlmeņiem zināms, ka mēs esam uzpirkuši pilsētas dzelzceļu akcijas, un tas viņiem nav pa prātam. Tiklīdz viņi izraus mums akcijas, mēs vairs viņiem neeksistēsim, ievērojiet to! Mums tikai vajag pazaudēt šos ieguldījumus, un mums abiem beigas; neviens visā pasaulē pat pirksta nepakustinās, lai sniegtu mums kaut vismazāko palīdzību. Es gribu, lai jūs to labi saprastu, Džordž, jo tā ir bēdīga patiesība. Un, iekams jūs sacīsiet «nē», iekams jūs sāksiet dejot pēc Mollenhoera stabules, jums jāpadomā par to, ko es jums tagad teicu.

Kūpervuds pagriezās pret Stīneru un cieši raudzījās viņā, pūlēdamies ar savas personības apslēpto spēku piespiest viņu piekrist vienīgajam solim, kas varētu glābt Frenku, kaut arī Stīneram tas galu galā atnestu maz labuma. Interesanti atzīmēt, ka pēdējais fakts Frenku visai maz interesēja. Viņš Stīnerā redzēja patlaban vienkāršu bandinieku, ko bīda pēc patikas katrs, kam tas nokļuvis rokās. Par spīti Mollenhoeram, Simsonam un Batleram Kūpervuds centās paturēt šo bandinieku sev. Tāpēc viņš hipnotizēja Stīneru ar skatieniem kā čūska putniņu, cenzdamies pakļaut to savai gribai un pamodināt aiz bailēm pamirušajā cilvēkā pašaizsardzības instinktu.

Bet Stīners bija tā apjucis, ka patlaban no viņa nekā nevarēja panākt. Viņa seja bija kļuvusi zili pelēka, plaksti uztūkuši, zem acīm radušies maisiņi, rokas un lūpas kļuvušas lipīgas. Ak dievs, kādā ķezā viņš iekulies!

— Tā jau tas ir, Frenk, viņš izmisis iesaucās. — Es zinu, ka jūs runājat tīru patiesību. Bet pamēģiniet padomāt, kas notiks ar mani un manu stāvokli, ja es jums aizdošu naudu! Mani taču dzīvu apēdīs par to. Paskatieties taču uz to no mana viedokļa! Ak, kādēļ jums vajadzēja iet pie Batlera, iepriekš neaprunājoties ar mani!

— Kā tad es varēju aprunāties ar jums, Džordž, kad jūs sazin kur šaudījāt pīles un es veltīgi sūtīju telegrammas uz visām pusēm, mēģinādams kaut kā jūs sameklēt? Vai jus esat padomājis par to? Vajadzēja taču kaut kā sagatavoties gaidāmajiem notikumiem. Bez tam es domāju, ka Batlers izturēsies pret mani labāk, nekā tas patiesībā izrādījās. Bet tagad nav laika pārmest, ka es esmu griezies pie Batlera; mums abiem jādara kas cits. Šinī notikumā mēs esam nesaraujami saistīti. Runa ir par to, vai mēs izpeldēsim krastā vai nogrimsim, runa ir par mums abiem un ne par vienu citu, vai jūs to saprotat? Batlers nevarēja vai nevēlējās darīt to, ko es lūdzu, — ietekmēt Mollenhoeru un Simsonu, lai tie uzturētu vērtspapīru kursu. Taisni otrādi, viņi pašlaik grauj biržu. Viņiem pašiem sava spēle. Viņi grib izsviest mūs ārā, vai tad jūs to neredzat? Viņi grib atņemt visu, ko mēs esam sakrājuši. Mums jāglābjas, Džordž, tāpēc es te runāju ar jums. Ja jūs nenodosiet manā rīcībā trīssimt piecdesmit tūkstošu dolāru — vai, teiksim, kaut trīssimt tūkstošu, — tad mūs abus izputinās. Un jums, Džordž, klāsies vēl ļaunāk par mani, jo es — vismaz juridiski — neesmu darāms atbildīgs par šo lietu! Bet par to tagad nav runa. Es zinu ceļu, kā mums abiem glābties, zinu līdzekli, kas mūs izglābs uz visu mūžu no naudas grūtībām, lai par mums runātu nezin ko, lai pret mums uzstātos nezin kā. Jums ir iespēja izmantot šo līdzekli ar manu palīdzību mums abiem par labu. Vai jūs vēl vienmēr nekā nesaprotat? Es gribu glābt savu uzņēmumu, tad es varēšu palīdzēt jums un glābt jūsu vārdu un jūsu īpašumu.

Kūpervuds apklusa cerībā, ka viņam izdevies Stīneru pārliecināt, bet tas joprojām svārstījās.

— Ko tad es varu darīt, Frenk? — viņš taisnojās gļēvā un gaudīgā balsī. — Es nevaru sacelties pret Mollenhoeru. Ja es darīšu to, ko jūs lūdzat, mani var nodot tiesai. Viņi pilnīgi spējīgi tā rīkoties. Es nevaru, Frenk! Es neesmu pietiekami stiprs. Ja viņi nekā nezinātu, ja viņiem nekas nebūtu sacīts, tad cita lieta, tad — varbūt, bet tagad!...

Viņš pakratīja galvu, un viņa pelēkajās acīs sastinga galēja izmisuma izteiksme.

— Džordž, — Kūpervuds uzsāka no jauna, sapratis, ka tikai ar pašiem stiprākajiem argumentiem viņam varbūt izdosies ko panākt, — nerunāsim vairs par to, ko es esmu izdarījis. Es darīju to, kas bija nepieciešams. Jūs esat gatavs pilnīgi zaudēt galvu un drosmi un izdarīt nelabojamu kļūdu. Es to negribu pieļaut. Es investēju jūsu pašu interesēs piecsimt tūkstošu dolāru pilsētas naudas — daļēji, tiesa, arī manās interesēs, bet vairāk tomēr jūsējās...

Tas, starp citu, neatbilda patiesībai.

— ... un tādā mirklī jūs šaubāties, vai jums aizsargāt savas intereses vai ne. Es tiešām nekā nesaprotu! Tā taču ir krīze, Džordž! Akcijas krīt pie visiem velniem, akciju turētāji tiek izputināti. Jūs neesat vienīgais, kas piedzīvojis tādu nelaimi, un es arī ne. Mēs pārdzīvojam paniku, ko radījis ugunsgrēks, un neviens nevar cerēt, ka izies sveikā no šās katastrofas, ja neko nedarīs, lai sevi pasargātu. Jūs teicāt, ka jums jāpateicas Mollenhoeram par kasiera vietu un ka jūs baidāties, kaut tikai viņš jums neatriebjas. Iedomājieties līdz ar savu stāvokli arī manu, un jūs sapratīsiet, ka jums maza bēda, ko Mollenhoers darīs, ja vien es nebankrotēju. Bet, ja es bankrotēju, kas tad ar jums notiks? Kas tad paglābs jūs no tiesas? Jeb vai jūs domājat, ka Mollenhoers vai kāds cits ieradīsies un iemaksās jūsu vietā piecsimt tūkstošus dolāru pilsētas kasē? Tas nekad nenotiks. Ja Mollenhoers un citi rēķinās ar jūsu interesēm, tad kāpēc viņi šodien neatbalstīja mani biržā? Es jums pateikšu, kāpēc viņi to nedara. Viņi uzglūn mūsu pilsētas dzelzceļu akcijām, un, ja jūs vēlāk iebāzīs cietumā, par to viņiem nospļauties! Nāciet pie prāta un paklausiet mani! Es esmu godīgi sargājis jūsu intereses, vai ne? Pateicoties man, jūs tikāt pie naudas — un pie lielas naudas! Esiet prātīgs, Džordž, un brauciet vispirms uz savu kantori un izrakstiet man čeku kaut vai par trīssimt tūkstošiem dolāru. Nerunājiet ne ar vienu, neuzsāciet neko citu, kamēr neesat izdarījis to! Jums būs vienādi jāatbild ir par aitu, ir par jēru. Neviens nevar jums aizliegt izrakstīt man šādu čeku. Jūs esat pilsētas kasieris. Tiklīdz es dabūšu šo naudu, es izmanevrešu no šās jezgas un pēc pāris nedēļām atdošu jums visu pilnos apmēros, — tikmēr panika būs noteikti pāri. Un, kad šī nauda būs atmaksāta pilsētas kasē, varēs pēc laiciņa parunāt arī par tiem piecsimt tūkstošiem. Pēc trīs mēnešiem un varbūt pat agrāk es iekārtošos tā, lai jūs varētu segt deficītu. Nu, ko tur runāt, es pat pēc divām nedēļām būšu spējīgs to izdarīt, ļaujiet tikai man tikt atkal uz kājām! Laiks — tas ir viss, kas man vajadzīgs! Jūsu ieguldījumi nepazudīs, un, ja jūs atliksiet naudu kasē, neviens jums nesagādās nekādas nepatikšanas. Neviens negribēs celt skandālu. Kā tad jūs gribat rīkoties, Džordž? Mollenhoers nevar jums aizliegt izrakstīt man čeku, tāpat kā es nevaru jūs piespiest to darīt. Jūsu liktenis jūsu paša rokās. Kā jūs esat nolēmis rīkoties?

Stīners joprojām bez jēgas pārdomāja un svārstījās tanī pašā laikā, kad viņš atradās bezdibeņa malā. Un tomēr viņš baidījās kaut ko darīt. Viņš bijās no Mollenhoera, bijās no Kūpervuda, bijās no dzīves un pats no sevis. Domas par paniku, par draudošo nelaimi nebija viņa iztēlē tik konkrēti saistītas ar viņa īpašumu un kapitālu kā ar stāvokli sabiedrībā un politiskajā pasaulē. Ir maz cilvēku ar stipri attīstītām finansiālas neatkarības jūtām. Maz cilvēku saprot, ko nozīmē gūt varu pār bagātību, valdīt pār to, kas ir uzņēmības avots, dabiskās maiņas līdzeklis. Parasti cilvēki nekāro naudu pašas naudas dēļ. Viņi cenšas iegūt naudu kā līdzekli nodrošināt sev mērenu komfortu, bet finansists grib iegūt naudu, lai kontrolētu mantas sadalīšanu, lai gūtu redzamu stāvokli, spēku, ietekmi. Taisni tā atšķīrās Kūpervuda centieni no Stīnera centieniem. Tieši tāpēc Stīners ar tādu gatavību atļāva. Kūpervudam rīkoties savā vietā, bet tagad, kad Kūpervuda ieteiktā priekšlikuma jēgai vajadzēja būt viņam tik skaidrai kā vēl nekad, viņš drebēja bailēs un viņa saprātu bija aptumšojušas iztēlotās briesmas — gaidāmais Mollenhoera niknums un atriebe, iespējamais Kūpervuda bankrots un paša nespēja vīrišķīgi saņemt gaidāmo krīzi. Šoreiz Kūpervuda iedzimtais finansiālais talants neiedvesa viņam uzticību. Šis baņķieris bija pārāk jauns gados un samērā jauns darbā. Mollenhoers ir vecāks, bagātāks. To pašu varēja attiecināt uz Simsonu un Batleru. Šie cilvēki ar saviem kapitāliem personificēja lielu finansiālu jaudu, varenu spēku, kas virza pasauli. Un vai tad bez tam Kūpervuds neatzinās, ka viņam pašam draud lielas briesmas, ka viņš nonācis strupceļā? Kūpervuds nekā ļaunāka nevarēja pateikt — kaut arī tanī pašā laikā tā bija vienīgā iespēja, — jo Stīneram trūka drosmes lūkoties briesmām acīs.

Un tā ceļā uz savu kantori Stīnērs joprojām sēdēja ekipāžā līdzās Kūpervudam, iegrimis domās, bāls, gurdens, nespējīgs ātri aptvert galveno pats savās interesēs un orientēties tanīs pārliecināti, droši un noteikti. Kūpervuds iegāja kopā ar viņu kantori, lai vēlreiz mēģinātu viņu ietekmēt.

— Nu, kā tad paliek, Džordž? — viņš uzbudināts jautāja. — Es gaidu atbildi. Laika nav. Nedrīkst zaudēt ne minūtes. Dodiet man naudu, un es ātri būšu ārā no šīm jukām — jā? Es atkārtoju: dārga katra minūte. Neļaujiet, lai šie cilvēki jūs iebiedē! Viņiem pašiem sava spēlīte, spēlējiet jūs savu!

— Es nevaru, Frenk, — Stīners beidzot atbildēja sašļucis. Šinī mirklī doma par Mollenhoera cietsirdīgo, valdonīgo seju pilnīgi nomāca viņā visas bažas par savu nākotni. — Man jāpadomā. Es nevaru to izdarīt uzreiz. Strobiks aizgāja no manis dažas minūtes pirms tam, kad es satikos ar jums, un viņš ...

— Dievs ar jums, Džordž! — Kūpervuds pārmetoši izsaucās. — Ko jūs man stāstāt par Strobiku! Kāds sakars viņam ar visām šīm lietām? Padomājiet par sevi! Padomājiet, kas notiks ar jums! Runa ir par jūsu, nevis par Strobika nākotni — to jums vajadzētu paturēt prātā!

— Es zinu, Frenk, — Stīners vārgi atvairījās, — bet es tiešām nevaru iedomāties, kā lai es to izdaru. Goda vārds, nevaru! Jūs pats sacījāt, ka nevarat galvot, vai tiksiet sveikā ārā no visām šīm jukām, bet vēl trīssimt tūkstošu — tas taču tomēr ir par trīssimt tūkstošiem vairāk! Es nevaru, Frenk, dieva vārds, nekādi nevaru! Tas neiet. Un bez tam es katrā ziņā gribu iepriekš parunāt ar Mollenhoeru.

— Kas tās par muļķībām! — Kūpervuds vairs nespēja valdīties un uzmeta kasierim dusmu un tikko slēptas nicināšanas pilnu skatienu. — Labi, runājiet ar Mollenhoeru! Skrieniet pie Mollenhoera! Prasiet viņam, kā pārgriezt sev rīkli viņa labā! Aizdot man vēl trīssimt tūkstošus — tas neiet, bet riskēt ar pusmiljonu, ko jūs man esat aizdevis, un pazaudēt to — tas iet, vai ne? Lūk, taisni to jūs gatavojaties darīt — pazaudēt šo naudu un reizē ar to visu pasaulē. Es jums teikšu, Džordž, ko tas nozīmē: jūs esat galīgi jucis! Viens vienīgs Mollenhoera vārds jūs var pārbiedēt līdz nāvei, un jūs esat jau gatavs aizsviest savu mantu, savu reputāciju, savu stāvokli! Vai jūs tiešām saprotat, ko tas nozīmē, ja es bankrotēšu? Jūs ieliks cietumā, Džordž, ziniet! Jūs kļūsiet par arestantu. Šis lapsa Mollenhoers, kas tā steidzas jums aizrādīt, ko jūs nedrīkstat darīt, nepakustinās ne .pirksta jūsu labā, tiklīdz jūs paklupsiet. Nu, paskatieties man acīs, — vai es jums neesmu palīdzējis, ko? Vai es līdz pašam pēdējam brīdim neesmu sekmīgi vadījis jūsu lietas? Kas ar jums noticis, es gribētu zināt? No kā jūs baidāties?

Stīners gatavojās atkal minēt kādu bezspēcīgu argumentu, bet tanī mirklī kabineta durvis atvērās un ienāca viņa kancelejas pārzinis Alberts Staijerss. Stīners bija tā uztraucies, ka sākumā nepamanīja viņu, un tad iejaucās Kūpervuds.

— Ko teiksiet, Albert? — viņš noprasīja kā jau «pašu cilvēks».

— Misters Sengstēks atnācis no mistera Mollenhoera un vēlas satikt misteru Stīneru.

Izdzirdējis šo baismīgo vārdu, Stīners saplaka it kā lapa saules tveicē. Kūpervuds to manīja. Viņš saprata, ka nu laikam izgaist viņa pēdējās cerības dabūt no Stīnera trīssimt tūkstošu dolāru. Tomēr viņš vēl nedomāja nolikt ieročus.

— Nu, Džordž, — viņš sacīja, kad Staijerss izgāja pateikt Sengstēkam, ka Stīners viņu tūliņ pieņems, — es redzu, kas noticis. Šis cilvēks jūs pilnīgi hipnotizējis. Jūs pats vairs nekā neesat spējīgs darīt, jo jūs pārņēmušas bailes. Lai pagaidām viss paliek, kā bijis, bet es vēl atgriezīšos. Tikai, dieva dēļ, saņemieties un savaldieties! Padomājiet, kas te izšķiras! Es jums visu skaidri norādīju, kas notiks, ja jūs mani neklausīsiet. Ja jūs rīkosieties pēc mana padoma, jūs būsiet neatkarīgs, bagāts cilvēks. Pretējā gadījumā jūs gaida arestanta svārks!

Nolēmis vēlreiz mēģināt rast palīdzību pie baņķieriem un biržas vīriem, iekams no jauna griežas pie Batlera, Kūpervuds žigli izgāja un ielēca savā vieglajā atsperu kabrioletā, kas viņu gaidīja (tā bija brīnišķīga, dzelteni lakota ekipāža ar dzeltenu ādas sēdekli). Strauja, bērā ķēve veda Frenku no kantora uz kantori. Nevērīgi nometis grožus, viņš skrēja augšup pa banku un biržas kantoru kāpnēm.

Bet viss izrādījās veltīgi. Viņu uzklausīja uzmanīgi, līdzjūtīgi, bet stāvoklis bija pārāk nedrošs. Džirardas Nacionālā banka atteicās pagarināt aizdevumu kaut vai uz stundu, un Kūpervudam vajadzēja nosūtīt tai biezu saini savu visvērtīgāko papīru, lai aizpildītu biržas kursu krišanas radīto robu. Pulksten divos pienāca ziņojums no vecā Kūpervuda: būdams Trešās Nacionālās bankas priekšsēdētājs, viņš bija spiests pieprasīt Frenkam piešķirtā aizdevuma — simt piecdesmit tūkstošu dolāru — dzēšanu, jo direktori neuzticējās Frenka ieķīlātajām akcijām. Kūpervuds nekavējoties izrakstīja čeku uz savu piecdesmit tūkstošu lielo depozītu tanī pašā bankā, pievienoja tam divdesmit pieci tūkstoši skaidrā naudā, kas glabājās viņa kantorī, pieprasīja firmai «Tajs un Ko» dzēst piecdesmit tūkstošu dolāru lielo aizdevumu un pārdeva par trešdaļu nomināla Grīna un Koutsa ielas dzelzceļa akcijas, tās līnijas akcijas, pie kuras viņš nule bija pieķēries. Visas šādā ceļā sadabūtās summas viņš nosūtīja Trešajai Nacionālajai bankai. Vecajam Kūpervudam likās, ka viņam noveļas smags slogs no pleciem, bet reizē ar to viņš jutās stipri nomākts. Pēcpusdienā viņš pats izgāja uzzināt, cik varētu dabūt par saviem papīriem. Tā rīkodamies, viņš zināmā mērā kompromitēja sevi, bet viņa tēva sirds taču cieta, bez tam viņam bija jāpadomā arī par savām personīgajām interesēm. Ieķīlājis savu namu un aizņēniies naudu pret dzīvokļa iekārtu, ekipāžām, zemes gabaliem un akcijām, viņš realizēja simt tūkstošu dolāru, ko deponēja savā bankā uz Frenka vārda. Tomēr tas bija ļoti viegls enkurs, ja aprēķināja negaisa spēku. Frenkam bija nepieciešami panākt maksājumu novilcināšanu vismaz uz trim četrām dienām. Apsverot savu stāvokli dienas beigās, viņš domās nosacīja ar drūmu tiepību:

«Nē, šim Stīneram j ā a i z d o d man trīssimt tūkstoši, tur nav ko vārdus tērēt! Bet tagad jāsatiek Batlers, citādi tas vēl pieprasīs savu noguldījumu pirms kantora slēgšanas.»

Viņš žigli iesēdās ekipāžā uji trieca zirgu kā apsēsts uz Batlera māju.

DIVDESMIT SESTĀ NODAĻA

Kopš pēdējās sarunas ar Kūpervudu Batlers bija krasi pārmainījies. Viņš bija augstākā mērā jutis līdzi jaunajam baņķierim, kad tas bija ieteicis viņam apvienoties ar Mollenhoeru un Simsonu un atbalstīt vērtspapīru kursu biržā. Ak vai, šās vērā liekamās pirmdienas rītā jau tā juceklīgajai situācijai pievienojās vēl viens jauns sarežģījums un galīgi pārgrozīja Batlera ieņemto pozīciju. Tās pašas dienas rītā, kad Kūpervuds mēģināja panākt Stīnera palīdzību, ap pulksten deviņiem Batlers iznāca no mājas, gatavodamies sēsties savos ratos, kad piesteidzies pastnieks pasniedza viņam četras vēstules. Vecais brītiņu pakavējās, lai tās pavirši pārskatītu. Pirmā bija no sīka uzņēmēja O’Higinsa, otrā — no Batlera biktstēva, sv. Timoteja baznīcas garīdznieka tēva Maikla, kas pateicās par ziedojumu draudzes nabagu fondam, trešā no «Dreksela un Ko» sakarā ar kādu noguldījumu, ceturtā — anonīma, uz slikta papīra, acīmredzot no diezgan neizglītotas personas, visticamāk — no sievietes. Tur bija ķeburainiem burtiem rakstīts sekojošais:

«Godājamais ser! Es gribu jūs brīdināt, ka jūsu meita Eilina vazājas ar cilvēku, ar ko tai nevajadzētu ielaisties, — ar baņķieri Frenku Kūpervudu. Ja neticat, pasekojiet 931. namam Ziemeļu Desmitajā ielā. Tad jūs pārliecināsieties pats ar savām acīm.»

Nebija ne paraksta, ne kādu citu pazīmju, pēc kurām varētu spriest, no kurienes vēstule nākusi. Batleram tūliņ radās iespaids, ka to rakstījis cilvēks, kas dzīvo minētā nama tuvumā. Īram dažreiz piemita neparasti asa intuīcija. Vēstuli tiešām bija rakstījusi meiča, kas piederēja pie sv. Timoteja draudzes, dzīvoja pāris namu atstatu no vēstulē minētā un pazina Eilīnu, kura modināja viņā skaudību ar savām spožajām tualetēm un savu stāvokli. Šī jaunava bija bāls, mazasinīgs, ar savu likteni neapmierināts radījums, viens no tiem cilvēkiem, kas uzskata par savu pienākumu uzmesties par sargu citu tikumībai. Viņa dzīvoja šķērsām iepretim Kūpervuda neoficiālajam mājoklim un pamazām izpētīja — tā viņai vismaz likās, — kādam nolūkam šis nams kalpo. Viņai tikai vajadzēja apvienot faktus ar fantāziju un visu sakombinēt kopā ar to aso apķērību, kas ir tik tuva patiesai zināšanai. Šī vēstule, ko Batlera acis skatīja visā tās neizpušķotā atklātībā, arī bija viņas pūļu auglis.

Īri ir filozofiska un reizē praktiska tauta. Pirmais un spēcīgākais nepatīkamā stāvoklī nokļuvuša īra impulss ir meklēt izeju un raudzīties uz notikušo no mazāk bēdīgās puses. Kad Batlers pirmo reizi izlasīja zīmīti, pār viņa spēcīgo ķermeni pārskrēja auksti drebuļi. Viņa žokļi instinktīvi sakodās, pelēkās acis piemiedzās. Vai tas varētu būt patiesība? Bet, ja ne, kā var izskaidrot, ka vēstules autors tik noteikti ziņo: «Ja neticat, pasekojiet 931. namam Ziemeļu Desmitajā ielā»? Vai šo vārdu nesaudzīgā lietišķība nav jau pati par sevi neapgāžams pierādījums? Un runa bija par to pašu cilvēku, kas vēl vakar bija griezies pie viņa pēc palīdzības, par cilvēku, kura labā viņš bija tik daudz darījis! Batlera prātā, kas gan pēc dabas bija gauss, bet strādāja precīzi, atausa viņa neikdienišķās, burvīgās meitas tēls, parādījās daudz spilgtāks nekā jebkad agrāk, un reizē ar to skaidrāk atklājās Frenka Aldžernona Kūpervuda personība. Kā lai izskaidro to, ka viņš, Batlers, nebija pratis uzminēt ša cilvēka patieso viltību? Kā varēja notikt, ka viņš ne reizi nebija neko pamanījis, ja starp Eilīnu un Kūpervitdu tiešām kaut kas bija?

Vecāki parasti ir pārliecināti, ka labi pazīst savus bērnus, un laiks pastiprina viņos šo pārliecību. Nekas nav noticis līdz šim, nekas nenotiks arī turpmāk. Viņi redz savus bērnus katru dienu, bet caur «vecāku maiguma plīvuru. Lai ar kādām labām īpašībām daba apbalvojusi viņu pēcnācējus un lai cik stipra ir vecāku mīlestība, viņi raugās uz bērniem ne tikai kā uz kaut ko līdz pamatiem pazīstamu, bet arī kā uz kaut ko, kas nodrošināts pret visādiem kārdinājumiem. Mērija ir laba meitene, tiesa, mazliet gaisīga, bet kāda nelaime viņai var notikt? Džons — atklāts jauneklis ar noteiktiem mērķiem, — kādas viņam var būt nepatikšanas? Un cik patētiski skan daudzu vecāku izbrīna saucieni, kad nejauši atklājas, ka viņu bērni izdarījuši kaut ko peļamu! «Mans Džons! Mana Mērija! Tas nav iespējams!» Bet tas ir iespējams. Pat ļoti iespējams. Un pat ticams. Daži vecāki, kam trūkst pietiekamas pieredzes vai dzīves izpratnes (bieži gan vienas, gan otras), tūliņ aizsvilstas dusmās un niknumā. Viņi atceras visu izšķiesto maigumu, visus upurus un jūtas pazemoti. Citus pilnīgi apmulsina šāda mūsu dzīves nestabilitātes un nedrošības skarbā izpausme, mīklainie procesi, kas norisinās cilvēka dvēselē. Ir arī tādi, ko mācījusi īstenības bargā skola vai daba apveltījusi ar asredzību vai intuīciju un kas izturas pret tādiem gadījumiem kā pret tā neizpētījamā noslēpuma izpausmi, ko sauc par dzīvi, un, zinādami, ka pat cerība to apkarot ir pilnīgi bezmērķīga (varbūt vienīgi ļoti slepenā veidā), cenšas raudzīties uz notikušo no iespējami labākās puses un noslēdz pamieru, lai būtu laiks visu apdomāt. Katrs, kas domā, zina, ka dzīve ir neatrisināma problēma. Pārējie iztēlojas visvisādas aplamības, veltīgi uztraucas un ceļ traci, kaut tam nav nekādas nozīmes.

Tā nu Edvords Batlers, cilvēks ar neikdienišķu saprātu, skarbas un rūgtas dzīves skolots, stāvēja uz sava nama kāpnēm un turēja lielajā, raupjajā rokā gabaliņu lēta papīra, kas saturēja briesmīgu apvainojumu viņa meitai. Viņš domās ieraudzīja viņu gluži maziņu (Eilīna bija viņa pirmā meita). Kā viņš bija par to rūpējies visus šos gadus! Viņa bija skaists bērns, ne vienreiz vien viņas zeitainrudā galviņa bija atdusējusies pie tēva krūtīm, tūkstošiem reižu viņa cietie, raupjie pirksti bija glāstījuši bērna maigos vaidziņus. Viņa pārgalvīgā skaistule Eilīna, kurai jau divdesmit trīs gadi! Batlers iegrima drūmās, nesakarīgās, bēdīgās domās, nezinādams šinī mirklī, ko domāt, ko teikt, ko darīt. Galu galā viņš bija spiests atzīt, ka tiešām nezina, kā rīkoties. Eilīna, Eilīna! Ja to uzzinātu māte, tas satriektu viņas sirdi. Viņa nedrīkst to uzzināt, nekādā gadījumā! Bet vai patiesi viņai nav tas jāzina?

Vecāku sirds! Cilvēku mīlestība izplūst dažādās neparastās gultnēs. Mātes mīlestība ir vispēcīga, pirmatnēja, altruistiska un nesavtīga. Tā ir visu aptveroša. Mīļāko vai dzīvesbiedru mīla — tās ir līksmas saites uz saticības un savstarpējas apmaiņas pamatiem, godīga sacensība maigumā. Tēva mīlestība pret dēlu vai meitu — ja tā ir īsta mīlestība — nozīmē bagātīgu devību, bez mēra, skumjā apcerē, neko negaidot pretī, tā ir svētība un ceļa vēja novēlējums ceļiniekam, ko vēlētājs gatavs apsargāt visiem spēkiem, tā ir aukstasinīga vājuma un spēka apsvēršana, nožēla neveiksmes un lepnums sasniegumu gadījumā. Tas ir skaists, augstsirdīgs, filozofisks jūtu plaukums, mīlestība, kas reti prasa daudz un tikai cenšas dot saprātīgi un pārpilnīgi. «Kaut tikai manam dēlam sekmētos! Kaut tikai mana meita būtu laimīga!» Kas nav dzirdējis šos vārdus, kas nav domājis par šo vecāku gudrības un gādības izpausmi?

Ceļā uz pilsētu Batlers maksimālā ātrumā, kāds bija pieejams viņa neikdienišķajam; bet gausajam un zināmā mērā haotiskajam prātam, apsvēra visas sekas, kādas bija gaidāmas no šā pēkšņā, sāpīgā un satraucošā atklājuma. Kāpēc Kūpervudam nepietiek ar savu sievu? Kāpēc viņam vajadzēja iespiesties taisni Batlera mājā un nodibināt tur šos slepenos sakarus? Vai Eilīna arī ir kaut kādā ziņā vainīga? Viņai nebūt netrūkst saprāta. Jādomā, viņa taču bija skaidrībā par to, ko dara. Viņa — krietna katoliete, vismaz tādā garā audzināta. Visus šos gadus viņa gājusi grēksūdzē un pie dievgalda. Tiesa, pēdējā laikā Batlers sāka ievērot, ka viņai nav sevišķas patikas apmeklēt baznīcu un viņa dažreiz visādu iemeslu pēc paliek svētdienā mājas. Tomēr baznīcu viņa apmeklē. Un tagad, tagad.... Te Batlera domas nokļuva strupceļā, viņš atkal atgriezās pie paša galvenā, un viss sākās no jauna.

Viņš gausi devās pa kāpnēm uz savu kantori. Iegājis istabā, viņš apsēdās un iegrima dziļās domās. Nosita desmit, pēc tam vienpadsmit. Ovens vairākkārt iztraucēja tēvu ar veikala lietām, bet, pārliecinājies, ka tēvs nelāgā omā, beidzot lika viņam mieru, — lai domā. Nosita divpadsmit, pēc tam vienu, bet Batlers joprojām sēdēja un domāja, kad viņam pēkšņi pieteica Kūpervudu.

Kūpervuds, neatradis Batleru mājās un nesaticis arī Eilīnu, steidzās uz Edvorda Batlera Sagādes sabiedrības kantori, kur atradās arī dažu Batlera pilsētas dzelzceļa līniju pārvalde. Sabiedrības aizņemtās telpas bija, kā parasts, sadalītas istabās grāmatvežiem un rēķinvežiem, ceļu inspektoriem, kasierim un tā tālāk. Ovens Batlers un viņa tēvs aizņēma pašā kantora dibenā mazus, bet labi iekārtotus kabinetus, kur arī kārtoja svarīgākās lietas.

Ceļā pie Batlera Kūpervuds dīvainā iedvesmā, kāda bieži vērojama cilvēkiem pirms nelaimes, visu laiku domāja par Eilīnu, par to, kādas neparastas saites saista viņus un ka viņš patlaban steidzas pēc palīdzības pie viņas tēva. Dodoties augšup pa kāpnēm, viņu pēkšņi pārņēma ļauna nojauta, bet cilvēks ar Kūpervuda uzskatiem nevarēja tai pievērst uzmanību. No pirmā acu uzmetiena Batleram viņam kļuva skaidrs, ka te kaut kas nav kārtībā. Batleram trūka agrākās laipnības, viņš raudzījās drūmi, un viņa sejā bija tāds skarbums, kādu Kūpervuds nekad agrāk nebija redzējis. Frenks tūliņ noprata, ka te slēpjas kaut kas vairāk par vienkāršu Batlera nevēlēšanos viņam palīdzēt vai nodomu atprasīt savu ieguldījumu. Kas te varēja būt par iemeslu? Eilīna? Varbūt gan. Kāds būs aizrādījis Batleram, ka viņi redzēti kopā. Bet kas par to? Pat ja tā, ar to nekas nav pierādīts. Vismaz viņš, Kūpervuds, neļaus sevi pieķert. Bet Batlers neapšaubāmi pieprasīs savu ieguldījumu. Un par papildaizņēmumu nav ko domāt, to Kūpervuds saprata, iekāms vēl kāds vārds tika apmainīts.

— Es ienācu parunāt par jūsu noguldījumu, mister Batler, — viņš sacīja mundrā balsī ar parasto nepiespiestību.

Pēc viņa izturēšanās vai sejas izteiksmes neviens nedomātu, ka viņš pamanījis kaut ko neparastu.

Batlers — viņi bija tagad vieni — cieši raudzījās Kūpervudā no pinkaino uzacu apakšas.

— Man šī nauda būs vajadzīga, — viņš strupi noteica.

Redzot šo izveicīgo, liekulīgo cilvēku, kas nolaupījis viņa Eilīnas godu, Batlera krūtīs uzliesmoja tāds niknums, kādu viņš nebija izjutis kopš jaunības. Domājot par Kūpervudu un savu meitu, viņš zvērojošām acīm ieurbās sava apmeklētāja sejā.

— Spriežot pēc šārīta notikumu attīstības, es arī domāju, ka jūs droši vien pieprasīsiet savu naudu, — Kūpervuds mierīgi atsacīja. Viņa balss ir neietrīsējās. — Es redzu, ka viss brūk.

— Jā, viss brūk un, domājams, tik drīz nenokārtosies. Mana nauda man būs vajadzīga šodien pat. Es nevaru gaidīt nevienu stundu ilgāk.

— Labi, — Kūpervuds atbildēja, skaidri nojauzdams divdomīgo stāvokli. Vecais bija sliktā omā. Aiz šādiem vai tādiem iemesliem Kūpervuda klātbūtne viņu kaitināja, nāvīgi apvainoja. Kūpervuds ne mirkli nešaubījās, ka tam par cēloni ir Eilīna, ka Batlers kaut ko zina vai tur viņus aizdomās. Vajadzēja izlikties, ka viņš steidzas, un izbeigt sarunu.

— Man ļoti žēl, — Frenks sacīja. — Es cerēju, ka man izdosies dabūt pagarinājumu, bet neko nevar darīt. Nauda tiks pagādāta. Es to nekavējoties atsūtīšu jums.

Viņš apgriezās un ātri devās uz durvīm.

Batlers piecēlās. Viņš bija domājis izturēties pavisam citādi. Viņš bija domājis draudēt Kūpervudam, varbūt pat piekaut to. Gatavojies izmest kādu piezīmi, kas piespiestu Kūpervudu atbildēt, gatavojies sviest tam apvainojumu taisni sejā. Bet Kūpervuds jau izgāja, izskatīdamies kā parasti vaļīgi laipns.

Vecais Batlers bija neiedomājami uzbudināts, viņš bija saniknots un vīlies. Atvēris mazās durtiņas, kas savienoja viņa kabinetu ar blakus istabu, viņš pasauca:

— Oven!

— Jā, tēv?

— Aizsūti kādu uz Kūpervuda kantori, lai saņem tur naudu!

— Tātad jūs tomēr esat nodomājis atprasīt savu noguldījumu?

— Jā.

Ovenu pārsteidza tēva niknums. Ko gan tas nozīmē? — viņš sev jautāja un nolēma, ka tēvs un Kūpervuds droši vien būs pateikuši viens otram pietiekami daudz nepatīkamu vārdu. Viņš atgriezās pie sava galda, lai uzrakstītu pieprasījumu, un tad pasauca kalpotāju. Batlers piegāja pie loga un sāka raudzīties ielā. Viņš bija apbēdināts, saniknots un satracināts.

— Nelietīgais suns! — viņš pusbalsī izsaucās. — Es viņam novilkšu pēdējo kreklu! Es viņu iebāzīšu cietumā! Es viņu iznīcināšu! Lai tikai viņš pagaida!

Viņš savilka lielās dūres un sakoda zobus.

— Gan es tikšu ar viņu galā! Es viņam rādīšu! Suns! Nelietīgais krāpnieks!

Nekad vēl Batlers nebija izrādījis tādas dusmas, tik negantu, nežēlīgu naidu.

Viņš soļoja pa kabinetu un pārdomāja, ko darīt. Nopratināt Eilīnu — lūk, kas darāms. Ja viņas seja, viņas lūpas sacīs, ka viņa aizdomas pareizas, tad viņš izrēķināsies ar Kūpervudu. Pietiek jau šā gadījuma ar pilsētas kasieri. Tiesa, ciktāl tas skāra Kūpervudu, nozieguma pazīmju te nebija, tomēr viņa rīcību varēs apgaismot kā noziedzīgu.

Ar šādām domām, pavēlējis ierēdnim pateikt Ovenam, ka drīz atgriezīsies, Batlers izgāja, iesēdās zirgu dzelzceļa vagonā un brauca mājup, kur atrada vecāko meitu gatavojamies iziet. Viņai bija aveņkrāsas samta ielas tērps ar šauriņu zelta iemali un brīnišķa zeltaini sārta cepure. Kājas bija ieautas jaunos bronzas krāsas zābaciņos, rokas ietērptas garos, gaišvioletos zamšādas cimdos. Eilīnas ausīs šūpojās gari melna dzintara auskari — rota, ar ko viņa nesen bija sākusi lepoties. Un tagad, ieraugot viņu, vecais īrs skaidrāk neka jebkad saprata, ka izaudzinājis visai retu putnu.

— Kur tu gribi iet, meitiņ? — viņš jautāja, visai neizveicīgi mēģinādams noslēpt bailes, sāpes un verdošo niknumu.

— Uz bibliotēku, — viņa mierīgi atbildēja, bet tūliņ noprata, ka tēvam kaut kas noticis. Viņa seja bija sadrūmusi un dīvaini pelēkā krāsā. Viņš izskatījās noguris un noraizējies.

— Ienāc uz mirkli manā kabinetā, — Batlers sacīja, es gribu pirms tavas aiziešanas parunāt ar tevi.

Eilīna klausījās pa pusei izbrīnā, pa pusei ziņkārē. Tas nemaz nebija tēva dabā — saukt viņu pēkšņi kabinetā parunāties — un taisni tad, kad viņa gatavojas iziet! Tāpat viņa balss noskaņa un visa āriene pašlaik norādīja, ka šai neparastajai procedūrai sekos kāda nepatīkama saruna. Eilīna, kā katrs cilvēks, kas pārkāpj sava laikmeta stingros morāles likumus, visu laiku apzinājās un nojauta iespējamās atklāšanas posta pilnās sekas. Viņa ne vienreiz vien bija domājusi par to, kā izturēsies pret viņu ģimene, ja uzzinās, ko viņa dara, un nekādi nevarēja pilnīgi skaidri iedomāties, kā ar viņu rīkosies. Tēvs bija ļoti enerģisks cilvēks. Tomēr viņa nekad nebija redzējusi, ka viņš būtu izturējies auksti vai cietsirdīgi pret kādu ģimenes locekli, vēl jo vairāk, protams, pret viņu pašu. Viņš vienmēr šķita esam pārāk maigs tēvs, lai kāds iemesls piespiestu viņu novērsties no meitas. Tomēr pilnīgas pārliecības par to viņai trūka.

Batlers gāja pa priekšu, gausi likdams uz kāpnēm savas lielās kājas. Eilīna sekoja viņam, pametusi paviršu skatienu priekštelpas spogulī, mirklī apzinādamās, cik viņa šodien skaista un cik nedroša par to, kas tagad notiks. Kas tēvam var būt vajadzīgs? Viņa juta, ka nobāl pie šīm domām.

Batlers iegāja smacīgajā istabā un atslīga lielā, ar ādu pārvilktā atzveltnī, nesamērīgi lielā, salīdzinot ar pārējām mēbelēm, un pieskaņotā vienīgi rakstāmgaldam. Pie galda stāvēja pret gaismu pavērsts krēsls apmeklētājiem, tanī Batlers mēdza sēdināt personas, kuru sejas viņam vajadzēja labi novērot. Eilīnai ienākot, viņš pamāja uz šo krēslu, kas viņai arī likās ļauna zīme, un sacīja:

— Sēdi tur!

Eilīna apsēdās norādītajā vietā, nesaprazdama, ko šāds ievads varētu nozīmēt. Šinī mirklī viņa atcerējās Kūpervudam doto solījumu neatzīties nekādā gadījumā. Ja tēvs gatavojas viņu nopratināt šinī jautājumā, viņš neko nepanāks, — viņa nodomāja. Tā viņai liek rīkoties pienākums pret Frenku. Viņas skaistā seja pēkšņi kļuva nepieejama un saspriegta. Sīkie, baltie zobi saspiedās divās līdzenās rindās. Un viņas tēvam kļuva skaidrs, ka viņa saņem drosmi, gaidot uzbrukumu. Te viņš saskatīja viņas vainas apstiprinājumu, un viņu pārņēma vēl lielākas sāpes, kauns un dusmas; tagad vecais jutās galīgi nelaimīgs. Viņš sāka rakāties pa svārku kreiso kabatu un izvilka no papīru vīšķa liktenīgo sūtījumu, ārēji tik nožēlojamu. Viņa lielie pirksti viegli drebēja, kamēr viņš darbojās ar aploksni, izvilkdams no turienes papīra lapiņu. Nesakot ne vārda, Batlers izklāja to Eilīnai priekšā. Viņa nenolaida acu no tēva sejas un rokām, domās jautādama sev, kas gan tas varētu būt. Batlers piestūma viņai papīriņu, kas likās tik niecīgs viņa lielajā rokā, un noteica:

— Izlasi!

Eilīna paņēma to, un uz mirkli viņai kļuva vieglāk, jo nu viņa varēja nolaist acis. Tomēr šīs atvieglojuma jūtas ātri izgaisa, tiklīdz viņa aptvēra, ka tūliņ vajadzēs pacelt acis un paskatīties tēvam sejā.

«Godājamais ser! Es gribu jūs brīdināt, ka jūsu meita Eilīna vazājas ar cilvēku, ar ko tai nevajadzētu ielaisties, — ar baņķieri Frenku Kūpervudu. Ja neticat, pasekojiet 931. namam Ziemeļu Desmitajā ielā. Tad jūs pārliecināsieties pats ar savām acīm.»

Eilīnas seja pret viņas gribu pirmajā mirklī nobāla, bet tūliņ sārtums atplūda atpakaļ straujā, karstā vilnī.

— Bet tie ir meli! — viņa izsaucās, paceļot acis uz tēvu. — Kur gan varēja rasties cilvēks, kas iedrošinājies rakstīt par mani tādas lietas! Kā viņš drīkst! Tas ir negods!

Vecais Batlers cieši raudzījās meitā piemiegtām acīm. Viņas bravūrība nespēja to maldināt. Ja Eilīna tiešām nebūtu vainīga, o, kā tad viņa uzlēktu kājās savā parastajā straujumā! Viņa ar visu savu būtni izpaustu vislielāko sašutumu. Tagad turpretim viņa tikai augstprātīgi raudzījās tēvā. Cauri dedzīgajam protestam bija redzama patiesība, kas liecināja pret viņu.

— Bet kā tu zini, meitiņ, ka es neesmu devis rīkojumu novērot šo namu? — viņš jautāja, pārbaudot skatīdamies meitā. — Vai tu esi pārliecināta, ka neviens nav redzējis tevi tur ieejam?

Tikai svinīgais solījums, ko Eilīna bija devusi savam mīļākajam, paglāba viņu no šiem viltīgajiem slazdiem. Tiesa, viņa nobālēja, bet viņas acu priekšā atausa Frenka tēls, kas nopietni vaicāja, ko viņa darīs, ja viņu notvers.

— Tie ir meli! — viņa atkal izsaucās aizžņaugtā balsī. — Es nekad neesmu bijusi tādā namā, un neviens nav redzējis mani tur ieejam! Kā jūs varat man vaicāt kaut ko tamlīdzīgu, tēv?

Neraugoties uz mokošajām šaubām, kas dīvaini apvienojās ar nesatricināmu pārliecību par Eilīnas vainīgumu, Batlers tomēr priecājās par meitas drosmi. Viņa sēdēja tēva priekšā ar tādu izaicinājumu sejā, ar tādu stingru apņēmību melot, lai aizsargātos! Viņas daiļums izdarīja viņai pie tam lielu pakalpojumu un cēla viņu tēva acīs. Ko viņš galu galā var darīt ar pieaugušu meitu! Viņa taču nav vairs desmit gadus veca meitene, kādu viņš to bieži redzēja savās domās.

— Nav labi, Eilīn, ja tu nesaki taisnību, — viņš sacīja. — Melot ir grēks. Reliģija to aizliedz. Kas gan rakstītu tādas lietas, ja tas tā nebūtu?

— Bet tas nav tiesa! — Eilīna palika pie sava, simulējot dusmas un aizskartas goda jūtas. — Un, manuprāt, jums nav tiesību teikt man tādas lietas. Es neesmu bijusi tanī namā, un es n e v a z ā j o s ar misteru Kūpervudu! Es taču gandrīz nemaz nepazīstu šo cilvēku, mēs satiekamies tikai sabiedrībā.

Batlers drūmi pakratīja galvu.

— Tas man ir liels trieciens, meitiņ. Liels trieciens, — viņš atkārtoja. — Es esmu gatavs ticēt taviem vārdiem, ja tu tā saki. Bet mani tomēr neatstāj domas: cik sāpīgi, ja tu melo. Es neesmu nevienam licis novērot šo namu. Vēstuli es saņēmu tikai šorīt. Un vēstulē sacītais var arī nebūt patiesība. Es gribu to cerēt. Bet tagad vairs nerunāsim par to! Ja te tomēr kaut kas slēpjas un tu neesi aizgājusi tik tālu, ka vairs nevarētu glābties, tad es tevi lūdzu padomāt par savu māti, māsu un brāļiem un būt labai meitenei. Padomā par baznīcu, kas tevi uzaudzinājusi, par vārdu, kura gods tev jāuztur! Saproti, ja tu esi izdarījusi kaut ko nepieļaujamu un to uzzinās, tad, lai cik liela ir Filadelfija, mums tanī vietas vairs nebūs. Taviem brāļiem nepieciešams nodibināt labu slavu, viņiem te jāva da savi veikali. Tu un Nora kādreiz gribēsiet iziet pie vīra. Kā tu varēsi raudzīties cilvēkiem acīs un vispār dzīvot pasaulē, ja tas, kas rakstīts šinī vēstulē, ir patiesība un kļūs zināms?

Sirmgalvja balss skanēja dobji viņam pašam neparastā, dīvainā, sāpīgā satraukumā. Viņam negribējās ticēt, ka meita vainīga, kaut arī viņš bija pārliecināts, ka tas tā ir. Viņam negribējās darīt to, ko viņš, reliģiozs stipras gribas cilvēks, uzskatīja par savu pienākumu, — mest meitai sejā skarbus pārmetumus. Ir tēvi, viņš nodomāja, kas tamlīdzīgos apstākļos padzītu meitu no mājas. Citi varbūt nonāvētu Kūpervudu, vispirms rūpīgi pārbaudījuši faktus. Šāds ceļš viņam nav piemērots. Ja viņam lemts atriebt, tad lai tas ir finansu un politikas jomā, — viņš, Batlers, izdzīs nelieti no šīm nozarēm. Bet izdarīt kaut ko pārsteidzīgu attiecībā uz Eilīnu — par to viņš nevarēja pat domāt.

— Ak tēv! — Eilīna atsaucās, veikli izlietodama savas aktrises spējas un tēlodama aizvainotu tikumību. — Kā jūs tā varat runāt, kad zināt, ka es it nemaz neesmu vainīga? Kad es jums to saku!

Vecais īrs dziļi noskumis lasīja patiesību viņas liekuļotajos vārdos, un viņam bija tāda sajūta, it kā sairtu pīšļos viena no viņa visvairāk lolotajām cerībām. Viņš bija tik daudz gaidījis no Eilīnas — ka viņai būs karjera sabiedrībā, ka viņa noslēgs laimīgu laulību. Viņa varēja izvēlēties no tik daudziem lieliskiem jauniem cilvēkiem, viņai būtu skaisti bērni — viņa prieks vecumā ...

— Labi, nerunāsim vairs par to, meitiņ! — viņš gurdi noteica. — Tu esi bijusi man tik dārga visu mūžu, ka man grūti visam tam noticēt. Un dievs mans liecinieks, ka es negribu tam ticēt. Bet tu jau esi pieaudzis cilvēks, un, ja tu rīkojies nepareizi, tad diezin vai es vairs varēšu tevi apturēt. Protams, es varētu tevi izraidīt no mājas, — tā darījuši daudzi vecāki, — bet es neko tamlīdzīgu nedarīšu. Tomēr, ja tava uzvešanās tiešām ir nosodāma, — Batlers pacēla roku, atvairot Eilīnas protestu, — tad atceries, ka agri vai vēlu es uzzināšu patiesību, un tad Filadelfija būs par šauru man un tam cilvēkam, kas izspēlējis ar mani tādu joku! Es viņu dabūšu rokā, — viņš traģiski noteica pieceldamies, — es viņu dabūšu — un tad ...

Viņš nobālēja un novērsās. Un Eilīna saprata, ka Frenkam bez visām pārējām nepatikšanām, kas viņu piemeklējušas, vēl būs darīšanas ar viņas tēvu. Varbūt tāpēc Frenks tik sadrūmis paskatījās uz viņu vakar?

— Tava māte to nepārdzīvotu, viņas sirds būtu satriekta, ja viņa noticētu, ka kāds var slikti atsaukties par tevi, — Batlers trīcošā balsī sacīja. — Šim cilvēkam ir ģimene — sieva un bērni. Tev nepienāktos vēlēt tiem ļaunu. Viņus arī bez tam, ja nemaldos, tuvākajā nākotnē gaida lielas nepatikšanas. — Batlera žokļi saspiedās ciešāk, tad viņš turpināja: — Tu esi skaista meitene. Tu esi jauna. Tu esi bagāta. Desmitiem jaunekļu lepotos ar godu saukt tevi par savu sievu. Lai kā tu domā, lai ko tu dari, neposti veltīgi savu dzīvi! Nepazudini savu nemirstīgo dvēseli! Un nesalauz uz mūžu manu sirdi!

Eilīnai netrūka augstsirdības, un šinī mirklī, kad viņā cīnījās meitas mīlestība un bažas par Frenku, viņa bija tuvu asarām,. Viņai bija no sirds žēl tēva, bet pieķeršanās Kūpervudam uzvarēja, viņas uzticība tam palika nesatricināta. Viņai gribējās kaut ko sacīt, stiprāk izpaust savu sašutumu, bet viņa redzēja, ka tas veltīgi. Tēvs zināja, ka viņa melo.

— Man nav vērts vairāk runāt, tēv, — viņa noteica pieceldamās. Logos dzisa dienas gaisma. Lejā viegli noklaudzēja durvis — laikam atgriezās kāds no jaunajiem Batleriem. Eilīnai vairs nebija nekādas patikas iet uz bibliotēku. — Jūs man tik un tā neticēsiet. Bet es atkārtoju, ka vainīga neesmu.

Batlers pacēla savu lielo, iedegušo roku, pavēlēdams klusēt. Eilīnai kļuva skaidrs, ka viņas apkaunojošais sakars tēvam nav vairs nekāds noslēpums un ka mokpilnā saruna beigusies. Viņa apgriezās un izgāja ar kauna sārtumu sejā. Batlers pagaidīja, kamēr viņas soļu skaņas priekštelpā izgaisa aiz viņas istabas durvīm.

Tad viņš piecēlās. Un milzīgās dūres sažņaudzās no jauna.

— Nelietis! — viņš skaļi noteica. — Nelietis! Es viņu izskaudīšu no Filadelfijas, kaut man tādēļ vajadzētu izdot visu savu naudu līdz pēdējam dolāram!

DIVDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

Pirmo reizi mūžā Kūpervuds saskārās ar interesantu parādību, ko sauc par aizskartām tēva jūtām. Kaut viņš arī nebija pilnīgi skaidrībā, kas īsti novedis Batleru līdz tādam niknumam, tomēr nojauta, ka tam par iemeslu ir Eilīna. Kūpervuds pats bija tēvs. Savā zēnā, Frenkā jaunākajā, viņš neatrada nekā ievērības cienīga. Bet graciozā, mazā Liliāna ar savu gaišo, it kā oreola apstaroto galviņu bija viņam ļoti dārga. Viņa izaugs par burvīgu sievieti, viņš domāja un bija gatavs darīt visu, lai nodrošinātu meitai stabilu stāvokli dzīvē. Viņam patika stāstīt meitenei, ka tai acis kā krellītes, kājiņas kā kaķēni, bet rociņas tik sīciņas, ka no abām tikko iznāk piecu centu gabals. Meitene dievināja tēvu un bieži ilgi stāvēja vai sēdēja viņam līdzās bibliotēkā, viesistabā, kabinetā vai pie ēdamgalda, uzdodama viņam bezgalīgus jautājumus.

Tāda attieksme pret paša meitu atļāva viņam skaidri saprast tās jūtas, kādas Eilīnas rīcībai vajadzēja pamodināt Batlerā. Bet, ja viņš jautāja sev, kā viņš pārdzīvotu ko tamlīdzīgu, ja runa būtu par viņa mazo Liliānu, tad tomēr atbildēja, ka diezin vai pats uztrauktos un mocītu meitu, ja tā būtu Eilīnas vecumā. Vispār bērni un to dzīve maz pakļaujas vecāku gribas iedarbībai, un tēvam ļoti grūti vadīt savu atvasi — vienīgi, ja tā pēc savas dabas paklausīga un vēlas būt vadāma.

Kūpervuds drūmi pasmaidīja, iedomādamies, cik bagātīgi birušas pār viņu visādas likstas. Čikāgas ugunsgrēks, Stīnera prombūtne, kad tas bija viņam tik vajadzīgs, Batlera, Mollenhoera un Simsona pilnīgā vienaldzība pret Stīnera un viņa paša likteni. Un te vēl iespējams, ka atklājas sakari ar Eilīnu. Viņš nevarēja būt vēl pilnīgi pārliecināts, bet nojauta sacīja, ka tā ir. Kā izturēsies Eilīna, ko viņa sacīs, ja tēvs pēkšņi prasīs viņai atbildi, — lūk, kas patlaban radīja Kūpervudā stipras bažas. Kaut jel varētu kaut kā sazināties ar viņu! Bet, ja viņš grib būt gatavs atmaksāt Batleram viņa noguldījumu un dzēst citus aizdevumus, ko var atprasīt šodien vai rīt, tad nedrīkst zaudēt ne minūtes. Ja viņš nesamaksās, tad viņam tūliņ jāatzīst sevi par maksāt nespējīgu. Batlera niknums, Eilīnas liktenis, briesmas, kas draudēja viņam pašam, — viss tas pagaidām atvirzījās aizmugurē. Viņa saprāts pilnīgi koncentrējās ap vienu domu — glābt savu finansiālo stāvokli.

Frenks pasteidzās satikties ar Džordžu Vetermenu, savu svaini Deividu Viginu, kas tanī laikā bija kļuvis par turīgu cilvēku, Džozefu Zimermenu, manufaktūras lieltirgotāju, ar ko viņam agrāk bija nodibinājušies veikalnieciski sakari, bijušo tiesnesi Kitčenu, bagātu cilvēku, kas nodarbojās ar dažādiem komerciāliem pasākumiem, Pensilvānijas štata kasieri Frederiku vari Nostrendu, kas interesējās par pilsētas dzelzceļu akcijām, un daudziem citiem. No tiem, pie kā viņš griezās pēc palīdzības, viens tiešām nespēja palīdzēt, otrs baidījās, trešais badīgi apsvēra, kā vairāk noplēst, ceturtais bija pārāk neapņemīgs un prasīja daudz laika pārdomām. Visi nojauta viņa lietu īsteno stāvokli, visiem vajadzēja laiku pārdomām, bet taisni laika viņam visvairāk trūka. Tiesnesis Kitčens tomēr bija ar mieru aizdot viņam trīsdesmit piecus tūkstošus dolāru — nožēlojamu summu. Džozefs Zimermens negribēja riskēt vairāk kā ar divdesmit pieciem tūkstošiem. Kūpervuds pārliecinājās, ka kopsummā viņam izdosies savākt septiņdesmit piecus tūkstošus dolāru, ieķīlājot akcijas par divtik lielu summu. Tas taču bija smieklīgs skaitlis! Viņš sāka pārrēķināt visu par jaunu ar precizitāti līdz vienam dolāram un atzina, ka viņam vēl bez savāktā nepieciešami vismaz divsimt piecdesmit tūkstoši, citādi viņš būs spiests slēgt kantori. Rīt ap pulksten diviem viņš zinās, vai varēs izgrozīties. Ja ne, tad desmitos Filadelfijas virsgrāmatā blakus viņa vārdam paradīsies vārds «bankrotējis».

Nav slikts fināls cilvēkam, kas vēl nesen savās cerībās lidojis tik augstu! Viņš bija parādā simttūkstoš dolāru Džirardas bankai, ar kuru bija ļoti svarīgi norēķināties. Tā bija vislielākā Filadelfijas banka, un, saglabajot tās labvēlību ar savlaicīgu parāda nomaksu, Frenks varēja arī turpmāk katrā gadījumā cerēt, ka pret viņu izturēsies atsaucīgi. Pašlaik viņš gan nevarēja iedomāties, kur ņemt naudu šim nolūkam. Tomēr pēc neilgam pārdomām viņš nolēma šovakar pat nodot tiesnesim Kitčenam un Zimermenam akcijas, pret kurām tie bija solījušies aizdot naudu, un ņemt no tiem čekus vai skaidru naudu. Tad viņš pierunās Stīneru izsniegt čeku par sešdesmit tūkstošiem dolāru — šorīt biržā nopirkto pilsētas aizņēmuma obligāciju vērtību. No tiem viņš paņems trūkstošos divdesmit piecus tūkstošus un nomaksās parādu bankai. Un tad viņa rīcībā paliks vēl trīsdesmit pieci tūkstoši.

Šā plāna vienīgā negatīvā puse bija tā, ka tas radīja ļoti sarežģītu situāciju ar šīm pašām obligācijām. Nopircis tās vēl šorīt, Kūpervuds nebija tās nodevis amortizācijas fondā, kā pienācās (tās atgādāja viņam kantorī pusdivos), bet tūliņ ieķīlājis, lai dzēstu kādu aizņēmumu. Tas bija riskants solis, ja ņēma vērā, ka viņam draudēja bankrots un nebija pilnīgas drošības, ka šos papīrus laikā izpirks.

Bet viņam taču ir vienošanās (tiesa, nelikumīga) ar pilsētas kasieri, Kūpervuds domāja, un, pateicoties tai, šāda kombinācija liksies pilnīgi parasta un formāli gandrīz pareiza, pat ja viņš bankrotētu, jo savi darījumi viņam jāsabalansē tikai mēneša beigās. Ja viņš iekritīs un amortizācijas fondā šīs obligācijas nebūs atrodamas, viņš to varēs izskaidrot tā, ka parasti nav steidzies nodot obligācijas tādos gadījumos un vēlāk vienkārši piemirsis. Tātad, ja viņš paņems čeku par šīm vēl nenodotajām obligācijām, tad tehniski — metot pie malas likumu un ētiku — viņa rīcība būs pilnīgi pamatota. Pilsēta pazaudēs šinī darījumā vēl sešdesmit tūkstošus, bet kopsummā — piecsimt sešdesmit tūkstošus. Bet kāda tam nozīme, ja tik un tā draud piecsimt tūkstošu liels deficīts? Kūpervuda piesardzība šeit sadūrās ar nepieciešamību, un viņš nolēma nepieprasīt šo čeku, kamēr Stīners galīgi neatteiksies palīdzēt viņam ar trīssimt tūkstošiem, — tad viņš uzskatīs, ka viņam tiesība ņemt čeku. Visticamāk, ka Stīneram pat neienāks prātā prasīt, vai obligācijas nodotas amortizācijas fondā. Un, ja prasīs, tad nāksies samelot, tas ir viss!

Kūpervuds aizdrāzās atpakaļ uz kantori un, atradis tur, kā jau bija gaidāms, Batlera rakstisko pieprasījumu, izrakstīja čeku uz tiem simttūkstoš dolāriem, ar ko mīlošais tēvs bija kreditējis viņu savā bankā. Šo čeku viņš izsūtīja Batleram. Otra vēstule bija no Alberta Staijersa, Stīnera sekretāra, ar brīdinājumu vairs nepirkt un nepārdot pilsētas aizņēmuma obligācijas, jo līdz turpmākam paziņojumam šādus darījumus neņems vērā. Kūpervuds tūliņ noģida, no kurienes vējš pūš. Stīners bija prasījis padomu Batleram vai Mollenhoeram, un tie bija viņu brīdinājuši un iebiedējuši. Tomēr Kūpervuds sēdās ekipāžā un brauca taisni uz pilsētas kasiera kantori.

Pēc satikšanās ar Kūpervudu Stīneram bija atkal bijusi saruna ar Sengstēku, Strobiku un citiem, kas bija viņam uzsūtīti, lai iedzītu viņā bailes no visādām finansiālām mahinācijām. Viņu bija paspējuši noskaņot pilnīgā opozīcijā pret Kūpervuda plāniem. Strobiks arī pats bija ne mazumu noraizējies. Viņš, Vaikrofts un Harmons tāpat bija izmantojuši pilsētas kases līdzekļus — tiesa, mazākos apmēros, jo viņiem trūka Kūpervuda finansiālā vēriena, — un tagad viņus biedēja doma, kā atlikt aizņemto naudu, iekams nav uzbrucis negaiss. Ja Kūpervuds bankrotēs un Stīnera deficīts atklāsies, tad iespējama visa budžeta pārbaude un nāks klajā arī viņu aizņēmumi. Atlika tikai viens: šādā vai tādā kārtā atmaksāt naudu kasē, lai viņus vismaz neapvainotu, ka viņi noziedzīgi izmantojuši savu amata personu stāvokli.

— Ejiet pie Mollenhoera, — Strobiks deva padomu Stīneram drīz pēc Kūpervuda aiziešanas, — un atklājiet viņam visu! Viņš taču jums izgādāja kasiera posteni. Viņš atbalstīja jūsu kandidatūru. Izstāstiet viņam, kādā stāvoklī jūs atrodaties, un prasiet, ko darīt. Varbūt, viņš dos jums padomu. Piedāvājiet viņam par palīdzību savas akcijas! Jums tas būs jādara, cita ceļa jums nav. Bet Kūpervudam, velns lai parauj, nedodiet vairs neviena dolāra! Viņš jūs iegrūdīs tādā bezdibenī, no kura jums gandrīz nav cerību izkļūt. Palūdziet Mollenhoeru palīdzēt un piespiest Kūpervudu atmaksāt aizņemto naudu! Iespējams, ka Mollenhoers pratīs viņu ietekmēt.

Par šo tematu tika runāts vēl daudz, un tad Stīners pa kaklu pa galvu metās pie Mollenhoera. Viņš bija tā pārbiedēts, ka smaka vai nost un bija gatavs mesties ceļos lielā finansista un politiskā darbinieka priekšā. Ak, kaut tikai Mollenhoers viņam palīdzētu! Kaut jel viņš izkultos no visas šās ķezas, nenonācis cietumā!

— Ak dievs! Ak dievs! Ak dievs! — viņš čukstēja vienā laidā visu ceļu. — Ko lai es daru?

Henrijs Mollenhoers, bargā dzīves skolā mācījies, rūdīts politiķis veikalnieks, ieņēma taisni tādu pozīciju, kādu varēja sagaidīt no tamlīdzīga cilvēka, ja citi nonākuši grūtos apstākļos.

Pārcilājot atmiņā visu Batlera sacīto, Mollenhoers pārdomāja, kādu labumu viņam var nest šis stāvoklis. Viņam gribējās — ja vien to varētu panākt nesakompromitējoties — iegūt visas pilsētas dzelzceļu akcijas, kas atradās Stīnera rokās. Būtu viegli uzdot biržas mākleriem pārvest šīs akcijas uz kaut kāda salmu vīra un pēc tam jau uz viņa, Mollenhoera, vārda. Bet, lai to panāktu, vajadzēs kasieri krietni piespiest pie sienas, kad tas šodien ieradīsies; kas attiecas uz piecsimt tūkstošiem dolāru, ko Stīners parādā pilsētas kasei, tad Mollenhoers tiešām nevarēja iedomāties, ko tur varētu darīt. Ja Kūpervuds nesegs šo deficītu, pilsētai nāksies ciest zaudējumus, bet skandāls jānotušē līdz vēlēšanu beigām. Stīneram nāksies, ja vien citi partijas barveži neizrādīsies augstsirdīgāki, nekā Mollenhoers domāja, — pārciest ir atmaskošanu, ir arestu, ir tiesu un mantas konfiskāciju, ir iespējamo ieslodzīšanu cietumā. Bet vēlāk, kad sabiedrības sašutuma vilnis atplūdīs, nebūs grūti panākt no gubernatora sprieduma mīkstināšanu. Vai tas viss bija noticis ar Kūpervuda noziedzīgo līdzdalību, par to Mollenhoers pat nedomāja. Simts pret vienu, ka ne. Tāds viltnieks gan pratīs pasargāties! Bet, ja rastos iespēja uzvelt vainu Kūpervudam, izpestīt kasieri un nomazgāt partijai kauna traipu, Mollenhoers neceltu iebildumus. Vispirms viņam gribējās uzzināt visos sīkumos Stīnera un šā biržas vīra savstarpējās attieksmes. Un tikmēr arī vajadzēja atņemt Stīneram visu, ko izdosies no tā izspiest.

Ieradies Mollenhoera vaiga priekšā, satrauktais pilsētas kasieris pilnīgā nespēkā atkrita krēslā. Garīgi viņš bija pavisam sabrucis. Visa viņa vīrestība bija viņu pametusi, visa drosme izgaisusi.

— Nu, ko teiksiet, mister Stīner? — Mollenhoers iespaidīgi ievaicājās, izlikdamies, it kā nezinātu kasiera ierašanās iemeslus.

— Es atnācu parunāt par aizdevumiem, ko esmu piešķīris misteram Kūpervudam.

— Kas tie par aizdevumiem?

— Viņš, redziet, ir parādā man vai, pareizāk sakot, parādā pilsētas kasei piecsimt tūkstošu dolāru. Cik man zināms, viņam draud bankrots, un tad viņš nevarēs naudu atmaksāt.

— Kas jums sacīja, ka viņam draud bankrots?

— Misters Sengstēks, un misters Kūpervuds arī pats bija pie manis. Viņš sacīja, ka viņam jadabū vēl nauda, citādi viņš bankrotēs. Viņš lūdza aizdot vēl papildus trīssimt tūkstošu dolāru. Šī summa, viņš saka, viņam esot ārkārtīgi vajadzīga.

— Tā! — Mollenhoers nozīmīgi noteica, tēlodams vislielāko pārsteigumu. — Jūs taču, protams, nedomāsiet tam piekrist! Jūs jau tā esat pārāk sapinies. Ja viņš vēlas zināt, kāpēc jūs atsakāties, sūtiet viņu pie manis. Nedodiet viņam vairāk neviena dolāra. Ja jūs klausīsiet viņu un lieta nonāks tiesā, tad neviena tiesa neizrādīs jums ne mazākās piekāpības. Ir tā jau būs grūti jums kaut ko līdzēt. Bet, ja jūs vairs neavansēsiet Kūpervudu, tad mēs padomāsim. Varbūt izdosies ko sagudrot; es gan neko nevaru solīt, bet, vienalga, no pilsētas kases nedrīkst vairs ņemt neviena dolāra šā neglītā pasākuma turpināšanai. Ir tā jau viss izskatās pietiekami nejauki!

Mollenhoers bargi lūkojās Stīnerā, un tas nomocīts un satriekts, uztvēris dažos Mollenhoera vārdos vāju mājienu uz žēlsirdību, noslīdēja no krēsla uz ceļiem un pacēla saliktās rokas kā dievlūdzējs pret svētbildi.

— O mister Mollenhoer! — viņš izsaucās, aizelsdamies raudās. — Ticiet, es negribēju darīt nekā ļauna! Ir Strobiks, ir Vaikrofts — abi man iegalvoja, ka tur nav nekā nelikumīga! Jūs jau pats noraidījāt mani pie Kūpervuda. Es darīju tikai to, ko, manuprāt, bija darījuši arī citi. Misters Bouds, mans priekšgājējs, bija rīkojies taisni tāpat: viņš kārtoja šīs lietas ar firmas «Tajs un Ko» palīdzību. Man ir sieva un četri bērni, mister Mollenhoer. Jaunākajam dēlam tikai septiņi gadi. Padomājiet par viņiem, mister Mollenhoer! Padomājiet, kā ietekmēs viņu dzīvi mans arests! Es negribu, lai mani iesēdina cietumā! Es nedomāju, ka daru ko nelikumīgu, — goda vārds, nedomāju. Es atdošu visu, kas man ir. Ņemiet manas akcijas, namus, zemes gabalus, visu, visu, tikai paglābiet no posta! Vai tiešām jūs pieļausiet, lai mani iesēdinātu aiz restēm?

Viņa biezās, nobālējušās lūpas krampjaini raustījās, un karstas asaras ritēja pa seju, kas sākumā bija bāla, bet tagad pietvīkusi sarkana. Tā bija gandrīz neticama, taču dzīvē visai reāla aina, kad atklājas dažas epizodes no finansu un politikas aprindu vareno dzīves!

Mollenhoers mierīgi un domīgi raudzījās Stīnerā. Viņam daudzkārt bija gadījies redzēt savā priekšā tādus bezmugurkaula radījumus, kas nebija negodīgāki par viņu pašu, tikai bez viņa vīrišķības un prāta, un tie tāpat bija lūguši viņu — ne nu tieši uz ceļiem, bet morāli notriekti zemē. Dzīve, kā to saprata Mollenhoers (kā jau katrs cilvēks ar bagātīgu dzīves pieredzi un skadru skatienu), bija bezcerīgi sarežģīts kamols. Ko lai dara ar tā saucamo morāli un tikumības baušļiem? Šis Stīners uzskatīja sevi par negodīgu cilvēku, bet viņu, Mollenhoeru, par godīgu. Viņš tāpēc sūdz savus pārkāpumus un vēršas pie Mollenhoera kā pie neaptraipīti taisnā, pie svētā. Bet Mollenhoers labi zināja, ka viņš pats ir gudrāks, tālredzīgāks, labāks aprēķinātājs, bet nebūt nav godīgāks. Stīneram trūka spēka un prāta, nevis morālā stabiluma. Šis trūkums bija viņa galvenā vaina. Pasaulē ir cilvēki, kas iedomājas, it kā pastāvot kāds noslēpumains tiesību kodekss, kāds cilvēka izturēšanās ideāls, pilnīgi atrauts no praktiskās dzīves, bezgala tāls tai. Bet kas redzējis, ka šie cilvēki kādreiz realizējuši šo ideālu? Un, ja viņi to darījuši, tad sev par finansiālu postu (morālisku ne, to Mollenhoers negribētu apgalvot). Cilvēki, kas mēģināja pieķerties tādiem ideāliem, nebija izcili darbinieki kaut kādā praktiskā jomā. Tie vienmēr bija nabadzīgi, nožēlojami, nevērtīgi sapņotāji. Viņš nespētu Stīneram to izskaidrot, ja arī gribētu, bet viņš pēc tā nemaz netiecās. Protams, žēl Stīnera bērnu, viņa sievas! Nav šaubu, ka viņa daudz pūlējusies savā mūžā, tāpat kā viņas vīrs, lai izlauztu ceļu uz pārticību. Vajadzēja arī pēkšņi atgadīties tādam šķērslim kā šis Čikāgas ugunsgrēks, kas viņus pazudināja! Cik tas viss dīvaini! Ja kas spēja modināt Mollenhoerā sevišķi stipras šaubas par žēlīgas un visspēcīgas augstākas varas pastāvēšanu, tad tie bija tieši tamlīdzīgi negaidīti negaisi skaidrā dienas laikā — finansu, sociālā vai citā jomā, kuru dēļ tik daudzus piemeklēja posts un bojāeja.

— Piecelieties, Stīner, — viņš mierīgi sacīja, brīdi klusējis, — nepaļaujieties uztraukumam! Nevajag raudāt. Ar asarām tādas nepatikšanas nekad nav labojamas. Savaldieties un padomājiet drusku! Varbūt jūsu stāvoklis tik bezcerīgs vēl nav.

Mollenhoeram tā runājot, Stīners atkal atsēdās krēslā. Izvilcis kabatas lakatu, viņš, bezspēcīgi šņukstēdams, slaucīja acis.

— Es darīšu visu, kas būs manos spēkos, Stīner. Es negribu jums neko apsolīt. Es nevaru pateikt, kas no tā visa iznāks. Mūsu pilsētā darbojas paši pretišķīgākie politiskie spēki. Iespējams, ka man arī neizdosies jūs glābt, bet es mēģināšu. Jums pilnīgi jāpakļaujas manai vadībai. Jūs nedrīkstat neko runāt vai darīt, iepriekš neapspriedies ar mani. Laiku pa laikam es aizsūtīšu pie jums savu sekretāru. Viņš nodos jums visus norādījumus. Jums tomēr nevajag apmeklēt mani, vienīgi tad, ja es pats jūs aicināšu. Vai jūs mani labi sapratāt?

— Jā, mister Mollenhoer.

— Nu, un tagad izslaukiet acis! Es negribu, lai jūs izietu no šejienes noraudājies. Atgriezieties savā kantorī, un es aizsūtīšu pie jums Sengstēku. Viņš jums pateiks, kas darāms. Izpildiet precīzi viņa norādījumus! Un, tiklīdz es sūtīšu pēc jums, ierodieties bez kavēšanās!

Viņš piecēlās, liels, pašpārliecināts, savaldīgs. Stīners, ko Mollenhoera miglainie solījumi. bija mazliet uzmundrinājuši, bija daļēji atguvis dvēseles līdzsvaru. Pats misters Mollenhoers, lielais, varenais Mollenhoers, bija solījies palīdzēt viņam izkļūt no nelaimes! Iespējams, ka viņam, Stīneram, izdosies izvairīties no cietuma. Pēc pāris minūtēm Stīners aizgāja. Viņa seja vēl bija mazliet satvīkusi no asarām, bet tanī nebija lasāmas nekādas citas pārdzīvotā satricinājuma pēdas. Viņš devās atpakaļ uz savu kantori.

Pēc četrdesmit piecām minūtēm Sengstēks otrreiz ieradās pie Stīnera — Ebners Sengstēks, mazs, melnīgsnējs cilvēks ar sakropļotu, nedzīvu kāju (tās zābakam bija trīs collas bieza pazole), ar kustīgām, caururbīgām, neizdibināmām, melnām acīm, kas spīdēja neparasti gudrajā sejā ar mazliet izspiestiem vaigukauliem. Sengstēks pilnīgi atbilda Mollenhoera sekretāra postenim. Pietika uzmest viņam skatienu, lai pārliecinātos, ka viņš piespiedīs Stīneru lēkāt pēc sava patrona stabules. Pašreiz viņa uzdevums bija pierunāt Stīneru, lai tas pārved ar «Taja un Ko» kantora starpniecību savas pilsētas dzelzceļa akcijas uz kāda politiskās kliķes aģenta vārda, kurš vēlāk pārvedīs tās uz Mollenhoera vārda. Tas nieks, ko Stīners par šiem papīriem saņemtu, protams, bija jāizlieto, lai segtu deficītu pilsētas kasē. «Tajam un Ko» vajadzēja visu noformēt tā, lai šie vērtspapīri nenāktu citu rokās, un tanī pašā laikā piešķirt tam atklāta biržas darījuma veidu. Reizē ar to Sengstēks sava šefa interesēs rūpīgi pārbaudīja Stīnera grāmatvedību, tādā kārti uzzinādams, kādām vajadzībām Strobiks, Vaikrofts un Harmons aizņēmušies naudu no pilsētas kases. Šie trīs arī saņēma caur citiem aģentiem rīkojumu nekavējoties šķirties no savām akcijām, ja negrib, ka viņus nodod tiesai. Viņi bija tikai mazas skrūvītes Mollenhoera politiskajā mašīnā. Nokārtojis šīs lietas, Sengstēks aizgāja, piekodinājis Stīneram nepārrakstīt uz cita vārda sava īpašuma paliekas un neklausīt neviena padoma, it īpaši Kūpervuda makiavelliskās pamācības.

Saprotams, ka Mollenhoers bija loti apmierināts ar šādu notikumu ievirzi. Kūpervuds, pēc visa spriežot, atradās tādā stāvoklī, ka būs spiests griezties pie viņa. Tomēr jau arī tagad Mollenhoeram piederēja kārtīgs žūksnis to papīru, kuru kontrole bija jaunā baņķiera rokās. Un, ja nu vēl ar visādiem līdzekļiem viņš iegūs pārējās akcijas, lai tad Simsons un Batlers mēģina runāt ar viņu par pilsētas dzelzceļiem! Viņa personīgais akciju daudzums šinī pasākumā tagad nebija mazāks par citu akciju turētāju daļu un varbūt pat lielāks!

DIVDESMIT ASTOTĀ NODAĻA

Tāda bija pilnīgi pārgrozījusies situācija, kad Kūpērvuds ieradās šās pirmdienas pašā pievakarē Stīnera darba vietā. Tas sēdēja viens pats, nomākts un nespējīgs koncentrēties. Viņam ļoti gribējās parunāt ar Kūpervudu, bet tanī pašā laikā viņš baidījās no šās satikšanās.

— Džordž, — Kūpervuds strauji iesāka, tiklīdz ieraudzīja viņu, — man tagad nav nevienas liekas minūtes. Es atnācu pēdējo reizi pateikt jums šo: jums jādod man trīssimt tūkstoši, ja negribat, lai es bankrotēju. Šodien viss pavirzījies uz ļauno pusi. Mani piespieduši pie sienas ar maniem aizņēmumiem. Bet ilgi šī vētra netrakos. Jūs varat pārliecināties par to no tā vien, kādā veidā tā izpaudusies. — Viņš lūkojās Stīnerā un lasīja tā sejā bailes un mokpilnu, tomēr redzamu pretestību. — Čikāga deg, bet to atkal atjaunos. Tas pēc kāda laika.radīs vēl lielāku uzplaukumu veikalu lietās. Tāpēc nāciet pie prāta un palīdziet man! Nepaļaujieties bailēm! — Stīners samulsis sakustējās. — Neļaujiet šiem politikāņiem iebiedēt sevi līdz nāvei! Viss šis satraukums pēc pāris dienām būs garām, un mēs abi kļūsim bagātāki, nekā bijām. Vai jūs satikāt Mollenhoeru?

— Jā.

— Un ko viņš sacīja?

— Tieši to, ko es no viņa gaidīju. Viņš neatļauj man izpildīt jūsu lūgumu. Es nevaru, Frenk, es jums saku! — Stīners uzleca kājās. Viņš tā nervozēja, ka nespēja nosēdēt mierīgi pat dažas minūtes. — Es nevaru! Viņi sagrābuši mani pie rīkles! Viņi zina visu, ko mēs esam darījuši! Nē, dzirdiet, Frenk, — Stīners nevaldāmā izmisumā sasita rokas, — jums vajag izvilkt mani no šās bedres! Jums jāatdod man šie piecsimt tūkstoši dolāru, lai es paglābtos! Ja jūs to nedarīsiet un vēl bankrotēsiet, mani ieliks cietumā. Bet man taču ir sieva un četri bērni, Frenk! Es nevaru ielaisties tādās afērās. Man tāds vēriens par lielu. Man jau pašā sākumā nevajadzēja tā riskēt. Un es nekad nebūtu riskējis, ja jūs nebūtu mani pierunājis. Kad tas sākās, man nebija ne jausmas, ka varu iekļūt tādā nelaimē. Es tā nevaru turpināt, Frenk! Nevaru! Es labprāt atdošu jums visas savas akcijas, tikai atmaksājiet man šos piecsimt tūkstošus dolāru, un mēs būsim nolīdzinājušies.

Jo ilgāk Stīners runāja, jo spalgāka kļuva viņa aizlūzusī balss. Noslaucījis ar roku nosvīdušo pieri, viņš truli raudzījās Kūpervudā lūdzēja acīm.

Tas savukārt lūkojās viņā dažus mirkļus ar aukstu un nekustīgu skatienu. Kūpervuds labi pazina cilvēka dabu un bija gatavs uz visdīvainākiem pārsteigumiem atsevišķu personu rīcībā tamlīdzīgas panikas laikā, bet Stī nera izturēšanās pārspēja visu gaidīto.

— Ar ko jūs vēl runājāt, Džordž, pēc tam, kad mēs tikāmies? Kas pie jums ieradās? Kas te bija vajadzīgs Sengstēkam?

— Viņš pateica man burtiski to pašu, ko Mollenhoers, — nekādā gadījumā neaizdot vairāk naudas un bez tam censties iespējami ātrāk atdabūt šos piecsimt, tūkstošus.

— Un jūs domājat, ka Mollenhoerš grib jums palīdzēt, vai ne? — Kūpervuds jautāja, ar visu gribu nespēdams noslēpt nicināšanu, kas izskanēja viņa balsī.

— Domāju gan. Es nezinu, kas man cits var palīdzēt, Frenk, ja ne viņš. Mollenhoers ir viens no ietekmīgākajiem cilvēkiem mūsu pilsētas politiķu aprindās.

— Uzklausieties uzmanīgi! — Kūpervuds atkal iesāka, urbdamies ar acīm Stīnerā. Viņš mirkli klusēja. — Kā Mollenhoers lika jums rīkoties ar jūsu ieguldījumiem pilsētas dzelzceļos?

— Pārdot akcijas ar kantora «Tajs un Ko» starpniecību un naudu iemaksāt pilsētas kasē.

— Un kam pārdot? — Kūpervuds jautāja, apsvērdams pēdējos Stīnera vārdus.

— Manuprāt, jebkuram pircējam fondu biržā, kas vēlētos tās iegūt. Es nekā nezinu.

— Es jau tā domāju, — Kūpervuds noteica, labi saprazdams šās spēles jēgu. — īstenībā man pašam vajadzēja to paredzēt, Džordž! Viņi vienkārši grib atņemt jums visus jūsu papīrus. Mollenhoers vazā jūs aiz deguna. Viņš zina, ka es neesmu spējīgs atmaksāt jums jūsu piecsimt tūkstošus, tāpēc viņš grib, lai jūs izsviestu savas akcijas biržā, un tur viņš tās paķers. Varat ticēt, ka tam viss jau sagatavots. Tiklīdz jūs viņam paklausīsiet, es būšu viņa nagos, vismaz viņš tā domā, — pareizāk sakot, viņš, Batlers un Simsons, Viņi visi grib dabūt savās rokās pilsētas dzelzceļus, es to zinu, es to jūtu ar visām aknām. Es to gaidīju visu laiku. Mollenhoeram tikpat maz nāk prātā lauzīt galvu par to, kā jums palīdzēt, kā par to, kā lidot. Pieminiet manus vārdus — tikko jūs pārdosiet savus vērtspapīrus, jūs zaudēsiet viņa acīs jebkuru nozīmi. Vai jūs domājat, ka viņš pakustinās kaut pirkstu, lai paglābtu jūs no cietuma, kad jums vairs nebūs nekādas nozīmes pilsētas dzelzceļu lietās? Nekā tamlīdzīga! Ja jūs cerat uz to, Džordž, tad jūs esat vēl lielāks muļķis, nekā es domāju! Nezaudējiet prātu! Paturiet skaidru galvu! Esiet prātīgs, raugieties briesmām taisni acīs! Ļaujiet, lai es jums to izskaidroju! Ja jūs mani šodien nepabalstīsiet, ja jūs rīt ap pusdienas laiku neaizdosiet man vismaz trīssimt tūkstošus dolāru, tad man svītra pāri un jums tāpat. Bet mūsu veikalu lietas īstenībā ir vairāk nekā labā stāvoklī. Mūsu akcijām šodien nav mazāka vērtība kā kādreiz agrāk. Saprotiet taču, cilvēk, ka šīs akcijas nodrošina reāli pastāvošie dzelzceļi! Tie taču dod ienākumus. Septiņpadsmitās un Deviņpadsmitās ielas līnija jau tagad ienes tūkstoš dolāru dienā. Kāds uzskatāmāks pierādījums jums vajadzīgs? Grīnstrītas un Koutsstrītas līnija dod piecsimt dolāru dienā. Jūs esat gļēvulis, Džordž! Jūs nobiedējuši šie nekrietnie politiskie intriganti. Jums taču tādas pašas tiesības aizdot naudu kā jūsu priekšgājējiem Boudam un Mertagam. Viņi to ir darījuši. Jūs arī to darījāt Mollenhoera un citu labā, un te ir tas āķis: kamēr naudu aizdeva viņiem vien, viss bija kārtībā! Ko tad nozīmē depozīts noteiktā bankā no pilsētas kases līdzekļiem, ja ne to pašu aizdevumu?

Kūpervuds te domāja sistēmu, saskaņā ar kuru bija atļauts zināmas summas no pilsētas līdzekļiem kā amortizācijas fondu deponēt par ļoti zemiem procentiem vai pavisam bez atlīdzības tanīs bankās, ko protežēja Mollenhoers, Batlers un Simsons. Tie bija viņu «likumīgie» mesli.

— Neatsakieties no pēdējām izredzēm.glābties, Džordž! Nenolieciet ieročus! Pēc pāris gadiem jums būs miljoni un jums nevajadzēs vairs ne pirksta pakustināt līdz mūža galam. Jums būs tikai vienas rūpes — saglabāt to, kas jums ir. Pieminiet manus vārdus, ja jūs mani neatbalstīsiet, viņi atteiksies no jums tanī pašā mirklī, kad es bankrotēšu, un mierīgā garā ļaus jums doties uz cietumu. Kas jūsu vietā iemaksās pilsētas kasē piecsimt tūkstošu dolāru, Džordž? Kur tos šinī laikā ņems Mollenhoers, Batlers vai kāds cits? Viņi nesavāks šo naudu. Un viņi arī nedomā par to. Kad man būs beigas, tad beigas būs arī jums, bet par vajāšanas priekšmetu būsiet jūs, nevis es. Man, Dzordž, viņi nekā nepadarīs. Es esmu tikai mākleris. Es jūs nesaucu pie sevis. Jūs ieradāties pats no laba prāta. Ja jūs man nepalīdzēsiet, jūs būsiet pagalam, to es jums saku, un jūs taisnā ceļā nonāksiet krātiņā — tas ir tikpat skaidrs kā tas, ka eksistē cietumi. Kāpēc jūs neaizsargāties, Džordž? Kāpēc jūs negribat aizstāvēties? Jums ir sieva un bērni, par kuriem vajadzētu padomāt. Ja jus man aizdosiet trīssimt tūkstošu dolāru, jūsu stāvoklis tāpēc nekļūs ļaunāks. Vai galu galā nav vienalga — piecsimt vai astoņsimt tūkstošu? Ja jums nāksies atbildēt tiesas priekšā, tad tur starpības nebūs. Bet galvenais — ja jūs man aizdosiet šo naudu, tad nebūs arī nekādas tiesas! Tad es nebankrotēšu. Pēc nedēļas, pēc desmit dienām vētra būs garām, un mēs atkal būsim bagāti! Visu svēto dēļ, Džordž, saņemieties! Esiet prātīgs! Esiet apdomīgs!

Viņš apklusa, jo Stīnera seja kļuva līdzīga galertam un izpauda tikai vienu — galēju izmisumu.

— Es nevaru, Frenk! — viņš gaudās. — Es nevaru, kad es saku! Ja es to darīšu, viņi man nežēlīgi atriebsies. Man vairs dzīves nebūs! Jūs nepazīstat šos cilvēkus!

Stīnera kauna pilnajā gļēvumā Kūpervuds lasīja sev spriedumu. Ko lai dara ar tādu cilvēku? Kā viņu lai iedrosmina? Pilnīgi neiespējami! Un Kūpervuds pacēla rokas ar žestu, kas pauda skaidru jautājuma izpratni, pretīgumu un lepnu vienaldzību, un devās uz izeju. Durvīs viņš apstājās.

— Džordž, — viņš sacīja, — man ļoti žēl, man žēl no sirds — jūsu, ne sevis. Es agri vai vēlu kaut kā tikšu ārā no šās likstas. Es būšu bagāts. Bet jūs, Džordž, jūs izdarāt liktenīgu kļūdu savā dzīvē. Jūs kļūsiet par ubagu, jūs kļūsiet par katordznieku un nevienam citam par to nevarēsiet pārmest kā tikai sev. Visu šo finansiālo konjunktūru radījis vienīgi ugunsgrēks. Manas veikala lietas, ja neņem vērā vērtspapīru krišanu biržā un visu šo paniku, ir vislabākā kārtībā. Bet jūs sēžat te, turat rokās veselu bagātību un ļaujat šantāžistu un intrigantu bandai, kam nav ne mazākā priekšstata ne par manām, ne jūsu lietām, kas interesējas par jums vienīgi tāpēc, ka viņi domā novilkt jums ādu, — ļaujat tai iebiedēt sevi un atturēt no vienīgā soļa, kas vēl var jūs glābt! Runa ir tikai par kaut kādiem nožēlojamiem trīssimt tūkstošiem, ko es pēc trim vai četrām nedēļām atdotu jums pieckārtīgos apmēros, un šās summas dēļ jūs esat gatavs pieļaut, ka mani izputina, un pats iet cietumā. Es to nevaru saprast, Džordž! Jūs neesat pie pilna prāta! Jūs to nožēlosiet līdz savai pēdējai stundiņai!

Viņš pagaidīja vēl dažas sekundes — gadījumam, ja viņa vārdiem būtu kāda negaidīta iedarbība', bet, pārliecinājies, ka Stīners joprojām paliek tas pats nožēlojamais pilnīga nespēka iemiesojums, viņš sarūgtināts pagrozīja galvu un izgāja.

Pirmo reizi Kūpervuda dzīvē gadījās, ka viņš padevās grūtsirdībai un izmisumam, kaut arī tikai uz. mirkli. Viņš vienmēr visai kritiski izturējās pret grieķu mītu par fūrijām, kas vajā cilvēkus. Tagad tomēr likās, it kā jauns liktenis vajātu viņu. Jā, tā tas izskatījās. Bet, lai nu kā, vai tas bija liktenis vai kas cits, Kūpervuds nedomāja padoties bailēm. Iznīdējis jau dīglī tamlīdzīgu noskaņojumu viņš augstu izslēja galvu, iztaisnoja plecus un izgāja tādā pašā žirgtā gaitā kā vienmēr.

Lielajā istabā blakus Stīnera privātkabinetam Kūpervuds satika Albertu Staijersu, pilsētas kasiera kancelejas pārzini un sekretāru. Kūpervuds bija vairākkārt apmainījies ar viņu draudzīgiem sveicieniem un apspriedis dažādus otrās šķiras darījumus, kas saistījās ar pilsētas aizņēmumu, jo Staijerss orientējās finansu un grāmatvedības lietās daudz labāk par savu šefu.

Staijersu ieraugot, Kūpervudam pēkšņi pazibēja prātā doma par jau minētajām obligācijām sešdesmit tūkstošu dolāru vērtībā. Viņš nebija nodevis tās amortizācijas fondā un nedomāja to tagad darīt — viņš arī to nevarēja, varbūt vienīgi tad, ja viņa rīcībā atrastos solīdas naudas rezerves, jo bija šīs obligācijas izlietojis neatliekamu maksājumu dzēšanai un brīvas naudas to izpirkšanai viņam nebija. Īstenībā viņam arī nebija vēlēšanās tās patlaban izpirkt. Pēc noteikumiem, kas obligāti tamlīdzīgām operācijām, Kūpervudam vajadzēja nekavējoties kreditēt ar šīm obligācijām pilsētas kasi un līdz šim momentam neņemt par tām nekādas kompensācijas no pilsētas kasiera. Precīzāk izsakoties, pilsētas kasierim pēc likuma nebija tiesības apmaksāt tāda veida operāciju, iekams Kūpervuds personīgi vai ar savu aģentu starpniecību nebija iesniedzis apliecinājumu, ko izdevusi banka vai cita iestāde, kur glabājis pilsētas amortizācijas fonds, ka viņa nopirktās obligācijas tiešām tur nodotas. Praksē turpretī Kūpervuds un Stīners bija ieviesuši paradumu, kam nebija nekā kopīga ar likumu. Kūpervuds varēja uzpirkt pilsētas aizņēmuma obligācijas amortizācijas fondam, par katru vajadzīgo summu ieķīlāt tās, kur viņam patika, un saņemt attiecīgo kompensāciju no pilsētas kases bez jebkādiem apliecinājumiem. Mēneša, beigās parasti izdevās no dažādiem avotiem savākt pietiekami daudz obligāciju, lai segtu deficītu, bet varēja arī, kā tas ne vienreiz vien gadījās, nepievērst deficītam ilgāku laiku nekādas uzmanības, kamēr vien par ieķīlātajām obligācijām saņemtā nauda bija Kūpervudam vajadzīga viņa mahinācijām biržā. Zināms, tas runāja pretī likumam, bet ne Kūpervuds, ne Stīners neskatījās vai negribēja skatīties uz to no tāda viedokļa.

Vienīgais apgrūtinājums pašreizējā gadījumā bija Stīnera rīkojums atturēties no jebkuras obligāciju pirkšanas un pārdošanas; šis rīkojums novilka stingri oficiālas robežas Kūpervuda attieksmēm ar pilsētas kasi. Tiesa, Frenks bija nopircis pēdējās obligācijas pirms rīkojuma saņemšanas, bet viņš nebija tās nodevis fondā. Tagad viņš taisījās saņemt par tām attiecīgo čeku. Bet varbūt vecā un ērtā bilances noslēgšana mēneša beigās vairs nebija spēkā? Ja nu Staijerss pieprasa viņam bankas parakstu par obligāciju nodošanu? Tad viņš tagad šo čeku par sešdesmit tūkstošiem nesaņems, jo obligāciju viņam pie rokas nav un viņš tās deponēt nevar. Bet, ja Staijerss neko neprasīs, tad viņš šo naudu saņems, tomēr tas vēlāk var noderēt par pamatu saukšanai pie tiesas. Ja viņš līdz bankrotēšanai šīs obligācijas nenodos, tad viņu var apvainot krāpšanā. Bet vai tad nevar gadīties, ka viņš vēl izbēg no bankrota? — Kūpervuds sev jautāja. Ja kaut dažas bankas, ar ko viņam darīšanas, aiz kaut kādiem iemesliem vēlreiz apsvērs savus lēmumus un neprasīs aizdevumu dzēšanu, tad viņš noturēsies. Vai Stīners cels traci, ja viņš šādā ceļā tiks pie čeka? Vai tam pievērsīs uzmanību pilsētas varasvīri? Vai atradīsies prokurors, kas uzskatīs šo lietu par pietiekami svarīgu, ja Stīners iedomātos iesniegt sūdzību? Nē, diezin, un vispār no tā nekas neiznāktu. Neviena tiesa nevar atzīt viņu par vainīgu, ņemot vērā vienošanos, kas pastāv starp viņu un Stīneru kā starp mākleri un klientu. Un vispār, kad nauda būs viņa kabatā, tad simt pret vienu, ka Stīners to aizmirsīs. Šo summu pieskaitīs citām nedzēstām saistībām, un pēc tam neviens par to vairs nedomās. Tas viss zibens ātrumā izšāvās caur Kūpervuda smadzenēm. Jāriskē! Viņš piegāja pie kancelejas pārziņa galda,

— Paklau, Albert, — viņš pusbalsī sacīja, — es šorīt iegādājos amortizācijas fondam par sešdesmit tūkstošiem dolāru pilsētas aizņēmuma obligācijas. Rīt es atsūtīšu jums cilvēku pēc čeka. Jeb vai jūs neizrakstītu to man tagad? Jūsu ziņojumu par to, lai vairs neizdara nekādas operācijās, es saņēmu. Patlaban eju uz savu kantori. Jūs uarat vienkārši kreditēt amortizācijas fondu ar astoņsimt obligācijām, rēķinot septiņdesmit pieci vai astoņdesmit dolāri gabalā. Sīkāku sarakstu es jums piesūtīšu vēlāk.

— Lūdzu, mister Kūpervud, lūdzu! — Alberts neapdomājies piekrita. — Akcijas, kā dzirdēju, traki krītot. Ceru, ka tas jūs pārāk stipri neskar?

— Nē, ne visai, Albert, — Kūpervuds smaidot atbildēja, kamēr Staijerss jau rakstīja čeku.

Bet ja nu tagad iznāk Stīners, Frenks domāja, un neļauj čeku izsniegt? Bet šī ir likumīga operācija. Kūpervudam ir tiesības uz šo čeku, ja viņš kā parasti deponē obligācijas bankā, kur glabājas amortizācijas fonds. Kūpervuds uzbudināts gaidīja, kamēr Alberts izpildīja veidlapu, un tikai tad, kad čeks atradās viņa rokās, atvieglots uzelpoja. Tagad viņam ir vismaz sešdesmit tūkstošu dolāru, un vakarā viņš pacentīsies realizēt apsolītos septiņdesmit piecus tūkstošus. Rīt vajadzēs atkal mēģināt satikt Kitčenu, Volteru Lī, «Džeju Kuku un Ko», «Klarku un Ko» — visu garo virteni personu un firmu, kam viņš parādā, un uzzināt, kas darāms. Tikai iegūt laiku! Tikai novilcināt vēl kaut nedēļu!

DIVDESMIT DEVĪTĀ NODAĻA

Apstākļi tomēr izveidojās tā, ka par novilcināšanu nebija ko domāt. Ar septiņdesmit pieciem tūkstošiem dolāru, ko bija saņēmis no draugiem, un sešdesmit tūkstošiem dolāru, ko izsniedza Staijerss, Kūpervuds nomaksāja parādu Džirardas Nacionālajai bankai un atlikumu —trīsdesmit piecus tūkstošus — ieslēdza mājas seifā. Tad viņš pēdējo reizi griezās pie banku darbiniekiem un finansistiem, bet viņu noraidīja. Tomēr Kūpervuds ir nedomāja gausties šinī grūtajā brīdī. Viņš tikai palūkojās pa sava kabineta logu mazajā pagalmiņā un nopūtās. Ko lai vēl dara? Viņš aizsūtīja tēvam zīmīti, uzaicinot viņu kopējās brokastīs. Otru zīmīti ar līdzīgu uzaicinājumu viņš aizsūtīja juriskonsultam Harperam Stedžeram, cilvēkam Kūpervuda gados, ko viņš ļoti cienīja. Kūpervuda prātu nodarbināja daždažādi plāni, kas palīdzētu iegūt laiku, — griešanās pie kreditoriem un tamlīdzīgas lietas, — bet, ak vai, viņam draudēja krahs! Visļaunākais bija tas, ka neizbēgami vajadzēja atklāties darījumam ar pilsētas kasē paņemto naudu, un tas draudēja radīt ne tikai sabiedrisku, bet arī politisku skandālu. Visvairāk viņam varēja kaitēt apvainojums, ka viņš piedalījies — ja ne juridiski, tad vismaz morāli — pilsētas līdzekļu izšķiešanā. O, kā viņa sāncenši pūlēsies, lai padarītu šo faktu jo brēcošāku! Taisnība, arī pēc bankrota viņš, jādomā, pratīs pamazām atkal tikt uz kājām, bet cik tas būs grūti! Un tēvs! ... Tēvs var krist reizē ar viņu. Pilnīgi ticams, ka viņu piespiedīs pamest bankas direktora posteni. Tādu domu mocīts, Kūpervuds sēdēja savā kabinetā, kad kantora māceklis pieteica viņam Eilīnu Batleri un gandrīz tūliņ arī Albertu Staijersu.

— Lūdziet mis Batleri! — Kūpervuds sacīja pieceldamies. — Lai misters Staijerss pagaida!

Eilīna ienāca savā žirgtajā, apņēmīgajā gaitā, tērpusies krāšņi un efektīgi kā vienmēr. Viņai bija zeltaini brūns kostīms ar sarkanām podziņām. Galvu sedza brūna cepure bez malām, rotāta ar garu spalvu, kas Eilīnai ļoti labi piestāvēja, kaklu aptvēra trijkārša zelta kreļļu virtene. Eilīnas rokas, kā parasts, sedza cimdi, mazās kājas bija ieautas elegantās kurpītēs. Viņas acīs bija sastingusi bērnišķīgu sāpju izteiksme, ko viņa gan visiem spēkiem pūlējās noslēpt.

— Dārgais! — viņa izsaucās, Frenku ieraugot, un atplestām rokām tuvojās tam. — Kas noticis? Man tā gribējās tovakar izjautāt tevi! Vai tev tiešām draud bankrots, saki! Tēvs un Ovens vakar kaut ko runāja par to.

— Ko tad viņi īsti runāja? — Kūpervuds jautāja, apskaudams Eilīnu un mierīgi vērdamies viņas satrauktajā sejā.

— Ak, tu zini, tēvs, liekas, ļoti noskaities uz tevi! Viņš . kaut ko nojauš. Kāds atrakstījis viņam anonīmu vēstuli. Vakar viņš mēģināja kaut ko izzināt no manis, bet tas viņam neizdevās. Es visu kategoriski noliedzu. Es šorīt jau divas reizes te biju, bet tu biji kaut kur aizgājis. Es tā baidījos, ka tēvs satiks tevi pirmais un tu viņam kaut ko pateiksi.

— Es, Eilīn?

— Nē, protams, nē! Es tā nedomāju! Īstenībā es pati nezinu, ko es domāju. Mīļais, es esmu tā noraizējusies! Tici vai ne, bet es šonakt neesmu acu aizdarījusi. Es domāju, ka esmu stiprāka, bet nu man bija tādas raizes par tevi! Zini, ko viņš .izdarīja: nosēdināja mani krēslā pie sava galda, taisni pretī gaismai, lai labāk redzētu manu seju, un parādīja man to vēstuli. Pirmajā mirklī es biju tā pārsteigta, ka pati nezinu, kāds man bija izskats un kā es runāju.

— Ko tad tu viņam sacīji?

— Es viņam teicu: «Kāds negods! Tie ir meli!» Bet tūliņ pateikt es to nevarēju. Sirds man sita kā kalēja āmurs. Baidos, ka manā sejā viņš varēja lasīt manas domas. Man pat bija grūti elpot.

— Tavs tēvs ir asredzīgs cilvēks, — Kūpervuds piezīmēja. — Viņš pazīst dzīvi. Tagad tu pati redzi, kādas grūtības mūs gaida. Labi vēl, ka viņš parādīja tev vēstuli un neiedomājās uzraudzīt namu. Droši vien tas viņam derdzās. Pierādīt viņš tagad neko nevar, bet viņš tomēr zina. Viņu nepiekrāps!

— Kāpēc tu domā, ka viņš zina?

— Es viņu vakar satiku.

— Vai viņš runāja ar tevi par to?

— Nē. Bet es redzēju viņa seju; pietika ar to, kā viņš paskatījās uz mani!

— Mans dārgais! Man viņa tā žēl!

— Es saprotu, ka tev žēl. Man arī. Bet tagad te neko nevar līdzēt. Par to mums vajadzēja padomāt pašā sākumā.

— Bet es tevi tā mīlu! O, mans dārgais, viņš man nekad nepiedos! Viņš mani ļoti mīl. Viņš nedrīkst nekā zināt. Es neparko neatzīšos. Bet... ak, mans dievs!

Viņa piespieda abas rokas pie krūtīm, bet Kūpervuds lūkojās viņas acīs, pūlēdamies viņu nomierināt. Eilīnas plaksti drebēja, lūpas raustījās. Viņai sāpēja sirds par tēvu, par sevi, par Frenku. Raugoties viņā, Kūpervuds skaidrāk iztēlojās Batlera tēva mīlestības spēku, viņa naida stiprumu un bīstamību. Tagad viņš redzēja, cik daudz dažādu apstākļu šeit bija savijusies. Draudēja traģisks atrisinājums.

— Pietiek, pietiek! — Frenks ierunājās. — Tagad nekas nav labojams. Vai tā ir mana stiprā, drosmīgā Eilīna? Es domāju, ka tu būsi vīrišķīgāka. Vai es būtu maldījies? Tagad tava vīrišķība man sevišķi nepieciešama.

— Patiesi?

— Protams!

— Vai tev lielas nepatikšanas?

— Es domāju, ka mani gaida bankrots, mana dārgā.

— Nevar būt!

— Jā gan, dārgā. Esmu nonācis strupceļā. Pašlaik es neredzu nekādas izejas. Es patlaban gaidu savu tēvu un juristu. Tu nedrīksti šeit uzkavēties, manu mīlulīt. Tavs tēvs arī var ierasties jebkurā mirklī. Mums kaut kur jāsatiekas rīt, teiksim, pēc pusdienas. Vai tu atceries Indiāņu klinti pie Visahikonas?

— Atceros.

— Vai tu varētu būt tur rīt pulksten četros?

— Labi.

— Uzmanies, vai tev neseko! Ja puspiecos manis vēl nav, tad negaidi mani. Tu pati saproti, kāpēc, — tas nozīmēs, ka esmu manījis izsekotājus. Tomēr mums nav ko bīties, ja vien būsim piesardzīgi. Un tagad steidzies, manu zelta meitenīt! 931. namā mēs vairs nevaram satikties. Man nāksies pameklēt kādu citu vietu.

— Ak, mans dārgais, cik es esmu apbēdināta!

— Es ceru, ka tu saņemsies un izturēsies braši. Tu pati redzi, cik tas man svarīgi!

Pirmo reizi Kūpervuda vārdos bija noģiedamas skumjas.

— Labi, dārgais, labi! — Eilīna atsaucās, cieši apskaudama viņu un piekļaudamās viņam. — Jā, jā, tu vari uz mani paļauties! O, Frenk, kā es tevi mīlu! Man tik sāpīgi! Man gribas ticēt, ka bankrots tev tomēr ies secen. Bet mūsu attieksmēs, mans dārgais, tam nav nekādas nozīmes, vai ne? Lai notiktu kas notikdams, mēs vienmēr mīlēsim viens otru. Es esmu gatava darīt visu tevis dēļ, mans vienīgais! Es darīšu visu, ko tu man liksi. Tici man! No manis neviens neko neuzzinās.

Viņa cieši ieskatījās Frenka bālajā, sastingušajā sejā, un viņas krūtīs pēkšņi uzliesmoja kaislīga vēlēšanās cīnīties viņa dēļ. Viņas mīla runāja pretī tiesībām, likumam, tikumībai, bet tā tomēr bija mīla, un šinīs jūtās slēpās kvēla drosme, kas piemīt cilvēkiem, kuri met izaicinājumu sabiedrībai.

— Es tevi mīlu! Es tevi mīlu, Frenk, es tā mīlu tevi! — viņai izlauzās.

Viņš atbrīvojās no Eilīnas skavām.

— Tagad steidzies, mans prieks! Atceries — rīt četros. Tikai nenokavējies — un klusē par visu! Nekādā gadījumā neatzīsties!

— Labi, labi.

— Un par mani neraizējies! Gan man viss «nokārtosies».

Tikko viņš paspēja sakārtot kaklasait un nostāties nevērīgā pozā pie loga, kad kabinetā strauji ienāca Stīnera kancelejas pārzinis, bāls, noraizējies, acīmredzot nespēdams valdīt uztraukumu.

— Mister Kūpervud, vai jūs atceraties čeku, ko es vakar pievakarē jums izrakstīju? Misters Stīners teica, ka tas ir nelikumīgi, ka man nav vajadzējis to darīt, ka viņš uzliek man par to visu atbildību. Viņš apgalvo, ka mani var arestēt par to, ka neesmu aizkavējis nopietnu noziegumu, ka viņš mani atlaidīs un, ja es neatnesīšu čeku, nogādās mani cietumā. Mister Kūpervud, es taču esmu vēl gluži jauns. Esmu tikko sācis dzīvot. Man ir sieva un zēns, par kuriem man jāgādā. Vai jūs tiešām pieļausiet, lai viņš tā rīkojas ar mani? Jūs taču atdosiet šo čeku. Es nevaru bez tā atgriezties kantorī. Viņš apgalvo, ka jūs gaidot bankrots, ka jūs to zinot un tāpēc jums neesot tiesību uz šo čeku.

Kūpervuds ieinteresēts vēroja Staijersu. Viņu pārsteidza tas, cik dažādi gan bija šie nelaimes vēstneši. Tiešām, kad cilvēkam sāk uzbrukt likstas, tad tās neļauj viņam ne elpu atvilkt. Stīneram nebija tiesību izteikt tādus apgalvojumus. Šī operācija nebija pretlikumīga. Acīmredzot kasieris galīgi zaudējis prātu. Tiesa, viņš, Kūpervuds, bija saņēmis rīkojumu vairāk nepirkt un nepārdot pilsētas aizņēmuma obligācijas, bet rīkojums pienāca pēc tam, kad viņš bija nopircis šo partiju, un tātad iepriekšējā operācija nezaudēja savu likumīgo spēku. Stīners biedēja savu nelaimīgo apakšnieku, turklāt cilvēku, kas bija daudz cienījamāks par viņu pašu, lai tikai dabūtu atpakaļ šo čeku par sešdesmit tūkstošiem dolāru. Kāds nožēlojams gļēvulis! Cik pareizi kāds bija izsacījies: nekad nevar paredzēt, līdz kādam zemiskumam var nonākt muļķis!

— Ejiet atpakaļ pie Stīnera, Albert, un sakiet viņam, ka tas nenotiks. Pilsētas aizņēmuma obligācijas iegādātas pirms viņa rīkojuma saņemšanas, to var pārbaudīt pēc fondu biržas žurnāla. Te nav nekā pretlikumīga. Man ir tiesības uz šo čeku, un jebkura tiesa, pie kuras es grieztos, izspriestu šo lietu man par labu. Jūsu Stīners ir galīgi zaudējis galvu. Es vēl neesmu bankrotējis. Jums pašam nekāda tiesas izmeklēšana nedraud, bet, ja kaut kas tamlīdzīgs notiktu, es jūs aizstāvētu. Es nevaru jums atdot šo čeku, jo man tā vairs nav, bet, ja arī būtu, es tik un tā nedotu to atpakaļ. Ja es to darītu, tad tas nozīmētu, ka esmu ļāvis muļķim pataisīt arī sevi par muļķi. Man ļoti žēl, bet es jums palīdzēt nekādi nevaru.

— O, mister Kūpervud! — Staijersa acīs bija asaras. — Stīners mani atlaidīs! Viņš konfiscēs manu drošības naudu! Es riskēju atrasties uz ielas! Man taču gandrīz nekā nav, izņemot algu!

Viņš lauzīja rokas, bet Kūpervuds tikai skumji šūpoja galvu.

— Tas viss nav nemaz tik briesmīgi, kā jums liekas. Stīners jums nekā nedarīs. Viņš nedrīkstēs. Tas būtu netaisni un pretlikumīgi. Jūs varat iesūdzēt viņu tiesā un saņemt visu, kas jums pienākas. Bet čeku par sešdesmit tūkstošiem dolāru es jums nevaru atdot, jo man tā nav, saprotat? Šajā gadījumā es esmu bezspēcīgs. Man čeka vairs nav. Es samaksāju ar to par iegādātajām obligācijām. Šo obligāciju arī te nav, tās ir amortizācijas fondā vai būs tur.

Kūpervuds apklusa, nožēlodams, ka pieminējis šo detaļu. Tas viņam vienkārši bija pasprucis, kas notika ārkārtīgi reti un šinī gadījumā bija izskaidrojams vienīgi ar neparasto stāvokli. Staijerss turpināja lūgties, bet Kūpervuds noteica, ka tas veltīgi. Beidzot jaunais cilvēks aizgāja satriekts, zaudējis drosmi, baiļu pārņemts. Viņa acis bija asaru pilnas. Kūpervudam bija viņa ļoti žēl.

Drīz viņam paziņoja, ka ieradies tēvs.

Vecais Kūpervuds izskatījās galīgi nomocīts, iepriekšējā vakarā viņš bija ilgi runājis ar Frenku, gandrīz līdz rītausmai, bet nekādu panākumu šai sarunai nebija, tā bija radījusi vienīgi nedrošības sajūtu.

— Labrīt, tēv! — Frenks apsveica viņu mundrā balsi, pamanījis viņa nomākto omu.

Frenks arī pats tagad bija pārliecināts, ka no izmisuma pelniem nav iespējams izraust ne mazāko cerību oglīti, bet kāds labums bija to atzīt?

— Nu, kas ir? — tēvs jautāja, ar pūlēm paceldams pret viņu skumjās acis.

— Kā lai saka — padebeši visai smagi. Esmu nolēmis, tēv, sasaukt savus kreditorus un lūgt termiņa pagarinājumu. Nekas cits neatliek. Man nav iespējams realizēt cik necik nozīmīgu summu. Es cerēju, ka Stīners apdomāsies, bet viņš izturas vēl aplamāk nekā agrāk. Viņa galvenais grāmatvedis nupat kā aizgāja.

— Ko viņam vajadzēja? — Kūpervuds vecākais vaicāja.

— Viņš gribēja, lai es atdodu viņam čeku par sešdesmit tūkstošiem dolāru, ar ko man samaksāja par vakar nopirktajām pilsētas aizņēmuma obligācijām.

Frenks pagaidām nebija vēl stāstījis tēvam, ka ieķīlājis obligācijas, par kurām saņēmis čeku, bet pašu čeku izlietojis, lai papildinātu summu Džirardas Nacionālās bankas parāda dzēšanai un paturētu sev trīsdesmit piecus tūkstošus skaidrā naudā.

— Tas tik ir jauki! — vecais Kūpervuds sašuta. — Es gan domāju, ka viņam būs vairāk prāta. Tas taču pilnīgi likumīgs darījums. Kad viņš paziņoja tev, lai pārtrauc pirkt pilsētas aizņēmuma obligācijas?

— Vakar ap divpadsmitiem.

— Viņš ir jucis! — vecais lakoniski noteica.

— Tas viss . ir Mollenhoera, Simsona un Batlera darbs — es zinu. Viņi mēģina tikt klāt maniem pilsētas dzelzceļiem. Bet šie džentlmeņi tos nedabūs! Varbūt tikai tad, kad manam uzņēmumam būs izsludināts konkurss, un pēc tam, kad norims panika. Priekšrocības iegādāties šos papīrus tiks piešķirtas maniem kreditoriem. Lai pērk no viņiem, ja grib! Ja nebūtu šās likstas ar piecsimt tūkstošu lielo aizdevumu, tad es noraudzītos uz visu pilnīgi mierīgi. Mani kreditori atbalstītu mani vislieliskākā veidā. Bet ja tas viss nāks klajā! ... Vēlēšanas arī tepat deguna galā. Man jums jāsaka, ka, nevēlēdamies maitāt attieksmes ar Dēvisonu, es ieķīlāju šīs pilsētas aizņēmuma obligācijas. Es biju cerējis sadabūt pietiekami daudz naudas, lai ap to laiku tās izpirktu. īstenībā tām vajadzēja jau atrasties amortizācijas fondā.

Vecais džentlmenis tūliņ izprata lietas būtību un sarauca pieri.

— Tev var rasties nepatikšanas, Frenk!

— Tas ir tīri tehniskas dabas jautājums, — dēls viņam atbildēja. — Man taču bija nodoms izpirkt tās. To es tiešām arī izdarīšu, ja šodien līdz trim paspēšu. Manā bijušajā praksē ir gadījumi, ka pagājušas astoņas vai pat desmit dienas, iekams sertifikāti nodoti amortizācijas fondā. Tādā juceklī kā patlaban man ir tiesības bīdīt savas šaha figūras, kā es uzskatu par labāku.

Kūpervuds vecākais atkal noglaudīja zodu. Dzirdētais viņu bija stipri satraucis. Tomēr viņš neredzēja izeju no šā stāvokļa. Viņa paša resursi bija izsmelti. Viņš paplucināja savu vaigubārdu un pievērsa skatienu logam, pa kuru bija redzams pagalms. Iespējams, ka tas patiešām ir tīri tehniskas dabas jautājums, — kas to lai zina. Pilsētas kasiera attieksmes ar dažādiem mākleriem nebija ne mazākā mērā oficiālas. Tas bija zināms katram bankas darbiniekam. Varbūt šinī gadījumā ievēros šo paražu? Uz to vecais Kūpervuds nespēja atbildēt. Lai kā arī būtu, lieta bija riskanta un ne gluži tīra. Frenkam katrā ziņā vajadzētu likvidēt šīs obligācijas un deponēt tās tur, kur pienācās.

— Tavā vietā es pacenstos izpirkt tās, — vecais Kūpervuds piezīmēja.

— Es tā arī darīšu, ja varēšu.

— Cik tev ir naudas?

— Tūkstošu divdesmit pavisam. Man taču vajadzīgs drusku skaidras naudas maksājumu pārtraukšanas gadījumā.

— Man ir tūkstoši astoņi vai desmit, labāk sakot, man tie būs vakarā.

Vecais Kūpervuds domāja naudu, ko cerēja saņemt, otrreiz ieķīlājot savu namu.

Kūpervuds klusēdams lūkojās tēvā. Viņš nekā vairāk nespēja viņam teikt.

— Pēc jūsu aiziešanas es pēdējo reizi mēģināšu runāt ar Stīneru, — Frenks pēc brīža turpināja. — Es došos pie viņa kopā ar Harperu Stedžeru — tam drīz jābūt klāt. Ja Stīners nebūs apdomājies, izsūtīšu ziņojumu visiem kreditoriem; kā arī paziņošu biržas sekretāram. Lai būtu kā būdams, tēv, es jūs lūdzu — nezaudējiet drosmi! Tomēr jūs jau protat savaldīties. Man priekšā bezdibenis, bet ja Stīneram būtu kaut drusku prāta ... — Frenks mirkli klusēja. — Nu, kāda jēga runāt par šo idiotu!

Viņš aizgriezās pie loga, domājot, cik viegli visu varētu nokārtot ar Batlera palīdzību, ja viņu un Eilīnu nebūtu atmaskojusi anonīmā vēstule. Šādā izņēmuma stāvoklī Batlers būtu viņam palīdzējis, nevis kaitējis pats savai partijai. Bet tagad?

Tēvs piecēlās un gatavojās iet. Viņš bija tā sastindzis aiz izmisuma, it kā būtu stipri saaukstējies.

— Tā, tā, — viņš gurdi noteica.

Kūpervudu mocīja sirdsapziņas pārmetumi. Kāds negods! Viņa tēvs!... Viņš jutās pēkšņi aizrauts dziļu sāpju vilnī, bet jau nākamajā mirklī apspieda šīs jūtas un atgriezās pie domām par veikaliem. Tikko tēvs izgāja, Frenka kabinetā ienāca Harpers Stedžers. Paspieduši viens otram roku, viņi tūliņ devās pie Stīnera. Tas tomēr bija tā sašļucis kā tukšs gāzes balons, ko ne ar kādam pūlēm nevar piepūst no jauna. Kūpervuds un Stedžers beidzot aizgāja, cietuši pilnīgu fiasko.

— Nebēdājiet, Frenk! — Stedžers noteica. — Mēs pec visiem likuma noteikumiem novilcināsim šo lietu līdz vēlēšanām un pat ilgāk, Tikmēr šis.tracis pamazām norims. Tad jūs sasauksiet savus kreditorus un pamēģināsiet vest viņus pie prāta. Viņi taču negribēs atteikties no tādiem drošiem vērtspapīriem, pat ja Stīneram būtu jāiet cietumā.

Stedžers vēl nezināja par Kūpervuda ieķīlātajām obligācijām sešdesmit tūkstošu dolāru vērtībā. Tāpat viņam nekas nebija zināms par Eilīnu Batleri un viņas tēvā bezgalīgo naidu.

TRĪSDESMITĀ NODAĻA

Bija vēl viens apstaklis, saistīts ar vispārējo notikumu attīstību, par ko Kūpervuds vēl neko nezināja. Tanī dienā, kad pasts piegādāja Batleram anonīmo paziņojumu par viņa meitu, misis Kūpervuda saņēma gandrīz precīzu norakstu no tā paša paziņojuma, tikai šinī vēstulē nezin kāpēc nebija minēts Eilīnas vārds.

«Jūs droši vien nezināt, ka jūsu vīrs lakstojas ap citu sievieti. Ja neticat, novērojiet 931. namu Ziemeļu Desmitajā ielā.»

Pirmdienas rītā misis Kūpervuda laistīja puķes siltumnīcā, kad istabene pasniedza viņai šo vēstuli. Frenka sieva bija pašā bezrūpīgākajā omā, jo viņai nebija ne jausmas, ko nozīmēja ilgā apspriede pagājušo nakti. Frenkam laiku pa laikam dažādas finansu vētras sagādāja ne mazumu raižu, bet šīs vētras viņam acīmredzot nekādās kaites nenodarīja.

— Nolieciet bibliotēkā uz galda, Enniji Es vēlāk paņemšu.

Viņa nodomāja, ka tas ir kāds ielūgums.

Pēc kāda brīža Liliāna (viņa nekad nesteidzās) nolika lejkannu un iegāja bibliotēkā. Vēstule gulēja uz zaļa ādas apklāja, kas bija viens no milzīgā bibliotēkas galda izrotājumiem. Misis Kūpervuda paņēma aploksni, ziņkāri paskatījās uz to, jo tā bija ļoti sliktas kvalitātes, un atplēsa vēstuli. Izlasījusi to, viņa mazliet nobālēja, un viņas roka tikko manāmi notrīsēja. Liliāna nepiederēja pie tās cilvēku kategorijas, kas spējīgi kaisli mīlēt, tāpēc viņa arī nevarēja stipri ciest. Viņa bija apvainota, sašutusi, pirmajā mirklī pat aizkaitināta, bet arī sabijusies. Tomēr viņas gars nebūt nebija salauzts. Ar Kūpervudu kopā nodzīvotie trīspadsmit gadi bija viņai uz daudz ko atvēruši acis. Viņa jau zināja, ka Kūpervuds ir egoists, interesējas tikai par sevi un nebūt tā nemīl viņu kā agrāk. Viņas kādreizējās bažas par to, ka viņa ir vecāka, bija ar laiku zināmā mērā attaisnojušās. Frenks vairs nemīlēja viņu ar agrāko kvēli, un viņa juta, ka šī pārmaiņa notikusi diezgan sen. Dažreiz viņa jautāja sev, kas tur par cēloni, bet, kura tam par cēloni, — tā jautāt viņa neuzdrošinājās. Veikala lietas aizņēma visas viņas vīra intereses. Finansu jautājumi valdīja pār viņu. Vai šī vēstule nozīmē, ka viņas valdībai pienācis gals? — viņa domās vaicāja. Vai Frenks gatavojas viņu pamest? Kur tad viņa ies? Ko viņa darīs? Protams, viņa nebija pavisam bez līdzekļiem, jo viņai bija pašai savs kapitāls, ar ko Frenks rīkojās viņas interesēs. Kas ir šī svešā sieviete? Vai viņa jauna, skaista, kāds viņas stāvoklis sabiedrībā? Vai tā būtu... Misis Kūpervuda pēkšņi sastinga. Vai tiešām viņa? Vai tas būtu iespējams? ... Viņas mute neviļus pavērās ... Eilīna Batlere?

Viņa it kā pamira, pievērsusies vēstulei, nespēdama ticēt šai domai. Neraugoties uz visu Eilīnas un Kūpervuda piesardzību, Liliāna bija vairākkārt pamanījusi, cik ļoti tie simpatizē viens otram. Eilīna patika viņas vīram, viņš nepalaida garām gadījumu, kad vajadzēja Eilīnu aizstāvēt. Liliāna arī pati bija dažreiz nodomājusi, ka šie divi cilvēki pēc raksturiem apbrīnojami atbilst viens otram. Frenks mīlēja jaunatni. Bet viņš taču bija precējies, Eilīna atradās uz daudz zemākas sabiedrības pakāpes, un viņam bija divi bērni... Un viņa stāvoklis sabiedrībā un finansistu aprindās, tik stabils un solīds, — vai viņš iedrošinātos ar to jokoties? Pār spīti visam tam misis Kūpervuda kļuva domīga, jo četrdesmit gadi, divi bērni un apziņa, ka tevi laikam vairs nemīl kā senos laikos,— viss tas piespiedīs jebkuru sievieti pārdomāt, kaut tā arī atrastos visspožākajos finansiālajos apstākļos. Kur lai viņa paliek, aizgājusi no Frenka? Ko teiks sabiedrība? Ko darīs ar bērniem? Vai viņa dabūs pierādījumus Frenka sakariem? Vai viņai izdosies notvert to kompromitējošos apstākļos? Vai viņa pati to vēlas?

Patlaban viņai bija skaidrs, ka viņa nemīl Frenku tā, kā dažas sievas mīl savus vīrus. Viņa nebija aizrāvusies ar vīru. Visus šos gadus viņa bija raudzījusies uz vīru kā uz neatņemamu dzīves sastāvdaļu un domājusi, ka viņš pietiekami mīl sievu, lai nekrāptu to. Viņa bija iedomājusies, ka Frenks ir pārāk aizņemts ar daudz nopietnākiem jautājumiem, lai kaut kāds banāls sakars, līdzīgs tam, par kādu bija runāts vēstulē, varētu laupīt viņam līdzsvaru vai izjaukt viņa lielo karjeru. Acīmredzot viņa maldījusies. Ko lai viņa tagad dara? Ko lai saka? Kā lai rīkojas? Viņas diezgan neattīstītais prāts nevarēja tai daudz palīdzēt šinī kritiskajā brīdī. Viņa neprata ne kaldināt plānus, ne īsti cīnīties.

Inerts prāts labākā gadījumā atgādina vienkāršu mehānismu. Tas darbojas kā austeres organisms. Tā sīciņais, sifonveidigais domāšanas aparātiņš saskaras ar faktu un apstākļu milzu okeānu. Bet šis aparātiņš uztver tik maz ūdens, tik vāji izspiež to, ka tā klātbūtne nekādi neietekmē tuvumā atrodošos bezgalīgo ūdens masu. Visas dzīves fineses tam paliek pilnīgi nemanītas, līdz tam neatplūst ne mazākā dzīves vētru un drāmu atbalss, varbūt tikai nejauši. Kad kāds ierosinātājs fakts (kā šinī gadījumā vēstule) pēkšņi ielaužas vienmuļajā notikumu gaitā, rodas mokpilna agonija vai apjukums un visi tā saucamie normālie procesi tiek traucēti. Sifona aparāts vairs nedarbojas pienācīgā veidā. Tas iesūc bailes un ciešanas. Slikti pielāgotās daļas sāk čīkstēt kā piesērējusi mašīna, un dzīve, kā bieži notiek tādos gadījumos, apdziest vai tikko kvēlo.

Misis Kūpervudai bija šāds inerts prāts. Īstenībā viņa nemaz nepazina dzīvi, dzīve viņai nekā nevarēja mācīt. Nebija gaidāms, ka apkārtējās parādības varētu ierosināt viņā domu reakciju. Viņa nebija dzīvs cilvēks tādā nozīmē kā Eilīna Batlere, bet tas netraucēja būt viņai par sevi pilnīgi pretējās domās. Viena vienīga ilūzija! Viņa nebija dzīvs cilvēks. Viņa bija jauks radījums tāda acīs, kas cienī lēnprātību. Cilvēki ar citādu gaumi neredzēja viņā nekā valdzinoša. Viņai trūka pievilcības, asprātības, gribas spēka. Ne velti Frenks Kūpervuds gandrīz jau pašā ģimenes dzīves sākumā bija sev vaicājis, kādēļ viņš vispār Liliānu apprecējis. Tagad viņš tādus jautājumus vairs necilāja, jo uzskatīja par nelietderīgu rakņāties pagātnes kļūdās un neveiksmēs. Pēc viņa domām, bija aplam kaut ko nožēlot. Viņš raudzījās tikai uz priekšu, un visas viņa domas saistījās vienīgi ar nākotni.

Tomēr misis Kūpervuda dziļi cieta savā nodabā un staigāja pa māju, iegrimusi grūtsirdīgās domās. Vēstulē viņai bija ieteikts pārliecināties par visu pašai, un viņa nolēma nogaidīt. Viņai bija jāpadomā, kā novērot šo namu, ja viņa nolemtu to darīt. Frenks nedrīkst neko nojaust. Ja izrādītos, ka tā ir Eilīna Batlere, — kaut gan tā droši vien nav Eilīna. — tad Liliāna atklātu visu tās vecākiem. Bet, no otras puses, tas nozīmētu atklāt publiskai apskatei arī visu savu dzīvi. Liliāna apņēmās pacensties, lai pie pusdienu galda neviens nekā nemanītu Bet Kūpervuds nemaz nevarēja ierasties pusdienās. Viņš bija tā aizņemts, tik daudz laika pavadīja slepenās pārrunās ar dažādām personām un apspriedēs ar tēvu un citiem, ka Liliāna gandrīz nemaz nedabūja viņu redzēt ne šinī pirmdienā, ne citās tuvākajās dienās.

Otrdien pustrijos Kūpervuds bija sasaucis kreditoru apspriedi un pussešos nolēma nodot visas lietas konkursa pārvaldei. Un tomēr, stāvot savā kantorī galveno kreditoru, kādu trīsdesmit cilvēku, priekšā, viņš nepārdzīvoja izjūtu, ka viņa dzīve sadragāta. Tas bija tikai pagaidu sastrēgums. Protams, stāvoklis bija draudošs. Gadījums ar parādu pilsētas kasei sacels lielu troksni. Troksnis nebūs mazāks arī ieķīlāto pilsētas aizņēmuma obligāciju pēc, ja tas Stīneram būs vēlams. Par spīti visam tam Kūpervuds nebūt neuzskatīja savu karjeru par izbeigtu.

Savā runā viņš sniedza klātesošajiem nepieciešamos paskaidrojumus.

— Džentlmeņi, — viņš sacīja noslēgumā, tāds pats iespaidīgs, pašpārliecināts, neatkarīgs un konsekvents kā vienmēr, — tagad jūs redzat, kādā .stāvoklī lietas atrodas. Maniem papīriem nav mazāka vērtība kā agrāk, jo ar materiālajām vērtībām, ko tie reprezentē, nekas ļauns nav noticis. Ja jūs dosiet man piecpadsmit vai, teiksim, divdesmit dienas ilgu pagarinājumu, tad esmu pārliecināts, ka savedīšu visu kārtībā. Manuprāt, es esmu vienīgais, kas to spēj izdarīt, jo vienīgi es zinu visus sīkumus. Biržai jāatgūšt normālais stāvoklis. Veikalu lietās sāksies liela rosme. Man vajadzīgs vienīgi laiks. Ja ir tāda konjunktūra kā tagad, laiks ir viss. Es lūdzu atbildi, vai jūs dosiet man šīs piecpadsmit vai divdesmit dienas vai, ja varat, mēnesi. Vairāk es neko nelūdzu.

Viņš atkāpās pie malas un pēc tam atstāja kopējo pieņemamo telpu, kurā aizkari bija nolaisti, un palika viens savā kabinetā, lai kreditori varētu brīvi apmainīties domām par viņa stāvokli. Sapulcējušos vidū bija draugi, kas stāvēja par viņu. Viņš gaidīja stundu, divas, gandrīz trīs stundas, bet apspriede vēl turpinājās. Beidzot Kuper vuda kabinetā ienāca Volters Lī, tiesnesis Kitčens, Emerijs Stouns, «Džeja Kuka un Ko» pārstāvis, un vēl pāris cilvēku. Tie sastādīja komiteju, kas bija iecelta stāvokļa noskaidrošanai.

— Šodien vairāk nekas nav izdarāms, Frenk, — Volters Lī mierīgā balsī paziņoja. — Vairums pieprasa grāmatvedības revīziju. Tanīs sarežģītajos rēķinos ar pilsētas kasieri, par ko jūs stāstījāt, šis tas vēl ir neskaidrs. Viņi ir tanīs domās, ka jums tik un tā vajadzēs paziņot, ka esat uz laiku maksāt nespējīgs. Vēlāk, ja viņi to uzskatīs par vajadzīgu, viņi atļaus jums atjaunot savu uzņēmumu.

— Man ļoti žēl, džentlmeņi, ja tas tā ir, — Kūpervuds apbēdināts atbildēja. — Ja man būtu rīcības brīvība, es izvēlētos daudz ko, tikai ne maksājumu pārtraukšanu, pat uz stundu ne, jo es zinu, ko tas nozīmē. Ja jūs raudzīsieties uz maniem vērtspapīriem no to īstās tirgus cenas viedokļa, tad pārliecināsieties, ka mans aktīvs krietni vien pārsniedz pasīvu, bet no tā nebūs nekāda labuma, ja es slēgšu sava kantora durvis. Publika man vairs neticēs. Man jātur durvis atvērtas.

— Jūtu jums līdzi, Frenk, draugs, — Volters Lī sirsnīgi spieda viņam roku. — Ja tas būtu atkarīgs personīgi no manis, tad jūs dabūtu jebkuru pagarinājumu. Bet tur sēž veci sakārņi, kas nevēlas uzklausīt saprāta balsi. Viņi visi ir panikas varā. Jādomā, ka krīze krietni vien skārusi viņus, tāpēc daudz vainot viņus arī nevar. Es nešaubos, ka jūsu lietas nokārtosies, bet, zināms, arī būtu vēlējies, lai jūsu bodīte netiek slēgta. Tomēr ar šiem džentlmeņiem nekas nav izdarāms. Pie velna, es tiešām nesaprotu, kā te var runāt par bankrotu! Pēc dienām desmit jūsu papīriem būs atkal agrākā vērtība.

Tiesnesis Kitčens arī izsacīja Kūpervudam līdzjūtību. Bet vai no tā bija kāds labums? Kūpervudu tik un tā piespieda uzņēmumu slēgt. Uzaicinās ekspertu grāmatvedi, kas pārbaudīs kantora grāmatas. Tikmēr Batlers var izpaust atklātībai darījumu ar pilsētas kasi. Īespējams, ka Stīners iesūdzēs viņu par pēdējo operāciju ar pilsētas aizņēmuma obligācijām. Kāds pusducis draugu, kas vēlējās kaut kā palīdzēt, palika pie viņa līdz četriem rītā, bet kantori tomēr nācās slēgt. Un, to izdarījis, Kū pervuds saprata, ka savos sapņos par bagātību un slavu cietis smagu triecienu, ja ne galīgu sakāvi.

Palicis beidzot viens savā guļamistabā, viņš palūkojās spogulī. Seja šķita viņam bāla un nogurusi, bet vēl vienmēr spēkpilna un izteiksmīga. «Nieki!» viņš domās noteica. «Es vēl nepadošos! Es vēl esmu jauns. Gan es izkulšos no šās ķibeles: Katrā ziņā izkulšos. Es atradīšu izeju!»

Viņš sāka izģērbties, gurdi pārcilādams galvā smagas domas. Beidzot viņš atlaidās spilvenos un pēc īsa mirkļa — kaut arī tas liekas dīvaini, ņemot vērā viņam uzkritušo likstu slogu, — jau bija iemidzis. Tas bija Frenka dabā — viņš varēja bezrūpīgi gulēt, šad tad iešņākdamies, kamēr viņa tēvs staigāja šurpu turpu pa savu istabu, nerazdams miera. Vecajam džentlmenim viss tēlojās pašās drūmākajās krāsās, nākotnē nebija neviena gaiša stariņa, jaunajam Kūpervudam turpretī cerības vēl nebija dzisušas.

Un savā guļamistabā svaidījās un mētājās gultā Liliāna Kūpervuda, ko bija ietekmējušas pēdējās posta ziņas. Pilnīgi negaidot sarunās ar tēvu, vīru, Annu un vīramāti viņa noskaidroja, ka Frenks ir bankrota priekšvakarā vai jau bankrotējis, — vēl nebija īsti zināms, kas noticis. Frenks bija pārāk aizņemts, lai ielaistos paskaidrojumos. Visā bija vainīgs Čikāgas ugunsgrēks. Par pilsētas kasi pagaidām neviens neko nerunāja. Frenks bija iekļuvis slazdos un tagad izmisis cīnījās, lai izglābtos.

Šinī kritiskajā mirklī misis Kūpervuda uz laiku aizmirsa vēstuli, kurā bija rakstīts, ka viņas vīrs kļuvis neuzticīgs, — pareizāk sakot, viņa negribēja par to domāt. Viņa bija pārsteigta, sabaidīta, apstulbusi. Viņas mazā, klusā, jaukā pasaulīte piepeši acu priekšā sagriezās trakā virpulī. Viņu labklājības skaisti rotātais kuģis sāka nežēlīgi svaidīties uz visām pusēm. Viņai šķita, ka jāpaliek gultā un jāmēģina aizmigt, bet viņas acis bija plaši ieplestas, un no domām sāpēja galva. Priekš pāris stundām Frenks bija uzstājīgi iegalvojis viņai, ka tai nevajag par viņu raizēties, jo palīdzēt ar to nekā nevar; viņa bija aizgājusi, vēl vairāk nomocīta ar domām: kāds ir viņas pienākums, kā viņai jāizturas? Pieņemto pieklājības likumu kodekss atbildēja: jāpaliek pie vīra. Tā viņa arī nolēma darīt. To pašu ieteica viņai reliģija un arī ieradums. Jādomā par bērniem. Tie nedrīkst ciest. Jāatkaro Frenks, ja tas iespējams. Gan tas viņam pāries. Bet tomēr — kas tas par triecienu!

TRĪSDESMIT PIRMĀ NODAĻA

Vēsts par baņķiera kantora «Frenks Kūpervuds un Ko» maksātnespēju radīja stipru saviļņojumu fondu biržā un visā pilsētā. Tas bija negaidīti, un runa bija par samērā lielu summu. Faktiski Frenks bija bankrotējis par vienu miljonu divsimt piecdesmit tūkstošiem dolāru, bet viņa aktīvs pie stipri pazeminātā vērtspapīru kursa tikko sasniedza septiņsimt piecdesmit tūkstošus. Ne mazumu pūļu prasīja bilances sastādīšana, bet, kad to oficiāli publicēja, visu akciju kurss nokrita vēl par trim punktiem, un otrā dienā laikraksti veltīja tam daudz vietas zem trekni iespiestiem virsrakstiem. Kūpervuds nedomāja pasludināt sevi par pilnīgi bankrotējušu, viņš tikai gatavojās pagaidām pārtraukt maksājumus, lai uzņēmumu atkal atvērtu, tiklīdz izdosies norunāt ar kreditoriem. Tikai divi šķēršļi stāvēja tam ceļā: vispirms, no pilsētas līdzekļiem aizņemtie piecsimt tūkstoši dolāru par smieklīgi zemiem procentiem, kas parādīja lietas būtību skaidrāk par vārdiem, otrkārt, čeks par sešdesmit tūkstošiem dolāru. Frenka finansista noģieda iedvesa viņam domu norakstīt savu aktīvu lielākajiem kreditoriem par labu, jo tas viņam vēlāk palīdzētu atjaunot savu uzņēmumu. Harpers Stedžers sagatavoja dokumentus, kas piešķīra priekšroku tādiem kreditoriem kā «Džejs Kuks un Ko», «Edvords Klarks un Ko», «Dreksels un Ko» un dažām citām firmām, Lai sīkie kreditori, viņš domāja, kas nav ar to mierā, iesūdz viņu tiesā un cenšas panākt, ka šo lēmumu revidē vai pat izsludina Kūpervudu par bankrotējušu, — svarīgi bija tas, ka Kūpervuds bija parādījis savu nodomu pirmām kārtam apmierināt ietekmīgāko kreditori pretenzijas. Tas tiem stipri glaimos un nākotnē, kad viss norims, var nākt Kūpervudam krietni vien par labu. Bez tam daudz prasību ir vislieliskākais līdzeklis, ja grib šādā kritiskā brīdī iegūt laiku, lai birža un cilvēku prāti ieietu normālās sliedēs. Tāpēc Kūpervuds tikai priecājās par daudzajām pretenzijām. Harpers Stedžers reiz pat īgni pasmaidīja, — tamlīdzīga finansu haosa virpulī reti gadās redzēt smaidu, — kad viņš un Frenks apspriedās par to.

— Jums tiešām ir gudra galva, Frenk! — viņš izsaucās.— Ap jums drīz būs tāds pretenziju tīkls, ka neviens tam netiks cauri! Visi jūsu kreditori tiesāsies cits ar citu.

Kūpervuds pasmīnēja.

— Es tikai gribu iegūt laiku, vairāk neko, — viņš noteica.

Tomēr Frenks pirmo reizi visā mūžā jutās zināmā mērā nomākts, jo darbam, kam viņš bija daudzus gadus veltījis tik daudz enerģijas un pūļu, tagad bija pienācis gals.

Tomēr visvairāk viņš raizējās nevis par tiem piecsimt tūkstošiem, ko bija parādā pilsētas kasei, kaut arī zināja, ka vēsts par to uztrauks sabiedrību un finansistu aprindas, — lai kā, tā bija likumīga vai vismaz pa pusei likumīga operācija, — bet viņam nedeva miera doma par pilsētas aizņēmuma obligācijām sešdesmit tūkstošu dolāru vērtībā, kuras viņš nebija savlaicīgi nodevis amortizācijas fonda un tagad nevarētu nodot, kaut arī vajadzīgā summa nokristu no debesīm. Šo obligāciju trūkums amortizācijas fondā bija neapstrīdams fakts. Kūpervuds daudz domāja par to. Vienīgais, ko viņš varētu darīt, — tā viņš sev teica, — iet pie Mollenhoera vai Simsona (viņš nepazina ne vienu, ne otru, bet, pastāvot tagadējām attieksmēm ar Batleru, viņš varēja griezties tikai pie tiem) un pateikt viņiem: tiesa, pašlaik viņš nav spējīgs atmaksāt šos piecsimt tūkstošus, bet, ja pret viņu neierosinās lietu, — kas atņemtu viņam iespēju vēlāk atjaunot savu uzņēmumu normālos apstākļos, — tad viņš dod vārdu pakāpeniski atmaksāt visu no pilsētas kases aizņemto naudu līdz pēdējam centam. Ja tie viņam atteiktu, ja tie gribētu sagādāt viņam nepatikšanas, — nu, lai tad viņi gaida, kamēr viņam labpatiks atmaksāt šo naudu, kas droši vien nekad nenotiks! Godīgi atzīstoties, viņš arī pats nevarēja iedomāties, kā šie vīri varētu aizkavēt viņa nodošanu tiesai. Viņa grāmatas skaidri rādīja, ka viņš pilsētas kasei šo summu parādā, bet pilsētas kases grāmatās bija atzīmēts, ka šī summa viņam izsniegta. Bez tam vēl pastāvēja vietējā organizācija, kas saucās «Pilsoņu asociācija pilsētas pašvaldības uzlabošanai», kas laiku pa laikam izdarīja dažādu sabiedrisku lietu izmeklēšanu. Neapšaubāmi, ka tai kļūs zināms, ka Kūpervuds piesavinājies pilsētas līdzekļus, un tam var sekot publiska izmeklēšana. Par to jau bija informēta virkne privātpersonu, kaut vai viņa kreditori, kas patlaban pārbaudīja viņa rēķinus.

Kūpervuds tomēr domāja, ka ļoti svarīgi satikt Mollenhoeru vai Simsonu. Taču iepriekš viņš nolēma aprunāties ar Harperu Stedžeru. Pāris dienu pēc kantora slēgšanas viņš ataicināja to un izstāstīja visu par šo operāciju, tiesa, neminēdams, ka nemaz nav domājis nodot nopirktās pilsētas aizņēmuma obligācijas amortizācijas fondā agrāk, iekams izdosies ar cik necik sausu ādu izkļūt no ķibeles.

Harpers Stedžers bija slaids, kalsnējs, visai elegants cilvēks ar patīkamu balsi un lieliskām manierēm, bet viņa gaita atgādināja kaķi, kas zina, ka kaut kur tuvumā noslēpies suns. Viņam bija garena seja ar smalkiem vaib stiem, kas tā patīk sievietēm; acis gaišzilas, mati kastaņbrūni, ar tikko manāmu rudu atvizmu. Skatiens šim juristam bija ciešs un caururbjošs, un viņam bija paraža raudzīties sarunu biedrā, domīgi aizsedzot muti ar savu glezno, skaisto roku. Viņš bija nežēlīgs vārda pilnā nozīmē — nevis savā rīcībā, bet savā pilnīgajā vienaldzībā pret visu, — un nekam neticēja. Viņš nebija trūcīgs, pat dzimis nebija trūcīgos apstākļos, bet daba bija viņu apveltījusi ar asu prātu, un galvenais impulss, kas ierosināja viņu strādāt, bija vēlēšanās kļūt vēl bagātākam, vēl ievērojamākam. Kūpervuda lieta juristam likās lielisks ceļš, lai tiktu pie bagātības. Bez tam jaunais baņķieris kā cilvēks bija ārkārtīgi interesants klients. Stedžers ne par vienu savu klientu tā nejūsmoja.

— Lai viņi uzstājas pret jums, — viņš ierunājās, ar pieredzējuša jurista prātu mirklī aptvēris visas šās lietas puses. — Neredzu, ko citu viņi te varētu atrast, izņemot tīri formālu apvainojumu. Pat ja arī kaut kas tamlīdzīgs notiktu, — kam es maz ticu, — tad var apvainot vienīgi par summas izšķiešanu vai piesavināšanos no uzticības personas puses. Šinī gadījumā uzticības persona esat jūs. Vienkārša izeja no šā stāvokļa— liecība zem zvēresta, ka jūs esat saņēmis čeku ar Stīnera ziņu un piekrišanu. Tad, kā es to iedomājos, pret jums varētu celt tikai formālu apvainojumu par tiesību pārkāpšanu, un es nedomāju, ka atrastos tāds zvērināto sastāvs, kas jūs notiesātu, kur tik skaidri redzamas jūsu un pilsētas kasiera attieksmes. Tomēr galvot nevar ne par ko, — nekad iepriekš nav zināms, ko sacīs zvērinātie piesēdētāji. Viss tas noskaidrosies tikai pašā tiesas izmeklēšanas gaitā. Manuprāt, viss atkarīgs no tā. kam zvērināto tiesa izrādīs lielāku uzticību — jums vai Stīneram — un cik cītīgi mūsu pilsētas varasvīri centīsies sameklēt grēkāzi, lai mīkstinātu Stīnera pārkāpumu. Galvenais āķis ir gaidāmās vēlēšanas. Ja šī panika būtu uzbrukusi citā laikā...

Kūpervuds apturēja viņu ar rokas mājienu. To visu viņš pats pārāk labi zināja.

— Viss atkarīgs no tā, kā būs nolēmuši rīkoties politiskie barveži. Man maz cerību uz labvēlīgu viņu lēmumu. Stāvoklis pārāk sarežģīts. Patlaban šo lietu vairs nevar noklusēt. — Saruna noritēja Kūpervuda mājā, viņa darba kabinetā. — Lai notiek kas notikdams, — viņš piemetināja. — Bet sakiet, Harper, kas man draud no kriminālkodeksa viedokļa, ja pret mani cels apvainojumu, ka es kā uzticības persona, jūsu vārdiem runājot, esmu piesavinājies naudu, un tiesa atzīs mani par vainīgu? Cik gadu cietuma man paredzams ļaunākajā gadījumā?

Stedžers kādu brīdi domīgi berzēja zodu.

— Ļaujiet man padomāt! — viņš sacīja. — Jautājums, kā redzat, ir nopietns. Likums nosaka: maksimums pieci gadi, bet parasti šādos gadījumos par naudas līdzekļu izšķiešanu sods svārstās no viena gada līdz trim. Zināms, jūsu lietā ...

— Labi, labi, — Kūpervuds mazliet iekaisis pārtrauca viņu. — Mana lieta nemaz neatšķiras no citām līdzīgām, un jūs to zināt tikpat labi kā es. Ja politiķiem labpatiks nosaukt to par izšķiešanu, tad tā arī būs.

Viņš nogrima domās, bet Stedžers piecēlās un sāka nesteidzīgi soļot pa istabu. Arī viņš domāja.

— Vai mani var iesēdināt cietumā līdz lietas galīgai pabeigšanai, tas ir, kamēr to izskata augstākās instancēs? — Kūpervuds ar skarbu atklātību jautāja.

— Jā, tas visos šāda veida tiesas procesos jāpatur prātā, — Stedžers, plucinādams ausi, piesardzīgi atbildēja, pūlēdamies izsacīties iespējami saudzīgāk. — Pirmājā izmeklēšanas stadijā no cietuma var izvairīties, bet pēc tam, kad tiesa notikusi un jūs atzīst par vainīgu, ir grūti kaut ko darīt. Faktiski tad jau nepieciešams doties uz cietumu un palikt tur dienas piecas, kamēr izsniegta apliecība par kasācijas sūdzības pamatotību. Tam parasti vajadzīgs tik daudz laika.

Jaunais baņķieris nekustīgi sēdēja, vērdamies logā, un Stedžers piemetināja:

— Sarežģīts joks, vai ne?

— Un kā vēl! —- Kūpervuds atsaucās un pie sevis nodomāja: «Cietums! Piecas dienas cietumā!...»

Tas būtu briesmīgs trieciens, ievērojot visus pārējos apstākļus. Piecas dienas cietumā, kamēr dabūs apstiprinām jumu, ka kasācijas sūdzība ir pamatota, — ja vispār tādu apstiprinājumu dabūs! Nē, no tā jāizvairās, lai notiktu kas notikdams! Cietums! Pārmācības nams! Viņa finansista reputācija to nekad neizturēs!

TRĪSDESMIT OTRĀ NODAĻA

Batlers, Mollenhoers un Simsons drīz vien saprata, ka viņiem nepieciešams galīgi izšķirties par radušos stāvokli, kas kļuva aizvien nopietnāks. Trešajā ielā klīda baumas, ka runa nav tikai par vienu liela apjoma bankrotu, kas pasliktinājis jau tā panisko finansu konjunktūru, kuru radījis Čikāgas ugunsgrēks, bet ka piedevām vēl Kūpervuds un Stīners — vai viens no tiem ar otra palīdzību — ļaunprātīgos nolūkos izsaimniekojuši pilsētas kases līdzekļus piecsimt tūkstošu dolāru apmērā. Un tagad radās jautājums, kā notušēt to visu, kamēr beigsies vēlēšanas, līdz kurām vēl tomēr bija atlikušas trīs nedēļas. Banku un biržas darbinieki stāstīja cits citam, ka Kūpervuds it kā saņēmis no pilsētas kases kaut kādu čeku jau pēc tam, kad zinājis par savu gaidāmo bankrotu, pie tam vēl bez Stīnera ziņas. Tāpat bija jābaidās, ka lieta kļūs zināma visai nepatīkamajai organizācijai, kas pazīstama ar nosaukumu «Pilsoņu asociācija pilsētas pašvaldības uzlabošanai», kuras priekšsēdētājs bija visiem labi zināmais dzelzslietuves īpašnieks Skelons Vits, izcili godīgs un augsti tikumīgs cilvēks. Vits jau vairākus gadus neizlaida no acīm republikāņu partijas ietekmīgos ielikteņus, veltīgi pūlēdamies vest tos pie prata un piespiest atteikties no brēcošām ļaunprātībām pilsētas saimniecībā. Tas bija nopietns un skarbs cilvēks, viens no tiem nelokāmajiem un bezgrēcīgajiem raksturiem, kas raugās uz dzīvi caur īpatnēju pienākuma plīvuru un iet savu ceļu, zemisku kaislību nemulsināti, cenzdamies pierādīt, ka desmit baušļi stādāmi augstāk par cilvēku nodibināto kārtību.

Sākumā šo asociāciju noorganizēja protestam pret ļaunprātībām nodokļu ievākšanas aparātā. Bet pēc tam tā vēlēšanu starplaikā nepagurusi apskatīja vienu jautājumu pēc otra, dažreiz atrazdama sava derīguma apliecinājumu nejaušā atzīmē laikrakstos vai kāda pilsētas otrās šķiras darbinieka baiļu pilnā grēksūdzē, kurš pēc tam parasti noslēpās aiz stipro politikas varasvīru — kā Mollenhoera, Batlera vai Simsona — muguras, kur viņš tad jau bija neaizsniedzams. Taisni pašreizējā momentā asociācijai nebija ne pulvera, ne šāviņu, un radās bažas, kā to paredzēja daudzi politiķi un baņķieri, ka Kūpervuda kantora maksājumu pārtraukšana kopā ar ļaunprātīgo rīcību, kas skāra pilsētas finansiālās intereses, dos asociācijai rokās to ieroci, ko tā sen jau meklēja.

Minētā izšķirošā apspriede notika dienas piecas pēc Kūpervuda bankrota senatora Simsona namā Ritenhauzskvērā, rajonā, ko apdzīvoja Filadelfijas vecā finansu aristokrātija. Simsons, cilvēks ar izsmalcinātu māksliniecisku gaumi, kvēkeru ģimenes pēcnācējs, lieliski pārzināja finansu lietas, ko arī plaši izmantoja, cenzdamies gūt politisko ietekmi. Viņš bija ārkārtīgi devīgs tanīs gadījumos, kad nauda varēja sagādāt viņam spēcīgu vai vajadzīgu politisku piekritēju. Tad no viņa rokām kā no pilnības raga bira visādi revidentu, kuratoru, tiesnešu, republikāņu partijas pilnvaroto un vispār administratīvi posteņi tiem, kas padevīgi un bez iebildumiem pildīja viņa gribu. Viņš pārspēja varenībā ir Mollenhoeru, ir Batleru, jo personificēja štata un visas valsts varu. Kad partijas līderi gatavojās plaši izvērst priekšvēlēšanu kampaņu visā zemē un kāroja uzzināt, kādu pozīciju ieņems Pensilvānijas štats pret republikāņu partiju, viņi negriezās ne pie viena cita kā pie senatora Simsona. Un Simsons varēja dot izsmeļošu atbildi. Viņš jau sen bija pārgājis no štata politikas arēnas uz valsts politikas arēnu un bija redzama figūra Savienoto Valstu senātā Vašingtonā, kur viņa balsij bija liels svars visās apspriedēs, kas skāra valsts finansu nostiprināšanu.

Māja, ko viņš apdzīvoja, bija celta venēciešu stilā, četriem stāviem un daudzējādā ziņā atšķīrās no citām ar savu arhitektūru, piemēram, izrotātiem logiem, durvīm ar spriešļotām arkām un sienās iedarinātiem krāsaina marmora medaljoniem. Senators bija dedzīgs Venēcijas cienītājs. Viņš bieži apmeklēja to, tāpat Atēnas un Romu, un vienmēr atveda no turienes daudz mākslinieciski izstrādātu senlaiku kultūras un mākslas paraugu. Starp citu, viņš ļoti cienīja bargo Romas imperatoru krūšutēlus, kā arī mitoloģisko dievu un dieviešu statuju atliekas, kas vislabāk liecināja par helēņu mākslinieciskajām tieksmēm. Starpstāvā atradās viens no viņa vērtīgākajiem dārgumiem — marmora pjedestāls, uz kura slējās, galā sašaurinoties, pēdas četras augsts monolīts, kas nobeidzās ar neiedomājami alkatīgu Pāna galvu; blakus monolītam bija redzamas jau pie pašām potītēm nolauztas kājas, kas, pēc visa spriežot, bija piederējušas daiļai, kailai nimfai. Pjedestālu, kas balstīja monolītu un nimfas kājiņas, rotāja no tā paša marmora izcirstas un rozēm apvītas vēršu galvas. Zālē, kur pieņēma viesus, bija nostādīti Kaligulas, Nērona un citu Romas imperatoru krūšutēli, bet sienas līdztekus kāpnēm greznoja reljefi — dejotājas nimfas un priesteri gājienā, kuri nesa upuru altāriem aunus un cūkas. Kādā mājas stūrītī bija novietots pulkstenis, kas katru stundu, pusstundu un stundas ceturksni raidīja telpā melodiskas, dīvainas, sērīgas skaņas. Istabu sienas sedza flāmu gobelēni, bet balles zāle, bibliotēka, dzīvojamā istaba un parādes viesistaba bija mēbelētas ar stingrā itāļu renesanses stilā ieturētām, grieztām mēbelēm. Gleznās senators tik labi neorientējās, tāpēc nepaļāvās uz savu gaumi, bet tās gleznas, kas viņa namā atradās, bija izcilu meistaru oriģināldarbi. Viņš vairāk interesējās par plauktiņiem, kuros lepojās no ārzemēm atvestas bronzas statuetes, Venēcijas stikla un Ķīnas nefrīta izstrādājumi. Simsons nebija uzskatāms par nopietnu šo priekšmetu kolekcionāru — viņam vienkārši patika apzināties savā īpašumā dažus priekšzīmīgus paraugus. Šur un tur nomestās skaistās tīģeru un leopardu ādas, ar muskusvērša ādu pārklāts dīvāns, galdi, ko sedz brūns vai lāsumains glazē vai safjāns, — viss tas ieviesa viņa mītnē rafinētas bagātības atmosfēru, bagātības, kas nedzenas pēc efektiem. Piedevām senatoram vēl bija ēdamistaba, iekārtota visā Žakoba stila mākslinieciskajā daiļumā, un vīna pagrabs, par kura krājumu papildināšanu gādīgi rūpējās labākais Filadelfijas speciālists. Senators Simsons mēdza rīkot plašas viesības, un, kad viņa nama durvis atvērās pusdienās, banketā vai ballē ieaicinātajiem, pie viņa varēja satikt visu Filadelfijas sabiedrības krējumu.

Apspriede nolika senatora bibliotēkā, kur viņš sagaidīja savus līdzgaitniekus ar tāda cilvēka laipnību, kurš var tikai gūt no tamlīdzīgas satikšanās. Uz galda bija cigāri, dažādu šķirņu viskijs un vīns, un Mollenhoers ar Simsonu, gaidot Batleru, smēķēja, apmainījās piezīmēm par dienas notikumiem un glabāja katrs sevī savas slepenās domas.

Batlers bija nejauši uzzinājis iepriekšējā vakarā no rajona prokurora, mistera Deivida Petija, par operāciju ar sešdesmit tūkstošu dolāru lielo čeku. Gandrīz vienā laikā Mollenhoers uzzināja to no Stīnera. Tieši Mollenhoers, bet ne Batlers tūliņ aptvēra, ka, izmantojot Kūpervuda stāvokli, būs iespējams novelt apvainojumu no partijas un reizē varbūt izvilt Kūpervudam viņa pilsētas dzelzceļu akcijas, pilnīgi noslēpjot to Batleram un Simsonam. Lai to panāktu, vajadzēja tikai iebiedēt Kūpervudu ar tiesas izmeklēšanu.

Batlers drīz ieradās, lūgdams atvainot nelielo nokavēšanos. Viņš sacīja, slēpdams savas skaudrās sāpes aiz parastās omulības:

— Ir gan jauki laiki, kad katra banka pieprasa, lai es atbildu, kā tiks nodrošināti tās izsniegtie aizdevumi!

Viņš paņēma cigāru un aizsmēķēja.

— Stāvoklis tiešām nav visai patīkams, — senators Simsons smaidot atteica. — Lūdzu, sēdieties! Es nupat runāju ar Emeriju Stounu no baņķieru kantora «Džejs Kuks un Ko», un viņš stāsta, ka Trešajā ielā aizvien vairāk izplatās valodas par Stīnera līdzdalību šā Kūpervuda bankrotā un ka laikraksti vistuvākajās dienās katrā ziņā sacels troksni, ja kaut ko nedarīsim. Bez tam esmu pārliecināts, ka drīz to uzodīs misters Vits, priekšsēdētājs «Pilsoņu asociācijai pilsētas pašvaldības uzlabošanai». Mums, džentlmeņi, tūliņ jāizlemj, ko mēs domājam darīt. Vispirms mums, zināms, klusītiņām jāizsvītro Stīnera kandidatūra no mūsu sarakstiem. Šai lietai, man šķiet, var būt ļoti nopietnas sekas, un mums tūliņ jādara viss, kas no mums atkarīgs, lai tās novērstu.

Mollenhoers dziļi ievilka cigāra dūmus un izpūta zilganpelēku mākonīti. Viņš neteica ne vārda, tikai pētīja gobelēnu pie pretējās sienas.

— Par vienu mums nav jāšaubās, — senators Simsons turpināja, redzot, ka neviens negrib izsacīties, — ja mēs visdrīzākā laikā paši neierosināsim prāvu tiesā, tad to izdarīs kāds cits. Tad publika iepazīsies ar šo notikumu ļoti nelāgā gaismā. Manas domas tādas: nogaidīt, kamēr kļūst pilnīgi skaidrs, ka gaidāma iejaukšanās no ārienes — kaut vai no šās asociācijas puses, bet būt sagatavotiem un tūliņ sākt prāvu pašiem, it kā tas sen būtu ietilpis mūsu plānos. Mums svarīgi iegūt laiku, tāpēc es ieteicu visādi apgrūtināt pieeju pilsētas kases grāmatām. Ja nu revīzija tomēr sāktos, — un es pieļauju tādu iespēju, — tad vajadzētu noskaidrot faktus iespējami lēnākā gaitā.

Senators nerunāja aplinkus ar saviem ietekmīgajiem līdzgaitniekiem, kad bija apspriežamas svarīgas problēmas. Viņš atzina, ka derīgāk saukt lietas īstos vārdos, kaut arī viņam piemītošā augstā stilā.

— Hm, manuprāt, tas skan pavisam gudri, — Batlers piekrita, ērtāk ierīkodamies krēslā un pūlēdamies slēpt savu patieso noskaņojumu. — Nešaubos, ka mūsu zēni pratīs bez kādām pūlēm novilcināt revīziju kādas nedēļas trīs. Ja atmiņa mani neviļ, viņi vispār nemēdz steigties!

Tā runājot, viņš tikām apsvēra, kā novirzīt sarunu uz pašu Kūpervudu un drīzu tiesas izmeklēšanas ierosināšanu pret viņu, izdarot to tā, lai neliktos, ka viņš, Batlers, pārāk nevērīgs pret savas partijas interesēm.

— Jā, doma nav slikta, — Mollenhoers nesteidzīgi apstiprināja, izpūzdams dūmu gredzenu un domādams, kā novērst Kūpervuda nozieguma pieminēšanu šinī apspriedē un vispār tuvākā laikā, pirms viņš nav paguvis ar Kūpervudu parunāties.

— Mums ļoti rūpīgi jāizstrādā programma, — senators Simsons turpināja, — lai mēs varētu rīkoties ļoti ātri, ja apstākļi mūs spiedīs. Es domāju, ka šis jautājums kļūs skaidrs ne vēlāk kā pēc nedēļas, varbūt pat agrāk, tāpēc nezaudēsim laiku. Ja gribat sekot manam padomam, tad es ieteiktu mēram rakstīt pilsētas kasierim un pieprasīt paskaidrojumu šinī lietā, bet kasierim — atbildēt uz šo vēstuli. Tāpat vajag, lai pilsētas mērs ar municipalitātes locekļu piekrišanu atceltu uz laiku kasieri no amata, — man šķiet, likums to atļauj, — vai vismaz atņemtu tam viņa galvenās pilnvaras. Pagaidām par mūsu rīcību nevienam nav jāizpauž, — protams, kamēr mūs nepiespiedīs to darīt. Vēstulēm jābūt gatavām, lai gadījumā, ja mūs piespiedīs rīkoties, mēs tās nekavējoties varētu uzrādīt presei.

— Ja jūs, džentlmeņi, neiebilstat, tad es parūpēšos, lai vēstules tiktu sagatavotas, — Mollenhoers mierīgi, bet aši ieteicās.

— Jā, es domāju, ka tas būs prātīgi, — Batlers nepiespiesti ierunājās. — Pašreizējos apstākļos tas laikam ir vienīgais, ko mēs varam darīt, ja mums neizdosies atrast kādu citu, kam uzvelt vainu, un te man būtu mazs priekšlikums. Var izrādīties, ka galu galā mēs nemaz neesam tik bezspēcīgi.

Viņa acīs pazibēja priekpilna uguntiņa, bet pār Mollenhoera seju pārlidoja viegla īgnuma ēna. Tātad Batlers zina, un iespējams, ka Simsons arī!

— Ko jūs gribat sacīt? — senators ievaicājās un ziņkāri paskatījās Batlerā. Senatoram nekas nebija zināms par čeku sešdesmit tūkstošu dolāru vērtībā. Vispār viņš diezin cik uzmanīgi nesekoja pilsētas kases darbībai un kopš viņu iepriekšējās apspriedes nebija saticis nevienu savu kolēģi. — Vai tiešām šinī lietā piedalījusies vēl kāda blakus persona?

Viņa rūdītās politiķa smadzenes tūliņ sāka darboties.

— Hm! ... Es to, senator, nesauktu par blakus personu, — Batlers pieglaimīgi turpināja. — Es domāju par to pašu Kūpervudu. Kopš mūsu pēdējās tikšanās, džentlmeņi, man kļuvis zināms viens otrs sīkums, no kā es secinu, ka jaunais cilvēks nemaz nav tik nevainīgs, kā sākumā rādījās. Izskatās tā, it kā viņš būtu īstais ierosinātājs un ievilcis šinī lietā Stīneru pret tā vēlēšanos. Es sāku pētīt šo notikumu pats pēc savas iniciatīvas, un, cik varu spriest, Stīners nav tik vainīgs, kā es domāju Man izdevās uzzināt, ka Kūpervuds ne vienreiz vien draudējis Stīneram ar visādām nelaimēm, ja tas neaizdos viņam vēl naudu, un nupat vēl izkrāpis tam lielāku summu. Tādā kārtā redzams, ka viņš nav mazāk vainīgs par Stīneru. Pilsēta samaksājusi viņam sešdesmit tūkstošu dolāru par pilsētas aizņēmuma obligācijām, bet tās nezin kāpēc amortizācijas fondā nav atrodamas. Un, ja šoruden mūsu partijas reputācija ir apdraudēta, tad es nezinu, kāpēc mums vajadzētu ar Kūpervudu sevišķi ce remonēties.

Batlers apklusa, pārliecināts, ka cirtis Kūpervudam bīstamu brūci, un viņš nemaldījās. Bet tiklab senators, kā Mollenhoers bija ne mazumu pārsteigti, atceroties, ka viņu pirmajā apspriedē Batlers bija licies visai labvēlīgi noskaņots pret jauno baņķieri, un atklājums, ko viņš nupat paziņoja, diezin vai varēja derēt par pamatu tādai naidīgai pozīcijai. Sevišķi izbrīnījies bija Mollenhoers, jo Batlera labvēlībā pret Kūpervudu viņš bija redzējis iespējamu piedauzības akmeni saviem plāniem.

— Ko jūs sakāt! — domīgi sacīja senators Simsons, pārvilkdams ar savu balto roku pār lūpām.

— Jā, to es varu apstiprināt, — Mollenhoers nesatricināmi piebilda, redzot, ka viņa paša brīnišķais plāns iebiedēt Kūpervudu un atņemt tam pilsētas dzelzceļu akcijas sairst pīšļos. — Es nesen runāju ar Stīneru par to pašu, un viņš man stāstīja, ka Kūpervuds centies piespiest viņu aizdot tam vēl papildus trīssimt tūkstošu dolāru, un, kad Stīners atteicies, Kūpervuds tomēr izmanījies bez viņa ziņas un piekrišanas dabūt sešdesmit tūkstošus.

— Bet kādā kārtā? — senators Simsons neuzticīgi ievaicājās.

Mollenhoers paskaidroja viņam operācijas būtību.

— Paskat tikai! — senators piezīmēja, kad Mollenhoers beidza. — Tas norāda, ka mums darīšanas ar ļoti veiklu subjektu. Un jūs sakāt, ka šīs obligācijas nav nodotas amortizācijas fondā?

— Nē, nav nodotas, — Batlers attrauca redzamā uzvaras priekā.

— Nu, ziniet, jāatzīst, ka tas ir visai labvēlīgs fakts, — Simsons turpināja jau atvieglots. — Iespējams, ka mums tagad grēkāzis būs rokā. Taisni tas mums ir vajadzīgs. Tamlīdzīgos apstākļos es neredzu nekāda pamata censties Kūpervudu atbrīvot. Tieši otrādi, — ja vajadzīgs, mēs varam viņa vainu vēl sevišķi uzsvērt. Lai laikraksti pļāpā, cik tiem patīk. Klusēt tie nevar, bet, ja mēs visu pienācīgi apgaismosim, tad vēlēšanas sen būs garām, iekāms notikums noskaidrosies, pat ja misters Vits iedomātos iejaukties. Es no savas puses darīšu visu, kas vajadzīgs, lai ietekmētu presi.

— Nu, ja tā, — Batlers sacīja, — tad mums tagad, liekas, vairāk nekas nav darāms. Es tikai domāju, ka būtu liela kļūda, ja Kūpervuds nesaņemtu tādu pašu sodu kā tas otrs. Viņš ir tikpat vainīgs kā Stīners un varbūt pat vairāk, un es personīgi gribu, lai viņš saņemtu pēc nopelniem. Viņam vieta pārmācības namā, un, cik tas būs atkarīgs no manis, viņš tur arī nokļūs!

Mollenhoers un Simsons apvaldītā izbrīnā pagrieza galvas uz sava parasti tik labsirdīgā drauga pusi. Kā izskaidrot viņa pēkšņo stingro apņemšanos sodīt Kūpervudu? Pēc Mollenhoera un Simsona domām (un tāpat būtu izturējies arī Batlers citos apstākļos), Kūpervuds nekā tāda nebija izdarījis, kas sniegtos pāri viņa cilvēcisko, kaut arī ne juridisko tiesību robežām. Viņi nebūt nevainoja tik daudz Kūpervudu par to, ko tas izdarījis, kā Stīneru par to, ka tas atļāvis viņam to izdarīt. Bet, ja nu Batlers raudzījās uz visu tā un formāli noziegums arī bija pierādāms, tad viņi pilnīgi piekrita, lai viss nāk par labu republikāņu partijai, kaut arī Kūpervudam būtu jānokļūst cietumā.

— Iespējams, ka jums taisnība, — senators Simsons piesardzīgi piezīmēja. — Tātad sagatavojiet vēstules, Henrij, un, ja mums vispār vajadzēs pret kādu ierosināt lietu pirms vēlēšanām, tad varbūt vislietderīgāk nodot tiesai Kūpervudu. Ja nepieciešams, nododiet tiesai arī Stīneru, bet tikai tad, ja bez tā nekādi nevar iztikt! Es to atstāju jūsu abu zināšana, jo piektdien aizbraucu uz Pitsburgu, bet esmu pārliecināts, ka jūs neko nepalaidīsiet garām neievērotu.

Senators piecēlās. Viņam vienmēr bija maz laika. Batlers bija ārkārtīgi apmierināts ar panākto. Viņš bija pratis pamudināt triumvirātu izraudzīties Kūpervudu par pirmo upuri, ja gadījumā publikā rastos sašutums vai sāktos uzbrukumi republikāņu partijai. Tagad vajadzēja tikai panākt, lai šie uzbrukumi sāktos, un, cik varēja spriest pēc pilsētas noskaņojuma, uz to ilgi nebūs jāgaida. Tad vajadzēs nodarboties ar Kūpervuda nokaitinātajiem kreditoriem: ja viņš, Batlers, uzpirks no tiem vekseļus, tad viņš var uz visiem laikiem atņemt finansistam iespēju atjaunot savu darbību, var novest to bezizejas stāvoklī. «Kūpervuds, ne vienreiz vien nožēlos to dienu,» Batlers domāja, «kad viņš pirmo reizi izdarīja mēģinājumu novest Eilīnu no īstā ceļa, un nav tālu tas laiks, kad es viņu piespiedīšu to nožēlot!»

TRĪSDESMIT TREŠĀ NODAĻA

Viss, ko Kūpervudam izdevās redzēt un dzirdēt, nostiprināja viņa pārliecību, ka politiķi gatavojas padarīt viņu par savu grēkāzi un turklāt vistuvākajā laikā. Pāris dienu pēc kantora slēgšanas Kūpervudu apmeklēja Alberts Staijerss, no kura Kūpervuds uzzināja daudz ko interesantu. Staijerss vēl joprojām atradās pilsētas dienestā, tāpat kā pats Stīners, un kopā ar Sengstēku un vēl kādu personu, ko pats Mollenhoers bija izvēlējies, nodarbojās ar pilsētas kases finansu revīziju, noskaidrojot atsevišķos ierakstus grāmatās. Staijerss bija ieradies pie Kūpervuda vispirms saņemt papildziņas par sešdesmit tūkstošu dolāru lielo čeku, otrkārt, lūgt padomu sakarā ar savu personīgo līdzdalību šinī lietā. Izrādījās, ka Stīners biedē savu kancelejas pārzini ar tiesu, apgalvojot, ka Staijerss vainīgs, ja šī summa ies zudumā, un tā galviniekiem būs jāatbild par viņu. Kūpervuds par atbildi tikai pasmējās un centās pārliecināt Staijersu, ka tās ir tīrās muļķības.

— Albert, — viņš smaidot teica, — lūdzu, ticiet man, ka šie draudi nav olas čaumalas vērti. Jums nav ne mazākās atbildības par čeka izsniegšanu. Es jums ieteiktu aiziet pie mana juriskonsulta Stedžera un aprunāties ar viņu, — tas jums nemaksās neviena centa. Viņš jums skaidri pateiks, kā izturēties. Un tagad dodiedies atpakaļ uz darbu un nemokiet sevi! Man ļoti žēl, ka mana rīcība sagādājusi jums tik daudz nepatikšanu, bet es varu derēt, ka pie jaunā kasiera jūs tik un tā savu vietu nesaglabātu, un ja vēlāk gadīsies kāds jums piemērots darbs, es jums paziņošu.

Otrs fakts, kas ierosināja Kūpervudu uz nopietnām pārdomām, bija Eilīnas vēstule, kur bija sīki aprakstīta kāda saruna pie ēdamgalda tēva prombūtnē. Viņa minēja Ovena vārdus, ka politiķi — viņas tēvs, Mollenhoers un Simsons — gatavojoties Frenkam «aizvilkt dziesmu» par kaut kādu pretlikumīgu finansiālu kombināciju vai ko tamlīdzīgu, — viņa precīzi neprata paskaidrot; ja viņa nemaldoties, runa bijusi par kādu čeku. Eilīna zaudējot vai prātu no uztraukuma. Vai tiešām viņu gribot iesēdināt cietumā? — viņa jautāja vēstulē. Viņas dārgo mīļoto! Viņas nesalīdzināmo Frenku! Vai patiesi ar viņu var notikt kas tamlīdzīgs?

Izlasījis šo vēstuli, Kūpervuds savilka uzacis un nikni sakoda zobus. Kaut kas jādara — kaut vai jāsatiek Mollenhoers vai Simsons, vai abi divi — un jāiesniedz ar viņu starpniecību kāds priekšlikums pilsētai. Patlaban viņš nevarēja solīt tiem skaidru naudu, vienīgi vekseļus, bet iespējams, ka tie pieņems tos. Vai tiešām tie gatavi padarīt viņu par grēkāzi tāda nieka pēc, uzstāties pret viņu uz tik nedrošiem pamatiem kā šis notikums ar čeku par sešdesmit tūkstošiem dolāru? Viņiem gan vajadzēja padomāt par tiem piecsimt tūkstošiem, ko Stīners bija viņam aizdevis, nemaz nerunājot par iepriekšējo pilsētas kasieru šaubīgajām operācijām. Kāds zemiskums! Ko vēl var gaidīt no tādiem politiķiem!

Simsona tomēr nebija pilsētā, viņš bija aizbraucis uz veselām desmit dienām, bet Mollenhoers, paturot prātā Batlera priekšlikumu izmantot Kūpervuda rīcību republikāņu partijas interesēs, jau bija darījis, kā norunāts. Vēstules bija sastādītas un gatavas nosūtīšanai. Pat vēl vairāk — pēc minētās apspriedes sīkie politikāņi pēc savu pavēlnieku parauga sāka cītīgi izplatīt baumas par sešdesmit tūkstošu dolāru lielo čeku, daudzinot, ka, ja kāds vainīgs pie deficīta pilsētas kasē, tad galvenokārt mākleris.

Tikko Mollenhoers ieraudzīja Kūpervudu, viņam tūliņ kļuva skaidrs, ar kādu stipru raksturu viņam darīšana. Kupervudā nebija manāmas ne mazākās baiļu pazīmes. Viņš tikai paziņoja parastajā, maigajā tonī, ka mēdzis aizņemties pilsētas kasē naudu par zemiem procentiem, bet pašreizējā panika tā ietekmējusi viņu, ka patlaban viņš nekādi nevar savu parādu nolīdzināt.

— Esmu dzirdējis, mister Mollenhoer, — viņš turpināja, — ka pret mani gatavojoties ierosināt kaut kādu lietu, atzīstot mani par Stīnera līdzdalībnieku. Man tomēr gribētos ticēt, ka pilsēta to nedarīs, un es ierados pie jums cerībā, ka jūs izlietosiet savu ietekmi, lai aizkavētu šādu soli. Manas lietas nebūt nav tik bēdīgā stāvoklī, — man vienīgi vajadzīgs drusku laikā, lai tās sakārtotu. Es piedāvāju visiem saviem kreditoriem piecdesmit centu par dolāru skaidrā naudā un vekseļus uz vienu, diviem un trim gadiem par atlikušo parāda daļu. Runājot par aizņēmumu, ko esmu saņēmis no pilsētas kases līdzekļiem, varu sacīt, ka es ar prieku samaksāšu dolāru pret dolāru, ja mēs kaut kā vienosimies, bet tad man būs vajadzīgs mazliet lielāks termiņš. Jūs arī pats saprotat, ka vērtspapīru kursam jāceļas, un es atkal tikšu uz zaļa zara, neņemot vērā patlaban ciestos zaudējumus. Cik man zināms, lieta jau aizgājusi ļoti tālu. Jebkuru brīdī var gaidīt, ka par to sāks runāt laikraksti, ja vien tiem neaizbāzīs muti tie, kam ir vara. — Kūpervuds zīmīgi paskatījas uz Mollenhoeru. — Bet, ja man, šo lietu caurskatot, izdotos palikt vairāk vai mazāk nomaļus, mans vārds neciestu un man būtu vieglāk tikt uz kājām. Tas būtu izdevīgāk arī pilsētai, jo tad es noteikti varētu nomaksāt visu, ko esmu tai parādā.

Viņš pasmaidīja savu vispatīkamāko un glaimīgāko smaidu. Un nevar teikt, ka viņš nebūtu atstājis iespaidu uz savu sarunu biedru, kas viņu redzēja pirmo reizi. Mollenhoers raudzījās jaunajā finansu spēkavīrā pat ar zināmu interesi. Ja būtu kaut mazākā iespēja pieņemt Kūpervuda priekšlikumu un cerība, ka nauda, ko viņš solīja atlikt kasē, tiešām tiks atmaksāta, ja Mollenhoeram būtu pārliecība, ka Kūpervuds drīz tiks atkal uz kājām, viņš būtu pienācīgi padomājis, ko atbildēt. Tad varētu vēl cerēt, ka Kūpervuds pārrakstīs viņam to, ko tam izdosies saglābt no sava īpašuma. Bet tagadējos apstākļos bija pārāk maz izredžu, ka Kūpervuds varēs kādreiz atjaunot savu darbību. Kā Mollenhoers bija dzirdējis, «Pilsoņu asociācija pilsētas pašvaldības uzlabošanai» bija jau sākusi rosīties un vai nu jau izdarījusi izmeklēšanu vai gatavojās to sākt. Un, ja tā pieķersies šai lietai, tad, bez šaubām, novedīs to arī līdz galam.

— Redziet, mister Kūpervud, — viņš laipni atbildēja, nelaime, tā, ka lieta aizgājusi pārāk tālu un faktiski atrodas ārpus manas ietekmes sfēras. Man tiešām ar to ļoti maz saskares. Bet, cik es jūs saprotu, jūsu domas tik daudz nenodarbina jautājums par piecsimt tūkstošiem dolāru, ko jūs esat aizņēmies no pilsētas kases, kā tas čeks par sešdesmit tūkstošiem, ko jūs saņēmāt vēl nesen. Misters Stīners apgalvo, ka jūs esat ieguvis čeku nelikumīgā kārtā, un ir ārkārtīgi sašutis par to. Tas jau kļuvis zināms mēram un citām oficiālām personām, un iespējams, ka tās sāks rīkoties. Es nekā nezinu.

Mollenhoers runāja acīm redzamu nepatiesību. Izvairība, ar kādu viņš pieminēja mēru, savu paklausīgo ieroci, nepalika apslēpta Kūpervudam. Frenks jutās stipri aizkaitināts, bet, būdams pietiekami taktisks, turpināja pieklājīgi un godbijīgi:

— Es esmu saņēmis čeku par sešdesmit tūkstošiem dolāru, tas ir tiesa, — viņš atklāti atbildēja, — un tas no tika dienu pirms manas maksātnespējas izsludināšanas. Bet tas bija čeks par obligācijām, ko es iegādājos pēc paša Stīnera rīkojuma, un šī nauda man pienācās. Tā man bija vajdzīga, un es to pieprasīju. Vai tiešām šeit saskatāms kaut kas pretlikumīgs?

— Protams, ne, ja, operāciju izdarot, ievērotas visas formalitātes, — Mollenhoers laipni sacīja. — Cik saprotu, šīs obligācijas bija iegādātas amortizācijas fondam, bet tur to nav. Kā jās to izskaidrosiet?

— Ar vienkāršu nolaidību, — Kūpervuds nevainīgā balsī un tikpat laipni kā Mollenhoers atteica. — Obligācijas būtu tur deponētas, ja es nebūtu bijis spiests tik negaidot pasludināt sevi par maksāt nespējīgu. Es nevarēju vairs viens izsekot visiem sīkumiem. Bez tam mums nebija tādas kārtības, ka obligācijas tādos gadījumos nekavējoties jānodod fondā. Ja jūs pavaicāsiet misteram Stīneram, viņš jums to apstiprinās.

— Tā? — Mollenhoers novilka. — No sarunas ar Stīneru man tāds iespaids gan neradās. Lai nu kā, amortizācijas fondā obligāciju nav, un no likuma viedokļa tas nav vienalga. Es personīgi neesmu šinī lietā ieinteresēts ne no vienas, ne no otras puses, — vismaz ne vairāk par kuru katru labu republikāni. Patiesībā es nezinu, kā īsti varētu jums palīdzēt. Ko es varētu darīt, kā jūs domājat?

— Es nedomāju, ka jūs varētu mana labā kaut ko darīt, mister Mollenhoer, — Kūpervuds diezgan dzestri atbildēja, — ja jūs nevēlaties būt pret mani pilnīgi atklāts. Es neesmu iesācējs Filadelfijas politiskās lietās. Man šis tas zināms, par tiem spēkiem, kas pie mums ir noteicēji. Es domāju, ka jūs varētu pilnīgi likvidēt jebkuru mēģinājumu ierosināt pret mani izmeklēšanu sakarā ar šo gadījumu un dot man laiku atkal tikt uz kājām. Es neesmu lielākā mērā krimināli atbildīgs par šiem sešdesmit tūkstošiem kā par tiem piecsimt tūkstošiem, ko es agrāk aizņēmos no pilsētas kases, — varbūt pat mazākā mērā. Es neesmu radījis paniku biržā. Es neesmu aizdedzinājis Čikāgu. Misters Stīners un viņa draugi guvuši ne mazumu labuma no veikalnieciskajām attieksmēm ar mani. Man taču bija tiesības mēģināt glābt savu uzņēmumu pēc visiem pakalpojumiem, ko esmu izdarījis pilsētai tik ilgā laika sprīdī, un es nesaprotu, kāpēc es nevarētu cerēt uz nelielu pilsētas valdes uzmanību, jo es esmu tai darījis tik daudz laba! Es taču biju tas, kas prata uzturēt pilsētas aizņēmuma kursu al pari. Un, ja runā par naudu, ko man aizdevis misters Stīners, tad viņš nevar žēloties, — viņš par to saņēma vairāk nekā augstus procentus.

— Pilnīgi pareizi, — Mollenhoers piekrita, cieši lūkodamies Kūpervudā un izjuzdams pietiekamu cieņu pret šā cilvēka spēku un viņa prāta asumu. — Es tagad ļoti labi saprotu, kā tas viss noticis, mister Kūpervud. Nav šaubu, ka Stīners jums daudz pateicības parādā, tāpat arī visa pilsētas valde. Es nepieskaršos jautājumam, kā vajadzēja rīkoties municipalitātei. Zinu tikai, ka jūs gribot negribot esat iekļuvis visai sarežģītā ķibelē un ka zināmu aprindu sabiedriskā doma noskaņota pret jums. Es personīgi nenostājos ne vienā, ne otrā pusē, un, ja nebūtu radies tāds stāvoklis, kad vairs nekas nav darāms, es neiebilstu, ja jums tiktu sniegta visa iespējamā palīdzība. Bet kā lai to izdara? Republikāņu partija, tuvojošos vēlēšanu pēc pārdzīvo patlaban ļoti grūtus brīžus. Daļēji tā ir jūsu vaina, mister Kūpervud, kaut arī bez jūsu gribas. Misters Batlers acīmredzot personīgi ārkārtīgi noskaņots pret jums kaut arī man nav jausmas, aiz kāda iemesla. Bet misters Batlers ir cilvēks, kam pie mums liela ietekme...

«Vai būtu iespējams, ka Batlers atklājis viņiem pāridarījuma būtību?» Kūpervuds iedomājās, bet tūliņ noraidīja šīs domas. Tas bija pārāk neticami.

— Es jums jūtu līdz no sirds, mister Kūpervud, bet varu tikai ieteikt parunāt vispirms ar misteru Batleru un misteru Simsonu. Ja viņi atradīs kādu iespēju jums palīdzēt, es viņiem labprāt pievienošos. Izņemot to, es tiešām nezinu, ko vēl varētu darīt. Es esmu tikai viens no tiem, kam sakāms kāds vārds Filadelfijas lietās.

Taisnību sakot, Mollenhoers gaidīja, ka šinī sarunas stadijā Kūpervuds piedāvās viņam savus vērtspapīrus, bet Kūpervuds to nedarīja. Viņš tikai sacīja:

— Esmu jums ļoti pateicīgs, mister Mollenhoer, ka bijāt tik laipns un pieņēmāt mani. Es pilnīgi ticu, ka jūs būtu man palīdzējis, ja būtu varējis. Vajadzēs man pašam cīnīties, cik spēšu. Visu labu!

Kūpervuds atsveicinājās un izgāja. Viņam kļuva skaidrs, cik necerīgs bijis šis mēģinājums.

Ievērodams, ka baumas par šo afēru aug un izplatās un neviens acīmredzot nedomā kaut ko darīt, misters Skelons Vits, «Pilsoņu asociācijas pilsētas pašvaldības uzlabošanai» prezidents, bija beidzot spiests (nebūt ne pret savu vēlēšanos) sasaukt paša vadīto desmit cienījamu filadelfiešu komiteju un sēdē, kas notika kādā Mārkitstrītas sapulču zālē, darīt zināmus Kūpervuda bankrota apstākļus.

— Man tāds iespaids, džentlmeņi, — viņš izteicās,

ka mūsu organizācijai radusies izdevība izdarīt mūsu pilsētai un tās iedzīvotājiem izcilu pakalpojumu, un, ja mēs izdarīsim rūpīgu izmeklēšanu un atklāsim visas šās afēras aizkulises, tad pilnīgi attaisnosim nosaukumu, ko esam izvēlējušies savai organizācijai. Un pēc tam, ieņēmuši stingru pozīciju uz šo faktu pamata, mēs pieprasīsim darīt galu tām nekrietnajām ļaundarībām, kas šeit redzamas. Republikāņu partija un aprindas, kas to atbalsta pilsētas un štata iestādēs, protams, būs pret mums. Tās barveži, bez šaubām, ļoti gribētu izvairīties no trokšņa, lai viņu kandidātu sarakstam nerastos šķēršļi, un mēs varam būt pārliecināti, ka viņi neturēs rokas klēpī, redzot mūsu aktivitāti šinī jautājumā. Bet, ja mēs stāvēsim stingri, tad atnesīsim daudz labuma. Mūsu sabiedriskajā dzīvē tiek darīts daudz kas negodīgs. Mēs nedrīkstam pieļaut, ka bez gala mīdītu kājām tiesību principus, kas šādos gadījumos jāievēro. Iesniedzu šo jautājumu jūsu labvēlīgai izskatīšanai.

Misters Vits atlaidās savā krēslā, un komiteja nekavējoties pieņēma iesniegto ziņojumu izskatīšanai. Nolēma nodibināt komisiju (kā vēlāk bija rakstīts publicētajā ziņojumā) «to dīvaino baumu izmeklēšanai, kuras patlaban izplatītas sakarā ar vienu no vissvarīgākajiem pilsētas pārvaldes sektoriem», un ziņot par to nākamajā komitejas sēdē, kas bija noteikta pulksten deviņos otrā vakarā. Sēdi slēdza un atjaunoja otrā dienā. Pa to laiku četri komisijas locekļi, labi speciālisti finansu jautājumos, bija izpildījuši savu uzdevumu. Viņi iesniedza ļoti sīku atskaiti, kas gan pilnīgi neatbilda faktiem, bet bija tik tuvu patiesībai, cik tas bija panākams tik īsā laika sprīdī.

«Noskaidrots (tā skanēja atskaitē pēc ievadvārdiem par to, kādam nolūkam komisija iecelta), ka ilgus gadus pilsētas kasierim bijis paradums, izlaižot pilsētas padomes apstiprinātos aizņēmumus, uzdot to realizaciju kādam izraudzītam biržas māklerim, pie kam pēdējais norēķinājies ar pilsētas kasieri par summām, kas ieņemtas, pārdodot obligācijas, ik pa nelieliem laika sprīžiem, parasti katra mēneša pirmajā datumā. Šinī gadījumā kasiera uzdevumā rīkojies mākleris Frenks Kūpervuds, ko acīmredzot nav ierobežojuši pat ar šo noziedzīgo un pilnīgi nelietišķo sistēmu. Čikāgas ugunsgrēks, tā radītā vērtību krišana fondu biržā, kam sekoja Frenka Kūpervuda bankrots — viss tas pašreizējā brīdī tā sarežģījis stāvokli, ka komisija nav spējīga precīzi noteikt, vai regulāri norēķini vispār tikuši izdarīti. Tomēr, spriežot pēc tā, kā misters Kūpervuds rīkojies ar šīm pilsētas aizņēmuma obligācijām, ieķīlājot tās bankās un tā tālāk, jāsecina, ka viņam par savu darbību nav bijis nevienam jāatbild un ka viņa rīcībā vienmēr bijuši simtiem tūkstošu dolāru pilsētas skaidrās naudas un vērtspapīru, ar kuru palīdzību viņš izdarījis visādas finansiālas kombinācijas. Diemžēl nav tik viegli tikt skaidrībā visos sīkumos par šo operāciju rezultātiem.

Dažu operāciju saturs šāds: lielas partijas obligāciju ieķīlā vēl pirms to izlaišanas, lai dabūtu aizņēmumu, bet aizdevējs saņem apliecinājumu no kasiera kancelejas, ka orderis par attiecīgu daudzumu obligāciju izrakstīts pienācīgā kārtā. Tāds paņēmiens praktizēts acīmredzot ilgāku laiku, un, tā kā grūti ticēt, ka pilsētas kasieris nav bijis par to informēts, tad jāpieņem, ka starp viņu un misteru Kūpervudu pastāvējusi noziedzīga vienošanās ar nolūku, apejot likumu, izmantot pilsētas kreditu savās personīgajās interesēs.

Turklāt tanī pašā laikā, kad notika šīs ieķīlāšanas operācijas un pilsēta maksāja procentus par aizdevumiem, kas pret tām saņemti, šādā ceļā iegūtā nauda palika kasiera pieaicinātā biržas māklera rokās un nenesa pilsētai nekādu peļņu. Maksājumi par pilsētas īstermiņa parādrakstiem tika pagaidām pārtraukti, un par to naudu, kurai vajadzēja atrasties pilsētas kasē, misters Kūpervuds uzpirka šos parādrakstus lielām partijām par pazeminātām cenām: Tie, kam pēc likuma pieder orderi uz pilsētas aizņēmuma obligācijām, tagad nevar saņemt to, kas viņiem pienākas, un tādā kārtā pilsētas kredītam nodarīti vēl lielāki zaudējumi nekā deficīts, kas pārsniedz jau piecsimt tūkstošu dolāru. Pašreiz pilsētas kasiera rēķinus pārbauda eksperts grāmatvedis, un pēc pāris dienām būs skaidrs, kā tas viss noticis. Jācer, ka šās lietas nodošana atklātībā darīs galu tamlīdzīgām noziedzīgām metodēm.»

Atskaitei bija pievienots izraksts no kriminālkodeksa par sabiedriskās uzticības ļaunprātīgu izmantošanu. Tālāk bija aizrādīts, ka gadījumā, ja starp nodokļu maksātājiem neatrastos neviens, kas vēlētos ierosināt tiesas izmeklēšanu pret šinī afērā iejauktajām personām, tad komisija uzskatīs par savu pienākumu darīt to pati, kaut arī tamlīdzīga rīcība diezin vai ietilpst uzdevumos, kuru dēļ tā nodibināta.

Atskaiti nekavējoties nodeva presei. Kaut arī Kūpervuds un politiskie līderi bija paredzējuši, ka viss kļūs zināms, tas tomēr bija liels trieciens. Stīners galīgi pazaudēja galvu aiz bailēm. Auksti sviedri pārklāja viņa ķermeni, kad viņš ieraudzīja laikrakstā nelielu rakstu, kura virsraksts bija ļoti atturīgs: «Pilsoņu asociācijas sēdes materiāli». Visi laikraksti bija tik cieši saistīti ar pilsētas politiskajiem un finansu varasvīriem, ka nedrīkstēja atklāti pievienot komentārus. Visa notikuma galvenie fakti jau vairāk nekā nedēļu atradās dažādu redaktoru un izdevēju rīcībā, bet Mollenh'oers, Simsons un Batlers bija devuši norādījumu — pagaidām spēlēt zemākos reģistros. Patlaban jebkurš šāds tracis radītu nelāgu atbalsi Filadelfijā, kaitētu tirdzniecībai un tā joprojām. Pilsētas labais vārds tiktu aptraipīts. Vārdu sakot, veca dziesma!

Tūliņ sāka diskutēt jautājumu, kas vainīgs — pilsētas kasieris, biržas mākleris vai abi divi. Cik naudas jau faktiski gājis zudumā? Kur nauda palikusi? Kas ir Frenks Aldžernons Kūpervuds, un kāpēc viņš nav arestēts? Kā viņam radušies tik cieši sakari ar pilsētas finansu iestādēm? Kaut arī toreiz vēl nebija iestājies tā saucamās «dzeltenās preses» laikmets, kura iemācīja laikrakstus veltīt daudz telpu kaut kādā ziņā ievērojamām atsevišķām personām, un kaut arī laikraksti atradās pilnīgā atkarībā no pilsētas politiskajiem un sabiedriskajiem magnātiem, tomēr tiem nebija iespējams pilnīgi atturēties no šā notikuma pieminēšanas. Vajadzēja dot ievadrakstu. Bija nepieciešami saņemties un uzrakstīt, ļoti svinīgā un atturīgā noskaņā, kādu kaunu un negodu viens pats cilvēks -var nodarīt dižai pilsētai un cēlai politiskai partijai.

Tad cēla gaismā un laida darbā to nepieciešamības nosacīto un Mollenhoera, Simsona un Batlera safabricēto plānu — uzvelt visu vainu Kūpervudam un tā uz laiku atbrīvot partiju no noziedzības traipa. Amizanti, ar kādu gatavību visi laikraksti un pat «Pilsoņu asociācija pilsētas pašvaldības uzlabošanai» piekrita, ka galvenais, ja ne vienīgis vainīgais ir Kūpervuds. Tiesa, Stīners bija aizdevis viņam naudu, tiesa, Stīners bija uzdevis viņam realizēt pilsētas aizņēmumu, tomēr katram nezin kāpēc radās iespaids, ka Kūpervuds visneticamākā kārtā ļaunprātīgi izmantojis kasiera uzticību. Pie tam vēl lika manīt, it kā Kūpervuds saņēmis čeku par sešdesmit tūkstošiem dolāru pret obligācijām, kuras nebija atrodamas amortizācijas fondā; no kategoriska apgalvojuma vēl atturējās, kamēr saņems precīzas ziņas, jo tiklab laikraksti, kā komisija, kura izdarīja izmeklēšanu, baidījās no štata likumiem, kas stingri sodīja par apmelošanu.

Īstajam laikam pienākot, parādījās dažas vislabākajā kancelejas stilā uzrakstītas vēstules, kas vispirms saturēja stingru pilsētas mēra mistera Džekoba Borčarda pieprasījumu misteram Džordžam Stīneram nekavējoties sniegt paskaidrojumu par savu rīcību un pēc tam Stīnera atbildi, kuru kopā ar mēra pieprasījumu nodeva laikrakstiem un «Pilsoņu asociācijai pilsētas pašvaldības uzlabošanai». Pēc politiķu aprēķina, ar to pietika, lai pierādītu, kā republikāņu partija cenšas iztīrīt savas rindas no visādiem neliešiem, un lai reizē ar to novilcinātu lietu līdz vēlēšanu beigām.

Filadelfijas pilsētas mēra

Kancelejā

1871. g. 18. Oktobrī

Pilsētas kasierim misteram

Džordžam Stīneram.

Godātais ser!

Esam saņēmuši ziņas, ka diezgan liela pakete pilsētas aizņēmuma obligāciju, kuras Jūs izlaidāt pārdošanai pilsētas kases vārdā, — un, domājams, saskaņā ar parasto pilsētas mēra sankciju, — nokļuvusi ārpus Jūsu kontroles un par minēto obligāciju pārdošanu iegūtā summa nav ienākusi pilsētas kasē.

Tāpat esam uzzinājuši, ka prāva summa pilsētai piederošas naudas kaut kādā veidā nokļuvusi viena vai vairāku biržas mākleru vai bankas darbinieku rokās, kuriem kantori Trešajā ielā, un ka minētie biržas mākleri vai bankas darbinieki pēc tam nonākuši finansiālās grūtībās, kādēļ pilsētas interesēm var tikt nodarīti nopietni zaudējumi.

Tāpēc mēs esam spiesti uzaicināt Jūs neatliekami paziņot mums, vai šīs ziņas atbilst patiesībai, lai mēs kā pilsētas pašvaldības priekšgalā stāvošie varētu pret šādiem faktiem, ja tādi notikuši, ieņemt stāvokli, kādu mums diktē mūsu pienākums.

Jūs cienīdams,

Džekobs Borčards,

Filadelfijas pilsētas mērs.

Filadelfijas pilsētas kasiera

kanceleja

1871. g. 19. oktobrī.

Godājamam Džekobam Borčardam.

Godātais ser!

Ar šo apstiprinu Jūsu š. m. 18. datuma pieprasījuma saņemšanu un izsaku nožēlu, ka patlaban nespēju sniegt Jums pieprasītās ziņas. Ir neapšaubāms, ka pilsētas kase pārdzīvo grūtības, kuru cēlonis ir tas, ka biržas mākleris, kas jau gadiem ilgi pārzināja pilsētas aizņēmumu realizāciju, pārkāpis savas tiesības, un kopš šā apstākļa atklāšanas momenta es esmu pielicis un pielieku visas pulēs, lai novērstu vai samazinātu pilsētai draudošos zaudējumus.

Dziļā cienībā

Džordžs Stīners.

Filadelfijas pilsētas mēra

kanceleja

1871. g. 21. oktobri.

Pilsētas kasierim

misteram Džordžam Stīneram.

Godātais ser!

Pašreizējos apstākļos uzskatām par nepieciešamu atcelt Jums piešķirtās pilnvaras izvietot pilsētas aizņēmuma vēl nerealizēto daļu. Jebkurš pieprasījums pēc obligācijām, kas atļautas izlaidumam, bet vēl nav izlaistas, adresējams uz mūsu kanceleju.

Augstcienībā

Džekobs Borčards,

Filadelfijas pilsētas mērs.

Vai misters Džekobs Borčards bija rakstījis tās vēstules, zem kurām atradās viņa paraksts? Nē, nebija. Tās bija uzrakstījis misters Ebners Sengstēks mistera Mollenhoera kantorī, un misters Mollenhoers, iepazinies ar to saturu, piezīmēja, ka «tā laikam būs labi, pat ļoti labi».

Un vai misters Džordžs Stīners, Filadelfijas pilsētas kasieris, bija pats rakstījis savu visai diplomātisko atbildi? Nē, nebija. Misters Stīners atradās pilnīgā sabrukuma stāvoklī un reiz pat apraudājās, sēžot mājās vannā. Vēstuli bija rakstījis misters Ebners Sengstēks un iedevis parakstīt misteram Stīneram. Un misters Mollenhoers, izlasījis to pirms aizsūtīšanas, tikai sacīja, ka, pēc viņa domām, viss kārtībā. Patlaban bija iestājies tāds brīdis, kad visas sīkākās žurkas un peles slēpās savās alās, jo kaut kur no tumsas uz tām raudzījās kāda zvēra — sabiedriskās domas — milzīgās, degošās acis, un tikai pašas vecākās un gudrākās žurkas iedrošinājās rīkoties.

Un, lūk, šinī pašā laikā misteri Mollenhoers, Batlers un Simsons vairākas dienas apspriedās ar rajona prokuroru misteru Petiju, ko darīt ar Kūpervudu, kā pastiprināt apvainojumu pret viņu un reizē ar to, ja iespējams, nomazgāt traipu no Stīnera. Batlers, zināms, enerģiski uzstājās, ka Kūpervuds nododams tiesai. Petijs apgalvoja, ka nav ne mazākās iespējas nomazgāt Stīneru, jo Kūpervuda grāmatvedība pilna ierakstiem par pilsētas dzelzceļu akcijām, kas pirktas Stīneram. Bet par pašu Kūpervudu... — Ļaujiet man padomāt! — Petijs sacīja. Vispirms apsprieda jautājumu, vai nevajadzētu tūliņ arestēt Kūpervudu un, ja vajadzīgs, tiesāt viņu, jo viņa arests vien publikas acīs būs neapgāžams pierādījums viņa vainai un tanī pašā reizē arī pilsētas pašvaldības cēlajam sašutumam, un tā līdz vēlēšanu beigām sabiedrības uzmanība būs novērsta no šaubīgās lomas, ko šinī gadījumā spēlējusi republikāņu partija.

Un tā galu galā 1871. gada 26. oktobra vakarā pie pilsētas mēra pēc Mollenhoera pavēles ieradās Edvords Strobiks, pilsētas pašvaldības priekšsēdētājs, un nodeva oficiālu iesniegumu, kurā apvainoja biržas mākleri Frenku Kūpervudu, ko pilsētas kasieris pieaicinājis aizņēmuma realizācijai, ka tas izšķiedis un piesavinājies svešus līdzekļus. Tam, ka līdzīgu apvainojumu tanī pašā laikā saņēma arī Stīners, nebija nekādas nozīmes: par grēkāzi bija izraudzīts Kūpervuds.

TRĪSDESMIT CETURTĀ NODAĻA

Krasais kontrasts starp Kūpervuda un Stīnera izturēšanos liktenīgajā brīdī pelna, ka pie tā mazliet pakavējas. Stīnera seja kļuva pelnu pelēka, lūpas zilas. Kūpervuds, neraugoties uz dažādām ne visai jautrām domām par iespējamo ieslodzīšanu cietumā un par to, kā to uztvers viņa vecāki, sieva, bērni, tuvākie draugi un paziņas veikalu lietās, palika tik mierīgs un nosvērts, cik vien tas bija iespējams ar viņa izcilajām prāta un gribas spējām. Visā šinī nelaimju virpulī viņš nebija ne uz mirkli zaudējis aukstasinību un pašsavaldīšanos. Tas. ko dēvē par s i r d s a p z i ņ u, tas, kas uzmācas cilvēkiem un dažreiz noved tos pie bojā ejas, nedarīja viņam nekādas raizes. Viņš nezināja, kas ir grēks. Dzīvē bija, no viņa savdabīgā prāta viedokļa, tikai divas puses — spēks un vājums. Taisnība un netaisnība? Šie vārdi viņam bija tukša skaņa. Tie bija saistīti ar kaut kādiem izplūdušiem, metafiziskiem jēdzieniem, par ko viņš nevēlējās pat domāt. Labais un ļaunais? Bezsatura vārdi, ar kuru palīdzību garīdznieki iedzīvojās mantā. Bet, ja runā par sabiedrības labvēlību vai, otrādi, ostrakismu, kas dažreiz seko visādām nelaimēm pa pēdām, — hm, kas tad galu galā ir ostrakisms? Vai viņam, Frenkam, vai viņa vecākiem bija līdz šim pieejama vislabākā sabiedrība? Nē! Bet, ja tā, vai tad nevar gadīties, ka, neraugoties uz visu šo katastrofu, nākotne pilnīgi restaurēs viņa stāvokli sabiedrībā? Pilnīgi iespējams. Tikumība un netikumība? Ar tādiem jēdzieniem viņš nekad nebija rēķinājies. Jā, spēks un vājums — tas ir kas cits! Ja cilvēks stiprs, tad viņš vienmēr var aizstāvēties un kļūt par kaut ko. Bet, ja viņš ir vājš, — nu, tad lai drīzāk noslēpjas aizmugurē, ka viņu neķer lodes. Viņš bija stiprs, viņš to zināja un vienmēr bija ticējis savai laimes zvaigznei. Kaut kāds spēks, — viņš nevarēja pateikt, kāds tieši, bet tas bija vienīgais metafizikas jomā, kas viņu interesēja, — viņam kaut kā palīdz. Tas vienmēr ir viņa pusē. Pateicoties tam, viss vienmēr beidzas labvēlīgi. Tas sagādā viņam pārsteidzošas iespējas. Kāpēc viņš apveltīts ar tādu asredzību? Kāpēc viņam vienmēr tā veicies ir finansēs, ir personīgā dzīvē? Viņš to nemaz nav pelnījis, nav panācis ar savām pūlēm. Iespējams, ka tas ir tikai gadījums, bet kāpēc viņam pastāvīgi tāda sajūta, it kā viņš vienmēr atrastos kāda aizgādībā? Kaut vai viņa intuīcija, daudzkārt piedzīvotie «mājieni» ķerties pie darba — vai tas tik viegli izskaidrojams? Dzīve ir neizpētīts, neatrisināts noslēpums, bet, lai kā uz to raugās, spēks un vājums ir tās vienīgās sastāvdaļas. Spēkam jāgūst uzvara, vājumam jācieš sakāve. Viņam, Kūpervudam, jāpaļaujas uz savu ātro aptveršanas spēju, aprēķinu precizitāti, spriedumu pareizību un ne uz ko citu. Raits un žirgts, drošu gaitu, uzgrieztām ūsām, rūpīgi gludinātās drēbēs, labi koptiem nagiem, veselīgu sārtumu tīri skūtajā sejā. Kūpervuds bija lielisks enerģijas un drosmes paraugs.

Viņš pats devās pie Skelona Vita un mēģināja noskaidrot tam stāvokli no sava viedokļa, uzsverot, ka nav darījis neko tādu, ko nebūtu darījuši daudzi citi jau pirms viņa. Vits tomēr izturējās pret viņu neuzticīgi. Tas, piemēram, nesaprata, kāpēc amortizācijas fondā nav nopirkto obligāciju sešdesmit tūkstošu dolāru vērtībā. Kūpervuda atsaukšanās uz paradumu viņu neietekmēja. Misters Vits piekrita, ka daudzi citi no politiķu aprindām iedzīvojas visādiem līdzekļiem ne sliktāk par Kūpervudu, un ieteica pēdējam uzstāties par prokurora liecinieku. Kūpervuds tomēr atsacījās bez apdomāšanās. Viņš nav denunciants, — tā Frenks atklāti pateica misteram Vitam, kas tikai greizi pasmīnēja.

Misters Batlers bija ārkārtīgi apmierināts (kaut arī jautājums par partijas panākumiem gaidāmajās vēlēšanās sagādāja viņam raizes), jo tagad «šis nelietis» bija iekļuvis tīklos, no kuriem nebūs tik viegli tikt ārā. Rajona prokurora postenim Deivida Petija vietā republikāņu partijas uzvaras gadījumā bija paredzēts Batlera kandidāts — jauns īrs Deniss Šenons, kas Batleram bija daudz reižu kārtojis dažādus juridiskus jautājumus. Abi pārējie partijas barveži jau bija devuši savu piekrišanu. Šis Šenons bija gudrs jauneklis, piecas pēdas desmit collas garš, ar atlēta augumu, skaists rudmatis, zilacains, un sārts, samērā labs orators un izveicīgs cīkstonis tiesas arēnā. Viņš ļoti lepojās ar vecā Batlera labvēlību, kurš bija parādījis viņam godu un uzņēmis kandidātos republikāņu partijas sadalāmiem posteņiem, par ko Šenons bija solījis ievēlēšanas gadījumā izpildīt visu iespējamo, ko vien Batlers vēlēsies.

Šinī medus karotē politiķiem bija tikai viens rūgts piliens, proti, ka Kūpervuda notiesāšanas gadījumā tāds pats liktenis gaida arī Stīneru. Neviens nespēja atrast nekādu izeju pilsētas kasierim. Ja Kūpervuds bija vainīgs, ka ar krāpšanu piesavinājies sešdesmit tukstošu dolāru pilsētas naudas, tad Stīners bija vainīgs, ka piesavinājies piecsimt tūkstošu. Par to draudēja pieci gadi cietuma. Stiners varēja vainu noliegt un, pierādot, ka rīkojies nodibinājušos tradīciju garā, izglābties no rūgtas nepieciešamības atzīties par vainīgu, bet tas nebūtu nekāds šķērslis viņa notiesāšanai. Nekāds zvērināto sastāvs nevarētu ignorēt faktus, kas norādīja viņa vainu. Varēja stipri šaubīties, kāds būs prāvas iznākums attiecībā uz Kūpervudu, neraugoties uz sabiedrības noskaņojumu pret viņu, bet par Stīneru šaubu nevarēja būt.

Pateiksim īsos vārdos, kā risinājās notikumi pēc tam, kad pret Kūpervudu un Stīneru bija ierosināts formāls apvainojums. Kūpervuda juriskonsults Stedžers jau agrāk bija privātā kārtā uzzinājis, ka pret Frenku ierosināta tiesas izmeklēšana. Viņš nekavējoties parūpējās, lai Kūpervuds ierastos pie izmeklēšanas orgāniem, pirms parakstīts rīkojums par viņa arestu, lai tā novērstu traci, ko saceltu laikraksti, ja pēc viņa ierastos policija.

Tikko pilsētas mērs bija devis rīkojumu arestēt Kūpervudu, pēdējais pēc Stedžera norādījuma tūliņ ieradās ar savu advokātu pie mistera Borčarda un iemaksāja divdesmit tūkstošu dolāru drošības naudas (viņa galvinieks bija Džirardas Nacionālās bankas prezidents misters Dēvisons), ka viņš nākamo sestdien ieradīsies Centrālajā policijas pārvaldē uz nopratināšanu. Pilsētas padomes priekšsēdētājs Strobiks par pilsētas interešu aizstāvi pieaicināja Marku Oldšo. Mērs neslēptā ziņkārē lūkojās Kūpervudā, jo, būdams samērā jauns ienācējs Filadelfijas politiskajā pasaulē, viņš bija mazāk par citiem informēts par jauno baņķieri. Kūpervuds atbildēja viņam ar laipnu skatienu.

— Diezgan kārtīga komēdija, mister mēr, — Kūpervuds mierīgi piezīmēja, un Borčards smaidot laipni aizrādīja, ka viņš personīgi raugoties uz visu to kā uz šādā laikā neizbēgamu procedūru.

— Tas jums arī pašam jāsaprot, mister Kūpervud, — viņš nobeidza.

— Jā, protams, es to saprotu! — Kūpervuds pasmējās.

Tam sekoja vēl daži samērā maznozīmīgi aicinājumi uz tiesas kameru pie Policijas pārvaldes, tā saucamo Centrālo kameru, kur Kūpervuds, saņēmis apsūdzības aktu, paziņoja, ka neatzīst sevi par vainīgu, un tepat arī nolika novembrī viņa lietas iepriekšēju izskatīšanu izmeklēšanas komisijā, tā saucamajā «lielajā žūrijā». Ievērojot komplicētos apvainojumus, ko cēla pret viņu, pateicoties Petija pūlēm, Kūpervuds nolēma personīgi stāties «lielās žūrijas» priekšā. Pēdējā pēc visiem likumiem pieņēma lēmumu nodot viņu tiesai (jaunievēlētais rajona prokurors Šenons centās to izdarīt sevišķi svinīgi), un viņa lietas izskatīšanu noteica uz piekto decembri. Izskatīšana bija jāvada tiesnesim Peidersonam, — tas bija kvartālsesijas Pirmās nodaļas, tas ir, Pensilvānijas štata tiesas šejienes nodaļas, loceklis, kura pārzināja šādas krimināllietas. Kūpervuda nodošana tiesai notika jau pēc. tam, kad pec dedzīgām diskusijām beidzās rudens vēlēšanas, kas (ar Mollenhoera un Simsona laimīgo roku, kuri savās politiskajās mahinācijās nenopēla pat varas darbus pie vēlēšanu urnām un viltotu biļetenu izplatīšanu) atnesa jaunu uzvaru republikāņu partijai, tiesa, balsu skaits gan bija stipri mazāks. «Pilsoņu asociācija pilsētas pašvaldības uzlabošanai», neraugoties uz vēlēšanās ciesto smago sakāvi, kas bija izskaidrojama vienīgi ar pretinieku negodīgiem paņēmieniem, varonīgi turpināja cīnīties pret tiem, ko tā uzskatīja par galvenajiem ļaundariem.

Visu šo laiku Eilīna Batlere vērīgi sekoja Kūpervuda lietas gaitai pēc laikrakstu skaļajiem ziņojumiem un vietējām baumām, izrādot daudz intereses un dedzīgas līdzdalības sava mīļotā liktenim, cik vien varēja gaidīt no tāda ir garīgi, ir fiziski stipra rakstura. Tur, kur bija iejauktas jūtas, viņa neielaidās nekādos garos pārspriedumos, un viņas iedzimtās atjautas pietika praktiskiem mērķiem. Un, tā kā viņa bieži tikās ar Frenku un viņš tai daudz ko atklāja, — cik viņam atļāva piesardzīgā daba, — tad par spīti laikrakstiem un privātām sarunām mājās pie galda un svešos ļaudīs viņai radās iespaids, ka Frenks nepavisam nav tik ļauns cilvēks, kādu viņu attēlo. Tikai viens raksts, ko Eilīna bija izgriezusi no Filadelfijas laikraksta «Public Ledger» drīz pēc Kūpervuda formālās apvainošanas krāpšanā, sagādāja viņai mierinājumu un gandarījumu. Eilīna noslēpa to sev pie krūtīm, jo kaut kas šinī rakstiņā lika viņai manīt, ka viņas dievinātajam Frenkam nodarīts daudz vairāk ļaunuma, nekā viņš pats nodarījis. Tas bija kāda «manifesta» saīsināts atstāstījums, kurus tik lielā skaitā izlaida «Pilsoņu asociācija pilsētas pašvaldības uzlabošanai». Tur bija sacīts:

«Lieta izrādās vēl nopietnāka, nekā līdz šim tika publikai attēlota. Piecsimt tūkstošu dolāru lielais deficīts radies nevis no pilsētas aizņēmuma obligāciju pārdošanas, par kurām neviens nav norēķinājies, bet no aizdevumiem, ko pilsētas kasieris piešķīris savam biržas māklerim. Komiteja saņēmusi arī ziņas no ticamiem avotiem, ka ikmēneša norēķināšanās par biržas māklera pārdotajām pilsētas aizņēmuma obligācijām notikusi pēc viszemākā kursa tanī mēnesī,- bet starpību starp šo kursu un to, pēc kāda obligācijas īstenībā pārdotas, pilsētas kasieris un biržas aģents sadalījuši savā starpā. Tāpēc viņu abu interesēs bija reizi mēnesī izdarīt spiedienu uz tirgu, lai tādā kārtā panāktu zemu kursu norēķiniem. Neraugoties uz to, komiteja uzskata pret biržas mākleri misteru Kūpervudu ierosināto tiesas izmeklēšanu vienīgi par mēģinājumu novērst sabiedrības uzmanību no vairāk vainīgām personām, lai dotu tām tikmēr iespēju nokārtot sev vislabvēlīgākā veidā.»

«Re nu!» Eilīna nodomāja, izlasījusi līdz beigām. «Ar to viss pateikts!» Sie politiķi — un starp tiem arī viņas tēvs, kā Eilīna saprata pēc sarunas ar viņu, — cenšas uzvelt viņas Frenkam visu vainu paši par saviem noziegumiem. Frenks nebūt nav tik vainīgs, kā runā. Asociācijas ziņojumā tas skaidri pateikts. Viņa nebeidza priecāties par vārdiem: «Mēģinājums novērst sabiedrības uzmanību no vairāk vainīgām personām.» To pašu bija stāstījis arī Frenks tanīs laimīgajās stundās, ko viņi pēdējā laikā bija pavadījuši kopā gan vienā, gan otrā vietā, galvenokārt jaunā namā Dienvidu Sestajā ielā, kuru viņi bija izraudzījušies par satikšanās vietu, jo no vecās mītnes vajadzēja šķirties. Frenks glaudīja viņas krāšņos matus, glāstīja viņu un stāstīja, ka politiskie intriganti jau iepriekš visu šo lietu sagatavojuši, lai, ja izdotos, uzveltu viņam visu vainu un nomazgātu pēc iespējas Stīneru daļēji un partiju vispār. Kūpervuds iegalvoja Eilīnai, ka viss beigsies viņam labvēlīgi, tikai piekodināja, lai viņa neizrunājas. Viņš nenoliedza, ka ilgāku laiku uzturējis veikalnieciskus sakarus ar Stīneru. Viņš precīzi izskaidroja šo sakaru būtību. Eilīna saprata, vai vismaz viņai tā likās. Galvenais, ka viņai to stāstīja Frenks, un ar to pietika.

Kas attiecas uz Kūpervudu vecākās un jaunākās paaudzes namiem, kas tik nesen un tik spoži bija apvienojušies uzplaukuma dienās, bet tagad bija saistīti ar bēdu pilnām kopēja kraha saitēm, tie šķita kā izmiruši. To dzīvība bija Frenks Aldžernons. Viņš bija sava tēva spēks un vīrišķība, brāļu iedvesmotājs un labdaris, bērnu cerība, sievas atbalsts, Kūpervudu vārda diženums un prestižs. Viņš saviem tuviniekiem nozīmēja veiksmi, spēku, godkārus centienus, cieņu un laimi. Bet tagad šis lieliskais spīdeklis bija stipri vien zaudējis spožumu, acīmredzot tuvodamies pilnīgas aptumšošanās stadijai.

Kopš tā liktenīgā rīta, kad Liliāna Kūpervuda bija saņēmusi satriecošo vēstuli, kas bija eksplodējusi kā bumba viņas mājas dzīvē, viņa kustējās kā transā. Jau. vairākas nedēļas viņa nesatricināmi, kā, no malas raugoties, varēja likties, izpildīja diendienā savus pienākumus, kamēr viņas sirdi plosīja visbriesmīgākās domas. Viņa bija dziļi nelaimīga. Viņai bija pilni četrdesmit gadi; ap to laiku dzīvei stabili jānostājas uz stingriem, nesatricināmiem pamatiem, bet viņu liktenis draudēja izraut no ģimenes dārza, kur viņa bija dzīvojusi un ziedējusi, un nomest visvienaldzīgākā veidā bēdu un raižu karstajā svelmē, lai viņa tur novīstu.

Kūpervudu vecāko savukārt gaidīja katastrofa bankā un citur. Kā jau sacīts, viņš bezgala ticēja dēlam, bet bija spiests saprast, ka kaut kur, kā viņš domāja, pielaista kļūda un ka Frenks tagad samaksā par to. Sirmgalvis, protams, atzina, ka Frenkam bijušas pilnīgas tiesības mēģināt glābties tanī veidā, kādu viņš bija izvēlējies, bet tēvam bija sāpīgi, ka viņa dēls varējis ielikt kāju slazdos tādos apstākļos, kas spēja radīt patlaban apkārt klīstošās nepatīkamās valodas. Frenks bija izcili apdāvināts cilvēks. Viņš būtu varējis gūt lielus panākumus, arī nesasaistoties ar pilsētas kasieri un politiskajiem darboņiem. Viņu bija pazudinājuši pilsētas dzelzceļi un politiķu barvežu spekulācijas. Vecais Kūpervuds diendienā staigāja no viena kakta otrā, saprazdams, ka viņa zvaigzne tuvojas rietam, ka Frenka krahs ir arī viņa krahs un ka šis kauns — publisks apvainojums negodīgā rīcībā — nozīmē bojāeju arī viņam. Vecā Kūpervuda mati pāris nedēļās bija kļuvuši gluži balti, gaita gausa, seja nobālējusi, acis iekritušas. Dekoratīvā vaigubārda tagad atgādināja vecus karogus vai labāku, uz mūžu aizgājušu dienu izrotājumus. Vienīgais, kas viņu mazliet mierināja, bija tas, ka Frenks bija pilnīgi norēķinājies ar Trešo Nacionālo banku un nebija tai parādā ne dolāra. Tomēr vecais Kūpervuds labi zināja, ka bankas valde negribēs vis paturēt savā vidū cilvēku, kura dēls veicinājis pilsētas kases līdzekļu izšķērdēšanu un patlaban figurē visos ar šo lietu saistītajos laikrakstu ziņojumos. Un bez tam Henrijs Kūpervuds bija jau vecs. Laiks doties pie miera.

Atrisinājums pienāca tanī pašā dienā, kad bija izrakstīts orderis arestēt Frenku par sabiedrības līdzekļu piesavināšanos. Frenks, ko Stedžers bija brīdinājis, pateica tēvam, kas gaidāms, un tomēr vecajam vēl pietika spēka aiziet uz banku. Taču viņš gāja tā, it kā nestu plecos milzu akmeni. Bet, iekams viņš atstāja māju pēc bezmiega nakts, viņš uzrakstīja valdes priekšsēdētājam Fruenam Kesonam lūgumu atbrīvot viņu no darba, lai varētu nekavējoties to iesniegt. Misters Kesons, plecīgs vīrs labi veidotu augumu, ārkārtīgi simpātisku ārieni, klusībā atvieglots nopūtās, ieraudzījis šo papīru.

— Es saprotu, cik jums .grūti, mister Kūpervud, — viņš līdzjūtīgi noteica. — Mēs — es varu runāt visu valdes locekļu vārdā — ļoti nopietni pārdzīvojam kopā ar jums jūsu bēdas. Mēs labi zinām, kā tas notika, ka jūsu dēls izrādījās šās lietas līdzdalībnieks. Viņš nav vienīgais bankas darbinieks, kas iejaukts pilsētas pārvaldes lietās. Nebūt nav vienīgais! Tā ir veca sistēma. Mēs augsti vērtējam pakalpojumus, ko jūs esat sniedzis mūsu finansu iestādei jūsu trīsdesmit piecu gadu darbības laikā. Ja būtu jel vismazākā iespēja kaut kā palīdzēt jums pārspēt pašreizējās grūtības, mēs ar prieku to darītu, bet kā bankas darbiniekam jums pašam jāsaprot, ka pašlaik tas nav iespējams. Viss aizrauts vienā virpulī! Ja negaiss norimtu, ja mēs vismaz zinātu, ka tas drīz norims...

Viņš apklusa, jo nespēja piespiesties turpināt un pateikt, ka viņš un bankas valde skumst par nepieciešamību tādos apstākļos šķirties no mistera Kūpervuda. Lai labāk runā pats Kūpervuds!

Viņa runas laikā vecais Kūpervuds pūlējās visiem spēkiem saņemties, lai varētu pateikt kaut vārdu. Viņš izvilka lielu audekla kabatas lakatu un izšņauca degunu, tad saslējās krēslā un diezgan mierīgi nolika rokas uz galda. Bet viņa nervi bija saspriegti līdz pēdējai iespējai.

— Es to neizturēšu! — viņam pēkšņi izlauzās. — Es jūs ļoti lūgtu atstāt mani tagad vienu!

Kesons, rūpīgi ģērbies džentlmenis labi koptiem nagiem, piecēlās un atstāja uz brīdi istabu. Viņš ļoti labi saprata, kādu briesmīgu uztraukumu pārdzīvo cilvēks, ar ko viņš nupat runāja. Tikko durvis aizvērās, Kūpervuds nolaida galvu uz rokām, un viņa ķermeni satricināja drudžainas raudas.

— Nekad nebūtu ticējis, ka piedzīvošu kaut ko tādu! — viņš murmināja. — Nekad nebūtu ticējis!

Tad viņš noslaucīja karstās, sāļās asaras, piegāja pie loga un, raudzīdamies ielā, sāka domāt, ar ko tagad nodarboties.

TRĪSDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

Dienām ritot, Batleru aizvien vairāk mulsināja šaubas un mocīja domas par to, kā rīkoties ar meitu. Viņas noslēgtā izturēšanās un redzamā vēlēšanās visādi izvairīties no tēva skaidri liecināja, ka viņa kaut kādā veidā turpina tikties ar Kūpervudu un ka tas kādreiz beigsies ar publisku skandālu. Batlers jau domāja iet pie misis Kūpervudas un piespiest to ietekmēt vīru, bet tad nolēma, ka tas neder. Viņš vēl nebija pilnīgi pārliecināts, ka Eilīna slepeni satiekas ar Kūpervudu, bez tam varēja arī gadīties, ka misis Kūpervuda nenojauš, ka vīrs viņu viļ. Viņam ienāca prātā arī iet pie paša Kūpervuda un piedraudēt tam, bet tas būtu pats pēdējais līdzeklis, un — noteiktu pierādījumu viņam taču nebija. Griezties detektīvu birojā viņam trūka drosmes, uzticēties kādam savas ģimenes loceklim arī nebija nekādas vēlēšanās. Reiz viņš tomēr saņēmās un devās paklaiņot ap 931. namu Ziemeļu Desmitajā ielā, bet no tā nebija nekāda labuma. Nams bija iznomāts, jo Kūpervuds jau sen bija no tā atteicies.

Beidzot Batlers palika pie šāda plāna: lai Eilīna saņem ielūgumu viesoties kaut kur tālāk — Bostonā vai, teiksim, Ņūorleānā, kur dzīvoja viņas mātesmāsa. Priekšlikums bija delikāts, un Batlers tādos jautājumos nevarēja lepoties ar sevišķu taktu, bet viņš tomēr stājās pie šā uzdevuma atrisināšanas. Vēstulē sievasmāsai Ņūorleānā viņš rakstīja, vai viņa nevar, — neliekot nemaz manīt, ka saņēmuši no viņa kādu ziņu, — lūgt viņa sievu laist māsasmeitu viesos un atrakstīt Eilīnai pašai par to. Bet viņš saplēsa šo vēstuli. Pēc kāda laika viņš nejauši uzzināja, ka misis Mollenhoera un tās trīs meitas — Kerolaina, Felisija un Alta — domā braukt decembra sākumā uz Eiropu, gatavodamās apmeklēt Parīzi, Rivjēru un Romu, un viņš nolēma aprunāties ar Mollenhoeru, lai tas ieteic sievai uzaicināt arī Noru un Eilīnu vai Eilīnu vienu, pašu, motivējot savu lūgumu ar to, ka viņa paša sieva negrib viņu atstāt, bet meitenēm braukšana nāktu par labu. Tas bija lielisks līdzeklis atbrīvoties uz laiku no Eilīnas. Ceļojums bija domāts uz pusgadu. Mollenhoers, zināms, ar prieku izpildīja viņa lūgumu. Abas ģimenes bija ļoti draudzīgas. Misis Mollenhoera labprāt piekrita, — viņa to darīja pat ar prieku, ievērojot politiska rakstura intereses, — un ielūgumu atsūtīja. Nora līksmoja. Viņa kāroja pamest uz Eiropu kaut vienu aci un sen bija sapņojusi par šādu izdevīgu gadījumu. Eilīnai glaimoja misis Mollenhoeras uzmanība. Ja tas būtu noticis pirms pāris gadiem, viņa būtu neapdomājoties pieņēmusi šādu ielūgumu. Tagad turpretī viņa to uztvēra tikai kā jaunu kavēkli, kā vēl vienu ne visai svarīgu šķērsli, kas var traucēt viņu tikties ar Kūpervudu. Un, kad reiz pusdienu laikā misis Batlere (viņa neko nezināja par vīra līdzdalību šinī lietā) paziņoja par ielūgumu, ko šodien saņēmusi no misis Mollenhoeras, kura viņu apciemojusi, Eilīna izturējās pret jauno ziņu ar ledainu vienaldzību.

— Viņa ļoti gribētu, lai jūs braucat līdzi, ja tēvs atļautu, — māte piemetināja. — Un es domāju, ka jūs tur lieliski pavadītu laiku. Viņas brauks uz Parīzi un Rivjēru.

— Ak, cik brīnišķīgi! — Nora izsaucās. — Man tā vienmēr gribējies redzēt Parīzi! Un tev, Ei? Tas gan būs skaisti!

— Man nav nekādas sevišķas patikas braukt, — Eilīna atbildēja. Viņa bija nolēmusi jau pašā sākumā neizrādīt nekādu interesi par šo pasākumu, lai nesaistītu rokas. — Tas būs tieši ziemā, un man nav nekādu ziemas tērpu. Es labāk pagaidīšu un braukšu citreiz.

— Nu, ko tu runā, Eilīn! — Nora sašuta. — Desmitiem reižu esmu no tevis dzirdējusi, cik ļoti tev gribētos ziemu braukt uz ārzemēm! Un tagad, kad ir tāds gadījums ... Un bez tam tu vari uzšūt tēpus arī tur.

— Vai nu tiešām tur nebūs iespējams iegādāties kaut ko piemērotu? — misis Batlere viņu atbalstīja. — Un vēl jau tev divas vai trīs nedēļas laika.

— Vai viņas nevēlētos, lai viņām brauc līdzi kāds vīrietis, māt, — kā gids vai ekskursijas vadītājs? — Kelems vaicāja.

— Es arī būtu ar mieru piedāvāt savus pakalpojumus šinī lomā, — Ovens atturīgi piezīmēja.

— To nu gan es jums nevaru pateikt, — misis Batlere iesmējās pilnu muti. — Tas jums pašiem būs jāpajautā, dēli!

Eilīna palika pie sava. Viņai nav patikas braukt. Tas ir pārāk negaidīti, un tā vēl gan šis, gan tas. Taisni tanī brīdī ienāca vecais Batlers un apsēdās savā vietā galda galā. Labi zinādams, par ko visi runā, viņš cītīgi izlikās, it kā nekā nenojaustu.

— Tu taču neko neiebildīsi, Edvord, vai ne? — sieva vaicāja, īsumā izstāstījusi pārrunu saturu.

— Iebilst? — Batlers atsaucās labi notēlotā, parupjā jautrībā. — Prātā nenāk iebilst! Būšu ļoti priecīgs, ja uz kādu laiku tikšu no jums visiem vaļā!

— Varen jauki! — misis Batlere noteica. — Varu gan iedomāties, kā tu dzīvotu, ja paliktu viens!

— Viens jau nu es nepaliktu, vari man ticēt, — Batlers sacīja. — Mūsu pilsētā ne mazums namu, kur mani uzņemtu ar prieku, un tev tur nav nekādas teikšanas.

— Mūsu pilsētā ir ne mazums namu, kur tu nebūtu savu kāju iespēris, ja nebūtu manis, — to tu vari arī man ticēt! — misis Batlere labā omā atcirta.

— Arī tas nav tālu no patiesības, — Batlers mīļi atbildēja.

Eilīna nepadevās. Nelīdzēja nekādi Noras un mātes argumenti. Batlers bija stipri sapīcis par sava plāna sabrukumu, bet nedomāja nolikt ieročus. Galīgi pārliecinājies, ka nav nekādas cerības pierunāt Eilīnu pieņemt misis Mollenhoeras ielūgumu, viņš pēc kāda laika nolēma izlietot detektīvu pakalpojumus.

Tanī laikā Viljama Pinkertona slavenā detektīvu aģentūra bija jau ieguvusi stabilu reputāciju. Šis cilvēks, cēlies no trūcīgas ģimenes, pēc daudzām likstām bija iekarojis cienījamu stāvokli savā daudziem nesimpātiskajā profesijā. Bet tiem, kurus šādi vai tādi bēdīgi apstākļi spieda lūgt viņa pakalpojumus, noderēja par labu rekomendāciju viņa piedalīšanās Pilsoņu karā un tuvās attieksmes ar Ābramu Linkolnu. Viņš vai, pareizāk sakot, viņa izraudzītie cilvēki apsargāja Linkolnu visā tanī vētrainajā laikā, kamēr Linkolns bija pie varas. Pinkertona nodibinātajam uzņēmumam bija filiāles Filadelfijā, Ņujorkā, Vašingtonā un daudzās citās pilsētās. Batlers bija ievērojis Filadelfijas nodaļas izkārtni, bet negribēja griezties šeit. Pieņēmis galīgu lēmumu, viņš aizbrauca uz Ņujorku, kur pēc nostāstiem, atradās galvenā aģentūra.

Iepriekšējā vakarā viņš bija vienkārši pateicis, ka aizbrauc darīšanās uz vienu dienu, kā to bija darījis ne vienreiz vien. Līdz Ņujorkai bija piecas stundas brauciena pa dzelzceļu, un viņš tur ieradās pulksten divos dienā. Kantorī Brodvejas lejas daļā viņš prasīja pēc iestādes vadītāja, un viņu pieņēma garš vīrietis ap piecdesmit gadiem. Tas bija smagnējs, sirms, pelēkām acīm, rupji veidotu, mazliet izblīdušu, bet gudru un viltīgu seju. Viņam bija īsas rokas ar resniem pirkstiem, ar ko viņš runājot mēdza bungot pa galdu. Ģērbies viņš bija tumšbrūnā uzvalkā, kas Batleram likās pārāk švītīgs, kaklasaiti rotāja briljanta adata pakava veidā. Pats vecais Batlers pastāvīgi nēsāja uzvalku necilā, pelēkā krāsā.

— Labdien! — viņš sacīja, kad kantora zēns ieveda viņu pie šā cienījamā vīra, vārdā Martinsons, pēc tautības īra.

Misters Džilberts Martinsons pamāja par atbildi, pārlaida Batleram asu skatienu un, noģidis, ka tas ir stipra rakstura cilvēks, kas droši vien ieņem redzamu stāvokli sabiedrībā, piecēlās un piedāvāja viņam krēslu.

— Lūdzu, sēdieties! — viņš noteica, raugoties apmeklētājā no biezo, pinkaino uzacu apakšas. Ar ko varu jums pakalpot?

— Jūs esat vadītājs, vai ne? — Batlers apvaicājās, pārbaudot noskatīdamies viņā.

— Jā, ser, — Martinsons vienkārši atbildēja. — Es šeit ieņemu vadītāja vietu.

— Bet vai paša mistera Pinkertona, kam pieder šis uzņēmums, nebūtu šeit? — Batlers piesardzīgi apjautājās. — Ceru, ka jūs neapvainosieties, ja teikšu, ka man gribētos runāt ar viņu personīgi.

— Misters Pinkertons patlaban atrodas Čikāgā, un es gaidu viņu atpakaļ ne agrāk kā pēc nedēļas vai desmit dienām, — misters Martinsons atbildēja. — Jūs varat runāt ar mani tikpat atklāti kā ar viņu. Es esmu atbildīga persona. Bet, protams, kā jums patīk.

Batlers brīdi svārstījās, domās novērtēdams viņam priekšā sēdošo cilvēku.

— Vai jūs esat ģimenes cilvēks? — viņš griezās pie tā ar mazliet dīvainu jautājumu.

— Jā, ser, es esmu precējies, — Martinsons nopietni atbildēja. — Man ir sieva un divi bērni.

Ilgā pieredze viņam sacīja, ka runa droši vien ir par kāda ģimenes locekļa — dēla, meitas, sievas — slikto uzvešanos. Tādi gadījumi nebija reti.

— Redziet, es gribēju parunāt ar pašu misteru Pinkertonu, bet ja nu jūs te esat atbildīgais vadītājs.,. — Batlers aprāva valodu.

— Jā, ser, es te vadu visu darbu, — teica Martinsons. — Jūs varat man uzticēties tikpat droši kā pašam misteram Pinkertonam. Lūdzu manā kabinetā! Tur mēs varam runāt netraucēti.

Viņš piecēlās un devās pa priekšu blakus istabā ar diviem logiem uz Brodveju. Kabinetā atradās smags, brūns, gludi pulēts, iegarens galds, četri krēsli ar ādas atzveltnēm un vairākas gleznas ar Pilsoņu kara kauju epizodēm, kur ziemeļnieki guva virsroku. Batlers sekoja misteram Martinsonam ar zināmām šaubām. Viņam derdzās doma uzticēties kādam jautājumā, kas skar Eilīnu. Pat tagad vecais vēl nebija pārliecināts, vai galu galā atklās savus ierašanās iemeslus. Viņš domās iegalvoja sev, ka «grib tikai paskatīties, kā šie puiši strādā». Tad viņš vēlāk izšķirsies, kā rīkoties. Viņš piegāja pie loga un vērās omnibusiem un visādām ekipāžām pieblīvētajā ielā. Misters Martinsons mierīgi aizvēra durvis.

— Nu, ja es varu jums kaut kā pakalpot, mister... — Viņš apstājās, cerēdams, ar šo mazo triku uzzināt apmeklētāja īsto vārdu. Dažreiz tas izdevās, bet šoreiz vārds netika nosaukts, — Batlers bija pārāk viltīgs.

— Es vēl neesmu izšķīries, vai uzticēt jums šo lietu, — Batlers lēnām iesāka. — Jo vairāk tāpēc, ka man nav pilnīgas pārliecības, ka to realizēs pienācīgā veidā. Man vajag kaut ko uzzināt par... dabūt man nepieciešamās ziņas. Bet tā ir stipri privāta rakstura lieta ...

Viņš apklusa, nenolaižot acu no Martinsona. Tas nojauta viņa dvēseles pārdzīvojumus. Tādu gadījumu viņam nebija mazums.

— Atļaujiet teikt jums jau pašā sākumā, mister...

— Teiksim, Skenlons, ja jums katrā ziņā vajadzīgs vārds, — Batlers lēnīgi pārtrauca. — Tas nav sliktāks par kuru karu citu vārdu. Savu īsto vārdu es pagaidām nevēlos nosaukt.

— Lai paliek Skenlons, — Martinsons tikpat lēnprātīgi atkārtoja. — Man tiešām vienalga, vai tas ir jūsu īstais vārds vai ne. Es taisni gribēju sacīt, ka jūsu īstais vārds varbūt nemaz nebūs vajadzīgs, — viss atkarīgs no ziņām, kādas jums vajadzīgas. Visa jūsu lieta — par to nešaubieties — paliks pie mums tāds pats noslēpums, it kā jūs nevienam nebūtu par to nekā teicis. Mūsu organizācijas pamati ir mums izrādītā uzticība, un to mēs nekad nepārkāpjam. Tas būtu mums bīstami. Pie mums kalpo vīrieši un sievietes, kas nostrādājuši te pāri par trīsdesmit gadiem, — mēs nekad neviena neatlaižam, vienīgi, ja gadās kāds nopietns pārkāpums, bet mēs gan izraugāmies tādus cilvēkus, ko nevajadzētu atlaist nopietnu pārkāpumu pēc. Misters Pinkertons ir izcils cilvēku dabas pazinējs. Mums ir arī vēl citi, kas skaitās speciālisti šinī nozarē. Gadā mēs izpildām pāri par desmit tūkstošu uzdevumu visās Savienotajās Valstīs. Mēs vadām lietu tikai tik ilgi, kamēr tas vajadzīgs klientam. Mēs cenšamies uzzināt tikai to, kas vajadzīgs klientam. Mēs neiejaucamies bez vajadzības citu darīšanās. Ja mēs atzīstam, ka nespējam savākt pieprasītās ziņas, tad nekavējoties paziņojam to. No daudziem uzdevumiem mēs atsakāmies tūliņ, pat nemaz neķerdamies pie tiem. Var gadīties, ka arī jūsu uzdevums būs tāda veida. Mēs nedzenamies pēc uzdevumiem un atklāti paziņojam to. Dažus uzdevumus, kam politisks raksturs, vai tādus, kur saskatāma personīga izrēķināšanās, mēs pilnīgi atsakāmies izpildīt, nevēlēdamies tādos piedalīties. Tagad jūs varat spriest pats. Cik es pazīstu cilvēkus, jums ir liela dzīves pieredze. Par sevi es esmu tādās pašās domās. Vai varat iedomāties, ka tāda organizācija kā mūsējā izlietotu kāda uzticība ļaunos nolūkos?

Viņš apklusa un, nenolaižot acu no Batlera, gaidīja viņa apstiprinājumu.

— Nē, laikam gan ne, — Batlers atbildēja. — Jūs sakāt taisnību. Bet tomēr nav iegli izpaust savas privātās lietas, — vecais skumji piebilda.

Brīdi abi klusēja.

— Nu, ko lai dara, — Batlers beidzot noteica, — jūs man liekaties kārtīgs cilvēks, un man vajadzīgs padoms, ievērojiet, ka esmu gatavs labi samaksāt. Un to, kas mani interesē, nav grūti noskaidrot. Man gribētos uzzināt, vai kāds cilvēks, kas dzīvo mana pilsētā, satiekas ar kādu sievieti un kur tas notiek. Es domāju, ka tas jums neradīs grūtības?

— Nekas nevar būt vienkāršāks, — Martinsons atbildēja. — Mēs pastāvīgi izpildām tādus uzdevumus. Atļaujiet man, mister Skenlon, varbūt es pratīšu atvieglot jums jūsu uzdevumu. Man pilnīgi skaidrs, ka jūs negribat runāt vairāk, nekā tas nepieciešams, un mēs nebūt nevēlamies, lai jūs runātu vairāk, nekā mums būtu vajadzīgs. Protams, mums vajadzēs zināt, kādā pilsētā, un arī vienu vārdu — viņa vai viņas, — nav obligāti vajadzīgi abi, vienīgi, ja jūs pats vēlētos atvieglināt mums šo darbu. Dažreiz, zinot, kā sauc vienu personu, — piemēram, vīrieti, un saņemot sievietes aprakstu — protams, pilnīgi precīzu, — vai tās fotogrāfiju, mēs pēc kāda laika jau varam pateikt to, kas jūs interesē. Protams, vienmēr labāk saņemt izsmeļošas ziņas, bet te nu rīkojieties, kā jums ērtāk. Paziņojiet man tik daudz, cik pats uzskatāt par vajadzīgu, un es jums garantēju, ka mēs darīsim visu, kas no mums atkarīgs, un ka jūs būsiet pilnīgi apmierināts.

Viņš laipni pasmaidīja.

— Hm! Ja tā, tad es būšu pilnīgi atklāts. — Batlers beidzot izšķīrās. — Mans vārds nav Skenlons. Mani sauc Batlers. Es dzīvoju Filadelfijā. Tur ir kāds baņķieris, varda Kūpervuds — Frenks Kūpervuds...

— Vienu mirkli, — Martinsons viņu pārtrauca, izvilkdams no kabatas lielu bloknotu un zīmuli. — Tas man jāpieraksta. Kā jūs viņu nosaucāt?

Batlers atkārtoja.

— Tā. Tagad turpiniet!

— Viņam kantoris Trešajā ielā — «Frenks A. Kūpervuds» — tur jums katrs parādīs. Viņš nesen bankrotēja.

— Ā, tas pats! — Martinsons pārtrauca. — Esmu dzirdējis par viņu. Viņš iejaukts kādā afērā sakarā ar pilsētas naudas izšķērdēšanu. Jūs, domājams, tāpēc negriezāties mūsu Filadelfijas nodaļā, ka nevēlējāties, lai mūsu turienes aģenti kaut ko zina par to. Vai ne?

— Pilnīgi pareizi, un tas ir arī tas pats cilvēks, par ko jūs esat dzirdējis, — Batlers atbildēja. — Es nevēlējos, lai tas kļūtu zināms Filadelfijā. Tāpēc arī atbraucu uz šejieni. ‘Sim Kūpervudam ir pašam savs nams Džirarda avēnijā Nr. 1937. So namu jūs, zināms, arī viegli atradīsiet.

— Protams, — misters Martinsons piekrita.

— Nu, lūk, es gribu uzzināt par viņu... un par kādu sievieti, pareizāk sakot, meiteni...

Vecais Batlers apklusa, un viņa seja sāpīgi saviebās aiz nepieciešamības minēt Eilīnas vārdu. Viņš nekādi nevarēja samierināties ar šo domu, — viņš tā mīlēja savu meitu, tā lepojās ar savu Eilīnu. Viņa krūtis virda negantas dusmas pret Kūpervudu.

— Jādomā, jūsu radiniece? — Martinsons taktiski ievaicājās. — Jums vairāk nav nekas jāsaka, tikai aprakstiet viņu. Mums pietiks arī ar šo materiālu.

Viņš skaidri redzēja, ka viņam darīšanas ar godājamu vecu cilvēku, kas ir stipri nomākts. Par to liecināja Batlera bēdu un raižu pilnā seja.

— Jūs varat būt pilnīgi vaļsirdīgs pret mani, mister Batler, — viņš piemetināja. — Man šķiet, ka es jūs saprotu. Mēs gribam saņemt no jums tikai tādas ziņas, kas var mums palīdzēt, vairāk neko.

— Jā, — Batlers drūmi atbildēja, — tā ir mana radiniece. Teikšu jums atklāti: tā ir mana meita. Jūs liekaties godīgs, saprātīgs cilvēks. Es esmu viņas tēvs un ne par ko pasaulē negribētu viņai nodarīt ne vismazāko ļaunumu. Es cenšos viņu glābt — vairāk neko. Viņš — lūk, kas man ir vajadzīgs!

Viņa roka pēkšņi sažņaudzās milzīgā, spēcīgā dūrē.

Šis žests nepagāja Martinsonam secen; viņam arī bija divas meitas.

— Es varu labi iedomāties, kas jums tagad jāpārdzīvo, mister Batler, — viņš sacīja. — Es taču arī esmu tēvs. Mēs darīsim jūsu labā visu, ko vien varēsim. Ja jūs sīki aprakstīsiet savu meitu vai izgādāsiet iespēju kādam manam aģentam redzēt viņu — it kā nejauši, jūsu mājā vai kantorī, — tad, es domāju, mēs drīz vien iegūsim vajadzīgās ziņas, ja vien jaunie ļaudis satiekas cik necik regulāri. Tas laikam ir viss, ko jūs vēlaties zināt, vai ne?

— Tas ir viss, — Batlers drūmi atbildēja.

— Tas neaizņems daudz laika, mister Batler, — varbūt dienas trīs vai četras, ja mums labi veiksies. Nu, teiksim, katram gadījumam — nedēļu, desmit dienas, divas nedējas. Viss atkarīgs no tā, cik ilgi jūs liksiet viņiem sekot, ja pirmajās dienās mēs nedabūsim nekādus pierādījumus.

— Es gribu zināt patiesību, lai tas prasītu nezin cik laika, — Batlers nikni noteica. — Man jāzina, kaut viņiem būtu jāseko mēnesis, divi, trīs. Man jāzina! — To sakot, vecais piecēlās apņēmīgs un nelokāms. — Un nesūtiet pie manis cilvēkus, kam nav pilnīgi skaidrs, ko var un ko nevar! Es labprāt gribētu tādu cilvēku, kas pats ir tēvs, ja jums tādi ir, nevis zeņķi, — cilvēku, kas prot valdīt mēli.

— Es saprotu, mister Batler, — Martinsons atbildēja. — Varat paļauties uz mani. Jums būs darīšanas ar labākajiem aģentiem un jūs varat tiem uzticēties. Viņi prot klusēt. Uz to jūs varat droši paļauties. Es darīšu tā: nosūtīšu pie jums vispirms kādu cilvēku, lai jūs pats varētu spriest, vai tas atbilst jūsu gaumei vai ne. Es viņam neko neteikšu. Parunājiet pats ar to! Ja viņš būs jums pa prātam, izstāstiet viņam lietas būtību, un viņš izpildīs visu, kas vajadzīgs. Ja viņam vajadzēs palīdzības, es atsūtīšu vēl cilvēkus. Kur jūs dzīvojat?

Batlers iedeva viņam savu adresi.

— Un par to nebūs nekādu valodu? — viņš piemetināja.

— Absolūti nekādu, to es jums galvoju.

— Kad jūsu aģents ieradīsies pie manis?

— Rīt, ja jums patīk. Man ir prātā cilvēks, ko es varētu sūtīt šovakar pat. Viņa nav patlaban šeit, citādi es viņu būtu pasaucis, lai jūs ar viņu parunātu. Bet es pats vēl ar viņu aprunāšos un viņam visu paskaidrošu. Jums nav par ko raizēties. Jūsu meitas reputācija viņa rokās necietīs.

— Liels paldies jums! — Batlers strupi noteica, tomēr drusku atmaidzis. — Esmu jums ļoti pateicīgs. Uzskatīšu to par lielu pakalpojumu no jums un labi atlīdzināsi: par to.

— Par to nav ko runāt, mister Batler, — Martinsons atteica. — Jūs varat izmantot visus pakalpojumus, ko mūsu organizācija spējīga izdarīt, par mūsu parasto tarifu.

Viņš pavadīja Batleru līdz durvīm. Vecais aizgāja, Viņš jutās nomākts un bija neapmierināts. Kā nu ne, — viņš spiests raidīt detektīvus pa savas meitas — savas Eilīnas pēdām!

TRĪSDESMIT SESTĀ NODAĻA

Otrā dienā Batlera kantorī ieradās, garš, nedabiski drūms cilvēks, kas pievērsa uzmanību ar savu lielo augumu un stūrainajām kustībām, melnmatis, tumšām acīm. Viņa garā galva ārkārtīgi līdzinājās vanaga galvai, seja bija neveselīgā krāsā, it kā pārvilkta ar miecētu ādu. Parunājis ar Batleru vairāk nekā stundu, viņš aizgāja. Pievakarē, apmēram pusdienas laikā, viņš ieradās pie Batlera mājās, un, kad viņu ieveda Batlera istabā, viņš, pateicoties mazai viltībai, guva iespēju redzēt Eilīnu. Batlers aizsūtīja pēc viņas, bet pats palika durvīs, atkāpies mazliet sānis, lai meitene būtu labi redzama, kad tā pienāks pie viņa. Detektīvs nostājās aiz smagās portjeras, kas jau bija piekārta ziemas sezonai, un izlikās, it kā lūkotos ielā.

— Vai kāds šodien braucis ar Māsiņu? — Batlers jautāja par kādu no zirgiem — ģimenes mīluli.

Viņa plāns bija tāds: gadījumā, ja Eilīna pamanīs detektīvu, pateikt, ka tas ir zirgu tirgotājs, kas atnācis kaut ko pirkt vai pārdot. Detektīvu sauca Džonass Oldersons, un pēc ārienes tas pilnīgi varēja būt zirgu tirgotājs.

— Nedomāju vis, tēv, — Eilīna atbildēja. — Es nekur neesmu braukusi. Es varu uzzināt.

— Tas nav svarīgi. Es tikai gribēju zināt, vai rīt no rīta tā tev būs vajadzīga.

— Es varu iztikt bez tās, ja jums tās vajag. Džerijs man arī pilnīgi piemērots.

— Pavisam labi! Tādā gadījumā atstāj to stallī!

Batlers mierīgi aizvēra durvis. Eilīna nodomāja, ka tēvs grib pirkt vai pārdot zirgu, bet, būdama pārliecināta, ka tēvs, iepriekš nesazinājies ar viņu, nekādā gadījumā nepārdos viņas mīļo zirgu, vairāk par to nedomāja.

Pēc viņas aiziešanas Oldersons atstāja savu slēptuvi aiz portjeras un paziņoja, ka viņš pilnīgi apmierināts.

— Ar to man pietiek, — viņš sacīja. — Pēc pāris dienām, tiklīdz būšu ko uzzinājis, es jums paziņošu.

Viņš aizgāja, un pēc trīsdesmit sešām stundām Kūpervudu nams un kantoris, Batlera nams, Kūpervuda pilnvarotā Harpera Stedžera nams, pats Kūpervuds un Eilīna tika pakļauti rūpīgai novērošanai. Sākumā tam vajadzēja sešu cilvēku, bet, kad atklāja otru satikšanās vietu Dienvidu Sestajā ielā, darbā stājās septītais detektīvs. Visi tie bija atsūtīti no Ņujorkas. Pēc nedēļas Oldersonam jau viss bija zināms. Viņš norunāja ar Batleru, ka tam tūliņ paziņos, kad Eilīna ieradīsies uz satikšanos ar Kūpervudu, lai Batlers varētu nekavējoties tur ierasties un pārliecināties personīgi. Viņš nedomāja nogalināt Kūpervudu, — Oldersons jau gan parūpētos, lai tas nenotiktu, vismaz viņa klātbūtnē, — nē, viņš nosauks nelieti pēdējiem vārdiem, droši vien pasitīs gar zemi un aizvedīs Eilīnu sev līdzi. Tad viņa vairs nemelos, ka nesatiekas ar Kūpervudu! Tad vairs nespriedelēs, ko viņa darīs un ko ne! Viņš, Batlers, diktēs viņai savu gribu. Un vai nu viņa pati labosies, vai viņš nosūtīs to uz labošanas iestādi. Ja vien iedomājas, kā viņa varēja ietekmēt savu māsu vai kādu citu godīgu meiteni, kur viņai tāda pieredze un viņa tā uzvedas! Tagad viņa gan brauks uz Eiropu vai citu vietu, ko viņš norādīs!

Izstrādājot šo turpmākās darbības plānu, Batlers bija spiests uzticēties visās lietās Oldersonam, un detektīvs kategoriski paziņoja, ka aizsargās Kūpervudu pret jebkuru varmācību.

— Mums nav tiesību atļaut jums sist viņu vai vispār ķerties pie varas darbiem, — viņš teica Batleram, kad viņi to pirmo reizi pārrunāja. — Tas ir pret mūsu noteikumiem. Jums dos iespēju iekļūt namā, kur viņi satiekas. Ja vajadzēs, mēs dabūsim orderi kratīšanai. Es to nokārtošu tā, ka neviens nezinās par jūsu līdzdalību.. Mēs varam sacīt, ka meklējam kādu Ņujorkas meiteni. Bet jums vajadzēs ieiet tur manu cilvēku pavadībā, un viņi kautiņu nepieļaus. Jūs dabūsiet savu meitu, — mēs viņu aizvedīsim un, ja jūs pavēlēsiet, tad vīrieti arī. Tikai tādā gadījumā jums vajadzēs celt pret viņu kādu apvainojumu. Bez tam tas saistīts ar briesmām, ka to pamana kādi gājēji uz ielas. Mēs nevaram galvot, ka tūliņ nesalasīsies ziņkāro pūlis, .

Arī pašu Batleru mocīja tamlīdzīgas šaubas. Bija stipri jābaidās, ka viss var kļūt zināms plašai publikai. Tomēr patiesību zināt viņš gribēja. Viņš gribēja iebiedet Eilīnu, ietekmēt viņu visbargākiem līdzekļiem.

Tātad pēc nedēļas Oldersons uzzināja, ka Eilīna un Kūpervuds satiekas kādā namā Dienvidu Sestajā ielā. Pēc izskata tā bija privāta savrupmāja, bet būtībā īsts satikšanās nams, tiesa, virs šāda tipa iestāžu vidēja līmeņa. Tas bija sarkanu ķieģeļu nams četriem stāviem, izrotāts baltām akmens plāksnēm. Visas tā astoņpadsmit istabas iekārtotas ar pārspīlētu greznību, bet tika uzturētas spodras. Nama klientūra bija pati izmeklētākā, namā varēja iekļūt tikai tādas personas, kas saimniecei bija zināmās no citu klientu ieteikumiem. Tas nodrošināja nepieciešamo intimtāti, kas tik vajadzīga visādām aizliegtām lietām. Pietika pasacīt: «Man šeit nolikta satikšanās,» — ar noteikumu, ka saimniecei bija pazīstams «viņš» vai «viņa», — lai dabūtu atsevišķu istabu! Kūpervudam šis nams bija pazīstams no jaunības gadiem, un, kad nācās šķirties no omulīgā kaktiņa Ziemeļu Desmitajā ielā, viņš uzaicināja Eilīnu satikties ar viņu šeit.

— Iekļūt tādā vietā un uzmeklēt kādu ir ārkārtīgi grūti, — Oldersons sacīja Batleram, uzzinājis, kas tas ir par namu. — Tad vajadzīgs orderis kratīšanai, bet to dabūt nav nieka lieta. Tiesa, visvieglāk būtu vienkārši ielauzties ar varu, kā to bieži dara, ja runa ir par iestādēm, kas rupjā kārtā aizskar pilsoņu tikumiskās jūtas. Bet dažreiz jāsaduras ar namā atrodošos cilvēku izmisuma pilnu pretošanos. Te var gadīties tas pats. Vienīgais drošais līdzeklis, lai izvairītos no tādas pretestības, — vienoties ar saimnieci, aizbāzt viņai muti ar krietnu kukuli. Bet šinī gadījumā es gan neieteiktu tā rīkoties, — Oldersons piemetināja, — man ir pamats domāt, ka saimniece visai labvēlīga šim cilvēkam. Varbūt labāk būs riskēt un pārsteigt tos negaidīti.

Šinī nolūkā, tā viņš paskaidroja, vajadzēs kādus trīs vai četrus cilvēkus, neskaitot vadītāju, kuri varētu — pēc tam kad durvis pēc piezvanīšanas atvērs un vienam cilvēkam izdosies iekļūt priekštelpā — sekot viņam un sniegt palīdzību. Turpmākais solis — ātri pārmeklēt namu, izskatot vienu istabu pēc otras. Kalpotājus, ja tādi tur būs, vajag padarīt kaut kādā veidā nekaitīgus un piespiest klusēt. Dažreiz tas panākams ar naudu, dažreiz ar fizisku spēku. Tad viens no detektīviem, nosaucoties par kalpotāju, vieglītiņām pieklauvēs pie vienām durvīm, otrām, trešām (Batlers un pārējie stāvēs nomaļus) un, tiklīdz kāds pavērs durvis, varēs konstatēt, vai tā ir meklējamā persona. Ja pieklauvē un durvis neatveras, bet ir aizdomas, ka istabā kāds atrodas., durvis nāksies uzlauzt. Nams atradās biezi apbūvētā kvartālā, tā ka izlavīties būtu iespējams vienīgi pa parādes vai sētas durvīm, bet tur būs nolikta sardze. Tas bija pārdrošs plāns. Un, neraugoties ne uz ko, Eilīnas aizvešanai bija jāpaliek nemanītai.

Kad Batleram kļuva zināma visa šī baismīgā procedūra, viņš stipri uztraucās un atkal sāka šaubīties, vai labāk neatmest visu un neparunāt ar meitu — nepateikt viņai, ka viss zināms, lai viņa neliedzas. Pēc tam viņš ļaus tai izvēlēties: Eiropa vai labošanas pansija. Bet viņš pazina Eilīnas karsto, nevaldāmo dabu, un viņa paša raksturam piemit zināma iedzimta rupjība, un tas viņu galu galā piespieda piekrist sākotnējam plānam. Viņš tikai aizrādīja Oldersonam, lai izstrādā to vēl pamatīgāk un, tiklīdz Eilīna un Kūpervuds iegājuši namā, aši paziņo viņam. Viņš tūlīt ieradīsies, lai ar detektīvu palīdzību pats pieķertu meitu.

Plāns bija muļķīgs un nejauks, tas nepauda vecāku gādību un nederēja par iedarbības līdzekli. Tāda varmācība nenes neko labu. Tomēr Batlers to nesaprata. Viņam gribējās iebiedēt Eilīnu, piespiest viņu ar stipra satricinājuma palīdzību apzināties visu tās rīcības drausmīgumu. Nedēļa pagāja gaidās, un beidzot kādā dienā, kad Batlera nervi bija sasprindzināti līdz pēdējai iespējai, viss atrisinājās, Kūpervudam tanī laikā jau bija izsniegts formālais apvainojums, un viņš gaidīja tiesu. Eilīna laiku pa laikam piegādāja viņam ziņas par to, kā, pēc viņas domām, tēvs izturas pret Kūpervudu. Savus iespaidus viņa gan neguva no Batlera tiešās izturēšanās (viņš bija ļoti noslēgts pret meitu un negribēja, lai viņa zina, ar kādu nežēlību viņš pūlas Kūpervudu galīgi iedzīt postā), bet no nejaušiem vārdiem, ko izmeta Ovens, pārrunādams ar Kelemu jaunās ziņas, kuras pēdējais savukārt, neko nedomādams; atstāstīja vēlāk māsai. Tādā kārtā viņa, piemēram, uzzināja, kāds kandidāts paredzēts rajona prokurora postenim un kādu pozīciju šis cilvēks ieņems, jo tas bieži apmeklēja Batleru ir mājās, ir kantorī. Ovens pateica Kelemam, ka, pēc viņa domām, Šenons darīs visu iespējamo, lai «iespundētu» Kūpervudu, un ka, pēc «vecā» vārdiem, tas būs tikai taisnīgi.

Pēc tam viņa uzzināja, ka tēvs negrib pieļaut, lai Kūpervuds atjaunotu savu baņķiera darbu, — viņš izteicies, ka Kūpervuds nav pelnījis, lai viņam to atļauj. «Būs liela laime, ja izdosies atbrīvoties no šā cilvēka!» — tā. Batlers kādreiz izteicās Ovenam, izlasījis laikrakstā par Kūpervuda cīņu tiesu instancēs, un Ovens prasīja brālim, vai tas nezina, kāpēc tēvs tik nikns pret Kūpervudu. Ne viens, ne otrs nevarēja to saprast. Ar Eilīnas starpniecību viss tas nāca Kūpervudam ausīs. Tā viņš dabūja zināt arī par tiesnesi Peidersonu, kas viņu tiesās un kas ir Batlera sirdsdraugs, kā arī par to, ka Stīneram varbūt «iegriezīs» par viņa grēkiem pilnu ieslodzījuma termiņu, bet drīz pēc tam apžēlos.

Kūpervuds neizrādīja sevišķas bailes. Viņš apgalvoja Eilīnai, ka viņam finansu aprindās esot ietekmīgi draugi, kas notiesāšanas gadījumā panāks viņa apžēlošanu. Vispār viņš pat nepieļāva, ka pret viņu celtais apvainojums varētu būt pietiekams pamats notiesāšanai. Publikas saceltā trokšņa un viņas tēva intrigu pēc politiķi izraudzījušies viņu par savu grēkāzi. Kopš anonīmā ziņojuma par viņu un Eilīnu viņš kļuvis par Batlera naida upuri, tas ir viss.

— Ja nebūtu tava tēva, manu prieciņ, — viņš sacīja Eilīnai, — es visīsākā laikā atspēkotu visus apvainojumus. Esmu pārliecināts, ka ne Mollenhoeram, ne Simsonam nav pret mani personīga naida. Tiesa, viņi grib nobīdīt mani pie malas Filadelfijas ielu dzelzceļu lietās, un skaidrs arī tas, ka sākumā viņi gribēja atvieglot Stīnera likteni. Bet, tici, ja tavs tēvs nebūtu tā noskaņots pret mani, tad viņi nebūtu gājuši tik tālu un nebūtu padarījuši mani par savu upuri. Turklāt tavs tēvs rīkojas ar šo Šenonu un tamlīdzīgiem sīkiem ierēdnīšieni, kā viņam patīk! Tur slēpjas visa nelaime, Viņiem jāturpina iesāktais.

— Ak, es saprotu! — Eilīna atsaucās. — Tas viss ir manis, manis vienas dēļ! Ja nebūtu manis, ja viņš neturētu mūs aizdomās, tad tūliņ būtu tevi paglābis. Dažreiz es sāku domāt, ka esmu atnesusi tev nelaimi, tici vai ne. Es nezinu, ko lai daru. Ja tas varētu tev kaut cik palīdzēt, es kādu laiku nesatiktos ar tevi, kaut gan nevaru iedomāties, kāds no tā būtu labums. Ak Frenk, es taču tevi mīlu, Jā mīlu! Tevis dēļ es esmu gatava darīt visu! Man pilnīgi vienalga, ko citi domās vai teiks. Es tevi mīlu!

— Tas tev tikai tā liekas, — Kūpervuds jokoja. — Pamazām vien tu mani aizmirsīsi. Gadīsies citi...

— Citi! — Eilīns izsaucās ar sašutumu un nicinājumu. — Pēc tevis man citu nebūs, Man vajadzīgs tikai viens cilvēks — mans Frenks! Ja tu mani kādreiz pametīsi, es iešu bojā. Neaizmirsti to!

— Tā nevajag runāt, Eilīn, — Kūpervuds mazliet iekaisis atteica. — Man nepatīk klausīties tādos vārdos. Ar tevi nekas nenotiks. Es tevi mīlu. Tu zini, ka es tevi nepametīšu. Taču tev gan būtu labāk, ja tu tagad atstātu mani.

— Kā tu tā vari runāt! — Eilīna izsaucās. — Atstāt tevi? Un tu pie]auj, ka esmu spējīga to darīt? Ja tu kādreiz atstāsi mani, tad atceries, ko tev teicu! To es apzvēru, ka dzīva nepalikšu!

— Nevajag tā runāt! Pietiek aplamību!

— Es tev zvēru! Zvēru pie savas mīlas! Zvēru pie taviem panākumiem un savas laimes! Es padarīšu sev galu, man nekā nebūs žēl!

Kūpervuds piecēlās. Viņam kļuva baigi no paša pamodinātās spēcīgās kaislības, kas bija pārņēmusi Eilīnu. Tādas jūtas bija bīstamas, nevarēja pateikt, kurp tās novedīs.

Bija krēslaina novembra diena, kad Oldersorss, kam Dienvidu Sestajā ielā dežurējošais detektīvs bija jau laikus paziņojis par Eilīnas un Kūpervuds ierašanos, aizsteidzās uz Batlera kantori un uzaicināja Batleru braukt līdzi. Pat tagad Batleram bija grūti ticēt, ka viņš tur atradīs savu meitu. Kāds negods! Kādas šausmas! Ko viņš lai saka? Kādus pārmetumus lai izteic? Ko lai dara ar Kūpervudu? Viņa lielās rokas trīcēja, iedomājoties gaidāmo scēnu. Viņi pieturēja dažus namus šaipus attiecīgā numura, un te viņiem piebiedrojās detektīvs, kas bija uzmanījis pretējo ielas pusi. Batlers un Oldersons izkāpa no. ekipāžas un devās uz zināmo namu. Bija apmēram puspieci. Kādā no šā nama istabām tanī laika sēdēja Kūpervuds bez svārkiem un vestes un klausījās Eilīnas sūdzības par tēvu.

Istaba, kurā viņi atradās, bija loti raksturīga tolaik valdošajam sīkpilsoņu priekšstatam par greznību. Vairums mēbeļu «garnitūru», ko mēbeļu fabrikanti izlaida masu vajadzībām — ja tās vispār cik necik atbilda jēdzienam par greznību, — bija kāda Ludviķa stila imitācija. Portjeras parasti bija smagas, izšūtas ar sudrabu un zeltu, un visbiežāk tumšsarkanā krāsā. Paklāji bija spilgti raibi, biezi uzkārsti un līdzinājās samtam. Mēbeles, gatavotas vienalga no kāda koka, bija smagnējas, neveiklas un bagātīgi izrotātas. Šinī istabā atradās smaga riekstkoka gulta un tāds pats skapis, kumode un mazgājamais galds. Virs tā karājās liels, četrstūrains spogulis zeltītā ietvarā. No sienām raudzījās dažas bezgaumīgas ainavu gravīras un gleznas ar kailu sieviešu attēliem — visas zeltītos ietvaros. Zeltītie krēsli bija apvilkti ar brokātu, kas izšūts sārtiem un baltiem ziediem un piestiprināts ar spožām vara nagliņām. Biezo, sārtā un krēma krāsā ieturēto Briseles paklāju rotāja ieausti gaišzili grozi ar ziediem. Vispār istaba izskatījās gaiša un grezni iekārtota; tanī bija mazliet smacīgi.

— Zini, dažreiz mani pārņem lielas bailes, — Eilīna sacīja. — Ir taču pilnīgi iespējams, ka tēvs mūs izseko. Es bieži esmu domājusi, ko lai daru, ja viņš atrastu mūs šeit. Ar meliem te taču nevar izgrozīties, vai ne?

— Protams, ka ne, — Kūpervuds piekrita.

Viņš kā vienmēr bija Eilīnas burvības varā. Viņai bija tik daiļas, maigas rokas, tvirts, skaisti veidots kakls; zeltainrudie mati kā viegls oreols ietvēra galvu, lielās acis dzirkstīja. Viņa visa bija nobriedušas sievišķības spēka pilna — ātri sajūsmināma, nenosvērta, romantiska, bet... burvīga.

— Un tomēr: lēnām pār tiltu, — Frenks noteica. — Es pats esmu domājis, ka labāk būs kādu laiku jāatliek satikšanās. Šai vēstulei vajadzēja noderēt mums par pietiekamu brīdinājumu.

Eilīna stāvēja pie spoguļa, kārtodama matus, un viņš piegāja pie tās.

— Mana daiļā stūrgalvei — viņš sacīja un, apskāvis viņu ap vidu, noskūpstīja burvīgās lūpiņas. — Par tevi jaukākas pat paradīzē neuziet! — viņš tai iečukstēja ausī.

Tanī pašā laikā Batlers un otrs detektīvs, pienākuši pie nama, nostājās blakus ieejas durvīm, un Oldersons, uzņēmies komandēšanu, piezvanīja. Durvis atvēra melnādaina kalpone.

— Vai misis Dēvisa mājās?. — Oldersons laipni vaicāja. —Es gribētu viņu satikt.

— Lūdzu, ienāciet! — kalpone, neko ļaunu nedomājot, atbildēja un norādīja uz pieņemamo istabu pa labi no ieejas.

Oldersons noņēma savu mīksto platmali un iegāja istabā. Tiklīdz kalpone uzgāja augšstāvā, viņš aši atgriezās priekšistabā un ielaida Batleru un abus detektīvus. Visi četri nemanot iegāja uzgaidāmā istabā. Pēc pāris minūtēm tur ieradās «m-me»», kā tādas sievietes pieņemts dēvēt. Tā bija liela auguma, spēcīgu ķermeņa būvi, diezgan glīta gaišmate. Viņai.bija zilas acis un pievilcīgs smaids. Ilgā saskare ar policiju un pazīšanās agrākos gados ar dzimumdzīves pārmērībām bija attīstījušas viņā piesardzību, mūžīgas bažas, kā pret viņu izturēsies. Pelnot maizi tādā nelikumīgā ceļā, nezinādama cita amata, viņa domāja vienīgi par to, kā labāk sadzīvot ar policiju un publiku, kā to darītu katrs komersants jebkurā citā nozarē. Viņa bija platā, zili puķotā rīta tērpā, kura vaļīgais, zilām lentēm rotātais izgriezums ļāva redzēt dārgu veļu. Kreisās rokas vidējo pirkstu greznoja gredzens ar lielu opālu, bet ausīs šūpojās auskari ar spilgti ziliem tirkīziem. Kājās bija dzeltenas zīda kurpītes ar bronzas sprādzēm. Vispār viņas āriene harmonēja ar uzgaidāmo telpu, ar tās zeltpuķotām tapetēm, Briseles paklāju gaišzilā un krēma krāsā, gravīrām smagos zelta ietvaros, kuras attēloja guļošas, kailas sievietes, un milzīgu trimo no grīdas līdz griestiem — arī zeltītā ietvarā. Pilnīgi saprotams, ka Batleru līdz sirds dziļumiem satricināja šī izvirtības atmosfēra, kuras postīgais vilinājums bija acīmredzot savaldzinājis arī viņa meitu.

Oldersons pamāja kādam detektīvam, un tas nekavējoties nostājās aiz sievietes, laupot tai iespēju atkāpties.

— Man ļoti žēl, ka biju spiests jūs traucēt, misis Dēvisa, — Oldersons iesāka, — bet mēs meklējam kādu pārīti, kas atrodas jūsu namā. Runa ir par meiteni, kas aizbēgusi no mājām. Mēs nevienu netraucēsim, mums tikai vajag atrast viņu un aizvest līdzi. Tikai nedomājiet celt troksni, — viņš piemetināja, pamanījis, ka misis Dēvisa nobāl un paver muti, — nekliedziet, citādi mēs būsim spiesti spert pret jums soļus! Mani ļaudis apsargā namu no visām pusēm. Neviens no šejienes ārā netiks. Vai jūs pazīstat kādu Kūpervudu?

Par laimi misis Dēvisa nepiederēja pie pārāk nervozām būtnēm un viņai nepiemita arī sevišķs kareivīgums. Viņa visu uztvēra samērā filozofiski. Seit, Filadelfijā, viņa vēl nebija nodibinājusi kontaktu ar policiju, tāpēc baidījās no skandāla. Kas būs par labumu, ja viņa kliegs? — viņa nodomāja. Nams ielenkts. Visā namā patlaban nebija neviena, kas varētu glābt Kūpervudu un Eilīnu. Saimniece nezināja viņu īstos vārdus. Viņai tie bija misters un misis Montegjū.

— Es nepazīstu neviena ar tādu vārdu, — viņa uzbudināta atbildēja.

— Bet vai te neienāca meitene rudiem matiem? — jautāja kāds no Oldersona pavadoņiem. — Un vīrietis brūnām ūsām, pelēkās drēbēs? Viņi atnāca pirms pusstundas. Vai jūs viņus atceraties?

— Visā namā patlaban tikai viens pāris, bet es neesmu pārliecināta, ka tie ir jūsu meklētie. Ja jūs vēlaties, es palūgšu viņus nonākt lejā. Ak, tikai neceliet troksni, es jūs lūdzu! Tas ir šausmīgi!

— Nekāda trokšņa nebūs, ja jūs pati netrokšņosiet, — Oldersons atbildēja. — Neuztraucieties! Mēs tikai gribam redzēt šo meiteni un aizvest viņu no šejienes. Tatad palieciet šeit! Kurā istabā viņi ir?

— Otrajā stāvā, otrā istaba no gaiteņa gala. Bet varbūt jūs tomēr atļautu iet man līdzi? Tā būtu labak. Es tikai pieklauvētu un palūgtu viņus iznākt.

— Nē, par to mēs parūpēsimies paši. Palieciet pagaidām te. Jums nekas nedraud. Tikai stāviet uz vietas! — detektīvs uzstājīgi atkārtoja.

Viņš pamāja Batleram, lai tas sekotu, bet pēdējais, jau iepinies šinī neglītajā afērā, pēkšņi atjēdzās un saprata, ka pieļāvis lielu kļūdu. Kas tur par labumu, ja viņš ielauzīsies istabā un piespiedīs Eilīnu iziet, ja viņš nedomā nogalināt Kūpervudu? Pietiek, ja Eilīnu piespiedīs nonākt lejā. Tad viņa būs pārliecināta, ka viņš visu zina. Viņš nolēma, ka nav nekādas jēgas ielaisties ar Kūpervudu vārdu izmaiņā svešu klātbūtnē. Viņš baidījās no tā, baidījās pats no sevis.

— Lai viņa iet! — viņš drūmi noteica, norādot uz misis Dēvisu. — Bet uzmaniet viņu! Lieciet meitenei nākt lejā pie manis!

Misis Dēvisa, tūliņ noģiduši, ka te ir kāda ģimenes traģēdija, un cerēdama, ka tagad viņai izdosies kaut kā ar labu izgrozīties, steidzās augšup kopā ar Oldersonu un tā palīgiem, kas sekoja uz pēdām. Apstājusies pie istabas durvīm, aiz kurām atradās Kūpervuds un Eilīna, viņa viegli pieklauvēja. Tie pašlaik sēdēja atzveltnī. Izdzirdusi pirmo klaudzienu, Eilīna nobālēja un uzlēca kājās. Kaut viņa vispār nebija nervoza, tomēr nez kāpēc šodien nojauta kādu nelaimi. Kūpervuda skatiens kļuva skarbs.

— Neuztraucies, tur droši vien ir kāds kalpotājs, viņš sacīja. — Es iešu atvērt.

Viņš devās uz durvju pusi, bet Eilīna aizturēja viņu,

— Pagaidi! — viņa teica, piegāja pie,skapja un, paņēmusi no turienes rīta tērpu, ietinās tanī. Tikmēr klaudziens atkārtojās. Tad Eilīna piegāja pie durvīm un mazliet pavēra tās.

— Misis Montegjū, — misis Dēvisa uztraukta un ar redzamu piespiešanos izsaucās, — jūs lejā gaida kāds džentlmenis, kas vēlas jūs redzēt.

— Džentlmenis?! Mani redzēt? — izlauzās pārsteigtajai un vēl vairāk nobālējušajai Eilīnai. — Vai jūs esat pārliecināta, ka tieši mani?

— Jā, viņš teica, ka gribot jūs redzēt. Viņam līdzi vēl daži cilvēki. Man liekas, ka tas ir kāds no jūsu tuviniekiem.

Ir Eilīna, ir Kūpērvuds mirklī saprata, kas, pēc visa spriežot, noticis. Kāds viņus izsekojis — Batlers vai misis Kūpervuda, bet ticamāk, ka Batlers. Pirmā Kūpervuda doma saistījās nevis ar viņu pašu, bet ar Eilīnu, — kā viņu aizsargāt? Viņš nekad sevišķi nebaidījās par sevi personīgi, pat tagad ne. Viņam bija pietiekami daudz bruņnieciskuma, lai nepaļautos bailēm, ja runa ir par sievieti. Pilnīgi iespējams, ka Batlers ieradies ar nolūku nogalināt Kūpervudu, bet tas viņu nemaz nebiedēja. Viņš pat nepakavējās pie šās domas, kaut arī bija bez ieročiem.

— Es apģērbšos un iešu lejā, — Kūpērvuds noteica, pamanījis .Eilīnu nobālam. — Paliec te! Es tevi lūdzu, neraizējies, es visu nokārtošu. Tikai mieru... Atstāj to visu manā ziņā! Es tevi esmu iepinis šai likstā, es tevi atbrīvošu. — Viņš paņēma mēteli un platmali un, ejot uz durvīm, piebilda: — Ģērbies, es iešu pirmais.

Eilīna jau ģērbās — steigdamās, šausmīgi uztraukda mās, — kopš tā paša mirkļa, kad aizvēra durvis. Viņas smadzenes darbojās ātri kā mašīna pilnā gaitā. Vai tas tiešām būtu tēvs? — viņa jautāja sev. Var būt, ka tas nav viņš. Vai tad nevarētu atgadīties, ka šinī namā atrodas cita sieviete, ko patiesi sauc Montegjū? Bet, ja tas ir tēvs, — cik tad augstsirdīgi no viņa, ka viņš līdz šim laikam glabājis viņas noslēpumu un nav izpaudis nevienam mājiniekam! Viņš Eilīnu mīlēja, to viņa labi zināja. Tādos gadījumos meitenei ļoti svarīgi, ja viņu mājās mīl, lutina un tai izdabā. Un Eilīnu mīlēja, lutināja, viņai izdabāja. Viņa nevarēja pat iedomāties, ka tēvs spētu lietot rupju fizisku spēku pret viņu vai kādu citu. Bet cik grūti būs tagad nostāties viņa priekšā, raudzīties viņam acīs! Tikko viņas prātā atausa tēva tēls, kad trauksmī gās domas tūliņ norādīja, kas darāms.

— Nē, Frenk, — viņa satraukti čukstēja, — ja tas ir tēvs, tad labāk ļauj iet man. Es protu ar viņu runāt. Man viņš neko neteiks. Paliec šeit! Es nebaidos, patiešām, nemaz nebaidos! Ja tu būsi man vajadzīgs, es tevi pasaukšu.

Frenks pienāca pie meitenes un. iekļāvis rokās viņas daiļo sejiņu, nopietni ielūkojās viņai acīs.

— Tev nevajag baidīties, — viņš sacīja. — Es noiešu lejā pirmais. Ja tas būs tavs tēvs, tu varēsi doties viņam līdzi. Es domāju, viņš nedarīs neko ne man, ne tev. Vēlāk atsūti man zīmīti uz kantori. Es tur būšu. Ja varu tev noderēt, paziņo man. Gan tad mēs kaut ko izdomāsim. Tev nav jāsniedz nekādi paskaidrojumi. Labāk nerunā neko!

Viņš stāvēja pie durvīm, uzvilcis mēteli un turēdams platmali rokā. Eilīna arī bija gandrīz apģērbusies un pogāja tērpu, pūlēdamās ap virkni sarkanu, jāņogām līdzīgu podziņu uz muguras. Kūpervuds piegāja pie viņas, lai palīdzētu. Kad viņa bija pilnīgi saģērbusies, uzlikusi cepuri un uzvilkusi cimdus, Kūpervuds atkārtoja:

— Ļauj man iet pirmajam! Es gribu redzēt, kas tur ir.

— Nē, es tevi lūdzu, Frenk! — viņa drosmīgi protestēja. — Laid mani pirmo! Tas ir tēvs, es zinu. Kas cits var būt? — šai mirklī Eilīnas smadzenēs pazibēja doma, ka tēvs būs atvedis līdzi abus brāļus, bet tas likās pārāk neticami. Viņa tūliņ nosprieda, ka tā tēvs nebūs spējīgs rīkoties. — Tu varēsi nākt, ja es pasaukšu. Es zinu, tēvs man neko nedarīs, — viņa piebilda. — Bet, ja tu parādīsies, viņš tūliņ kļūs nikns. Laid mani un paliec stāvam durvīs! Ja es tevi nesaukšu, tad viss būs kārtībā.' Labi?

Viņa mīļi uzlika rokas uz Frenka pleciem, un viņš mirkli rūpīgi apsvēra meitenes vārdus.

— Labi, — viņš piekrita, — bet es tevi pavadīšu lejā pa kāpnēm.

Abi piegāja pie durvīm un atvēra tās. Ārā stavēja Oldersons ar diviem palīgiem un dažus soļus tālāk misis Dēvisa.

— Kas jums vajadzīgs? — Kūpervuds valdonīgi uzrunāja Oldersonu.

— Lejā gaida kāds džentlmenis, kas grib satikt šo dāmu, — tas atbildēja. — Es domāju, ka tas ir viņas tēvs, — viņš mierīgi piebilda.

Kūpervuds atkāpās un palaida Eilīnu, kas aši pagāja garām, pārskaitusies par šo cilvēku klātbūtni un sava noslēpuma atklāšanu. Viņa mirklī atguva visu savu drosmi. Viņa bija sašutusi par to, ka tēvs apkaunojis viņu publiski. Kūpervuds gribēja sekot viņai,

— Es jums neieteiktu tūliņ doties lejup. — Oldersons deva viņam labu padomu. — Tas ir viņas tēvs. Viņu sauc Batlere, vai ne? Jūs viņu maz interesējat, viņš grib satikt meitu.

Kūpervuds tomēr klausīdamies lēnām gāja tālāk un apstājās kāpņu laukumiņā.

— Kādēļ jūs ieradāties šeit, tēv? — viņš dzirdēja Eilīnas balsi.

Viņš nesadzirdēja Batlera atbildi, bet tagad jutās mierīgs, jo zināja, cik stipri šis cilvēks mīl savu meitu.

Satikusies vaigu vaigā ar tēvu, Eilīna gribēja izturēties izaicinoši un pārmetoši, bet tēva pelēkās, dziļi iegrimušās acis lūkojās zem pinkainajām uzacīm tādu moku un tik lielu bēdu pilnas, ka, neraugoties uz visu savu niknumu un iekšējo protestu, Eilīna nespēja atklāti ķildoties ar viņu. Tas viss bija pārāk bēdīgi.

— Nekad nebūtu ticējis, ka atradīšu tevi tādā vietā, mana meita! — Batlers ierunājās. — Es biju domājis, ka tev vairāk cieņas pret sevi. — Balss viņam neklausīja, un viņš apklusa. — Es zinu, ar ko tu biji kopā! — viņš turpināja, skumji kratīdams galvu. — Nelietis! Es vēl viņam parādīšu! Pēc manas pavēles jums visu laiku sekoja. Kādēļ es nodzīvoju līdz tādam negodam! Tādam negodam! Tu tūliņ brauksi man līdzi uz māju!

— Tur meklējama visa nelaime, tēv, ka man sekoja pēc jūsu pavēles, — Eilīna iesāka. — Es domāju, ka jums vajadzēja ....

Viņa apklusa, jo viņš pacēla roku ar kādu dīvainu cietēja, bet reizē arī pavēlētāja žestu.

— Izbeigsim to! Izbeigsim to! — viņš uzsauca, bargi raudzīdamies no savilkto, sirmo uzacu apakšas. — Es vairs nespēju ciest! Neieved mani grēkā! Mēs vēl neesam atstājuši šo namu. Un viņš vēl ir šeit! Tu tūliņ brauksi man līdzi!

Eilīna saprata. Viņš aizrādīja uz Kūpervudu, Tas viņu sabiedēja,

— Es esmu gatava.. — viņa uztraukta sacīja.

Vecais Batlers galīgi satriekts gāja pa priekšu. Viņš zināja, ka nekad neaizmirsīs šis moku pilnās minūtes.

TRĪSDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

Pārkaitināto Batleru, kas alka nikni izrēķināties ar finansistu, bija tanī pašā laikā tā satricinājusi un samulsinājusi Eilīnas ieņemtā pozīcija, ka viņš neticēja savām acim un ausīm. Viņa izturējās tik aukstasinīgi, tik izaicinoši! Viņš bija gaidījis, ka Eilīna, pieķerta nozieguma vietā, nokārs galvu. Bet, kad viņi beidzot bija laimīgi izkļuvuši no šausmīgā nama, viņš izmisumā atklāja, ka pamodinājis meitenē kaujas sparu, ar ko Eilīna stipri līdzinājās viņam pašam. Eilīnai piemita zināma dala tās stingrības, kas bija viņam un Ovenam. Viņa sēdēja blakus tēvam mazā ekipāžā (īrētā), kurā viņš veda to mājup, un viņas seja te tvīka, te bālēja strauju domu jūklī. Eilīna bija apņēmusies, ja jau tēvs pieķēris viņu ar lieciniekiem, aizstāvēt savu pozīciju un atklāti paziņot par savu sakaru ar Kūpervudu, par savu mīlu un uzskatiem šai jautājumā vispār. Vai nav vienalga, ko tēvs patlaban domā? — viņa sev jautāja. Izlietu ūdeni vairs nesasmelsi! Viņa mīl Kūpervudu; tēva acīs viņa uz visiem laikiem zaudējusi savu godu. Vai tad nav vienalga, ko viņš vēl sacīs? Neraugoties uz savām tēva jūtām, viņš noslīdējis līdz tādam zemiskumam, ka izspiegojis viņu un apkaunojis daudzu cilvēku — svešinieku, detektīvu, Kūpervuda priekšā. Vai pēc tam viņa var just pret tēvu agrāko mīlestību? Pēc viņas domām, tēvs bija pieļāvis rupju kjūdu. Viņš bija rīkojies nejēdzīgi un necienīgi, šai rīcībai nebija nekāda attaisnojuma, lai cik slikti būtu rīkojusies viņa pati. Uz ko viņš varēja cerēt, kad tā uzbruka viņai un rupji atklāja viņas dvēseles slepenākos dziļumus, turklāt vēl svešu cilvēku — šo robusto detektīvu — klātbūtnē? O, kādas mokas sagādāja šie pāris soļi no guļamistabas līdz uzgaidāmām telpām! To viņa nekad tēvam nepiedos — nekad, nekad, nekad! Viņa juta, ka ar to tēvs nokāvis viņas meitas mīlestību. Kopš šās dienas starp viņiem sāksies nesaudzīga, izšķiroša cīņa. Un, kamēr viņi brauca pilnīgā klusumā, viņas mazās dūres nikni savilkās un atlaidās, nagi iecirtās delnās, mutes līnijas kļuva aizvien skarbākas.

Grūti atbildēt uz jautājumu, vai rupja pretošanās citu tieksmēm nes kādreiz labumu. Tiesa, dažreiz tā šķiet tik neatņemama no visas mūsu nīcīgās eksistences gaitas, ka iegūst lielu nozīmi. Ir pat pilnīgi iespējams, ka tieši tam mēs varam pateikties par skatu lugu, ko sauc par dzīvi, un ka to var pierādīt zinātniski. Bet, ja tas tā, tad kāda tam visam vērtība? Cik vērta ir šī «skatu luga»? Cik vērta tāda scēna, kāda norisinājās starp Eilīnu un viņas tēvu?

Vecais Batlers turpināja ce|u, neparedzēdams neko labu, — neko, izņemot divkauju ar meitu, divkauju, kas nezin kā vēl varēja beigties. Ko lai viņš dara ar meitu? Te nu viņi brauc vēl pilnīgi šās drausmīgās katastrofas iespaidā, bet viņa nedomā sacīt ne vārdiņa! Viņa pat bija jautājusi, kādēļ viņš tur ieradies! Kā lai savalda viņu, ja pat pieķeršana nozieguma vietā to nav spējusi panākt? Viņa viltīgā izdoma, ārēji tik sekmīga, morāli bija cietusi pilnīgu fiasko.

Viņi nobrauca līdz savam namam, un Eilīna izkāpa. Vecais Batlers, vēl pārāk satriekts, lai tūliņ izšķirtos par turpmāko rīcību, brauca atpakaļ uz kantori. Bet viņš nevarēja tur rimties un izgāja klejot kājām — galīgi neparasta rīcība, jo kaut ko tamlīdzīgu viņš jau gadiem nebija darījis. Viņš devās paklejot un padomāt. Nonācis pie atvērtas katoļu baznīcas, vecais Batlers iegāja tur un lūdza debesis apgaismot viņa prātu. Pamazām sabiezējusī krēsla baznīcas iekšienē, nedziestošā uguns pie svētā vakarēdiena trauka un svecēm apgaismotais augstais baltais altāris nomierināja viņa saviļņotās jūtas.

Drīz Batlers atstāja baznīcu un gāja mājup. Eilīna nenāca pusdienās, un vecajam nebija spēka pat kumosu norīt. Iegājis savā kabinetā un cieši aizdarījis durvis, viņš atkal sāka domāt, domāt, domāt. Viņa smadzenes dedzināja atmiņas par to, kā viņš atradis Eilīnu tādā negoda vietā. Kā Kūpervuds varēja vest uz turieni Eilīnu, viņa un sievas mīluli! Bet lai nu lūgšanas kur lūgšanas, — tomēr, neraugoties uz paša nedrošību, uz meitas pretestību un visu sarežģīto stāvokli, meita kaut kā jāizbrīvē no šās avantūras. Viņai nepieciešams aizbraukt uz kādu laiku un atteikties no šā cilvēka; gan likums tiks galā ar Kūpervudu. Visticamāk, ka viņu nosūtis uz pārmācības namu, un diezin vai ir pasaulē cilvēks, kas vairāk būtu pelnījis šādu likteni! Gan viņš, Batlers, papūlēsies, lai šinī virzienā tiktu darīts viss iespējamais! Ja vajadzīgs, viņš to pārvērtīs par personīgu jautājumu. Lai panāktu savu, viņam tikai jādara zināms tiesu aprindām, ka viņš to grib. Viņš neķersies pie zvērināto uzpirkšanas, — tas būtu noziegums, bet viņš papūlēsies, lai tiem dara zināmu visu notikušo skaidrā un pārliecinošā veidā. Un, kad Kūpervuds būs notiesāts, tad tikai dievs varēs tam līdzēt! To vairs neglābs nekādas viņa draugu finansistu aizrunas! Ir pirmās, ir augstākās instances tiesneši labi zina, kas viņiem izdevīgi, kas ne. Viņi mazliet akcentēs šo lietu valdošā politiskā noskaņojuma garā, — tik daudz ietekmes Batleram būs.

Tikmēr Eilīna cītīgi pūlējās tikt skaidrībā par radušos stāvokli. Neraugoties uz abpusējo klusēšanu ceļā uz māju, viņa zināja, ka viņai stāv priekša saruna ar tēvu. Tā ir neizbēgama. Viņš pieprasīs, lai meita kaut kur aizbrauc. Visticamāk, ka viņš atkal šādā vai tādā veidā uzsāks sarunu par braukšanu uz Eiropu, — Eilīnai jau tagad bija aizdomas, ka misis Mollenhoeras ielūgums bijis tikai viltīgs triks, — un viņai būs jāizšķiras, braukt vai ne. Vai tiešām viņa pametīs Kūpervudu taisni tagad, kur viņam gaidāma tiesa! Viņa stingri apņēmās to nedarīt. Viņai jāzina, kas notiks ar Kūpervudu. Drīzāk viņa aizbēgs no mājas — pie kāda no radiem, draugiem, pat svešiem, ja vajadzēs, — un lūgs patvērumu. Viņai bija nauda, tiesa, ne visai daudz. Tēvs vienmēr bija devīgs. Viņa var paņemt šo to no drēbēm un pazust. Mājinieki būs priecīgi, ja atdabūs viņu atpakaļ pēc kāda laika prombūtnes. Māte zaudēs vai prātu, Nora, Kelems un Ovens būs galīgi apbēdināti un pārsteigti, un tēvs — pietiek tagad paskatīties uz viņu! Varbūt tad viņš būs spiests nākt pie-prāta. Neraugoties uz sava rakstura untumiem, Eilīna bija visas mājas lepnums un dvēsele, un to viņa labi zināja.

Tādā virzienā strādāja viņas smadzenes, kad pāris dienu pēc drausmīgās pārsteigšanas Sestajā ielā tēvs lūdza viņu savā kabinetā. Viņš šodien bija ļoti agri pārbraucis no kantora, cerēdams sastapt Eilīnu majās, lai netraucēti varētu vienatnē parunāt ar meitu, un viņa aprēķins izrādījās pareizs. Viņai nebija nekādas vēlēšanās šinīs dienās kaut kur iziet, viņa pārāk sasprindzināti gaidīja visādas nepatikšanas. Eilīna nupat bija aizsūtījusi Kūpervudam vēstuli, lūgdama viņu ierasties uz satikšanos rīt pie Visahikonas, nepievēršot uzmanības detektīviem. Viņai vajag to satikt. Tēvs, — tā viņa rakstīja, vēl neko nav darījis, bet viņa ir pārliecināta, ka viņš mēģinās ko uzsākt. Par to viņa arī gribētu aprunāties.

— Es visu laiku domāju par tevi, Eilīn, un par to, ko darīt, — Batlers bez aplinkiem iesāka, tikko viņi divatā atradās kabinetā. Tu esi taisnā ceļā uz postu. Man jānodreb, kad es iedomājos, kādās briesmās nokļuvusi tava dvēsele. Es gribu tev palīdzēt, mans bērns, kamēr nav par vēlu. Vairāk nekā mēnesi es nepārtraukti esmu mocījies pārmetumos — varbūt es vai tava māte esam kaut ko tādu izdarījuši vai otrādi, palaiduši neizdarītu, kāpēc ar tevi varēja notikt kaut kas tamlīdzīgs. Tas guļ uz manas sirdsapziņas, mans bērns, tur nav ko vārdus tērēt. Tavā priekšā ir cilvēks ar sadragātu sirdi. Es nekad vairs nevarēšu iet ar paceltu galvul Kāds kauns! Kāds negods! Kādēļ man tas bija jāpiedzīvo!

— Bet uzklausiet mani, tēv, — protestēja Eilīna, kuru šausmināja domas, ka viņai būs jānoklausās garš sprediķis par pienākumiem pret dievu, baznīcu, ģimeni, māti un tēvu. Viņa gan atzina, ka visas šīs lietas ir svarīgas, bet saskare ar Kūpervudu, kam bija pašam savs viedoklis, bija pārgrozījusi viņas uzskatus par dzīvi. Viņš un Eilīna bija daudzkārt un vispusīgi apsprieduši šos jautājumus — par vecākiem, bērniem, vīriem, sievām, brāļiem un māsām, Kūpervuda teorija «Laissez faire»18 bija dziļi iespiedusies viņas apziņā un noskaņojusi viņas pasaules uzskatus. Eilīna raudzījās uz pasauli, caur Kūpervuda aukstās, atklātās formulas prizmu: «Es apmierinu savas vēlēšanās.» Viņš ļoti nožēloja, ka starp cilvēkiem rodas sīkas personīgas domstarpības, kas noved pie ķildām, sadursmēm, naidīguma un ... šķiršanās, bet tur nekā nevar līdzēt. Cilvēki pāraug viens otru. Cilvēku uzskati mainās dažādi, tāpēc arī rodas pārmaiņas savstarpējās attieksmēs. Runājot par morāli, — labi, kam tā ir, bet, kam nav, — ko lai dara! Tur nekāda izskaidrojuma nevar izdomāt. Kas attiecas uz viņu pašu, tad viņš dzimumu satiksmē neredz nekā slikta. Ja divi cilvēki atbilst viens otram, tad šādas attieksmes ir tīras un skaistas. Eilīna viņa skāvienos, kaut arī nebija laulāta sieva, bet mīlama un mīloša, ir tikpat tikumīga un tīra kā jebkura cita sieviete pasaulē un varbūt pat tīrāka par daudzām citām. Cilvēks dzīvo noteiktā sabiedriskā iekārtā, noteiktos sadzīves apstākļos, piekrīt noteiktiem sava laika uzskatiem. Lai gūtu panākumus sabiedrībā, lai nevienu neaizskartu, lai atvieglotu savu dzīves ceļu un savas attieksmes ar cilvēkiem, lai izvairītos no nevajadzīgas kritikas un tā tālāk, — cilvēkam nepieciešams radīt sev kadu ārēju stāju, kas, protams, atbilst vispār pieņemtām formām. Izņemot to, ne par ko citu nav jārūpējas! Nekad nepārsteigties un neiekrist! Bet, ja iekritis, — cīnīties klusējot, sakostiem zobiem. Tā viņš rīkojās arī tagad savās finansiālajās grūtībās. To pašu viņš bija gatavs darīt todien, kad viņu un Eilīnu pārsteidza kopā. Viss tas bija zināma mērā ietekmējis Eilīnas psihi, un tāda nu viņa stavēja tēva priekšā.

— Bet uzklausiet mani, tēv! Es mīlu misteru Kūper vudu. Tas ir tas pats, it kā es būtu viņa sieva. Viņš arī precēs mani, tiklīdz panāks no misis Kūpervudas šķiršanos. Jūs negribat saprast lietas būtību! Viņš mani ļoti mīl, un es mīlu viņu un esmu viņam vajadzīga.

Batlers nolūkojās meitā ar dīvainu, neizpratnes pilnu skatienu.

— Šķiršanos, tu saki? — viņš iesāka, un viņam tūliņ ienāca prātā katoļu baznīcas dogmas šinī jautājumā. — Viņš šķirsies no sievas un pametīs bērnus — un tas viss tevis dēļ? Tu viņam esi vajadzīga, paskat tikai! — viņš sarkastiski piemetināja. — Un viņa sievai un bērniem — tiem, jādomā, viņš nav vajadzīgs, ko? Kas tās tādas par runām?!

Eilīna izaicinoši atmeta galvu.

— Un tomēr tas tā ir, — viņa atteica. — Jūs tikai negribat saprast!

Batlers tikko ticēja savām ausīm. Viņam vispār dzīvē nekad nebija gadījies dzirdēt kaut ko tamlīdzīgu. Viņš bija izbrīnījies un sašutis. Viņš lieliski orientējās visos sarežģītajos politikas un finansu jautājumos, bet romantikas joma bija viņam pavisam sveša. Tanī viņš nekā nesaprata. Un, ja padomā, ka viņa meita — turklāt katoliete! — spriež tādā veidā! Viņš nevarēja saprast, no kurienes viņa aizņēmusies tādus priekšstatus, — varbūt vienīgi no paša Kūpervuda ar tā makiavellisko, demoralizējošo prātu!

— Vai tev sen jau tādas domas, mans bērns? — viņš pēkšņi mierīgi un apvaldīti jautāja. — No kurienes tās radušās? Taču nekādā gadījumā — esmu gatavs galvot! — tu nekā tamlīdzīga neesi dzirdējusi pie mums mājās! Tu izrunājies tā, it kā būtu zaudējusi prātu!

— Ak, nerunājiet taču aplamības, tēv! Eilīna aizsvilās, iedomādamās, cik necerīgi strīdēties ar tēvu par tādiem jautājumiem. — Es taču neesmu vairs bērns! Man ir divdesmit četri gadi. Jūs vienkārši nevarat saprast! Misters Kūpervuds nemīl savu sievu. Viņš pacentīsies dabūt šķiršanos un precēs mani. Es viņu mīlu, un viņš mīl mani, tas ir viss!

— Tas ir viss, tā? — Batlers atkārtoja, nelokāmi apņēmies vest šo skuķi pie prāta. — Tātad tu nemaz nedomā rēķināties ar viņa sievu un bērniem? Un, jādomā, ka tas apstāklis, ka Kūpervuds drīz nokļūs cietumā, tev arī neko nenozīmē? Kad viņš apvilks svītrainos svārkus, tad tu droši vien mīlēsi viņu tāpat kā agrāk un varbūt pat vairāk? (Vecais kā tips bija taisni lielisks, kad runāja ar sarkasmu.) Varbūt tu taisni tādu viņu gribi redzēt?

Tas tūliņ galīgi satracināja Eilīnu.

— Nu, protams, es jau zinu! — viņa nikni iekliedzās. — Jūs tikai par to vien sapņojat! Es zinu, par ko jūs gādājat! Un Frenks arī zina. Jūs gribat ieslodzīt viņu cietumā par noziegumiem, ko viņš nav pastrādājis. Un tas viss manis dēļ! O, es to labi zinu! Bet jūs viņam nekā nepadarīsiet! Tas jums neizdosies! Viņš ir lielāks un labāks, nekā jūs iedomājaties, un galu galā no visām jūsu pūlēm nekas neiznāks! Viņš tik un tā atkal nostāsies uz kājām! Jūs gribat sodīt viņu manis dēļ, bet viņam tas vienalga. Lai notiek kas notikdams, bet es viņu tomēr apprecēšu. Es viņu mīlu un gaidīšu viņu, un būšu reiz viņa sieva! Un jūs varat darīt visu, kas vien jums patīk! Tas ir viss!

— Tu būsi viņa sieva? — Batlers atkārtoja, apjucis aiz pārsteiguma. — Tad tā gan, tu gaidīsi viņu un kļūsi viņa sieva? Tu atņemsi viņu sievai un bērniem, pie kuriem viņš tagad atrastos un nevis vazātos ar tevi, ja viņam būtu kaut drusku goda jūtu? Tu būsi viņa sieva? Tu iegāzīsi negodā tēvu un māti, un visu ģimeni? Tu vēl drīksti te stāvēt un teikt to man, kas esmu tevi izaudzinājis, izlolojis, padarījis par cilvēku? Kas tu tagad būtu, ja nebūtu manis un tavas nabaga mātes, šā nenogurstošā darba rūķa, kura gadiem gādājusi par tevi un gaidījusi no tevis lielas lietas?. Bet tu jau, jādomā, esi gudrāka par mums! Tu pazīsti dzīvi labāk par mani, vispār — labāk par visiem, kas varētu dot tev labu padomu. Es izaudzināju tevi, lai tu kļūtu īsta lēdija, un tāda ir tava pateicība! Es neesot spējīgs neko saprast, bet tu vari mīlēt nākamo arestantu, laupītāju, izšķērdētāju, bankrotētāju, meli, zagli...

— Tēv! — Eilīna apņēmīgā balsi pārtrauca viņu. — Es nevēlos to dzirdēt! Viss, ko jūs par viņu sacījāt, ir meli! Es negribu te vairs palikt.

Viņa devās uz durvīm, bet Batlers uzlēca kājās un apturēja viņu. Viņa seja bija uztūkusi un sarkana aiz dusmām.

— Bet mani rēķini vēl nav ar viņu noslēgti! — viņš turpināja, ignorējot meitas vēlēšanos aiziet un vēršot savus draudus tieši pret viņu, pārliecināts, ka tagad arī viņa to var noklausīties. — Es tikšu ar viņu galā; tas ir tikpat skaidrs kā tas, ka mani sauc Batleru! Mūsu zemē valda likumi, un es panākšu, lai ar viņu rīkojas pēc likuma! Es viņam vēl parādīšu, kā ielavīties godīgās mājās un nolaupīt vecākiem viņu bērnus!

Viņš apklusa, lai atvilktu elpu, bet Eilīna nobālējusi nenolaida no viņa acu. Cik smieklīgs gan dažreiz varēja būt viņas tēvs! Cik viņš atpalicis, salīdzinot ar Kūpervudu un tā uzskatiem! Kā nu var runāt tādas blēņas, it kā tiešām kāds būtu ieradies mājās un nozadzis viņu tās vecākiem, kur viņa ar tādu gatavību bija ielaidusies šinī dēkā! Kādas aplamas domas! Bet vienalga — vai vispār vērts strīdēties ar tēvu? Ko viņa panāks, te stāvēdama un mēģinādama pierādīt savu taisnību? Eilīna pagaidām neteica ne vārda, tikai lūkojās tēvā. Bet Batlers vēl nebūt nebija beidzis. Viņš bija pārāk vētrainā noskaņojumā, kaut arī valdījās, cik spēja.

— Man loti žēl, mana meita, — viņš apmierinājies turpināja, nolēmis, ka viņa nezina, ko atbildēt, — ka es ļāvu vaļu savām dusmām. Par to es nemaz negribēju runāt ar tevi, kad lūdzu tevi ienākt pie manis. Man bija pavisam kas cits prātā. Es domāju, ka varbūt tu gribēsi braukt uz Eiropu mācīties mūziku. Patlaban tu vēl neesi pilnīgi atjēgusies. Tev nepieciešama atpūta. Tev ļoti noderētu aizbraukt uz kādu laiku. Tu tur lieliski izklaidētos. Ja gribi, tev varētu braukt līdzi Nora, kā arī tava bijusi skolotāja māsa Konstansija. Vai tev nebūtu iebildumu pret to, ka viņa jūs pavada?

Šis jaunais atgādinājums par braucienu uz Eiropu, turklāt vēl kopā ar māsu Konstansiju, — mūzika acīm redzot bija pieminēta tādēļ, lai tas izliktos pēc jauna varianta, — aizkaitināja Eilīnu, kaut tanī pašā laikā viņa tikko valdīja smaidu. Cik smieklīgi un netaktiski no tēva uzsākt tādu sarunu pēc visiem apvainojumiem un draudiem Kūpervudam un viņai pašai! Kāpēc tēva diplomātija cieš tādu neveiksmi, tiklīdz runa ir par viņa meitu? Tiešām, tas bija pārāk nejēdzīgi. Bet viņa no jauna apvaldījās, jo juta, ka pašlaik jebkuri viņas iebildumi būtu veltīgi.

— Es labāk gribētu, lai jūs nerunājiet par to, tēv, — Eilīna iesāka, mazliet atmaigusi no viņa vārdiem. — Es negribu tagad braukt uz Eiropu. Es negribu atstāt Filadelfiju. Es zinu, ka tāda ir jūsu vēlēšanās, bet es pat domāt tagad nevaru par braukšanu. Es nevaru braukt!

Batlera seja atkal satumsa. Ko gan viņa īstenībā cer panākt ar tādu tiepšanos? Vai tikai viņa neiedomājas, ka gūs virsroku pār savu tēvu un vēl šādā jautājumā? Nē, tas taisni nepanesami! Tomēr viņš apvaldīja balsi, cik spēja, un sacīja samērā maigi:

— Bet tas būtu pats labākais tev, Eilīn! Tu taču nevari cerēt, ka paliksi šeit pēc ...

Viņš sastomījās, jo viņam tikko nepaspruka: «Pēc tā, kas noticis.»'-Bet viņš zināja, ka Eilīna ārkārtīgi jutīga šādā ziņā. Viņa paša izturēšanās, kad viņš bija sarīkojis formālas savas meitas medības, bija tik rupja vecāku korektuma pārkāpšana, ka Eilīna nevarēja nejust sašutumu, uņ zināmā mērā viņai te bija taisnība. Bet, kaut arī tā,— kas varēja būt briesmīgāks par viņas noziegumu?

— Pēc tās kļūdas, ko tu pielaidi, — viņš pabeidza,

tu diezin vai pati gribēsi šeit palikt. Tu taču negribēsi vairs ... nodoties nāves grēkam. Tas ir pret visiem likumiem, ir dieva, ir cilvēku.

Viņš tā ilgojās, kaut Eilīna beidzot apgaismotu apziņa par pastrādāto grēku, par nozieguma drausmīgumu no morāles viedokļa! Bet viņa raudzījās uz to pavisam citādi.

— Jūs negribat mani saprast, tēv! — viņa bezcerīgi izsaucās, kad viņš beidza. — Jūs nevarat mani saprast. Jums ir savi uzskati, man savi. Un es nevaru neko darīt, lai jūs mani saprastu. Es jums teikšu patiesību, ja jūs tā gribat: es vairs neticu katoļu baznīcas mācībai, saprotiet!

Tikko Eilīna izteica šos vārdus, kad jau nožēloja tos — tie viņai bija pasprukuši neviļus. Batlera seja kļuva neizsakāmi sāpīga un izmisusi.

— Tu netici baznīcas mācībai? — viņš pārjautāja.

— Nē ... gluži vairs ne. Tā ne, kā jūs.

Viņš lēni nogrozīja galvu.

— Ļaunais ir guvis varu pār tavu dvēseli! Man skaidrs, mana meita, ka ar tevi noticis kaut kas briesmīgs. Šis cilvēks pazudinājis ir tavu miesu, ir dvēseli. Kaut kas jādara. Es negribu būt bargs, bet tev būs jāaizbrauc no Filadelfijas. Te palikt tu nevari. To es tev nevaru atļaut. Tev kaut kur. jāaizbrauc — vai nu uz ārzemēm, vai pie savas krustmātes uz Ņūorleānu. Es nevaru pieļaut, ka tu paliec šeit, — tas ir pārāk riskanti. Šis notikums ša vai tā var nākt klajā. Tā tikai jāuzmanās, ka laikraksti neuzož. Tu esi jauna. Tev visa dzīve priekšā. Es baidos, ka tu pazudināsi savu dvēseli, bet vēl tu vari nākt pie prāta. Man jābūt bargam, tas mans pienākums pret tevi un pret baznīcu. Tev jāizbeidz tā dzīvot kā patlaban. Atstāj šo cilvēku! Tu nedrīksti vairs satikties ar viņu! Es to nepieļaušu. Viņš ir ļauns cilvēks. Viņš ir nedomā tevi precēt, un, pat ja viņš gribētu, tas būtu noziegums dieva un cilvēku priekšā. Nē, nē, tas nekad nenotiks! Viņš ir bankrotētājs, blēdis, zaglis! Ja tu kļūtu viņa sieva, tad drīz vien būtu visnelaimīgākā sieviete pasaulē! Viņš nebūtu tev uzticīgs. Nē, viņš nav spējīgs būt uzticīgs. Tas nav tāds cilvēks! — Batlers apklusa, degot sašutumā. — Tev jābrauc projām, atceries to reizi par visām reizēm! Es runāju ar tevi aiz mīlestības, bet es prasu paklausību. Es rūpējos vienīgi par tavām interesēm. Es tevi mīlu, bet tev vajag paklausīt. Man žēl tevi sūtīt projām, man būtu patīkamāk, ja tu paliktu tepat. Neviens vairāk par mani neskums, ja tu aizbrauksi. Bet tev jābrauc. Papūlies izdarīt visu tā, lai tas mātei neliktos dīvaini un neparasti, bet jābrauc tev ir, saproti, jābrauc!

Viņš apklusa un vērās Eilīnā ar skumju, bet stingru skatienu no pinkaino uzacu apakšas. Viņa zināja, ka tēva lēmums ir negrozāms. Vecā Batlera sejā bija sastingusi dziļi nopietna, pat it kā dievlūdzēja izteiksme. Bet Eilīna neko neatbildēja. Viņa nespēja vairs strīdēties. Kāpēc? Bet braukt viņa tomēr nebrauks. Par to viņa nešaubījās un stāvēja bāla, saspriegta kā stīga.

— Tātad iegādā sev visu nepieciešamo, — Batlers turpināja, nebūt nenojauzdams viņas palieso noskaņojumu — un sakārto visu, kas tev. vajadzīgs. Saki, kurp tu gribi braukt, un sagatavojies aizbraukšanai!

— Ne, tēv, es nebraukšu, — Eilīna beidzot noteica tikpat nopietni, tikpat stingri kā viņš. — Es nebraukšu! Es neatstāšu Filadelfiju.

— Tu gribi teikt, mana meita, ka atsakies rnan paklausīt un darīt to, kas tev pašai nāk par labu? Vai tā tas ir?

— Jā, tā, — Eilīna tikpat stingri atbildēja — Es nebraukšu! Man ļoti žēl, bet es nebraukšu!

— Vai tu to runā pilnīgi nopietni? — skarbi prasīja apbēdinātais Batlers.

— Jā, tēv, — ne mazāk skarbi apstiprināja Eilīna.

— Tad man nāksies padomāt, ko iesākt, — vecais sacīja. — Tu tomēr esi mana meita, lai kāda būdama, un es nepieļaušu, ka tu galu galā pazudinātu sevi, neklausīdama mani un nedarīdama to, kas, pēc manām domām, tev ir svēts pienākums. Es atļauju tev pāris dienu apdomāties, bet jābrauc tev ir. Un diezgan runu par to! Mūsu zemē vēl pastāv likumi. Vēl ir iespēja uzstāties pret tiem, kas šos likumus pārkāpj. Es jau vienreiz uzmeklēju tevi, kaut arī man bija ļoti sāpīgi to darīt, un uzmeklēšu atkal, ja tu iedomāsies man neklausīt. Tev jāgroza sava uzvešanās. Es nevaru atļaut tev turpināt tādu dzīvi. Tagad tev viss saprotams. Tas ir mans pēdējais vārds. Atsakies no šā cilvēka un tad prasi, ko gribi! Tu esi mana meita, un es darīšu visu, lai tu būtu laimīga. Un vai citādi vispār var būt? Kam lai es vēl dzīvoju, ja ne saviem bērniem? Tikai tevis un pārējo bērnu dēļ es esmu strādājis un pūlējies visu mūžu. Apdomājies, esi laba meitene! Vai tad tu nemīli savu veco tēvu? Es taču nesāju tevi uz rokām, kad tu vēl biji zīdainis, Eilīn! Es pavadīju naktis nomodā pie tevis, kad tu vēl biji tik maziņa, ka es varēju uzlikt tevi uz plaukstas! Es vienmēr esmu bijis tev labs tēvs, to tu nevari noliegt. Paskaties uz citām meitenēm, savām draudzenēm! Vai kāda no tam ir labāk apgādāta vai vismaz tik labi kā tu? Tu nerīkosies šinī jautājumā pret manu gribu, es esmu pārliecināts par to. Tu to nevari. Tu mani pārāk mīli, nevar būt, ka tas būtu citādi. Man taču taisnība?

Viņa balss ietrīcējās, acis kļuva valgas. Viņš apklusa un uzlika savu lielo, iedegušo, cieto roku uz Eilīnas pleca. Viņu bija aizkustinājis tēva lūgums, viņa atmaiga, jo redzēja viņa pūļu veltīgumu. Viņa nevar atsacīties no Kūpervuda. Tēvs vienkārši nesaprot viņu. Viņš nezina, kas ir mīla. Viņš neapšaubāmi nekad tā nav mīlējis kā viņa.

Batlers joprojām mēģināja viņu aizkustināt, bet viņa stāvēja klusu ciešot.

— Es to būtu darījusi ar prieku, — viņa beidzot sacīja maigi un mīļi. — Ticiet man, es pati būtu priecīga. Es jūs mīlu, jā, mīlu. Man gribētos darīt jums pa prātam. Bet šoreiz es nevaru, vienkārši nevaru. Es mīlu Frenku Kūpervudu. Jūs to nesaprotat, nepavisam nesaprotat!

Eilīnai no jauna pieminot Kūpervuda vārdu, Batlera mute savilkās cietsirdīgā vaibstā. Viņš skaidri redzēja, ka Eilīna ir pilnīgi savas aizraušanās varā, ka viņa rūpīgi apdomātais mēģinājums ietekmēt cietis neveiksmi. Tātad jāķeras pie citiem līdzekļiem.

— Nu, ļoti labi! — viņš noteica tik bezgala skumji, ka Eilīna neizcieta un novērsās. — Dari, kā gribi. Bet jāaizbrauc tev ir, vai tu to gribi vai ne. Cita nekā izdomāt nevar. Es varu tikai lūgt dievu, lai tu apdomātos.

Eilīna klusām atstāja istabu, bet Batlers piegāja pie sava rakstāmgalda un apsēdās.

«Kāds stāvoklis!» viņš nočukstēja. «Cik tas viss sarežģīti!»

TRĪSDESMIT ASTOTĀ NODAĻA

Problēma, kas bija atrisināma Eilīnai Batlerei, nebija viegla. Kāda cita meitene, kas no dabas nebūtu apveltīta ar tādu drosmi un enerģiju, nebūtu izcietusi un padotos. Neskatoties uz plašo draugu un paziņu pulku, Eilīnai bija tikai daži, pie kuriem viņa varētu griezties visļaunākā gadījumā. Īstenībā viņa nevarēja iedomāties neviena, kas bez liekas taujāšanas dotu viņai-pajumti uz cik necik ilgu laiku. Viņai bija draudzenes vienaudzes, precētas un neprecētas, kas viņai simpatizēja, bet maz bija tādu, kas viņai būtu patiesi tuvas. Vienīgais cilvēks, kas viņai ienāca prātā, pie kā varēja cerēt pagaidām apmesties, bija kāda Mērija Kelligena, ko draugi biežāk dēvēja par Meimiju. Tā bija kādreiz mācījusies kopā ar Eilīnu, bet tagad strādāja par skolotāju kādā Filadelfijas skolā.

Kelligenu ģimene sastāvēja no mātes, misis Ketrinas Kelligenas, atraitnes (viņas vīrs, kas nodarbojās ar namu pārvietošanu, priekš gadiem desmit bija gājis bojā, nobrūkot mūrim), pēc profesijas šuvējas, un no divdesmit gadus vecas meitas Meimijas. Viņas dzīvoja divstāvu ķieģeļu namiņā Čeristrītā, Piecpadsmitās ielas tuvumā. Misis Kelligena nebija sevišķi izveicīga šuvēja; vismaz viņa nebija pietiekami izveicīga, lai šūtu Batleru ģimenei, kas tagad bija sasniegusi tādu augstu stāvokli. Eilīna laiku pa laikam deva viņai šūt vienkāršus mājas tērpus, veļu, virsjakas, rīta kleitas, kā arī lika pārtaisīt savas labākās tualetes, ko bija pagatavojusi pirmšķirīga šuvēja, kuras darbnīca atradās Česnatstrītā. Eilīna apmeklēja Kelligēnus galvenokārt tāpēc, ka bija kādreiz kopā ar Meimiju mācījusies sv. Agates klostera skolā tanī laikā, kad šās ģimenes perspektīvas bija daudz labākas. Meimija pelnīja četrdesmit dolāru mēnesī, strādājot par skolotāju kādas tuvīnās skolas sestajā klasē, bet misis Kelligena nopelnīja caurmērā apmēram divi dolāri dienā, taču ne jau vienmēr. Mājiņa, ko viņas apdzīvoja, bija pilnīgs viņu īpašums, bez jebkādiem parādiem, bet iekārta daiļrunīgi liecināja par abu sieviešu trūcīgajiem ienākumiem, kas tikko sasniedza astoņdesmit dolāru mēnesī.

Meimija Kelligena nebija glīta, viņa nebūt nebija tik glīta kā viņas māte jaunībā. Misis Kelligena par spīti saviem piecdesmit gadiem bija vēl svaiga, jautra, dzīvespriecīga, bagātīgi apveltīta ar labsirdīgu humoru. Meimija nespēja tikt līdzi mātei ne prāta, ne temperamenta ziņā. Viņa bija vienmēr domīga; varbūt viņu bija tādu padarījuši apstākļi, bet viņas raksturam gan nepiemita spriegums, un kā sievietei viņai trūka pievilcības. Toties viņa bija laba, godīga, nopietna meitene, krietna katoliete, kam piemita tā pārspīlētā, dīvaini sevī norobežojusies tikumība, kas dažkārt it kā atšķir cilvēku no ārpasaules; mēs te runājam par paaugstinātām pienākuma jūtām. Pienākums Meimijas Kelligenas uztverē (iedresēta to teoriju un noteikumu ievērošana, kas viņai bija iekalti un iemācīti jau agrā bērnībā) bija vissvarīgākais pasaulē un noderēja viņai par prieka un mierinājuma avotu. Galvenie balsti šinī savādajā un maz saprotamajā pasaulē viņai bija pienākums pret baznīcu, pienākums pret skolu, pienākums pret māti, pienākums pret draugiem un tā tālāk. Cik ļoti gan misis Kelligena būtu velējusies pašas Meimijas interesēs, lai meitai būtu mazāk pienākuma apziņas, bet vairāk sievietiskas pievilcības, lai patiktu vīriešiem!

Kaut gan viņas māte bija šuvēja, Meimija nekad nebija eleganti vai grezni ģērbusies. Pat ja tas notiktu, viņa nejustos ērli. Viņas apavi vienmēr bija par lielu un it kā lācīgi, svārki, kaut arī no laba materiāla, bija slikti piegriezti un nokārās nedzīvās krokās. Tolaik nāca modē krāsains džersijs un, tā kā tas piekļāvās figūrai, tad ļoti labi piestāvēja glīta auguma sievietēm. Ak vai, par Meimiju Kelligenu to gan nevarēja sacīt! Mode pavēlēja valkāt džersiju, bet Meimijas vājās rokas un plakanās krūtis padarīja šā auduma tērpus neglītus. Meimija parasti izvēlējās plācenim līdzīgu cepuri ar vientuļu, garu spalvu, un šo cepuri viņa nekad nenēsāja tā, ka tā būtu pieskaņota viņas matu sasukājumam un sejai. Meimija vienmēr šķita mazliet nogurusi, bet tas nebija tik daudz fizisks nogurums, cik apātija. Viņas dzīvē bija tik maz patiesi interesanta, un neapšaubāmi visspilgtākā romantiskā būtne viņai likās Eilīna Batlere.

Šinī namā Eilīnu Batleri pievilka Meimijas mātes izcili patīkamais, sabiedriskais raksturs, viņu trūcigās mītnes nevainojamā tīrība, tas, ka viņa varēja iepriecināt ša nama iemītnieces ar savu klavieru spēli, un aizkustinošā rūpība, ar kādu mis Kelligena izturējās pret Eilīnas pasūtījumiem. Eilīna šad tad iegriezās šeit atpūsties klusībā no skaļām izpriecām. Bez tam Meimija Kelligena labi pārzināja literatūru un interesējās par to, un abu draudzeņu gaumē grāmatu izvēlē bija diezgan vienāda. Interesanti, ka Meimijai patika tās pašas grāmatas, kas Eilīnai: «Džema Eira», «Kenelms Čillingli», «Trikotrīns» un «Oranžā lente»19 Laiku pa laikam Meimija ieteica draudzenei pēdējos šāda veida jaunumus, un Eilīna, augstu vērtēdama Meimijas gaumi, ļoti cienīja viņu par to.

Un tā nu kritiskā mirklī Eilīna atcerējās misis Kelligenas mītni. Ja tēvs iedomāsies darīt viņai pāri un viņai nāksies atstāt uz laiku māju, viņa apmetīsies pie Kelligeniem. Tie viņu pieņems un neko nepārmetīs. Pārējie Batleru ģimenes locekļi pārāk maz pazina šos cilvēkus, lai kādreiz varētu turēt tos aizdomās. Viņai nebūs grūti paslēpties vientuļajā Čeristrītā, un pāris nedēļu neviens par viņu nekā nedzirdēs. Interesanti atzīmēt, ka Kelligeniem, tāpat kā Batleru ģimenes locekļiem, pat prātā nenāktu aizdomas, ka Eilīna spējīga izdarīt ko nosodāmu. Viņas aizbēgšanu no mājas izskaidrotu drīzāk ar kaprīzi.

No otras puses, Batleru ģimenei kā veselai kopībai Eilīna bija daudz vairāk vajadzīga nekā Eilīnai pārējie ģimenes locekļi. Laba oma mājās bija tieši atkarīga no Eilīnas klātbūtnes, un, ja viņa aizietu, tad rastos tukšums, ko nebūtu tik viegli aizpildīt.

Kaut vai vecais Batlers: mazā meitiņa viņa acu priekšā bija pārvērtusies par apžilbinoši skaistu sievieti. Viņš atcerējās, kā viņa apmeklēja skolu un mācījās spēlēt klavieres, kas viņam šķita smalkas audzināšanas kalngals. Viņas manieres pamazām pārveidojās, viņa kļuva aizvien interesantāka, viņas dzīves pieredze acīmredzot, pieauga, vismaz tā ietekmēja tēvu. Meitene tik asprātīgi un droši runāja par dažādiem jautājumiem, ka viņš labprāt mēdza noklausīties viņas vārdos. Viņai bija lielāka izpratne literatūrā un mākslā nekā Ovenam un Kelemam, un viņa lieliski mācēja izturēties sabiedrībā. Kad Eilīna iznāca brokastīs vai pusdienās, Batleram bija prieks viņā noraudzīties. Viņa bija tā lolojums, un Batlers lepojās ar viņu. Tas bija viņš, kas sagādāja meitai līdzekļus, 1ai tā varētu mirdzēt sabiedrībā. Viņš arī turpmāk tā rīkosies. Viņš neļaus kaut kādam apšaubāmam subjektam, kādam iznirelim, sabojāt viņas dzīvi. Viņš bija nolēmis vienmēr apgādāt Eilīnu un nodrošināt viņu testamentā tādā kārtā, lai bankrots, kas varēiu piemeklēt viņas vīru, neskartu viņu. «Tu šodien esi apbrīnojami glītai» viņš mēdza izsaukties vai arī jokojās: «Ak, cik mēs šodien esam burvīgi!» Pie galda Eilīna parasti sēdēja tēvam līdzās un rūpējās par viņu. Tas viņam patika. Viņš arī agrāk, kad Eilīna vēl bija bērns, pastāvīgi sēdināja viņu pie galda sev blakus.

Māte arī bezgala mīlēja vecāko meitu, bet Kelems un Ovens parādīja pienācīgu brāļa maigumu. Līdz pat pēdējam laikam Eilīna atmaksāja ar savu daiļumu un uzmanību par to, ko saņēma, un visa ģirnene to juta. Ja vien viņas trūka pāris dienu, mājās ieviesās garlaicība, ēdieni vairs nelikās tik garšīgi. Tikko Eilīna atgriezās, visiem kļuva omulīgi un jautri.

Eilīna to visu pietiekami labi apzinājās. Un tagad, kad radās jautājums — aiziet no mājas un gādāt pašai par sevi, lai izvairītos no uzspiestā brauciena, viņas vīrišķība galvenokārt balstījās uz savas nozīmes izpratni ģimenē. Vēlreiz pārdomājusi visu, ko tēvs bija sacījis, viņa nolēma, ka jārīkojas bez vilcināšanās. Otrā rītā, tiklīdz tēvs atstāja māju, Eilīna saģērbās pastaigai, nolēmusi iegriezties pie Kelligeniern ap pulksten divpadsmitiem, jo lad Meimija nāca mājup brokastot. Tad viņa bija nodomājusi it kā neviļus pievērst sarunu tematam, kas viņu interesēja. Ja iebildumu nebūs, viņa pārcelsies pie Kelligeniem. Šad tad viņai prātā pazibēja doma, kāpēc Frenks, nokļuvis tādā grūtā stāvoklī, nebija uzaicinājis viņu aizbēgt uz kaut kurieni, kur viņus neviens nepazīst. Bet viņa iegalvoja sev, ka Frenks gan labāk zinās, kas darāms. Uzbrukušās likstas Eilīnu stipri nomāca.

Misis Kelligena bija mājās viena un ļoti nopriecājās par Eilīnas ierašanos. Parunājusi par šo un to, lāgā nezinot, kā ķerties pie galvenā jautājuma, kas viņu bija šeit atvedis, Eilīna piesēdās pie klavierēm un sāka spēlēt kaut ko skumju.

— Cik jūs brīnišķīgi spēlējat, Eilīn! — visai sentimentālā misis Kelligena izsaucās. — Man tā patīk klausīties jūsu spēlē! Man gribētos, kaut jūs apmeklētu mūs biežāk. Pēdējā laikā jūs pavisam reti esat redzama pie mums.

— Es biju ļoti aizņemta, misis Kelligen, — Eilīna atbildēja. — šoruden man bija tik daudz visādu darīšanu, ka vienkārši neatlika neviena brīva brītiņa. Man piedāvāja braukt uz Eiropu, bet man nav nekādas patikas. Ak mans dievs! — viņa nopūtās un strauji piesita pāris sērīgu, romantisku akordu. Durvis atvērās, un ienāca Meimija. Viņas neglītā seja atplauka, draudzeni ieraugot.

— Eilīna Batlere! — viņa iesaucās. — No kurienes jūs gadījāties? Kur jūs bijāt pazudusi tik ilgu laiku?

Eilīna piecēlās, un draudzenes saskūpstījās,

— Ak, es biju tik aizņemta, Meimij! Es nupat stāstīju par to jūsu mātei. Bet kā jums klājas? Kā veicas ar darbu?

Meimija tūdaļ uzsāka stāstu par visādām grūtībām skolas darbā: par to, ka skolēnu skaits klasēs aizvien pieaug, ka no viņas prasa aizvien vairāk darba, un tā tālāk. Kamēr misis Kelligena klāja galdu, viņas meita iegāja savā istabā, un Eilīna sekoja tai. Meimija piegāja pie spoguļa un sāka kārtot matus, bet Eilīna domīgi nolūkojās viņā,

— Kas jums kait, Eilīn? — Meimija ievaicājās. — Jums tāds izskats ...

Viņa nepabeidza un vērīgi aplūkoja draudzeni,

— Kāds gan man ir izskats? — Eillna jautāja.

— Kā lai jums saka? Nu.., it kā jūs nevarētu par kaut ko izšķirties vai kaut kas jūs būtu stipri apbēdinājis. Es jūs nekad neesmu tādu redzējusi. Kas noticis?

— Nekas, — Eilīna atteica. — Es vienkārši biju iegrimusi domās.

Viņa piegāja pie loga, aiz kura bija redzams mazs pagalmiņš, un jautāja sev, vai viņa varētu samierināties ar dzīvi tādā mājā, Dzīvoklītis tik niecīgs, iekārta tik trūcīga...

— Nē, ar jums šodien kaut kas nav kartībā, Eilīn! — Meimija piezīmēja un, pienākusi tuvāk, ieskatījās viņai sejā. — Jūs nemaz nelīdzināties pati sev!

— Man sagādā raizes kāds Jautājums, — Eilina atbildēja, — un es visu laiku domāju par to. Es nezinu, kā rīkoties, — tur ir tā nelaime.

— Kas tad ir? — Meimija jautāja. — Es nekad neesmu redzējusi jūs tik dīvainu. Vai jūs negribat man to teikt?

— Nē, es nevaru, patlaban nekādi nevaru. — Eilīna brīdi klusēja. — Kā jūs domājat, vai jūsu māte neceltu iebildumus, ja man iegribētos padzīvot pie jums? — viņa pēkšņi ievaicājās. — Dažādu apsvērumu pēc man vajadzētu uz kādu laiku aiziet no mājām.

— Kā jūs varat vēl jautāt, Eilīn!— draudzene iesaucās. — Iebilst! Jūs labi zināt, ka māte būs sajūsmināta un es tāpat. Ak, Eilīn, mīļā, vai jūs tiešam varētu kādu laiku dzīvot pie mums? Bet kas jūs spiež atstāt mājas?

— Taisni to es jums nevaru teikt, Vismaz pagaidām ne. Es to neslēpju tik daudz no jums, cik no jūsu mātes. Redziet, es lāgā nezinu, kā viņa uz to raudzīsies, — Eilīna piemetināja. — Bet tagad jūs man neko nejautājiet! Man jāpadomā. Ak dievs!,». Bet es tiešām gribu apmesties pie jums, ja jūs man atļausiet, Vai jūs pati pateiksiet mātei, vai arī man ar viņu jārunā?

— Nē, protams, es pati pateikšu, — Meimija atbildēja, pārsteigta par šādu pavērsienu notikumu gaitā. — Bet, patiesi, viņai jautāt ir pat smieklīgi! Es jau iepriekš zinu — un jūs tāpat, — ko viņa sacīs. Jums tikai jāatgādā šurp savas mantas un jāpārnāķ šeit. Tas ir viss! Māte neko nerunās un nevaicās, tas pats par sevi saprotams.

Meimija visa taisni iedegās. Viņai ārkārtīgi gribējās baudīt draudzenes sabiedrību.

Eilīna klusēdama nolūkojās viņā, labi saprazdama, kāpēc viņa tik sajūsmināta un kāpēc droši vien būs priecīga arī māte. Viņām abām būs patīkami, ja Eilīna apmetīsies te, jo viņa ienesīs to dzīvē svaiga gaisa plūsmu.

— Bet ne jūs, ne māte nevienam nekā nedrīkstat teikt, ka es dzīvošu te, vai dzirdat? Es negribu, lai to kāds zinātu, sevišķi vēl mani tuvinieki. Man ir iemesls tā rīkoties, turklāt ļoti svarīgs iemesls, bet es pagaidām nevaru jums nekā vairāk teikt Apsoliet man nevienam nekā nestāstīt!

— Nu, protams! — Meimija dedzīgi atsaucās, — Bet jūs taču negatavojaties pavisam aizlaisties no mājas, vai ne, Eilīn? — viņa ziņkāri un drusku nobažījusies piebilda,

— Ak, es tiešām vēl nezinu, ko es darīšu! Zinu vienīgi, ka man gribas uz laiku aiziet no manējiem, tas ir viss!

Viņa apklusa, un Meimija stāvēja viņas priekšā, izbrīnā pavērusi muti,

— Še tev nu! — viņai izlauzās. — Redzams, pasaulē brīnumu vēl netrūkst! Bet cik jauki, ka jūs apmetīsieties pie mums, Eilīn! Māte būs ļoti ļoti priecīga, Un, zināms, mēs nevienam nekā nestāstīsim, ja jūs negribat. Mūs gandrīz neviens neapmeklē, un, ja kāds arī atnāktu, jums nav nekādas vajadzības rādīties, Jūs varat ieņemt lielo istabu blakus manējai. Ak, cik tas būs brīnišķīgi! Es tiešām esmu sajūsmināta! — Jauniņā skolotāja bija kļuvusi neparasti žirgta. — Iesim pateiksim mātei!

Eilīna vilcinājās, jo šinī mirklī vēl nebija pilnīgi pārliecināta, vai rīkojas pareizi, bet beidzot viņa devās lejup kopā ar draudzeni, turēdamās aiz Meimijas. Tā tūliņ metās pie mātes:

— O, māt, klausieties, ko es jums teikšu! Eilīna dzīvos kādu laiku pie mums! Tikai viņa negrib, ka par to kāds zinātu. Viņa pārkravāsies pie mums tuvākajās dienās.

Misis Kelligena, turot rokās cukurtrauku, pagriezās pret viešņu ar patīkama pārsteiguma pilnu smaidu. Viņu tūliņ ieinteresēja jautājums, kāpēc Eilīnai pēkšņi iegribējies pārcelties pie viņiem, kādēļ tai vajag atstāt tēva māju. Bet, no otras puses, viņa tik karsti mīlēja meiteni, ka doma par Eilīnas apmešanos šeit sagādāja viņai lielu prieku. Kāpēc gan ne? Vai tad daudzinātā Edvorda Batlera meita nav pieaugusi sieviete, spējīga pati kārtot savas darīšanas un, protams, visur vēlama kā pazīstamas ģimenes pārstāve? Misis Kelligenai un viņas meitai ļoti glaimoja, ka Eilīna vēlas apmesties pie viņām — neatkarīgi no apstākļiem, kas viņu uz to pamudinājuši.

— Tiešām nesaprotu, Eilīn, kā jūsu vecāki var laist jūs projām, bet pie mums jūs būsiet vienmēr vēlama viešņa, lai cik ilgi jūs gribētu palikt, kaut vai uz visiem laikiem.

Misis Kelligena sirsnīgi uzsmaidīja Eilīnai. Kā ne, — Eilīna Batlere lūdz atļauju pārcelties pie viņas! Eilīna atviegloti nopūtās, redzot, cik sirsnīgi uzņem viņas lūgumu Meimijas māte un cik jūsmīgi pati Meimija. Bet tad Eilīna iedomājās, ka viņas uzturēšanās šinī mājā sagādās liekus izdevumus misis Kelligenai un tās meitai.

— Es, protams, maksāšu par savu uzturu, ja pārkravāšos pie jums, — viņa griezās pie misis Kelligenas.

— Ak, kas jums nāk prātā, Eilīn! — Meimija izsaucās. — Nekā tamlīdzīga! Jūs dzīvosiet pie mums un būsiet mana viešņa!

— Nē, tā es negribu. Ja jūs man neļausiet maksāt, tad es nebraukšu šurp, — Eilīna protestēja. — Tam jums jāpiekrīt.

Viņa zināja, ka abas Kelligenas nespēj viņu uzturēt.

— Labi, par to tagad nerunāsim, — iejaucās māte. — Jūs varat ierasties, kad jums patīk, un palikt, cik ilgi jums patīk. Pameklē tīras servjetes, Meimij!

Eilīna palika brokastīs, bet drīz pēc tam aizgāja, lai nenokavētu satikšanos ar Kūpervudu. Viņa šķīrās no saviem draugiem, ļoti apmierināta, ka atrisinājusi galvenos sarežģījumus. Tagad viņai pavērās brīvs ceļš. Viņa var aiziet, kad vien grib. Atlika vienīgi savākt šo to no nepieciešamajām mantām vai pat vienkārši aiziet, neņemot nekā līdzi. Varbūt Frenks te dos kādu padomu.

Kūpervuds tikmēr nebija mēģinājis tikties ar Eilīnu kopš tās nelaimīgās dienas, kad viņus pieķēra divatā, un gaidīja no Eilīnas vēstuli, kas arī drīz pienāca. Kā parasts, tas bija garš vēstījums, optimisma, mīlas un spītīgu protestu pilns, kurā viņa izstāstīja visu, kas noticis mājās, un arī savu plānu par aiziešanu pie draudzenes. Šī ziņa sagādāja Kūpervudam ne mazumu nemiera un bažu.

Eilīna ģimenes klēpī, baudot visus dzīves labumus un maigu gādību, — tas ir viens, Eilīna viena plašā pasaulē viņa, Kūpervuda, apgādībā, — tas ir kas cits. Viņš nekad nebija domājis, ka Eilīnai kādreiz nāksies atstāt savu māju, iekams viņš spēs viņu ņemt pie sevis. Ja viņa izdarīs to tagad, tad var rasties visai nepatīkami sarežģījumi. Tomēr viņš mīlēja Eilīnu, mīlēja stipri un bija gatavs darīt visu, lai tikai viņa būtu laimīga. Pat tagad viņš var pienācīgā kārtā parūpēties par viņu, ja vien pats nenokļūs cietumā, bet, arī tur atrazdamies, viņš pacentīsies darīt visu iespējamo, lai Eilīnai nekā netrūktu. Tomēr būtu daudz labāk, ja izdotos pierunāt Eilīnu palikt mājās, kamēr viņa paša liktenis nav galīgi noskaidrojies. Frenks ne mirkli nešaubījās, ka, lai nu kādi būs tuvākie notikumi, tomēr pienāks diena, kad viņš tiks vajā no visām likstām un atkal kļūs turīgs cilvēks. Un tad, ja vien izdosies panākt šķiršanos, viņš apprecēs Eilīnu. Pretējā gadījumā viņš tik un tā aizvedīs Eilīnu sev līdzi, un tāpēc varbūt ir pat labāk, ja viņa tagad sarauj sakarus ar ģimeni. Bet, ņemot vērā pašreizējos sarežģījumus un meklēšanu, ko uzsāks Batlers, tas varēja būt bīstami. Vecais spējīgs viņu atklāti apvainot meitas nolaupīšanā. Tāpēc Frenks nolēma pierunāt Eilīnu palikt mājās, nesatikties kādu laiku, nesarakstīties un pat aizbraukt uz ārzemēm. Kamēr viņa atgriezīsies, viņa lietas būs nokārtojušās, un arī viņai tā būs vienkāršāk — šinī gadījumā jāklausa vienīgi prāts.

Ar tādām domām viņš devās uz Eilīnas vēstulē nosacīto satikšanos, protams, apzinādamies, ka arī tas saistīts ar zināmu risku.

— Vai tu esi pārliecināta, ka jutīsies tur labi? — viņš jautāja, noklausījies viņas sniegto Kelligenu dzīvokļa aprakstu. — Tas viss stipri rada nabadzībai!

— Tiesa, bet viņas man ļoti simpātiskas, — Eilīna atbildēja.

— Un tu esi pārliecināta, ka viņas nevienam nekā neteiks?

— Nē! To viņas nekad nedarīs!

— Labi, — viņš sacīja, noklausījies visu. — Domāju, ka tu pati zini, ko dari. Es negribu dot tev padomu, kas nesakristu ar tavu vēlēšanos. Tomēr es tavā vietā būtu paklausījis tēvam un aizbraucis uz kādu laiku. Tēvs tikmēr nomierinātos. Es būšu šeit kā vienmēr, un laiku pa laikam mēs varētu rakstīt viens otram.

Tikko Kūpervuds izsacīja šos vārdus, Eilīnas seja satumsa. Viņas mīla bija tik dedzīga, ka mazākais norādījums uz ilgāku šķiršanos dūrās viņai kā nazis sirdī. Viņas Frenks paliks te, viņam draud nepatikšanas, varbūt pat tiesa, bet viņa brauks projām! Neparko! Kā viņš var iedomāties ko tamlīdzīgu? Vai tiesām viņš nemīl Eilīnu tik stipri, kā Eilīna mīl viņu? Un vai vispār viņš to mīl? Vai tikai viņš nedomā atstāt Eilīnu? Un tieši tagad, kad viņa gatavojās spert soli, kam viņi vēl vairāk jātuvina? Eilīnas acis apmiglojās, viņa jutās dziļi aizskarta.

— Kā tu vari tā spriest! — viņa izsaucās. — Tu labi zini, ka es pašlaik nekur projām nebraukšu. Vai tu tikai nedomā, ka es pametīšu tevi vienu nelaimē?

Kūpervuds labi saprata Eilīnu. Šai ziņā viņš bija pietiekami asredzīgs. Eilīna bija viņam bezgala dārga. «Ak dievs,» viņš nodomāja, «es taču negribēju sagādāt viņai ciešanas!»

— Mana dārgā, — viņš strauji iesāka, ielūkodamies meitenei acīs, — tu mani nesaprati. Rīkojies, kā tev šķiet labāk! Tu esi izdomājusi šo plānu, lai nebūtu jāšķiras no manis, — nu, tad realizē to! Aizmirsti, ko es teicu! Es baidījos, ka tavs plāns var nākt mums abiem par ļaunu, bet ticēsim, ka viss vērtīsies par labu. Pārcelies pie misis Kelligenas, ja esi pārliecināta, ka tēvs tevi mīl, un ceri, ka, aizejot no mājas, piespiedīsi viņu apdomāties! Tikai paturi prātā, manu prieciņ, ka mums abiem jābūt ārkārtīgi uzmanīgiem. Stāvoklis kļūst nopietns. Ja tu atstāsi māju un tavs tēvs mani publiski apvainos, ka esmu tevi nolaupījis, tad tas var beigties bēdīgi tiklab tev, kā man, jo par to vien mani noteikti notiesās. Un ko tad? Būs labāk, ja mēs pagaidām satiksimies retāk — ne biežāk, kā nepieciešams. Ja mēs būtu bijuši prātīgāki un pārtraukuši satikšanos, kad tavs tēvs bija saņēmis vēstuli, tad viss notikušais būtu gājis mums secen. Bet tagad, ja nu tā noticis, mums jābūt divkārt uzmanīgiem. Vai tu man nepiekrīti? Pārdomā vēlreiz visu un tad rīkojies, kā atzīsti par labu! Un tad paziņo man! Lai kā tu rīkotos, es jau iepriekš visam piekrītu, — saproti? — Viņš piekļāva meiteni cieši klāt un noskūpstīja. — Bet naudas gan tev nav, vai ne? — viņš apķērās.

Lai gan Eilīnu ļoti aizkustināja viss, ko Frenks sacīja, viņa tomēr, drusku apdomājusies, palika pie pārliecības, ka izvēlējusies vienīgo pareizo ceļu. Tēvs viņu pārāk mīl. Viņš nedarīs nekā tāda, kas varētu viņai kaitēt sabiedrības acīs, un neizmantos viņu, lai atklāti uzbruktu Frenkam. Visticamāk, — Eilīna sacīja, — ka tēvs lūgs viņu atgriezties mājās, un Kūpervuds, klausoties viņā, bija spiests piekāpties. Kāda nozīme strīdēties? Eilīna nav tāda, kas pamestu viņu vienu.

Pirmo reizi visā viņu pazīšanās laikā Frenks izvilka no kabatas vīstokli kredītzīmju.

— Te ir divsimt dolāru, mana dārgā, — viņš sacīja. — Tas ir pagaidām, kamēr atkal satikšu tevi vai saņemšu no tevis vēstuli. Es parūpēšos par to, lai tev nekā netrūktu. Un nedomā, ka es tevi nemīlu! Tu zini, ka tas nav tiesa. Es tevi mīlu neprātīgi!

Eilīna iebilda, ka viņai nevajagot tik daudz naudas, ka viņai vispār nekā nevajagot, ka viņai mājās šis tas esot iekrāts. Frenks tomēr neklausījās. Viņš zināja, ka nauda Eilīnai būs katrā ziņā vajadzīga.

— Nerunāsim vairs par to, dārgā! — viņš pārtrauca meiteni. — Es labāk zinu, kas tev vajadzīgs!

Eilīna bija tā pieradusi saņemt naudu no tēva vai mātes, turklāt pietiekami lielas summas, ka tas viņai nelikās neērti. Frenks tā mīlēja viņu, ka starp viņiem nebija vietas nekādiem rēķiniem. Viņa kļuva mazliet pieļāvīgākā. Viņi sāka apspriest jautājumu, kā turpmāk sūtīt vēstules, un atzina, ka visdrošāk ar izsūtāmo. Šķiroties Eilīna, kas nupat vēl bija atradusies vilšanās un izmisuma bezdibenī, atkal atguva sparu. Frenks mani mīl, — viņa sev sacīja un aizgāja ar laimīgu smaidu. Viņai ir viņas Frenks, uz ko viņa var paļauties, — tagad viņa pārmācīs tēvu!

Kūpervuds, pavadot viņu ar skatieniem, tikai nogrozīja galvu. Tiesa, Eilīna bija tagad viņam papildu nasta, bet atteikties no viņas — to viņš nevarēja. Noraut plīvuru viņas mīlas radītajām ilūzijām un padarīt viņu nelaimīgu, kad viņš pats viņu tā mīlēja? Neparko! Un ko viņš arī varēja darīt? Galu galā, — viņš nodomāja, — varbūt nemaz tik ļauni nebūs. Ja Batlers atkal meklēs detektīvu palīdzību, tad noskaidrosies, ka. Eilīna pie Kūpervuda nav aizbēgusi. Un, ja pienāks laiks, kad būs nepieciešams rīkoties aukstasinīgi un apdomīgi, lai paglābtos no draudīgām briesmām, viņš var Batleriem slepeni paziņot Eilīnas atrašanās vietu. Tas norādīs, cik maz viņam sakara ar Eilīnas aizbēgšanu, un lai tad viņi paši pierunā Eilīnu atgriezties mājās! Tam var pat būt labas sekas, — grūti iepriekš kaut ko teikt. Ja radīsies šķēršļi, viņš pret tiem cīnīsies.

Kūpervuds tūliņ aizbrauca uz savu kantori, bet Eilīna devās mājup, stingri apņēmusies realizēt savu plānu. Tēvs bija devis viņai laiku pārdomām, iespējams, ka viņš to pagarinās, bet viņa vairs negaidīs. Viņa bija pieradusi, ka visas viņas vēlēšanās tiek izpildītas, un neredzēja nekāda iemesla, kāpēc lai arī tagad nerīkotos pēc sava prāta. Pulkstenis bija pieci. Viņa pagaidīs, kamēr visa ģimene nosēdīsies pie galda, — tas būs ap septiņiem, — un tad viņa klusītiņām aizlavīsies projām.

Bet, kad Eilīna atgriezās mājās, radās kāds apstāklis, kas piespieda viņu atlikt savu nodomu. Viņa sastapa viesus — misteru Stainmetsu ar sievu. Tas bija pazīstams inženieris, kas bija sastādījis projektus daudziem Batlera realizētiem darbiem. Bija Pateicības dienas priekšvakars, un Stainmetsi sāka pierunāt Noru un Eilīnu braukt viņiem līdzi un paviesoties pāris nedēļu Vestčesterā, viņu jaunajā namā, par kura ērtībām un jaukumu Eilīna bija jau daudz dzirdējusi. Tie bija visai patīkami cilvēki, diezgan jauni, un dzīvoja interesantas sabiedrības vidū. Eilīna nolēma pagaidīt ar savu bēgšanu un pieņemt uzaicinājumu. Tēvs runāja ar viņu par to ļoti sirsnīgi. Viņam Stainmetsu ierašanās un uzaicinājums bija tikpat patīkams kā Eilīnai. Vestčesterā atradās četrdesmit jūdžu no Filadelfijas, un, kamēr Eilīna būs tur, viņa diezin vai satiks Kūpervudu.

Eilīna aizrakstīja Frenkam par notikušo pārmaiņu savā plānā, un viņš atvieglots nopūtās, iedomājies šinī brīdī, ka negaiss aprimis pavisam.

TRĪSDESMIT DEVĪTĀ NODAĻA

Tikmēr tuvojās diena, kad bija jānotiek Kūpervuda lietas iztiesāšanai. Viņam bija radies iespaids, ka neatkarīgi no pierādījumu svarīguma darīs visu iespējamo, lai viņu notiesātu. Tomēr viņš nevarēja iedomāties nekādas citas izejas kā pamest visu un aizbraukt no Filadelfijas, bet par to nebija ko domāt. Vienīgā iespēja nodrošināt sev nākotni un nesaraut sakarus ar draugiem finansistiem bija, cik drīz vien iespējams, stāties tiesas priekšā tanī cerībā, ka šie draugi, ja viņu notiesās, palīdzēs kādreiz tikt viņam atkal uz kājām. Frenks apvaicājās Stedžeram, vai tas pieļauj tādu iespēju, ka tiesa pret viņu izturētos partijiski, bet Stedžers nepiekrita viņa bažām. Vispirms, zvērinātos nav tik viegli uzpirkt; otrkārt, vairums tiesnešu, kaut arī tie bija uzticīgi republikāņu partijai, tomēr pilda savus pienākumus godīgi un nemēģinās iet tālāk, nekā tiem liksies derīgi no viņu politiskā viedokļa, kas īstenībā nav nemaz tik briesmīgi. Tiesnesis, kam bija jāvada šis process, bija kāds Vilburs Peidersons, tiesas kvartālsesijas loceklis, tiešs republikāņu partijas ieliktenis un tāpēc padevīgs Mollenhoeram, Simsonam un Batleram, bet Stedžers bija dzirdējis, ka viņš esot godīgs cilvēks.

— Es nekādi nevaru izprast, — Stedžers teica, — kāpēc šiem džentlmeņiem tā gribas jūs sodīt, — varbūt vienīgi tādēļ, lai vispār radītu stipru iespaidu visā štatā? Vēlēšanās jau garām. Starp citu, man zināms, ka dara jau visu iespējamo, lai dabūtu Stīneru uz brīvām kājām, ja viņu notiesās, no kā viņš nekādi neizbēgs. Tiesāt viņu vajadzēs. Viņam piespriedīs gadu, vislielākais — divus vai trīs, bet arī tādā gadījumā viņu apžēlos, kad viņš būs pavadījis ieslodzījumā ne vairāk par pusi termiņa. Tas pats notiktu arī jūsu notiesāšanas gadījumā. Viņi nevar izlaist Stīneru un jūs atstāt cietumā. Bet, pieminiet manus vārdus, tiktāl nekad tas nenonāks. Mēs gūsim virsroku jau pirmajā instancē, bet, ja ne, tad pārsūdzēsim spriedumu štata augstākajā tiesā, tas ir pavisam droši. Turienes pieci tiesneši neatbalstīs tādu aplamu pasākumu.

Stedžers no sirds ticēja tam, ko runāja, un Kūpervuds bija apmierināts. Līdz šim jaunais jurists bija lieliski vadījis visas viņa lietas. Tomēr Frenkam sagādāja lielas bažas tas, ka viņu vajā Batlers. Tas bija nopietns apstāklis, par ko Stedžeram nebija ne jausmas. Bet, klausoties sava advokāta optimistiskajos apgalvojumos, Kūpervuds nepiemirsa to ne mirkli.

Procesa sākšanās saviļņoja gandrīz vai visu pilsētu ar tās sešsimttūkstošiem iedzīvotāju. Bija nolemts, ka no Kūpervudu ģimenes sievietēm tiesā nevienas nebūs. Uz to pastāvēja Frenks, lai nepiegādātu laikrakstiem. sensacionālu materiālu. Tēvs ies viņam līdzi, jo viņa var ievajadzēties kā liecinieka. Iepriekšējā vakarā bija pienākusi Eilīnas vēstule, — viņa ziņoja, ka atgriezusies no Vestčesteras un vēl Frenkam labas sekmes. Viņa lietas iznākums tā satrauca Eilīnu, ka viņa nebija spējīga ilgāk viesoties un atgriezās Filadelfijā — ne jau tāpēc, lai būtu klāt tiesā, jo to Frenks nevēlas, bet lai būtu viņam iespējami tuvāk tanī mirklī, kad izšķirsies viņa liktenis. Viņai gribējās aizsteigties pie Frenka, lai viņu apsveiktu, ja viņu attaisnos, un mierinātu, ja viņu notiesās. Viņa saprata, ka viņas atgriešanās var paātrināt saķildošanos ar tēvu, bet tur nu nekā nevarēja darīt.

Liliānas Kūpervudas stāvoklis bija ārkārtīgi grūts. Viņai nācās ievērot ārējās formas un tēlot mīlošu un maigu sievu, kaut viņa arī zināja, ka Frenks to nemaz no viņas negaida. Viņš tagad instinktīvi nojauta, ka sievai, viss zināms par Eilīnu, un gaidīja vienīgi izdevīgu brīdi, lai atklāti paskaidrotu visu. Šinī liktenīgajā rītā Liliāna šķiroties apskāva viņu uz sliekšņa ar pēdējos gados pierasto atturību un pirmajā mirklī nespēja piespiesties un noskūpstīt vīru, kaut skaidri apzinājās, kāds smags pārbaudījums tam gaidāms. Frenkam savukārt nebija ne mazākās vēlēšanās skūpstīt sievu, bet viņš to noslēpa. Liliāna tomēr pieskārās ar lūpām viņa sejai un noteica:

— Ak, Frenk, kā man gribētos, lai viss labi beigtos!

— Tev patiešām nav nemaz jāraizējas, Liliān, — viņš mundri atbildēja. — Viss būs labi!

Frenks noskrēja pa kāpnēm, devās uz Džirarda avēniju, pa kuru gāja zirgu dzelzceļa līnija, kas viņam bija agrāk piederējusi, un ielēca vagonā. Viņš domāja par Eilīnu, par to, kā meitene cieš viņa dēļ, kāds izsmiekls ir tagad viņa ģimenes dzīve, vai zvērinātie piesēdētāji būs prātīgi ļaudis, un tā tālāk, un tā joprojām. Ja šie cilvēki nebūs tādi, kā viņš cer... ja ne... Jā, šodiena solīja viņam bargus pārbaudījumus!

Kvartālsesijas tiesa, kur vajadzēja lietu iztiesāt, atradās slavenajā Neatkarības namā (Sestās ielas un Česnatstrītas stūrī), kas jau veselu gadsimtu noderēja par visas vietējās tiesu un administratīvās darbības centru. Tā bija pazema divstāvu ēka no sarkaniem ķieģeļiem, ar senlaicīgu, baltu koka torni angļu, holandiešu stilā. Šis tornis pie pamatnes bija kvadrātveidīgs, augstāk — apaļš, bet tā. galotne astoņstūraina. Pati ēka sastāvēja no centrālā korpusa un diviem T veida spārniem. Vecmodīgie logi un durvis ar ovālajām arciņām bija sīki rūtotas — stils, par ko jūsmo tā saucamās koloniālās arhitektūras cienītāji. Šinī ēkā un piebūvē (tagad jau sen noārdītā), ko mēdza saukt par «Valsts tirgotavām» un kas stiepās no galvenā korpusa dibensienas uz Volnatstrītas pusi, bija novietotas mēra, policijas priekšnieka un pilsētas kasiera kancelejas. Pilsētas padomes sēžu zāles un citas svarīgas administratīvas iestādes, kā arī četras kvartālsesiju tiesas nodaļas, kurās iztiesāja aizvien biežāk sastopamās krimināllietas. Milzīgo pilsētas rātsnamu, kas vēlāk izauga Brodstrītas un Mārkitstrītas stūrī, tad tikko sāka celt.

Lai drusku izrotātu plašās tiesu zāles, tanīs bija ierīkoti tumša riekstkoka paaugstinājumi un uz tiem lieli tā paša koka galdi tiesnešiem, bet tas nebija sevišķi labi izdevies. Ir galdi, ir ložas zvērinātajiem piesēdētājiem, ir barjeras — viss bija neveikls un izskatījās nesamērīgs. Par vispiemērotāko krāsu sienām — ievērojot tumšās riekstkoka mēbeles — bija izraudzīta krēma krāsa, bet laiks un putekļi bija piešķīruši šim krāsu kopojumam visai bēdīgu izskatu. Zālēs nebija nekādu gleznu vai izrotājumu, ja neskaita augstus un žuburotus gāzes kandelabrus uz «viņa godības» galda un kroņlukturi griestu vidū. Taukie tiesas pristavi un citi ierēdņi, kuru vienīgās rūpes bija noturēties savos ienesīgajos amatos, nebūt neatdzīvināja šo vietu ar savu klātbūtni. Divi pristavi, kas atradās tanī zālē, kur vajadzēja notikt tiesāšanai, sacentās ik stundu, kas pados tiesnesim glāzi ūdens. Pirmais, līdzīgs resnam, izblīdušam, apputējušam mājas pārvaldniekam, soļoja «viņa godībai» pa priekšu ceļā uz viņa istabu un atpakaļ. Viņa pienākums bija skaļi pasludināt, tiesnesim ienākot zālē: «Tiesa nāk — noņemt cepures! Lūdzu visus piecelties!» Kad tiesnesis apsēdās, otrs pristavs, pa kreisi no viņa, vidū starp zvērināto piesēdētāju ložu un liecinieku solu, neskaidrā burkšķī nobēra to skaisto un cilvēciskas cieņas pilno saistību deklarāciju, kuras sabiedrība uzliek katram savam loceklim atsevišķi un kas sākas vārdiem: «Uzklausiet visi! Uzklausiet visi! Uzklausiet visi!» — un beidzas tā: «Katrs, kam taisnīgs pamats sūdzībai, lai pienāk tuvāk, un viņš tiks uzklausīts!» Bet te, likās, šie vārdi bija zaudējuši jebkuru nozīmi. Paradums un vienaldzība bija ļāvuši tiem pārvērsties kaut kādā nožēlojamā murmināšanā. Trešais pristavs apsargāja zvērināto apspriežu istabas durvis. Bez pristaviem zālē vēl atradās tiesas sekretārs, stipri līdzīgs vārgam amerikanizētam ķīniešu mandarīnam, — sīks, bāls, bez asins lāsītes sejā, ar acīm, kas bija bezkrāsainas kā atšķaidīts piens, plāniem matiem un bārdiņu cūku tauku krāsā. Vēl te atradās tiesas stenogrāfs.

Tiesnesis Vilburs Peidersons, izkāmējis kā vāja siļķe, vīrs, kas vadīja šo lietu izmeklēšanas instancē, kad izlēma jautājumu par Kūpervuda nodošanu tiesai, bija diezgan interesants tips. Viņš bija tik kārns un mazasinīgs, ka ar to vien jau pievērsa uzmanību. Tieslietu tehniku un likumus viņš zināja labi, bet, ja runā par īsto dzīvi, tad viņam trūka jebkura priekšstata par visu lietu smalko otro pusi, kas stiprāk par visiem rakstītiem likumiem nostāda pirmajā vietā garīgo faktoru un pat brēc par visu likumu bezjēdzību, kā tas zināms visiem gudriem tiesnešiem. Pietika uzmest skatienu šim bālasinīgajam pedantam, tā iecirtotajiem, sirmajiem matiem, zilpelēkajām zivs acīm, pareizi veidotajai, bet pilnīgi bezdvēselīgajai sejai, lai pateiktu, ka viņam trūkst iztēles. Bet viņš jums nenoticētu un... piespriestu jums naudas sodu par necienību pret tiesu! Viņš bija pratis sasniegt savu pašreizējo posteni, cītīgi izmantojot katru sīku veiksmi, izspiežot labumu no katra cik necik izdevīga gadījuma, verdziski klausot savas partijas balsij un cik spēdams izpildot lielā un stiprā kapitāla gribu. Bet tas nebija nemaz tik liels sasniegums, jo viņš saņēma tikai seši tūkstoši dolāru gadā. Viņa niecīgā popularitāte nepārsniedza pilsētas advokātu un tiesnešu šaurās pasaulītes robežas. Tomēr viņš izbaudīja lielu gandarījumu, kad redzēja savu vārdu laikrakstos, kas ik dienas pieminēja, ka Peidersons vadījis tādas un tādas lietas iztiesāšanu un pasludinājis tādu un tādu spriedumu. Viņam šķita, ka tas padara viņu par ievērojamu cilvēku. «Re, es neesmu vis tāds kā pārējie!» viņš bieži domāja, un tas viņam radīja prieku. Viņam ļoti glaimoja, ja viņa darba kārtībā gadījās kāds skaļš process, un, sēžot kā tronī starp prāviniekiem un publiku, viņš iztēlojās sevi par visai svarīgu personu. Laiku pa laikam viņa patiešām aprobežotais prāts samulsa. Tas notika, saduroties ar dzīves viltīgajiem trikiem, bet visos tādos gadījumos viņa rīcībā bija likuma burts. Nebija jau grūti parakņāties vecos procesos un uzmeklēt, kā tādus jautājumus atrisinājuši cilvēki ar prātu. Bez tam vēl taču bija juristi, rūdīti ļaudis. Tie jau bāza tiesnesim tieši zem deguna vēlamo tiesas spriedumu: «Jūsu godība, Masačūsetsas štata tiesu spriedumu trīsdesmit otrā sējuma tādā un tādā lappusē, tādā un tādā rindā Erendela lietā pret Banermenu jūs atradīsiet...» — un tā tālāk, un tā joprojām. Cik bieži nākas to dzirdēt tiesā! Vairumā šādu gadījumu sevišķi daudz domāt nevajag. Bet likuma svētums ir augstu pacelts kā karogs, kas slavina tos, kuriem vara.

Peidersonu, kā Stedžers pareizi norādīja, nevarēja nosaukt par negodīgu tiesnesi. Bet viņš bija partijisks tiesnesis, republikānis pēc saviem principiem vai, pareizāk sakot, pēc savas ticības. Viņš bija pateicību parādā savas partijas varasvīriem par atrašanos savā postenī un tāpēc bija gatavs darīt visu iespējamo, lai tikai veicinātu republikāņu partijas intereses un savu saimnieku personīgās intereses. Vairums cilvēku nekad nepapūlas nopietnāk izpētīt to, ko viņi dēvē par savu sirdsapziņu. Kad nu viņiem pagadās vaļas brītiņš to izdarīt, tad viņiem parasti pietrūkst prasmes atrisināt sarežģījušos ētikas un morāles pavedienus. Viņi no sirds tic tam, ko viņiem iedveš laika gars un ietekmīgu grupu intereses. Kāds izdomājis izteicienu: «Korporatīvi noskaņots tiesnesis.» Šādu tiesnešu var atrast daudz.

Arī Peidersons piederēja pie tiem. Viņš no visas sirds zemojās bagātības un spēka priekšā. Viņa acīs Batlers, Mollenhoers un Simsons bija diženi cilvēki. Viņu varenība spieda domāt, ka viņiem vienmēr taisnība. Peidersons jau sen bija dzirdējis par naudas izšķiešanu, ar ko saistīja Kūpervuda un Stīnera vārdu. Viņš zināja šo gadījumu vispārējos vilcienos, jo pazina daudzus republikāņu partijas darbiniekus, un tās barvežu domas bija tādas, ka Kūpervuda izmanīgās mahinācijas nostādījušas partiju ļoti kutelīgā stāvoklī. Kūpervuds bija novedis Stīneru no taisnā ceļa tālāk, nekā pilsētas kasierim atļauts no šā ceļa novirzīties; un, kaut arī vainīgs vispirms bija Stīners, jo tam piederēja sākotnējā ierosme, Kūpervuds bija vainīgs vēl vairāk, jo, ietekmējot kasiera fantāziju, novedis viņu posta purvā. Bez tam republikāņu partijai bija vajadzīgs grēkāzis, un Peidersonarn pietika ar to vien. Taisnība, tagad, kad vēlēšanas bija pagājušas un Peidersons redzēja, ka viņa partija nav sevišķi cietusi, viņš gluži labi nesaprata, kāpēc Kūpervudu cenšas ar visu šo afēru tik neatlaidīgi sasaistīt. Bet viņš ticēja, ka varasvīriem taisnīgi pamati neatstāt baņķieri nomaļus. No dažādiem avotiem viņam bija kļuvis zināms, ka Batlers ir personīgi noskaņots pret Kūpervudu. Kas tur slēpjas, to neviens skaidri nezināja pateikt. Vispārējais iespaids bija tāds, ka Kūpervuds ievilcis Batleru šaubīgās spekulācijās. Lai nu kā, visiem bija skaidrs, ka nolemts ievirzīt šo tiesas procesu dabiskajā gaitā republikāņu partijas interesēs, lai pienācīgi pārmācītu neuzticamos apakšniekus. Lai morāliskā ietekme uz sabiedrību būtu stiprāka, nolēma, ka Kūpervudam jācieš tāds pats sods kā Stīneram. Stīneram bija paredzēts viņa noziegumam atbilstošais maksimālais ieslodzījuma termiņš, lai pierādītu, cik augstu stādāma republikāņu partijas un tiesas tikumība. Pēc tam Stīneru nodos gubernatora žēlastībā, kurš mīkstinās sodu, ja pats to gribēs un ja to vēlēsies pilsētas varasvīri. Plašās publikas naivajā iztēlē kvartālsesijas tiesneši līdzinājās slēgtas mācību iestādes audzēknēm: tie dzīvo ārpus pasaulīgā trokšņa, un tiem nav ne jausmas, kas notiek politiķu aizkulisēs. Bet patiesībā tiesneši bija pietiekami informēti un, labi zinādami, kam viņiem jāpateicas par savu stāvokli un savu varu, prata izrādīt pienācīgu atzinību.

ČETRDESMITĀ NODAĻA

Kad Kūpervuds svaigs un žirgts, pēc izskata tipisks veikalnieks un slīpēts finansists, kopā ar tēvu un advokātu ienāca pārpildītajā tiesas zālē, visu skatieni pievērsās viņam. Vairums klātesošo nodomāja, ka tiešām grūti gan ticēt, ka tādu cilvēku varētu notiesāt. Viņš neapšaubāmi vainīgs, bet — ak vai! — tikpat neapšaubāms ir tas, ka viņš atradīs ceļus un līdzekļus, kā izbēgt likuma sodītājai rokai. Viņa advokāts Harpers Stedžers tāpat visiem šķita ļoti gudrs un izveicīgs cilvēks. Āra bija auksts, un viņi abi bija garos, tumšos vismodernākā piegriezuma zilpelēkos mēteļos. Kūpervudam bija paradums jaukā laikā nēsāt pogcaurumā mazu pušķīti, bet šodien viņš bija ieradies bez ziediem. Toties viņa biezā, mēļā zīda kaklasaiti rotāja liels, spilgti zaļš smaragds. Izņemot tieviņo pulksteņa važiņu, vairāk nekādu rotaslietu viņam nebija. Viņš vienmēr izskatījās dzīvespriecīgs, bet reizē atturīgs, labsirdīgs un tanī pašā laikā pašapzinīgs un lietišķs. Un nekad vēl viņš nebija tik stipri modinājis šādu iespaidu citos kā tiesas dienā.

Frenks ar pirmo skatienu aptvēra visu tiesas ainu, kas viņam bija sevišķi interesanta. Taisni viņam pretī bija vēl pagaidām tukšā tiesnešu tribīne, pa labi — arī pagaidām tukša — zvērināto piesēdētāju loža, bet starp tiem un pa kreisi no tiesneša (kad tas sēdēja ar seju pret publiku) atradās, liecinieku sols, kur Kūpervudam bija tagad jāieņem vieta un jāsniedz paskaidrojumi. Aiz tā, tiesnesi gaidot, jau stāvēja tauks tiesas pristavs, vārdā Džons Spārkhīvers, kura pienākums bija pasniegt zvērētājam lieciniekam vecu, notaukotu bībeli un pateikt viņam: «Ejiet turp!» — pēc tam kad tas bija nodevis zvērestu. Bija vēl arī citi tiesas pristavi, viens pie ieejas ar barjeru norobežotajā vietā pretī tiesneša galdam, kur apsūdzētais noklausījās spriedumu, kur sēdēja vai runāja advokāti un kur stāvēja krēsls apsūdzētajam; otrs pristavs palika ejā, kas veda uz zvērināto apspriežu istabu, un, beidzot, trešais apsargāja durvis, pa kurām nāca iekšā publika. Kūpervuds vērīgi ielūkojās Stīnerā, kas bija jau ieņēmis vietu liecinieku solā un tagad tā drebēja par savu likteni, ka noteikti nejuta ne pret vienu ļaunuma. Viņš īstenībā arī agrāk nebija nevienu ienīdis. Redzot, kadā stāvoklī nokļuvis, viņš tagad bezgala nožēloja, ka nebija sekojis Kūpervuda padomam, tomēr joprojām loloja cerības, ka Mollenhoers un viņā personificētie politiskie spēki notiesāšanas gadījumā aizstāvēs viņu pie gubernatora. Stīners bija ļoti bāls un stipri novājējis. Bija nozudis sārtums un tuklums, kas bija radies reizē ar uzplaukumu. Viņš bija tērpies jaunās, pelēkās drēbēs ar brūnu kaklasaiti, rūpīgi noskuvies. Uztvēris Kūpervuda ciešo skatienu, viņš mazliet sarāvās un nolaida acis, tad sāka ar pamuļķīgu sejas izteiksmi plucināt savu ausi.

Kūpervuds pamāja viņam.

— Ziniet, ko es jums teikšu, — viņš sacīja Stedžeram, — man Džordža žēl. Viņš ir tāds ēzelis! Es darīju visu, kas bija manos spēkos.

Kūpervuds pašķielēja arī uz misis Stīneri, ļoti mazu sievieti ar neveselīgu, dzeltenu seju un neglīti pašūtās drēbēs. «Tas ir Stīnera garā: taisni tāda sieva viņam arī bija jāizraugās!» Kūpervuds nodomāja. Tamlīdzīgas bezprieka laulības starp nepilnvērtīgām personībām vienmēr modināja Kūpervudā derdzības pilnu ziņkāri. Misis Stīnerei, protams, nebija pret Kūpervudu nekādu laipno jūtu, viņa uzskatīja to par cilvēku bez sirdsapziņas, kas pazudinājis viņas vīru. Tagad viņi atkal bija nabagi, gatavojās pārcelties no sava lielā nama uz lētāku mājokli, un viņai nebija diezin cik patīkami par to domāt.

Pēc kāda laika ieradās tiesnesis Peidersons, ko pavadīja pazems un resns tiesas pristavs, kurš vairāk līdzinājās kākšļainam balodim nekā cilvēkam. Tikko viņi ienāca zālē, pristavs Spārkhīvers uzsita pa tiesas galdu, pie kura viņš bija snaudis, un noburkšķēja: «Lūdzu piecelties!» Publika piecēlās, kā tas pieņemts visās tiesās. Tiesnesis parakņājās papīru kaudzē, kas atradās uz viņa galda.

— Kāda lieta tiesājama pirmā, mister Protus? — viņš strupi vaicāja tiesas sekretāram.

Kamēr vilkās garā un garlaicīgā apspriedes sagatavošanas procedūra un kamēr tiesnesis noskaidroja advokātu sīkās prasības, tiesas aina Kūpervudam šķita interesanta. Viņš alka beigt šo cīņu kā uzvarētājs, un viņu stipri kaitināja nelaimīgā apstākļu sagadīšanās, kuras dēļ viņš bija te nokļuvis. Kūpervuds to neizrādīja, bet viņu satracināja visa šī jezga, visa šī juridiskā piesiešanās un ierunas, ar kuru palīdzību tik bieži liek šķēršļus ceļā jebkuram cilvēku pasākumam. Likums, — tā viņš kategoriski atbildētu, ja viņam prasītu, — ir migla, kas radusies no cilvēku savādībām un maldiem, migla, kas aizsedz dzīves jūru un traucē peldēt cilvēka viegli sadragājamiem kuģīšiem — viņa veikalnieciskajiem un sabiedriskajiem nodomiem. Likums — tas ir viltus skaidrojumu dumbrājs, kurā attīstās dzīves sērgas, tā ir vieta, kur nejauši ievainotie nokļūst starp varmācības un patvaļas dzirnakmeņiem. Likums — tā ir dīvaina, baiga, interesanta, bet reizē arī neauglīga prātu sacensība, kur ir nejēga, ir nepraša, ir viltīgais, ir saniknotais, ir cilvēks bez gribas — visi kļūst par šaha figūrām un gumijbumbām citu cilvēku — juristu rokās, kuri izmanto viņu noskaņojumu, godkāri, centienus un vajadzības. Likums — tā ir pretīga, nevienam nevajadzīga, ilgstoša izpostīšanas aina, nomācoša dzīves un cilvēku neizturības demonstrācija, viltīga izdoma, slazdi, cilpas, lamatas. Stipru cilvēku rokās, pie kādiem piederēja arī viņš, Frenks, savas dzīves labākajās dienās, likums ir šķēps un vairogs, slazds, ko izlikt neuzmanīgajam, vilku bedre, ko var izrakt ceļā vajātājiem. Likums — tas ir viss, par ko cilvēkam patīk to pārvērst, — durtiņas uz aizliegtām iespējām, smiltis, ko kaisīt acīs tiem, kuri, pastāvot uz savām tiesībām, vēlētos redzēt to, kas notiek, aizkars, ko patvaļīgi nolaiž starp patiesību un tās realizēšanu, starp tiesu un tiesāšanu, starp noziegumu un sodu. Advokāti vairumā ir inteliģenti algotņi, ko vienmēr var pirkt un pārdot. Kūpervudu uzjautrināja šo cilvēku banālie vārdi par ētiku un jūtām, gatavība, ar kādu tie melo, zog, izkropļo faktus gandrīz visos gadījumos un jebkuriem mērķiem. Lielie juristi īstenībā bija tikai lieli, nekautrīgi viltnieki, līdzīgi viņam pašam; tie sēdēja tumsā kā zirnekļi starp saviem smalki austajiem tīkliem un gaidīja neuzmanīgas mušas. Dzīve labākā gadījumā ir drūma, salta, nežēlīga cīņa. kas pamatojas uz cietsirdību un likuma burtu, un visas šās nederīgās, aplamās sistēmas vismanāmākie pārstāvji ir advokāti. Tomēr arī viņš pats izmantoja likumu, kā izmantotu jebkurus slazdus, jebkuru ieroci, lai tiktu vaļā no nepatikšanām; nu, bet juristus — tos viņš izraudzījās tāpat, kā izraudzītos rungu vai nazi pašaizsardzībai. Ne pret vienu no tiem viņš nejuta sevišķas cienības, pat pret Harperu Stedžeru ne, kaut arī tas viņam patika. Visi tie bija nepieciešami ieroči — naži, svina sitamie, rungas un nekas vairāk. Kad tie pabeidza savu darbu, tiem samaksāja un tos aizmirsa. Kas attiecas uz tiesnešiem, tad tie parasti bija ikdienišķi juristi, ko izvirzījis vienīgi lai mīgs gadījums, — cilvēki, kas droši vien neparādītu tādas spējas kā viņu advokāti, ja tiem nāktos apmainīties lomām. Kūpervuds necienīja tiesnešus — viņš tos pārāk labi pazina. Viņš zināja, ka tie bieži vien ir līdēji, karjeristi, politiski līdzskrējēji, ierocis citu rokās, pieglaimotāji, kas metas rāpus finansu magnātu un politisko varasvīru priekšā, lai viņi rīkojas ar tiem kā ar rīklupatām. Tiesneši bija stulbi kā, starp citu, vairums cilvēku šinī smacīgajā un svārstīgajā pasaulē. Ha! Frenks ietvēra savā aukstasinīgajā skatienā visus, kas atradās viņa priekšā, ne ar ko neizrādot savas jūtas. Viss viņa glābiņš, — tā viņš pārdomāja, — ir viņa izcilās spējas un nekas vairāk. Neviens nespētu pārliecināt Kūpervudu, ka mūsu nīcīgās pasaules pamatos ir kaut kāds dižens tikums. Viņš pārāk labi pazina dzīvi, viņš pazina sevi.

Kad tiesnesis beidzot tika galā ar kārtējām sīkajam prasībām, viņš pavēlēja pasludināt, ka iztiesās Filadelfijas pilsētas prasību pret Frenku A. Kūpervudu, ko sekretārs pērkona balsī izpildīja. Deniss Šenons, jaunais rajona prokurors, un Stedžers steigšus piecēlās. Stedžers un Kūpervuds, tāpat Šenons un Strobiks (pēdējais kā sūdzētājs — Pensilvānijas štata pārstāvis) nosēdās aiz gara galda norobežotās telpas vidū, starp barjeru un tiesneša tribīni. Stedžers — vairāk ārēja efekta dēļ — ieteica tiesnesim Peidersonam anulēt sūdzību, bet viņa lūgumu noraidīja.

Zvērināto piesēdētāju saraksts bija drīz vien gatavs (divpadsmit cilvēku no parastā personu saraksta, kurām mēneša laikā bija jāatkalpo šī klausība), pēc tam to iesniedza abām pusēm ieskatam. Saraksta sastādīšanas procedūra bija šinī tiesā diezgan vienkārša lieta. Ķīniešu mandarīnam līdzīgajam sekretāram vajadzēja tikai uzrakstīt uz atsevišķām lapiņām visu šinī mēnesī paredzēto zvērināto piesēdētāju, ap piecdesmit cilvēku, vārdus, ielikt lapiņas ritenī, pagriezt to pāris reižu un izvilkt pirmo pagadījušos zīmīti, tā slavinot gadījumu, kas noteica, kurš būs pirmais zvērinātais piesēdētājs. Sekretāra roka divpadsmit reižu iegremdējās riteņa iekšienē un izvilka divpadsmit zvērināto piesēdētāju vārdus, pēc tam šie zvērinātie, tiklīdz nosauca viņu vārdus, tika uzaicināti ieņemt savas vietas ložā.

Kūpervuds vēroja to visu ar lielu interesi. Kas varēja būt svarīgāks par jautājumu: kas būs cilvēki, kam viņš jātiesā? Procedūra ritēja pārāk ātri, un precīzi novērtēt to nevarēja, bet Kūpervudam radās iespaids, ka tie visi ir vidējās šķiras pārstāvji. Sevišķi viņa uzmanību saistīja gadus sešdesmit piecus vecs vīrietis ar stipri sirmiem matiem un bārdu, pinkainām uzacīm, bālu seju un uzkumpušiem pleciem. Kūpervudam šķita, ka tas droši vien ir labsirdīga rakstura cilvēks ar lielu dzīves pieredzi; labvēlīgos apstākļos tādu varētu ar loģiskiem argumentiem dabūt savā pusē. Kāds cits, acīmredzot tirgotājs, maza auguma, plānu degunu un smailu zodu, Frenkam tūliņ nepatika.

— Ceru, ka mums viņš nav obligāti jāpatur zvērināto sastāvā? — viņš klusām jautāja Stedžeram.

— Obligāti nav, — Stedžers atbildēja. — Es viņu noraidīšu. Mums, tāpat kā apvainotājiem, ir tiesības noraidīt piecpadsmit kandidātus, neminot iemeslus.

Kad beidzot zvērināto loža bija pilna, sekretārs pasniedza aizstāvim un prokuroram tāfelīti ar piespraustām zīmītēm, uz kurām bija rakstīti divpadsmit zvērināto vārdi izvēlēšanas kārtībā: pirmajā rindā — pirmais, otrais un trešais, otrajā — ceturtais, piektais un sestais un tā tālāk. Tā kā apsūdzības pārstāvim tiesības pirmajam ņoraidīt kandidātus, Šenons piecēlās, paņēma tāfelīti un sāka izvaicāt kandidātiem to profesiju vai nodarbošanos, kas tiem zināms par prāvu pirms tiesas un vai tie nav jau iepriekš noskaņoti apsūdzētajam par labu vai ļaunu.

Štedžeram un Šenonam vajadzēja ieraudzīties tādus cilvēkus, kam būtu kaut drusku jēga par finansēm un kas varētu saprast šo savdabīgo prāvu, bet kas nebūtu (no Stedžera viedokļa) iepriekš noskaņoti pret cilvēku, kurš pūlējies prātīgiem līdzekļiem pasargāties no finansu vētras, vai arī (no Šenona viedokļa) nesimpatizētu šāda veida rīcībai, ja tanī varētu saskatīt kaut drusku izspiešanas, blēdības vai negodīgu mahināciju. Kā pamazām sāka manīt ir Šenons, ir Stedžers, zvērināto sastāvā bija pārsvarā tās sīkās un vidējās zivtiņas, ko parasti tādiem gadījumiem izvelk dienas gaismā pilsētas dzīves okeānā iemestie tiesu tīkli. Tie bija galvenokārt uzņēmumu pārvaldnieki, visādi aģenti, tirgotāji, redaktori, inženieri, arhitekti, kažokādu tirgotāji, komivojažieri, reportieri un citi strādājošo iedzīvotāju pārstāvji, kas ar savu dzīves pieredzi noderēja tāda veida pienākumiem. Te reti varēja sastapt svarīgu personu, toties bieži pagadījās cilvēki, kam piemita ne mazums tās interesantās īpašības, ko dēvē par veselīgu saprātu.

Visu šo laiku Kūpervuds mierīgi sēdēja un pētīja zvērinātos. Kāds no tiem, jauns puķu veikala īpašnieks, pievērsa uzmanību ar bālo seju, platu domātāja pieri un baltām bezasiņu rokām; Frenks nodomāja, ka šim jaunajam cilvēkam jābūt ļoti jūtīgam un varbūt viņam, Kūpervudam, izdosies pakļaut to savai personīgajai pievilcībai. Viņš pačukstēja to Stedžeram. Kādu ebreju, kažoku tirgotāju, noraidīja, jo tas no paša sākuma bija vērīgi sekojis panikai un pazaudējis pilsētas dzelzceļos ieguldītos divtūkstoš dolārus. Kāds resns dārzeņu lieltirgotājs sārtu seju, gaišzilām acīm un linu baltiem matiem Kūpervudam likās truls tiepša. To noraidīja. Zvērināto vidū bija kalsnējs, rūpīgi ģērbies gatavu drēbju veikala pārzinis, kam ļoti gribējās izvairīties no zvērinātā piesēdētāja pienākumiem, tāpēc viņš paziņoja (kaut tas nebija taisnība), ka viņš neatzīst zvērēšanu uz bībeles. Tiesnesis Peidersons uzmeta viņam bargu skatienu, bet atļāva aiziet. Tad vēl bija kādi desmit cilvēki, no kuriem vieni pazina Kūpervudu, otri atzinās, ka, noskaņoti pret viņu kā dedzīgi republikāņi, sašutuši par viņa noziegumu, citi turpretī pazina Stīneru. Tos visus žēlīgi atlaida.

Ap pulksten divpadsmitiem dienā tomēr bija sastādīta zvērināto kolēģija, kas bija vairāk vai mazāk pieņemama abām pusēm.

ČETRDESMIT PIRMĀ NODAĻA

Taisni pulksten divos rajona prokurors Deniss Šenons sāka savu ievadrunu. Šenonam bija ārkārtīgi pievilcīgas manieres. Viņš ļoti vienkārši, pat laipni paskaidroja, ka apvainojums, vērsts pret misteru Frenku A. Kūpervudu, kas patlaban ieņem vietu aiz galda tiesas barjeras iekšpusē, sadalās, pirmkārt, apvainojumā par zādzību, otrkārt, — par izšķērdēšanu, treškārt, — par uzticētās mantas piesavināšanos un, ceturtkārt, par kādas naudas summas (precīzāk, sešdesmit tūkstošu dolāru) izšķiešanu, ko viņš saņēmis pret čeku uz sava vārda tūkstoš astoņsimt septiņdesmit pirmā gada oktobrī; ar šo naudu bijis paredzēts segt viņa izdevumus par noteikta daudzuma pilsētas aizņēmuma sertifikātu pirkšanu, sertifikātu, kuri viņam kā aģentam vai par čeku atbildīgai uzticības personai bijuši jāiegulda amortizācijas fondā — pēc pilsētas kasiera rīkojuma, kā arī pamatojoties uz vienošanos, kas pastāvējusi zināmu laiku starp viņiem, — lai izpirktu notecējušos sertifikātus, pie kam tomēr minētais čeks nav ticis šim mērķim izlietots.

— Tagad, džentlmeņi, — Senons turpināja pilnīgi nosvērtā balsī, — iekams mēs pārejam pie ārkārtīgi vienkāršā jautājuma apskatīšanas, proti, vai misters Kūpevuds saņēmis vai nav saņēmis zināmā dienā no pilsētas kasiera sešdesmit tūkstošu dolāru, par kuriem viņš nav ieguldījis attiecīgas vērtības, es atļaušos jums paskaidrot, ko nozīmē apvainojums, vispirms, zādzībā, otrkārt, izšķiešanā, treškārt, uzticētas mantas piesavināšanā un, ceturtkārt, pret čeku saņemtas summas izšķērdēšanā. Jūs redzat, ka viss apvainojums, kā mēs, juristi, izsakāmies, satur četrus punktus, un tas izskaidrojams ar šādiem iemesliem. Cilvēks var būt vienlaicīgi vainīgs ir zādzībā, ir izšķērdēšanā vai tikai zādzībā vai tikai izšķērdēšanā, un prokurors, kas aizstāv tautas intereses, var dažreiz arī nebūt īsti pārliecināts — ne par to, vai apsūdzētais vainīgs kā pirmajā, tā otrajā punktā, bet par to, vai visi pierādījumi tā atbilst attiecīgajam punktam, ka iespējams panākt, lai abos noziegumos vainīgā persona saņemtu piemērotu sodu. Tādos gadījumos, džentlmeņi, pieņemts iesniegt apvainojumu pa atsevišķiem punktiem, kā tas darīts arī šeit. Man jāpiezīmē, ka patlaban apskatāmajā lietā šie četri punkti zināmā mērā sedz un pastiprina viens otru, un jūsu pienākums — pēc tam kad mēs visos sīkumos apgaismosim šos punktus, kā arī mūsu rīcībā esošos pierādījumus, — būs izlemt, vai apvainojums pierādīts vienā, divos, trijos vai visos četros punktos: viss būs atkarīgs no tā, kā jūs raudzīsieties uz apvainojumu, vai, pareizāk sakot, no tā, cik to visu apstiprinās pierādījumi. Kā jums droši vien zināms, par zādzību sauc svešas mantas vai naudas piesavināšanos bez likumīgā īpašnieka ziņas vai piekrišanas, par izšķērdēšanu turpretī sauc uzticētas mantas vai, vispirms, naudas noziedzīgu izmantošanu savās interesēs. Tālāk, uzticētas mantas piesavināšanās nav nekas cits kā īpašs zādzības veids, proti, uzticības personas piesavinās citai personai piederošu mantu bez īpašnieka ziņas vai piekrišanas. Pret čeku izsniegtas naudas izšķērdēšana, par ko runā ceturtajā punktā, ir vienkārši precizēts otrā punkta apvainojuma formulējums un nozīmē tādas naudas piesavināšanos, kas izsniegta pret čeku kādam zināmam mērķim. Visi šie četri apvainojumi, kā jūs redzat, džentlmeņi, īstenībā ir līdzīgi. Tie sedz un papildina cits citu. Sava pārstāvja — rajona prokurora personā tauta apgalvo, ka apsūdzētais misters Kūpervuds vainīgs visos četros punktos. Un tagad, džentlmeņi, mēs pāriesim pie nozieguma vēstures, kas man personīgi tēlo apvainoto kā vienu no viltīgākajiem un bīstamākajiem noziedzniekiem, kādi sastopami finansu pasaulē, ko mēs ceram pierādīt ar liecinieku liecībām.

Izmantojot to, ka tiesu procedūras noteikumi neļauj pārtraukt apvainotāju lietas izklāsta laikā, Šenons sāka stāstīt, — protams, no sava viedokļa, — kā Kūpervuds pirmo reizi iepazinies ar Stīneru, kā ieguvis tā uzticību, cik maz Stīners saprot finansu jautājumos un tā tālāk. Beidzot viņš nonāca pie tā, kā Kūpervuds dabūjis čeku par sešdesmit tūkstošiem dolāru, kā pilsētas kasieris Stīners, pēc Šenona vārdiem, tikai vēlāk uzzinājis par čeka izsniegšanu, kas arī ir pamats apvainojumam zādzībā, un kā Kūpervuds, iegūstot čeku, nelikumīgi piesavinājies sertifikātus, kas viņam bijuši jānopērk amortizācijas fondam, — ja viņš vispār tos ir nopircis. Lūk, kādi ir apsūdzētajam inkriminētie noziegumi, kuros viņš neapšaubāmi vainīgs.

— Mūsu rīcībā ir tieši un neapgāžami pierādījumi, kas apliecina visu mūsu sacīto, — misters Šenons nobeidza paceltā balsī. — Runa nav par kaut kādām baumām vai minējumiem, bet tikai par faktiem. Tieši liecinieku pierādījumi, ko neviens un nekas nevar apgāzt, palīdzēs jums saprast, kā tas viss izdarīts. Un, ja pēc visa dzirdētā jūs tomēr atzīsiet, ka šis cilvēks nav vainīgs, ka viņš nav izdarījis viņam inkriminētos noziegumus, tad jūsu pienākums viņu attaisnot. Ja turpretī jūs pārliecināsieties par mūsu pieaicināto liecinieku pierādījumu patiesīgumu, tad jūsu pienākums ir atzīt viņu par vainīgu un piespriest viņam sodu. Pateicos jums, džentlmeņi, par man parādīto uzmanību!

Zvērinātie atviegloti sakustējās un ierīkojās ērtāk, cerēdami kādu laiciņu atpūsties brīvākās pozās. Tomēr šī atelpa izrādījās ārkārtīgi īsa, jo Šenons izsauca Džordžu Stīneru, kas steidzīgi panācās uz priekšu, ļoti bāls, sašļucis un noguris. Kad viņš ieņēma vietu liecinieku solā un uzlika roku uz bībeles, zvērēdams runāt patiesību, viņa acis nervozi un satraukti apskrēja zāli.

Sākumā viņa balss skanēja tikko dzirdami. Viņš sāka stāstīt, kā iepazinies ar Kūpervudu tūkstoš astoņsimt sešdesmit sestā gada sākumā, — precīzu datumu viņš neatcerējās. Tas bijis pāris gadu pēc tam, kad viņš stājies pilsētas kasiera postenī, kurā viņu ievēlējuši tūkstoš astoņsimt sešdesmit ceturtā gada rudenī. Viņš toreiz stipri raizējies par pilsētas aizņēmumu, ko tirgū kotējuši zem paritātes, kaut gan uz likuma pamata pilsēta būtu varējusi to pārdot vienīgi al pari. Kāds viņam ieteicis Kūpervudu — laikam misters Strobiks, bet droši viņš to apgalvot nevarot. Pilsētas kasierim bijis paradums pieaicināt tādos kritiskos brīžos biržas māklerus, un viņš, Stīners, tikai sekojis nodibinātajai tradīcijai. Tālāk Stīners (ko visu laiku uzmudināja neatlaidīgā Šenona jautājumi un priekšā teikšana) sāka klāstīt, kāda bijusi viņa pirmā saruna ar Kūpervudu, ko viņš labi atceroties, un stāstīja, kā misters Kūpervuds sacījis, ka, pēc viņa domām, uzdevums esot pilnīgi atrisināms, kā šķīries no viņa, Stīnera. Kūpervuds izstrādājis darbības plānu un tad atkal atnācis un izskaidrojis šo plānu viņam. Šenona veicīgi virzīts, Stīners skaidri attēloja būtībā šo plānu, kas ne visai glaimojoši raksturoja cilvēku godīgumu vispār, toties liecināja par cilvēka prāta viltību un izmanību.

Pēc visai pamatīga Stīnera un Kūpervuda attieksmju iztirzājuma tiesa beidzot dabūja dzirdēt par stāvokli pagājušajā oktobrī, kad, pateicoties nostiprinātiem draudzīgiem sakariem un ilgstošām veikalnieciskām attieksmēm, kas bija padarījušas abus bagātus, Kūpervuds ne tikai apgrozījis ik dienas vairākus miljonus dolāru pilsētai piederošo līdzekļu, pērkot un pārdodot pilsētas labā obligācijas un izplatot izlaisto aizņēmumu, bet piedevām dabūjis savā rīcībā piecsimt tūkstošu dolāru pret ārkārtīgi zemiem procentiem un investējis šo naudu ienesīgās zirgu dzelzceļa līnijās savās un kasiera interesēs. Stīneru nebūt nekveldēja vēlēšanās ieviest šinī jautājumā pilnīgu skaidrību, bet Šenons, zinot, ka vēlāk viņam nāksies apvainot šinī noziegumā arī pašu Stīneru un ka drīz arī Stedžers piedalīsies nopratināšanā, neļāva pilsētas kasierim izlaipoties ar miglainiem paskaidrojumiem. Šenons centās, lai Kūpervuds iespiestos zvērināto prātā kā viltīgs, veikls cilvēks, un viņam tiešām izdevās pakāpeniski attēlot to kā ārkārtīgi izmanīgu veikalnieku. Laiku pa laikam, kad tika minēts kāds sevišķi spilgts Kūpervuda izveicības piemērs, viens vai otrs zvērinātais piesēdētājs pagriezās un ziņkāri aplūkoja viņu. Kūpervuds, pamanījis to un pūlēdamies atstāt iespējami labvēlīgu iespaidu, tikai cieši raudzījās Stīnerā ar gudru sapratēja skatienu.

Nopratināšana tagad pieskārās notikumam ar čeku par sešdesmit tūkstošiem dolāru, ko Alberts Staijerss bija izsniedzis Kūpervudam iestādes darba dienas beigās devītajā oktobrī. Šenons uzrādīja šo čeku Stīneram. Vai viņš esot to agrāk redzējis? Jā, esot. Kur? Rajona prokurora Petija kancelejā divdesmitajā oktobrī vai oktobra pēdējās dienās. Vai līdz tam viņš nekad neesot dzirdējis par to? Nē, esot. Kad? Desmitajā oktobrī. Vai viņš nebūtu tik laipns un nepastāstītu zvērināto tiesai, kādā veidā un kādos apstākļos viņš pirmo reizi dzirdējis par šo čeku? Stīners apmulsis sagrozījās krēslā. Viņam bija grūti izdarīt to, ko no viņa prasīja. Runa bija par lietām, kas, saudzīgi izsakoties, maz glaimoja viņam personīgi un viņa morālajai stabilitātei. Tomēr viņš vēl lieku reizi atkāsējās un sāka aprakstīt to savas dzīves drāmas īso, bet visai rūgto posmu, kad Kūpervuds, nokļuvis lielās grūtībās un būdams tuvu bankrotam, ieradies viņa darba vietā un pieprasījis aizdot vēl trīssimt tūkstošu dolāru. Te Stedžera un Šenona starpā sākās nopietna vārdu maiņa, jo pirmais gribēja radīt iespaidu; ka Stīners melo visnekaunīgākajā veidā. Izmantojot mirkli, Stedžers iesniedza protestu (ar to panākot krietni lielu novirzīšanos no galvenā temata), ka Stīners visu laiku lietojot izteicienus «es domāju» vai «man liekas».

— Protestēju! — Stedžers vienā laidā sauca. — Lūdzu neuzņemt protokolā šo liecinieka paziņojumu kā abstraktu, tādu, kas nepelna uzticību un nepieder pie lietas. Lieciniekam nav tiesības runāt, ko viņš domā, un apsūdzētājs to ļoti labi zina.

— Jūsu godība, — Šenons savukārt protestēja, — es daru visu, kas no manis atkarīgs, lai panāktu liecinieka vienkāršu patiesīgu stāstu, un, man liekas, visiem skaidrs, ka liecinieks tieši tā arī visu izklāsta.

— Protestēju! — Stedžers nikni dārdināja. — Jūsu godība, es pastāvu uz to, ka prokuroram nav tiesību pārliecināt zvērinātos ar glaimojošiem izteicieniem par liecinieka patiesīgumu. Prokurora domām par pašu liecinieku un tā patiesīgumu nevar būt nekādas nozīmes. Esmu spiests lūgt jūsu godību izteikt prokuroram šinī jautājumā stingru brīdinājumu.

— Lūgums ievērots, — tiesnesis Peidersons paziņoja. — Es lūgtu apsūdzētāju turēties tuvāk pie faktiem.

Šenons turpināja nopratināšanu.

Vienā ziņā Stīnera liecībai bija liela nozīme, jo tā apgaismoja to, par ko Kūpervuds negribēja runāt, proti, ka viņam bijusi nopietna saruna ar pilsētas kasieri, ka tas bez aplinkiem atsacījies vēl aizdot naudu, ka Kūpervuds čeka saņemšanas dienā stāstījis Stīneram par savu pilnīgo bezizejas stāvokli finansiālā ziņā, piemetinot, ka bez trīssimt tūkstošu dolāru liela pabalsta viņam draud krahs un tad viņš un Stīners tiks izputināti. Pēc Stīnera vārdiem, viņš tās pašas dienas rītā norakstījis Kūpervudam vēstuli, piekodinot tam atturēties no visādiem pirkumiem amortizācijas fondam. Un jau pēc viņa sarunas, tās pašas dienas beigās, Kūpervuds viltus ceļā saņēmis no Alberta Staijersa čeku par sešdesmit tūkstošiem dolāru bez viņa, Stīnera, ziņas. Kad nu Stīners aizsūtījis pie Kūpervuda savas kancelejas pārzini ar pieprasījumu atdot čeku, Kūpervuds atsacījies to izpildīt, neraugoties uz to, ka otrā dienā pulksten piecos pēc pusdienas paziņojis par savu maksātnespēju. Bet sertifikāti, kuru segšanai čeks bijis ņemts, nav tikuši nodoti amortizācijas fondā, kur tiem pienācies atrasties. Šī liecība bija Kūpervudam ārkārtīgi nelabvēlīga.

Būtu maldīgi domāt, ka viss tas noritēja bez daudzkārtīgiem negantiem saucieniem «protestēju!» un «neuzņemt protokolā!» no Stedžera puses un vēlāk arī no Šenona puses, kad Stīnera krustuguns nopratināšanu vadīja Stedžers. Bija mirkļi, kad tiesas zāle burtiski dunēja no šo abu džentlmeņu vārdu maiņas, un «viņa godībai» nācās dauzīt tiesas galdu ar āmuriņu un piedraudēt abiem ar naudas sodu par necienību pret tiesu, lai piespiestu tos izturēties pieklājīgi. Bet, kamēr tiesnesis Peidersons virda sašutumā, zvērinātie smīnēja un klausījās pieaugošā ziņkārē.

— Es jūs palūgšu, džentlmeņi, izbeigt ķildas, citādi es jums atklāti paziņoju, ka uzlikšu abiem lielu naudas sodu! .Iegaumējiet, ka jūs atrodaties tiesā, nevis bārā! Mister Stedžer, uzaicinu jūs nekavējoties atvainoties man un jūsu kolēģim! Mister Šenon, esmu spiests jūs lūgt atturēties no tik agresīvām metodēm. Esmu sašutis par jūsu izturēšanos! Tā ir pilnīgi nepieļaujama tiesas zālē. Es jūs vairs nebrīdināšu!

Abi juristi atvainojās, kā to pieņemts darīt tamlīdzīgos gadījumos, bet būtībā nekas līdz ar to nemainījās. Ir viņu savstarpējās attieksmes, ir vispārējā noskaņa palika tāda pati.

— Ko jums sacīja Kūpervuds, — Šenons jautāja Stīneram pēc viena šāda vētraina pārtraukuma, — tanī dienā, devītajā oktobrī, kad viņš ieradās pie jums un pieprasīja papildus aizdot trīssimt tūkstošu dolāru? Atkārtojiet visu viņa sacīto, vēlams vārdu pa vārdam.

— Es protestēju! — Stedžers nikni kliedza. — Precīzie Kūpervuda vārdi nekur nav iespiesti, izņemot mistera Stīnera atmiņu, bet viņa atmiņa nevar noderēt par pierādījumu. Liecinieks sniedz liecību tikai par vispārē jiem faktiem.

Tiesnesis Peidersons īgni pasmīnēja.

— Lūgums noraidīts, — viņš paziņoja.

— Pieprasu to ierakstīt protokolā! — Stedžers norūca.

— Cik es atminos, — Stīners atbildēja, nervozi bungojot ar pirkstiem pa krēsla rokturiem, — viņš sacīja, ka gadījumā, ja es nedošu viņam trīssimt tūkstošu dolāru viņš bankrotēs un es kļūšu nabags un nonākšu cietumā

— Es protestēju! — Stedžers atkal iekliedzās, uzlēkdams kājās. — Jūsu godība, es protestēju pret visu apsūdzības pārstāvja vadītās nopratināšanas raksturu! Liecības, ko rajona prokurors cenšas izspiest no liecinieka pagalam vārgās atmiņas, ir visu likumu un precedentu pārkāpšana, tiem nav nekāda sakara ar šās lietas faktiem, un tie nevar ne pierādīt, ne apgāzt, ko Kūpervuds domājis — vai bankrotēs vai ne. Misters Stīners var minēt savu šās vai citas tanī laikā notikušās sarunas versiju, bet misters Kūpervuds — savu. Fakts ir tas, ka viņu versijas pilnīgi atšķiras. Es nesaprotu, ko misters Šenons grib ar to panākt, varbūt vienīgi iepriekš noskaņot zvērinātos piesēdētājus un iedvest tiem uzticību pret apgalvojumiem, ko labpatīkas sniegt apsūdzētajam un ko viņš, lai kā gribētu, nevar apstiprināt ar faktiem. Manuprāt, jūsu godība, jums jābrīdina liecinieks, ka viņam jāliecina tikai tas, ko viņš pilnīgi skaidri atceras, nevis tas, kas viņam it kā liekas. Un manas domas ir tādas, ka visus liecinieka pēdējo piecu minūšu izteicienus vajag izsvītrot no protokola.

— Lūgums noraidīts, — tiesnesis Peidersons aukstasinīgi atbildēja, un Stedžers, kas runāja tik ilgi vienīgi tādēļ, lai vājinātu Stīnera liecības radīto iespaidu zvērinātos, apsēdās.

Šenons atkal ķērās pie Stīnera:

— Tagad es jūs palūgšu, mister Stīner, pastāstīt tiesai, cik precīzi jums izdosies atcerēties, ko vēl toreiz teica misters Kūpervuds. Diezin vai viņš aprobežojās vienīgi ar piezīmi, ka jūs tiksiet izputināts un nokļūsiet cietumā. Vai tiešām nekas cits netika runāts?

— Cik atceros, — Stīners sacīja, — viņš vēl teica, ka politisku intrigantu banda mēģina mani iebiedēt un, ja es nedošu viņam trīssimt tūkstošu dolāru, tad mēs abi tiksim izputināti, un ka par jēra zādzību sodīs tāpat, kā par aitas zādzību.

— Ahā! — Šenons ieaurojās. — Tā viņš sacīja?

— Jā, ser, tā viņš sacīja, — Stīners apstiprināja.

— Bet kā viņš izsacījās? Vai jūs neatceraties precīzi viņa vārdus? — taujāja iepriecinātais Šenons, pavēloši kratot pirkstu pret Stīneru, lai pamudinātu viņa atmiņu un piespiestu spilgtāk atcerēties to, kas noticis starp viņu un Kūpervudu.

— Cik es varu atcerēties, viņš taisni tā arī izteicās,— Stīners izvairīgi atbildēja. — Par jēra zādzību mani tāpat tiesās kā par aitas zādzību.

— Pilnīgi pareizi! — Šenons izsaucās, strauji pagriezdams zvērinātiem muguru, lai uzmestu skatienu Kūpervudam. — Es jau tā paredzēju!

— Tukšs efekts, jūsu godība! — Stedžers tūliņ uzlēca kājās. — Tam visam nolūks partijiski noskaņot zvērinātos piesēdētājus! Tā ir ākstīšanās! Es lūgtu jūs brīdināt apsūdzības pārstāvi, lai viņš turas pie faktiem, ja tie viņam ir, un mest pie malas šo teātra spēli!

Klātesošie sāka smīnēt. To pamanījis, tiesnesis Peidersons bargi sarauca pieri.

— Vai jūs protestējat, mister Stedžer? — viņš jautāja.

— Jā, protams, jūsu godība, — uzstāja atjautīgais aizstāvis.

— Lūgums noraidīts. Ne aizstāvi, ne apsudzētāju nevar aprobežot ar noteiktu izteiksmes veidu.

Stedžeram pašam gribējās pasmaidīt, bet viņš neuzdrošinājās.

Kūpervuds, baidīdamies no Stīnera liecības iespaida, tomēr lūkojās viņā ar nožēlu. Kāds rakstura trūkums! Kāds gribas vājums! Cik tālu viņus abus novedis Stīnera gļēvums!

Kad Šenons beidza, izvilcis dienas gaismā šīs Kūpervudam netīkamās ziņas, pie Stīnera stājās Stedžers, bet viņam neizdevās izspiest no Stīnera tik daudz, cik viņš bija cerējis. Par šo notikuma pusi Stīners bija stāstījis tīru patiesību, bet pilnīgi patiesu izteicienu radītu iespaidu ļoti grūti vājināt ar kaut kādu veiklu interpretāciju. Stedžers neiedomājami rūpīgi pārcilāja visos sīkumos Stīnera un Kūpervuda savstarpējās attieksmes, pūlēdamies parādīt pēdējo kā negrozāmi nesavtīgu starpnieku, bet nekādā gadījumā ne kā viltus pilnās un patiešām noziedzīgās avantūras ierosinātāju. Uzdevums bija grūts, bet Stedžeram izdevās panākt labvēlīgu iespaidu. Tomēr zvērinātie klausījās skeptiski. Varbūt, — viņi sprieda, — nav taisnīgi sodīt Kūpervudu tikai par to, ka viņš tik kāri tvēris pagadījušos lielisko izdevību tikt ātrā ceļā pie bagātības, bet nav nu gan nozīmes mēģināt segt ar šķīstības plīvuru tik acīm redzamu cilvēcisku mantkāri. Galu galā abi juristi lika pagaidām Stīneram mieru, un tad liecinieku krēslu ieņēma Alberts Staijerss.

Staijerss bija joprojām tāds pats kalsnējs, patīkams un kustīgs cilvēks kā agrāk, savas kalpotāja karjeras ziedu laikos; varbūt viņš bija mazdrusciņ bālāks, bet citādi nebija nemaz mainījies. Savu mazo īpašumu viņš bija paglābis, pateicoties Kūpervudam, kas tam bija ieteicis paziņot «Pilsoņu asociācijai pilsētas pašvaldības uzlabošanai», ka viņa galvinieki grib pievākt viņa drošības naudu savā labā, bet patiesībā tai jāpāriet pilsētas rīcībā, ja pēdējai būtu kādas dibinātas pretenzijas, — kādu šeit nemaz nebija. Minētā organizācija sakarā ar to bija izlaidusi vienu no saviem neskaitāmajiem komunikē, kas Albertam sagādāja prieku redzēt, ka Strobiks un citi steigšus atkāpās. Dabiski, ka viņš bija Kūpervudam pateicīgs, neraugoties uz to, ka viņam bija reiz nācies pat liet asaras Kūpervuda priekšā. Viņam ļoti gribējās baņķierim kaut kā palīdzēt, bet, būdams taisnīgs cilvēks, viņš varēja ziņot vienīgi kailus faktus, kas daļēji nāca Kūpervudam par labu, daļēji — par ļaunu.

Staijerss atcerējās, — Kūpervuds bija viņam stāstījis, ka nopircis obligācijas, ka viņam pienākas par tām nauda, ka Stīners pilnīgi veltīgi tā pārbijies un ka viņš, Alberts, necietīs nekādus zaudējumus. Liecinieks apstiprināja ierakstu pareizību pilsētas kases grāmatās, ko viņam parādīja, kā arī sakrītošos ierakstus Kūpervuda grāmatās. Viņa liecība, ka Stīners bijis pārsteigts, uzzinot par kancelejas pārziņa izsniegto čeku, nāca Kūpervudam par ļaunu, bet pēdējais cerēja, ka viņam izdosies vēlāk notušēt šo efektu ar savu liecību.

Līdz šim tiklab Stedžers, kā Kūpervuds uzskatīja, ka viņu lieta virzās diezgan labi uz priekšu un ka nebūs nekāds brīnums, ja viņi procesā uzvarēs.

ČETRDESMIT OTRĀ NODAĻA

Tiesas sēde turpinājās. Apsūdzības liecinieki uzstājās cits pēc cita, kamēr beidzot Šenons pārliecinājās par to, ka pietiekami atmaskojis Kūpervudu. Tad viņš pasludināja, ka viņa misija esot pagaidām pabeigta. Tūliņ piecēlās Stedžers un uzsāka ilgu strīdu ar tiesnesi, pieprasīdams izbeigt lietu, pamatojot prasību, it kā neesot nekādu pierādījumu, kas apstiprinātu tādus un tādus faktus. Bet Peidersons negribēja par to ne dzirdēt. Viņš zināja, kādu milzīgu nozīmi šai prāvai piešķir vietējās politiskās aprindās.

— Pēc manām domām, mister Stedžer, šāds jautājums nav apspriežams, — viņš gurdā balsī noteica, iepriekš atļāvis aizstāvim izrunāties. — Es zinu pilsētas administrācijas tradīcijas, un šeit iesniegtā apsūdzība nav ar tām nekādā sakarā. Jums vajag pārliecināt zvērinātos, nevis mani. Es patlaban nevaru nekā tāda darīt. Jūs varat atjaunot savu lūgumu lietas izskates beigās. Lūgums noraidīts.

Rajona prokurors Šenons, kas klausījās dziļā uzmanībā, atlaidās krēslā. Pārliecinājies, ka nav cerību mīkstināt tiesnesi ar dažādiem veikliem argumentiem, Stedžers atgriezās pie Kūpervuda, kas pasmaidīja par viņa neveiksmi.

— Mums būs acīmredzot jāliek visas cerības uz zvērinātiem, — Stedžers sacīja.

— Es par to nešaubījos, — Kūpervuds atteica.

Tad Stedžers griezās ar runu pie zvērinātiem un, vispirms īsumā attēlojis notikušo no sava viedokļa, pārgāja pie jautājuma par to, ko, pēc viņa domām, var sniegt liecinieku liecības.

— Īstenībā, džentlmeņi, nav būtiskas starpības starp liecībām, kas atrodas apsūdzētāju rīcībā, un tām, kādas var sniegt aizstāvība. Mēs nedomājam apstrīdēt ne to faktu, ka misters Kūpervuds saņēmis no mistera Stīnera čeku par sešdesmit tūkstošiem dolāru, ne to, ka viņš nav nodevis amortizācijas fondā pilsētas aizņēmuma sertifikātus par minēto summu (kuru saņemt viņam kā māklerim bija tiesības), ko viņam, kā to apgalvo apsūdzētāji, vajadzējis darīt. Bet mēs apgalvojam un ceram pierādīt, neatstājot ne mazāko šaubu, to, ka viņam kā pilsētas kases aģentam, kam jau četrus gadus bija veikalnieciski sakari ar pilsētas pašvaldību, bija tiesības, pamatojoties uz savu vienošanos ar kasieri, aizturēt visāda veida maksājumus, kā arī sertifikātu nodošanu amortizācijas fondā, līdz nākamā mēneša pirmajam datumam, tas ir, līdz tuvākajam datumam pēc zināmā darījuma. Mums ir iespējams un mēs apņemamies, lai pierādītu savus vārdus, iepazīstināt jūs ar veselu virkni komersantu un baņķieru, kas agrāk slēguši darījumus ar pilsētas kasi taisni uz tādas pašas bāzēs. Apsūdzētāji liek jums ticēt, it kā misters Kūpervuds, saņemot šo čeku, jau zinājis par savu gaidāmo bankrotu, it kā viņš, kā apgalvo, nemaz nav pircis sertifikātus, lai tos nodotu amortizācijas fondā, un it kā, zinādams par gaidāmo bankrotu un nespēju nodot aizņēmuma sertifikātus, tomēr mierīgi devies pie mistera Alberta Staijersa, mistera Stīnera kancelejas pārziņa, paziņojis tam, ka iegādājies pilsētai zināmu daudzumu sertifikātu, un ar šās krāpšanas palīdzību, krāpšanas, kas slēpjas ja ne viņa vārdu ārējā,, tad iekšējā jēgā, dabūjis čeku un aizgājis.

Es gribu sacīt, džentlmeņi, ka nedomāju patlaban gari diskutēt par šo jautājumu, jo liecinieku liecības ļoti drīz apgaismos šos faktus. Mūsu priekšā nostāsies vesela virkne liecinieku, un mēs ļoti gribētu, lai jūs tos uzklausītu. Es tikai lūgšu jūs atcerēties vienu: mēs neesam ne no viena — ja neskaita Džordža Stīnera liecību — dzirdējuši ne mazāko apgalvojumu, ka misters Kūpervuds tanī brīdī, kad viņš ieradās pie pilsētas kasiera, būtu zinājis par savu drīzo bankrotu vai ka viņš it kā nemaz nebūtu pircis daudzkārt pieminētos sertifikātus, vai arī ka viņam nebūtu bijušas tiesības turēt tos pie sevis un nodot amortizācijas fondā tikai nākamā mēneša .pirmajā datumā, tas ir, termiņā, kad pastāvīgi noslēdza bilanci viņa rēķiniem ar pilsētas kasi. Misters Stīners, bijušais pilsētas kasieris, var, protams, apgalvot savu. Misters Kūpervuds savukārt apgalvos pretējo. Un jums, džentlmeņi, nāksies iztiesāt, izlemt, vai jūs gribat ticēt Džordžam Stīneram, bijušajam pilsētas kasierim, kas, finansiāli sadarbojoties ar manu aiztāvamo, nevēlējās rēķināties ar to, ka, pateicoties Kūpervudam, bija gadiem ilgi iedzīvojies lielos kapitālos un tikai sasprindzinātā finansiālā stāvokļa, ugunsgrēka un panikas pēc atzina par labāku uzgriezt muguru cilvēkam, kas ar savu darbu bija padarījis viņu bagātu; vai arī jūs gribēsiet ticēt misteram Frenkam Kūpervudam, pazīstamam baņķierim un finansistam, kurš darījis visu, kas no viņa atkarīgs, lai saviem spēkiem noturētos pret negaisu, kurš precīzi ievērojis visus ar pilsētu noslēgtās vienošanās punktus, kurš līdz pēdējam brīdim pielicis visas pūles, lai kaut kādā ceļā uzveiktu savas ugunsgrēka un panikas radītās finansiālās grūtības, un kurš vēl vakar iesniedza priekšlikumu pilsētai atmaksāt visus parādus (faktiski tie nav tikai viņa parādi vien) un visdrīzākā laikā — ja vien viņam atļaus arī turpmāk bez traucējumiem turpināt savu darbu — atlīdzināt visu līdz pēdējam dolāram, ieskaitot tos piecsimt tūkstošus, ko šeit minēja, un pierādīt ne vārdos, bet darbos, ka nav bijis nekāda pamata mest ēnu uz viņa nolūkiem. Kā jūs droši vien paši sapratīsiet, pilsētai nelabpatika pieņemt viņa priekšlikumu, un es mazliet vēlāk papūlēšos paskaidrot jums, džentlmeņi, kas tur par iemesliem. Pagaidām turpināsim liecinieku nopratināšanu, un es tikai lūgšu jūs aizstāvības vārdā uzmanīgi uzklausīt viņu liecības. Iedziļinieties mistera Dēvisona vārdos, kad viņš sēdīsies liecinieku krēslā! Tikpat rūpīgi apsveriet mistera Kūpervuda liecību, vērīgi sekojiet visām pārējām liecībām, un jums nebūs grūti nākt pie galīgiem slēdzieniem. Tad redzēsim, vai jūs atradīsiet kaut vienu taisnīgu pamatu šim tiesas procesam! Es šāda pamata neredzu. Atļaujiet izteikt jums atzinību, džentlmeņi, ka jūs mani tik uzmanīgi uzklausījāt!

Pēc tam Stedžers izsauca Artūru Riversu, kas bija darbojies biržā kā speciāls Kūpervuda aģents panikas laikā, lai tas liecinātu, kādos milzu daudzumos tas uzpircis pilsētas aizņēmuma obligācijas, lai atbalstītu tirgu. Pēc viņa runāja Kūpervuda brāļi, Edvords un Džozefs, kas stāstīja par instrukcijām, kuras bija saņemtas no Riversa pilsētas aizņēmuma sertifikātu uzpirkšanai.

Nākamais liecinieks bija misters Dēvisons, Džirardas Nacionālās bankas prezidents. Tas bija prāva auguma vīrietis, ne tik daudz pilnīgs, cik masīvs. Viņam bija plati pleci un varenas krūtis. Lielo galvu sedza gaiši mati, bet platā piere liecināja par aukstasinīgu prātu. Deguns bija resns, mazliet saspiests, bet pauda spēcīgu raksturu, lūpas plānas, cieši sakniebtas un taisnas. Saltajās, zilajās acīs dažreiz pazibēja skeptiska humora dzirkstis; vispār tas bija labvēlīgs, žirgts, nosvērts cilvēks, bez mazākajām sentimentalitātes vai pat mīkstsirdības pazīmēm. No viņa pirmajiem vārdiem kļuva skaidrs, ka viņam svarīgi vienīgi fakti un skaitļi, un tikpat skaidrs bija, ka viņam sava rakstura pēc bija jājūt simpātijas pret Frenku Aldžernonu Kūpervudu, tomēr nepadodoties viņa ietekmei, nenovirzoties viņa dēļ no savas līnijas. Kad Dēvisons nesteidzīgi un, var teikt, iespaidīgi atsēdās liecinieku krēslā, bija viegli uzminēt, ka visu šo pļāpāšanu par juridiskiem un finansu jautājumiem viņš uzskata vidēja līmeņa cilvēkam par nesaprotamu un zem īsta finansista goda, vārdu sakot, par apgrūtinājumu. Dēvisonam būtu vienalga, ja miegainā pristava Spārkhīvera vietā, kurš pasniedza viņam bībeli zvērestam, būtu koka lelle. Zvērests Dēvisona priekšstatā bija pilnīgi personīga lieta. Dažreiz izrādās, ka runāt patiesību ir izdevīgi. Viņš sniedza paskaidrojumus pilnīgi atklāti un vienkārši.

Misteru Frenku Aldžernonu Kūpervudu viņš pazīst gandrīz desmit gadu. Šinī laikā viņam bijušas darīšanas vai nu ar Kūpervudu pašu, vai ar citiem cilvēkiem Kūpervuda starpniecībā. Par Kūpervuda savstarpējām attieksmēm ar misteru Stīneru viņš neko nav zinājis un tāpat arī nav bijis ar pēdējo personīgi pazīstams. Kas attiecas uz čeku par sešdesmit tūkstošiem dolāru, tad to viņš jau agrāk redzējis. Čeku saņēmusi viņa banka desmitajā oktobrī kopā ar citām vērtībām, lai nodrošinātu baņķieru kantora «Kūpervuds un Ko» izdarīto aizņēmumu. Šī summa kreditēta baņķieru kantora «Kūpervuds un Ko» grāmatās, bet banka savukārt realizējusi čeku ar norēķinu palātas starpniecību. Pēc tam nekādas summas, kas varētu pārsniegt ieguldījumu, no bankas nav tikušas ņemtas, Kūpervuda konts bijis sabalansēts.

Bet misters Kūpervuds būtu gan varējis aizņemties lielākas summas, un neviens tur neredzētu nekā aizdomīga. Misters Dēvisons nav zinājis, ka Kūpervudam draud bankrots, un nekad nebūtu domājis, ka tas var notikt tik pēkšņi. Kūpervuds ne vienreiz vien aizņēmies viņa bankā lielas summas, un patiesībā tā ir pati parastākā parādība šinī finansu nozarē. Tas devis Kūpervudam iespēju aktīvi izmantot savus resursus, ko arī sauc par prasmīgu veikala vadīšanu. Savus aizņēmumus Kūpervuds tomēr vienmēr nodrošinājis un parasti piesūtījis veseliem saiņiem vērtspapīrus un čekus, ko tad grāmatvedība šķirojusi. Mistera Kūpervuda konts bankā bijis pats lielākais un aktīvākais, to misters Dēvisons atzina par vajadzīgu paziņot. Mistera Kūpervuda bankrota momentā Džirardas Nacionālajā bankā palikušas pilsētas aizņēmuma obligācijas pāri par deviņdesmit tūkstošu dolāru vērtībā, kuras misters Kūpervuds atsūtījis kā nodrošinājumu, Lai ietekmētu zvērinātos, Šenons krustuguns nopratināšanas laikā centās noskaidrot, vai misteram Dēvisonam nav kādu slēptu motīvu simpatizēt Kūpervudam. Tas viņam tomēr neizdevās. Stedžers, kas uzstājās tūliņ pēc viņa, darīja visu iespējamo, lai Kūpervudam labvēlīgās mistera Dēvisona liecības iespiestos zvērināto prātā, un šinī nolūkā piespieda bankas prezidentu atkal un atkal atkārtot sacīto. Šenons, protams, protestēja, taču veltīgi, — Stedžeram izdevās panākt savu.

Beidzot aizstāvis nolēma dot vārdu Kūpervudam, un, tā vārdu vien pieminot, visi sāka ausīties.

Kūpervuds žirgti un aši devās pie liecinieku krēsla. Viņš bija salts un koncentrēts, viņš meta izaicinājumu dzīvei, ko augsti vērtēja. Ne šie juristi, ne šie zvērinātie, ne šis tiesnesis marionete, ne likteņa nepastāvība — nekas nespēja viņu kaut cik satricināt, nepazemoja viņu, nesašķobīja viņa gribu. Zvērinātiem viņš redzēja cauri. Tie bija cilvēki ar noteiktu prāta apjomu. Viņš gribēja palīdzēt aizstāvim sadragāt Šenona plānus un sajaukt visas tā kārtis, bet prāts aizrādīja viņam, ka vienīgi neapgāžami fakti vai kaut kas ārkārtīgi līdzīgs tiem var iedarboties tamlīdzīgā veidā. Viņš stingri ticēja, ka no finansiālo paražu viedokļa rīkojies pilnīgi likumīgi. Viņam bija tiesības tā rīkoties. Dzīve — tas ir karš, sevišķi finansu dzīve, stratēģija tanī — vadmotīvs, pienākums, nepieciešamība. Kādēļ gan raizēties nožēlojamu muļķu pēc, kas nav spējīgi to visu saprast? Lai palīdzētu Stedžeram un ietekmētu zvērinātos, viņš izstāstīja visu šo notikumu un pacentās noskaidrot to visloģiskāk un vislabvēlīgāk. Vispirms, viņš nav pats gājis pie mistera Stī nera, bet ticis uzaicināts. Otrkārt, viņš nav misteru Stī neru ne uz ko pierunājis. Viņš tikai norādījis tam un tā draugiem dažas finansiālas iespējas, un tie ar prieku pieķērušies tām. (Šernonam nebija izdevies atklāt, cik izsmalcināti Kūpervuds bija noorganizējis savas zirgu dzelzceļa sabiedrības, lai «izspiestu» Stīneru un viņa draugus tā, ka tie nevarētu ne pīkstēt; tāpēc Kūpervuds varēja runāt par šiem pasākumiem kā par spožām finansiālām iespējām, ko viņš sagādājis Stīneram un citiem. Šenons nebija finansists. Stedžers arī tāds nebija. Viņi bija spiesti līdz zināmām robežām noticēt viņa vārdiem, tomēr mazliet apšaubīja, sevišķi Šenons, viņa paskaidrojumu patiesīgumu.) Viņš nevarot nest atbildību, — Kūpervuds sacīja, — par paražām, kas iesakņojušās pilsētas kasē. Viņš esot tikai baņķieris un biržas darbinieks.

Zvērinātie raudzījās viņā un ticēja visam, tikai ne notikumam ar čeku par sešdesmit tūkstošiem dolāru. Nonākot pie šā punkta, Kūpervuds sniedza diezgan ticamu paskaidrojumu. Tanīs pāris pēdējās dienās, kad viņš apmeklējis Stīneru, viņam prātā nav nākušas domas par bankrotu. Viņš lūdzis Stīneru aizdot naudu, tas taisnība, bet, ievērojot viņu veikala lietu apjomu, tā nav nemaz bijusi tik liela summa, pavisam simt piecdesmit tūkstošu dolāru. Stīneram vajadzētu gan apstiprināt, ka viņš, Kūpervuds, nav izrādījis ne mazākā satraukuma. Stīners viņam nozīmējis tikai vienu no avotiem, no kuriem viņš smēlis savus līdzekļus. Tanī laikā viņš vēl bijis drošs par daudziem citiem. Viņš nekad nav lietojis tādus stiprus izteicienus un nebūt nav tik neatlaidīgi lūdzies pilsētas kasieri, kā tas stāsta, kaut gan taisnība, ka viņš norādījis Stīneram uz to, kādu kļūdu tas pielaiž, padodamies panikai un atsacīdamies piešķirt viņam turpmākos kredītus. Tiesa, viņš uzskatījis šo avotu par pašu pieejamāko, pašu ērtāko, bet nebūt ne par vienīgo. Viņam bijis pilnīgs pamats cerēt, ka viņa galvenie draugi finansisti vajadzības gadījumā pagarinās viņam kredītu, tā ka būs pietiekami laika, lai savestu savas lietas kārtībā un turpinātu darbu, kamēr negaiss pāries. Viņš runājis ar Stīneru par saviem plašajiem pilsētas aizņēmuma pirkumiem pirmajā panikas dienā, lai uzturētu aizņēmuma kursu biržā, kā arī par to, ka viņam pienākas no pilsētas sešdesmit tūkstošu dolāru. Stīners nav pat domājis ko iebilst. Protams, ir iespējams, ka, būdams satrauktā garastāvoklī, Stīners nav tanī brīdī pietiekami uzmanīgi klausījies. Bet pēc tam, — Kūpervuds turpināja, — viņam par lielu pārsteigumu uz lielākajiem baņķieru namiem izdarīts negaidīts spiediens, kas licis tiem pretēji to gribai izturēties pret viņu diemžēl pārāk bargi. Un šā spiediena dēļ viņam bijis jāslēdz sava uzņēmuma durvis, kaut gan viņš līdz pēdējai minūtei nav ticējis, ka būs spiests tā rīkoties. Čeku par sešdesmit tūkstošiem dolāru viņš toreiz saņēmis pilnīgi nejauši. Nauda, protams, bijusi vajadzīga, un šī summa taču viņam pienākusies, bet viņa darbinieki visi bijuši ļoti aizņemti. Tikai lai ietaupītu laiku, viņš palūdzis izrakstīt čeku un paņēmis to līdzi. Stīners ļoti labi zinājis, ka atteikšanās gadījumā viņš, Kūpervuds, būtu pieprasījis tiesas izmeklēšanu. Runājot par pilsētas kasei iegādāto sertifikātu nodošanu amortizācijas fondā, jāteic, ka tas bijis tīri tehniskas dabas jautājums, ar ko viņš personīgi nekad nav nodarbojies. Tā bijusi viņa grāmatveža mistera Steplija darīšana. Viņš pat nav zinājis, ka šīs obligācijas nav tikušas nodotas vajadzīgā vietā. (Tie bija salti meli; viņš to labi zināja!) Kas attiecas uz čeka nodošanu Džirardas Nacionālajai bankai, tad tā ir tīrā nejaušība. Ja apstākļi būtu iegrozījušies citādi, tad čeks tikpat labi varētu nokļūt kādā citā bankā.

Tā Kūpervuds turpināja savus paskaidrojumus, atbildot uz visiem Stedžera un Šenona tincinājumiem ar vistīkamāko vaļsirdību, un, vērojot viņa nopietno stāju, lietišķīgo uzmanību, ar kādu viņš izturējās pret tiesas procedūru, varēja zvērēt, ka šis cilvēks ir tā saucamā komerciālā godīguma iemiesojums. Un, taisnību sakot, Kūpervuds arī patiešām ticēja, ka viss viņa darītais un patlaban atstāstītais pilnīgi saskan ar likumu un to attaisno nepieciešamība un veicamo uzdevumu svarīgums. Viņš pūlējās attēlot zvērinātajiem visu tā, kā to redzēja pats, lai tie varētu iejusties viņa vietā un saprast viņa motīvus.

Un tā viņš nobeidza savu garo runu, un jāpiezīmē, ka iespaids, kādu viņa paskaidrojumi un pati viņa personība atstāja uz zvērinātajiem, bija diezgan nenoteikts. Pirmais zvērinātais pēc lozes, Fīlips Moltri, nolēma, ka Kūpervuds melo. Viņš nevarēja ticēt, ka Kūpervuds nebūtu iepriekš zinājis par draudošo bankrotu. Viņam tas bija jāzina! Un vispār visas viņa mahinācijas kopā ar Stīneru bija sodāmas, lai vai kā. Visā Kūpervuda runas laikā šis zvērinātais nepārtraukti domāja par to, kā viņš apspriežu istabā balsos pret Kūpervudu. Viņam pat ienāca prātā argumenti, ar kuriem viņš pacentīsies pārliecināt arī citus par Kūpervuda vainīgumu. Otrais zvērinātais, Saimons Glāsbergs, tekstilfabrikants, nodomāja, ka viņam pilnīgi skaidrs, kā tas viss noticis; viņš balsos par attaisnošanu. Viņš neatzina Kūpervudu par nevainīgu, bet nedomāja arī, ka tas pelnījis sodu. Trešais zvērinātais, arhitekts Nortons Flečers, domāja, ka Kūpervuds vainīgs, bet reizē ar to bija pārliecināts, ka tik apdāvinātu cilvēku nedrīkst iesēdināt cietumā. Ceturtais zvēri nātais, īrs Čārlzs Hiligens, uzņēmējs, reliģiozi noskaņots cilvēks, uzskatīja Kūpervudu par vainīgu un sodāmu. Piektais zvērinātais, Fīlips Lūkass, ogļu tirgotājs, atzina Kūpervudu par vainīgu. Sestais zvērinātais, Bendžamins Frēzers, kalnrūpniecības eksperts, domāja, ka Kūpervuds varbūt ir vainīgs, bet nebija par to pārliecināts. Septītais zvērinātais, Dž. Bridžess, biržas mākleris, kam bija kantoris Trešajā ielā, aprobežots cilvēks ar šauri praktisku redzes loku, uzskatīja Kūpervudu par bīstamu viltnieku, vainīgu un sodāmu. Viņš balsos par notiesāšanu. Astotais zvērinātais, Gejs Trips, nelielas tvaikoņu sabiedrības pārvaldnieks, svārstījās. Devītais zvērinātais, Džozefs Tīzdels, savu nodarbošanos pametis izbijis līmes fabrikants, domāja, ka Kūpervuds varbūt ir arī vainīgs likuma burta priekšā, bet neatzina viņa rīcību par noziedzīgu. Šādos apstākļos Kūpervudam bija pilnīgas tiesības rīkoties tieši šādā veidā. Viņš nolēma balsot par attaisnošanu. Desmitais zvērinātais, Ričards Maršs, jaunais puķu veikala īpašnieks, bija par Kūpervuda attaisnošanu aiz savas sentimentalitātes. Vienpadsmitais zvērinātais, Ričards Vēbers, dārzeņu tirgotājs, nenozīmīgs nieks komersantu pasaulē, bet brašs tēvainis, bija pret Kūpervudu. Viņš uzskatīja to par vainīgu. Divpadsmitais zvērinātais, Vašingtons Tomass, miltu tirgotavas īpašnieks, uzskatīja Kūpervudu par vainīgu, bet domāja, ka pēc sprieduma pieņemšanas vajadzētu rūpēties par apžēlošanu. Cilvēkus vajag labot — bija viņa lozungs.

Tādu pozīciju ieņēma zvērinātie, kad Kūpervuds, beidzis savus paskaidrojumus, apsēdās, pārdomādams, vai viņš atstājis kaut cik labvēlīgu iespaidu.

ČETRDESMIT TREŠĀ NODAĻA

Aizstāvības pārstāvim piešķirtas tiesības pirmajam griezties pie zvērinātiem ar runu, un Stedžers, pieklājīgi palocījies pret savu kolēģi, panācās uz priekšu. Atbalstījies pret zvērināto ložas barjeru, viņš iesāka mierīgi, pieklājīgi un pārliecinoši:

— Seri, zvērinātie piesēdētāji! Manu klientu, misteru Frenku Aldžernonu Kūpervudu, mūsu pilsētā labi pazīstamu baņķieri un finansistu, kura kantoris atrodas Trešajā ielā, Pensilvānijas štats, ko šeit pārstāv rajona prokurors, apvaino, ka viņš izkrāpis Filadelfijas pilsētas kasei sešdesmit tūkstošu dolāru čeka veidā, ko tūkstoš astoņsimt septiņdesmit pirmā gada devītajā oktobrī izrakstījis uz viņa vārda kāds Alberts Staijerss, toreizējā kasiera personīgais sekretārs un galvenais grāmatvedis. Kādi ir fakti, seri, kas apstiprina šo apvainojumu? Jūs noklausījāties ļoti daudzu liecinieku paskaidrojumus un zināt vispārējos vilcienos visu šo lietu. Ņemsim sākumam Džordža Stīnera liecību. Viņš tikko stāstīja jums, ka tūkstoš astoņsimt sešdesmit sestajā gadā viņam radusies liela vajadzība pēc baņķiera vai māklera, kas viņam iemācītu pacelt līdz paritātei pilsētas aizņēmumu, ko tolaik kotēja visai zemu, ka viņš meklējis cilvēku, kas ne tikai iemācītu viņam to, bet pierādītu savu padomu pareizību, tos praktiski realizējot. Misters Stīners tolaik bija bez jebkādas pieredzes finansu jautājumos. Misters Kūpervuds bija enerģisks jauns cilvēks ar apskaužamu izveicīga biržas māklera reputāciju. Un viņš nekavējoties pierādīja misteram Stīneram ne tikai teorijā, bet arī praksē, kā panākama pilsētas aizņēmuma kotēšana al pari. Tad viņi noslēguši vienošanos, — to jūs dzirdējāt visos sīkumos no paša mistera Stīnera mutes, — uz kuras pamata misters Stīners nodevis lielu paketi pilsētas aizņēmuma obligāciju realizācijai manam aizstāvamajam, un tas ar veiklām manipulācijām, pārmaiņus pērkot un pārdodot,— pie tā mums nav nozīmes sīkāk kavēties, bet šīs operācijas ir pilnīgi parastas un likumīgas tanī nozarē, kur darbojās misters Kūpervuds, — pacēlis aizņēmumu līdz paritātei un, kā apgalvo liecinieki, noturējis to tādā līmenī gadu pēc gada.

Kur tad, džentlmeņi, ir tas strīdus ābols, kāds ārkārtīgi svarīgs apstāklis pamudināja misteru Stīneru ierasties tiesas zālē un apvainot savu bijušo aģentu un mākleri zādzībā un izšķērdēšanā un apgalvot, ka tas piesavinājies bez kādas kompensācijas sešdesmit tūkstošu dolāru no pilsētas kases līdzekļiem? Kā tas jāsaprot? Vai tiešām misters Kūpervuds klusītiņām, zagšus, nevienam nezinot — kad, .iekļuvis bez mistera Stīnera un tā palīgu ziņas kasiera kabinetā un noziedzīgi aiznesis no turienes sešdesmit tūkstošu dolāru pilsētas naudas? Nekā tamlīdzīga! Kā jūs dzirdējāt no rajona prokurora, apvainojums ir šāds: misters Kūpervuds ieradies pie kasiera gaišā dienas laikā, starp pulksten četriem un pieciem, dienu priekš savas maksātnespējas paziņošanas, nosēdējis pie mistera Stīnera kabinetā apmēram pusstundu vai trīsceturtdaļstundas, iznācis no turienes un paziņojis misteram Albertam Staijersam, ka iegādājies amortizācijas fondam par sešdesmit tūkstošiem dolāru pilsētas aizņēmuma obligācijas, par kurām viņam vēl nav samaksāts, lūdzis iekreditēt viņam šo summu pilsētas kases grāmatvedībā un izsniegt viņam čeku par šo viņam pienākošos summu, pēc tam aizgājis. Vai te ir kas sevišķs, džentlmeņi? Vai kas dīvains? Vai kāds šodien te gribēja noliegt, ka misters Kūpervuds bijis pilsētas aģents taisni tādiem darījumiem kā šis? Vai kāds no liecinieku sola te noliedzis, ka misters Kūpervuds iegādājies pilsētas aizņēmuma obligācijas, par kurām viņš runāja?

Kāpēc tad tādā gadījumā misters Stīners apvaino misteru Kūpervudu, it kā tas izkrāpis un noziedzīgā kārtā izšķērdējis sešdesmit tūkstošu dolāru, kas tam izsniegti par obligācijām, kuras tam bija tiesības pirkt un kuras — ko neviens neapstrīd — tas arī nopircis? Lūk, to es jums gribu tūliņ paskaidrot, lūdzu tikai uzmanīgi uzklausīt manus vārdus. Apvainotājs apgalvo, ka mans aizstāvamais pieprasījis čeku un, saņēmis to, aiznesis līdzi, un deponējis bankā uz sava vārda, nepapūlēdamies nodot amortizācijas fondā tās obligācijas, par ko tam ar šo čeku atlīdzināts. Neizdarījis to un būdams spiests pašreizējo finansiālo grūtību pēc pārtraukt maksājumus, viņš ar šo rīcību, kā apgalvo apvainotājs, ko dedzīgi atbalsta republikāņu partijas barveži, kļuvis par izšķērdētāju, zagli, par ko vien vēlaties, lai tikai viņu padarītu publikas acis par grēkāzi Džordža Stīnera un pret pilsētas interesēm vienaldzīgo republikāņu partijas barvežu vietā.

Te misters Stedžers sniedza drosmīgu raksturojumu visam politiskajam stāvoklim, kāds bija izveidojies pēc Čikāgas ugunsgrēka un tā radītās panikas, pie tam attēloja Kūpervudu kā netaisni nomelnotu aģentu, ko līdz ugunsgrēkam Filadelfijas politiskie varasvīri augsti vērtējuši un cienījuši, bet pēc tam, baidīdamies no sakāves vēlēšanās, izraudzījušies par vispiemērotāko un pieejamāko izpirkšanas upuri.

Tas aizņēma Stedžeram pusstundu laika. Tad, vispirms norādījis, ka Stīners politiķu rokās bijis tikai ierocis, ka tie viņu izmantojuši par aizsegu savu finansiālo izdomu realizēšanai, viņš turpināja:

— Tagad, godātie zvērinātie, kad esmu jums apgaismojis šo notikumu, palūkojieties, cik tas viss smieklīgi! Cik nejēdzīgi! Frenks Kūpervuds vairākus gadus bija pilsētas aģents taisni šādos darījumos. Savā darbībā viņš pieturējās pie zināmiem nosacījumiem, par ko bija vienojies ar misteru Stīneru acīmredzot ar augstāk stāvošu personu svētību, jo tie bija veci paradumi un nosacījumi, kas mantoti no iepriekšējiem pilsētas administrācijas darbiniekiem un pastāvējuši jau sen pirms mistera Stīnera parādīšanās uz skatuves pilsētas kasiera lomā. Viens no šiem nosacījumiem ir tāds, ka Kūpervuda pienākums noslēgt visu savu darījumu bilanci un norēķināties ar pilsētu katra nākamā mēneša pirmajā datumā. Tas nozīmē, ka viņam nevajadzēja ne nomaksāt pilsētas kasierim kaut kādas summas, ne nodot tam kādus čekus, ne deponēt naudu vai sertifikātus amortizācijas fondā līdz nākamā mēneša pirmajam datumam, jo — lūdzu uzmanību, godātie zvērinātie, tas ir ārkārtīgi svarīgi! — jo visi viņa darījumi, kas saistīti ar pilsētas aizņēmumu, kā arī jebkuras citas transakcijas pilsētas kasei, bija tik neskaitāmas, tik zibenīgas un iepriekš neparedzamas, ka tām bija vajadzīga elastīga norēķinu sistēma, kas nesaista rokas, sistēma, bez kuras nav domājams pienācīgā veidā strādāt un vispār kaut ko darīt. Bez šādas sistēmas viņš nekad nevarētu apmierinoši izpildīt mistera Stīnera uzdevumus, citādi būtu nepieciešama ārkārtīgi sarežģīta rēķinvedība ir viņam, ir pilsētas kasierim. Misters Stīners to pats atzina savu paskaidrojumu sākumā. Alberts Staijerss apstiprināja, ka tāda vienošanās arī bijusi. Kas nu tālāk? Tālāk es gribu sacīt sekojošo. Kura tiesa var iedomāties, kurš saprātīgs cilvēks var noticēt, ka šādā stāvoklī misters Kūpervuds pats noņēmās ar visiem šiem depozītiem dažādās bankās, amortizācijas fondā un pilsētas kasē vai arī atgādināja savam galvenajam grāmatvedim: «Paklau, Steplij, te ir čeks par sešdesmit tūkstošiem dolāru, parūpējieties, lai šodien pat amortizācijas fondā nodotu tik un tik pilsētas aizņēmuma sertifikātu atbilstoši šai summai!» Kāda absurda iedoma! Pilnīgi saprotams, ka misteram Kūpervudam bija sava sistēma kā kurā katrā lielā uzņēmumā. Tiklīdz pienāca termiņš, zināmi čeki un zināmi sertifikāti tika automātiski nodoti, kur pienākas. Viņa darīšana bija nodot čeku galvenajam grāmatvedim, tad viņš varēja arī aizmirst to! Vai jūs varat iedomāties, ka bankas darbinieks ar tādu kolosālu apgrozījumu varētu rīkoties citādi?

Misters Stedžers apklusa, lai atvilktu elpu un atbildētu uz jautājumiem, pēc tam, pārliecinājies, ka pietiekami saprotami noskaidrojis šo apstākli, turpināja:

— Protams, pret to visu iebilst, ka Kūpervuds it kā esot zinājis par viņam draudošo bankrotu. Bet, redziet, misters Kūpervuds atbild, ka viņš nekā tamlīdzīga nav zinājis! Viņš tepat apliecināja, ka tikai pēdējā mirklī sapratis, ka maksājumu pārtraukšana neizbēgama. Kāpēc tad tādā gadījumā šeit apgalvo, it kā viņam atteikušies izsniegt čeku, uz ko viņam bija tiesības? Liekas, es zinu kāpēc. Un domāju, ka varēšu jums paskaidrot, ja jums labpatiks mani uzklausīt.

Stedžers mainīja pozu un sāka uzbrukumu zvērinātajiem citādā veidā.

— Tas izskaidrojams vienkārši ar to, ka misters Džordžs Stīners, briesmīgā ugunsgrēka un tam sekojošās panikas nobiedēts, — un varbūt taisni tāpēc, ka misters Kūpervuds deva tam padomu piebaidīties no vietējiem notikumiem, — iedomājās, ka misteram Kūpervudam draud bankrots. Un, tā kā mistera Kūpervuda kantorī viņam bija krietni liels depozīts uz ļoti zemiem procentiem, Stīners nolēma, ka Kūpervudam nav vairs nauda jādod, pat tā, kuru Kūpervudam bija tiesības saņemt par izdarītajiem pakalpojumiem un kurai nebija nekāda sakara ar summām, kas Kūpervudam bija aizdotas par divarpus procentiem. Vai tas nav absurds? Bet tas izskaidrojams tā, ka misters Džordžs Stīners bija neticami nobiedēts no ugunsgrēka un panikas, kam sākumā nebija ne mazākā sakara ar mistera Kūpervuda maksātspējām. Un, ja viņš bija apņēmies nedot Frenkam Kūpervudam pat to naudu, ko pēdējam bija tiesības saņemt, tad vienīgi tāpēc, ka pats Stīners savās personīgajās interesēs nelikumīgi izmantoja pilsētas līdzekļus (izlietojot mistera Kūpervuda kā māklera pakalpojumus) un tagad baidījās no atklāšanas un soda. Atļaujiet vaicāt, godātie zvērinātie, vai minētajā mistera Stīnera lēmumā bija kaut drusciņa vesela saprāta? Vai jūs varat saprast, kāpēc viņam bija jāpieņem tāds lēmums? Vai Kūpervuds vēl bija pilsētas aģents, kad viņš iegādājās aizņēmuma sertifikātus, par ko šeit runāja? Protams, bija. Vai tādā gadījumā viņam bija tiesības saņemt šo čeku par sešdesmit tūkstošiem dolāru? Kas uzdrošināsies šeit uzstāties un noliegt šīs viņa tiesības? Kāpēc tad visas šīs runas par viņa tiesībām uz čeku vai par viņa rīcības godīgumu? Kā vispār te varēja ierosināt šādu jautājumu? Es jums varu atbildēt. Tas radies tikai no viena vienīga avota, proti, no šejienes politiķu vēlēšanās atrast republikāņu partijai izpirkšanas upuri.

Jums var likties, godātie zvērinātie, ka es eju pārāk tālu savos meklējumos izskaidrot šo ārkārtīgi dīvaino lēmumu apvainot misteru Kūpervudu, pilsētas kases aģentu, ka viņš pieprasījis un saņēmis viņam likumīgi pienākošos naudu. Bet ņemiet vērā stāvokli, kādā toreiz bija nonākusi republikāņu partija. Ņemiet vērā to faktu, ka jebkuri sīkumi, kas atklātos par šo pilsētas līdzekļu izšķiešanu tik plašā apjomā, ārkārtīgi nelabvēlīgi ietekmētu gaidāmās vēlēšanas. Republikāņu partijai nācās ievēlēt jaunu kasieri un jaunu rajona prokuroru. Republikāņu partijai bija paradums atļaut kasieriem gūt sev labumu no to rīcībā esošajām summām, izsniedzot aizdevumus pret ļoti zemiem procentiem. Alga kasieriem nebija liela, viņiem nācās meklēt kaut kādus līdzekļus pieklājīgam dzīves veidam. Vai var uzskatīt misteru Stīneru par vainīgu šinī paradumā aizdot pilsētai piederošu naudu? Nekādā gadījumā. Vai te ir vainīgs misters Kūpervuds? Nekādā gadījumā. Šo paradumu praktizēja sen pirms mistera Stīnera un mistera Kūpervuda parādīšanās uz skatuves. Kāpēc tad tagad viss šis troksnis un klaigas? Viss šis sajukums radās vienīgi tāpēc, ka tanīs dienās misteru Stīneru un politiskos barvežus bija pārņēmušas bailes kļūt atmaskotiem. Neviens pilsētas kasieris līdz šim vēl nebija atmaskots. Tas būtu kaut kas pilnīgi jauns, draudēja briesmas, ka plašā publika uzzinās par negodīgajām metodēm, kādas lietojis misters Stīners. Čikāgas ugunsgrēks un līdztekus tam biržas panika bija satricinājuši daudzu mūsu pilsētas finansu iestāžu, starp tām arī mistera Kūpervuda kantora stabilitāti un labklājību. Daudziem finansistiem rēgojās bankrota draudi, tātad varēja bankrotēt arī Frenks Kūpervuds. Un viņš bankrotētu, palicis Filadelfijas pilsētai parādā piecsimt tūkstošu dolāru, kas saņemti aizņēmuma veidā no pilsētas kasiera pret ļoti zemiem procentiem — divarpus procentiem. Par ko te var misteru Kūpervudu pelt? Varbūt viņš lūdzis pilsētas kasieri aizdot naudu arī turpmāk par divarpus procentiem? Bet, ja tas arī tā būtu, kas te noziedzīgs no veikalnieciskā viedokļa? Vai katram nav tiesības aizņemties naudu, kur vien var, pret viszemākajiem procentiem? Vai kāds spiedis misteru Stīneru pret viņa vēlēšanos aizdot naudu misteram Kūpervudam? Vai šodien misters Stīners nestāstīja, ka pats uzaicinājis misteru Kūpervudu pie sevis? Kur radies, visu svēto vārdā, viss šis histēriskais apvainojums zādzībā, izšķiešanā, uzticētas mantas piesavināšanā un tā tālāk?

Vēlreiz, godātie zvērinātie, izlūgšos jūsu uzmanību. Es jums paskaidrošu, kā viss tas radies. Personām, kuras stāv aiz mistera Stīnera un kuru gribu viņš -pildīja, vajadzēja atrast politisku grēkāzi — ja nav cita, tad kaut vai Frenku Aldžernonu Kūpervudu. Ar to viss pateikts. Nekāda cita iemesla nav un nav bijis! Saprotiet mani: ja misteram Kūpervudam toreiz taisni bija vajadzīga nauda apgrozījumam grūtā brīdī, tad viņu interesēs bija dot to un visu noklusēt. Zināms, tas būtu nelikumīgi, — kā jau viss cits, kas bija iepriekš darīts šinī jomā, — toties daudz drošāk. Bailes, godātie zvērinātie, bailes, mazdūšība, nespēja raudzīties acīs nopietnajai krīzei, kura strauji tuvojās, — lūk, kas neļāva viņiem tā rīkoties. Viņi baidījās dāvāt uzticību cilvēkam, kurš līdz šim vienmēr bija viņu uzticību attaisnojis, no kura uzticamības un izcilajām finansiālajām spējām pilsēta un viņi bija līdz šim guvuši lielu labumu. Cilvēkam, kas tolaik ieņēma pilsētas kasiera posteni, pietrūka vīrišķības palikt uzticīgam savam līdzgaitniekam un nevērot baumas par tā iespējamo bankrotu. Viņš izvēlējās, kā viņš šodien pats paskaidroja, ieraušanos savā gliemežvākā un pasteidzās pieprasīt misteram Kūpervudam, lai tas atmaksā visus aizdotos piecsimt tūkstošus dolāru vai vismaz lielāko daļu no tiem — naudu, ko misters Kūpervuds faktiski bija izlietojis viņa paša, Stīnera, labā, .— un bez tam atsacījās atlīdzināt misteram Kūpervudam summu, kas tam likumīgi pienācās par obligāciju pirkšanu. Vai ir pamats nosodīt misteru Kūpervudu par kādu no šiem darījumiem? Ne mazākais! Vai bija iesniegta kāda prasība tiesas ceļa, lai piespiestu misteru Kūpervudu atmaksāt piecsimt tūkstošu dolāru, kas tagad bija apdraudēti Kūpervuda bankrota pēc? Nekādas prasības nav bijis. Viss izskaidrojams ar trako, nejēdzīgo paniku, kādā bija nonācis Džordžs Stīners, un ar republikāņu barvežu stingro apņemšanos, — tikko tie bija saoduši, kas te notiek, — atrast kādu citu bez pašu ielikteņa Stīnera, kam uzvelt atbildību par deficītu pilsētas kasē. Jūs dzirdējāt, ko te šodien liecināja misters Kūpervuds: viņš devies pie mistera Stīnera vispirms taisni tādēļ, lai novērstu tamlīdzīgu iespēju. Un taisni pēc viņa brīdinājuma misters Stīners uztraucas, zaudē savaldīšanos un pieprasa, lai misters Kūpervuds atmaksā viņam visu naudu, visus piecsimt tūkstošus dolāru, ko tam aizdevis pret divarpus procentiem. Vai to no veikalnieka viedokļa nesauc labākā gadījumā par muļķību? Misters Stīners tiešām nebija izvēlējies sliktu momentu, lai pieprasītu dzēst pilnīgi likumīgu aizdevumu!

Un tagad es atļaušos atgriezties pie jautājuma par sešdesmit tūkstošu dolāru lielo čeku. Kad misters Kūpervuds bankrota priekšvakarā ieradās pie mistera Stīnera, tas, pēc viņa paša vārdiem, pateicis Kūpervudam, ka vairāk naudas viņam neaizdos, ka tas ir pilnīgi neiespējami. Un tad misters Kūpervuds esot izgājis kancelejā un bez Stīnera ziņas un piekrišanas pierunājis viņa sekretāru un kancelejas pārzini misteru Albertu Staijersu izsniegt tam čeku par sešdesmit tūkstošiem dolāru, uz ko misteram Kūpervudam it kā neesot bijušas tiesības un ko Stīners būtu aizturējis, ja būtu laikā par to uzzinājis.

Kādas blēņas! Kā tad viņš nezināja! Grāmatvedības grāmatas atradās turpat viņa acu priekša. Misters Staijerss tūliņ otrā rītā viņam to paziņoja. Misters Kūpervuds bija jau aizmirsis par to domāt, jo viņam bija tiesības uz šo naudu un viņš jebkurā tiesā būtu saņēmis izpildrakstu par šo summu neatkarīgi no sava bankrota. Smieklīgi, ka misters Stīners apgalvo, it kā viņš būtu aizturējis maksājumu. Šī doma varēja ienākt viņam prātā otrā dienā, pēc aprunāšanās ar saviem draugiem politiķiem, jo tas ietilpa republikāņu partijas plānos — atrast ar kāda trika vai kādu slazdu palīdzību sev grēkāzi. Ne vairāk un ne mazāk! Un jūs varat būt pārliecināti, ka to ļoti labi saprata visi tie, kas tā cenšas panākt mistera Kūpervuda notiesāšanu!

Stedžers brīdi klusēja un zīmīgi paskatījās uz Senonu.

— Godātie zvērinātie piesēdētāji! — viņš noslēgumā sacīja mierīgā un izjustā balsi. — Kad jūs apspriedīsiet šo lietu savā apspriežu istabā, tad pārliecināsieties, ka zādzība un izšķērdēšana, un nelikumīga sešdesmit tūkstošu dolāru liela čeka piesavināšanās, tas ir, viss, kas. sastāda apsūdzību un kas atspoguļo vienīgi rajona prokurora neatlaidīgo cenšanos radīt nozieguma iespaidu, nav nekas cits kā slimīgas iztēles auglis, radies gļēvu politikāņu smadzenēs, kuri vēlas glābt paši savu ādu, upurējot Kūpervudu, kuri ir cilvēki bez goda un sirdsapziņas, kuriem galvenais — pašiem tikt cauri ar veselu ādu. Viņi grib, lai republikāņu partijas ierindnieki nebūtu pārāk sliktās domās par to, kā līderi vada pilsētas saimniecību. Viņi grib, cik vien iespējams, nomazgāt Džordžu Stīneru un padarīt manu aizstāvamo par izpirkšanas upuri. Tas nedrīkst notikt, un tas nenotiks! Jūs kā godīgi, saprātīgi cilvēki to nepieļausiet. Un, drošs par to, es ar mierīgu sirdi beidzu savu runu!

Stedžers strauji novērsās no zvērināto ložas un nosēdās līdzās Kūpervudam. Un tad piecēlās Šenons — mierīgs, enerģisks, spēcīgs, krietni jaunāks par savu pretinieku.

Taisnību sakot, Šenons savās domās par Kūpervudu bija vienis pratis ar Stedžeru un nebūt nenosodīja Kūpervudu par paņēmieniem, ko tas bija lietojis, lai iedzīvotos naudā. Vēl vairāk — Šenons domāja, ka Kūpervuda vietā būtu rīkojies taisni tāpat. Bet Šenons bija jaunievēlētais rajona prokurors. Viņam vajadzēja parādīt savas spējas, bet galvenais, — aiz viņa stāvošie republikāņu varasvīri atzina, ka izveidojusies vispārējā situācija prasa Kūpervuda notiesāšanu. Tāpēc Šenons spēcīgi atspiedās ar rokām pret barjeru, kādu brīdi cieši lūkojās zvērinātajos un, sakopojis domas, iesāka:

— Godātie zvērinātie piesēdētāji! Man liekas, ka, pietiekami vērīgi izturoties pret visu, kas šodien tiesā noskaidrojies, mums nebūs grūti secināt un, es pat sacītu, secināt pilnīgi neapstrīdami, ja vien mēs pacentīsimies pienācīgi izpētīt faktus. Apsūdzētais, misters Kūpervuds, stāv šodien tiesas priekšā, apvainots, kā jau sacīju, zādzībā, uzticētas mantas piesavināšanā, izšķērdēšanā, vispār — tāda čeka noblēdīšanā, kas izsniegts par noteiktu summu, proti, par sešdesmit tūkstošiem dolāru, — šo čeku «Frenkam A. Kūpervudam un Ko» tūkstoš astoņsimt septiņdesmit pirmā gada devītajā oktobrī kasiera vārdā izsniedzis pilsētas kasiera sekretārs ar savu parakstu. Misters Kūpervuds apgalvo, ka tanī momentā viņš bijis ne tikai pilnīgi maksātspējīgs, bet vēl priekš tam iegādājies pilsētas aizņēmuma sertifikātus par sešdesmit tūkstošiem dolāru un deponējis vai tuvākajā laikā gatavojies deponēt tos, kā viņš to parasti darījis, pilsētas amortizācijas fondā, kas būtu paša parastākā darījuma noslēgums, proti, «Frenks A. Kūpervuds un Ko» kā pilsētas aģents biržā iegādājas noteiktu daudzumu pilsētas aizņēmuma obligāciju, nodod tās amortizācijas fondā un nekavējoties saņem pienācīgo atlīdzību. Tagad, džentlmeņi, paskatīsimies, kādi ir patiesie fakti. Vai tiešām «Frenks A. Kūpervuds un Ko» (īstenībā, kā jūs šodien dzirdējāt, nekāda «kompānija» nepastāv, ir tikai Frenks A. Kūpervuds), vai tiešām minētajam Frenkam A. Kūpervudam bija toreiz tiesības saņemt čeku, tas ir, vai viņš bija tanī momentā pilsētas pilnvarots aģents vai ne? Vai viņš bija maksātspējīgs? Vai viņš saprata pats, ka atrodas tuvu bankrotam, un vai šis čeks par sešdesmit tūkstošiem dolāru nebija pēdējais salmiņš, pie kā viņš ķērās, lai glābtu savu stāvokli finansistu aprindās, nebēdājot par to, kādas sekas būs šai rīcībai no likuma, morāles un tā tālāk viedokļa? Jeb vai viņš patiešām iegādājies pilsētas aizņēmuma sertifikātus par paša norādīto summu norādītajā laikā un norādītajā veidā un saņēmis tikai to, kas viņam pēc visām tiesībām pienācās? Vai viņš bija domājis deponēt šos pilsētas aizņēmuma sertifikātus, — kā viņš apgalvo un kā viņam, dabiski, arī vajadzēja darīt, — amortizācijas fondā, jeb vai viņam šāda nodoma nebija? Vai tanī dienā, kad viņš saņēma čeku par sešdesmit tūkstošiem dolāru, viņa un pilsētas kasiera attieksmes bija tādas pašas kā agrāk, vai tās bija citādas? Vai viņu veikalnieciskās attieksmes nebija izbeigušās pēc sarunas ceturtdaļstundu pirms čeka saņemšanas vai pirms divām dienām vai divām nedēļām (galīgi nesvarīgi, kad), vai arī tās vēl turpinājās? Kā jums labi zināms, veikalniekam ir tiesības jebkurā momentā atsacīties no līguma, ja vien šinī līgumā nav precīzi noteikts tā darbības laiks. Es jūs lūgšu to neaizmirst, kad apspriedīsiet visu, kas šinī lietā liecināts. Vai Džordžs Stīners (kas zināja vai nojauta, ka Frenka Kūpervuda līdzekļi galīgi ierobežoti un tas vairs turpmāk nespēs godīgi un mērķtiecīgi izpildīt saistības, kuras tam šis līgums uzliek) izbeidza abu veikalnieciskas attieksmes vēl pirms čeka izsniegšanas par sešdesmittūkstošiem dolāru lielu summu, vai arī viņš to netika izdarījis? Vai patiešām misters Frenks Kūpervuds, zinādams, ka vairs nav pilsētas kasiera un pilsētas aģents, ka arī, ka nav maksātspējīgs (to, kā apgalvo misters Stīners, viņš pats tam paziņojis), un nedomādams deponēt amortizācijas fondā sertifikātus, kas it kā šim nolūkam bijuši iegādāti, — vai patiešām viņš, iegājis mistera Stīnera kancelejā, saticis tur pēdējā sekretāru, pateicis tam, ka iegādājies par sešdesmit tūkstošiem dolāru pilsētas aizņēmuma sertifikātus, palūdzis izrakstīt čeku, saņēmis to, iebāzis kabatā un aizgājis, nemaz nedomādams kaut kādā veidā atlīdzināt pilsētai attiecīgo summu, un pēc divdesmit četrām stundām bankrotējis, palikdams pilsētai parādā minēto summu plus vēl piecsimt tūkstošu dolāru, ko agrāk aizņēmies no pilsētas kases? Kādi fakti ir mūsu rīcībā šinī lietā? Ko runāja šeit uzstājušies liecinieki? Ko liecināja Džordžs Stīners, Alberts Staijerss, Džirardas Nacionālās bankas prezidents Dēvisons un pats misters Kūpervuds? Ko īstenībā liecina šās lietas interesantie sīkumi? Godātie zvērinātie piesēdētāji, jums atrisināma visai īpatnēja problēma!

Viņš apklusa un pārlaida zvērinātiem ciešu skatienu, saraustīdams tanī pašā laikā piedurknes un pūlēdamies pieņemt tādu izskatu, it kā būtu pārliecināts, ka atklājis izmanīga, viltīga noziedznieka pēdas, kurš pratis veikli apkrāpt godājamo pilsētas sabiedrību un cienījamo zvērināto kolēģiju, izliekoties par godīgu cilvēku.

Tad viņš turpināja:

— Tātad kādi ir fakti, džentlmeņi? Jums pašiem bija iespējams noklausīties, kā viss noritējis. Jūs esat saprātīgi cilvēki. Jums nav vajadzīgi paskaidrojumi. Jūsu priekšā divi cilvēki: viens — Filadelfijas pilsētas izraudzīta persona pilsētas kasiera postenim, cilvēks, kas devis zvērestu sargāt pilsētas intereses un vadīt tās finansu lietas visizdevīgākā veidā, otrs — cilvēks, kurš uzaicināts nestabilas finansiālas konjunktūras laikā palīdzēt atrisināt, jādomā, grūtu finansiālu problēmu. Un, lūk, šie abi cilvēki paklusām noslēdz privātu finansiālu vienošanos: sākas virkne nelikumīgu darījumu, un viens no dalībniekiem, viltīgāks, gudrāks, labāk pārzinādams Trešās ielas izsmalcinātos paņēmienus, ved otru sev līdzi pa izdevīgu kapitālieguldījumu vilinošajām takām, kamēr ieved to — bez iepriekšēja nodoma, bet tomēr noziedzīgi — kraha, atklāšanas un sabiedriskas nosodīšanas purvā. Tas, kurš vieglāk ievainojams, tas, kura stāvoklis bīstamāks, proti, Filadelfijas pilsētas kasieris, vairs nevar vai, teiksim, neuzdrošinās sekot savam ceļa rādītājam. Un nu jūs redzat ainu, ko šeit liecinieku krēslā attēloja misters Stīners: jūs redzat rijīgu, negodīgu, nežēlīgu finansu vilku stāvam pie dreboša, naiva finansu jēra, kam viņš saka, atņirdzis plēsoņas zobus: «Ja jūs man nedosiet naudu, ko es lūdzu, tas ir, trīssimt tūkstošu dolāru, tad jūs nonāksiet cietumā, jūsu bērnus izmetīs uz ielas, jūs pats, jūsu sieva un visa ģimene atkal nonāks trūkumā, un neviens jūsu labā pat pirksta nepakustinās!» Lūk, ko, pēc mistera Stīnera vārdiem, viņam sacījis misters Kūpervuds. Un man personīgi nav ne mazāko šaubu, ka šādi vārdi ir sacīti. Misters Stedžers savos ārkārtīgi atturīgajos (kad runa ir par viņa klientu) izteicienos attēlo viņu par laipnu, iztapīgu aģentu, mākleri džentlmeni, ko burtiski piespieduši aizņemties piecsimt tūkstošu dolāru pret divarpus procentiem, kamēr Trešajā ielā šī nauda ienes uz onkolaizdevumiem desmit līdz piecpadsmit procentu un pat vairāk. Bet es atsakos tam ticēt. Mani visvairāk pārsteidz šinī lietā sekojošais: kā varēja gadīties, ka tāds piemīlīgs, laipns, labvēlīgs cilvēks, ieņemdams necilu algota aģenta posteni un tāpēc domādams vienīgi par to, kā izpatikt savam darba devējam, varēja ierasties pie mistera Stīnera pirms šā notikuma ar čeku par sešdesmit tūkstošiem dolāru un paziņot viņam, kā misters Stīners šodien ar zvērestu liecināja: «Ja jūs nekavējoties šodien pat nedosiet man vēl trīssimt tūkstošus dolāru no pilsētas līdzekļiem, tad es bankrotēšu, bet jūs kļūsiet par arestantu. Jūs nokļūsiet pārmācības namā.» Lūk, ko viņš tam sacījis: «Es bankrotēšu, bet jūs kļūsiet par arestantu. Mani. nevar aizskart, bet jūs arestēs. Es esmu tikai starpnieks.» Vai tas skan kā piemīlīga, maiga, nekur nevainojama, labi audzināta aģenta, algota māklera valoda, vai arī tas vairāk atgādina vārdus, ko runātu nekaunīgs, augstprātīgs, nežēlīgs pavēlnieks, cilvēks, kas jūt savās rokās varu un gatavs pavēlēt, lai gūtu uzvaru taisnā vai netaisnā ceļā?

Godātie zvērinātie, es nedomāju šeit aizstāvēt Džordžu Stīneru. Manuprāt, viņš tādā pašā mērā, ja ne vēl vairāk, vainīgs šinī noziegumā kā viņa pašapmierinātais sabiedrotais, šis finansists ar saldo mēli, šis vilks avju drēbēs, kas ar glaimīgu smaidu ieradās pie pilsētas kasiera un norādīja tam viltus pilnus ceļus, kas vestu pie abpusējas peļņas. Un, kad man attēlo misteru Kūpervudu, kā tas nupat notika, par piemīlīgu, vientiesīgu, laipnu sava uzdevuma pildītāju, mani pārņem dusmas. Ja jūs, godātie zvērinātie, gribat gūt pilnīgu pārskatu par visu šo lietu, tad jums jāmet skatiens pagātnē, priekš gadiem desmit vai divpadsmit — kad misters Džordžs Stīners īstenībā bija vēl gluži nabags un jauns iesācējs politikas pasaulē, — pirms tam, kad pie viņa ieradās šis veiklais un viltīgais biržas vīrs un parādīja, kā gūt labumus no pilsētas līdzekļiem. Džordžs Stīners toreiz nebija nekāda svarīga persona, tāds nebija arī Frenks Kūpervuds, kad pirmo reizi nonāca saskarē ar jaunievēlēto pilsētas kasieri. Vai .grūti iedomāties šo cilvēku — šo viltīgo lapsu! — kā viņš ieradās pie Stīnera elegants, jauns, svaigs, labi ģērbies un sacīja: «Uzticieties man! Atļaujiet man rīkoties ar pilsētas aizņēmumu, aizdodiet man pilsētas naudu pret diviem procentiem gadā vai vēl zemāk!» Vai jums grūti iedomāties šādu ainu? Vai jūs neredzat viņu šinī lomā?

Džordžs Stīners bija trūcīgs cilvēks, pat ļoti trūcīgs, kad pirmo reizi stājās pilsētas kasiera postenī. Viņam nebija nekā, izņemot nožēlojamu nekustamu īpašumu apdrošināšanas un pārdošanas aģentūru, kas viņam ienesa, teiksim, divarpus tūkstošus gadā. Viņam bija jāuztur sieva un četri bērni, un viņš nekad nebija baudījis savā dzīvē to, ko sauc par komfortu un greznību. Bet tad ierodas misters Kūpervuds, — tiesa, mistera Stīnera aicināts, bet tādā lietā, aiz kuras misters Stīners vēl toreiz nesaskatīja nekādas peļamas kombinācijas, — un ceļ viņam priekšā savu grandiozo plānu — manipulācijas ar pilsētas aizņēmumu, kas nesīs peļņu abiem. Vai jūs domājat, godātie zvērinātie, — vadoties no tā iespaida, kādu jums atstāja Džordžs Stīners, kas šeit uzstājās kā liecinieks,— ka viņš pats izdomājis un ieteicis misteram Kūpervudam tik nepieļaujamu iedzīvošanās plānu?

To sakot, Šenons norādīja ar pirkstu uz Kūpervudu.

— Vai misters Stīners līdzinās cilvēkam, kas spējīgs iemācīt šim džentlmenim kaut ko jaunu finansu vai uzsākto pārsteidzošo kombināciju jomā? Es jums jautāju,— vai viņš jums izliekas pēc tāda gudrinieka, kas varētu ieteikt visus šos viltīgos trikus, kuriem pateicoties abi džentlmeņi vēlāk iedzīvojās tādās lielās summās? Pēc ziņojuma, ko pats Kūpervuds sniedza saviem kreditoriem pirms pāris nedēļām, pēc bankrota, viņš aprēķināja savu īpašumu viena miljona divsimt piecdesmit tūkstošu dolāru vērtībā, bet viņš, starp citu, nesen kļuva trīsdesmit četri gadi vecs. Kādos skaitļos izpaudās viņa mantas stāvoklis, kad viņš pirmo reizi saistījās ar bijušo kasieri? Vai jums ir kāda jēga par to? Es varu jums to pateikt. Apmēram pirms mēneša, kad es stājos savā postenī, es pieprasīju ziņas šinī jautājumā. Kas tad nu izrādījās, godātie zvērinātie? — tikai mazliet vairāk par divsimt tūkstošiem dolāru. Mazliet vairāk par divsimt tūkstošiem dolāru! Te man ir izvilkums no baņķieru kantora «Dans un Ko» tā gada grāmatām. Tātad jūs paši varat pārliecināties, cik ātri pieaudzis mūsu «Cezara» īpašums. Varat pārliecināties, cik peļņas viņam nesuši pēdējie pāris gadi! Paskatīsimies tagad, vai Džordžam Stīneram bija tāds pats mantas stāvoklis tanī brīdī, kad viņu atcēla no amata un nodeva tiesai par izšķērdēšanu. Kā jūs domājat? Te man ir viņa aktīva un pasīva izraksts tanī laikā. Spriediet paši, džentlmeņi! Priekš trim nedēļām visa viņa manta sastādīja divsimt divdesmit tūkstošus, un es piezīmēšu, ka man ir pamats uzskatīt šīs ziņas par pietiekami precīzām. Kāpēc tad, pēc jūsu domām, misters Kūpervuds kļuva bagāts tik ātri, bet misters Stīners tik lēni? Viņi taču abi bija viena un tā paša nozieguma līdzdalībnieki. Misters Stīners devīgi apgādāja misteru Kūpervudu ar pilsētas naudu pret diviem procentiem gadā tanī pašā laikā, kad Trešajā ielā par onkolaizdevumieni maksāja dažreiz gandrīz vai sešpadsmit septiņpadsmit procentu. Vai jūs šaubāties par to, ka misters Kūpervuds, kas te sēž jūsu priekšā, nezināja, kā ar maksimālu peļņu izlietot naudu, kura tik viegli nākusi viņam rokās? Varbūt viņš nelīdzinās cilvēkam, kas to spēj? Jūs redzējāt viņu, kad viņš sniedza paskaidrojumus no liecinieku sola. Jūs dzirdējāt viņa paskaidrojumus. Tik galants, tāds kā pati vaļirdība, tik nevainīgs, viņš, jādomā, par to vien rūpējās, kā pakalpot Stīneram un tā draugiem, toties pats sešos gados iedzīvojas vairāk nekā miljonā un misteram Stīneram ļāva iedzīvoties ne vairāk kā simt sešdesmit tūkstošos, jo viņu sadarbības sākumā tam tomēr bija savs nieciņš — pāris tūkstoši dolāru.

Šenons nonāca pie galvenās epizodes, kas norisinājās devītajā oktobrī, kad Kūpervuds, apmeklējis Stīneru, saņēma no Alberta Staijersa čeku par sešdesmit tūkstošiem dolāru. Prokurora sašutums — kā vismaz likās klausītājiem — par šo gudri izdomāto un noziedzīgo plānu bija bezgalīgs. Tā bija vienkārši zādzība, atklāta laupīšana, un Kūpervuds labi saprata, ko dara, kad lūdza Staijersam čeku!

— Padomājiet tikai! — tā izsaucoties, Šenons pagriezās un pievērsās Kūpervudam, kas pilnīgi mierīgi un bez mazākā mulsuma atbildēja viņa skatienam. — Padomājiet tikai! Cik daudz šinī cilvēkā nekaunības, cik daudz Makiavelli cienīgas blēdības! Viņš zināja, ka gandrīz jau bankrotējis. Pēc divām dienām finansiālu rūpju, pēc divām dienām izmisuma pilnu mēģinājumu novērst neizbēgamo katastrofu, kas darīja galu viņa noziedzīgajām mahinācijām, viņš zināja, ka visi citi avoti izsmelti, izņemot pēdējo, proti, pilsētas kasi. Ja viņš negūs atbalstu arī šeit, bankrots viņam neizbēgams. Viņš jau tā bija pilsētas kasei parādā piecsimt tūkstošu dolāru. Viņš jau tā rīkojās ar pilsētas kasieri kā ar savu ieroci un bija ievilcis viņu tādā staignājā, ka misteru Stīneru sagrāba šausmas par tādu kolosālu parādu. Bet vai tas atturēja misteru Kūpervudu? Nemaz!

Šenons, kā ļaunu vēstījot, padraudēja Kūpervudam ar pirkstu, un tas sadusmots novērsās.

— Cenšas karjeras dēļ! — Kūpervuds iečukstēja savam advokātam. — Man ļoti gribētos, lai jūs to pateiktu zvērinātiem.

— Es jau ar lielu prieku, — Stedžers apbēdināts pasmaidīja, — bet mana stunda pagājusi.

— Tikai padomājiet vien, — Šenons turpināja, atkal uzrunājot zvērinātos, — kāda bezgalīga, patiešām vilka nekaunība vajadzīga cilvēkam, lai apgalvotu, ka viņš tikko iegādājies sertifikātus par sešdesmit tūkstošiem un tāpēc tūliņ vēlas saņemt par tiem čeku. Vai viņš pavisam iegādājies šos sertifikātus? Kas to lai zina! Vai iespējams, ka kāds var tikt skaidrībā viņa grāmatvedības neticamajā labirintā un tur kaut ko konstatēt? Labākā gadījumā var atbildēt, ka, pat ja viņš būtu iegādājies minētos sertifikātus, tad pilsētai no tiem nav bijis nekāda labuma, jo apsūdzētais pat pirksta nav pakustinājis, lai nodotu šos vērtspapīrus amortizācijas fondā, kur tiem vajadzēja atrasties. Viņa aizstāvis uzstājas un viņš pats arī apgalvo, ka viņam tas nav bijis jādara pirms nakamā mēneša pirmā datuma, kaut likums skan, ka tas bija jādara nekavējoties, un viņš pats arī to labi zina Viņa aizstāvis apgalvo un viņš pats izsakās, it kā neesot zinājis, ka viņu gaida bankrots. Tāpēc taču neesot vajadzējis raizēties par šiem sertifikātiem. Vai patiešām kāds no jums, džentlmeņi, tam noticēs? Vai misteram Ķūpervūdam kādreiz visā viņa finansiālās darbības laikā bijis nepieciešams tik steidzīgi pieprasīt čeku? Vai kas tamlīdzīgs noticis visā viņa noziedzīgo darījumu vēstures laikā? Jūs labi zināt, ka tas nekad nav noticis. Līdz tam nav bijis gadījuma, kad viņš pats personīgi ierastos pēc čeka, bet nezin kāpēc viņš tā rīkojās šoreiz? Kā to izskaidrot? Kāpēc viņš tieši šoreiz pieprasīja čeku? Pēc viņa paša vārdiem, pāris stundām neesot nekādas nozīmes. Viņš varēja kā vienmēr atsūtīt kādu kalpotāju. Tā agrāk parasti praktizēja. Kāpēc piepeši tāds jauninājums? Es jums teikšu, kāpēc! — Šenons pēkšņi nodārdināja pilnīgi pārgrozītā balsī. — Es jums teikšu, kāpēc! Viņš zināja, ka ir izputināts! Viņš zināja, ka pēdējais kaut cik likumīgais ceļš uz glābiņu Džordža Stīnera palīdzības veidā viņam slēgts! Viņš zināja, ka godīgā ceļā, atklāti vienojoties, viņš vairs nesaņems no Filadelfijas pilsētas kases neviena dolāra! Viņš zināja, ka tad, ja aizies no kasiera kancelejas bez čeka un vēlāk atsūtīs kādu pēc tā, pilsētas kasieris būs apķēries un līdz tam laikam paspējis jau brīdināt savus kalpotājus un tad naudu saņemt vairs neizdosies. Lūk, kāpēc viņš tā steidzās! Lūk. kāpēc, godātie zvērinātie, ja jūs gribat zināt patiesību!

Tātad, godātie zvērinātie, es gatavojos beigt savu apsūdzības runu, vērstu pret šo lielisko, godīgo un kārtīgo pilsoni, kam, pēc viņa aizstāvja mistera Stedžera vārdiem, jūs nevarat izteikt notiesāšanas verdiktu, neizdarot briesmīgu netaisnību. Es gribu tikai sacīt, ka jūs man liekaties cilvēki ar aukstasinīgu un veselīgu saprātu, taisni tādi, ar kādiem man jāsaduras visvisādās mūsu dzīves nozarēs, — cilvēki, kas dara savu darbu godīgi, kā amerikāņiem pienākas. Tātad, godātie zvērinātie, — Šenons atkal sāka runāt pieglaimīgā balsī, — man atliek pateikt jums sekojošo: ja pēc tā, ko jūs te dzirdējāt un redzējāt, jūs joprojām uzskatāt, ka misters Frenks Kūpervuds ir godīgs un kārtīgs cilvēks, ka viņš nav ar nodomu un ļaunprātīgi izzadzis sešdesmit tūkstošu dolāru no Filadelfijas pilsētas kases, ka viņš patiešām nopircis pilsētas aizņēmuma sertifikātus un domājis, kā viņš apgalvo, nodot tos amortizācijas fondā — tad, protams, jums atliek tikai atlaist viņu brīvībā, pie tam, jo ātrāk, jo labāk, lai viņš šodien pat varētu atgriezties Trešajā ielā un sākt atrisināt savas visai sarežģītās finansu lietas. Tas ir vienīgais, ko var darīt godīgi, apzinīgi cilvēki, — nekavējoties atlaist viņu brīvībā, dot viņam iespēju atgriezties mūsu sabiedrības klēpī, lai kaut drusku mazinātu nepelnīto apvainojumu, kādu, pēc mana oponenta mistera Stedžera vārdiem, cietis apsūdzētais. Ja tāda jūsu pārliecība, jums tūliņ jādeklarē, ka viņš ir nevainīgs. Lai jums nedara raizes Džordža Stīnera liktenis! Šā cilvēka vaina jau pierādīta ar viņa paša atzīšanos. Viņš pats atzinies par vainīgu. Viņam drīz tiks paziņots spriedums bez kādas izmeklēšanas. Bet šis cilvēks — šis cilvēks pretendē uz godīgumu un kārtīgumu. Viņš apgalvo, ka nav zinājis par savu tuvo bankrotu. Viņš apgalvo, ka lietojis draudus, piespiešanu un iebiedēšanu nevis tāpēc, ka viņam draudējis krahs, bet tikai tāpēc, ka viņš nav gribējis vēl lieki pūlēties un meklēt atbalstu kādā citā vietā. Kā jūs uz to raugāties? Vai jūs ticat, ka viņš iegādājies pilsētas aizņēmuma sertifikātus par sešdesmit tūkstošiem dolāru un ka viņam bijušas tiesības saņemt par tiem naudu? Ja tā, tad kāpēc viņš nenodeva tos amortizācijas fondā? To vēl šobaltdien tur nav, un šie sešdesmit tūkstoši pilsētai zaudēti. Kas tos dabūjis? Džirardas Nacionālā banka, kur misters Kūpervuds izņēmis simttūkstoš dolāru! Vai minētā banka saņēmusi šos sešdesmit tūkstošus plus četrdesmit tūkstošus citos čekos un obligācijās? Protams, ka saņēmusi. Kāpēc gan tā? Vai jums neienāk prātā doma, ka Džirardas Nacionālā banka var just zināmu atzinību pret misteru Kūpervudu par pēdējo mazo pakalpojumu, ko viņš sniedzis bankai pirms sava bankrota? Vai jums neliekas, ka bankas prezidents Dēvisons, ko jūs šeit redzējāt un kas tik pamatīgi noliecināja misteram Kūpervudam par labu, var būt — kaut es to neapgalvoju — tik labvēlīgs misteram Kūpervudam tieši par šo viņa rīcību? Pilnīgi pieļaujams. Jūs paši varat spriest par to ne sliktāk par mani. Bet, lai nu kā, džentlmeņi, bankas prezidents Dēvisons saka, ka misters Kūpervuds ir godīgs un kārtīgs cilvēks, un to pašu saka par viņu viņa aizstāvis misters Stedžers. Jūs noklausījāties liecības. Tagad jums atliek vienīgi labi apdomāt tās. Ja gribat atlaist šo cilvēku brīvībā — jūsu darīšana. — Viņš gurdi pameta ar roku. — Jūs esat tiesneši. Es gan to nedarītu. Bet es galu galā esmu tikai jurists, kas grūtā darbā pelna sev maizi. Man ir savas domas. Jums var būt citas — tā ir jūsu darīšana. — Viņš izdarīja izteik smīgu žestu, kas pauda gandrīz vai nicināšanu. — Es esmu beidzis, džentlmeņi, un pateicos jums par parādīto uzmanību. Jautājuma izlemšana jūsu rokās.

Viņš majestātiski aizgriezās, un zvērinātie sakustējās. Sāka rosīties arī publika, kas pildīja tiesas zāli. Tiesnesis Peidersons atviegloti nopūtās. Tikmēr jau bija gluži satumsis, un gāzes kandelabri zālē spoži dega. Ārā krita sniegs. Tiesnesis gurdi parakņājās papīros, tad, pievērsies ar svinīgu izskatu zvērinātiem, sāka savu tradicionālo pamācību; pēc tam tie cits pēc cita izgāja apspriežu istabā.

Kūpervuda tēvs apgriezās, šķērsoja zāli, kas ātri kļuva tukša, un apsēdās pie dēla.

— Nu, drīz mēs zināsim! — Frenks sacīja.

— Jā, — Kūpervuds vecākais vārgā balsī atbildēja. — Cerēsim, ka viss beigsies labi. Pirms dažām minūtēm es te redzēju Batleru.

— Tā! — nobrīnījās Kūpervuds, kurā šī ziņa modināja sevišķu interesi.

— Jā, — tēvs apstiprināja. — Viņš tikko izgāja.

Tātad, — Frenks nodomāja, — Batleram tāda interese uzzināt, kā izšķirsies viņa, Kūpervuda, liktenis, ka viņš pat ieradies tiesā paklausīties procesu. Šenons ir ierocis Batlera rokās, Peidersons — daļēji viņa ieliktenis. Jautājumā par viņa meitu varēja gan gūt virsroku, bet šeit veco uzveikt nebūs vis tik viegli, vienīgi, ja zvērinātie jutīs līdzi. Tie var atzīt viņu par vainīgu, un tad Batlera ieliktais tiesnesis Peidersons ar prieku piespiedīs viņam maksimālo cietumsodu. Pieci gadi cietuma — maz prieka! Viegls vēsums pārskrēja pār ķermeni, to domājot. Bet kāds labums raizēties par to, kas vēl nav noticis?

Stedžers pienāca klāt un paziņoja, ka no tā brīža, kad zvērinātie iegāja apspriežu istabā, notecējis termiņš iemaksātajai drošības naudai, pret kuru Kūpervuds bija atstāts brīvībā, un tagad Frenks faktiski atrodoties šerifa Adleja Džespersa (starp citu, Stedžera paziņas) uzraudzībā. Ja zvērinātie Kūpervudu neattaisnošot, — Stedžers piemetināja, — tad viņam būšot jāpaliek šerifa uzraudzībā, kamēr tiesa apstiprināšot lūgumu atzīt, ka ir brīži, kas iedveš šaubas par sprieduma pareizību, un pēc tam varēs rīkoties tālāk.

— Tas prasīs ne mazāk par piecām dienām, Frenk, — Stedžers sacīja, — bet Džesperss ir lāga zēns. Ar viņu var iztikt. Protams, ja mums laimēsies, tad varbūt nemaz nevajadzēs ielaisties ar viņu darīšanās. Pagaidām jums tomēr jāseko tiesas pristavam. Ja viss beigsies labi, mēs dosimies mājup. O, kā es gribu uzveikt šinī procesā! — viņš piemetināja. — Tad mēs gan labi izsmietos par viņiem! Es uzskatu, ka ar jums apgājušies nekrietni, un man liekas, es to pietiekami skaidri parādīju. Notiesāšanas verdikta gadījumā es atradīšu desmitiem iemeslu, lai ierosinātu lietas pārlemšanu.

Kūpervuds kopā ar aizstāvi un tēvu nesteidzīgi sekoja kādam šerifa palīgam, maza auguma cilvēciņam, vārdā Edijam Zandersam, kas pienāca, lai ņemtu viņu savā uzraudzībā. Viņi iegāja tā saucamajā sardzes telpā ēkas dibenā, kur apsūdzētajiem bija jāuzgaida pēc zvērināto aiziešanas apspriežu istabā. Tā bija augsta, četrstūraina, skumīga telpa ar logu uz Česnatstrītu un otrām durvīm nezin uz kurieni. Te bija netīrs, koka grīda izmīdīta, gar sienām (pie kurām nebija nevienas gleznas, neķāda izrotājuma) stiepās koka soli. No griestu vidus nokārās gāzes caurule, kas beidzās ar diviem radziņiem. Istaba bija kaut kādas sastāvējušas, kodīgas smakas piesūkusies, kas skaidrāk par vārdiem runāja par tiem dzīves atkritumiem un atliekām — noziedzīgiem un nevainīgiem, — kam laiku pa laikam nācās te stāvēt vai sēdēt, pacietīgi gaidot, kamēr uzzinās, ko tiem gatavo liktenis.

Kūpervudu, protams, pārņēma riebums, bet viņš bija pārāk līdzsvarots un prata pārāk labi savaldīties, lai nodotu savas jūtas. Viņš bija pieradis pie simtprocentīgas tīrības un vienmēr kopa savu ķermeni ar pedantisku rūpību. Bet te viņš, vajadzības spiests, saskārās ar tādu apkārtni, kas viņu stipri satricināja. Stedžers, stāvot viņam blakus, izmeta pāris piezīmju, kam bija mierinājuma, paskaidrojuma un atvainošanās raksturs.

— Sevišķi omulīga vieta nav, — viņš sacīja, — bet mazliet jāpaciešas! Es domāju, ka zvērinātie nevilks apspriešanos garumā.

— Iespējams, ka man no tā būs maz labuma! — Kūpervuds atteica, pieejot pie loga. Tad viņš piemetināja: — Kam jānotiek — jānotiek!

Vecais Kūpervuds sarauca pieri. Ja nu Frenkam nāksies izciest ilgu cietumsodu, tas ir, atrasties tādā atmosfērā kā šeit! Ak dievs! Viņš nodrebēja un pirmo reizi pēc ilgiem gadiem sāka domās skaitīt lūgšanu.

ČETRDESMIT CETURTĀ NODAĻA

Tikmēr apspriežu istabā iedegās karsts strīds, un visus jautājumus, ko zvērinātie bija iepriekš klusām pārdomājuši savā ložā, tagad apsprieda skaļi.

Interesanti vērot, kā zvērinātie piesēdētāji svārstās un lauza galvu, iztirzājot tamlīdzīgas lietas; interesants un neskaidrs ir tas psiholoģiskais process, kas tos noved pie zināma lēmuma. Tā saucamā «patiesība» ir kaut kas visai miglains, jo faktus, pat aiz godīgiem dzinuļiem, bieži iztulko gluži pārsteidzošā un ačgārnā kārtā. Šodien zvērinātiem bija veicams visai sarežģīts uzdevums, un viņi centās apskatīt to no visām pusēm.

Zvērināto tiesa nenonāk tik daudz pie atzinumiem, cik pie lēmumiem, un tas notiek visinteresantākā veidā un savdabīgu faktoru ietekmē. Ļoti bieži zvērinātie katrs par sevi vēl nav nākuši ne pie kādiem atzinumiem, bet visa kolēģija jau pieņem lēmumu. Zināma loma te ir laikam, kā tas zināms visiem juristiem. Zvērinātie, tiklab kopā, kā atsevišķi, vienmēr nemierā ar to, cik daudz laika vajag kādas lietas izlemšanai. Viņiem nav nekādas patikas sēdēt un pūlēties ap kādu problēmu, ja vien tā aiz kaut kādiem iemesliem nav ierosinājusi viņu iztēli. Sarežģīti un mīklaini siloģismi var galu galā nogurdināt un iedvest garlaicību. Pati atrašanās apspriežu istabā bieži pārvēršas trulās ciešanās.

No otras puses, neviens zvērināto sastāvs nesamierināsies ar domstarpībām, kas radušās starp viņiem. Cilvēka prātam iedzimts radošs princips, un katra neatrisināta problēma moka to. Tā nedod cilvēkam miera kā jebkura nepabeigta, svarīga lieta. Zvērinātie apspriežu istabā — līdzīgi zinātnieku demonstrētajiem kristāla atomiem, par kuru sagrupējumu tā mīl pārdomāt zinātne un, filozofija — cenšas izveidot vienu saskanīgu kopumu, radīt viengabala intelektuālu fronti, lai būtu tie, par ko viņi pienākuma un kārtības vārdā apņēmušies būt, tas ir, par vienotu, saprātīgu kolēģiju. Šī pati automātiskā tieksme skaisti izpaužas visdažādākās dabas parādībās — ir peldošu koku dreifēšanā Sargasu jūrā, ir gaisa pūslīšu ģeometriski pareizā novietnē rāma ūdens virspusē, ir dažu kukaiņu pārsteidzošās, pēc instinkta būvētās arhitektūras celtnēs, ir atomu formās, no kurām sastādās matērija — pasaules telpas audi. Var likties, ka dzīvības fiziskā būtība — tā formas šķietamība, ko acs pazīst un uzskata par realitāti, — ir bezgalīgas gudrības piesātināta un šī gudrība mīl kārtību un pati ir kārtība. Mūsu tā saucamās būtnes atomi bez mūsu tā saucamā prāta (īstenībā tikai iztēlojumiem un noskaņojumiem) zina, kurp tiem virzīties un ko darīt. Tie iemieso no mums neatkarīgu kārtību, gudrību, gribu. Tie kaut ko ceļ, neprasot mūsu piekrišanu. Tāpat strādā arī zvērināto kolēģijas zemapziņa. Nedrīkst palaist neievērotu arī vienas personības savdabīgo hipnotisko iedarbošanos uz otru, dažāda tipa cilvēku dažādu savstarpēju ietekmi. Apspriežu istabā divu triju cilvēku skaidra doma vai stingra griba var gūt virsroku pār visu zvērināto sastāvu un pārspēt vairuma argumentus vai pretestību. Viens cilvēks, kas enerģiski aizstāv savā prātā izveidojušos spriedumu, var kļūt vai nu par piekāpīgās masas uzvarošu barvedi, vai par nesaudzīgi sadragājamu mērķi, pret ko vērsta koncentrēta prāta uguns. Ļaudis nicina trulu, nemotivētu pretestību. Apspriežu istabā vairāk nekā jebkur citur cilvēkiem jāpamato savas domas, ja to no viņiem prasa. Ar to vēl nepietiek, ja pasaka: «Es nepiekrītu.» Ir zināmi gadījumi, kad zvērinātie nonākuši līdz kautiņam. Dažreiz apspriežu istabas šaurajā telpā dzimst degošs ienaids uz ilgiem gadiem, stūrgalvīgus zvērinātos ilgi vajā viņu veikalnieciskajās aprindās par neargumentētu pretestību vai uzskatiem.

Pēc tam kad zvērinātie vienojās, ka Kūpervuds neapšaubāmi pelnījis sodu, sākās strīdi, vai viņš atzīstams par vainīgu visos četros apvainojuma punktos. Nespēdami lāgā izšķirt starpību starp šiem punktiem, nolēma apstiprināt visus četrus, bet lūgt soda mīkstināšanu. Vēlāk viņi tomēr no pēdējā atsacījās: Kūpervuds ir vai nu vainīgs, vai nevainīgs. Tiesnesis nesaskatīs sliktāk par viņiem — varbūt pat labāk — visus vainu mīkstinošos apstākļus. Kādēļ saistīt viņam rokas? Turklāt tādiem lūgumiem parasti nepiešķir nekādas nozīmes, un tie tikai rada iespaidu, ka zvērināto ieņemtā pozīcija ir nedroša.

Tā nu pēc pusnakts, pulkstenim rādot desmit minūtes uz vieniem, zvērinātie beidzot bija gatavi pasludināt savu lēmumu, kuru paziņoja tiesnesim Peidersonam, kas bija palicis tiesas ēkā ir aiz savas intereses par šo procesu, ir tāpēc, ka dzīvoja netālu. Aizsūtīja pēc Kūpervuda un Stedžera. Tiesas zāle bija pilnīgi apgaismota. Pristavs, sekretārs un stenogrāfists atradās savās vietās. Zvērinātie zosu gājienā devās uz ložu, bet Kūpervuds un Stedžers, kas turējās viņam labajā pusē, apsiāiās pie durtiņām, kuras veda uz barjerām norobežoto zāles daļu, kur apsūdzētie noklausās verdiktu un visu to, kas tiesnesim tiem sakāms. Vecais Kūpervuds, stipri nervozs, arī pavadīja dēlu.

Pirmo reizi Frenku pārņēma sajūta, it kā viņš kustētos miegā. Vai tiešām viņš ir tas pats Frenks Kūpervuds, kas viņš bija pirms diviem mēnešiem — bagāts, veiksmīgs, pašapzinīgs? Vai tiešām tagad tikai piektais vai sestais decembris (tas bija pēc pusnakts)? Kāpēc zvērinātie apspriedās tik ilgi? Kā tas izskaidrojams? Nu viņi te stāv un svinīgi raugās savā priekšā, nu arī tiesnesis Peidersons dodas uz savu tiesneša tribīni, un viņa sprogainie mati ērmīgi slienas gaisā, un pristavs sauc visus pie kārtības. Tiesnesis neskatījās uz Kūpervudu — tas būtu nepieklājīgi, — bet uz zvērinātajiem piesēdētājiem, un tie tagad skatījās uz tiesnesi. Uz sekretāra jautājumu: «Godātie zvērinātie piesēdētāji, vai esat pieņēmuši vienprātīgu lēmumu?» — vecākais atbildēja: «Jā.»

— Vai jūs uzskatāt apsūdzēto par vainīgu vai ne?

— Mēs uzskatām apsūdzēto par vainīgu, kā tas norādīts apsūdzības aktā.

Kā viņi nākuši pie tāda slēdziena? Vai tiešām tāpēc, ka viņš paņēmis viņam nepiederošo čeku par sešdesmit tūkstošiem dolāru? Bet šī nauda būtībā taču piederēja viņam! Mans dievs, kāda nozīme sešdesmit tūkstošiem dolāru, ja ņem vērā visas tās summas, kas apgrozījās starp viņu un Džordžu Stīneru! Pilnīgi nekāda! Tā liktos, ka tas ir tīrais nieks, bet tomēr tas parādījies uz skatuves, tas nožēlojamais, niecīgais čeks, un pārvērties par pretestības kalnu, par mūri, par cietuma restēm, kas slēdz viņam turpmāko ceļu. Tas bija kas neaptverams! Kūpervuds pārlaida skatienu tiesas zālei. Cik milzīga, kaila, salta! Bet viņš taču tomēr paliek Frenks Kūpervuds! Kādēļ viņam padoties tādām dīvainām domām? Viņa cīņa par savu brīvību, par savām tiesībām un reabilitāciju vēl nav beigusies. Nē, tā tikai sākas! Pēc piecām dienām viņu izlaidīs pret drošību. Stedžers iesniegs lūgumu pār lemt lietu. Viņš būs brīvībā, viņa rīcībā būs veseli divi mēneši cīņas turpināšanai. Viņš vēl nav uzvarēts. Viņš panāks savu attaisnošanu. Zvērinātie sprieduši galīgi nepareizi. Augstākās instances tiesa to apstiprinās; tā atcels viņu verdiktu, par to nevar būt šaubu. Frenks pagriezās pret Stedžeru, kas pašlaik pieprasīja, lai tiesas sekretārs izjautā katru zvērināto personīgi: ja nu pēkšņi kaut viens no tiem atzīstas, ka ļāvies pierunāties un bijis piespiests balsot pret savu gribu!

— Vai tāds ir jūsu lēmums? — Frenks dzirdēja jautājam Fīlipam Moltri, pirmajam zvērinātajam.

— Jā! — šis vīrs svinīgi atbildēja.

— Vai tāds ir jūsu lēmums? — sekretārs norādīja ar pirkstu uz Saimonu Glāsbergu.

— Jā, ser!

— Vai tāds ir jūsu lēmums? — jautājums bija domāts Flečeram Nortonam.

— Jā!

Tā turpinājās visa zvērināto sastāva iztaujāšana. Visi atbildēja stingri un skaidri par spīti Stedžera vājajai cerībai, ka varbūt jel viens no tiem pārdomās. Tiesnesis pateicās tiem un sacīja, ka, ņemot vērā viņu aizturēšanu līdz tik vēlai nakts stundai, viņš atbrīvo tos uz visu sesiju. Tagad Stedžeram tikai atlika pierunāt tiesnesi Peidersonu atlikt sprieduma izpildīšanu, kamēr noskaidrosies, kāds liktenis būs lemts lūgumam štata augstākajai tiesai izskatīt lietu vēlreiz.

Kamēr Stedžers pienācīgā formā griezās ar savu lūgumu pie tiesneša, tas neslēptā ziņkārē aplūkoja Kūpervudu, bet, tā kā lieta bija ļoti nopietna un viņš saprata, ka augstākā tiesa visai labprāt atzīs, ka šinī gadījuma taisnīgs spriedums apšaubāms, tad piekrita. Pēc tam Kūpervudam nekas cits neatlika kā doties šinī vēlajā stundā līdzi šerifa palīgam uz apgabala cietumu un palikt tur vismaz piecas dienas vai pat vairāk.

Cietums, par ko šeit ir runa (tas saucās Moiamensings un atradās Desmitās ielas un Rīdstrītas stūrī), no arhitektūras viedokļa acij nebija riebīgs. Tas sastāvēja no centrālā masīva — galvenā cietuma — un šerifa rezidences — trīsstāvu ēkas ar robotu karnīzi un apaļu, robotu torni, kas bija galvenās ēkas trešdaļas augstumā, — un divstāvu spārniem ar robotiem tornīšiem galos. Viss tas stipri atgādināja pili, un tāpēc tam no amerikāņu viedokļa piemita īsta cietuma izskats. Ēkas fasāde, kas nepārsniedza trīsdesmit piecas pēdas augstumu vidus daļā un divdesmit piecas — spārnos, atradās vismaz simt pēdu atstatu no ielas, bet no sāniem un aizmugures kvartālu noslēdza divdesmit pēdu augsts mūris. Īstenībā šai ēkai nebija sevišķi bargs cietuma izskats, jo tās vidus daļā bija plati logi bez restēm, divos augšējos stāvos aizsegti aizkariem. Logi piešķīra visai fasādei diezgan patīkamu un apdzīvotu izskatu. Labais spārns, raugoties no ielas, saucās par apgabala cietumu un bija domāts īstermiņa soda izcietējiem. Kreisais spārns bija pilnīgi nodots tiem ieslodzītajiem, kas vēl nebija stājušies tiesas priekšā. Visa ēka bija celta no gludi aptēsta, gaiša akmens un šādā sniegotā naktī reto, iekšienē degošo spuldžu trūcīgajā gaismā šķita kaut kas ērmīgs, fantastisks, gandrīz pārdabisks.

Bija salta nakts un pūta stiprs vējš, kad Kūpervuds bija spiests doties arestā. Vējš dzina pa priekšu viegli virpuļojošu sniegu. Bez tēva un Stedžera Kūpervudu pavadīja šerifa palīgs Edijs Zanderss, kas kvartālsesijas laikā bija piekomandēts tiesai. Tas bija pazems cilvēks, tumšmatis, īsām, sarainām ūsiņām un blēdīgām, bet ne gudrām acīm. Viņa pirmās rūpes bija uzturēt savu amata cieņu, jo tas viņam likās visai svarīgs, bet otras — nepalaist garām gadījumu ko nopelnīt. Visas viņa zināšanas aprobežojās ar to šauro pasaulīti, pie kuras viņš piederēja, un viņš tik vien prata kā nogādāt ieslodzītos cietumā un atpakaļ un uzmanīt, lai tie neaizbēg. Pret zināma tipa ieslodzītajiem — proti, bagātiem un turīgiem — viņš izturējās draudzīgi, jo sen jau zināja, ka tas viņam ir izdevīgi. Patlaban, ceļā uz cietumu, viņš laipni izsacīja dažas piezīmes par to, ka laiks riebīgs, ka jāiet nav nemaz tālu un ka viņi droši vien vēl sastaps šerifu Džespersu nomodā, bet, ja ne, tad viņu varēs pamodināt. Kūpervuds gandrīz neklausījās viņā. Viņš domāja par māti, par sievu un par Eilīnu.

Kad viņi sasniedza cietumu, Kūpervudu ieveda centrālajā daļā, jo šeit atradās šerifa Adleja Džespersa kanceleja. Pēdējais, nesen tikai ievēlēts savā postenī, labprāt ievēroja visas ārējās formalitātes, cik to prasīja viņa pienākumu izpildīšana, bet sirdī viņš šīs formalitātes nepavisam neatzina. Tā politiskajās aprindās bija labi zināms, ka viens no Džespersa paņēmieniem «uzdzīt» savu visai skopo algu ir izīrēt ieslodzītajiem atsevišķas istabas, kā arī piešķirt sevišķas priekšrocības tiem, kas spējīgi maksāt. Tā bija rīkojušies arī citi šerifi pirms viņa. Kad Džesperss stājās savā postenī, dažiem ieslodzītajiem jau bija tādas privilēģijas, un viņa plānos nebūt neietilpa iegājušās lietu gaitas sagrāve. Istabas, kas, viņa vārdiem runājot, tika izīrētas «piederīgām personām», atradās ēkas centrālajā daļā, turpat, kur viņa dzīvoklis. Šīs istabas bija bez restēm, un nekas te neatgādināja cietuma atmosfēru. Sevišķa riska, ka te ieslodzītie varētu aizbēgt, nebija, jo pie kancelejas durvīm pastāvīgi dežurēja kāds uzraugs, kam bija piekodināts vērīgi sekot, kā uzvedas «iemītnieki». Ieslodzītais, kas baudīja šādu priekšrocību, daudzējādā ziņā varēja justies kā brīvs cilvēks. Ja viņš gribēja, viņam pienesa ēdienu klāt. Viņš varēja lasīt, spēlēt kārtis, pieņemt viesus, bet, ja viņam bija vājība pret kādu mūzikas instrumentu, tad arī to viņam neliedza, Pastāvēja tikai viens noteikums, kam visiem bija jāpadodas. Ja ieslodzītais bija pazīstama persona, tad, ja viņu apmeklēja reportieris, viņam bija jānāk lejā kopējā apmeklēšanas telpā, lai neviens nezinātu, ka viņš atšķirībā no citiem arestantiem nav ievietots kamerā.

Par visu to Stedžers jau laikus bija informējis Kūpervudu, tomēr, kad pēdējais pārkāpa pār cietuma slieksni, viņu pārņēma dīvaina atšķirtības un liktenības sajūta, Viņu ieveda kopā ar pavadoņiem nelielā, blāva gāzes radziņa apgaismotā telpā pa labi no ieejas, kur atradās vienīgi galds un krēsls. Šerifs Džesperss, apaļš, sarkanu seju, apsveica viņus vislaipnākā kārtā. Zandersu atlaida, un tas aizgāja savās darīšanās.

— Draņķīgs laiks! — Džesperss piezīmēja un, uzgriezis gāzes liesmu lielāku, sāka gatavoties ieslodzītā reģistrēšanas procedūrai.

Stedžers devās uz to stūri, kur šerifs stāvēja pie sava galda, un iesāka pusbalsī sarunu. Drīz mistera Džespersa seja iemirdzējās.

— Ā-ā, protams, protams! To var, mister Stedžer, esiet bez raizēm! Nu, protams, protams!

Kūpervuds, vērodams resno šerifu, nojauta, par ko tie runā. Viņš jau bija atguvis savu parasto nosvērtību un atkal kļuvis par cilvēku, kas izturas pret visu aukstasinīgi un kritiski. Tātad šis ir cietums, un šī aptaukojusies viduvējība ir šerifs, kam nākas viņu sargāt! Lieliski! Nav par ko skumt! Viņam pazibēja prātā doma, vai viņu neizkratīs, — ieslodzītos taču vienmēr izkrata! — bet viņš drīz pārliecinājās, ka viņa bažas veltīgas.

— Nu, tas ir viss, mister Kūpervud! — Džesperss pieceldamies sacīja. — Domāju, ka varēšu sagādāt jums zināmu komfortu. Kā jums zināms, hotelis te mums nav, — viņš palaida smiekliņu, — bet man šķiet, ka jums bus ērti. Džon! — viņš uzsauca, un no blakus istabas iznāca kāds uzraugs, berzēdams miegainās acis. — Vai sestā numura atslēga te?

— Jā, ser!

— Dodiet šurp!

Džons pazuda un tūliņ atgriezās, bet Stedžers tikām skaidroja Kūpervudam, ka viņam varot atnest drēbes vai ko citu, ko viņš vēlas. Stedžers pats pienākšot rīt parunāt par darīšanām, bet, ja Frenks gribot satikt kādu no piederīgiem, tad arī tie varot viņu apmeklēt. Kūpervuds tūliņ sacīja tēvam, ka to viņš nepavisam nevēloties. Lai Džozefs vai Edvords rit atnesot čemodānu ar veļu un visu pārējo, bet, kas attiecoties uz citiem ģimenes locekļiem, tad lai tie pagaidot, kamēr viņš vai nu tiks ārā, vai «iesēdīsies» galīgi. Viņš gribēja uzrakstīt Eilīnai un brīdināt to, lai tā neko nesāk, bet šerifs deva zīmi, un Kūpervuds mierīgi sekoja tam. Stedžera un tēva pavadīts, viņš devās augšup uz savu jauno mitekli.

Tā bija vienkārša istaba, piecpadsmit reiz divdesmit pēdu liela, ar baltām sienām un samērā augstiem griestiem. Te stāvēja dzeltena koka gulta ar augstu galvgali, dzeltena kumode, neliels imitēta ķirškoka galds, trīs neizskatīgi krēsli pītiem sēdekļiem un izgrieztām atzveltnēm (arī nokrāsoti «a la ķirškoks»), gultai pieskaņots koka mazgājamais galds, uz tā krūze, bļoda, vaļējs ziepju trauciņš un maza, lēta, sārtpuķota krūzīte zobu skalošanai un bārdas skūšanai, — tā nesaskanēja ar citiem priekšmetiem un droši vien maksāja ne vairāk par desmit centiem. Šerifam Džespersam šī istaba nozīmēja divdesmit pieci līdz trīsdesmit pieci dolāri ienākumu nedēļā. Kūpervudam vajadzēja maksāt trīsdesmit pieci.

Viņš strauji piegāja pie loga, aiz kura bija redzams aizputināts laukumiņš, un pateica, ka viņam šeit patīk. Tēvs un Stedžers bija gatavi palikt, cik ilgi vien viņš vēlētos, bet nebija par ko runāt. Frenkam arī nemaz negribējās runāties.

— Lai Eds rīt atnes man veļu un vienu vai divus uzvalkus, vairāk man nekā nevajag. Džordžs savāks manas mantas, — Frenks sacīja, domādams kalpotāju, kam ģimenē bija kambarsulaiņa loma un kas izpildīja visādus citus pienākumus. — Sakiet Liliānai, lai viņa neraizējas! Man te ir labi. Es labāk gribētu, lai viņa nenāk šurp, ja jau es pēc piecām dienām tikšu ārā. Bet, ja netikšu, tad arī vēl paspēs atnākt. Noskūpstiet manā vietā mazos! — viņš, labsirdīgi smaidīdams, piebilda.

Pēc tam kad Stedžera pareģojums par procesa iznā kurnu pirmajā tiesas instancē nebija piepildījies, advokāts baidījās pārliecināti runāt par to, kādā pozīcijā nostāsies štata augstākā tiesa. Bet kaut kas bija jāsaka.

— Man liekas, Frenk, ka jūs varat neraizēties par manas apelācijas rezultātiem. Es dabūšu rakstu par lietas pārlemšanu, un tad mums būs mēneši divi laika, ja ne vairāk. Nedomāju, ka drošības nauda būs lielāka par trīsdesmit tūkstošiem dolāru. Lai nu kā, pēc piecām sešām dienām jūs tiksiet no šejienes ārā.

Kūpervuds atbildēja, ka arī viņš to cerot, un ieteica vairāk pagaidām par to nerunāt. Pēc dažiem veltīgiem mēģinājumiem turpināt sarunu vecais Kūpervuds un Stedžers novēlēja Frenkam labu nakti un atstāja viņu vienatnē ar viņa domām. Bet viņš bija noguris un, nometis drēbes, iegūlās savā ne sevišķi mīkstajā gultā un drīz iemiga ciešā miegā.

ČETRDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

Lai nu kā runā par cietumiem vispār, lai kā mīkstina cilvēka atrašanos tanīs ar atsevišķu istabu, ar sargu iztapību un kopējām pūlēm radīt ieslodzītajam iespējamas ērtības, — cietums paliek cietums, un tas nav noliedzams. Kūpervuds, atrazdamies telpās, kas ne ar ko neatšķīrās no vidējas pansijas, tomēr juta tā īstā cietuma atmosfēru, cietuma, no kura pagaidām bija paglābts. Viņš zināja, ka kaut kur tuvumā atrodas kameras, droši vien lipīgi netīras, smirdīgas, kā piesētas kukaiņiem, un to smagās, restotās durvis tikpat aši un ar tādu pašu klaudzoņu aizcirstos aiz viņa kā aiz visiem tiem, kas smok aiz tām, ja viņam nebūtu bijis naudas, lai nodrošinātu sev labākus apstākļus. Te nu ir daudzinātā cilvēku vienlīdzība, — viņš nodomāja, — pat šeit, justīcijas bargajā novadā, vienam cilvēkam piešķirta tāda brīvība, kādu patlaban bauda viņš pats, bet otram nepieļauj pat vienkāršas ērtības, kuras tas varētu nopirkt, ja tam būtu vairāk apķērības, ja tam būtu draugi vai nauda.

Otrā rītā pēc tiesas Kūpervuds pamodās, sāka izbrīnā grozīties un pēkšņi aptvēra, ka ap viņu nav paša guļamistabas brīvā un patīkamā atmosfēra, bet ka viņš atrodas cietuma kamerā, pareizāk sakot, tās ļoti ērtā ekvivalentā — šerifa izīrētā mēbelētā istabā. Viņš piecēlās un palūkojās pa logu. Zeme lejā un visa Pasejankavēnija bija apsnigusi balta. Gar cietumu bez trokšņa virzījās vezumnieki. Šur un tur bija redzami gājēji, kas šaudījās uz visām pusēm savās darīšanās. Frenks tūliņ sāka domāt par to, kas viņam darāms, kā viņam jārīkojas, lai turpinātu savu baņķiera darbu un reabilitētu sevi. Tikmēr viņš apģērbās un tad pavilka viņam vakar norādīto zvaniņu; pēc šā signāla vajadzēja atnākt kalpotājam, iekurināt viņa istabā krāsni un atnest viņam kaut ko ēdarnu. Cietuma kalpotājs apvalkātā, zilā formas tērpā, saprazdams, ka Kūpervuds, kas ieņem tādu istabu, ir privileģēta persona, piepildīja kamīnu ar aizkuru un oglēm, iekūra uguni un mazliet vēlāk atnesa brokastis, kuras maz līdzinājās cietuma pārtikai, kaut arī bija trūcīgas.

Pēc tam, neraugoties uz šerifa šķietamām simpātijām, Frenkam nācās pacietīgi gaidīt vairākas stundas, kamēr pie viņa pielaida brāli Edvordu, kas bija atnesis nepieciešamās mantas. Par nelielu samaksu kāds kalpotājs atnesa laikrakstus, ko Frenks vienaldzīgi pārskatīja, ar interesi izlasot vienīgi finansu jaunumu nodaļu. Jau pievakarē ieradās Stedžers, paziņodams, ka viņu stipri aizkavējušas darīšanas, bet ka viņš jau norunājis ar šerifu, ka tas laidīs pie Frenka visus, kas ieradīsies svarīgās darīšanās.

Ap to laiku Kūpervuds jau bija paspējis uzrakstīt Eilīnai, lai tā nekādā gadījumā nemēģina satikt viņu, jo ap desmito viņš jau būs ārā un satiks to vai nu tanī pašā, vai kādā no tuvākajām dienām. Viņš saprata, ka Eilīnai ļoti gribas satikties, bet viņam bija pamats domāt, ka Eilīnai seko viņas tēva nolīgtie detektīvi.

Patiesībā nekā tamlīdzīga nebija, bet domas par tādu iespēju nomāca Eilīnu, un, ja tam vēl pievieno pāris nicinošu piezīmju, ko pie pusdienu galda par notiesāto finansistu izmeta viņas brāļi, tad kļūs saprotams, ka dedzīgās meitenes pacietības mērs bija pilns. Bet, tā kā viņa bija saņēmusi no Frenka vēstuli (uz Kelligenu adresi), tad nekā nedarīja, kamēr desmitā decembra rītā izlasīja laikrakstā, ka Kūpervuda lūgums atzīt tiesas lēmumu par apšaubāmu ievērots un viņš pats — kaut arī pagaidām — atkal brīvs. Tas deva viņai vīrišķību realizēt savu seno vēlēšanos: pierādīt tēvam, ka viņa var iztikt bez tā un ka tēvs nepiespiedīs viņu darīt kaut ko pret pašas gribu. Viņai vēl bija saglabājušies Frenka dotie divsimt dolāri un drusku pašas naudas — pavisam apmēram trīssimt piecdesmit dolāru. Pēc viņas domām, ar to vajadzētu pietikt, lai realizētu līdz galam savu nodomu vai vismaz tik ilgi, kamēr viņa kaut kā iekārtosies. Zinādama, kādas ir tuvinieku jūtas pret viņu, Eilīna bija pārliecināta, ka tie daudz vairāk cietīs viņas prombūtnes dēļ nekā viņa. Varbūt tēvs, pārliecinājies par viņas stingro apņemšanos, sapratīs, ka labāk neaiztikt viņu un līgt mieru. Lai nu kā, viņa nolēma izmēģināt un nekavējoties aizrakstīja Kūpervudam, ka pāriet pie Kelligeniem un tur apsveiks viņu atbrīvošanas gadījumā.

Šī vēsts daļēji iepriecināja Kūpervudu. Viņš zināja, ka par savām likstām galvenokārt var pateikties Batlera intrigām, tāpēc nejuta sirdsapziņas pārmetumus, ka dod ienaidniekam pretsitienu, likdams tam ciest meitas dēļ. Viņa agrākā cenšanās neuztraukt veco bija izrādījusies veltīga, un, ja nu Batleru nevar nekādi padarīt pieļāvīgāku, tad varbūt nebūs slikti, ja Eilīna viņam parādīs, ka prot aizstāvēties un iztikt bez tēva palīdzības. Varbūt Eilīnai izdosies piespiest veco grozīt izturēšanos pret meitu un varbūt pat izbeigt savas politiskās mahinācijas pret Kūpervudu. Vētrā laba ikkatra osta. Un bez tam viņam, Kūpervudam, īstenībā nav ko zaudēt; nojauta viņam sacīja, ka šis Eilīnas solis drīzāk būs derīgs nekā kaitīgs, tāpēc viņš nekā nedarīja, lai to aizkavētu.

Eilīna, savākusi savas dārglietas, drusku veļas, divus trīs apģērbus, kas viņai varēja noderēt, un vēl šo to, salika visu pašā lielākajā portpledā. Tad viņa iedomāja apavus un zeķes, bet, neraugoties uz visām viņas pūlēm, šīm mantām vairs nebija vietas. Pašu labāko cepuri, ko viņa katrā ziņā gribēja ņemt līdzi, arī vajadzēja nest atsevišķi. Visu to viņa sasēja īpašā sainī, kas izskatījās diezgan neglīts. Tā kā vairāk neko nevarēja izdomāt, tad viņa nolēma paņemt arī to. Pameklējusies tualetes galdiņa atvilktnē, kur viņai glabājās dārglietas un nauda, viņa izvilka no turienes savus trīssimt piecdesmit dolārus un ielika somiņā. Viņa arī pati saprata, ka tā nav nekāda lielā summa, bet Kūpervuds taču parūpēsies par viņu! Bet, ja nu Kūpervuds nevarētu nodrošināt viņu un tēvs paliktu nepielūdzams, tad viņa ķersies pie kaut kāda darba. Eilīna maz gan zināja par to, cik salti pasaule saņem tos, kas nav apguvuši kaut kādu profesiju, kas neprot nekādu praktisku darbu, Viņa vispār neko nezināja par dzīves sāpju ceļiem. Dungodama pie sevis, lai uzmundrinātos, viņa nogaidīja, kamēr dzirdēja, ka tēva dodas lejup pusdienās, — tas bija desmitajā decembrī, — tad pārliecās pār balustrādi un pārliecinājās, ka Ovens, Kelems, Nora un māte jau sēž pie galda, bet istabenes Ketlinas nav tuvumā. Tad viņa ielavījās tēva «migā», izvilka no korsāžas vēstuli un, uzlikusi to uz galda, steidzīgi izgāja. Vēstule tēvam bija šāda:

«Dārgais tēv, es nevaru darīt tā, kā Jūs gribat. Es pārāk stipri mīlu misteru Kūpervudu, tāpēc nolēmu atstāt māju. Nemeklējiet mani pie viņa! Jūs mani neatradīsiet tur, kur domājat. Es neaizeju pie viņa, — tur manis nebūs. Es mēģināšu padzīvot kādu laiku patstāvīgi, kamēr viņš varēs mani apprecēt. Man ļoti sāpīgi, bet Jūsu prasībai es nekādi nevaru piekrist. Un es nevaru arī piedot to, kā Jūs izturējāties pret mani, Nododiet manu sveicienu mātei, zēniem un Norai!

Eilīna.»

Lai būtu lielāka drošība, ka tēvs vēstuli atradīs, viņa paņēma tēva acenes smagos ietvaros, kuras viņš mēdza uzlikt lasot, un nolika tās uz vēstules. Uz mirkli viņu pārņēma kāda dīvaina sajūta — viņa pēkšņi šķita sev gandrīz vai zagle. Tas bija viņai pilnīgi jauns pārdzīvojums. Viņa pat izjuta acumirklīgas sirdssāpes un sirdsapziņas pārmetumus. Varbūt viņa nerīkojas labi. Tēvs vienmēr bijis pret viņu tik labs. Māte būs izmisumā. Nora būs apbēdināta, Kelems un Ovens tāpat. Bet viņi tik un tā nesaprot Eilīnu! Viņa bija sašutusi par tēva izturēšanos. Viņam gan vajadzēja padomāt par šo jautājumu, pacensties saprast. Ak vai, viņš ir pārāk vecs, pārāk iestidzis reliģijas dogmās un nodeldētas morāles noteikumos, viņš nekad nesapratīs! iespējams, ka viņš nekad nepieļaus tai atgriezties mājās. Nu, viņa jau kaut kā iztiks pati. Viņa to pārmācīs! Ja vajadzēs, viņa apmetīsies pie Kelligeniem uz ilgāku laiku un pieņems skolotājas vietu vai pasniegs mūzikas stundas.

Eilīna zagšus nonāca lejā pa kāpnēm, ielavījās priekštelpā un, atvērusi ārdurvis, paraudzījās ielā. Spuldzes jau zibināja tumsā liesmu mēlītes, pūta salts vējš. Portpleds novilka roku, bet Eilīna bija spēcīga meitene. Viņa žigli nogāja soļu piecdesmit līdz ielas stūrim, pagriezās uz dienvidiem un sāka soļot uztraukta un sakaitināta, jo tas viss bija kaut kas jauns un likās necienīgs, nemaz nelīdzinājās tam, pie kā viņa līdz šim bija pieradusi. Kādā ielu krustojumā viņa beidzot piestāja atpūsties un nolika portpledu blakus. Viņas uzmanību pievērsa zēns, kas attālāk svilpoja, un, kad tas pienāca tuvāk, viņa uzsauca:

— Zēn! Ei, zēn!

Tas pienāca klāt, ziņkāri aplūkodams viņu.

— Vai gribi drusku nopelnīt?

— Gribu, cienītā, — zēns godbijīgi atbildēja, pastumjot notaukoto cepurīti uz vienas auss.

— Aiznes manu portpledu! — Eilīna teica.

Zēns paķēra portpledu, un viņi devās tālāk.

Eilīna laimīgi ieradās pie Kelligeniem un vispārējā uztraukumā apmetās jaunās ģimenes klēpī. Juzdamās drošā ostā, viņa nedomāja lauzīt galvu par nākotni, bet sāka mierīgā gādībā izkravāt un novietot savas valkājamās drēbes un tualetes sīkumus. Tas, ka viņai trūks istabenes Ketlinas pakalpojumu, kura aptecēja viņu, māti un Noru, likās gan neparasti, bet sevišķas nelaimes viņa tur neredzēja. Eilīnai īstenībā nebija tādas sajūtas, ka viņa uz visiem laikiem pametusi mājās valdošo komfortu, tāpēc viņa arī tūliņ jutās tik labi. Meimija Kelligena un tās māte raudzījās viņā ar biklu dievināšanu, tā ka Eilīnai nebija pilnīgi zudusi tā atmosfēra, kuru viņa mīlēja un pie kuras bija tā pieradusi.

ČETRDESMIT CETURTĀ NODAĻA

Tikmēr Batleru ģimene bija sapulcējusies pie pusdienām. Misis Batlere, apaļa un labsirdīga, sēdēja galda galā. Viņas sirmie mati bija atsukāti, atsedzot gludo, spīdīgo pieri. Viņai bija tumšpelēkas drēbes, izrotātas baltpelēki svītrotām lentēm. Tērps sevišķi labi atbilda viņas iedzimtajam mundrumam. Eilīna diktēja mātei fasonus un raudzījās, lai tā valkātu sejai pieskaņotus tērpus. Nora gaišzaļā tērpā ar sarkana samta apkaklīti un aprocītēm iepriecēja acis ar savu meitenīgo svaigumu. Viņa bija jauna, smuidra un jautra. Viņas acis, sejas krāsa un mati liecināja par lielisku veselību. Viņa rotaļājās ar koraļļu virknīti, ko tikko bija saņēmusi ka dāvanu no mātes,

— Paskat, Kelem! -— viņa uzrunāja brāli, kas sēdēja iepretim un vieglītiņām bungoja pa galdu ar nazi un dakšinām. — Skaisti, vai ne? Tos man māte iedāvinājā!

— Māte tevi par daudz lutina. Tu gan zini, ko tu no manis saņemtu.

— Nu, ko tad?

Kelems zobgalīgi skatījās māsā, ķircinot viņu. Nora par atbildi novaibstījās. Šinī mirklī ienāca Ovens un apsēdās savā vietā. Misis Batlere paguva pamanīt meitas vaibstīšanos.

— Nu, vari ticēt, ka tavs brālis par to tevi vairāk vis nemīlēs, — viņa noteica.

— Ak dievs, bija gan diena! — Ovens gurdi noteica, atlokot servjeti. — Esmu pavisam nodzinies.

— Vai kaut kas noticis? — māte līdzjūtīgi ievaicājās.

— Nē, māt, nekā sevišķa. Vienkārši piekusu, tas ir viss.

— Tad tikai labi krietni ieēd, tūliņ būs labāk, — misis Batlere maigā gādībā sacīja. — Tomsons (tas bija viņu dārzeņu apgādātājs) atsūtīja svaigas pupas. Tev noteikti tās jānogaršo!

— Nu, protams, Oven, — Kelems jokoja, — pupas visu izlabos. Māte tūliņ atrada izeju.

— Pupas lieliskas, kad es jums saku, —. misis Batlere atsaucās, nepavisam neuztverot joku

— Par to neviens nešaubās, māt, — Kelems apstiprināja. — Tā ir labākā barība smadzenēm. Mums derētu ar tām pabarot Noru!

— Ēd vien pats, lielais gudriniek! Bet kur tu šodien tik neparasti jautrs? Citādi nevar būt, ka taisies uz satikšanos!

— Tu uzminēji, Nora! Apķērīga meitene! Un nevis ar vienu, bet uzreiz ar piecām vai sešām! Pa desmit vai piecpadsmit minūtēm katrai. Es tev arī noteiktu satikšanos, ja tu būtu kaut drusku glītāka.

— Tad tev nāktos ilgi gaidīt, — Nora izsmējīgi atteica. — Zini, ka es tevi nelaistu ne līdz slieksnim. Tad nu gan būtu nelaime, ja es nevarētu dabūt neviena labāka!

— Labāka par mani, tā tu domā? —- Kelems jautāja.

— Bērni, bērni! — misis Batlere pārtrauca savā parastajā mierā, meklējot ar skatieniem veco kalpotaju Džonu. — Tā vien pielūkojiet, ka nesākat strīdēties. Pietiks, pietiks! Tēvs arī nāk. Kur tad Eilīna?

Batlers ienāca smagiem soļiem un nosēdās savā vietā.

Kalpotājs Džons ieradās ar paplāti, uz kuras starp citiem ēdieniem lepojās arī pupas, un misis Batlere lūdza viņu aizsūtīt kādu pēc vecākās meitas,

— Aukstums krietni pieņēmies! — Batlers piezīmēja, lai iesāktu sarunu, un paskatījās uz tukšo Eilīnas krēslu. Drīz meita ienāks, — viņa mīlule, visu viņa raižu cēlonis! Viņš izturējās pēdējā laikā visai taktiski, cik vien iespējams izsargoties minēt Kūpervuda vārdu viņas klātbūtnē.

— Jā, kļūst aukstāks, daudz aukstāks, — Kelems apstiprināja. — Drīz būs īsta ziema.

Vecais Džons sāka pasniegt ēdienus, bet arī tad, kad visu šķīvji bija pilni, Eilīna vēl nerādījās.

— Paskatieties, Džon, kur Eilīna! — noraizējusies misis Batlere griezās pie kalpotāja. — Citādi pusdienas pavisam atdzisīs.

Vecais Džons drīz atgriezās ar vēsti, ka mis Batlere savā istabā neesot.

— Kaut kur taču viņai jābūt! — mazliet nobrīnījās misis Batlere. — Nu labi, kad iegribēsies ēst, pati atnāks! Viņa zina, ka ir jau pusdienu laiks.

Sāka runāt par projektējamo jauno ūdensvada staciju, par rātsnama būvi, kas tuvojās beigām, par finansiālajām un personīgajām likstām, kas piemeklējušas Kūpervudu, par fondu biržas vispārējo stāvokli, par jaunajām zelta atradnēm Arizonā, par misis Mollenhoeras un tās meitu braukšanu uz Eiropu nākamajā otrdienā (pie kam Nora un Kelems reaģēja uz to ar attiecīgām piezīmēm) un par labdarības vakaru Ziemsvētkos.

— Eilīna droši vien gribēs šo vakaru apmeklēt, — misis Batlere ieteicās.

— Un es jau iešu noteikti! — Nora izsaucās.

— Kas tad tevi uz turieni ņems? — Kelems vaicāja.

— Tā būs mana darīšana, ser! — Nora mundri atcirta.

Pēc pusdienām misis Batlere nesteigdamās devās uz meitas istabu uzzināt, kāpēc tā nav nākusi ēst. Batlers aizgāja uz savu istabu. Viņam ļoti gribējās pastāstīt sievai savas raizes. Tikko apsēdies pie galda un aizdedzinājis uguni, viņš pamanīja vēstuli. Viņš tūliņ pazina Eilīnas rokrakstu. Ko tas nozīmē, kādēļ viņa iedomājusies tēvam rakstīt? Viņam uzmācās ļauna nojauta. Lēni atvēris aploksni un uzlicis acenes, viņš saspriegtā uzmanībā sāka lasīt.

Tātad Eilīna projām! Vecais pētīja katru vārdu, it kā tie būtu rakstīti uguns burtiem. Viņa raksta, ka nedodas pie Kūpervuda. Tomēr pilnīgi iespējams, ka tas aizbēdzis no Filadelfijas un paņēmis Eilīnu līdzi. Tas pārsniedza viņa pacietības mēru, tas bija gals. Eilīna samaitāta un aizvesta no mājas — kurp, uz kādu dzīvi? Un tomēr Batlers nevarēja ticēt, ka Kūpervuds būtu viņu pamudinājis tā rīkoties. Ar to viņš pārāk daudz riskētu, tas varētu ietekmēt arī viņa ģimeni, ne tikai Batlera ģimeni vien. Laikraksti aši uztvertu tādu tematu. Batlers piecēlās, savīkstīja vēstuli un, padzirdējis vieglu troksni, atgriezās. Istabā ienāca sieva. Batlers savaldījās un iebāza vēstuli kabatā.

— Eilīnas nav viņas istabā, — misis Batlere neizpratnē sacīja. — Vai viņa nav tev teikusi, ka gatavojas kur iet?

— Nē, — viņš godīgi atbildēja, domādams, vai drīz vajadzēs atklāt sievai visu patiesību.

— Dīvaini, — misis Batlere piezīmēja ar šaubām balsī. — Laikam viņai ievajadzējies kaut ko nopirkt. Brīnums, ka viņa nav nevienam nekā teikusi par to!

Batlers ne ar vienu kustību neatklāja savas jūtas. Viņš neuzdrošinājās.

— Viņa pārnāks, — viņš sacīja, lai iegūtu laiku.

Viņam sāpēja sirds par nepieciešamību izlikties. Sieva izgāja, un viņš aizvēra durvis. Tad atkal izvilka vēstuli un pārlasīja to. Skuķis prātu zaudējis! Viņa rīkojas traki, nejauki, nejēdzīgi. Kur viņa varēja doties, ja ne pie Kūpervuda? Eilīna jau tā bija tuvu lielam skandālam, un tagad tas ir neizbēgams. Cik Batlers varēja spriest, atlika tikai viena izeja. Kūpervudam — ja tikai viņš vēl ir Filadelfijā — jāzina, kur Eilīna atrodas. Jābrauc tūdaļ pie viņa, jādraud, viņam, jāizmelojas, ja vajadzīgs, pat jānogalina viņš. Eilīnai jāatgriežas mājās. Varbūt nav nepieciešami, lai viņa brauktu uz Eiropu, bet viņai jāatgriežas mājās un jāuzvedas pieklājīgi — vismaz tik ilgi, kamēr Kūpervuds var doties ar viņu likumīgā laulībā. Tas ir pats lielākais, uz ko patlaban var cerēt. Viņai nāksies gaidīt, ka varbūt pienāks diena, kad viņas tēvs piespiedīs sevi samierināties ar viņas pretīgo nodomu. Kāda briesmīga doma! Tas var nokaut viņas māti, apkaunot māsu. Batlers piecēlās, paņēma no pakaramā cepuri, uzvilka mēteli un izgāja.

Kūpervuda namā viņu ieveda pieņemamā istabā. Frenks pašlaik atradās savā kabinetā, kur izskatīja kaut kādus papīrus. Kad viņam pieteica Batleru, viņš tūliņ devās lejup pie tā. Starp citu, Batlera vārda pieminēšana neradīja viņā ne mazākā uzbudinājuma. Tātad Batlers ieradies pie viņa! Tas, protams, nozīmē, ka Eilīna aizgājusi no mājas. Tagad bija gaidāma divkauja ne tik daudz vārdu, cik gribas ziņā. Frenks jutās stiprākais ir pēc prāta, ir sabiedriskā stāvokļa, ir citādi. Viņa garīgais «es», tas, ko mēs saucam par dzīves pirmsākumu, tūliņ saspringa un kļuva tēraudciets. Viņš atcerējās, ka, lai gan bija stāstījis tēvam.un sievai par to, ka politiķi — un starp tiem arī Batlers — visādi cenšas padarīt viņu par grēkāzi, tomēr viņa tuvinieki neraudzījās uz veco uzņēmēju kā uz pilnīgu ienaidnieku, un vajadzēja ievērot pieklājību. Frenks būtu ļoti gribējis, ja vien būtu iespējams, mīkstināt veco, parunāt ar viņu mierīgi un draudzīgi par dzīves negrozāmiem faktiem. Bet jautājumu par Eilīnu nepieciešams izšķirt nekavējoties, uz visiem laikiem. Ar šīm domām viņš steidzās uz pieņemamo istabu un stājās Batlera priekšā.

Vecais Batlers, uzzinājis, ka Kūpervuds mājās un tūliņ iznāks, stingri apņēmās, ka satikšanās ar finansistu būs īsa un izšķiroša. Viņš mazliet sakustējās, izdzirdis Kūpervuda soļus, vieglus un elastīgus kā vienmēr.

— Labvakar, mister Batler! — Frenks viņu laipni apsveica, pienākot un sniedzot roku. — Ar ko varu jums pakalpot?

— Vispirms pievāciet to! — Batlers atbildēja, īgni norādot uz Kūpervuda roku. — Man tā nav vajadzīga. Es ierados pie jums runāt par savu meitu Eilīnu un gribu saņemt atklātu atbildi uz savu jautājumu. Kur viņa ir?

— Jūs runājat par Eilīnu? — Kūpervuds jautāja, ziņkāri raudzīdamies viņā, nemaz nenododot sevi, vienīgi pūloties iegūt dažas sekundes, lai apsvērtu savus turpmākos vārdus. — Ko es varu jums pateikt par viņu?

— Es nešaubos par to, ka jūs varat man pateikt, kur viņa atrodas. Un jūs varat piespiest viņu atgriezties mājās, kur viņai vajadzētu atrasties. Ļauns liktenis atvedis jūs pie mana nama sliekšņa, bet es neesmu ieradies tāpēc, lai strīdētos ar jums. Jūs man pateiksiet, kur mana meita, un liksiet viņu turpmāk mierā, citādi es ... — Sirmgalvja krūtis augsti cēlās no tikko valdāma niknuma, viņa dūres sažņaudzās kā knaibles. — Es jums dodu padomu būt gudrākam un nenovest mani līdz galējībām, dzirdat? — viņš piemetināja, brīdi klusējis un mazliet apvaldījies. — Es nevēlos ielaisties ar jums nekādās darīšanās. Man vajadzīga mana meita!

— Klausieties, mister Batler, — Kūpervuds pilnīgā mierā atbildēja, jo viņam visa šī scēna sagādāja prieku jau tāpēc vien, ka ļāva apzināties, cik daudz viņš pārāks par pretinieku. — Ja atļaujat, būšu pret jums pilnīgi atklāts. Iespējams, ka man zināms, kur ir jūsu meita, bet iespējams, ka ne. Varbūt es gribēšu jums to teikt, bet varbūt ne. Nav arī zināms, vai viņa to vēlas. Bet, lai nu kā, ja jums nav patikas izturēties pret mani pieklājīgi, tad mums vispār nav nozīmes sarunu turpināt. Jums tiesības darīt, kā jums tīk. Vai jūs neuznāktu augšā manā kabinetā? Tur mums būtu ērtāk sarunāties.

Batlers galīgā izbrīnā raudzījās savā bijušajā protežējamā. Visā savā dzīves ceļā viņš nebija sadūries ar tādas stipras sugas cilvēku — tik viltīgu, ar saldu valodu, spēcīgu un bezbailīgu. Tas bija ieradies pie Batlera jēra izskatā, bet izrādījies par plēsīgu vilku. Uzturēšanās cietumā nemaz nebija padarījusi viņu rāmāku.

— Es neiešu jūsu istabā, — Batlers atbildēja, — un jums neizdosies aizbēgt ar Eilīnu no Filadelfijas, ja jūs domājat ko tamlīdzīgu. Par to es gan parūpēšos! Jums liekas, kā es redzu, ka spēks jūsu pusē, un jūs domājat to izmantot. Tur jūs maldāties! Jums nepietika ar to, ka ieradāties pie manis kā ubags un lūdzāt palīdzību un es jūs pieņēmu un palīdzēju, cik spēju, — nē, jums vēl vajadzēja nozagt man meitu! Ja nebūtu viņas mātes un māsas, un vēl brāļu — kārtīgu cilvēku, kuru pazoļu vērts jūs neesat! — es jums uz vietas iedauzītu galvu! Paņemt jaunu, nevainīgu meiteni un padarīt par palaidni! Un tā rīkojas precēts cilvēks! Pateicieties dievam, ka ar jums runāju es, nevis kāds no maniem dēliem, — tad jūs vairs neskaitītos dzīvajos!

Vecajā virda negants, bet bezspēcīgs niknums.

— Ļoti žēl, mister Batler, — Kūpervuds tikpat nesatricināmi atteica. — Es gribēju jums daudz ko paskaidrot, bet jūs man neļaujat. Es neesmu domājis ne bēgt ar jūsu meitu, ne vispār aizbraukt no Filadelfijas. Jūs mani pietiekami pazīstat, lai saprastu, ka kaut kas tamlīdzīgs man nenāk ne prātā. Manas finansiālās intereses pārāk plašas, tās tur mani šeit. Mēs abi esam praktiski cilvēki. Mēs varētu, parunājuši par šo jautājumu-, kaut kā vienoties. Es jau šad tad domāju aiziet pie jums un visu izskaidrot, bet biju pārliecināts, ka jūs negribēsiet mani uzklausīt. Bet, ja nu jūs esat šeit, tad man gribētos aprunāties ar jums. Es to darīšu ar prieku, bet tikai tad, ja jūs uznāksiet pie manis augšā. Lūdzu!

Batleram kļuva skaidrs, ka pārsvars Kūpervuda pusē. Neko darīt, vajadzēs uziet augšā! Acīmredzot bez tā viņš vajadzīgās ziņas nedabūs.

— Labi, — viņš noteica,

Kūpervuds laipni ievadīja viņu savā darba kabinetā un aizvēra durvis.

— Mums jāaprunājas un kaut kā jāvienojas, — viņš atkārtoja. — Es nebūt neesmu tik ļauns cilvēks, kā tas jums varēja izlikties, kaut es zinu, ka jums ir pamats tā domāt par mani.

Batlers nenolaida no viņa sašutuma pilno skatienu.

— Es mīlu jūsu meitu, un viņa mīl mani. Es zinu, jūs pārsteidz, kā es varu to apgalvot, ja esmu vēl precējies, bet es iedrošinos jums apgalvot, ka varu mīlēt un mīlu. Mana ģimenes dzīve nebūt nepieder pie laimīgajām. Ja nebūtu šās panikas, tad es jau būtu pieprasījis sievai šķiršanos un precējis Eilīnu. Mani nodomi bija pilnīgi godīgi. Jūs varat sūdzēties vienīgi par situāciju, ko jūs redzējāt pirms pāris nedēļām. Tas nebija diezin cik pieklājīgi, bet īstenībā tā ir dzīvē parasta lieta. Jūsu meita nesūdzas, viņa s a p r o t.

Dzirdot pieminam savu meitu, Batlers pietvīka naidā un kaunā, bet tūliņ savaldījās.

— Un jūs domājat, ka tad viss kārtībā, ja viņa nesūdzas? — viņš sarkastiski jautāja.

— No mana viedokļa — jā, no jūsējā — nē. Jums, mister Batler, savi uzskati, man — savi.

— Tas ir tiesa! — Batlers izsaucās. — Vismaz te jums ir taisnība!

— Tas tomēr nebūt nepierāda, — Kūpervuds turpināja, vai kādam no mums vispār taisnība. Manuprāt, šinī gadījumā mērķis attaisno līdzekļus. Bet mans mērķis — apprecēt Eilīnu. Un to es izdarīšu, ja vien man izdosies izķepuroties no maniem finansiālajiem sarežģījumiem. Protams, ir man, ir Eilīnai labāk patiktu to darīt ar jūsu piekrišanu, bet, ja tas nav iespējams, tad nekā nevar darīt.

Kūpervuds pie tam domāja: ja viņa pēdējie vārdi arī nenomierinās veco uzņēmēju, tad tomēr parādīs tam, kas pašreiz iespējams un nepieciešams. Bez izredzēm apprecēties Eilīnas stāvoklis būtu pavisam neapskaužams. Un, pat ja Kūpervuds ir sabiedrības acīs par izšķiešanu notiesāts cilvēks, tas vēl nebūt nepadara viņu par izšķērdētāju. Viņš vēl var kļūt brīvs un reabilitēties, viņš to droši vien arī panāks, un Eilīnai nebūs jākaunas viņu precēt. Bet, tā spriežot, Kūpervuds neaprēķināja, cik dziļi iesakņojušies ir Batlera reliģiskie un tikumiskie aizspriedumi. — Cik man zināms, — Frenks nobeidza, — jūs pēdējā laikā esat darījis visu, kas no jums atkarīgs, lai iegrūstu mani bezdibenī — acīmredzot Eilīnas dēļ. Bet ar to jūs tikai aizkavējat manu nodomu realizēšanu.

— Bet jūs gribētu, lai es jums vēl palīdzu, vai ne? — Batlers bezgala nicīgi piezīmēja, visādi pūlēdamies savaldīties.

— Es gribu precēt Eilīnu, — Kūpervuds uzsvērti atkārtoja. — Un viņa grib kļūt par manu sievu. Stāvoklis patlaban tāds, ka neatkarīgi no jūsu attieksmēm pret šo jautājumu jums nevajag likt man šķēršļus ceļā. Bet jūs cīnāties pret mani joprojām, apgrūtinot man izdarīt to, kas man jādara, kā tas jums labi zināms.

— Jūs esat nelietis, — Batlers sacīja, skaidri lasīdams viņa domas. — Es jūs uzskatu par krāpnieku un negribētu, lai kāds no maniem bērniem būtu saistīts ar jums. Es nenoliedzu, ja jau viss tā iegrozījies, — ka labākā izeja Eilīnai būtu precēt jūs, ja jūs būtu brīvs cilvēks. Tas būtu vienīgais godīgais solis, ko jūs varētu spert, ja jūs to vēlētos, par ko es stipri šaubos. Bet pašreiz visas šādas runas veltīgas. Kādēļ jums vajadzīgs, lai viņa kaut kur slēptos? Precēt jūs viņu nevarat. Šķiršanos jūs nedabūsiet. Jums jau tā raižu līdz kaklam ar visām jūsu sūdzībām un ieslodzīšanu cietumā, kas jums draud. Eilīna būtu jums tikai lieka nasta, bet jūsu naudiņa, tā man šķiet, būs tagad vajadzīga citiem mērķiem. Kādēļ tad jums jāaizved viņa no godīgas mājas, jāgrūž negodā un jāatņem sev pašam iespēja viņu kādreiz apprecēt? Ja jums būtu kaut piliens cienības pret sevi un to, ko jums patīk saukt par mīlestību, tad jums vajadzēja atstāt viņu vecāku mājās, kur viņa varētu dzīvot kārtīgas sievietes dzīvi. Bet to jūs gan lieciet aiz auss, ka viņa ir tūkstoškārt labāka par jums, neraugoties uz to, ko jūs ar viņu esat izdarījis. Ja jums būtu atlicis kaut mazumiņš pieklājības jūtu, tad jūs neļautu viņai apkaunot ģimeni un satriekt vecas mātes sirdi tikai tādēļ vien, lai meiteni vēl vairāk samaitātu. Kas jums no tā par labumu? Ko tas, pēc jūsu domām, jums laba dos? Mans dievs, ja jums vispār būtu kaut drusciņ prāta, tad jums tas viss pašam būtu jāsaprot. Jūs ne. tikai neatvieglināt savu grūto stāvokli, jūs padarāt to vēl smagāku. Viņa arī jums vēlāk par to paldies neteiks!

Batlers apklusa, pats brīnīdamies, ka ļāvies ievilkties tamlīdzīgā strīdā. Viņš juta pret šo cilvēku tādu nicināsanu, ka viņam bija grūti raudzīties tanī, bet pienākums un nepieciešamība lika viņam cīnīties par Eilīnas atgriešanos. Kūpervuds lūkojās viņā ar tāda cilvēka skatienu, kas uzmanīgi apsver visu oponenta sacīto.

Viņš, likās, nopietni iedziļinājās Batlera vārdos.

— Es jums teikšu taisnību, mister Batler, — viņš sacīja, — es nepavisam negribēju, lai Eilīna pamet vecāku māju Un, ja jums gadīsies viņai to vaicāt, viņa to apstiprinās. Es pūlējos, cik varēju, lai atrunātu viņu, bet, tā kā viņa palika pie sava, man atlika tikai viens — parūpēties, lai viņa būtu labi apgādāta tur, uz kurieni viņa vēlējās doties. Viņa bija līdz sirds dziļumiem sašutusi par to, ka jūs likāt viņu izsekot detektīviem. Tas un tad vēl apstāklis, ka jūs gribējāt viņu kaut kur aizsūtīt pret viņas gribu, arī bija galvenais cēlonis, kāpēc viņa atstāja mājas. Es vēlreiz apgalvoju jums, ka es to negribēju. Jūs, šķiet, dažreiz aizmirstat, mister Batler, ka Eilīna ir pieaudzis cilvēks un viņai ir pašai sava griba. Jūs uzskatāt, ka es virzu viņas gaitas viņai par ļaunu. Lūdzu ievērot, ka man pret viņu ir ļoti stipras jūtas un es viņu mīlu jau trīs vai četrus gadus, un, ja jums ir jēga par mīlestību, tad jums jāsaprot, ka tā vienmēr nav cilvēka vara. Es nebūšu netaisns pret Eilīnu, ja teikšu, ka viņa ietekmē mani ne mazāk kā es viņu. Es viņu mīlu — tas ir visu grūtību cēlonis! Jūs esat atnācis pie manis un pieprasāt, lai es atdodu jūsu meitu. Bet es nebūt neesmu pārliecināts, ka varu to izdarīt. Es neesmu pārliecināts, ka Eilīna gribēs atgriezties, ja es lūgšu viņu to darīt. Viņa var vēl sadusmoties uz mani un sacīt, ka es viņu vairs nemīlu Tas, protams, nav tiesa, un es negribētu, lai viņa tā domātu. Kā jau jums sacīju, jūsu izturēšanās viņu dziļi aizskārusi, tāpat arī tas, ka jūs gribat piespiest viņu atstāt Filadelfiju. To izlabot ir tikpat daudz jusu spēkos, kā manos. Es varētu pateikt jums, kur viņa ir, bet es neesmu skaidrībā, vai man tas jādara. Vismaz es nekādā ziņā to neteikšu ātrāk, kamēr nezināšu, kā jūs izturēsieties pret Eilīnu un visu šo gadījumu.

Viņš pabeidza un mierīgi vērās vecajā uzņēmējā, kas savukārt nenolaida no viņa bargo skatienu.

— Par kādu gadījumu jūs runājat? — Batlers jautāja.

Viņu neviļus ieinteresēja dīvainais virziens, kādu bija pieņēmusi saruna. Tagad viņš sev par pārsteigumu sāka raudzīties uz visu šo notikumu drusku citādi. Bija noticis kaut kāds pavirziens. Kūpervuds šķita viņam diezgan vaļsirdīgs, iespējams, ka visi tā solījumi ir melīgi, bet iespējams arī, ka viņš mīl Eilīnu un patiešām domā ar laiku panākt šķiršanos un apprecēt viņu. Šķiršanās, kā Batlers labi zināja, runā pretī katoļu baznīcas kanonam, pret ko Batlers izturējās ar tādu godbijību. Dieva likumi un pat vienkārši pieklājības noteikumi liedz Kūpervudam pamest sievu un bērnus un saistīties ar citu sievieti, kaut arī ar Eilīnu tās glābšanas dēļ. No sabiedrības viedokļa tas būtu noziegums un parādītu, kāds nelietis pēc savas dabas ir Kūpervuds. Bet, no otras puses, Kūpervuds nav katolis, viņam cits pasaules uzskats, un bez tam — kas ir ļaunāk par visu un, neapšaubāmi, daļēji izskaidrojams ar pašas Eilīnas temperamentu — viņš ir meiteni stipri sakompromitējis. Nebūs vis tik viegli iedvest viņai atkal normālus uzskatus un panākt normālu uzvešanos! Viss tas rūpīgi jāapsver. Batlers zināja, ka nekad nespēs samierināties ar perspektīvu, par ko runāja Kūpervuds, — tas nebūtu savienojams ar viņa reliģiskajiem uzskatiem,— bet viņš bija pietiekami cilvēcīgs, lai vismaz apdomātu Kūpervuda vārdus. Bez tam viņš alka Eilīnas atgriešanās un saprata, ka kopš šodienas jautājumā par meitas nākotni vajadzēs rēķināties ar viņas vēlēšanos.

— Īstenībā tas viss ir gluži vienkārši, — Kūpervuds viņam atbildēja. — Es gribētu, lai jūs atteiktos no nodoma piespiest Eilīnu atstāt Filadelfiju, — tas ir pirmais, bet otrais — lai jūs izbeigtu savas intrigas pret mani. — Kūpervuds pieglaimīgi pasmaidīja. Viņš vēl joprojām cerēja mazliet mīkstināt Batleru ar savu augstsirdīgo izturēšanos visas sarunas laikā. — Es, protams, nevaru piespiest jūs kaut ko darīt pret jūsu vēlēšanos. Es runāju par to tikai tāpēc, mister Batler, ka esmu pārliecināts — ja nebūtu Eilīnas, jūs tā pret mani neizturētos. Es zinu, ka jūs saņēmāt anonīmu vēstuli un tanī pašā dienā atprasījāt man savu noguldījumu. Arī pēc tam man kļuva zināms no dažādiem avotiem, ka jūs esat stipri noskaņots pret mani, un es tikai gribu sacīt, ka man tas ļoti sāpīgi. Es neesmu vainīgs sešdesmit tūkstošu dolāru izšķērdēšanā, un jūs to zināt. Man bija paši godīgākie nodomi. Es nezināju, ka bankrotēšu, kad izlietoju savām vajadzībām šos sertifikātus, un, ja man nebūtu pieprasījuši dzēst virkni citu aizņēmumu, es būtu turpinājis savu darbu līdz mēneša beigām un nodevis kā vienmēr sertifikātus amortizācijas fondā. Es augsti vērtēju jūsu simpātijas pret mani, un man bija ļoti sāpīgi tās pazaudēt. Tas ir viss, ko es gribēju sacīt

Batlers raudzījās Kūpervudā ar pārbaudošu, saltu skatienu. Šinī cilvēkā, — viņš domāja, — ir labas īpašības, bet daudz vairāk neapzināti sliktu. Batlers labi zināja arī to, kā Kupervuds bija ticis pie čeka, un tāpat daudz ko citu, kas saistījās ar šo gadījumu. Kūpervuda izturēšanās šās sarunas laikā bija gluži tāda pati kā toreiz, kad viņš atskrēja pie Batlera Čikāgas ugunsgrēka dienā. Viņš vienkārši bija viltīgs un bezsirdīgs aprēķinātājs,

— Es nedošu jums nekādus solījumus, — Batlers noteica. — Sakiet man, kur ir mana meita, un es padomāšu par to, ko jūs teicāt. Jums tagad nav nekāda pamata paļauties uz mani, nekādus pakalpojumus jūs no manis gaidīt nevarat. Bet es tomēr padomāšu.

— Tas mani pilnīgi apmierina, — Kupervuds atbildēja. — Es vairāk arī nemaz negaidīju. Bet kā ar Eillnu? Vai jūs liksiet viņai atstāt Filadelfiju?

— Nē, nelikšu, ja viņa atgriezīsies mājās un uzvedīsies pieklājīgi. Bet jūsu sakariem jāizbeidzas. Eilīna grūž ģimeni negodā, bez tam viņa pazudina savu dvēseli. Tas attiecas arī uz jums. Kad būsiet brīvs cilvēki, tad rasies laiks parunāt arī par ko citu. Vairāk es nekā nesolu.

Kūpervuds bija apmierināts, ka izdarījis lielu pakalpojumu Eilīnai, ja arī savā labā nav nekā liela panācis. Viņš domāja, ka tagad Eilīnai vislabāk nekavējoties atgriezties mājās. Vēl nevarēja pateikt, kādi rezultāti būs viņa apelācijai augstākajā tiesā. Viņa lūgumu lietu pārskatīt, kas iesniegts, pamatojoties uz «verdikta pareizības apšaubījumu», var noraidīt un tādā gadījumā viņam nāksies izciest savu soda laiku pārmācības namā. Ja viņam nolemts nokļūt aiz restēm, Eilīnai būs labāk un ērtāk ģimenes klēpī. Tuvākajos divos mēnešos, kamēr nebūs skaidrības par sūdzību augstākajā tiesa, viņam būs raižu bez gala. Bet pēc tam — hm! — pēc tam viņš turpina cīņu, lai notiktu kas notikdams.

Minētās sarunas laikā Kūpervuds nepārtraukti domaja par to, kā realizēt kompromisu, ko viņš bija apņēmies slēgt, un saglabāt Eilīnas mīlu, neaizskarot viņas jūtas ar padomu atgriezties pie tēva. Viņš zināja, ka Eilīna neizbeigs satikties ar viņu, un pats arī negrtbeja to. Ja viņš neatradīs pietiekami svarīgus argumentus, lai atklātu Batleram tā meitas uzturēšanās vietu, tad tas būs riebīgi. Viņš to nedarīs, iekams pilnīgi nenoskaidros, kā to visu attēlot Eilīnai pieņemamā gaismā. Kūpervuds saprata, ka Eilīna ilgi nejutīsies labi tani vietā, kur patlaban atradās. Viņas bēgšanas iemesls bija daļēji tēva naidīgums pret Kūpervudu, daļēji Batlera stingrā apņemšanās piespiest viņu atstāt Filadelfiju un grozīt savu izturēšanos. Pēdējo šķērsli bija izdevies zināmā mērā pārspēt. Neraugoties uz saviem skarbajiem vārdiem, Batlers vairs nelīdzinājās bargai Nemezīdai. Viņš bija kļuvis vājš, pieļāvīgs, alka atrast savu meitu un bija gatavs tai piedot. Viņš bija cietis sakāvi, bija sakauts paša uzsāktā spēlē, un Kūpervuds to skaidri lasīja viņa skatienā. Ja Kūpervuds personīgi parunātu ar Eilīnu, izskaidrotu visu, tad viņš droši vien prastu to pārliecināt, ka tuvākajā laikā viņu abu interesēs nokārtot attiecības miera ceļā. Nepieciešams piespiest Batleru kaut kur uzgaidīt, kaut vai tepat, kamēr viņš, Frenks, aizbrauc un aprunā jas ar Eilīnu. Ja viņa uzzinās par visu no Frenka, tad iespējams, piekritīs viņa domām.

— Vislabāk būs, ja es satikšos ar Eilīnu pēc kādām divām vai trim dienām un uzzināšu, kādi ir viņas nodomi, — Kūpervuds ierunājās, brīdī klusējis. — Es viņai visu izskaidrošu, kas un kā. un, ja viņa vēlēsies, tad atgriezīsies mājās' Es jums apsolos pateikt viņai visu, ko vien jūs gribat.

— Pēc divām vai trim dienām?! — Batlers aizkaitināts iesaucās. — Divi vai trīs velni! Viņai šodien pat jāatgriežas mājās! Māte vēl nemaz nezina, ka viņa pametusi māju. Šodien pat, dzirdat? Es pats šodien pat braukšu viņai pakaļ!

— Nē, tā neiet, — Kūpervuds aizrādīja. — Man tas jādara pašam. Ja jums patiktu šeit uzgaidīt, tad es pacentīšos izdarīt visu, kas no manis atkarīgs, un paziņošu jums.

— Labi, labi, — Batlers norūca, staigādams šurp un turp pa istabu, salicis rokas uz muguras. — Bet tikai, dieva dēj, pasteidzieties! Laiku zaudēt nedrīkst.

Viņš raizējās par misis Batleri. Kūpervuds pasauca kalpotāju Džordžu, lika piebraukt ekipāžu un pieteica nelaist nevienu kabinetā. Tad viņš steidzīgi aizbrauca, atļāvis Batleram soļot pa ienīsto istabu šurp un turp.

ČETRDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

Bija jau ap vienpadsmitiem, kad Kūpervuds aizbrauca pie Kelligeniem, bet Eilīna vēl nebija aizgājusi gulēt. Viņa atradās savā istabā un sarunājās ar Meimiju un misis Kelligenu par saviem sadzīves iespaidiem, kad pēkšņi atskanēja zvans. Misis Kelligena nogāja lejā un ielaida Kūpervudu.

— Mis Batlere atrodas šeit, es domāju, — viņš teica. — Esiet tik laipna, pasakiet viņai, ka ieradies kāds cilvēks viņas tēva uzdevumā.

Neraugoties uz Eilīnas stingro piekodinājumu neatklāt viņas uzturēšanās vietu nevienam, pat viņas ģimenes loceklim ne, misis Kelligena pavisam apmulsa — tik stipri viņu ietekmēja Kūpervuda pašapzinīgā izturēšanās un pieminētais Batlera vārds.

— Pagaidiet brītiņu! — viņa atbildēja. — Es iešu pavaicāt.

Viņa atkāpās, un Kūpervuds, ātri ienācis priekštelpā, noņēma platmali kā cilvēks, kas nemaz nešaubās, ka Eilīna ir te.

— Sakiet, ka man jāparunā ar viņu tikai pāris vārdu,— viņš. pacēlis balsi, nosauca pakaļ misis Kelligenai, kas devās augšup pa kāpnēm, cerēdams, ka Eilīna izdzirdēs to. Viņa dzirdēja arī un žigli nonāca pie viņa. Eilīna bija pārsteigta, ka Frenks ieradies tik drīz, un iztēlojās savā iedomībā, ka mājās valda šausmīgs uztraukums. Viņa būtu ļoti apbēdināta, ja nekas tamlīdzīgs nebūtu noticis.

Abas Kelligenas labprāt būtu vēlējušās dzirdēt, ko viņi runās, bet Kūpervuds bija piesardzīgs. Tikko Eilīna nonāca leja, viņš brīdinot pielika pirkstu pie lūpām un vaicāja:

— Mis Batlere, vai ne?

— Jā, tā es esmu, — Eilīna atbildēja, slēpjot smaidu. Kā viņai gribējās Kūpervudu noskūpstīt! — Kas noticis, mīļais? — viņa klusu jautāja.

— Baidos, dārgā, ka tev vajadzēs atgriezties mājās, — viņš čukstot sacīja. — Citādi sacelsies briesmīgs tracis. Māte acīmredzot vēl nekā nezina. Bet tēvs patlaban atrodas pie manis un gaida tevi. Ja tu būsi ar mieru atgriezties. tad izdarīsi man ar to lielu pakalpojumu. Es tev tūliņ paskaidrošu ..,

Un viņš atstāstīja tai visu sarunu ar Batleru un paskaidroja savus uzskatus par visu to. Eilīnas sejas izteiksme vairākkārt pārmainījās, dzirdot vienus vai otrus sīkumus. Bet Frenka skaidrā jautājuma nostādne un apgalvojums, ka, tiklīdz šo lietu nokārtos, viņi varēs tikties bez traucējumiem kā agrāk, panāca to, ka viņa nolēma atgriezties mājās. Tēva padošanās tomēr nozīmēja viņai lielu uzvaru. Viņa atvadījās no misis Kelligenas un Meimijas, smaidot noteikdama, ka mājās nekādi nevarot iztikt bez viņas, un piemetināja, ka pēc savām mantām atsūtīšot citreiz; tad viņa aizbrauca kopā ar Kūpervudu līdz tā nama durvīm. Viņš ieteica tai pagaidīt ekipāžā, kamēr nonāks tēvs.

— Nu? — Batlers, neredzēdams Eilīnu, aši pievērsās viņam, tikko viņš atvēra durvis.

— Jūs atradīsiet viņu lejā manā kabrioletā, — Kūpervuds atbildēja. — Ja jums patīk, jūs varat braukt ar to mājup. Es vēlāk aizsūtīšu pēc tā.

— Nē, pateicos! Mēs iesim kājām.

Kūpervuds pasauca kalpotāju un deva rīkojumu izjūgt zirgu, kamēr Batlers drūmu seju nesteigdamies izgāja.

Viņš bija spiests savā sirdī atzīt, ka Kūpervudam liela ietekme uz viņa meitu un pie tam droši vien uz ilgu laiku. Vislielākais, ko viņš pats var izdarīt, ir noturēt meitu mājās, — varbūt ģimenes klēpī tā vēl nāk pie prāta. Atceļā viņš rūpīgi izvēlējas vārdus, baidīdamies no jauna apvainot Eilīnu. Sākt ar viņu strīdu, protams, būtu aplam.

— Tu varēji gan vēlreiz aprunāties ar mani, Eilīn, iekāms pameti māju! — viņš sacīja. — Ja māte būtu to uzzinājusi, ar viņu notiktu kaut kas briesmīgs. Bet viņai nav ne jausmas. Tev vajadzēs teikt, ka tu paliki kaut kur uz pusdienām.

— Es biju pie Kelligeniem, -— Eilīna atteica. — Nekas nevar būt vienkāršāk. Mātei tas nemaz neliksies dīvaini.

— Man ļoti smagi ap sirdi, Eilīn! Es gribu cerēt, ka tu apdomāsies un sāksi izturēties citādi. Vairāk es nekā tagad neteikšu.

Eilīna atgriezās savā istabā, pagaidām svinēdama uzvaru, un Batleru ģimenē viss it kā ritēja pa vecam. Tomēr būtu maldīgi domāt, ka Batlera sakāve būtībā pārgrozītu viņa attieksmi pret Kūpervudu.

Izmantojot divus mēnešus, kas bija viņa rīcībā kopš izlaišanas no cietuma līdz apelācijas izskatei, Kūpervuds darīja visu, kas bija viņa spēkos, pūlēdamies atjaunot savu pīšļos sabrukušo uzņēmumu. Viņš ķērās pie darba, atsākdams to tai vietā, kur bija atstājis, bet tagad, pēc tiesas verdikta, viņa izredzes uz panākumiem strauji sašķobījās. Pamatodamies uz to, ka, bankrotu pasludinot, viņš bija papūlējies pasargāt lielāko kreditoru intereses, Ķūpervuds cerēja, ka, tiklīdz viņš atradīsies brīvībā, viņam atkal labprāt atklās kredītu tieši tās finansu iestādes, kas varētu viņam visvairāk palīdzēt, piomērim, «Kuks un Ko», «Dreksels un Ko» un Džirardas Nacionālā banka, protams, ar noteikumu, ka spriedums nebūs pārāk nopietni iedragājis viņa reputāciju. Par nelaimi Frenks savā optimismā nebija pilnīgi ņēmis vērā to, kādu nomācošu iespaidu šis tiesas lēmums — vai nu tas taisnīgs, vai ne — atstājis pat uz viņa dedzīgākajiem piekritējiem.

Labākie Kūpervuda draugi finansu aprindās tagad secināja, ka viņš iet dibenā. Kāds speciālists finansu jautājumos kādreiz piezīmēja, ka nav nekā jutīgāka par naudu un ka šī īpašība zināmā mērā pielipusi arī pašiem finansistiem, kam vienmēr darīšanas ar naudu. Kāds labums palīdzēt cilvēkam, ja to, iespējams, ieslodzīs uz pāris gadiem cietumā? Ja viņš galīgi pazaudēs savu prāvu augstākajā tiesā un tam būs jādodas aiz restēm, tad varbūt varēs ko darīt viņa labā, aizrunājot par viņu gubernatoram, bet līdz tam vēl divi mēneši,, ja ne vairāk, un tad arī nevar pateikt, kāds būs tamlīdzīgu aizrunu rezultāts. Tāpēc Kūpervuda daudzkārtējie lūgumi palīdzēt viņam, atklāt kredītu vai pieņemt viņa izstrādāto sava uzņēmuma atjaunošanas plānu sadūrās ar minēto šaubu pārņemto cilvēku pieklājīgajām, bet izvairīgajām atbildēm. Viņi padomās, viņi paskatīsies, ir vēl šādi tādi šķēršļi... Un tā tālāk, un tā joprojām, bezgalīgās cilvēku atrunas, kuri nevēlas darboties. Frenks savā parastajā žirgtumā apstaigāja dažādas bankas un kantorus, sirsnīgi sasveicinājās ar visiem, ko pazina gadiem ilgi, un uz jautājumiem atbildēja, ka viņam esot visrožainākās cerības un ka viņa lietas esot ļoti labā stāvoklī. Bet viņam neticēja, taču visumā tas viņu maz skāra. Viņam bija svarīgi tikai pārliecināt vai no jauna pārliecināt tos, kas varēja viņam patiešām izrādīties noderīgi. Šim uzdevumam viņš atdeva visus spēkus, citu atstājot novārtā.

— Ā, labdien, Frenk! — draugi, Kūpervudu pamanījuši, uzsauca. — Kā sviežas?

— Lieliski! Lieliski! — viņš jautri atbildēja. — Tik labi vēl nekad nav klājies.

Un viņš, neielaizdamies sīkumos, paskaidroja, kādā stāvoklī ir viņa lietas. Dažreiz viņam izdevās iedvest savu optimismu tiem, kas viņu pazina un interesējās par viņa labklājību, bet, protams, bija arī daudz izņēmumu.

Šinī laikā viņu un Stedžeru varēja bieži satikt arī tiesā, jo Frenku tur pastāvīgi aicināja sakarā ar dažādām prasībām, kas bija saistītas ar viņa bankrotu. Tas viņam bija mokpilns laiks, taču viņš to pārcieta. Viņš bija nolēmis palikt Filadelfijā un cīnīties līdz galam — atgūt pirms ugunsgrēka ieņemto stāvokli, reabilitēties sabiedrības acīs. Viņš bija pilnīgi pārliecināts, ka panāks savu, ja vien viņu neiesēdinās uz ilgu laiku cietumā, bet arī tādā gadījumā — tik stiprs bija viņa iedzimtais optimisms — viņš cerēja sasniegt mērķi, ticis brīvībā. Tomēr attieksmē uz Filadelfiju tie, protams, bija tukši sapņi.

Pie naidīgajiem spēkiem piederēja Batlers un politiķi. Kaut kādā veidā, — kaut neviens nevarēja skaidri pateikt, kā tas radies, — politiskajās aprindās bija izveidojies vispārējs uzskats, ka jaunais finansists un bijušais pilsētas kasieris zaudēs savu prāvu un abi galu galā nokļūs cietumā. Stīners sākumā bija nodomājis atzīties par vainīgu un bez kurnēšanas samierināties ar sodu, bet draugi pārliecināja viņu, ka nākotnes interesēs izdevīgāk neatzīt savu vainu un izskaidrot savu rīcības veidu ar vecu tradīciju; citādi, ja viņš bez kādām atrunām atzīsies, radīsies iespaids, ka viņa rīcībai nav nekāda attaisnojuma. Viņš tā arī darīja, bet viņu tomēr notiesāja. Izskata pēc uzcepa apelācijas sūdzību, un patlaban lieta atradās štata augstākajā tiesā.

Un pie tam jau, — pateicoties meitenes vieglajai rokai, kas savā laikā bija rakstījusi Batleram un Frenka sievai, sākās sačukstēšanās par sakariem starp Kūpervudu un Batlera meitu. Aizvien biežāk pieminēja kaut kādu namu Desmitajā ielā, ko Kūpervuds viņai noīrējis. Nav nekāds brīnums, ka Batlers iededzies naidā! Tas patiešām daudz ko noskaidroja. Un pat praktisku cilvēku, finansistu, aprindās noskaņojums sāka izveidoties drīzāk Kūpervuda pretiniekiem par labu. Vai tad nebija visiem zināms, ka pašā savas karjeras sākumā Kūpervuds bija baudījis Batlera draudzīgo atbalstu? Re nu, kāda bija viņa pateicība! Paši vecākie un stingrākie Kūpervuda piekritēji pārmetoši grozīja galvas. Viņi šeit skaidri saskatīja tikai jaunu apstiprinājumu Kupervuda iedzimtajam principam «Es apmierinu savu vēlēšanos», kas noteica visu viņa izturēšanos. Protams, viņš ir stiprs cilvēks, pat lielisks. Nekad vēl Trešā iela nav redzējusi tik spilgtu un uzņēmīgu cilvēku, tik drosmīgu finansiālos nodomos un tanī pašā laikā tik piesardzīgu. Bet vai gan negadās, ka dažs ar nevajadzīgu pārdrošību un patmīlību pārmērīgi pārbauda Nemezīdas pacietību? Viņa, tāpat kā nāve, izraugās izcilus upurus. Nevajadzēja vis viņam pavest Batlera meitu. Un skaidrs, ka viņam nevajadzēja tik neceremoniāli paņemt čeku, sevišķi pēc strīda un sakaru pārtraukšanas ar Stīneru. Viņš jau nu par daudz straujš! Vai nav stipri apšaubāmi, ka ar tādu pagātni viņam atkal izdosies ieņemt šeit savu agrāko stāvokli? Banku darbinieki un veikalnieki, kas viņu tuvāk pazina, raudzījās uz visu diezgan skeptiski.

Tomēr, runājot par Kūpervudu un viņa dzīves uzskatiem šinī periodā, jāsaka, ka viņa princips «Es apmierinu savu vēlēšanos» kopā ar viņa mīlestību uz daiļumu un sievietēm lika viņarn rīkoties tikpat vieglprātīgi un bez ceremonijām kā agrāk. Pat tagad tādas meitenes kā Eilīnas skaistums un burvīgums nozīmēja viņam daudz vairāk nekā piecdesmit miljonu cilvēku labvēlība, ja vien bez šās labvēlības varēja iztikt. Līdz Čikāgas ugunsgrēkam un panikai viņa zvaigzne bija uzaususi tik spēji, ka viņš lielo veiksmju jūklī diezin vai bija padomājis, ko nozīmi viņa rīcība sabiedrībai. Viņa asinīs kūsāja jaunība un dzīvesprieks. Viņš bija jauns un spēku pilns kā sulīga zāle. Viņš bija svaigs kā pavasara vējš, un viņam nebija ne gar vienu daļas. Pat pēc kraha, kad prāta balsij, likās, vajadzēja viņam aizrādīt, ka nepieciešams kaut uz laiku atsacīties no Eilīnas, viņš ir nedomāja par to. Eilīna nozīmēja viņam pagātnes labākās dienas. Viņa bija saite starp šo pagātni un tikko viešamo priekpilno nākotni.

Vislielākās bažas viņam radīja doma, ka tad, ja viņu iesēdinās cietumā vai oficiāli atzīs par bankrotējušu, viņš droši vien pazaudēs vietu fondu biržā un reizē ar to uz laiku vai pat uz visiem laikiem viņam zudīs Filadelfijā šis ērtais ceļš uz labklājību. Pagaidām viņa finansu grūtību pēc viņa vieta biržā bija sekvestrēta kā daļa viņa aktīva, un viņš nevarēja rīkoties. Edvords un Džozefs, vienīgie kalpotāji, ko viņš bija atļāvies paturēt, strādāja viņa labā mazā mērogā. Dabiski, ka citi biržas locekļi raudzīfās uz Kūpervuda brāļiem ar aizdomām kā uz viņa aģentiem, un, ja tie sāktu runāt, ka domā rīkoties patstāvīgi, tas tikai iedvestu biržas darboņos un baņķieros aizdomas, ka Kūpervuds izdomājis kādu slepenu gājienu, kas diezin vai būs izdevīgs viņa kreditoriem un katrā ziņā būs pretlikumīgs. Tomēr, lai notiktu kas notikdams, biržā viņam bija nepieciešams palikt, ja ne atklāti, tad slepeni. Un pārdomājis viņš ar savu aso, atjautīgo prātu secināja, ka gadījumā, ja viņu ieliks cietumā vai pasludinās par bankrotējušu, viņam derētu nodibināt neoficiālu sabiedrību ar kādu cilvēku, kam biržā laba slava un ko viņš varētu izlietot kā fiktīvu personu, kā savu padevīgu šaha figūru.

Galu galā viņš palika pie kāda piemērota cilvēka. Tam bija mazs uzņēmums, kas nebija diezin cik vērts, bet šis cilvēks bija godīgs un simpatizēja Kūpervudam, To sauca Vingets, Stīvens Vingets, viņš strādāja kā sīks mākleris, un viņain piederēja neliels kantoris Dienvidu Trešajā ielā. Viņš bija četrdesmit piecus gadus vecs, plecīgs, vidēja auguma, diezgan simpātisku ārieni, diezgan gudrs un darbīgs, bet ne sevišķi enerģisks un uzņēmīgs. Viņam bija noteikti vajadzīgs tāds cilvēks kā Kūpervuds, kas bīdītu viņu uz priekšu. Viņam bija vieta fondu biržā, laba reputācija, viņu cienīja, bet viņa uzņēmums bija vēl tālu no uzplaukuma. Senos laikos viņš ne vienreiz vien bija griezies pie Kūpervuda pēc palīdzības, un tas aiz laipnības aizdeva viņam sīkas summas pret ne visai augstiem procentiem, sniedza vērtīgus padomus un tā tālāk. Un Frenks darīja to labprāt, jo simpatizēja Vingetam un juta pret viņu zināmu žēlumu. Tagad Vingets lēnam peldēja pa straumi pretī ne visai nodrošinātām vecumdienām, un ar tādu cilvēku, dabiski, nebija grūti vienoties. Pašlaik nevienam pat prātā nenāktu aizdomas, ka viņš ir Kūpervuda algotnis, un, no otras puses, Kūpervuds varēja būt pilnīgi drošs, ka Vingets izpildīs viņa rīkojumus pedantiski precīzi. Kūpervuds ataicināja viņu pie sevis un ilgi sarunājās ar to. Frenks notēloja viņam stāvokli, pateica, kādā ziņā domā būt tam derīgs kā kompanjons, kādā veidā grib piedalīties Vingeta kantora lietās un vēl daudz ko citu, un pārliecinājās, ka Vingets visos jautājumos izrāda pretimnākšanu.

— Es ar prieku rīkošos pēc jūsu norādījumiem, rnister Kūpervud, — Vingets viņam apgalvoja. — Es zinu, ka jūsu personā vienmēr atradīšu aizstāvi, lai notiktu kas notikdams, un visā pasaulē nav cilvēku, ar ko es labprātāk sastrādātu vai ko es vairāk cienītu. Šis negaiss pāries, un jūs atkal būsiet uz zaļa zara. Lai nu kā, mēs tomēr varam mēģināt. Ja mums neies lāga, jūs varat jautājumu pārlemt.

Tā tika noslēgta izmēģinājumam šī vienošanās, un Kūpervuds pamazām sāka strādāt ar Vingeta starpniecību.

ČETRDESMIT ASTOTĀ NODAĻA

Ap to laiku, kad Pensilvānijas štata augstākā tiesa beidzot bija izskatījusi Kūpervuda .lūgumu atcelt pirmās instances tiesas spriedumu un paņemt lietu par jaunu, baumas par- Kūpervuda un Eilīnas sakariem bija jau paspējušas plaši izplatīties. Kā jau redzējām, šis apstāklis bija ietekmējis un joprojām ļoti ļauni ietekmēja Kupervuda stāvokli. Tas pastiprināja iespaidu, ko politiķi centās radīt jau pašā sākumā, proti, ka Kūpervuda īstenībā ir noziedznieks, bet Stīners tikai viņa upuris. Kūpervuda puslikumīgā finansiālā spēle, ko realizēja viņa finansu ģēnijs (kaut viņš arī nebija atļāvis neko tādu, ko klusītiņām nebūtu darījuši daudzi citi), tagad visiem tēlojas kā bīstama, Makiavelli cienīga blēdība. Viņam bija sieva un divi bērni; un, nemaz nezinot viņa īstos mērķus, ar bagātu fantāziju apveltītā publika jau secināja, ka viņš tuvākajā laikā gatavojas pamest, bērnus, šķirties no Liliānas un precēt Eilīnu. No pieklājīgu cilvēku viedokļa tas pats par sevi bija jau noziegums, un, ja vēl pievieno Kūpervuda finansista renomē, viņa procesu, notiesāšanu un bankrotu, tad kļūst saprotams, kāpēc publika bija pilnīgi gatava noticēt visam, ko par viņu runāja pilsētas varasvīri. Viņš ir jānotiesā. Augstākajai tiesai nevajag ievērot viņa lūgumu izskatīt lietu par jaunu. Tā dažreiz mūsu slepenākās domas un nolūki nezināmā kārtā kļūst par visu īpašumu. Cilvēki uzzina daudz ko tādu, kas, liekas, nekādi nevarētu nokļūt līdz tiem. Acīmredzot eksistē domu pārraide.

Šīs baumas sasniedza arī Pensilvānijas štata augstākās tiesas piecus tiesnešus un tā paša štata gubernatoru.

Tanīs četrās nedēļās, ko Kūpervuds pavadīja brīvībā pēc apelācijas sūdzības iesniegšanas, Harpera Stedžers un Deniss Šenons abi uzstājās augstākās tiesas locekļu priekšā, izsakoties par un pret lūgumu pārlemt lietu.

Ar sava aizstāvja muti Kūpervuds griezās pie tiesnešiem plaši motivētā runā, kurā pierādīja, cik nepareizs zvērināto notiesāšanas verdikts un cik nepamatoti tie argumenti, uz kuriem balstās apvainojums zādzībā un citos noziegumos. Divas stundas un desmit minūtes bija Stedžeram vajadzīgas, lai paskaidrotu savu viedokli, bet vēl vairāk — rajona prokuroram Šenonam atspēkošanai un visu šo laiku visi pieci augstākās tiesas tiesneši, cilvēki ar pietiekamu juridisku pieredzi, bet mazām zināšanām finansēs, klausījās ar aizrautīgu interesi. Trim no tiem — Smitsonam, Reini un Bekvisam, kas visvairāk rēķinājās ar politiskām strāvām un savu saimnieku vēlēšanos, Kūpervuda operāciju vēsture neiedvesa lielu līdzjūtību pret viņu, jo tiem bija zināmi Kūpervuda sakari ar Batlera meitu, kas bija par cēloni Batlera naidam. Viņi domāja, ka iztiesā lietu taisnīgi un bezpartijiski, bet īstenībā ne mirkli neaizmirsa to, kā Kūpervuds rīkojies ar Batlēru. Pārējie divi tiesneši, Marvirts un Rafaļskis, iejūtīgāki cilvēki ar plašāku apvārsni, bet ne mazāk saistīti politiski, saprata, ka Kūpervuda lieta izlemta nepareizi, bet nezināja, kā viņam palīdzēt. Šis cilvēks bija pats sev stipri kaitējis tiklab politiskā, kā sabiedriskā ziņā. Viņi bija gatavi ievērot viņa lielos zaudējumus kā materiālā, tā arī prestiža jomā, kurus Stedžers viņiem visai uzskatāmi attēloja. Tiesnesis Rafaļskis, kura dzīvē bija gadījies līdzīgs notikums ar sievieti, bija noskaņots celt iebildumus pret Kūpervuda notiesāšanu. Tomēr, ievērojot savus politiskos sakarus un saistības, viņš atzina, ka būtu neapdomīgi rīkoties pretēji tam, ko no viņa prasīja. Tomēr, kad viņš un Marvins redzēja, ka tiesneši Smitsons, Reini un Bekviss gatavojas bez liekiem strīdiem apstiprināt spriedumu, viņi nolēma iesniegt savus atsevišķos uzskatus. Tas radīja ārkārtīgi sarežģītu juridisku situāciju, un Kūpervuds guva iespēju, balstoties uz galvenajām «rīcibas brīvības» tiesībām, iesniegt pārsūdzību Savienoto Valstu augstākajā tiesā. Šie divi tiesneši, kas sastādīja mazākumu, sprieda tā: gan jau arī citās tiesās, vai nu Pensilvānijā, vai citur, atradīsies tiesneši, kas izturēsies kritiski pret tādu tik svarīgas lietas izlemšanu. Viņiem abiem savukārt nekāda ļaunuma no atsevišķa uzskata iesniegšanas nebūs: republikāņu partijas līderi necels iebildumus pret viņu soli — ja jau Kūpervudu tik un tā notiesās. Tie būs pat apmierināti: tā spriedumam būs labāks izskats, lēmums liksies taisnīgāks. Bez tam Marvins un Rafaļskis diezin kā vis negribēja piedalīties pārsteidzīgajā lēmumā, ko gatavojās pieņemt Smitsons, Reini un Bekviss. Tā visi pieci tiesneši, kā tas vienmēr notiek ar ļaudīm līdzīgos apstākļos, iedomājās, ka izlemj lietu godīgi un bezpartijiski. Smitsons savā un savu kolēģu Reini un Bekvisa vārdā 1872. gada 11. februārī publicēja šādu lēmumu:

Apsūdzētais Frenks Kūpervuds lūdz atcelt pirmās instances tiesas zvērināto piesēdētāju verdiktu (Pensilvānijas štata process pret Frenku Kūpervudu) un izmeklēt lietu par jaunu. Augstākā tiesa neuzskata, ka pret apsūdzēto būtu pieļauta netaisnība. (Sekoja diezgan sīks visa notikuma izklāsts, pie kam tika aizrādīts, ka paradumiem un tradīcijām, kas nodibinājušies pilsētas kases darbībā, nemaz jau nerunājot par Kūpervuda neceremoniālo rīkošanos ar pilsētas kases līdzekļiem, nav nekāda sakara ar Kūpervuda atbildību par likuma gara un burta neievērošanu.) Faktu, ka apsūdzētais šķietami likumīgas procedūras veidā saņēmis viņam nepienākušos summu (tā tālāk paskaidroja tiesnesis Smitsons augstākās tiesas vairākuma vārdā), var kvalificēt kā zādzību. Šinī lietā zvērināto tiesas pienākums bija konstatēt noziedzīgus nolūkus. Zvērināto kolēģija izlēmusi lietu apsūdzētajam par ļaunu, un augstākā tiesa neuzskata, ka tai būtu trūcis pietiekamu motīvu savam verdiktam. Kādam mērķim apsūdzētais izlietojis čeku? Viņš atradās bankrota priekšvakarā. Viņš jau bija ieķīlājis savu parādu segšanai pilsētas aizņēmuma obligācijas, kas viņam bija izsniegtas realizēšanai, viņš bija saņēmis nelikumīgā ceļā piecsimt tūkstošu dolāru skaidrā naudā. Ir pilnīgs pamats uzskatam, ka parastā ceļā viņam vairs nebūtu izdevies dabūt naudu no pilsētas kases. Tāpēc viņš ierodas pilsētas kasē un ar krāpšanas palīdzību (ja ne formāli, tad pēc būtības) dabū vēl sešdesmit tūkstošu dolāru. Zvērināto kolēģija konstatējusi, kādos nolūkos tas darīts.

Šādos izteicienos augstākā tiesa noraidīja Kūpervuda lūgumu pārlemt lietu. Tiesnesis Marvins savā un tiesneša Rafaļska vārdā uzrakstīja šādi:

No faktiem, kas ir tiesas rīcībā, redzams, ka misters Kūpervuds saņēmis čeku, būdams pilnvarots kā starpnieks, un, no otras puses, nebūt nav konstatēts, ka viņš kā starpnieks nebūtu izpildījis (vai vismaz nebūtu domājis izpildīt) pilnā apjomā tās saistības, ko viņam uzlika čeka saņemšana. Tiesā noskaidrojies, ka pastāvējusi vienošanās, uz kuras pamata saskaņā ar zināmu finansiālu plānu pilsētas aizņēmuma obligāciju pirkšana amortizācijas fondam nebija kā tāda biržā jāpublicē. Tāpat konstatēts, ka misters Kūpervuds kā kases aģents varējis pilnīgi brīvi rīkoties ar savu aktīvu un pasīvu ar noteikumu, ka, galīgi norēķinoties, viņš sasniegs gaidīto rezultātu. Obligāciju iegādes termiņu, tāpat arī atsevišķu iepirkumu summu neviens viņam nav noteicis. Apsūdzēto nevarēja notiesāt pat uz pirmā punkta pamata, varbūt vienīgi tad, ja viņa nolūks būtu bijis nelikumīgi izlietot saņemto čeku sev personīgi, bet tiesas verdiktā šis fakts nav konstatēts, tiesas rīcībā esošie materiāli neliecina, ka šādu faktu varētu konstatēt, un bez tam zvērinātie atzinuši apsūdzēto par vainīgu arī pārējos trijos punktos, kaut viņiem nebija absolūti nekāda faktiska materiāla. Kā mēs varam apgalvot, ka zvērināto kolēģija pieņēmusi nemaldīgu lēmumu pirmajā punktā, ja tā tik taustāmi kļūdījusies pārējos trijos punktos? Mazākuma domas tādas, ka pirmās instances tiesas lēmums par apsūdzētā apvainošanu zādzībā (pirmais punkts) ir nepamatots un spriedums atceļams, bet lieta nododama jaunai izskatei.

Tiesnesis Rafaļskis, pēc rakstura filozofiski noskaņots, bet reizē arī lietišķīgs cilvēks, cēlies no ebrejiem, bet ārēji tipisks amerikānis, uzskatīja par savu pienākumu uzrakstīt vēl trešo atzinumu, kam bija galvenokārt jāatspoguļo viņa personīgie apsvērumi, jākritizē vairākuma lēmums un jāpapildina tie punkti, kuros viņš bija vienis pratis ar tiesnesi Marvinu. Jautājums par Kūpervuda vainīgumu bija visai sarežģīts. Notiesāšanas nepieciešamību diktēja politiski apsvērumi. Tas sevišķi skaidri izpaudās augstākās tiesas locekļu domstarpībās. Piemēram, tiesnesis Rafaļskis atzina, ka pat tad, ja izdarīts noziegums, to nekādi nevar kvalificēt par zādzību. Viņš piemetināja:

Materiāli, kās ir tiesas rīcībā, neļauj secināt, ka Kūpervuds nebūtu domājis visā drīzumā atmaksāt parādu, kā arī it kā pilsētas kasieris vai tā kancelejas pārzinis Alberts Staijerss nebūtu gribējuši šķirties no tā īpašuma, ko reprezentē čeks. Misters Staijerss nopratināšanā liecinājis, ka misters Kūpervuds paziņojis tam par pilsētas aizņēmuma obligāciju iegādi minētās summas vērtībā, un līdz šim ne ar ko nav pierādīts pretējais. Tas apstāklis, ka Kūpervuds nav nodevis obligācijas amortizācijas fondā, neraugoties uz pretrunu ar likuma burtu, patiesībā jāaplūko nodibinājušos paradumu aspektā. Vai Kūpervudam bija paradums tā' rīkoties? Pēc manām domām, teorija, ko izvirza augstākās tiesas locekļu vairākums, tā paplašina jēdziena «zādzība» apjomu, ka jebkurš veikalnieks, kas realizē plašas un absolūti likumīgas operācijas biržā, pēkšņi, pašam negaidot, piepešas biržas panikas vai ugunsgrēka rezultātā — kā tas noticis šinī gadījumā — var izrādīties par noziedznieku. Tiešām jābrīnās, ja apstiprina principu, kas rada tamlīdzīgu precedentu un noved pie tādām sekām.

Kūpervudam, protams, bija patīkami, ka augstākās tiesas locekļu domas dalījušās un ka daļa tiesnešu nostājušies viņa pusē. Bet, kaut viņš arī iepriekš gatavojās visļaunākajam un cik spēdams attiecīgi kārtoja savas lietas, viņš tomēr jutās rūgti vīlies. Būtu nepareizi, ja mēs apgalvotu, ka viņš, normālos apstākļos stiprs un pašpajāvīgs, nemaz necieta. Viņam nebūt nebija svešas cēlākās jūtas, bet tās atradās salta, dzelžaina prāta kontrolē, prāta, uz kuru viņš varēja pilnīgi paļauties. Tagad, kā Stedžers aizrādīja, varēja apelēt vienīgi Savienoto Valstu augstākā tiesā, atsaucoties uz Amerikas pilsoņu pamattiesībām, kuras it kā būtu aizskāris kāds tiesas lēmuma punkts. Lieta bija ilgstoša un maksātu dārgi. Bez tam nebūt nebija skaidrs, uz ko Kūpervuds savā sūdzībā varētu balstīties. Atkal paietu daudz laika, iespējams, pusotra gada vai pat vairāk, un varbūt galu galā viņam tik un tā nāktos izciest savu cietumsodu, bet, gaidot spriedumu, arī nāktos kaut vai daļu laika atrasties arestā.

Noklausījies Stedžerā, kas viņam izskaidroja stāvokli, Kūpervuds brītiņu padomāja, tad sacīja:

— Nu, tagad acīmredzot man atliek vai nu iet cietumā, vai bēgt projām no Amerikas, un es izvēlos pirmo. Es varu turpināt cīņu tepat Filadelfijā un galu galā uzvarēšu. Varbūt varēs panākt, lai lietu pārlemj Savienoto Valstu augstākā tiesa, vai arī gubernators pēc kāda laika apžēlos mani. Es nelaidīšos lapās, to katrs ziņa! Bet tie, kas iedomājas, ka tikuši ar mani galā, ļoti stipri maldās. Es drīz atkal būšu brīvībā, un tad es parādīšu vienam otram no šiem sīkajiem politiskajiem intrigantiem, kas ir īsta cīņa! Tagad viņi nedabūs no manis neviena dolāra, neviena centa! Ja mani būtu likuši mierā, es ar laiku būtu noteikti atmaksājis šos piecsimt tūkstošus. Bet tagad — kad pūcei aste ziedēs!

Viņš sakoda zobus, un viņa pelēkās acis apņēmīgi Iezibējās.

— Es personīgi esmu darījis visu, ko varēju, Frenk, — Stedžers dziļā līdzjūtībā sacīja. — Jums jābūt taisnīgam un jāatzīst, ka esmu cīnījies visiem spēkiem. Varbūt es nebiju sava uzdevuma augstumos — jums par to labāk spriest, — bet es pūlējos darīt visu, ko spēju. Ja jus vēlaties, es vēl varu kaut ko darīt, — to es atstāju jūsu ziņā. Kā jūs teiksiet, tā arī būs.

— Beidziet pļāpāt aplamības, Harper! — Kūpervuds gandrīz skarbi atteica. — Ja es nebūtu apmierināts ar jums, es to būtu pats pateicis. Pagaidām rīkojieties, varbūt jums izdosies atrast nopietnus iemeslus sūdzības iesniegšanai Savienoto Valstu augstākajā tiesā, bet es tikmēr sākšu izciest sodu. Jādomā, ka tiesnesis Peidersons drīz noteiks dienu sprieduma pasludināšanai.

— Tas zināmā mērā atkarīgs no jums, Frenk. Man nebūs grūti panākt, lai sprieduma pasludināšanu novilcina par nedēļu vai dienām desmit, ja jūs to vēlaties. Esmu pārliecināts, ka Šenons necels iebildumus. Te ir tikai viens šķērslis. Rīt pēc jums ieradīsies Džesperss. Tikko viņam paziņos, ka lietas pārlemšana noraidīta, viņa pienākums ņemt jūs atkal uzraudzībā. Ja viņam nesamaksās, viņš gribēs aizvest jūs uz cietumu. Bet to mēs nokārtosim! Ja jūs gribētu vēl pagaidīt, ja jums vajadzētu novilcināt laiku, es domāju, viņš būs ar mieru atlaist jūs sava aģenta pavadībā, tomēr pārnakšņot jums gan vajadzēs tur. Pēc notikuma ar Olbertsonu šinī ziņā liela stingrība

Stedžers te domāja kādu bankas kasieri, ko bija izlaiduši pa nakti no cietuma, gan it kā sarga pavadībā, kas tam tomēr nebija par šķērsli bēgšanai. Tas priekš pāris gadiem bija par cēloni šerifiem adresētiem skarbiem un asiem pārmetumiem, un kopš tā laika notiesātajiem noziedzniekiem neatkarīgi no stāvokļa sabiedrībā un turības vajadzēja līdz sprieduma pasludināšanai palikt cietumā, kaut vai pa nakti.

Kūpervuds mierīgi apdomāja stāvokli, stāvēdams pie loga Stedžera kantorī Otrajā ielā. Pēc tam kad viņš jau reizi bija baudījis Džespersa viesmīlību, viņu sevišķi nebiedēja atrašanās cietumā šā džentlmeņa uzraudzībā, tomēr viņu neiepriecināja doma pavadīt naktis aiz atslēgas, ja tas nemaz nesaīsina viņa ieslodzījuma laiku. Bet visu, ko viņš tagad varēja uzsākt sakarā ar savām veikala darīšanām, — ja runa bija par dienām, nevis par mēnešiem, — viņš izdarīs cietuma kamerā gandrīz tikpat sekmīgi kā Trešās ielas kantorī. Kāpēc tad vēl vilcināties? Viņam vajadzēja izciest cietumsodu, tad jau labāk samierināties ar savu likteni, lieki nešķiežot spēkus. To vēl var atlikt uz pāris dienām, lai visu galīgi nokārtotu, bet vai vērts vairs tālāk rūpēties?

— Sakiet, Stedžer, ja jūs nekā neuzsāktu, — kad man vajadzētu, lietām normāli virzoties, ierasties tiesā noklausīties spriedumu?

— Kā lai jums saka — piektdien vai nākamo pirmdien, — Stedžers atbildēja. — Man nav zināmi Šenona nolūki, un es gatavojos iegriezties tuvākās dienās pie viņa.

— Labi, tā arī izdariet, — Kūpervuds piekrita. — Piektdiena vai pirmdiena — man labas abas šis dienas. īstenībā man tas vienalga. Tomēr, ja iespējams, tad labāk lai paliek pirmdiena. Vai jūs nevarētu pierunāt Džespersu, lai viņš tikmēr liek mani mierā? Viņš zina. ka var būt par mani pilnīgi drošs.

— Tiešām nezinu, Frenk, es lūkošu! Šovakar pat ieiešu pie viņa un parunāšu. Iespējams, ka simtiņš dolāru piespiedīs viņu mazliet atkāpties no stingrajiem noteikumiem.

Kūpervuds īgni pasmaidīja.

— Es domāju, ka simtiņš dolāru piespiedīs Džespersu diezgan tālu atkāpties no noteikumiem, — viņš sacīja un piecēlās, gatavodamies iet. Stedžers arī piecēlās.

— Es satikšos ar Šenonu un Džespersu un tad piebraukšu pie jums. Vai jūs pēc pusdienas būsiet mājās?

— Jā.

Viņi uzvilka mēteļus un izgāja februāra saltuma pilnajā ielā. Viens devās atpakaļ uz savu kantori Trešajā ielā, otrs — tikties ar Šenonu un Džespersu.

ČETRDESMIT DEVITĀ NODAĻA

Jautājumu par dienas noteikšanu sprieduma pasludināšanai viegli nokārtoja ar Šenona palīdzību, kurš neiebilda pret nelielu atlikšanu.

Pēc tam Stedžers devās uz apgabala cietumu, kur ieradās ap pulksten pieciem, kad jau bija gluži tumšs. Šerifs Džesperss izlīda no sava kabineta, kur viņš bija nodarbojies ar pīpes tīrīšanu.

— Sveicināti, mister Stedžer! — viņš laipni uzsmaidīja apmeklētājam. — Kā klājas? Ļoti patīkami jūs redzēt. Piesēdiet! Jādomā, ka jūs atkal Kūpervuda lietā? Es tikko saņēmu no rajona prokurora paziņojumu, ka jūsu klients prāvu zaudējis.

— Tas ir taisnība, šerif, — Stedžers pieglaimīgā balsī apstiprināja. — Viņš lūdza mani iegriezties pie jums un uzzināt, kā jūs esot nodomājuši rīkoties. Tiesnesis Peidersons noteicis sprieduma pasludināšanu pirmdien pulksten desmitos rītā. Ceru, ka jums necelsies nekādas sevišķas neērtības, ja misters Kūpervuds ieradīsies pie jums tikai pirmdienas rītā ap astoņiem vai, visātrākais, svētdienas vakarā? Jūs taču labi zināt, ka varat uz viņu pilnīgi paļauties.

Stedžers centās izdibināt šerifa domas un pulējās parādīt, ka uzskata jautājumu par Kūpervuda atgriešanās termiņu cietumā par tīriem niekiem, lai pēc iespējas izvairītos no simt dolāru maksāšanas. Bet no Džespersa nebija tik viegli tikt vaļā. Viņa taukā seja krietni vien pastiepās. Kā nu Stedžers varēja lūgt tādu pakalpojumu, neminējis ne vārda par kaut kādu atlīdzību?

— Tas, kā jums zināms, ir pret likumu, mister Stedžer — viņš piesardzīgi un it kā gauzdamies iesāka. ~~ Es jau būtu no visas sirds gatavs pakalpot misteram Kūpervudam, bet pēc notikuma ar Olbertsonu priekš trim gadiem mums te vajadzēja ievest lielu stingrību un...

— Jā, jā, es zinu, šerif, — Stedžers maigi pārtrauca. — bet, kā jūs pats saprotat, šī nebūt nav ikdienišķa lieta. Misters Kūpervuds ir ļoti svarīga persona, un viņam daudz visādu darīšanu, par kurām viņam jāparūpējas. Protams, ja vajadzētu tik vien kā iespiest kādam tiesas ierēdnim saujā septiņdesmit piecus vai simt dolārus vai samaksāt sodu, tad nekas nevarētu būt vienkāršāk bet..,

Stedžers apklusa un taktiski novērsa skatienu, bet Džespersa sejā sāka tūliņ izzust vilšanās izteiksme. Likums, ko parastajos apstākļos bija tik grūti pārkāpt, tagad atkāpās otrajā vietā. Stedžeram kļuva skaidrs, ka vairāk nekādu argumentu nebūs vajadzīgs.

— Tā ir visai kutelīga lieta, mister Stedžer, — šerifs ierunājās pieļāvīgā, bet vēl vienmēr drusku asarainā balsī, — Ja kas notiks, es tūliņ pazaudēšu vietu. Es neparko negribētu tādas lietas darīt un nedarītu arī, bet gadījuma pēc es pazīstu ir misteru Kūpervudu, ir misteru Stīneru, un viņi abi man patīk. Starp citu, man šķiet, ka diezin vai pret viņiem ir izturējušies taisnīgi. Esmu ar mieru taisīt šinī gadījumā izņēmumu, ja vien misters Kūpervuds nesāk pārāk atklāti staigāt apkārt. Man negribētos, lai par to uzzina rajona prokurora kancelejā. Ceru, jūsu klients necels iebildumus, ja es tikai izskata pēc likšu viņu prombūtnes laikā uzraudzīt kādam savam cilvēkam. Tas ir pilnīgi nepieciešami, to prasa likums. Misteru Kūpervudu tas nemaz netraucēs. Cilvēks tikai, tā sakot, dežūrēs nomaļus.

Džesperss raudzījās Stedžerā pārliecinot, gandrīz lūdzot, un Stedžers piekrītot pamāja.

— Ļoti labi, šerif, ļoti labi! Jums pilnīga taisnība.

Un ar šiem vārdiem viņš izvilka naudas maku, kamēr šerifs aiz piesardzības ieveda viņu atpakaļ kabinetā.

— Es jums gribēju parādīt, mister Stedžer, juridiskas grāmatas, ko es sev te savācu, — šerifs labā omā piezīmēja, sažņaugdams saujā mazo desmitdolāru asignāciju vīstokli, ko advokāts viņam pasniedza. — Kā jūs pats saprotat, mums dažreiz vajadzīgas šāda veida grāmatas. Tāpēc es arī iedomājos, ka nav slikti, ja tās tepat pie rokas.

Viņš plašā žestā norādīja uz virkni valsts pārskatu, pēdējiem tiesu statūtu izdevumiem, rokasgrāmatām cietumu lietās un tā tālāk, ar otru roku tikmēr noglabādams naudu kabatā.

— Laba ideja, šerif! — Stedžers ar liekuļotu interesi piekrita. — Tas ir labi izdomāts. Tātad jūs esat pārliecināts, ka, ja misters Kūpervuds ieradīsies šeit pirmdien agri, teiksim, astoņos vai pusdeviņos, viss būs kārtībā?

— Jā, domāju gan, — Džesperss pieklājīgi atbildēja, dīvaini nervozējot un cenšoties izrādīt iespējami lielāku pretimnākšanu. — Diezin vai pa to laiku rasies vajadzība paātrināt viņa ierašanos. Bet, ja nu tā būtu, tad es jums paziņošu un jūs man viņu atgādāsiet. Bet diezin vai tas būs vajadzīgs, mister Stedžer, es esmu pārliecināts, ka viss būs kārtībā. — Viņi atgriezās galvenajā vestibilā. — Man bija liels prieks jūs atkal satikt, mister Stedžer, liels prieks, — Džesperss atkārtoja. — Pienāciet kādreiz, lūdzu!

Atvadoties laipni pamājis šerifam, Stedžers steidzās pie Kūpervuda.

Noraugoties uz Kūpervudu, kas bija ģērbies skaistā, pelēkā uzvalkā un labi pašūtā mētelī, kad viņš šovakar, atgriezies no kantora, iegāja sava skaistā nama lievenī, diezin vai kāds būtu iedomājies, ka šai brīdī viņš sev vaicā, vai šī nebūs,pēdējā nakts, ko viņš te pavadīs. Ne viņa izskats, ne gaita neliecināja par to, ka viņš būtu zaudējis drosmi. Viņš iegāja vestibilā, kur, neraugoties uz agro stundu, jau dega gaisma. Viņam pretī pagadījās vecais, melnādainais kalpotājs Vašs Simss, kas tikko bija uzkāpis no pagraba ar spaini ogļu kādam kamīnam.

— Šodien sals arā, mister Kūpervud! — sacīja Vašs, kas ikkatru temperatūru zem sešdesmit^20 grādiem uzska tīja par «salu». Viņu vienmēr skumdināja, ka Filadelfija neatrodas Ziemeļkarolīnā, no kurienes bija viņš pats.

— Jā, griezīgs aukstums, Vaš! — Kūpervuds izklaidīgi atbildēja.

Viņš patlaban pārdomāja par savu māju, par to, kāda tā viņam likās, kad viņš tai tuvojās, nākot pa Džirarda avēniju, un ko domāja par viņu pašu kaimiņi, šad tad ieraugot viņu pa saviem logiem. Diena bija skaidra un salta. Pieņemamā istabā un viesistabā dega spuldzes, jo Frenks nepieļāva, ka viņa mītne pieņemtu bēru izskatu tāpēc, ka viņam radušās nepatikšanas. Debesis rieta pusē virs saltā sniega baltuma uz ielām vēl atspīdēja mēļās krāsās. Zaļpelēkā akmens nams ar apgaismotiem krēmkrāsas aizkariem segtiem logiem izskatījās patlaban sevišķi skaists. Frenks atcerējās, cik enerģijas bija prasījusi šā nama iekārtošana un izdaiļošana. Kas zina, vai viņam izdosies namu paturēt?

— Kur misis Kūpervuda? — viņš noprasīja nēģerim, atjēdzies no savām domām.

— Liekas, viesistabā, ser, — kalpotājs atbildēja.

Kūpervuds devās augšup pa kāpnēm, nodomādams pie tam, ka vecais Vašs drīz paliks bez darba, — vienīgi, ja Liliāna gribētu pēc visas šās katastrofas tomēr paturēt viņu pie sevis. Bet tas bija maz ticams. Viņš iegāja viesistabā, kuras vidū pie ovāla galda sēdēja misis Kūpervuda un piešuva āķīti un cilpiņu mazās Liliānas svārciņiem. Izdzirdējusi vīra soļus, viņa pacēla acis, un uz viņas lūpām parādījās pēdējā laikā parastais, nenoteiktais smaids, kas liecināja par sirdssāpēm, bailēm un aizdomām.

— Nu, kas jauns, Frenk? — sieva vaicāja.

Misis Kūpervudas smaids līdzinājās cepurei, jostai vai spraudei, ko var nēsāt vai nolikt pēc vēlēšanās.

— Nekā sevišķa, — viņš parastā aukstasinībā atbildēja, — ja neņem vērā to, ka es, liekas, esmu galīgi zaudējis prāvu. Stedžers drīz ieradīsies un pateiks. Viņš atsūtījis zīmīti, ka atnāks.

Viņam negribējās atklāti pateikt, ka prāva zaudēta. Viņš zināja, ka Liliāna jau tā sliktā omā, un tāpēc negribēja satricināt viņu ar šo vēsti.

— Nevar būt! — Liliāna pieceldamās bailēs un pārsteigumā nočukstēja..

Viņa bija līdz šim dzīvojusi tādā pasaulē, kur gandrīz pavisam aizmirst par cietumu pastāvēšanu, kur viss rit noteiktā gaitā diendienā, kur neielaužas tādi šausmīgi notikumi kā tiesa un arests, tāpēc pēdējie mēneši burtiski laupīja viņai prātu. Frenks tik enerģiski uzstāja, lai viņa paliek nomaļus, viņš tik maz stāstīja par savu procesu, ka viņa bija pavisam apmulsusi, nezinādama, kas īstenībā notiek. Informāciju viņa smēlās vienīgi no Frenka vecākiem un māsas, kā arī no laikrakstiem, ko pētīja rūpīgi un gandrīz slepenībā.

Viņa neko nezināja pat tanī dienā, kad Frenks devās uz apgabalā cietumu, kamēr pārnāca vecais Kūpervuds un pastāstīja to. Tas bija drausmīgs trieciens. Un tagad Frenks tik aukstasinīgi runā par jaunu triecienu! Nē, tas bija jau par daudz, pat ņemot vērā, ka viņa ik stundu to ar šausmām bija gaidījusi!

Liliāna, kas stāvēja patlaban vīra priekšā ar savas meitiņas drēbītēm rokās, vēl vienmēr neapšaubāmi bija glīta sieviete, kaut arī viņai bija četrdesmit gadu, — par pieciem vairāk nekā Kūpervudam. Tērps, viņai bija šūts viņu nesenā uzplaukuma dienās — skaists krēmkrāsas zīds ar tumšbrūnām iešuvēm, — šī krāsu kombinācija viņai ļoti labi piestāvēja. Viņas acis bija mazliet iekritušas, plaksti apsarkuši, bet citādi nekas nepauda viņas smagos garīgos pārdzīvojumus. Viņā bija vēl daļēji saglabājies tas maigais miers, kas priekš desmit gadiem bija tā valdzinājis Kūpervudu.

— Kādas šausmas! — viņa klusu noteica, un viņas rokas sāka drebēt. — Kādas šausmas! Un vairāk nekā nevar darīt? Tātad tiešām tu netiksi vaļā no cietuma?

Viņas izmisums un nervozās bailes bija Frenkam nepatīkamas. Viņam labāk patika stiprākas, enerģiskākas sievietes, tomēr Liliāna bija viņa sieva un kādreiz viņš to bija mīlējis,

— Liekas gan, ka ne, Liliān, — viņš atbildēja, un viņa balsī pirmo reizi pēdējo gadu laikā bija dzirdamas patiesi sirsnīgas skaņas, jo viņam bija tās žēl.

Tanī pašā laikā viņš baidījās izrādīt pārāk lielu maigumu, lai sieva nepareizi neizskaidrotu viņa pašreizējās attieksmes pret to, jo viņš juta pret sievu gandrīz pilnīgu vienaldzību. Tomēr Liliāna riemaz tik trula nebija un saprata, ka aizkustinājumam, kas skanēja viņa balsī, cēlonis bija vienīgi viņa — un tātad arī viņas — ciestā sakāve. Viņas rīkle sažņaudzās it kā vieglos krampjos, tomēr arī viņa bija aizkustināta. Pats mazākais bijušo simpātiju atgādinājums atsauca atmiņas par agrākajām, uz mūžu izgaisušajām dienām. O, kaut tās būtu iespējams atsaukt atpakaļ!

— Es negribu, lai tu tā ciestu manis dēļ, — Kūpervuds sacīja, iekams viņa paspēja ierunāties. — Es vēl neesmu padevies. Es kaut kā izķepurošos. Uz cietumu man acīmredzot būs jādodas, bet pēc tam viss pamazām atrisināsies. Es tevi lūdzu — izturies mundri citu mūsu ģimenes locekļu, it īpaši tēva un mātes klātbūtnē. Viņus visādā ziņā nepieciešams uzmundrināt.

Viņu pārņēma acumirklīga vēlēšanās saņemt Liliānas roku savējās, bet viņš atturējās. Liliāna ievēroja viņa svārstīšanos. Cik krasi atšķīrās viņa tagadējā izturēšanās pret sievu no tās, kas bija pirms desmit, divpadsmit gadiem! Tomēr šī doma, nesagādāja Liliānai tādas sāpes, kādas tā būtu izjutusi agrāk. Viņa skatījās Frenkā un nezināja, ko sacīt. Patiesībā nebija jau arī par ko runāt.

— Un vai tev drīz vajadzēs doties uz turieni? — Liliāna ar pūlēm prasīja.

— Es vēl nezinu, iespējams, pat šodien, bet iespējams, ka piektdien. Bet varbūt arī, ka tikai pirmdien. Es gaidu ziņas no Stedžera. Viņam kuru katru mirkli jābūt šeit.

Uz cietumu! Uz cietumu! Viņas Frenks Kūpervuds, viņas vīrs, viņu nama vienīgais balsts, cilvēks, kura dēļ lūzīs viņu sirdis, ies uz cietumu! Viņa arī vēl tagad īsti nesaprata, par ko. Viņa stāvēja un vaicāja sev, ko nu darīt.

— Varbūt tev vajag kaut ko sagatavot? — viņa ievaicājās, pēkšņi sakustēdamās, it kā pamodusies no miega. — Vai es nevaru kaut ko darīt? Vai nebūtu labāk, Frenk, ja tu aizbrauktu no Filadelfijas? Tu taču vari neiet cietumā, ja negribi.

Liliāna uztraucās; šāds trieciens pirmo reizi mūžā laupīja viņai tās nesatricināmo mieru.

Frenks cieši paskatījās uz viņu ar savu pārbaudošo skatienu. Viņā pēkšņi ar agrāko spēku ierunājās aukstasinīgais, praktiskais prāts.

— Tas būtu tikpat daudz kā atzīties par vainīgu, bet es neesmu vainīgs, Liliān, — viņš gandrīz skarbi atbildēja. — Es neko tādu neesmu izdarījis, kas varētu piespiest mani bēgt vai attaisnotu manu ieslodzīšanu cietumā. Es došos turp, tikai lai iegūtu laiku. Es nevaru vilkt procesu garumā bez gala. Paies, zināms, ne pārāk ilgs laiks, un mani atbrīvos, — vai nu tiesas ceļā, vai apžēlojot. Patlaban es uzskatu par lietderīgāku samierināties ar spriedumu. Bēgt no Filadelfijas būtu aplam. No pieciem augstākās tiesas locekļiem divi izsacījušies man par labu. Tas nav slikts pierādījums, ka vajāšana pret mani ierosināta nepamatoti.

Liliāna saprata, ka pieļāvusi kļūdu. Viņas prāts tūliņ noskaidrojās.

— Tu mani pārprati, Frenk, — viņa kā atvainodamās noteica. — Tu taču to pats saproti! Protams, es zinu, ka tu neesi vainīgs! Vai tad es sāktu turēt tevi aizdomās?

Viņa apklusa, gaidot, ka saņems kādu atbildi, iebildumu, varbūt laipnu vārdu. Nu, kaut mazu drusciņu no senākās, visu aptverošās mīlas... Bet Frenks jau bija pagriezies pie sava rakstāmgalda, un viņa domas nodarbināja kas cits.

Liliānai atkal uzmācās apziņa par savu galīgi nenormālo stāvokli. Viss bija skumji un bezcerīgi. Ko lai dara turpmāk? Un ko var gaidīt no Frenka? Viņa nespēja kustēties ne no vietas, visa drebēdama. Viņas pretoties nespējīgā daba spieda viņu savaldīties un klusēt, — kādēļ atņemt Frenkam laiku? Ko lūgt? Nekas prātīgs no tā neiznāks. Viņš vairs nemīl to — un ar to viss pateikts. Nekas, pat šī traģēdija, nespēj viņus vairs savienot. Viņu interesē cita sieviete — Eilīna, tāpēc viņam vienaldzīgas sievas muļķīgās domas un prātojumi, tās bailes, sāpes un izmisums. Viņas mokpilno vēlēšanos redzēt vīru brīvu viņš spēj noturēt par aizrādījumu uz viņa iespējamo vainu, par viņa taisnīguma apšaubīšanu, par viņa rīcības kritiku! Viņa novērsās, bet Kūpervuds devās uz durvīm.

— Es atgriezīšos pēc pāris minūtēm, — viņš teica. — Vai bērni mājās?

— Jā, savā istabā, — viņa skumji atbildēja, samulsināta un apbēdināta.

«Ak, Frenk!» viņai tikko neizlauzās, bet, iekams viņa paspēja izteikt kaut vārdu, viņš jau noskrēja pa kāpnēm un pazuda. Liliāna atgriezās pie galda, piespiedusi kreiso roku pie lūpām. Viņas acis aizklāja skumju valgme. Kā var dzīve novest pie tik bēdīga atrisinājuma, viņa domāja, — kā var mīla izdzist tik pilnīgi, tik galīgi? Un tikai desmit gadu... Ak, kapec atgriezties pie pagajušā?l Acīmredzot tādas lietas ir iespējamas, un veltīgi lauzīt galvu par tām. Jau otru reizi viss ap viņu sagrūst drupās. Tā bija, kad nomira viņas pirmais vīrs, un tagad atkal, kad otrais vīrs, ko pie tam vēl gaida cietums, aiziet no viņas, iemīlējis citu. Vai tiešām cēlonis meklējams viņā pašā? Ko lai viņa tagad dara? Kur lai griežas? Viņai, zināms, nebija ne jausmas par to, uz cik ilgu laiku Frenku ieslodzīs. Varbūt uz gadu, bet varbūt uz pieciem, kā avīzes raksta. Ak dievs! Piecos gados bērni var aizmirst tēvu. Viņa pielika arī otru roku pie mutes, tad pie pieres, kur sajuta trulas sāpes. Liliāna centās iespiesties ar domām nākotnē, bet patlaban nezin kāpēc nekādu domu nebija. Un pēkšņi, pilnīgi pret pašas gribu, viņas krūtis vētraini saviļņojās, rīkli sāka žņaugt asi, sāpīgi krampji, acis sāka sūrstēt, un viņai uzbruka drudžainas, rūgtas, neremdināmas raudas gandrīz bez asarām, tik maz karsta valguma radās viņas acīs. Sākumā viņa nevarēja novaldīties un tikai stāvēja, lāgiem notrīcēdama, bet pamazām dziļās sāpes aprima, un Liliāna kļuva atkal tāda pati kā iepriekš.

«Kādēļ raudāt?» viņa pēkšņi jautāja sev pašai neparastās dusmās. «Kāpēc bēdāties tik karsti un veltīgi? Vai tas palīdzēs?»

Bet par spīti šīm gudrajām, filozofiskajām pamacībām, ar ko viņa vērsās pie sevis, viņa joprojām dzirdēja tālas pērkona grāvienu atbalsis, pērkona, kurš plosījās viņas dvēselē. «Kādēļ raudāt?» Viņa varētu arī sacīt «Kāpēc neraudāt?» — bet negribēja. Par spīti prātam un loģikai viņa zināja, ka šī vētra, kas tikko bija plosījusies viņā, apdraud viņu kā negaisa mākonis un vēl uzbruks ar jaunu spēku.

PIECDESMITĀ NODAĻA

Stedžera ierašanās, kurš paziņoja, ka šerifs pagaidām nespers nekādus soļus un Kūpervudam pašam jāierodas pirmdienas rītā, mazliet izkliedēja atmosfēru. Tas deva Frenkam iespēju padomāt un nesteidzoties nokārtot šādas tādas mājas lietas. Viņš iespējami saudzīgi pastāstīja par visu vecākiem, tad aprunājās ar tēvu un brāļiem, lai tie nekavējoties sagatavo visu nepieciešamo, jo gaidāma drīza pārcelšanās uz mazākiem dzīvokļiem. Vajadzēja apspriest dažādus otrās šķiras jautājumus, — sabruka taču liela saimniecība, — kam vēl jāpievieno Frenka apspriedes ar Stedžeru, viņa personīgās vizītes pie Dēvisona, Emerija Stouna (firmas «Džejs Kuks un Ko» pārstāvja), Džordža Votermena (viņa bijušais principāls Henrijs Votermens bija jau miris), bijušā štata kasiera van Nostrenda, kas pēc vēlēšanām bija zaudējis savu posteni, un daudzām citām personām. Tāpēc Frenks bija ļoti aizņemts. Ja jau nu patiešām vajadzēja iet cietumā, tad viņš gribēja, lai viņa draugi finansisti kopējiem spēkiem grieztos pie gubernatora viņa labā. Kā iemeslu un spēcīgu argumentu te vajadzēja izlietot augstākās tiesas locekļu domstarpības. Frenks gribēja, lai Stedžers vada šo lietu, bet viņš pats, netaupot spēkus, steidzās tikties ar visiem, kas varētu izrādīties viņam noderīgi, to skaitā ar Edvordu Taju, kas vēl vienmēr vadīja savus veikalus Trešajā ielā, ar Ņūtonu Targulu, Artūru Riversu, Džozefu Zimermenu, «tekstila karali», kurš tagad bija kļuvis par miljonāru, tiesnesi Kitčenu, Terensu Relihenu, finansu aprindu bijušo pārstāvi Harisburgā, un virkni citu personu.

Relihenu Kūpervuds lūdza stāties sakaros ar laikrakstiem, — varbūt tam izdosies tos noskaņot citādi, lai tie uzsāktu kampaņu par viņa atbrīvošanu, bet Volteru Lī — uzsākt parakstu vākšanu gubernatoram iesniedzamai petīcijai (lai parakstu vidū būtu lielu finansistu un citu redzamu darbinieku vārdi) par apžēlošanu. Lī, tāpat kā Relihens, no visas sirds apsolīja savu atbalstu.

Pēc tā visa īstenībā cits nekas neatlika ko darīt, vienīgi pastarpām satikties ar Eilīnu, kas visu sarežģījumu un steidzamo darīšanu jūklī dažreiz likās pavisam neiespējami. Tomēr viņam izdevās arī tas, tik lielas bija viņa ilgas sasildīties šās meitenes visu aptverošās mīlas staros, kaut viņa arī nesaprata visus viņa pārdzīvojumus. Ak, viņas acis šinīs dienās! Cik spilgti tanīs dega vēlēšanās saukt viņu par savējo, redzēt viņu laimīgu! Ja iedomājas, kā gan viņu moka — viņas Frenku! O, viņa noģida visu, lai cik vīrišķīgs viņš izlikās, lai cik braši runāja ar viņu! Cik briesmīga doma, ka viņas mīla pret Frenku bijusi galvenais iemesls viņa tagadējam liktenim! Tagad viņa bija pārliecināta, ka Frenku liek cietumā viņas dēļ. Kāda nežēlība no tēva! Un cik zemiski ir Frenka ienaidnieki, kaut vai šis pats muļķis Stīners, kura ģīmetnes viņa vairākkārt bija redzējusi laikrakstos. Katrreiz, kad Eilīna satika Frenku, viņa ar visu savu būtni cieta līdz ar viņu — ar savu spēcīgo, skaisto, mīļoto, visstiprāko, visdrosmīgāko, visgudrāko, vislaipnāko, visskaistāko cilvēku pasaulē! Ak, vai tad vina nezinātu, kā viņš cieš! Un Kūpervuds, lasot viņas acīs šīs kvēlās jutās, kaut naivas, bet tik ielīksminošas, aizkustināts smaidīja. Kāda mīla! Mātes mīla uz savu bērnu, uzticīga suņa mīla uz savu saimnieku. Kā viņš pratis tādu pamodināt? Kūpervuds neatrada atbildes., bet šīs jūtas bija skaistas.

Un taisni šinīs pēdējās mokpilnajās dienās Frenkam gribējās pēc iespējas biežāk satikt Eilīnu. Tanī mēnesī, ko viņš pavadīja brīvībā, kopš notiesāšanas verdikta pasludināšanas līdz apelācijas noraidīšanai augstākajā tiesā, viņš vismaz četras reizes bija ticies ar Eilīnu. Tagad viņam radās vēl viena izdevība satikties, pēdējā sestdienā pirms došanās uz cietumu. Viņš nebija saticis Eilīnu kopš tās dienas, kad augstākā tiesa bija pieņēmusi lēmumu, bet bija saņēmis viņas vēstuli, adresētu «pēc pieprasījuma», un norunājis satikšanos sestdien mazā hotelī Kemdenā. Šī pilsētiņa otrā upes krastā, pēc Kūpervuda domām, bija daudz drošāka nekā jebkura cita vieta Filadelfijas tuvumā. Frenks nespēja iedomāties, kā Eilīna uzņems vēsti par to, ka tagad vairs tik drīz neredzēs viņu, un kā viņa vispār izturēsies, kad viņi būs šķirti un viņam nebūs iespējams palīdzēt tai ar padomiem. Tāpēc viņam vēl jo vairāk gribējās parunāt ar viņu. Bet arī šoreiz, — kā jau Frenks paredzēja un no kā baidījās, viņu žēlodams, — Eilīnas sēras izpaudās ne mazāk vētraini kā kādreiz agrāk, un viņa taisni virda sašutumā. Jau iztālēm pamanījusi Frenku tuvojoties, viņa devās tam pretī ar to drosmi un apņēmību, ar kādu viņa vienīgā izturējās pret Frenku, ar to, varētu sacīt, vīrišķīgo enerģiju, kas Frenku vienmēr tā iepriecināja un sajūsmināja. Apskāvusi viņa kaklu, viņa sacīja:

— Mīļais, tev nav man nekas jāsaka. Es vakarrīt izlasīju visu laikrakstos. Neskumsti pārāk daudz, mans dārgais! Es tevi mīlu. Es tevi gaidīšu. Es neatstāšu tevi, kaut man būtu jāgaida desmit gadu. Manis pēc kaut simt, tikai man sirds sāp par tevi, mans dārgais! Manas domas visu laiku būs pie tevis, mans labais, es tevi mīlēšu ar visu savas sirds spēku.

Viņa joprojām glāstīja viņu, bet Frenks raudzījās viņā ar to rāmo maigumu, kas liecināja ir par viņa pašsavaldīšanos, ir par viņa jūtām pret Eilīnu un jūsmu par viņu. Vai es varu viņu nemīlēt? — Frenks sev jautāja. Un kas gan viņu neiemīlētu? Viņā bija tik daudz kaislības, viņa bija tik atsaucīga, tik ilgu pilna. Viņa to valdzināja vairāk nekā jebkad, jo, neraugoties uz visu Frenka intelektuālo spēku, viņa tam nepakļāvās. Pat tad, kad viņš palika pavēss un kritiski noskaņots, viņa izturējās pret to kā pret savu neatņemamu īpašumu, savu rotaļlietu. Parasti — sevišķi tad, kad bija uztraukta, — viņa runāja ar Frenku kā ar bērnu, ar savu mazo lutekli. Un nereti viņam sāka likties, ka viņa spētu pakļaut to savai gribai, piespiest to viscaur padoties sev, tik spilgti izpaudās viņas individualitāte, tik pašpārliecināta viņa bija kā sieviete.

Arī tagad viņa turpināja čivināt, it kā viņas priekšā atrastos cilvēks ar ievainotu dvēseli, kuram nepieciešama viņas gādība un maigums vislielākā mērā, un, kaut arī patiesībā tā nemaz nebija, viņa šinī mirklī pamodināja arī Frenkā tādu sajūtu.

— Tur nav nekā tik briesmīga, Eilīn, — viņš beidzot uzdrošinājās piezīmēt, un viņa balsi skanēja mīļums un maigums, ko viņš nemēdza izpaust pat viņai, bet Eilīna turpināja tikpat dedzīgi, nepievērsdama uzmanību viņa vārdiem:

— Ak, ko tu runā, mans dārgais! Es zinu. Ak Frenk, mans nabadziņ! Bet es tevi apmeklēšu. To es noteikti pratīšu nokārtot. Cik bieži tur atļauj apmeklēt ieslodzītos?

— Tikai reizi pa trim mēnešiem, manu mīlulīt, tā esmu dzirdējis, bet es ceru, ka šo jautājumu būs iespējams nokārtot, tiklīdz es tur ieradīšos. Bet vai tikai vērts tev tūliņ tur parādīties, Eilīn? Tu taču zini, kā patlaban noskaņota publika. Vai nebūtu labāk kādu laiku pagaidīt? Vai tu neriskē vēl vairak nokaitināt tēvu? Ja viņš gribēs, viņš var man tur stipri kaitēt.

— Tikai reizi pa trim mēnešiem! — viņa iesaucās vēl lielākā uztraukumā, tikko Frenks sāka minēt savus argumentus. — Nē, Frenk, tas nav iespējams! Es tam nevaru ticēt! Vienu reizi pa trim mēnešiem! Nē, to es neizturēšu! Es neesmu ar mieru! Es pati iešu un .parunāšu ar cietuma priekšnieku, Viņš man atļaus tikties ar tevi. Esmu pārliecināta, ka atļaus, ja es pati parunāšu ar viņu!

Viņa bija tik uzbudināta, ka viņai burtiski aizrāvās elpa, un viņa turpinātu bez gala, ja Kūpervuds viņu nepārtrauktu:

— Tu nedomā par to, ko runā, Eilīn! Atjēdzies! Tu aizmirsti savu tēvu! Tu aizmirsti savu ģimeni! Tavs tēvs varbūt pazīst cietuma priekšnieku. Vai tu gribi palaist pa visu pilsētu baumas, ka Batlera meita skrien uz cietumu, lai satiktos ar mani? Tavs tēvs var sagādāt tev lielas nepatikšanas. Bez tam tu nepazīsti tā kā es visus šos sīkos intrigantus. Viņi tenko ne sliktāk par vecām tantiņam. Tev rūpīgi jāapsver katrs solis. Tev jābūt ārkārtīgi piesardzīgai! Necenties tagad panākt satikšanos ar mani. Es to gan ļoti vēlētos, bet vispirms es izpētīšu apstākļus, un tu dari to pašu. Es tev nepazudīšu: kur lai es paliktu?

Viņš apklusa, iztēlodamies garu rindu dzelzs kameru, no kurām viena būs viņējā, varbūt uz ilgu laiku. Iztēlojās Eilīnu, kas sarunājās ar viņu caur durvju restēm vai pašas kameras iekšienē. Bet tas viņu netraucēja tanī pašā laikā nodomāt, cik burvīga šodien viņa mīļā! Kāda viņa joprojām jauna un spēcīga! Viņš pats jau tuvojās briedumam, bet viņa vēl pavisam jauna un daiļa. Viņai bija baltmelni svītrots zīda tērps ar turniru, pēc tā laika jocīgās modes, kotika kažociņš un tāda pati cepurīte, pārdroši atstumta uz zeltainrudajiem matiem.

— Es saprotu, saprotu, — viņa stingri palika pie sava, taču padomā: trīs mēneši! Mans mīļais, es nevaru, es nevēlos tik ilgi gaidīt! Tās ir aplamības! Trīs mēneši! Es zinu, ka manam tēvam nevajadzētu vis gaidīt trīs mēnešus, ja viņam iegribētos tur ar kādu satikties, un tāpat viņi to nokārtotu katram, kura labā vien vēlētos bilst vārdu. Es arī negaidīšu tik ilgi! Gan es atradīšu iespējas!

Kūpervuds nevarēja novaldīt smaidu. Gūt virsroku pār Eilīnu nebija vis tik viegli!

— Bet tu un tavs tēvs — tā ir starpība. Bez tam tu taču negribēsi, lai viņš zinātu.

— Protams! Bet nav nemaz vajadzīgs, lai kāds redzētu, kas es esmu. Es varu aizsegties ar biezu plīvuru. Nedomāju, ka cietuma priekšnieks pazītu tēvu, kaut tas ir iespējams. Bet mani taču viņš nepazīst, un, ja es ar viņu parunāšu, viņš nevienam par to nekā nestāstīs.

Viņas pārliecībai par savu burvību, par savu pievilcību, savu privileģēto stāvokli nebija nekādu robežu. Kūpervuds nogrozīja galvu.

— Mana mīļā, tu esi vislabākā sieviete pasaulē un arī visneiespējamākā! — viņš mīļi sacīja un, pievilcis Eilīnas galvu tuvāk, cieši noskūpstīja viņu. — Bet tev tomēr vajadzēs mani paklausīt. Man ir advokāts — Stedžers, tu viņu pazīsti. Viņš nokārtos šīs lietas ar cietuma priekšnieku un ķersies pie tā jau šodien, iespējams, ka viņam izdosies visu nokārtot, bet var būt arī otrādi. Es to uzzināšu rīt vai svētdien un aizrakstīšu tev. Bet, kamēr tu neesi saņēmusi no manis ziņas, nedari nekā pārsteidzīga, pieraugi! Esmu pārliecināts, ka panākšu, lai laiku starp satikšanās reizēm samazina uz pusi, varbūt pat atļauj tikties reizi mēnesī vai pa divām nedēļām. Rakstīt tur arī ļauj vienreiz pa trim mēnešiem ...

Eilīna atkal bija gatava iekaist, bet viņš turpināja:

— Es ticu, ka man izdosies arī to pārgrozīt līdz zināmai robežai, tomēr neraksti man, kamēr neesmu tev nekā ziņojis, vai vismaz neparaksties un nemini nekādu adresi! Tur uzplēš un izlasa visu korespondenci. Ja mēs satiksimies vai tu rakstīsi man, esi uzmanīga: tu taču nepiederi pie uzmanīgākajiem cilvēkiem pasaulē! Tātad tu uzvedīsies labi, jā?

Viņi pārrunāja vēl daudz ko — par viņa piederīgajiem, par ierašanos tiesā, kas viņam pirmdien stāvēja priekšā, par to, vai viņu drīz izlaidīs, kad iztiesās pret viņu iesniegtās prasības, vai viņu drīz apžēlos. Eilīna joprojām ticēja viņa zvaigznei. Viņa bija lasījusi laikrakstos publicētos divu augstākās tiesas locekļu īpašos uzskatus, — tie nebija piekrituši pārējo triju domām, kuri bija pieņēmuši pret Frenku vērstu lēmumu. Pēc viņas pārliecības, Frenka karjerai Filadelfijā nebūt vēl nebija beigas Paies laiks, un viņš atgūs savu stāvokli un pēc tam kaut kur aizbrauks kopā ar viņu. Viņai bija žēl misis Kūpervudas, bet viņa uzskatīja to par Frenkam nepiemērotu sievu. Viņam vajadzīga Eilīnai līdzīga sieviete, jauna, skaista, ar stipru gribu, taisni viņa un vairāk neviena! Viņa skāva Frenku vētrainā kaislībā, kamēr pienāca laiks šķirties. Cik nu varēja izstrādāt turpmākās rīcības plānu tādā situācijā, kas neatļāva neko skaidri noteikt, tik viņi bija to izdarījuši. Pēdējā mirklī Eilīna, tāpat kā Frenks bija stipri nomākta. Tāpēc viņa ņēma palīgā visu savu pašsavaldīšanos, lai stingri vērtos sejā nezināmajai nākotnei.

PIECDESMIT PIRMĀ NODAĻA

Pienāca pirmdiena un reizē ar to Kūpervuda galīgā aiziešana. Viss, ko varēja izdarīt, bija izdarīts. Viņš atvadījās no vecākiem, brāļiem un māsas. Saruna ar sievu bija lietišķa un vēsa. No sava zēna un meitenes Frenks atsevišķi neatvadījās. Bet katru reizi, kad viņš atgriezās mājās ceturtdienas, piektdienas, sestdienas un svētdienas vakaros — pēc tam kad bija kļuvis zināms, ka pirmdien būs jaaiziet, — viņam gribējās parunāt ar tiem sirsnīgi un mīļi. Viņš saprata, ka viņa vispārējie morālie vai nemorālie uzskati nodara tiem uz laiku pārestību. Tomēr šinī ziņā viņam trūka pilnīgas pārliecības. Cilvēku vairums nemaz tik slikti neiekārtojas dzīvē neatkarīgi no tā, vai tie bērnībā lutināti vai tiem trūcis sevišķu iespēju. Lai kā apstākļi izveidotos, bērniem neklāsies sliktāk kā vairumam citu, un bez tam viņš nemaz nedomāja atņemt tiem materiālu pabalstu, ja vien būs iespēja tādu sniegt. Viņš nedomāja atņemt sievai bērnus vai tiem māti. Tiem jāpaliek pie viņas. Viņš gribēja, lai tiem klātos pie viņas labi. Laiku pa laikam viņš tos apmeklēs, vienalga, kur Liliāna būtu apmetusies. Bet reizē ar to viņš gribēja iegūt personīgo brīvību, šķirties no Liliānas, sākt dzīvi no jauna, iekārtot jaunu māju kopā ar Eilīnu. Lūk, kāpēc pēdējos vakaros un it sevišķi tanī svētdienas vakarā viņš bija daudz vērīgāks pret bērniem, tomēr pūlēdamies neizrādīt pārāk atklāti, ka viņam drīz būs jāšķiras no tiem.

— Frenk, — viņš uzrunāja savu visai flegmatisko dēlu, — kā man gan gribētos, lai tu drusku saņemtos un kļūtu par lielu, stipru un veselīgu zēnu! Tu pārāk maz rotaļājies. Tev vajadzētu sadraudzēties ar kādu puiku baru un kļūt par viņu vadoni. Kāpēc tu nevarētu iegādāties vingrošanas rīkus un pamēģināt attīstīt savus mus kuļus?

Šī saruna notika vecā Kūpervuda namā, kur viesistabā bija sapulcējušies visi ģimenes locekļi, izjuzdami dīvainu neveiklības sajūtu.

Mazā Liliāna, kas sēdēja iepretī tēvam lielā lasāmgalda otrā pusē, pacēla acis un ziņkāri pavērās tēvā un brālī. Abiem bērniem rūpīgi slēpa, cik bēdīgi ievirzījušās tēva lietas: viņš vienkārši aizbrauc uz mēnesi vai ilgāk. Liliāna lasīja pasakas, ko viņai bija iedāvinājuši uz Ziemsvētkiem.

— Viņš negrib neko darīt, — viņa piezīmēja, pārtraukdama lasīšanu un uzmezdama brālim kritisku skatienu, kas likās dīvains tik mazam bērnam. — Viņš pat atsakās iet ar mani skrieties, kad es viņu saucu.

— Ko vēl ne! Kāda man interese iet ar viņu skrieties? — Frenks jaunākais īgni atcirta. — Pat ja es ietu, tu taču nemaz nemāki skriet!

— Kā — nemāku?! — meitene izsaucās. — Es taču tevi vienmēr noskrienu!

— Liliān! — māte brīdinot apsauca.

Kūpervuds pasmaidīja un mīļi noglāstīja zēnam galvu.

— Nekas, Frenk, gan tu izaugsi par brašu zēnu, — viņš sacīja, viegli saņemdams viņu aiz auss. — Tikai esi dūšīgāks un saņemies!

Viņš nesagaidīja no zēna to atsaucību, uz kādu bija cerējis. Pēc brīža misis Kūpervuda redzēja, ka viņas vīrs, apskāvis meiteni, piekļāva to sev klāt un sāka rotaļāties ar tās cirtainajiem matiem. Uz mirkli Liliānā pamodās greizsirdība pret meitu.

— Mana Liliāna būs labiņa meitene, kamēr manis nebūs mājās? — Frenks iečukstēja viņai.

— Jā, tēt, — meitene žirgti atbildēja.

— Nu re, tas būs lieliski! — Frenks sacīja un noliecies maigi noskūpstīja meitenes lūpiņas. — Actiņas kā podziņas! — viņš pasmaidīja.

Misis Kūpervuda nopūtās, viņam izejot. «Bērniem viss, man nekā!» viņa nodomāja, kaut bērni agrāk arī nemaz tik daudz nesaņēma.

Mātei Kūpervuds parādīja šinī pēdējā brīdī tik daudz maiguma un līdzjūtības, kā reti kāds no viņa bija saņēmis. Viņš labi saprata, cik šaurs viņas interešu loks, kā viņa cieš par dēlu un visiem, kas bija ar to saistīti. Frenks nekad neaizmirsa mātes sirsnīgo gādību savā bērnībā un būtu darījis visu pasaulē, lai paglābtu māti no šā briesmīgā trieciena vecuma dienās. Bet, kas padarīts, — padarīts! Protams, viņš nespēja apspiest tās skaudrās sajūtas, kas pārņem cilvēku ir panākumu, ir sakāves mirkļos. Bet vajadzēja savaldīties, neizrādīt, kas notiek iekšienē, mazāk runāt, iet savu ceļu un nevis padevībā liktenim, bet apņēmībā pienācīgi saņemt visu, kas vien gaidāms! Taisni tā arī Frenks izturējās tanī pēdējā rītā, un to pašu viņš gaidīja no visiem apkārtējiem, ko bija ietekmējis viņa piemērs.

— Nu, māt, — viņš laipni noteica pēdējā brīdī (viņš nebija ļāvis iet uz tiesu ne viņai, ne sievai, ne māsai, teikdams, ka viņam tas nekādi palīdzēt nevar un nav vērts veltīgi bojāt nervus), — man jāiet! Neraizējieties par mani un nezaudējiet dūšu!

Viņš apskāva māti, un viņa noskūpstīja to ar ilgu, izmisuma pilnu skūpstu.

— Ej, Frenk! — viņa ar pūlēm noteica, elpai aizraujoties, un atbrīvoja viņu no savām skavām. — Es lūgšu dievu par tevi.

Viņš tūliņ atkāpās, neiedrošinādamies paildzināt šo mirkli.

— Ardievu, Liliān! — viņš maigi un draudzīgi sacīja sievai. — Es droši vien pēc pāris dienām vēl atgriezīšos. Mani laidīs uz tiesu sakarā ar dažu lietu izmeklēšanu.

Māsai Frenks teica:

— Ardievu, Anna! Neļauj citiem par daudz bēdāties!

— Ar jums es vēl tikšos, — viņš piemetināja tēvam un brāļiem.

Kā vienmēr ģērbies pēc pēdējās modes, viņš aši nogāja lejā pieņemamā istabā, kur Stedžers viņu gaidīja, un aizgāja. Kad aiz viņa aizsitās durvis, visu ģimeni pārņēma smeldzīgas skumjas. Viņi vēl pāris minūšu palika kopā. Mātei plūda asaras, tēvam bija tāds izskats, it kā viņš būtu pazaudējis pēdējo draugu zemes virsū, bet viņš saņēmās un pūlējās izturēties savaldīgi grūtā brīdī. Anna centās pierunāt Liliānu neuztvert visu notikušo tik traģiski, bet tā grūtsirdīgi raudzījās nākotnē, nezinot pat, par ko domāt. Nesen tik spožā saule bija norietējusi pār viņu māju.

PIECDESMIT OTRĀ NODAĻA

Cietumā Kūpervudu sagaidīja Džesperss, kas nopriecājās par viņu un atviegloti nopūtās, pārliecinājies, ka nekas tāds nav noticis, kas spētu aptraipīt viņa šerifa reputāciju. Šodien bija iztiesājamas vairākas lietas, tāpēc bija nolemts doties uz turieni deviņos. Edijs Zanderss atkal bija atsūtīts nogādāt Kūpervudu pie tiesneša Peidersona un pēc tam uz pārmācības namu. Viņam arī bija izsniegti visi lietai piederošie papīri, kas bija nododami cietuma priekšniekam.

— Jums, es domāju, zināms, ka te atrodas arī Stīners, — šerifs Džesperss slepeni paziņoja Stedžeram. — Viņam tagad nav ne centa, bet es tomēr ieliku viņu atsevišķā istabā. Man negribējās likt tādu cilvēku kamerā.

Šerifs Džesperss juta Stīneram līdzi.

— To jūs labi darījāt. Ļoti patīkami to dzirdēt,. — Stedžers, slēpdams smaidu, atbildēja.

— No tā, ko man izdevies dzirdēt, es spriedu, ka misters Kūpervuds diezin vai būtu gribējis satikties te ar Stīneru, tāpēc es turēju viņus atsevišķi. Džordžs nupat kā aizgāja no šejienes ar otru manu palīgu.

— Tas ir labi. Pilnīgi pareizi, — Stedžers piekrita.

Viņš priecājās, ka šerifs bijis tik taktisks. Acīmredzot, neraugoties uz visiem Stīnera bēdīgajiem piedzīvojumiem un naudas trūkumu, Džespersam bija nodibinājušās ar to visdraudzīgākās attieksmes. Kūpervuds un viņa pavadoņi gāja kājām, jo līdz tiesas namam nebija tālu, un ceļā, lai izvairītos no nopietnākiem tematiem, viņu valodas skāra tikai pašus vienkāršākos jautājumus.

— Perspektīvas nemaz nav tik bēdīgas, — Edvords sacīja tēvam. — Stedžers pārliecināts, ka pēc gada vai pat agrāk gubernators amnestēs Stīneru, bet, ja viņš to darīs, tad viņam būs jāizlaiž arī Frenks.

Vecais Kūpervuds bija dzirdējis to ne vienreiz vien, bet viņam neapnika klausīties to atkal un atkal. Tā bija kā vienkārša dziesmiņa, ar ko ieaijā bērnu. Sniegs, kas sedza zemi un ar tādu neatlaidību turējās vēl šinī gada laikā, skaistais, jau no paša rīta gaišais un saulainais laiks, bažas, kaut tikai tiesā nebūtu sapulcējies pārāk daudz cilvēku, — viss tas kā garām ejot skāra tēva un brāļu apziņu. Vecais Kūpervuds, lai drusku atvieglotu sirdi, pateica pat pāris vārdu par zvirbuļiem, kas plūcās maizes garozas dēļ, piezīmēdams, ka tie apbrīnojami viegli pārcieš ziemu. Kūpervuds, kas soļoja pa priekšu ar Stedžeru un Zandersu, pārrunāja ar advokātu gaidāmo tiesas izmeklēšanu, saistītu ar savām kantora lietām, un nepieciešamo sagatavošanos tai.

Ierodoties tiesā, Kūpervudu atkal ieveda tanī pašā mazajā sardzes telpā, kur viņš priekš pāris nedēļām bija gaidījis zvērināto piesēdētāju verdiktu.

Vecais Kūpervuds ar abiem pārējiem dēliem ieņēma vietas tiesas zālē. Edijs Zanderss palika pie uzraugāmā apsūdzētā; turpat atradās arī Stīners ar otru šerifa palīgu, vārdā Vilkersonu; bet ir viņš, ir Kūpervuds izlikās neredzam viens otru. Frenkam nebūtu bijis nekas pretī parunāt ar savu bijušo paziņu, bet viņš redzēja, ka Stīners baidās un kaunas. Tāpēc viņš atmeta domu apmainīties ar to skatieniem vai vārdiem. Pēc trīsceturtdaļstundu ilgas, nogurdinošas gaidīšanas durvis uz tiesas zāli atvērās un ienāca tiesas pristavs.

— Arestētie, kas gaida spriedumu, piecelties! — viņš pavēlēja.

Izrādījās, ka to ir seši — kopā ar Kūpervudu un Stīneru. Divi bija kompanjoni zagļi, ko policija bija pārsteigusi viņu nakts darbā.

Cits arestētais, jauns cilvēks, gadus divdesmit sešus vecs, bija ne vairāk, ne mazāk kā zirgu zaglis, atzīts par vainīgn, ka aizvedis sakņu tirgotājam zirgu un pārdevis to. Pēdējais arestētais bija garš, neveikls, analfabēts, maz attīstīts nēģeris, kas, ejot gar zāģētavu, bija paņēmis tur nomestu svina caurules gabalu, domādams savu atradumu vēlāk pārdot vai izmainīt pret glāzīti viskija. Viņa atrašanās te bija pilnīgi nejauša; sargs, kam bija jāuzrauga zāģētava, viņu bija aizturējis; viņš sākumā nebija atzinies par vainīgu, nesaprazdams pat, ko ar viņu grib darīt, un tāpēc nodots tiesai. Vēlāk viņš bija pārdomājis, atzinis savu vainu, un nu viņam bija jāstājas tiesneša Peidersona priekšā, lai saņemtu sodu vai tiktu atlaists brīvībā. Iecirkņa tiesa, kura sākumā iztiesāja šā nēģera lietu, bija zaudējusi tiesības izlemt viņa likteni, tāpēc ka bija nodevusi lietu augstākām instancēm. Edijs Zanderss, kas bija uzņēmies Kūpervuda gida un pamācītāja lomu, sniedza viņam šīs ziņas, kamēr visi stāvēja nogaidīdami.

Tiesas zāle bija pārpildīta. Kūpervuds jutās dziļi pazemots, kad viņam nācās kopā ar pārējiem arestētiem doties zosu gājienā pa sāneju pa priekšu Stīneram, kas bija labi ģērbies, bet izskatījās slimīgs un cerības zaudējis.

Pirmais sarakstā bija nēģeris, ko sauca Čārlzs Akermens.

— Kā šis cilvēks nokļuvis pie manis? — tiesnesis Peidersons kaprīzi jautāja, iepazinies ar tās lietas vērtību, kuras zādzībā Akermenu apvainoja.

— Jūsu godība, — rajona prokurora palīgs aši atsaucās, — šis cilvēks, aizvests pie iecirkņa tiesneša, atsacījās atzīties par vainīgu vai nu aiz dzēruma, vai citiem iemesliem. Tā kā sūdzētājs negribēja atsacīties no sūdzības, tad iecirkņa tiesa bija spiesta nodot apsūdzēto jums. Bet pēc tam apsūdzētais bija pārdomājis un atzinās rajona prokuroram par vainīgu. Mēs nebūtu apgrūtinājuši jūs, bet mums nav izvēles. Viņš jātiesā šeit, lai viņa lietu likvidētu.

Tiesnesis Peidersons izsmējīgi paskatījās nēģeri, ko acīmredzot nemaz nemulsināja šāda aplūkošana. Viņš stāvēja, ērti atbalstījies pret barjeru, pie kuras noziedznieki parasti stāv, taisni izslējušies un baiļu pārņemti. Viņam jau vairākkārt bija nācies atbildēt iecirkņu tiesnešiem aiz dažādiem iemesliem: par piedzeršanos, traču celšanu un tamlīdzīgiem gadījumiem, un viss viņa jocīgi naivais izskats liecināja par vientiesību.

— Nu, Akermen, — «viņa godība» bargi noprasīja, vai jūs esat nozadzis to svina caurules gabalu četru dolāru astoņdesmit centu vērtībā, kā te sacīts, vai neesat?

— Jā, ser, esmu, — tas iesāka. — Es jums izstāstīšu, tiesnesi, kā tas notika. Es vienu sestdienas vakaru eju gar zāģētavu, — es toreiz taisni biju bez darba, — un redzu caur sētu: zemē guļ caurules gabals. Nu, es paņēmu tur tādu dēlīti, pavilku cauruli ārā un aiznesu. Un pēc tam šitais misters, tas ir, sargs, — viņš norādīja ar oratora žestu uz liecinieku solu, kur bija ieņēmis vietu sūdzētājs — gadījumā, ja tiesnesim būtu kas vaicājams, ierodas pie manis mājās un apvaino mani zādzībā!

— Bet jūs taču patiešām paņēmāt cauruli, vai ne?

— Jā, ser, paņēmu.

— Ko jūs ar to izdarījāt?

— Aizlaidu par divdesmit pieciem centiem.

— Jūs gribat teikt, — pārdevāt? — tiesnesis pārlaboja.

— Jā, ser, pārdevu.

— Kā tad tā: vai tad jūs nezināt, ka nav labi tā darīt? Vai jūs nesapratāt, kad bāzāt dēli caur sētu un vilkāt pie sevis cauruli, ka izdarāt zādzību?

— Jā, ser, es zināju, ka tas nav labi, — Akermens, muļķīgi smaidot, atbildēja. — Es nedomāju īstenībā, ka tā ir zādzība, bet es zināju, ka labi tas nav. Es tā kā sapratu, ka nevajadzētu vis ņemt.

— Protams, ka jūs sapratāt! Skaidrs, ka sapratāt! Tur jau ir tā nelaime! Jūs sapratāt, ka tā ir zādzība, un tomēr paņēmāt. Vai zināms, kam nēģeris pārdevis nozagto priekšmetu? — tiesnesis asi jautāja prokurora palīgam. — Tas jāsauc pie atbildības, jo kā zagtu lietu uzpircējs tas pelnījis lielāku sodu nekā šis nēģeris.

— Jā, ser, — prokurora palīgs atbildēja. — Viņa lieta nodota tiesnesim Jogeram.

— Ļoti labi! Tā tam arī jabūt! — tiesnesis Peidersons bargi apstiprināja. — Pēc manām domām, zagtu lietu uzpirkšana pieder pie vissmagākiem noziegumiem.

Pēc tam tiesnesis atkal pievērsa uzmanību Akermenam.

— Tagad klausieties, Akermen! — viņš uzsauca, sadusmots, ka viņam jānodarbojas ar tādiem sīkumiem. — Es gribu jums kaut ko teikt un ieteicu jums uzmanīgi klausīties. Stāviet taisni! Nespiedieties uz barjeru! Jūs tagad atrodaties tiesas priekšā!

Akermens bija paspējis ļoti ērti atbalstīties, atspiedies abiem elkoņiem pret barjeru, it kā stāvētu un sarunātos ar kādu pāri sētai. Bet, izdzirdis tiesneša uzsaucienu, viņš nekavējoties izslējās, joprojām smaidīdams ar pamuļķīgu un vainīgu izskatu.

— Jūs neesat tāds nejēga, lai nesaprastu, ko es jums teikšu. Tas, ko jūs izdarījāt, nozagdams gabalu svina caurules, ir noziegums. Vai jūs dzirdat? Noziedzīga rīcība, par ko es varētu jūs ļoti bargi sodīt. Ja es vēlētos, — un likums dod man uz to tiesības, — es jūs varētu aizsūtīt uz gadu pārmācības namā, — gadu spaidu darbos par svina caurules gabala nozagšanu! Bet tagad, ja esat spējīgs sajēgt, ieklausieties labi, ko es teikšu! Es nesūtīšu jūs tūliņ uz pārmācības namu. Es drusku pagaidīšu. Bet es jums piespriežu vienu gadu pārmācības nama, — vienu gadu!

Akermena seja kļuva pelēka. Viņš aplaizīja drebošās lūpas.

— Un tad es atlieku sprieduma izpildīšanu. Tas apdraudēs jūs pastāvīgi, un, ja jūs atkal pieķers mēģinājumā ņemt svešu mantu, tad jūs izcietīsiet vienā reizē sodu ir par šo noziegumu, ir par to. Vai jūs mani sapratāt? Vai jums ir skaidrs, ko tas nozīmē? Atbildiet! Sapratāt?

— Jā, ser! Sapratu, ser! — nēģeris atbildēja. — Tas nozīmē, ka tagad jūs mani atlaidīsiet, lūk, ko tas nozīmē!

Publika sāka smieties, un pat tiesnesis savieba seju, lai aizturētu smieklus.

— Es jūs atlaidīšu, bet vienīgi ar noteikumu, ka jūs vairāk neko nezagsiet, — viņš nodārdināja. — Tiklīdz jūs atkal ko nozagsiet, jūs tūliņ nokļūsiet šeit un tad uz gadu pārmācības namā, un bez tam vēl uz to laiku, ko būsiet atkal izpelnījies. Vai jūs sapratāt? Un tagad varat atkal aizvākties no šejienes, un turpmāk uzvedieties godīgi! Nedomājiet atkal zagt! Ķerieties pie kāda darba! Nezodziet vairāk, dzirdat? Neņemiet neko, kas jums nepieder! Lai es jūs šeit vairs neredzētu! Citādi es jūs iesēdināšu cietumā, varat man ticēt!

— Jā, ser! Nē, ser! Es tā vairs nedarīšu, — Akermens, kam šī runa acīmredzot bija ķērusies pie sirds, atsaucās. — Es nekad vairs neaiztikšu to, kas nav mans.

Pēc pāris sekundēm viņš jau šļūca uz izeju, tiesas pristava rokas viegli bīdīts, un beidzot laimīgi atradās aiz durvīm, publikai smīnot un smejot, jo to uzjautrināja nēģera vientiesība un Peidersona bargums nevietā. Bet tad tūliņ pasludināja nākamās lietas iztiesāšanu, un tā drīz saistīja visu klātesošo uzmanību.

Tā bija abu zagļu lieta, kurus Kūpervuds kopš paša sākuma vēroja ar lielu interesi. Visā savā mūžā viņam ne reizi nebija gadījies būt klāt pie spriedumu pasludināšanas. Viņš ne reizi nebija bijis iecirkņa tiesā vai krimināltiesā un reti civiltiesā. Kūpervuds priecājās, ka nēģeri palaida vaļā, un domās uzlielīja Peidersonu, kas bija parādījis vairāk veselīga saprāta un cilvēcības, nekā Frenks bija no viņa gaidījis.

Interesanti būtu zināt, — viņš vēlāk nodomāja, — vai Eilīna nav ieradusies tiesā. Viņš bija iebildis pret to, bet viņa varēja izdarīt pēc sava prāta. Viņa patiešām arī bija šeit, pašās pēdējās rindās; blīvais pūlis bija piespiedis viņu pie pašām durvīm, viņa bija paslēpusies aiz bieza plīvura, bet tomēr šeit Eilīna nevarēja nomākt vēlēšanos ātri iegūt ticamas ziņas par sava mīļotā likteni, būt viņa tuvumā šinī, kā tai likās, patieso ciešanu stundā. Viņa bija sašutusi, ka Frenku ieveda kopā ar vienkāršiem kriminālnoziedzniekiem un piespieda gaidīt visu acu priekšā, toties viņa jo vairāk jūsmoja par viņa lielisko stāju, par viņa pārākuma apziņu pat tādā vietā. Eilīna redzēja, ka viņš nemaz nebija bāls, — tikpat mierīgs un stingrs, kādu viņa to vienmēr pazina. Ak, kaut jel viņš būtu varējis Eilīnu tagad redzēt! Ja viņš būtu pametis kaut skatienu uz Eilīnas pusi, viņa būtu pacēlusi plīvuru un uzsmaidījusi viņam! Bet viņš neskatījās, neiedomājās paskatīties, jo negribēja viņu šeit redzēt. Bet vienalga, kad viņa satiks to, viņa visu izstāstīs!

Ar abiem zagļiem tiesnesis tika galā ātri, piespriezdams katram gadu pārmācības namā, un tos aizveda apjukušus, — acīmredzot viņi nebija pilnīgi aptvēruši ne sava nozieguma svarīgumu, ne to, kas viņus gaida nākotnē.

Kad pienāca Kūpervuda kārta, pats tiesnesis saspringa un izslējās, jo nu viņam bija darīšana ar pavisam citādu cilvēku, un pret to nevarēia izturēties kā pret visiem pārējiem. Tiesnesis skaidri zināja, kas viņam sakāms. Kad kāds no Mollenhoera rokaspuišiem, tuvs Batlera draugs, bija izsacījis domas, ka Kūpervudam un Stīneram vajadzētu piespriest pa pieciem gadiem, tiesnesis Peidersons ņēma to vērā.

— Frenks Aldžernons Kūpervuds! — sekretārs izsauca.

Kūpervuds ātri panācās uz priekšu. Viņam bija sāpīgi un arī it kā kauns par savu stāvokli, bet viņš neizrādīja to ne ar žestu, ne ar sejas izteiksmi. Peidersons lūkojās viņā, acis nenovērsis, tāpat kā citos apsūdzētos.

— Jūsu vārds? — tiesas pristavs jautāja, lai stenogrāfists varētu pierakstīt.

— Frenks Aldžernons Kūpervuds,

Kur dzīvojat?

— Džirarda avēnija, 1937. nams.

— Nodarbošanās?

— Esmu baņķieris, darbojos arī biržas kantorī.

Stedžers iespaidīgu izskatu stāvēja līdzās, enerģijas pilns, gatavs attiecīgā brīdī uzstāties ar «pēdējo vārdu» tiesai un publikai. Eilīna, iespiesta pūlī pie durvīm, pirmo reizi mūžā nervozi kodīja pirkstus, un lielas sviedru lāses izspiedās viņai uz pieres. Vecais Kūpervuds uztraukumā tikko varēja nosēdēt, bet Frenka brāļi raudzījās sāņus, pūlēdamies slēpt savas bailes un bēdas.

— Vai kādreiz esat sodīts?

— Nekad, — Kūpervuda vietā mierīgi atbildēja viņa advokāts.

— Frenk Aldžernon Kūpervud, — tiesas sekretārs, panācies priekšā, dziedoši vilka caur degunu, — vai jums ir kādi iebildumi pret to, ka jums tūliņ pasludinās spriedumu? Ja ir, tad runājiet!

Kūpervuds gribēja atbildēt noraidoši, bet Stedžers pacēla roku.

— Ar tiesas atļauju man jāpaziņo, — viņš skaļi noteica, lai visiem būtu dzirdams, — ka mans aizstāvamais, misters Kūpervuds, neatzīst sevi par vainīgu, kādas ir arī mūsu štata pēdējās instances — Filadelfijas augstākās tiesas — piecu tiesnešu kolēģijas divu locekļu domas.

Šinī mirklī viens no visvairāk ieinteresētiem klausītājiem un skatītājiem bija Edvords Melia Batlers, kas patlaban ienāca no citas tiesas zāles, kur bija sarunājies ar kādu tiesnesi. Kalpotājs iztapīgi paziņoja viņam, ka tūliņ pasludinās spriedumu Kūpervudam. Īstenībā Batlers jau bija ieradies no paša rīta, lai nepalaistu garām šo ainu, bet pūlējās maskēt savas ierašanās īsto mērķi ar kaut kādu vajadzību tiesā. Par Eilīnas klātbūtni viņš nezināja. Viņš meitu neredzēja.

— Kā misters Kūpervuds pats liecināja, kad iztiesāja viņa lietu, — Stedžers turpināja, — un kā to skaidri parādīja liecinieku izteicieni, viņš bijis tikai tā džentlmeņa aģents, kura vainīgumu vēlāk atzina šī pat tiesa. Un kā tāds misters Kūpervuds joprojām apgalvo, — un te ar viņu vienis prātis mūsu štata augstākās tiesas divi locekļi no pieciem, — ka viņš nemaz nav pārsniedzis savas tiesības un pilnvaras, nenododot amortizācijas fondā pilsētas aizņēmuma obligācijas sešdesmit tūkstošu dolāru vērtībā tanī termiņā, kad viņam, pēc rajona prokurora vārdiem, tas bija jādara. Mans klients ir cilvēks ar izcilām finansiālām spējām. No daudzajiem rakstveida iesniegumiem viņa labā jūsu godība varēja pārliecināties, ka viņš bauda šo specifisko aprindu izcilāko un enerģiskāko pārstāvju vairuma cieņu un simpātijas. Viņš ir cilvēks ar visai redzamu stāvokli sabiedrībā, ar lieliem panākumiem savā darbības sfērā. Tikai ārkārtīgi nežēlīgais likteņa sitiens, kas turklāt bija visaugstākā mērā negaidīts, noveda viņu šodien šeit: ugunsgrēks un tā radītā panika, kas smagi ietekmēja absolūti veselīgo un spēcīgo finansu uzņēmumu. Neraugoties uz zvērināto tiesas pieņemto verdiktu un Filadelfijas augstākās tiesas sastāva triju piektdaļu lēmumu, es apgalvoju, ka mans aizstāvamais nav izšķērdētājs, ka viņš nav izdarījis nekādu zādzību, ka viņš nebija notiesājams un ka viņam nebūtu jācieš sods par noziegumu, ko viņš nav pastrādājis.

Esmu pārliecināts, ka jūsu godība neizpratīs nepareizi manus vārdus un iemeslus, kas mani mudina šobrīd pastāvēt, ka viss manis sacītais ir patiesība. Man nenāk ne prātā apšaubīt šās vai kādas citas tiesas bezpartijiskumu vai kritizēt pašu tiesāšanu. Es tikai dziļi skumstu par apstākļu liktenīgo sagadīšanos, kas radījuši mānīgu šķietamību, kurā neprofesionālim grūti orientēties un kuras dēļ mans visu godātais aizstāvamais bija spiests atbildēt likuma priekšā. Un, man liekas, elementārā taisnība prasa, lai tas tiktu šeit paziņots visu zināšanai un pilnīgi skaidri. Es vēršos pie jūsu godības ar lūgumu mīkstināt sodu, un, ja jūsu sirdsapziņa neļauj jums pavisam izbeigt šo lietu, tad vismaz ņemiet vērā faktus, ko jums minēju, un pienācīgi apsveriet tos, nosakot sodu. Stedžers atkāpās, bet tiesnesis Peidersons pamāja, it kā vēlēdamies sacīt, ka noklausījies visu godātā aizstāvja teikto un izturēsies pret tā vārdiem ar to uzmanību, kādu tie pelna, bet ne vairāk. Tad viņš pagriezās uz Kūpervuda pusi un, ņēmis palīgā visu savu tiesneša diženumu, iesāka:

— Frenk Aldžernon Kūpervud, zvērināto piesēdētāju kolēģija atzinusi jūs par vainīgu zādzībā. Lūgums pārlemt lietu, ko jūsu vārdā ierosināja jūsu aizstāvis, pēc rūpīgas pārbaudīšanas noraidīts, jo vairākums augstākās tiesas locekļu bez iebildumiem piekrita zvērināto verdiktam, kas pieņemts pienācīgā kārtībā, pamatojoties uz likumu un liecinieku izteicieniem. Jūsu noziegums ir tik smags, ka pārsniedz parastās robežas, sevišķi tāpēc, ka lielā naudas summa, ko jūs esat piesavinājies, piederēja pilsētai. Un šo noziegumu vēl pastiprina tas, ka bez visa pārējā jūs esat nelikumīgi izmantojis personīgām vajadzībām vairākus simt tūkstošus dolāru no pilsētas līdzekļiem un tās aizņēmuma obligācijas. Maksimālais sods, ko likums paredz par tādu noziegumu, uzskatāms par pārāk mīkstu. Tomēr tiesa pienācīgā kārtā ievēros jūsu agrāko redzamo sabiedrisko stāvokli un tos apstākļus, kas ir par iemeslu jūsu bankrotam, kā arī jūsu daudzo draugu un finansu darbinieku lūgumus. Tiesa neatstās bez ievērības neviena kaut cik redzama jūsu karjeras fakta.

Peidersons apklusa, it kā pārliekot, kaut gan labi zināja, ko sacīs tālāk. Viņš neaizmirsa, ko «saimnieki» no viņa gaida.

— Ja no jūsu procesa nevar smelties nekādas citas morāles, — viņš turpināja, šķirstīdams papīrus, kas atradās viņa priekšā, — tad tas tomēr noderēs par mācību, kas patlaban ļoti vajadzīga, un parādīs, ka nevar ļaut rokām vaļu un nesodīti izlaupīt pilsētas kasi, slēpjoties aiz šķietamām veikalnieciskām operācijām, jo likumam vēl ir pietiekams spēks un tas var aizstāvēt ir sevi, ir sabiedrību.

Tāpēc tiesa piespriež jums, — tiesnesis Peidersons svinīgi nobeidza,, kamēr Kūpervuds joprojām aukstasinīgi raudzījās viņā, — samaksāt apgabala labā piectūkstoš dolāru soda naudas, segt visus tiesas izdevumus un ieslodzījumu Austrumu rajona pārmācības nama viennīcā un spaidu darbus uz četriem gadiem trim mēnešiem, paturot jūs uzraudzībā, kamēr spriedums stāsies spēkā.

To izdzirdējis, vecais Kūpervuds nokāra galvu, pūlēdamies slēpt asaras. Eilīna iekoda lūpu zobos un konvulsīvi sažņaudza dūres, lai apspiestu niknumu, izmisumu un vēlēšanos raudāt. Četri gadi un trīs mēneši! Kāds šausmīgs robs viņa un viņas dzīvē! Bet nekas, viņa gaidīs. Tomēr labāk nekā desmit vai astoņi gadi, kā viņa bija baidījusies. Varbūt tagad, kad viss beidzies un Frenks atradīsies cietumā, gubernators apžēlos viņu.

Tiesnesis tikmēr gatavojās paņemt papīrus, kas attiecās uz Stīnera lietu. Peidersons bija apmierināts ar sevi: finansisti tagad nevar sacīt, ka viņš nebūtu pievērsis vajadzīgo uzmanību viņu aizrunām par Kūpervudu. No otras puses, politiķi būs apmierināti, jo viņš bija piespriedis vainīgajam gandrīz maksimālo sodu, kaut gan, no malas raugoties, varēja likties, ka viņš ņēmis vērā viņam piesūtītos lūgumus mīkstināt sodu. Kūpervuds tūliņ izprata šo triku, bet tas viņa omu nemaz nebojāja. Viņš tikai nodomāja, cik tas gļēvi un riebīgi. Tiesas pristavs pienāca pie viņa un gribēja aizvest.

— Lai notiesātais paliek uz mirkli! — tiesnesis sacīja.

Sekretārs bija jau paspējis izsaukt Džordža Stīnera vārdu, un Kūpervuds nesaprata, kādēļ tiesnesis viņu aiztur, bet drīz viņam viss kļuva skaidrs. Tiesneša mērķis bija dot viņam izdevību noklausīties spriedumu viņa nozieguma līdzdalībniekam. Apsūdzētajam uzstādīja parastos jautājumus. Blakus Stīneram stāvēja viņa advokāts O’Mara, pēc tautības īrs. Viņš bija politisko darboņu juriskonsults un bija uzņēmies Stīnera aizstāvību ar pirmo dienu, kad sākās tā likstas, bet tagad viņam nekā nebija ko sacīt, un viņš tikai lūdza tiesnesi ņemt vērā viņa aizstāvamā agrāko godīgo dzīvi.

— Džordž Stīner, — tiesnesis iesāka, un visi klātesošie, Kūpervudu neizslēdzot, sāka uzmanīgi klausīties. — Tā kā jūsu lūgums pārlemt lietu un atcelt spriedumu noraidīts, tiesai atliek vienīgi uzlikt jums sodu, kas atbilst jūsu nozieguma raksturam. Es negribu šo jums jau tā grūto brīdi padarīt grūtāku ar tikumiskām pamācībām. Bet es nevaru neizmantot gadījumu, lai pateiktu, ka ļoti stingri nosodu jūsu rīcību. Ļaunprātīga rīkošanās ar sabiedrības naudu kļuvusi par mūsu gadsimta sērgu. Ja šo ļaunumu neizskaudīs ar vislielāko enerģiju, tas galu galā sagraus visas mūsu iestādes. Kad valsti saēd korupcija, tās spējas dzīvot iet bojā. Tā sabrūk no pirmā grūdiena.

Es uzskatu, ka atbildība par jūsu un līdzīgiem noziegumiem zināmā mērā gulstas arī uz sabiedrību. Līdz šim tā pārāk vienaldzīgi noraudzījusies uz amata personu blēdīšanos. Musu politikai jāvadās no augstākiem un tīrākiem principiem. Mūsu sabiedriskajai domai jābūt tai, kas uzspiež kauna zīmogu ļaunprātīgai valsts līdzekļu izlietošanai. Minēto apstākļu trūkums padarījis jūsu noziegumu par iespējamu. Izņemot to, es neredzu jūsu lietā nekādus jūsu vainu mīkstinošus apstākļus.

Tiesnesis Peidersons uz brīdi apklusa lielāka efekta dēļ. Viņš tuvojās savas daiļrunības augstākajai pakāpei un gribēja, lai viņa vārdi atstātu iespaidu.

— Sabiedrība bija nodevusi savu naudu jūsu apsardzībā, — viņš svinīgi turpināja. — Tā bija augsta un svēta uzticība. Jums vajadzēja sargāt pilsētas kasi kā zēravam Ēdenes vārtus un draudēt ar neuzpērkama godīguma liesmaino zobenu katram, kas tuvotos tiem ar noziedzīgiem nolūkiem. Jūs esat kopienas pārstāvis, un tāpēc jūsu stāvoklis to prasīja.

Ievērojot visus jūsu lietas apstākļus, tiesa nevar ierobežoties ar mazāku sodu nekā likumā paredzētais maksimālais. Tomēr Kriminālkodeksa septiņdesmit ceturtajā nodaļā sacīts, ka mūsu štata tiesām nav tiesību piespriest apsūdzētajam pārmācības namu uz tādu termiņu, kas izbeigtos starp piecpadsmito novembri un piecpadsmito februāri, un šis punkts piespiež mani pazemināt par trim mēnešiem to maksimālo termiņu, ko es jums piespriestu, proti, piecus gadus. Tāpēc tiesa piespriež jums samaksāt apgabala labā piectūkstoš dolāru soda naudas (Peidersons ļoti labi zināja, ka Stīners nekādi nevar tādu summu samaksāt) un ieslodzījumu Austrumu rajona pārmācības nama viennīcā, un spaidu darbus uz četriem gadiem deviņiem mēnešiem, paturot jūs uzraudzībā, kamēr spriedums stāsies spēkā.

Tiesnesis nolika papīrus uz galda un domīgi paberzēja zodu, bet. Kūpervudu un Stīneru tūliņ izveda. Batlers pilnīgi apmierināts viens no pirmajiem atstāja tiesas zāli. Redzēdama, ka viss beidzies un viņai te vairs nav ko darīt, Eilīna aši izgāja, bet pēc pāris minūtēm aizgāja arī Kūpervuda tēvs un brāļi. Viņi gribēja sagaidīt Frenku uz ielas, lai pavadītu līdz cietumam. Pārējie ģimenes locekļi bija palikuši mājās un uztraukti gaidīja ziņas, tāpēc Džozefu nekavējoties aizsūtīja paziņot viņiem visu.

Tikmēr debesis bija aizseguši mākoņi, satumsa, un likās, ka drīz sāks snigt. Edijs Zanderss, saņēmis visus vajadzīgos papīrus, paziņoja, ka nav nekādas vajadzības atgriezties apgabala cietumā. Tāpēc visi pieci — Zan derss, Stedžers un Frenks ar tēvu un brāli — iesēdās zirgu dzelzceļa vagonā. Līnija beidzās tikai dažus kvartālus šaipus cietuma. Pēc pusstundas viņi jau bija pie Austrumu rajona pārmacības nama vārtiem.

PIECDESMIT TREŠĀ NODAĻA

Pensilvānijas štata (Austrumu rajona) pārmācības nams Fermaunta avēnijas un Divdesmit pirmās ielas stūrī, kura viennīcā Kūpervudam vajadzēja pavadīt četrus gadus un trīs mēnešus, bija milzīga ēka no pelēka akmens, drūma un dižena, ārēji mazliet līdzīga Sforcu pilij Milānā, kaut arī cietumam nebija tik izcilas arhitektūras. Tas stiepās kā bezgalīgs mūris cauri vairākiem kvartāliem, robežojoties ar četrām dažādām ielām, un likās atšķirts no visas pārējās pasaules un nepieejams, kādam arī cietumam jābūt. Mūris, kas ietvēra milzīgo, pāri par desmit akriem lielo cietuma platību un piešķīra cietumam krietnu daļu tā drūmā diženuma, slējās trīsdesmit piecas pēdas augstu un bija apmēram septiņas pēdas biezs. Pats cietums, no ielas neredzams, sastāvēja no septiņiem korpusiem vai galerijām, bija izpleties kā astoņkāja taustekļi ap centrālo ēku un aizņēma gandrīz divas trešdaļas no mūra ietvertās platības, tā ka tādiem izdaiļojumien kā laukumiņi vai mauri palika pavisam maz vietas. Galerijas, tālu stiepdamās visos virzienos, bija četrdesmit divas pēdas platas (no ārpuses) un simt astoņdesmit pēdu garas; četras no tām bija divstāvu. Logu tām nebija, tikai jumtos — šauras spraugas trīsarpus pēdu ga rumā un varbūt astoņu collu platumā. Dažām apakšstāva kamerām bija niecīgi pagalmiņi, desmit reiz sešpadsmit pēdu lieli, tādos pašos apmēros kā kamerās, augsta ķieģeļu žoga ietverti. Ir kameras, ir to grīdas, ir jumti — viss bija no akmens; akmens grīdas bija arī gaiteņiem, kas bija tikai desmit pēdu plati, un vienstāva galerijās piecpadsmit pēdu augsti. Stāvot centrālajā ēkā, tā saucamajā rotondā, un vērojot no turienes uz visām pusēm izklīstošās ejas, cilvēkam radās iespaids par kaut ko šauru, saspiestu, kas neatbilst savam garumam. Dzelzs durvis, bez kurām vēl bija masīvas koka durvis, lai zināmos gadījumos pilnīgi izolētu ieslodzīto, radīja nepatīkamu, smagu iespaidu. Gaismas bija gandrīz pietiekami, jo sienas bieži balsināja. Šauros logus jumtā ziemu aizsedza ar matstiklu. Viss bija dīvaini kails un nogurdināja acis, kā tas raksturīgs tīri praktiskajam ieslodzījuma vietu iekārtojumam. Te neapšaubāmi ritēja dzīve, jo cietumā tanī laikā skaitījās četri simti notiesāto, un gandrīz visas kameras bija aizņemtas. Bet tā bija dzīve, ko neviens cietuma iemītnieks «neredzēja». Te cilvēki dzīvoja un tanī pašā laikā nedzīvoja. Vienu otru ieslodzīto pēc ilgu gadu pavadīšanas cietumā iecēla par «vecāko», bet tādu nebija daudz. Cietumam bija ceptuve, mehāniskā darbnīca, galdnieku darbnīca, noliktava, dzirnavas un vesela virkne sakņu dārzu, pareizāk sakot, sakņu dobju. Tomēr visa tā apkalpei nevajadzēja daudz cilvēku.

Šis cietums bija dibināts 1822. gadā un pakāpeniski pieaudzis, korpuss pēc korpusa, kamēr sasniedzis savus tagadējos, krietni lielos apmērus. Tanī uzturējās cilvēki ar dažādu garīgās attīstības līmeni un vainīgi visvisādos noziegumos — no sīkas zādzības līdz slepkavībai. Cietuma kārtības noteikumus regulēja tā saucamā «Pensilvānijas sistēma», kas īstenībā nebija nekas cits kā ieslo dzijums viennīcās visiem, kas šeit atradās, ievērojot pilnīgu klusumu un strādājot individuālu darbu atsevišķās kamerās.

Ja neskaita Kūpervuda neseno atrašanos apgabala cietumā, tad viņš nekad savā mūžā nebija bijis tamlīdzīgā vietā. Reiz zēna gados, klejojot pa apkārtējām pilsētiņām viņam bija gadījies iet gar «aresta māju» nelielu, pelēku ēku ar aizrestotiem, augstiem logiem, un vienā no šiem drūmajiem logu dobumiem otrajā stāvā viņš bija ieraudzījis kādu žūpu vai mūžīgu klaidoni ar ārkārtīgi nepievilcīgu fizionomiju, sapinkātiem matiem, bālu dzērāja seju, un tas, pavērdamies Frenkā ar savām nespodrajām acīm, uzsauca (tas bija vasarā, un logi bija atvērti) :

— Ei, dēls, aizskrien un nopērc man tabaciņu, jā?

Frenks pacēla acis un, arestanta atbaidīgās ārienes pārsteigts un izbiedēts, atbildēja bez apdomāšanās:

— Nē... es nevaru.

— Nu, pieraugi, ka tevi kādreiz pašu neiebāž aiz atslēgas, pagāns! — nikni nokliedza žūpa, kas vēl nebija atjēdzies pēc vakardienas dzēruma.

Visos pagājušajos gados Kūpervuds ne reizi nebija to atcerējies, bet tagad šī mazā epizode pēkšņi atausa viņa atmiņā. Tūliņ viņu ieslēgs šinī baisajā, bēdīgajā cietumā; ielā plosās putenis, un viņš būs atšķirts no visas sabiedriskās dzīves, cik vien cilvēks atšķirts var būt.

Nevienam nebija atļauts ieiet pa vārtiem, neielaida pat Stedžeru, kaut vēlāk viņš varēja savu draugu apmeklēt. Tāds bija negrozāms likums. Zandersu, kam bija visi pavadraksti un ko vārtu sargs personīgi pazina, tūliņ ielaida. Pārējie skumīgi griezās atpakaļ. Iepriekš viņi bija mīļi un sēri atvadījušies no Kūpervuda, kas pūlējās piešķirt visam maznozīmīgu notikuma izskatu. Un, patiešām, arī šinī situācijā viņš sevišķi neuztraucās.

— Pagaidām ardievu! — viņš teica, spiezdams visiem roku. — Es galvu nokārt nedomāju un drīz tikšu no šejienes ārā. Pagaidiet, gan jūs redzēsiet! Pasakiet Liliānai, lai viņa pārāk daudz neraizējas!

Viņš iegāja pa vārtiem, kas, baigi nožvankstot, aizcirtās aiz viņa. Zanderss virzījās uz priekšu pa tumšu, drūmu pavārti, platu, ar augstu velvi, uz otriem vārtiem, kur otrs sargs, rotaļādamies ar milzīgu atslēgu, atvēra restotas durvis. Nonācis cietuma pagalmā, Zanderss pagriezās pa kreisi uz mazu kanceleju, kur aiz pults stāvēja cietuma ierēdnis zilā formas tērpā. Viņš pārzināja ieslodzīto reģistrāciju, — vājš, lietišķs, šaurām, pelēkām acīm un gaišiem matiem. Paņēmis šerifa palīga pasniegtos papīrus, viņš izskatīja tos. Tanīs bija rīkojums uzņemt Kūpervudu. No savas puses viņš izsniedza Zandersam apliecību, ka saņēmis no viņa ieslodzīto; pēc tam šerifa palīgs aizgāja, ar pateicību pieņēmis naudu, ko Kūpervuds iespieda viņam rokā.

— Nu, palieciet sveiki, mister Kūpervud! — viņš teica, ērmīgi nopurinājis savu slepenpolicista galvu. — Izsaku savu līdzjūtību! Cerēsim, ka jums te nemaz neklāsies tik slikti!

Viņš gribēja paplātīties uzrauga priekšā, ka tuvu pazīstams ar šo neparasto ieslodzīto, un Kūpervuds, uzticīgs savai rafinētas izlikšanās politikai, sirsnīgi spieda tam roku.

— Esmu jums ļoti pateicīgs, mister Zanders, par jūsu laipnību, — viņš sacīja un pagriezās pret savu jauno priekšniecību ar tāda cilvēka izskatu, kas nolēmis atstāt izdevīgu iespaidu.

Viņš zināja, ka tagad nokļuvis sīku ierēdņu rokās, kuri noteiks, vai viņš turpmāk baudīs kādas ērtības un cik lielā mērā. Viņam gribējās parādīt šim uzraugam, ka viņš gatavs padoties bez iebildumiem visiem noteikumiem un cienīt priekšniecību, turklāt sevi nemaz nepazemojot. Viņš jutās nomākts, bet palika praktisks cilvēks arī šeit, likuma mašīnas spīlēs, štata pārmācības namā, no kura viņš visiem spēkiem tiecās izkļūt ārā.

Uzraugs Rodžers Kendals, neraugoties uz savu vārgumu un ierēdņa izskatu, atšķīrās ar savām spējām no parastajiem cietuma administrācijas pārstāvjiem, — viņš bija apķērīgs, ne visai izglītots, ne visai gudrs no dabas, ne visai centīgs, bet pietiekami enerģisks, lai noturētos savā vietā. Viņš itin labi pazina arestantus, jo viņam bija ar tiem darīšanas jau gadus divdesmit. Viņš izturējās pret tiem vēsi, neuzticīgi un kā nopeldams. Viņš neielaidās ne ar vienu personīgā satiksmē un raudzījās, lai viņa klātbūtnē viņa apakšnieki precīzi izpildītu visas likuma prasības.

Kad ienāca Kūpervuds, ģērbies skaistās, zilpelēkās tīras vilnas drēbēs, elegantā, pelēkā mētelī un modernā, melnā «katliņā», jaunās, labās ādas kurpēs, ar kaklasaiti no biezā vislabākās kvalitātes zīda mierīgās krāsās, tā sasukāts, ka tūliņ bija jūtams izveicīga friziera darbs, ar labi koptiem nagiem, uzraugs tūliņ noprata, ka viņam darīšanas ar spēcīgu, augsti attīstītu personību, ar cilvēku, kādus nejaušība reti iemet viņa tīklos.

Kūpervuds stāvēja istabas vidū un, likās, neraudzījās ne uz ko, bet tomēr ievēroja visu.

— Ieslodzītais Nr. 3633, — Kendals sacīja rakstvedim, pasniedzot tam dzeltenu lapiņu, kur bija uzrakstīts pilns Kūpervuda vārds un viņa numurs, kas skaitījās kārtējais kopš cietuma dibināšanas dienas.

Rakstvedis, kāds ieslodzītais, paņēma lapiņu un ierakstīja ziņas grāmatā, nolika to sāņus cietuma vecākajam, kam vēlāk bija jāaizved Kūpervuds uz «pārbaudes galeriju».

— Jums vajadzēs novilkt drēbes, kā arī nomazgāties, — Kendals teica Kūpervudam, ziņkāri aplūkojot viņu. — Vanna jums diezin vai būtu vajadzīga, bet tādi ir noteikumi.

— Pateicos, — Kūpervuds atbildēja, apmierināts, ka viņa personība mantojusi atzinību pat šeit. — Esmu gatavs paklausīt, lai noteikumi būtu kādi būdami.

Viņš jau gatavojās vilkt nost mēteli, bet Kendals pamājot apturēja viņu un piespieda galda zvaniņu. No blakus istabas iznāca cietuma kalpotājs, baiga izskata būtne no «vecāko» sugas. Tas bija mazs, greizs cilvēciņš tumšu seju. Viena kāja tam bija īsāka, tāpēc arī viens plecs zemāks. Neraugoties uz iekritušajām krūtīm, greizajām acīm un svārstīgo gaitu, viņš kustējās diezgan veikli. Viņa apģērbs sastāvēja no lācīgām, svītrotām biksēm un tādiem pašiem svītrotiem svārkiem, kā tas cietumā pienācās; no svārkiem rēgojās ārā vamzis ar atlocītu apkakli; galvu sedza nesamērīgi liela, svītrota cepure, kas Kūpervudam likās sevišķi pretīga. Frenks nespēja atvairīt nepatīkamo iespaidu, ko viņā modināja šā cilvēka greizās acis zem izslietā cepures naga. Vecākajam bija ākstīgs un glaimīgs paradums katru mirkli salutēt, pieliekot roku pie cepures naga. Viņš bija «kramplauzis», un viņam bija «iegriezuši» desmit gadu, bet labās uzvešanās pēc viņš bija izpelnījies godu strādāt kancelejā bez pazeminošās kapuces virs cepures. Par to viņš bija visai pateicīgs priekšniecībai. Patlaban viņš uzlūkoja Kendalu bikla suņa acīm, bet uz Kūpervudu meta šķelmīgus skatienus, it kā rādot, ka labi saprot viņa stāvokli un nedomā viņam uzticēties.

Parastā arestanta acīs visi viņa nelaimes biedri ir līdzīgi. Vēl vairāk, tas tieši ir viņa vienīgais mierina jums, ka neviens, kas šeit nokļūst, nav par viņu labāks. Lai liktenis ir ļauni apgājies ar viņu, — viņš domās apietas ļauni ar citiem ieslodzītajiem. Mazākais mājiens, tīšs vai nejaušs, ka es, sak, esmu godīgāks par jums, ir pati smagākā un nepiedodamākā apgrēcība cietuma sie nās. Šis vecākais bija tikpat maz spējīgs saprast Kūpervudu kā muša — spēkrata kustību, bet viņš savā niecībā ņēmās nekautri novērtēt šo jaunpienāceju. Blēdis viņa acīs bija un palika blēdis, un Kūpervudu viņš nebūt neuzskatīja par labāku kā pēdējo kabatas zaglēnu. Viņam tūliņ radās vēlēšanās kaut kā pazemot šo frantu, novilkt viņu līdz savam līmenim.

— Jums vajadzēs izņemt no kabatām visu, kas tur atrodas, — Kendals uzrunāja Kūpervudu. Parasti viņš tādos gadījumos sacīja: «Pārmeklējiet viņu!»

Kūpervuds pienāca tuvāk un izvilka no kabatas maku ar divdesmit pieciem dolāriem, spalvu nazīti, zīmuli, mazu piezīmju grāmatiņu un sīciņu ziloņkaula zilonīti, ko viņam bija «laimei» iedāvinājusi Eilīna un kas viņam bija dārgs taisni tāpēc, ka bija no viņas. Kendals ziņkāri paskatījās uz nieciņu.

— Tagad varat iet, — viņš teica vecākajam, tā norādot, ka nepieciešama izģērbšanās un mazgāšanās procedūra,

— Te, — vecākais teica un, ejot pa priekšu, ieveda Kū pervudu blakus istabā, kur aiz šķērssienām stāvēja trīs vecas čuguna vannas ar koka apmalēm un plauktiem vienkāršam ziepēm, rupjiem, asiem dvieļiem un pārējam. Turpat bija āķi drēbēm.

— Lieniet iekšā! — vecākais, ko sauca Tomasu Kībiju, sacīja un norādīja uz vienu vannu.

Kūpervuds saprata, ka tas bija sīkumainās uzraudzības sākums. Bet viņš bija apņēmies arī šeit izturēties draudzīgi.

— Ahā, redzu! Tūliņ, — viņš atbildēja.

— Tas arī ir viss, kas vajadzīgs, — vecākais piezīmēja nazliet pieļāvīgāk. — Kas jums ir?

Kūpervuds neizpratnē pavērās viņā. Viņš nesaprata jautājumu. Tad cietuma kalpotājs aptvēra, ka šis jaunpienācējs nepārvalda cietuma žargonu, un atkārtoja:

— Kas jums ir? Cik jūs dabūjāt?

— Ā! — Kūpervuds apķērās. — Saprotu. Četri gadi un trīs mēneši.

Viņš nolēma iepatikties šim cilvēkam. Tas varēja noderēt.

— Par ko? — Kībijs familiāri apvaicājās.

Kūpervuds mazliet atvēsa.

— Par zādzību. — viņš atbildēja.

— Nu, jūs esat viegli atšuvies! — Kībijs piezīmēja. — Mani iesēdināja uz veseliem desmit. To man tas lempja tiesnesis iegrieza.

Kībijs nekad nebija dzirdējis par Kūpervuda pārkāpumu. Un, ja arī būtu dzirdējis, tad nekad nebūtu izpratis šo lietu visos sīkumos. Kūpervudam nebija vēlēšanās runāt ar to, un viņš arī neprata. Kaut šis subjekts būtu aizvācies! Bet tā vis nelikās. Kūpervudam gribējās ātrāk atrasties savā kamerā un palikt vienatnē.

— Cik žēl! — viņš izteica savu līdzjūtību, un vecākais skaidri saprata, ka šis cilvēks nav no viņa sugas, jo citādi nebūtu nekā tamlīdzīga sacījis. Piegājis pie krāniem virs vannas, Kībijs atgrieza tos. Kūpervuds tikām izģērbās un tagad stāvēja kails, bet bez sevišķa apmulsuma šā ar visai zemu intelektu apbalvotā cilvēka priekšā.

— Neaizmirstiet izmazgāt arī galvu! — Kībijs uzsauca un aizgāja.

Kamēr ūdens plūda, Kūpervuds stāvēja un pārdomāja savu likteni. Apbrīnojami, cik tas pēdējā laikā bija pret viņu nežēlīgi izturējies! Atšķirībā no vairuma cilvēku, kam gadījies nokļūt šādā stāvoklī, viņu nemaz nemocīja sirdsapziņas pārmetumi. Kūpervuds nejutās vainīgs negodīgā rīcībā. Pēc viņa uzskata, viņš bija vienīgi neveiksmes upuris. Ja padomā tikai, ka viņam nācies nokļūt šeit, šinī milzīgajā, mēmajā cietumā, tapt par arestantu un stāvēt pie šās riebīgās čuguna vannas — un vēl pa pusei ķerta noziedznieka uzraudzībā!

Kūpervuds iekāpa vannā, aši nomazgājās ar kodīgām, dzeltenām ziepēm un noslaucījās rupjā, pelēkā dvielī. Viņš sāka ar acīm meklēt savu veļu, bet tā bija nozudusi.

Šinī mirklī ienāca kalpotājs ieslodzītais.

— Tagad šite! — tas bez kādām ceremonijām uzsauca.

Kūpervuds kails sekoja tam. Viņu izveda cauri kancelejai istabā, kur atradās svari, mērījamie aparāti, reģistrācijas grāmatas un pārējais. Pie viņa pienāca kalpotājs, kas bija viņu ielaidis, bet kaktā sēdošais rakstvedis mehāniski paņēma tīru veidlapu. Kendals vērīgi aplūkoja Kūpervuda skaisto augumu, kas ap vidu jau kļuva pilnīgāks, un bija spiests atzīt, ka šis ieslodzītais ar savu ķermeņa uzbūvi patīkami atšķiras no cietumā nokļuvušo vairākuma.

— Kāpiet uz svariem! — kalpotājs komandēja.

Kūpervuds paklausīja. Kalpotājs pabīdīja svarus un rūpīgi pārbaudīja ciparus.

— Svars — simt septiņdesmit pieci, — viņš paziņoja. — Tagad šurp te!

Viņš norādīja uz vienu sienu, pie kuras bija piestiprināta plāna, vertikāla līste, kas pacēlās no grīdas septiņarpus pēdu augstumā. Pa to slīdēja kloķītis — rādītājs; to varēja nolaist uz apakšā stāvošā cilvēka galvas. Līstes sānos bija atzīmētas collas un collu daļas — puses, ceturtdaļas, astotdaļas un tā tālāk, labajā pusē vēl bija mērījamā ierīce rokai. Kūpervuds saprata, ko no viņa prasa, un, nostājies zem kloķa, sastinga.

— Kājas kopā, tuvāk pie sienas! — kalpotājs norādīja. — Lūk, tā! Piecas pēdas, deviņas collas un desmit sešpadsmitās! — viņš sauca, un rakstvedis kaktā pierakstīja.

Tad kalpotājs paņēma mērlenti un saka mērīt Kūpervuda rokas, kājas, krūtis, viduci, gurnus un tā tālāk. Viņš nosauca tā acu, matu un ūsu krāsu un, ieskatījies Kūpervuda mutē, noslēgumā piemetināja:

— Zobi visi veseli!

Kad Kūpervuds bija atkal atkārtojis savu adresi, vecumu, profesiju un uz jautājumu, vai viņš prot kādu amatu, atbildējis noliedzot, viņam ļāva atgriezties vannas istabā un apģērbt noliktās drēbes — vispirms rupju, grubuļainu veļu, tad baltu kokvilnas vamzi ar atlocītu apkakli, pēc tam biezas, zilpelēkas kokvilnas zeķes, kādas viņam nekad mūžā nebija gadījies valkāt, un virs tām neaprakstāma izskata tupeles no cietas ādas; tās likās pagatavotas no koka vai dzelzs, tik smagas tās bija, bet kāja tanīs slīdēja. Pēc tam Kūpervuds apvilka lācīgas bikses ar daiļrunīgajām svītrām un beidzot platu un bezveidīgu vesti un svārkus. Viņš apzinājās, ka šinī tērpā viņam ir nejēdzīgs un nožēlojams izskats. Kad viņš atkal ienāca uzrauga kancelejā, viņu pārņēma kaut kāds dīvains sērīgums, mokpilna bezcerības sajūta, kādu viņš vēl nekad nebija izbaudījis un ko tagad visādi pūlējās noslēpt. Tad, lūk, kā sabiedrība rīkojas ar noziedznieku! Viņa sagrābj to un norauj tam apģērbu, kas viņam piemērots, atstājot šādu vietā. Kūpervudam uzmācās skumjas un niknums, un viņš, kaut arī visādi pūlējās, nekādi nevarēja savaldīties. Viņš vienmēr bija izvirzījis sev uzdevumu — viņa darbā tas bija pat nepieciešams — slēpt savas patiesās jūtas, bet patlaban tas nebija iespējams. Šinīs drēbēs viņš jutās pazemots un muļķīgs un zināja, ka tādu iespaidu no viņa gūst katrs. Tomēr viņš saņēma visu savu gribu, lai liktos mierīgs, paklausīgs un vērīgs pret visiem, kas iecelti viņam par priekšniekiem. Galu galā, — viņš sev sacīja, — var taču piespiest sevi skatīties uz visu kā uz īpašu rotaļu vai sapni, vai varbūt pat purvu, no kura ar mazas veiksmes palīdzību ir cerība laimīgi izķepuroties. Viņš ticēja laimes pavērsienam. Tā ilgi turpināties nevarēja. Viņš vienkārši patlaban uzstājas dīvainā un neparastā lomā uz skatuves — uz viņam tik labi pazīstamās dzīves skatuves.

Kendals, starp citu, nešķieda laiku Kūpervuda aplūkošanai.

— Pameklējiet nu viņam cepuri! — viņš pavēlēja savam palīgam.

Tas piegāja pie skapja ar numurētiem plauktiem, paņēma no turienes cepuri, nejauku, ar augstu dibenu, taisnu nagu un, protams, svītrotu, un lika Kūpervudam uzlaikot. Cepure bija diezgan piemērota, un Kūpervuds nolēma, ka nu pienācis gals visiem pazemojumiem. Likās, vairāk nekā neatlika, ko viņam varētu uzģērbt. Bet viņš kļūdījās.

— Tagad, Kībij, aizvediet viņu pie mistera Čepina! — Kendals pavēlēja.

Kībijs zināja, ko no viņa prasa. Viņš iegāja atpakaļ vannas istabā un iznesa no turienes priekšmetu, par ko Kūpervudam bija tikai gadījies dzirdēt: baltu, zilsvītrotu maisu, kas tiklab platumā, kā garumā līdzinājās pusei no parastā spilvenu pārvalka. Attinis to nākot, Kībijs sapurināja to un piegāja pie Kūpervuda. Tāds bija paradums. Šā maisa lietošanai, kas vēl bija saglabājusies no cietuma pirmajām pastāvēšanas dienām, bija nolūks laupīt ieslodzītajam orientēšanās spējas un tā nodrošināties pret viņa bēgšanas iespēju. No šā mirkļa Kūpervuds zaudēja tiesības sazināties ar kādu no ieslodzītajiem, uzsākt sarunu, redzēt kādu no tiem un pat sarunāties ar priekšniecību, atbildot vienīgi uz jautājumiem. Tas bija nežēlīgs paņēmiens, un tomēr to šeit stingri ievēroja, kaut gan arī šinī virzienā, kā Kūpervuds vēlāk uzzināja, varēja panākt atkāpšanos no noteikumiem.

— To jums vajadzēs uzvilkt, — Kībijs sacīja, atplezdams maisu tā, lai varētu uzvilkt Kūpervudam pār galvu.

Kūpervuds saprata. Viņam bija gadījies par to dzirdēt. Viņš mazliet apjuka un vispirms palūkojās uz maisu patiesā pārsteigumā, bet tad pacēla rokas, lai palīdzētu uzvilkt to.

— Nevajag, — kalpotājs sacīja. — Nolaidiet rokas! Es pats to izdarīšu.

Kūpervuds nolaida rokas. Uzvilktais maiss sniedzās viņam līdz krūtīm, gandrīz nemaz neļaujot kaut ko redzēt. Frenks jutās vēl vairāk satriekts un pazemots. Tāds vienkāršs priekšmets kā baltzili svītrots maiss, uzvilkts pār galvu, gandrīz laupīja viņam savaldīšanos. Vai tiešām, — viņš nodomāja, — viņu nevarēja atbrīvo no šā pēdējā apsmiekla?

— Iesim! — kalpotājs sacīja, un Kūpervudu aizveda,— uz kurieni, — to viņš nevarētu pateikt.

— Pavelciet apakšējo malu uz priekšu, tad varēsiet brīvi iet, — pavadonis viņam teica.

Kūpervuds tā arī darīja un tagad varēja saskatīt savas kājas un daļu grīdas, pa kuru gāja. Un tā viņu kā aklu veda pa īsu eju, tad pa garu gaiteni, tad caur istabu, kur atradās sardze, un beidzot pa šauriņām dzelzs kāpnēm augšā pie kādas divstāvu galerijas otrā stāva uzrauga. Te viņš izdzirdēja Kībija balsi:

— Mister Čepin, es jums atvedu no mistera Kendala jaunu ieslodzīto!

— Tūliņ, — nelielā atstatumā bija dzirdama dīvaini patīkama balss.

Un drīz Kūpervuda elkoni satvēra liela, smaga roka un viņu veda tālāk.

— Tagad jau vairs nav tālu, — tā pati balss sacīja. — Tur es jums novilkšu maisu.

Un Kūpervuds, pats nezinot, kāpēc, — iespējams, tāpēc, ka uztvēra šinīs vārdos līdzjūtības pieskaņu, — bija spiests aizturēt elsas, kas lauzās viņam rīklē.

Tālāk atlika vairs tikai daži soļi.

Viņi sasniedza durvis, kas bija atslēgtas ar milzīgu dzelzs atslēgu. Tās atvēra līdz galam, un tā pati lielā roka ieveda Kūpervudu kamerā. Tūliņ pat maisu vieglītiņām novilka no viņa galvas, un viņš ieraudzīja šauriņu, izbalsinātu kameru, diezgan krēslainu, bez logiem, bet ar gaismas spraugu griestos, kādas trīsarpus pēdas garu un collas četras platu, aizklātu ar matstiklu. Nakts apgaismojumam pie vienas sānsienas uz āķa karājās skārda spuldzīte. Vienā stūrī stāvēja dzelzs lāva ar salmu matraci un divām zilām, laikam nekad nemazgātām segām. Otrā stūrī bija izlietne ar krānu. Sienu iepretī lāvai aizņēma mazs plauktiņš. Lāvas kājgalī bija rupji taisīts koka krēsls ar kroplīgu, apaļu muguru. Vienu kaktu rotāja apdilusi slota. Tur atradās arī čuguna naktspods, kura saturu izlēja caurulē, kas stiepās gar vienu kameras sienu, un kuru pašu izskaloja, acīmredzot ielejot no spaiņa ūdeni. Tanī stūrī mita žurkas un visādi kukaiņi, un no tā pa visu kameru izplūda nepatīkama smaka. Grīda bija akmens. Kūpervuda asais skatiens aptvēra visu pirmajā acu uzmetienā. Viņš pievērsa uzmanību stiprajām durvīm, ko krustoja un šķērsoja resni dzelzs stieņi un kam bija pierīkota masīva, spoža slēdzene. Viņš ievēroja arī ārējās koka durvis, kas varēja viņu vēl vairāk izolēt no visas pasaules nekā dzelzs durvis. Nebija ko sapņot, ka te varētu iespiesties skaidrā visu šķīstītāja saules gaisma. Tīrība bija pilnīgi atkarīga no balsināšanas, ūdens, ziepju un slotas lietošanas, kas savukārt bija- atkarīgs no iesiodzātajiem pašiem.

Kūpervuda redzes lokā atradās arī neglītais, labsirdīgais kameras uzraugs, ko viņš nule pirmo reizi redzēja, — liels, smagnējs, gauss cilvēks, tāds dīvaini tūļīgs un it kā noputējis, formas tērpā, kas nemaz neatbilda viņa augumam. Viņš stāvēja ar tādu izskatu, it kā nespētu vien sagaidīt, kad varēs apsēsties. Viņš bija ļoti brangs, bet pēc spēcīga neizskatījās, un viņa labsirdīgo seju vaigu galos sedza iesirmi sari. Nelāgi apcirptie mati smieklīgi spiedās ārā no lielās cepures apakšas. Kūpervudam tomēr par viņu nebūt neradās slikts iespaids. Taisni otrādi — viņš tūliņ nodomāja, ka šis cilvēks varbūt izturēsies, pret viņu uzmanīgāk, nekā pagaidām te bija darījuši citi. Kūpervuds nezināja, ka viņa priekšā ir pārbaudes galerijas uzraugs, kura pārziņā viņam jāpaliek tikai divas nedēļas, kamēr viņš iepazīsies ar cietuma kārtības noteikumiem, un ka viņš ir tikai viens no mistera Čepina divdesmit sešiem uzraugāmiem.

Lai vienkāršotu iepazīšanos, šis cienījamais vīrs piegāja pie lāviņas un apsēdās uz tās. Viņš norādīja ar roku uz cieto koka krēslu, un Kūpervuds, pievilcis to sev klāt arī apsēdās.

— Nu, lūk, te nu jūs esat! — misters Čepins konstatēja vislabsirdīgākajā balss noskaņā, jo viņš bija neizglītots cilvēks, lādzīga rakstura, ar lielu pieredzi satiksmē ar ieslodzītajiem un tieksmi laipni izturēties pret tiem. Gadi, iedzimtā labsirdība un savdabīgie reliģiskie uzskati — viņš bija kvēkers — radīja viņā tendenci uz žēlsirdību, bet tai pašā laikā novērojumi darbā, kā Kūpervuds vēlāk uzzināja, bija noveduši pie atziņas, ka vairums notiesāto jau no dabas ir ļauni cilvēki. Tāpat kā Kendals, viņš uzskatīja tos par bezrakstura cilvēkiem — nekur nederīgiem, noziedzīgiem, un visumā nekļūdījās Tomēr savu dabu viņš nevarēja grozīt un palika joprojām tēvišķi lēnīgs, vecs vīrs, kas pielūdz tādus vāju un garīgi ne visai attīstītu cilvēku fetišus kā cilvēciskā taisnība un cilvēciskais godīgums.

— Jā, te es esmu, mister Čepin, — Kūpervuds vienkārši atbildēja, iegaumējis no kalpotāja dzirdēto uzvārdu un ar to paglaimodams uzraugam.

Vecajam Čepinam viss šis notikums šķita diezgan mīklains. Viņa priekšā atradās tas pats daudzinātais Frenks Kūpervuds, par ko viņš bija daudz lasījis laikrakstos, slavenais baņķieris, kas iztukšojis pilsētas kasi. Ir viņam, ir viņa nozieguma dalībniekam Stīneram bija jānosēž kārtīgs laiks. Piecsimt tūkstošu dolāru tanī laikā bija milzu summa, daudz lielāka nekā pieci miljoni pēc četrdesmit gadiem. Čepinā radīja šausmas šās naudas liktenis un pārsteidza mahinācijas, kādas, spriežot pēc laikrakstiem, Kūpervudam bija izdevies iztaisīt. Vecajam bija izstrādāta virkne jautājumu, kādus viņš parasti uzdeva katram jaunam ieslodzītam. Vai tas nožēlo, ka izdarījis noziegumu, vai domā laboties, ja radīsies iespēja uzsākt jaunu dzīvi, vai tā vecāki dzīvi un tā tālāk. Un pēc tā, kā tie atbildēja, — vienaldzīgi, ar nožēlu, ar izaicinājumu, — viņš sprieda, vai tie sodīti pēc nopelniem. Tomēr viņš saprata, ka nevar runāt ar Kūpervudu tā, kā būtu runājis ar kādu laupītāju, kabatu iztīrītāju vai vienkāršu zagli vai blēdi. Bet citādi runāt viņš neprata.

— Tā, tā, — viņš turpināja. — Jādomā, jums gan nenāca ne prātā, ka nokļūsiet kādreiz tādā vietā, mister Kūpervud?

— Nenāca vis, — Frenks apstiprināja. — Priekš pāris mēnešiem es tam nebūtu ticējis, mister Čepin! Es nedomāju, ka būtu pelnījis, lai še atrastos, bet tagad, protams, par to veltīgi runāt.

Viņš redzēja, ka vecajam Čepinam gribas nolasīt viņam mazu pamācību, un bija gatavs tam palīdzēt šinī ziņā. Drīz viņš paliks viens un viņam nebūs ar ko vārdu pārmainīt. Ja ar šo cilvēku var nodibināt kaut kādas draudzīgas attieksmes, tad jo labāk. Vētrā noder jebkura osta, un slīkonis ķeras arī pie salmiņa.

— Jā, protams, mēs visi savā dzīvē kļūdāmies, — misters Čepins personīga pārākuma apziņā turpināja, naivi pārliecināts par savām morāles sludinātāja un mācītāja spējām. — Mēs vienmēr vis nezinām iepriekš, kas iznāks no mūsu lieliskajiem plāniem, vai ne? Re, jūs tagad atrodaties šeit, un, jādomā, jums nav patīkami, ka viena otra lieta iegrozījusies citādi, nekā jūs cerējāt. Bet, ja jums rastos iespēja, man šķiet, jūs neatkārtotu to, ko reiz izdarījāt. Ko jūs teiksiet?

— Nē, mister Čepin, domāju, ka neatkārtotu vis taisni tāpat, — Kūpervuds diezgan atklāti atbildēja, — kaut man jāteic, ka uzskatīju visu savu rīcību par pareizu. Es atzīstu, ka no juridiskā viedokļa pret mani nebūt-nav pareizi izturējušies.

— M-jā, tā jau tas vienmēr ir, — Čepins turpināja, domīgi pakasot sudraboto galvu un labvēlīgi raugoties visapkārt, — Kā es bieži saku vienam otram no tiem jaunajiem zēniem, kas nokļūst te, — mēs zinām daudz mazāk, nekā mums liekas. Mēs aizmirstam, ka pasaulē ir pietiekami daudz cilvēku, kas nemaz nav muļķīgāki par mums, un ka vienmēr gadīsies tādi, kas mūs uzmana. Ir tiesas, ir slepenpolicisti, ir cietumi — tie mūžīgi uzglūn mums un grābj ciet! Un katrā ziņā sagrābs, ja cilvēks neuzvedīsies, kā pienākas!

— Jā, tas ir tiesa, mister Čepin, — Kūpervuds piekrita.

— Nu, bet tagad, — vecais uzsāka no jauna, kad bija iepriekš izsacījis orākula tonī pāris plātīgu, bet būtībā pavisam labi domātu piezīmju, — te ir jūsu lāva, te jūsu krēsls, tur mazgājamais galds un klozets. Pieraugiet, lai viss būtu tīrs, un apejieties ar visu, kā pienākas! — Varēja domāt, ka viņš dāvina Kūpervudam veselu īpašumu. — Jums pašam katru rītu jāuzklāj sava gulta, kārtīgi jāizslauka grīda, jāizmazgā naktspods un jātur kamera kārtībā. Neviens cits to jūsu vietā nedarīs. Un pie tā visa jums jāķeras no paša rīta, tiklīdz pieceļaties, un pēc tam, ap pusseptiņiem, jums atnesīs paēst. Jāceļas pussešos.

— Klausos, mister Čepin, — Kūpervuds godbijīgi apstiprināja. — Varat būt pārliecināts, ka viss tiks laikā izpildīts.

— Vairāk nekā sevišķa arī nav, — Čepins piemetināja. — Reizi nedēļā jums jānomazgājas no galvas līdz kājām, un šim nolūkam es jums došu tīru dvieli. Tad katru piektdienas rītu jāmazgā kameras grīda. — Kūpervuds, to dzirdot, saviebās. — Ja gribat, jums dos karstu ūdeni. Es likšu kādam kalpotājam jums atnest. Kas attiecas uz jūsu tuviniekiem un draugiem... — viņš piecēlās no lāviņas un nopurinājās kā liels, pinkains suns. — Jūs esat precējies, vai ne?

— Jā, — Kūpervuds apstiprināja.

— Nu, lūk, pēc noteikumiem jūsu sieva un draugi var jūs apmeklēt pa trim mēnešiem reizi, bet jūsu advokāts ... Jums droši vien ir advokāts?

— Jā, ser, — atbildēja Kūpervuds, ko uzjautrināja šī saruna.

— Nu, lūk, jūsu advokāts, ja viņam patīk, var nākt katru nedēļu, pat katru dienu. Es domāju, attiecībā uz advokātiem nekāda aizlieguma nav. Bet rakstīt jūs varat tikai reizi pa trim mēnešiem, un, ja kaut ko gribēsiet no noliktavas, — teiksim, tabaku vai ko citu, — tad uzrakstiet zīmītē, un, ja cietuma priekšniekam ir jūsu nauda, es jums pagadāšu.

Vecais noteikti stāvēja augstāk par sīku kukuļu ņemšanu. Viņš bija palicis pāri no skarbāka un godīgāka režīma, bet turpmāk tomēr dāvanas un pastāvīgie glaimi padarīja viņu pieļāvīgāku un piekāpīgāku. Kūpervuds bija viņu pilnīgi atšifrējis.

— Ļoti labi, mister Čepin, es saprotu, — viņš sacīja un piecēlās no krēsla, tikko vecais uzcēlās.

— Un pēc tam, kad būsiet nodzīvojis te divas nedēļas, — Čepins domīgi piemetināja, aizmirsis pieminēt to agrāk, — cietuma priekšnieks atnāks pēc jums un ierādīs jums pastāvīgu kameru kaut kur lejā. Ap to laiku jūs būsiet paspējis izlemt, ar ko gribat nodarboties, kādu darbu sev izvēlēties. Ja jūs uzvedīsieties priekšzīmīgi, jums varbūt ierādīs kameru ar pagalmiņu.

Viņš izgāja, un durvis aiz viņa baigi noklaudzēja. Kūpervuds, Čepina pēdējo vārdu apbēdināts, palika viens. Tikai divas nedēļas — tad viņu no šā lāga vecā uzraudzības pārcels pie cita, nepazīstama sarga, ar kuru varbūt viņam nebūs tik viegli saprasties.

— Ja jums manis kādreiz ievajadzēsies, — vai nu saslimsiet, vai kas cits tāds atgadīsies, — tam mums ir savs īpašs signāls, — Čepins, kas jau bija paspējis atiet dažus soļus, atgriezdamies sacīja. — izkariet savu dvieli caur durvju restēm, tas ir viss. Es, garām iedams, redzēšu un pienākšu uzzināt, kas jums vajadzīgs.

Kūpervuds, kas jau bija stipri nomākts, uz mirkli atplauka.

— Klausos, ser, — viņš atbildēja. — Pateicos jums, mister Čepin!

Vecais uzraugs aizgāja, un Kūpervuds klausījās, kā tālumā uz cementa grīdas izgaisa viņa soļi. Cietumnieks stāvēja, sasprindzinājis dzirdi, un līdz viņam atplūda te kāsēšana, te tikko dzirdama kāju šļūkšana, te mašīnas dūkoņa vai spindzoņa, te slēdzenē ieliktas atslēgas metāliskās šķindas. Šīs skaņas nebija skaļas. Tās visas atplūda iztālēm un bija tikko dzirdamas. Frenks piegāja un apskatīja savu guļvietu: tā nevarēja lepoties ar tīrību, gultas veļas nebija, ar platumu un mīkstumu tā arī nearēja lielīties. Aiz ziņkāres viņš pataustīja matraci. Tātad, lūk, kur nu viņam vajadzēs gulēt, viņam, cilvēkam, kam bijis tik nepieciešams komforts un greznība, kas tā pratis tos cienīt! Ja nu Eilīna vai kāds no viņa bagātajiem draugiem viņu šeit ieraudzītu?... Frenkam kļuva nelabi, iedomājoties, ka šinī gultā varēja būt kukaiņi. Kā to var zināt? Un ko tādā gadījumā darīt? Vienīgais krēsls, kas atradās kamerā, bija pretīgs. Gaisma no augšas bija vāja. Frenks centās iestāstīt sev, ka pamazām pieradīs pie šās apkārtnes, bet tad viņa skatiens paslīdēja uz naktstrauka pusi, un viņš atkal zaudēja dūšu. No tā stūra varēja izlīst žurkas, — tas bija vairāk nekā ticami. Ne gleznu, nevienas grāmatas, nekā interesanta, ko acis pamielot, nevienas dvēseles tuvumā, un pie tam pat staigāt nevar — tikai četras kailas sienas un mēms klusums, kas viņu apņems naktī, kad aizbīdīs biezās ārējās durvis. Kāds drausmīgs liktenis!

Kūpervuds apsēdās un koncentrēja domas pie sava stāvokļa. Tātad nu viņš beidzot atrodas Austrumu rajona pārmācības namā, kur, pēc ienaidnieku (to skaitā arī Batlera) aprēķiniem, viņam jāpavada četri gari gadi un pat vairāk. Stīners — viņam pēkšņi pazibēja galvā — droši vien tika pakļauts tādai pašai procedūrai kā nupat viņš pats. Nabaga Stīners! Kāds muļķis viņš gan bija! Bet par savu muļķību viņš pelnījis visu to, ko tagad saņēmis. Starpība starp viņiem tomēr tā, ka Stīneru papūlēsies atbrīvot no šejienes, iespējams, ka jau patlaban viņa liktenis šā vai tā atvieglots, par ko Kūpervudam nekas nav zināms. Viņš atbalstīja zodu rokā un iegrima domās — par savu kantori, par māju, draugiem, tuviniekiem, par Eilīnu. Pastiepa roku pēc pulksteņa, bet atcerējās, ka to viņam atņēmuši. Viņam nebija iespējams noteikt laiku. Viņam nebija arī ne kabatas grāmatiņas, ne zīmuļa, ne spalvas, lai kaut kā saīsinātu laiku. Bez tam viņš kopš paša rīta nebija nekā ēdis. Tomēr tas nebija tik svarīgi. Svarīgi bija tas, ka viņš ir te ieslēgts, atšķirts no visas pasaules, pavisam viens, — pilnīga vientulība! — nezina pat, cik tagad pulkstenis, un nevar neko iesākt, — ne nodarboties ar savām lietām, ne darīt kaut ko sakarā ar savu nākotni. Tiesa, Stedžers droši vien ieradīsies viņu apmeklēt. Tas tomēr ir apmierinājums. Bet atkal — ja padomā vien, kas viņš bija agrāk, kādas perspektīvas viņam atklājās pirms ugunsgrēka un kas ar viņu tagad noticis! Kūpervuds sēdēja, noskatīdamies savos apavos, savās drēbēs. Ak dievs! Tad piecēlās un sāka staigāt šurpu turpu, bet viņa paša soļi un kustības nepatīkami skaļi atbalsojās ausīs. Frenks piegāja pie durvīm un sāka raudzīties caur resnajiem stieņiem, bet nekā cita nesaskatīja,, izņemot divu citu kameru durvju malas, kas nemaz neatšķīrās no viņa paša kameras durvīm, Atgriezies viņš apsēdās uz vienīgā krēsla un iegrima dziļās domās, bet tad, piekusis no domāšanas, atlaidās netīrajā lāviņā, lai izmēģinātu to. Nevarēja sacīt, ka tā būtu pārāk neērta. Pēc brīža Frenks tomēr piecēlās un apsēdās, tad atkal brītiņu pastaigāja un atkal apsēdās. Tādā sprostā neiznāk vis nekāda pastaiga! — viņš nodomāja. — Kādas šausmas — taisni dzīvs aprakts! Un, ja padomā, ka tagad viņam te nāksies pavadīt visu laiku, dienu pēc dienas, dienu pēc dienas, kamēr ...

— Kamēr — kas?

Kamēr gubernators apžēlos viņu vai kamēr viņš būs izcietis savu soda laiku, vai kamēr aizies pēdējās viņa īpašuma druskas... vai...

Tā Kūpervuds domāja, bet laiks tikām ritēja uz priekšu. Bija jau ap pieciem, kad Stedžers beidzot iegriezās un arī tikai uz īsu brīdi. Viņš bija nodarbināts ar Kūpervuda gaidāmo ierašanos tiesā nākamajā ceturtdienā, piektdienā un pirmdienā sakarā ar virkni prasību. Bet pēc jurista aiziešanas, kad pienāca nakts, kad Frenks sakārtoja savas niecīgās petrolejas spuldzītes degli un izdzēra stipru tēju, piekožot rupju, nelādzīgu, pa pusei no klijām ceptu maizi, ko vecākais bija iebāzis pa durvju lodziņu (uzrauga klātbūtnē, kurš uzmanīja, lai viss noritētu, kā pienākas), viņam sametās pavisam nelāgi ap sirdi. Un drīz pēc tam otrs vecākais, neteikdams ne vārda, rupji aizcirta otras, ārējās durvis. Deviņos, tā viņam bija sacīts, kaut kur zvanīs liels zvans, un tad viņam nekavējoties jānodzēš sava kvēpene, jāizģērbjas un jāiet gulēt. Par noteikumu pārkāpšanu, bez šaubām, bija paredzēts sods — pamazināta deva, trakokrekls, varbūt pat pletne, — kas īsti, to viņš nezināja. Kūpervuds bija sliktā omā, drūms un noguris. Kāda ilga un nesekmīga cīņa! Nomazgājis izlietnē savu smago fajansa krūzīti un skārda šķīvi, Kūpervuds nometa tupeles, pretīgās drēbes un pat grubuļainās apakšbikses un gurdi izstiepās uz lāviņas. Kamera nebija nekāda siltā, un viņš centās sasildīties, ietinies segā. Tas viņam tomēr maz palīdzēja: viņam bija salti ap sirdi.

— Nē, tā nevar! — viņš skaļi noteica. — Tā nevar! Nezinu, vai es to ilgi varēšu'izciest!

Tomēr viņš pagriezās ar seju pret sienu, un pēc pāris stundām viņu pārņēma miegs.

PIECDESMIT CETURTĀ NODAĻA

Tiem, kam, pateicoties laimes labvēlībai, dzimšanas nejaušībai vai mantojumam, vai arī vecāku un draugu gudrībai, izdevies izbēgt no tā lāsta, kas piemeklē arī turīgos un bagātos un ko izteic vārdiem «izkropļot savu dzīvi», — tiem diezin vai būs saprotams Kūpervuda dvēseles stāvoklis pirmajās dienās, kad viņš nošļucis sēdēja savā kamerā un par spīti visai savai izmanībai negaidīja neko labu. Pašiem stiprākajiem cilvēkiem gadās nomāktības periodi. Ir mirkļi, kad arī ļoti gudriem cilvēkiem — un iespējams, ka tiem īpaši, — dzīve tēlojas visai tumšās krāsās. Viņi saskata tanī tik daudz bēdīga! Tikai tanīs gadījumos, kad cilvēka dvēselē attīstās sevišķa drosme, neikdienišķa ticība saviem spēkiem — protams, ja šim cilvēkam patiešām ir tādi spēki, uz ko tai pamatoties, — tikai tad viņš ir spējīgs nesatricināmi raudzīties dzīvei acīs. Būtu pārspīlējums sacīt, ka Kūpervuds bija apveltīts ar izcili augstu intelektu. Vispār viņam bija diezgan izsmalcināts prāts, kombinēts ar stipru tieksmi pēc personīgiem panākumiem, kā tas bieži sastopams cilvēkiem ar izcilām praktiskām spējām. Tas bija prāts, kas līdzīgi spēcīgam prožektoram meta savus dzirkstošos starus dažādos tumšos kaktos. Bet tas nebija tik objektīvs, lai izpētītu galējos tumsības dziļumus. Kūpervuds saprata tās problēmas, kas nodarbināja lielos astronomus, sociologus, filozofus, ķīmiķus, fiziķus un fiziologus, bet viņš nekad nevarēja iedomāties, ka tam visam kāda izcila nozīme arī viņa dzīvē. Neapšaubāmi, ka dzīvē varēja atrast daudz interesantu noslēpumu. Varbūt bija arī nepieciešami, lai kāds censtos panākt to atrisinājumu. Bet, ja runā par viņu pašu, tad viņa domas traucās citā virzienā. Viņa uzdevums bija pelnīt naudu — organizēt uzņēmumus, kas ienestu viņam lielus kapitālus, bet pats labākais būtu saglabāt jau reiz radīto pasākumu.

Bet to glābt pašreiz likās gandrīz neiespējami. Tas bija pārāk ļielā nekārtībā, pārāk stipri cietis no kļūmīgās apstākļu sagadīšanās. Viņš varēja, kā Stedžers norādīja, gadiem vilkt prāvas, kas radušās sakarā ar viņa bankrotu, kamēr vienam otram kreditoram apnīk, bet tikmēr viņa īpašums ciestu nopietnus zaudējumus. Parādu procenti neglābjami pieauga,.Tiesu izdevumi krājās, un piedevām vēl viņš ar Stedžeru atklāja virkni kreditoru, kas bija nodevuši savas prasības Batleram un dažos gadīju mos Moilenhoeram, kuri negribēja nekur piekāpties, — un pieprasīja apmierināt savas pretenzijas pilnos apmēros. Visas Kūpervuda cerības tagad bija — tuvākā laikā saglābt, ko var, vienojoties ar kreditoriem, kā arī uzsākt cik necik izdevīgu veikalu ar Stīvena Vingeta starpniecību. Pēdējam bija tuvākās dienās jāpienāk, tiklīdz Stedžers norunās to ar cietuma priekšnieku Maiklu Desmasu, kas jau otrā dienā ieradās aplūkot jauno ieslodzīto.

Desmass bija plecīgs vīrietis, pēc tautības īrs, pēc profesijas — politikānis, kas uzstājās Filadelfijā visdažādākās lomās: jaunības dienās — polismens, pilsoņu karā — kaprālis un tagad — Mollenhoera padevīgs ierocis. Viņš bija garš, platiem pleciem, neparasti muskuļains un par spīti saviem piecdesmit septiņiem gadiem acīmredzot varētu vēl lieliski aizstāvēties kautiņā. Rokas viņam bija lielas un dzīslainas, seja drīzāk kvadrātveida nekā apaļa vai garena, piere augsta. Viņa galvu sedza biezu, īsu, iesirmu matu mežs, kuri atgādināja dzelzs stieples; tādas pašas bija arī strupās, sarainās ūsas. Zilpelēko acu skatiens bija caururbīgs, sejas krāsa veselīga, un, kad Desmass smaidīja, viņam, tāpat kā vilkam, mazliet atklājās līdzenie, plēsonīgie zobi. Bet viņš nebūt nebija tik cietsirdīgs cilvēks, kā varēja likties. Raksturs viņarn bija karsts, diezgan straujš, lāgiem viņam uzbruka nesavaldības lēkmes, bet bija brīži, kad Desmass bija pieļāvīgs un laipns. Viņa vājā vieta bija tā, ka viņš pēc savas garīgās attīstības nespēja saskatīt starpību starp atsevišķiem ieslodzītiem, kaut gan laiku pa laikam cietumā varēja parādīties ieslodzītais, kas bija sevišķas uzmanības cienīgs neatkarīgi no tā, vai politiķi bija tam labvēlīgi noskaņoti vai ne. Desmass ieraudzīja šo starpību tikai tad, ja politiskie barveži viņam to norādīja, kā tas bija ar Stīneru, bet ne ar Kūpervudu. Cietums ir iestāde, kur ikkatrā laikā var gaidīt ierodamies advokātus, detektīvus, ārstus, garīdzniekus, sludinātājus un vispār publiku un kur jāuzstājas par zināmu noteikumu un rīkojumu ievērošanu (kaut vai tādēļ vien, lai saglabātu morālisku un administratīvu kontroli pār savu kalpotāju štatu), un tāpēc Desmass uzskatīja par nepieciešamu — dažreiz pat pretēji dažu politiķu gribai — uzturēt zināmu disciplīnu, kārtību, sistēmu, nepiešķirot nevienam pārmērīgus atvieglinājumus. Protams, gadījās izņēmumi, — starp arestantiem pagadījās bagāti un izsmalcināti ļaudis, sabiedriskas dzīves nejaušu satricinājumu upuri, un pret tiem vajadzēja izturēties iespējami piekāpīgi.

Desmass, protams, zināja visu Kūpervuda un Stīnera prāvu. Viņu bija paspējuši brīdināt, ka pret Stīneru, ņemot vērā tā agrākos nopelnus, jāizturas pieļāvīgāk. Par Kūpervudu tādā tonī netika runāts, vienīgi atzīts, ka tā liktenis visai bēdīgs. Zināms, cietuma priekšnieks var kaut ko darīt arī viņa labā, bet tikai pats uz savu risku.

— Batleram ir pret viņu zobs, — kādreiz Desmasam bija izsacījies Strobiks. — Viss šis joks jau arī notika Batlera meitas dēļ. Ja gribētu klausīt Batleru, tad Kūpervudu vajadzētu iesēdināt pie maizes un ūdens, bet viņš īstenībā ir tīri lādzīgs zēns. Taisnību sakot, ja Džordžam būtu vesela saprāta kaut par centu, tad Kūpervuds te vis tagad nesēdētu. Bet «valzivis» nelika Stīneram mieru. Viņi neļāva tam aizdot Kūpervudam naudu.

Neskatoties uz to, ka Strobiks pats bija to skaitā, kas, Mollenhoera piespiesti, ieteica Stīneram nedot vairs Kūpervudam ne centa, tagad viņš nosodīja sava upura nepareizo izturēšanos. Doma par paša nekonsekvenci viņu nemaz nemulsināja.

Redzot, ka Kūpervuds nebauda «lielās trijotnes» labvēlību, Desmass nolēma nepievērst tam sevišķu uzmanību, vismaz nesteigties ar visādiem atvieglinājumiem. Stīneram — labu krēslu, tīru veļu, īpašus traukus un galda lietas, laikrakstus, privilēģijas sarakstes un apmeklētāju ziņā un tā joprojām. Bet Kūpervudam... hm, vispirms jāpaskatās, kas tas par cilvēku, un tad redzēs! Bet Stedžera rūpes tikmēr nepalika bez panākumiem. Jau otrā dienā pēc Kūpervuda ierašanās cietumā Desmass saņēma augsta Harisburgas ierēdņa Terensa Relihena vēstuli, kur bija rakstīts, ka Relihens ļoti augsti vērtēs jebkuru misteram Kūpervudam parādītu laipnību. Izlasījis šo vēstuli, Desmass devās uz Kūpervuda kameru, lai paskatītos uz to caur durvju restēm. Ceļā viņam bija īsa saruna ar Čepinu, kas ļoti slavēja jauno ieslodzīto.

Desmass nekad nebija Kūpervudu redzējis, un tas, neraugoties uz savām nožēlojamajām arestanta drēbēm, smagajiem apaviem, rupjo kreklu un neglīto kameru, atstāja uz viņu stipru iespaidu. Viņš ieraudzīja nevis vārgu vāja rakstura arestantu ar šaudīgām acīm, bet cilvēku, kurš izdvesa enerģiju un spēku, kura veselīgo un stalto stāvu nevarēja izķēmot ne pretīgais apģērbs, ne pārciestās nelaimes. Desmasu ieraugot, Frenks pacēla galvu, nopriecādamies, ka pie viņa durvīm parādījies cilvēks, un palūkojās uz to lielām, skaidrām, pētošām acīm — tām acīm, kas pagātnē iedvesa visiem tādu uzticību un tā nomierināja visus, kam vien bija ar viņu kādas darīšanas. Desmass bija pārsteigts. Salīdzinot ar Stīneru, ko Desmass bija jau agrāk pazinis un ieraudzīja no jauna tagad, tikko tas bija nogādāts cietumā, Kūpervuds likās pats spēka iemiesojums. Lai nu saka, ko grib, bet viens stiprs cilvēks vienmēr cienī otru. Un Desmass bija fiziski stiprs. Viņš skatījās Kūpervudā, un tas skatījās viņā. Un Desmass neviļus sajuta pret Frenku simpātijas. Viens tīģeris atzinīgi noraudzījās otrā.

Kūpervuds nojauta, ka viņa priekšā cietuma priekšnieks.

— Misters Desmass, vai ne? — viņš laipni un godbijīgi vaicāja.

— Jā, ser, tas es esmu, — Desmass atbildēja, izjuzdams aizvien lielāku interesi par šo ieslodzīto. — Mūsu «apartamenti» nav vis tik ērti, kā būtu vēlams, vai ne?

Cietuma priekšnieks draudzīgi pasmaidīja.

— Jā, protams, mister Desmas, — Kūpervuds, militāri izslējies, apstiprināja. — Es gan arī negaidīju, ka nokļūšu viesnīcā, — viņš pasmaidot piemetināja.

— Varbūt es varu jums ar kaut ko pakalpot, mister Kūpervud? — Desmass iejautājās, jo viņam pazibēja prātā doma, ka šāds cilvēks var kādreiz izdarīt pakalpojumu arī viņam pašam. — Es runāju ar jūsu advokātu.

Kūpervudu ļoti iepriecināja šis «mister». Tad, lūk, no kurienes vējš pūš! Nu, nekas, tādā gadījumā var cerēt, ka te nemaz nebūs tik slikti. Mazliet pacietības! «Jāpatausta» šis cilvēks!

— Es negribētu neko tādu lūgt, priekšniek, ko jums nebūtu ērti man atļaut, — Frenks godbijīgi atbildēja, bet šo to man tomēr ļoti gribētos pārgrozīt. Es gribētu gultai palagus, un tad varbūt jūs atļautu, lai man atgādā manu veļu. Tā, kas man pašlaik mugurā, stipri kairina ādu.

— Jā, no pašas labākās vilnas tā nav, tas ir skaidrs,— Desmass nesatricināmā mierā piekrita. — To pagatavo tepat kaut kur Pensilvānijā štata vajadzībām. Man nav nekādu iebildumu pret to, ka jūs valkātu savu veļu, ja jums tā patīk. Tāpat arī ar palagiem: ja jums ir, varat tos lietot. Tikai nevajag pārāk steigties, Citādi vienmēr atrodas daudz ļaužu, kas katrā ziņā grib mācīt cietuma priekšnieku, kā tam rīkoties savā darbā.

— Es jūs ļoti labi saprotu, priekšniek, — Kūpervuds pasteidzās atbildēt, — un esmu jums bezgala pateicīgs. Varat būt pilnīgi drošs, ka viss, ko manā labā darīsiet, tiks pienācīgi novērtēts un netiks izlietots jums par ļaunu. Aiz šiem mūriem man ir draugi, kas savā laikā pateiksies jums manā vietā.

Viņš runāja lēni, uzsverot atsevišķus vārdus un nenolaižot no Desmasa ciešu skatienu. Un viss viņa sacītais nekavējoties ietekmēja Desmasu pienācīgā veidā.

— Labi, labi, — Desmass noteica, nepārgrozot reiz pasākto laipno toni. — Daudz es solīt nevaru. Cietuma noteikumi paliek cietuma noteikumi. Bet ir šis tas, ko var izdarīt, jo noteikumi to atļauj tiem, kas priekšzīmīgi uzvedas. Ja gribat, jūs dabūsiet labāku krēslu un kaut ko palasīt. Ja jūs vēl kārtojat savas veikala lietas, es nekādā gadījumā nedomāju jūs traucēt. Zināms, mēs nevaram atļaut cilvēkiem skriet te šurp katru stundas ceturksni, — cietuma kameru nevar pārvērst par tirdzniecības kantori, — tas, protams, nav iespējams, jo tas grautu šejienes kārtību. No otras puses, es neredzu nekāda pamata, kāpēc jūsu draugi šad tad nevarētu jūs apmeklēt. Kas attiecas uz jūsu korespondenci... pagaidām vēl vajadzēs izskatīt to saskaņā ar vispārējiem noteikumiem. Par to būs jāpadomā. Es nevaru solīt pārāk daudz. Jums būs jāpagaida, kamēr jūs pārcels no šā spārna lejā. Tur ir dažas kameras, kam klāt pagalmiņi, un, ja izrādīsies kāda brīva...

Cietuma priekšnieks zīmīgi piemiedza aci, un Frenks saprata, ka viņu nemaz negaida tik bēdīgs liktenis, kā viņš bija iztēlojies. Desmass uzsāka sarunu par to, kādu amatu Kūpervudam vislabāk izvēlēties, un ieteica viņam pašam padomāt, ko viņš gribētu darīt.

— Jūs noteikti gribēsiet nodarbināt savas rokas. Varat ticēt, ka jums radīsies tāda vajadzība! Pēc kāda laika visi grib dabūt kaut kādu darbu. Es to sen esmu ievērojis.

Kūpervuds saprata viņu un neskopojās ar pateicību. Viņu jau bija pārņēmušas šausmas, iedomājoties bezdarbīgo sēdēšanu kamerā, kur tikko varēja apgriezties. Bet tagad iespēja bieži tikties ar Vingetu un Stedžeru un pēc kāda laika arī brīvi sarakstīties solīja lielu atvieglojumu. Paldies dievam, viņš valkās pats savu veļu, zīda un vilnas, un varbūt viņam drīzumā atļaus novilkt šos smagos apavus. Kad viņš saņems visas šīs privilēģijas, strādās kādu darbu un varēs pastaigāties pagalmiņā, ko pieminēja Desmass, viņa dzīve būs ja ne ideāla, tad vismaz ciešama. Cietums paliek cietums, bet var cerēt, ka tas viņam nebūs tāds lietuvēns kā daudziem citiem.

Divās nedēļās, ko Kūpervuds pavadīja pārbaudes galerijā Čepina uzraudzībā, viņš iepazinās ar visu cietuma dzīvi, cik tas vispār bija iespējams. Jo tas nebija parastais cietums ar raksturīgo cietuma pagalmu, cietuma sabiedrību, cietumnieku maršēšanu pastaigā, cietuma ēdnīcu un cietuma darbu. Ne viņam, ne vairumam citu cietumnieku nebija ne mazākās dalības cietuma dzīvē. Lielum lielajam arestantu vairumam bija jāstrādā cietuma kamerās pilnīgā klusumā, izpildot uzdoto darbu un neko nezinot par to, kas notika apkārtnē. Režīma pamats bija ieslodzījums viennīcās, un tikai ierobežotu skaitu ieslodzīto laida pie vienkāršiem darbiem ārpus kamerām. Un, patiešām, kā viņš pats domāja un kā drīzumā apstiprināja vecais Čepins, no četrsimt ieslodzītajiem tādu darbu strādāja ne vairāk par septiņdesmit pieciem cilvēkiem un tad arī neregulāri. Tie palīdzēja virtuvē, sakņu dārzā, puķu dārzos, dzirnavās, kopējos aptīrīšanas darbos, atrodot tur vienīgo glābiņu no vientulības. Bet pat šiem laimīgajiem bija stingri aizliegts sarunāties, un, kaut arī darba laikā tos atbrīvoja no riebīgā maisa nēsāšanas uz galvas, no viņiem tomēr prasīja, lai viņi uzvilktu to ceļā uz darbu un atpakaļ uz kameru. Kūpervudam gadījās redzēt viņus, kad viņi smagiem soļiem gāja garām viņa kamerai, un šis gājiens šķita viņam kaut kas ērmīgs, nedabisks un baigs. Mirkļiem viņam radās stipra vēlēšanās palikt uz visiem laikiem vecā Čepina uzraudzībā, kurš bija tik labsirdīgs un runīgs, bet tas acīmredzot bija neiespējami.

Viņa divas nedēļas drīz pagāja, — jāatzīstas, diezgan skumīgas divas nedēļas, bet tomēr pagāja kopā ar trūcīgām ikdienas nodarbībām — lāviņas apklāšanu, kameras slaucīšanu, apģērbšanos, ēšanu, izģērbšanos, piecelšanos pussešos, lampas nodzēšami deviņos pirms gulētiešanas, trauku mazgāšanu pēc katras ēdienreizes un tā tālāk. Kūpervudam likās, ka viņš nekad nepieradīs pie cietuma barības. Brokastis, kā jau minēts, atnesa pusseptiņos, un tās sastāvēja no gabala rupjas, melnas maizes, ceptas no klijām ar nelielu balto miltu piemaisījumu, un melnas kafijas. Pusdienās, pulksten divpadsmitos, deva pupu vai sakņu viru ar kumosiņu cietas gaļas un atkal maizi. Vakariņās, sešos, ieslodzītie saņēma stipru tēju bez cukura un to pašu maizi bez sviesta. Kūpervuds nesmēķēja, un mazā tabakas deva, kas viņam pienācās, viņu neinteresēja. Pirmajās divās trīs nedēļās Stedžers ieradās katru dienu, un, sākot ar otro dienu kopš Frenka ierašanās cietumā, viņa jaunais kompanjons Stīvens Vingets arī saņēma atļauju viņu ikdienas apmeklēt. Desmass neiebilda, kaut arī uzskatīja tādu privilēģiju par mazliet pāragru. Abi šie apmeklējumi reti aizņēma vairāk par stundu vai pusotras, un tad atkal nogurdinoši vilkās pārējā dienas daļa. Dažas reizes — starp deviņiem rītā un pieciem pēc pusdienas — Frenku veda uz tiesu sniegt paskaidrojumus prasībās, kas bija iesniegtas pret viņu sakarā ar viņa bankrotu, un tas sākumā palīdzēja saīsināt laiku.

Tikko Kupervuds nokļuva cietumā, acīmredzot atšķirts uz gadiem no visas pasaules, visi, kas bija tik labvēlīgi pret viņu, vairs nemaz par viņu neiedomājās. Šis cilvēks ir beigts — tāds bija vairuma spriedums. Vienīgais, ko viņa labā vēl varētu darīt, — tas ir, izlietot savu ietekmi, lai pēc kāda laika atbrīvotu viņu no cietuma, bet, vai tas notiks drīz, to viņi iepriekš nevarēja pasacīt. Un tas bija viss. Kupervuds nekad vairs neieņems agrāko stāvokli, nekad viņam nebūs nekādas nozīmes, — tā viņi domāja. Viss tas bija ļoti bēdīgi, ļoti traģiski, bet aizgājis viņš ir, un viņa vieta vairs tam neskaitās.

— Bija gan spējīgs jauns cilvēks, — Džirardas Nacionālās bankas prezidents Dēvisons piezīmēja, izlasījis laikrakstā par Kūpervuda notiesāšanu un ieslodzīšanu cietumā. — Žēl viņa, žēl! Viņš izdarīja lielu kļūdu,

Tikai Frenka vecākiem, Eilīnai un viņa sievai, kuras sirdī sāpes jaucās ar sašutumu, patiešām trūka viņa. Visvairāk cieta Eilīna, kas dega pret viņu vētrainā kaislībā. Četri gadi un trīs mēneši! — viņa domāja. Kad viņš iznāks no cietuma, ja tikai būs nosēdējis visu šo. laiku, viņai jau būs apmēram divdesmit deviņi, bet viņam — apmēram četrdesmit gadu. Vai viņš tad Eilīnu mīlēs? Vai viņa būs vēl tikpat skaista? Vai viņa uzskatus kaut cik jūtami ietekmēs šis gandrīz piecus gadus ilgais starplaiks? Visu šo laiku viņam būs jānēsā arestanta drēbes, un bijušā arestanta palama paliks viņam vienmēr. Eilīnu smagi nospieda šādas domas, bet tās tikai nostiprināja viņas apņemšanos neatstāt Frenku, lai notiktu kas notikdams, un palīdzēt viņam visiem spēkiem.

Otrā dienā pēc Frenka ievietošanas cietumā Eilīna aizbrauca apskatīt pārmācības nama ļaunos, pelēkos mūrus. Un viņai, kas itin nekā nesaprata no likumu un sodu noteikumu sarežģītajiem labirintiem, cietums likās sevišķi drausmīgs. Ko tur var izdarīt ar viņas Frenku? Vai viņš stipri cieš? Vai viņš domā par Eilīnu tāpat kā viņa par to? O, cik tas viss sāpīgi! Sāpīgi par sevi, par savu lielo mīlu uz Frenku. Eilīna atgriezās mājās, stingri apņēmusies satikt Frenku, bet nezināja, kā to izdarīt, jo Frenks bija viņu brīdinājis, ka apmeklētājus pielaiž tikai pa trim mēnešiem reizi un ka viņš atrakstīs, kad būs tuvākā satikšanās diena vai kad viņi varēs redzēties ārpus cietuma mūriem. Piesardzība pirmajā vietā!

Nākamajā dienā viņa tomēr aizrakstīja tam un pastāstīja, kā iepriekšējā vakarā braukusi sniega vētrā uz cietumu, cik briesmīgi domāt, ka viņš atrodas aiz šiem drūmajiem, pelēkajiem mūriem, un ka viņa stingri apņēmusies drīzumā tikties ar viņu. Šo vēstuli pēc panāktās vienošanās ar cietuma priekšnieku Frenks saņēma tūliņ. Viņš uzrakstīja Eilīnai atbildi un iedeva vēstuli Vingetam nosūtīšanai. Vēstule bija šāda:

«Mana mīlā meitene, es, zināms, saprotu, ka tevi drusku skumdina doma par neiespējamību drīzumā redzēties, bet tu nedrīksti paļauties šādam noskaņojumam. Droši vien tu laikrakstos lasīji par spriedumu visos sīkumos. Es ierados te to pašu dienu ap pusdienas laiku. Ja man būtu iespēja, es tev tūliņ aprakstītu visu jo sīki, lai nomierinātu tevi, bet es nevaru. Tas ir pret noteikumiem, un es patiesībā sūtu tev šo vēstuli slepeni. Lai nu kā, tagad es esmu cietumā un, protams, stipri vēlētos būt ārpus tā mūriem. Dārgā, esi loti uzmanīga, ja mēģināsi tikties ar mani! Man tu sagādātu tikai lielu prieku, uzmundrinot mani, bet sev vari sagādāt lielas nepatikšanas. Un bez tam es domāju, ka jau tā esmu sagādājis tev daudz ļauna, — vairāk, nekā jebkad spēšu izpirkt, — un tev būtu vislabāk aizmirst mani, kaut es zinu, ka tu man nepiekritīsi, un es būtu ļoti noskumis, ja tas notiktu. Piektdien pulksten divos man jādodas uz Sevišķu lietu iztiesāšanas tiesu Sestās ielas un Česnatstrītas stūrī. Tātad esi piesardzīga! Labi apdomā, iekām nolem braukt šurp.»

Pēdējām rindiņām strāvoja cauri skumjas, kas pirmo reizi iezagās viņa un Eilīnas attieksmēs. Apstākļi bija viņu pārveidojuši. Agrāk viņš bija augstākas būtnes stāvoklī, pēc kā labvēlības vajadzēja censties, kaut arī Eilīna bija sieviete, pēc kuras labvēlības, neapšaubāmi, bija vērts tiekties. Frenkam likās, ka viņam kādreiz apniks šie sakari. Viņš taču tā var pieaugt prestiža un spēka ziņā, ka Eilīna vairs nebūs viņam piemērota. Tāda doma dažreiz viņam pazibēja prātā! Bet tagad — svītrotās arestanta drēbēs — viņš raudzījās uz visu citādi. Eilīnas pozīcija, ko bija vājinājuši ilgie un dedzīgie sakari ar Frenku, tagad krietni vien nostiprinājās. Priekšrocības bija noteikti viņas pusē. Vai tad viņa galu galā nebija Edvorda Batlera meita, un vai pēc kāda laika viņai nepāries vēlēšanās kļūt par noziedznieka sievu? Tas nemaz nav tik vilinoši, viņa vēl var apdomāties. Kāpēc viņai jāgaida Frenks? Viņas dzīve nav izpostīta. Sabiedrība nezina, tā Frenkam likās, vai vismaz visi nezina, ka Eilīna bijusi viņa mīļākā. Viņa vēl var apprecēt citu un tādā kārtā pavisam aiziet no viņa dzīves. Un vai viņš par to neskums? Bet reizē ar to — vai viņam nevajag aiz pienākuma jūtām pret Eilīnu ieteikt viņai pārtraukt sakarus vai vismaz padomāt par šāda soļa lietderību?

Frenks tik stipri cienīja Eilīnu, ka neuzskatīja viņu par spējīgu tā rīkoties. Un viņa stāvoklī — lai cik tas būtu bīstami Eilīnai — bija liela laime saglabāt meitenes mīlu, šo saiti starp Frenku un viņa pagātnes labāko laiku. Tomēr, ātrumā rakstot šo zīmīti Vingeta klātbūtnē, kuram viņš palūdza to nosūtīt (uzraugs Čepins laipni turējās zināmā atstatumā no viņa kameras, kaut pēc noteikumiem viņam bija jābūt klāt pie satikšanās), Frenks nevarēja noturēties, lai pēdējā mirklī nepierakstītu šīs pāris šaubu caurstrāvotās rindas, un, kad Eilīnas skatiens krita uz tām, tās ķēra viņu pašā sirdī. Viņa lasīja tanīs, ka Frenku pārņēmis izmisums, ka viņš pilnīgi zaudējis drosmi. Iespējams, ka cietums — un tik drīz! — salauzis viņa gribu, pēc tam kad viņš tik ilgi bija vīrišķīgi cīnījies. Tāpēc Eilīna vēl vairāk iedegās ilgās mierināt viņu, satikt viņu, lai cik tas būtu grūti un bīstami. Viņai tas j ā i z d a r a, tā viņa sev sacīja.

Kas attiecas uz ģimenes locekļiem — vecākiem, brāļiem, māsu, sievu, — tad Kūpervuds skaidri lika tiem saprast (kādā no tām dienām, kad viņu veda uz tiesu sakarā ar viņa bankrota ierosinātajām prasībām), ka, pēc viņa domām, ja pat izdotos nokārtot satikšanos, tad viņu nevajadzētu apmeklēt biežāk par vienu reizi trijos mēnešos, vienīgi, ja viņš pats aizrakstītu vai paziņotu ar Stedžera starpniecību. Taisnību sakot, viņam pagaidām nebija lielas vēlēšanās tos biežāk redzēt. Viņam bija apriebusies visa sabiedriskās dzīves, iekārta. Vēl vairāk, viņam gribējās aizmirst visu to burzmu, kurā viņš bija agrāk dzīvojis un kurā, kā izrādījās, bija maz labuma. Ap to laiku Frenks bija izdevis gandrīz piecpadsmit tūkstošu dolāru — tiesas izdevumiem, aizstāvim, ģimenei un tā tālāk, bet tas viņam bija vienaldzīgi. Viņš cerēja šo to nopelnīt, rīkojoties ar Vingeta starpniecību. Viņa tuvinieki nebija gluži bez līdzekļiem, viņiem pietika pieticīgam dzīves veidam. Viņš deva tiem padomu pārvākties uz citiem dzīvokļiem, kas vairāk atbilstu viņu ierobežotajiem līdzekļiem, un viņi tā arī izdarīja: vecāki, brāļi un māsa pārcēlās uz trīsstāvu namu (apmēram tikpat lielu kā viņu vecais nams Bantvudstrītā), bet sieva — uz mazāku un lētāku divstāvu namiņu Ziemeļu Divdesmit pirmajā ielā, netālu no cietuma, un šiem pārvākšanās izdevumiem aizgāja daļa no tiem trīsdesmit pieciem tūkstošiem dolāru, ko Frenks bija atlicis pēc tam, kad bija izkrāpis Stīneram čeku. Vecajam Kūpervudam pēc savrupmājas Džirarda avēnijā tas, zināms, bija briesmīgs kritiens. Te trūka tā greznuma, kas raksturoja agrākās mītnes iekārtu; to aizstāja veikalā pirktas gatavas mēbeles, diezgan skaisti, bet lēti aizkari, portjeras un citi izdaiļojuma priekšmeti. Konkursa pārvalde, kuras rīcībā tagad īstenībā pārgāja viss Frenka personīgais īpašums un kurai vecais Kūpervuds bija nodevis arī savu īpašumu, neatļāva izvest nekā kaut cik vērtīga. Viss bija jāizūtrupē kreditoru labā. Izdevās paglābt tikai dažus sīkumus, jo viss pārējais jau sen bija aprakstīts. Starp priekšmetiem, ko vecajam Kūpervudam sevišķi gribējās paturēt, bija viņa rakstāmgalds, pagatavots pēc pasūtījuma saskaņā ar Frenka projektu. Bet to bija novērtējuši par piecsimt dolāriem, un to varēja iegūt tikai ūtrupē vai samaksājot šerifam šo summu, tāpēc nācās no tā atteikties, jo Henrijs Kūpervuds nevarēja atļauties tādus izdevumus. Bija daudz mantu, ko visiem gribējās paturēt, un Anna vārda tiešā nozīmē dažas no tām «ievilka», par ko tikai pēc ilga laika atzinās vecākiem.

Pienāca diena, kad šerifs bija noteicis izpārdošanu abos Džirarda avēnijas na'rnos. Katrs, kas vien vēlējās, varēja klaiņāt pa istabām un apskatīt gleznas, statujas un vispār mākslas priekšmetus, kuri pārgāja to rokās, kas piesolīja augstāku cenu. Kūpervudu pazina kā mākslas priekšmetu kolekcionāru. Viss viņa savāktais patiešām bija vērtīgs, un bez tam viņa mantas lielīja tādi cilvēki kā Nortons Flečers, Viltons Elsvorts, Gordons Streiks un citi — arhitekti un antikvāri, kuru uzskatus un gaumi Filadelfijā ļoti cienīja. Visas burvīgās lietiņas, ko Frenks tik augsti vērtēja, itāliešu renesanses labākā perioda bronzas statuetes, tik cītīgi vāktie Venēcijas stikla izstrādājumi, Pauersa, Hosmēra un Torvaldsena skulptūras (priekšmeti, ko pēc trīsdesmit gadiem uzlūkotu ar smīnu, bet ko augsti vērtēja tanī laikā), visas pazīstamu amerikāņu mākslinieku gleznas — sākot no pat Hilberta līdz Īstmenam Džonsonam, kā arī daži laikmetīgi franču un angļu skolu paraugi, — viss tika pārdots zem vērtības. Filadelfijā tolaik nebija diezin cik lielas jēgas par mākslu, tāpēc dažas gleznas, pienācīgi nenovērtētas, tika pārdotas krietni lētāk par to patieso vērtību. Streiks, Elsvorts un Flečers — visi bija ūtrupē un pirka daudz.

Senators Simsons, Mollenhoers un Strobiks arī ieradās paskatīties, vai nav kaut kas interesants. Sīkie politikāņi saplūda straumēm. Tomēr vislabāko no pārdodamā sapirka Simsons — aukstasinīgais patiesas mākslas cienītājs. Viņa rokās nokļuva plauktiņš ar Venēcijas stiklu, divas augstas, baltzilas, cilindriskas vāzes mauru gaumē, četrpadsmit Ķīnas nefrīta nieciņu, to skaitā pāris vāzīšu akvareļu otām, un caurspīdīgs loga aizbīdāmais aizkars maigi zaļganā nokrāsā. Mollenhoeram palika Henrija Kūpervuda priekštelpas un pieņemamās istabas mēbeles un iekārta, bet Edvordam Strobikam (par vairāk nekā zemu cenu) divas guļamistabu «putna acs» mēbeļu garnitūras. Edams Dēviss arī bija ieradies un iegādājās «bul» rakstāmgaldiņu, kas bija tik mīļš vecajam Kūpervudam. Nortona Flečera rokās nonāca četri grieķu trauki — «kiliksa»21, krūze un divas amforas, ko viņš pats savā laikā bija pārdevis Kūpervudam un ļoti augsti vērtēja. Dažādus mākslas priekšmetus, to skaitā Sevras pusdienu servīzi, vienu gobelēnu, Bari^22 bronzu, Detaija^23, Fortūni^24 un Džordža Ineša^25 gleznas, nopirka Volters Lī, Artūrs Riverss, Džozefs Zimermens, tiesnesis Kitčens, Harpers Stedžers, Terenss Relihens, Trenors Dreiks, misters Simeons Džonss ar sievu, misters Dēvisons, Fruens Kesons, Nortons Flečers un tiesnesis Rafaļskis.

Pēc četrām dienām kopš ūtrupes sākuma abi nami bija pilnīgi tukši. Pat mantas, kas savā laikā bija atradušās 931. namā Ziemeļu Desmitajā ielā un nodotas glabāšanā, kad izrādījās lietderīgāk no šā nama atteikties, — bija izvilktas dienas gaismā un laistas pārdošanā kopā ar mantām no abiem pārējiem namiem. Tikai tad Kūpervuda vecāki pirmo reizi nāca uz pēdām kādam noslēpumam dēla un vedeklas attieksmēs. Neviens Frenka ģimenes loceklis nebija klāt pie šās smagās sagrāves scēnas. Bet Eilīna, kas lasīja laikrakstos par mantu izpārdošanu un zināja, kā tās cienīja Kūpervuds, — nemaz jau nerunājot par to, cik mīļas tās bija viņai pašai, — jutās dziļi nomākta. Tomēr viņa nepaļāvās izmisumam uz ilgu laiku, jo bija pārliecināta, ka pienāks brīdis, kad Frenks atkal būs brīvs un sasniegs vēl augstāku stāvokli finansu pasaulē. Viņa nevarēja pateikt, kāpēc, bet viņa par to nemaz nešaubījās.

PIECDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

Tikmēr Kūpervudu pārveda cita uzrauga pārziņā jaunā kamerā, kas atradās 3. korpusa apakšējā stāvā. Šī kamera apmēru ziņā (desmit reiz sešpadsmit pēdu) neatšķīrās no citām, bet pie tās bija jau agrāk minētais pagalmiņš. Divas dienas pirms pārvešanas atnāca cietuma priekšnieks Desmass un atkal aprunājās ar Kūpervudu caur durvju restēm.

— Pirmdien jūs pārvedīs no šejienes, — viņš sacīja, kā parasts, gausi un atturīgi. — Tur ir pagalmiņš; kaut liela labuma no tā jums nebūs: mēs atļaujam tanī uzturēties tikai pusstundu dienā. Es jau runāju ar uzraugu par jūsu apmeklētājiem veikalu lietās. Viņš tos ielaidīs. Jūs tikai centieties nešķiest tam daudz laika, tad viss būs labi. Kas attiecas uz darbu, tad es nolēmu iemācīt jums pīt krēslu sēdekļus. Tas būs jums vispiemērotākais darbs. Tas ir viegls un saistīs jūsu uzmanību.

Cietuma priekšnieks un daži ar viņu saistītie politikāni guva ne mazumu peļņas no šās cietuma rūpniecības. Īstenībā darbs nebija grūts, bet diezgan vienkāršs, dienas darbā norma arī nebija pārmērīga. Produkcijai netrūka tūlītēju noņēmēju, un peļņa nokļuva attiecīgās kabatās. Tāpēc cenšanās, lai visi ieslodzītie strādātu, bija tīri dabiska, jo vairāk tāpēc, ka tas tiem pašiem nāca par labu. Kūpervuds priecājās, ka viņam būs kāda nodarbība, jo grāmatas viņu ne sevišķi saistīja, bet veikalnieciskie sakari ar Vingetu un veco pasākumu likvidēšana nevarēja pietiekamā mērā nodarbināt viņa smadzenes. Tomēr viņš neviļus nodomāja: ja viņš jau tagad liekas dīvains pats sev, kāda ērmīga aina gan tā būs, kad viņš sēdēs aiz restēm un strādās tādu rupju darbu kā krēslu sēdekļu pīšana! Neraugoties uz to, viņš pasteidzās pateikties Desmasam par šo gādību, tāpat arī par palagiem un tualetes piederumiem, ko nupat bija saņēmis.

— Labi, labi! — tas laipni atteica, jo bija jau tikmēr paspējis stipri ieinteresēties par Kūpervudu. — Es labi zinu, ka šeit, tāpat kā visur, sastopami dažādi cilvēki. Ja cilvēks pieradis pie visām šīm lietām un grib turēt sevi tīru, es nebūt nedomāju likt viņam šķēršļus ceļā.

Jaunais uzraugs, ar ko Kūpērvudam nācās stāties sakaros, daudzējādā ziņā atšķīrās no Eliasa Čepina. To sauca Volteru Bonhēgu. Tas bija zaļoksnējs puisietis, trīsdesmit septiņus gadus vecs, laisks, bet blēdīgs. Viņa galvenā cenšanās dzīvē bija gūt no pastāvošā cietuma režīma papildu ienākumus ārpus savas algas. Tuvāk novērojot Bonhēgu, varēja secināt, ka viņš ir vienīgi tenku pienesējs Desmasam, bet tas bija pareizi tikai līdz zināmai robežai. Desmass, nomanījis, ka Bonhēgs ir viltīgs, iztapīgs un ātri saož, kur pats vai citi varētu iedzīvoties, varēja būt drošs, ka tas izturēsies pieļāvīgi pret vienu vai otru ieslodzīto, ja tam pavēlēs vai aizrādīs. Citiem vārdiem sakot, ja Desmasam bija kaut mazākā interese par kādu ieslodzīto, viņam nemaz nevajadzēja to stāstīt Bonhēgam; pietika starp citu piezīmēt, ka, lūk, šis cilvēks pieradis pie gluži citādas dzīves vai arī, ka pagātnes smago pārdzīvojumu pēc to var ļoti nelabvēlīgi ietekmēt barga apiešanās, un Bonhēgs līda vai no ādas ārā aiz iztapības. Vienīgā nelaime, ka cilvēkam ar prātu un kaut cik izsmalcinātam bija pretīgi redzēt, kā uzraugs atklāti uzbāžas, lai tam ko atmet. Bonhēgs bija nodrošinājis sev pastāvīgus ienākumus, pārdodot ieslodzītajiem dažādus priekšmetus, ko slepeni pats stiepa cietumā. Noteikumi stingri aizliedza — vismaz teorijā — ienest cietumā kaut ko tādu, ko nevarētu nopirkt cietuma veikalā, piemēram, rakstāmpapīru, spalvas, tinti, viskiju, cigārus vai kaut kādus saldumus. No otras puses, tas Bonhegam bija ļoti izdevīgi — ieslodzītajiem izsniedza nejauku tabaku, tāpat arī sliktas spalvas, tinti un papīru, ar ko nevarēja samierināties neviens cilvēks, kam bija drusku pašcieņas, ja vien tas varēja atļauties ko labāku. Viskijs nemaz nebija atļauts, bet saldumi nepieļaujami, jo liecināja par neslēptu favorītismu. Tomēr tiklab vienu, kā otru piegādāja cietumā. Ja ieslodzītajam bija nauda un tam gribējās, lai Bonhēgs kaut ko pagādā, tas varēja ticēt, ka saņems vēlamo. Tāpat par naudu varēja nopirkt vecākā titulu, lai nokļūtu galvenajā cietuma pagalmā, vai tiesības uzturēties kameras pagalmiņā ilgāk par noteikto pusstundu dienā.

Ļoti izdevīgi Kūpervudam bija tas, ka Bonhēgs draudzējās ar uzraugu, kura uzraugāmo skaitā bija Stīners, — un ar to, pateicoties viņa draugu aizrunām, apgājās ļoti labi. Tas nebija noslēpums Bonhēgam, kas avīzes lasīja ne sevišķi uzmanīgi un slikti orientējās politiskos notikumos, bet tomēr zināja, ka ir Kūpervuds, ir Stīners bijuši ļoti nozīmīgi cilvēki un ka Kūpervuds no abiem ir svarīgākā persona. Vēl vairāk — līdz Bonhēga ausīm nonāca, ka Kūpervudam vēl ir nauda. To viņam pastāstīja kāds ieslodzītais, kas lasīja avīzes. Tādā kārtā Bonhēgs neatkarīgi no cietuma priekšnieka Desmasa norādījumiem (ko tas pateica it kā garāmejot un lakoniski) arī pats gribēja pakalpot, — protams, par atlīdzību.

Tanī dienā, kad Frenku ievietoja jaunajā kamerā, Bonhēgs nesteigdamies pienāca pie vēl atvērtajām durvīm un aizbildņa tonī noprasīja:

— Nu, kas ir, pārvācāt visas savas mantas?

Viņa pienākums bija aizslēgt aiz Kūpervuda durvis, kad tas būs galīgi iekārtojies jaunajā vietā,

— Jā, ser, — atbildēja Frenks, kas nebija aizmirsis jau agrāk uzzināt no Čepina jaunā uzrauga vārdu. — Droši vien misters Bonhēgs?

— Tas pats gan, — uzraugs atbildēja, stipri glaimots par šādu goddevības parādīšanu, tomēr visvairāk ieinteresēts par iepazīšanās praktisko pusi. Viņš gribēja izpētīt Kūpervudu, izprast, kas jaunais ieslodzītais par cilvēku.

— Jūs redzēsiet, ka te būs daudz labāk nekā augšā, — viņs piezīmeja. Te nav tik smacīgi. Šīs durvis uz pagalmiņiem daudz ko nozīmē!

— Tā, tā, — Kūpervuds piebalsoja, veikli izmantodams gadījumu, — tad šis laikam būs tas pagalmiņš, par ko man jau misters Desmass stāstīja.

Ja Bonhēgs būtu zirgs, viņa ausis saceltos stāvus, dzirdot šo maģisko vārdu. Ja Kūpervuds bija tik draudzīgās attieksmēs ar Desmasu, ka pēdējais tam jau agrāk aprakstījis kameru, kur tam būs jādzīvo, tad viņam, Bonhēgam, jābūt pret tādu ieslodzīto sevišķi uzmanīgam!

— Jā, tas ir jūsu pagalmiņš. Bet vispār no tā maz labuma, — uzraugs piemetināja, — jo tur atļauts uzturēties ne ilgāk par pusstundu dienā. Protams, nebūtu jau nelaime, ja kādam atļautu palikt tur arī ilgāk...

Tas bija pirmais mājiens kukuļot, un Kupervuds sadzirdēja šo pieskaņu Bonhēga balsī.

— Ļoti žēl, — viņš sacīja. — Un jādomā, ka laba uzvešanās šo stāvokli negroza?

Viņš gaidīja atbildi uz savu jautājumu, bet Bonhēgs tā vietā turpināja:

— Es, ziniet, sākšu jums tūlīt mācīt amatu. Priekšnieks sacīja, ka jūs mācīšoties pīt krēslu sēdekļus. Ja gribat, mēs varam tūdaļ stāties pie darba.

Nenogaidījis Kūpervuda piekrišanu, viņš izgaja un tūliņ atgriezās ar trim nekrāsotām krēslu aplocēm un saišķi niedru šķeltņu vai šķiedru, ko viņš nolika uz grīdas. Ticis ar to galā, viņš turpināja ar daiļrunīgu žestu:

— Tagad skatieties! — un sāka radīt Kupervudam, kā sapīt šķeltnes, iepriekš izverot tās caur spraugām krēsla malās, kā tās apgriezt un nostiprināt ar maziem lazdas ķīlīšiem.

Pēc tam viņš atnesa īlenu, āmuriņu, kastīti ar ķīlīšiem un knaibles. Nodemonstrējis vairākkārt ar dažāda garuma šķeltnēm, kā dabūt zināmu ģeometrisku rakstu, Bonhēgs ļāva Kūpervudam pamēģināt pašam, lūkojoties darbā pāri viņa plecam. Jaunais finansists, kas visu ātri aptvēra, vai nu tas būtu garīga vai fiziska darba jomā, ķērās pie darba ar parasto enerģiju un jau pēc piecām minūtēm pierādīja Bonhēgam, ka veiks savu uzdevumu ne sliktāk par citiem. Protams, ātrums un izveiksme nāks reizē ar praksi.

— Jums iznāks labi! — uzraugs noteica. — Jānopin desmit gabalu dienā. Pirmās pāris dienas mēs neskaitīsim, kamēr jūs ievingrināsiet roku. Un tad es pienākšu pie jums paskatīties, kā darbs veicas. Par dvieļa izkāršanu aiz durvīm jūs jau laikam zināt? — viņš vēl ievaicājās.

— Jā, misters Čepins man to jau paskaidroja, — Kūpervuds atbildēja. — Vairumu noteikumu es droši vien tagad zinu un pacentīšos tos nepārkāpt.

Tuvākās dienas atnesa daudz pārvērtību Kūpervuda cietuma dzīvē, tomēr ar tām nepietika, lai padarītu viņa dzīvi ciešamu. Bonhēgs, apmācot viņam krēslu pīšanu, lika pilnīgi skaidri saprast, ka gatavs izdarīt viņam daudzus pakalpojumus. Viens no iemesliem, kas viņu uz to mudināja, bija šāds: viņš nevarēja samierināties ar to, ka pie Stīnera ieradās vairāk apmeklētāju nekā pie Kūpervuda, ka bijušajam kasierim palaikam atsūtīja grozus ar augļiem, ko tas atdeva uzraugiem, un ka tā sievai un bērniem bija atļauts ierasties uz satikšanos ārpus paredzētajiem termiņiem. Viss tas modināja Bonhēgā greizsirdību. Iznāca tā, ka pašu ļaudis, citi uzraugi, varēja celt degunu mākoņos, plātīdamies, cik jauka dzīve 4. galerijā. Bonhēgam gribējās, lai Kūpervuds izslienas visā augumā un parāda, kādi tam sakari sabiedrībā.

Un viņš ķērās pie lietas šādi:

— Es redzu, ka pie jums ik dienas ierodas jūsu advokāts un kompanjons. Bet varbūt jums vēl kādu gribētos satikt? Tiesa, tas ir pret noteikumiem, lai sieva, māsa vai kāds cits ierastos ārpus noteiktās dienas ... — Bonhēgs apklusa un pavērsa pret Kūpervudu mazliet piemiegtu aci, it kā vēlēdamies sacīt, ka viņš aizskar ļoti sarežģītu un noslēpumainu jautājumu. — Bet mums te visus noteikumus nebūt tik smalki neievēro, — viņš piemetināja.

Kūpervuds nebija cilvēks, kas palaistu tamlīdzīgu gadījumu garām. Viņš tikko manāmi pasmaidīja — pa daļai aiz savas humora izjūtas, pa daļai — lai izradītu Bonhēgam savu atzinību, — un skaļi sacīja:

— Redziet, mister Bonhēg. Es domāju, jūs labāk par citiem sapratīsiet manu stāvokli, un tāpēc es varu runāt ar jums atklāti. Zināms, ir cilvēki, kam gribētos tikties ar mani, bet es baidījos tos aicināt, jo nezināju, vai to var nokārtot. Ja jūs man palīdzēsiet, būšu jums visai pateicīgs. Mēs abi esam praktiski cilvēki, un es zinu, ka cilvēkam, kuram izdara pakalpojumu, jāpadomā, kam par to jāpateicas. Ja jūs varētu tā izdarīt, lai es te baudītu mazliet lielākas ērtības, tad es savukārt parādīšu jums, ka protu to cienīt. Man nav naudas pie rokas, bet es to varu vienmēr dabūt, un es parūpēšos, lai jūs pienācīgi atalgotu.

Bonhega resnās, strupās ausis pietvīka. Tadu valodu bija patīkami dzirdēt!

— To es jums vienmēr varu iekārtot, mister Kūpervud, — viņš iztapīgi noteica. — Esiet bez bēdu! Ja jums gribēsies kādu satikt, tad tikai brīdiniet mani, jo man tad jāuzmanās un jums tāpat, bet gan mēs to kaut kā nokārtosim. Un tad — ja jums gribas palikt ilgāk pagalmā vai iziet tur vakarā, — ejiet vien! Nekādas nelaimes nebūs. Es atstāšu durvis vaļā. Bet, ja parādīsies cietuma priekšnieks vai kāds cits no priekšniecības, es pašķindināšu atslēgu pie jūsu restēm, un jūs ieiesiet iekšā un aizvērsiet durvis. Varbūt jums ievajadzēsies kaut ko nopirkt — teiksim, ievārījumu, olas, sviestu, — es visu pagādāšu. Jums droši vien gribēsies tādā veidā mazliet uzlabot savu ēdienu.

— Tiešām, es esmu jums ļoti pateicīgs, mister Bonhēg, — Kūpervuds ar pilnīgi nopietnu sejas izteiksmi ļoti svarīgā tonī atbildēja, tikko valdīdams smaidu.

— Kas attiecas uz pārējo, — uzraugs atkārtoja, domādams satikšanos ārpus noteiktajām dienām,.— tad es arī to varu iekārtot jebkurā laikā. Es pazīstu visus sargus pie vārtiem. Ja gribat kādu pieņemt, aizrakstiet tam un iedodiet šo zīmīti man. Kad tas atnāks, lai prasa pēc manis, un es to atvedīšu pie jums. Un jūs ar savu viesi varat sarunāties kamerā. Saprotat? Bet, tiklīdz es vicglītiņām pieklaudzināšu, viņam būs jāiet projām. Tas jums labi jāiegaumē. Tātad tikai paziņojiet man!

Kūpervuds bija viņam no sirds pateicīgs un izsacīja savu pateicību atklāti un vislaipnākajiem vārdiem. Viņa pirmā doma bija, ka tagad Eilīnai paveras iespēja apmeklēt viņu un ka tas viņai jāpaziņo. Ja viņa aizsegsies ar pietiekami biezu plīvuru, tad lielas briesmas viņai nedraud. Viņš nolēma aizrakstīt Eilīnai un, kad ieradās Vingets, iedeva tam nosūtīt vēstuli.

Pēc divām dienām tieši Kūpervuda nosacītajā laikā — pulksten trijos dienā — Eilīna ieradās viņu apmeklēt. Viņa bija ģērbusies pelēkā vadmalas kostīmā ar baltām samta apšuvēm un slīpētām tērauda pogām, spožām kā sudrabs; goržeta, cepurīte un uzrocis no sniegbaltas sermuļādas noderēja tiklab rotai, kā aizsargam pret aukstumu. Virs šā visai uzkrītošā tērpa viņa bija apmetusi garu, tumšu rotondu, ko domāja nomest tūliņ pēc ierašanās. Eilīna veltīja sevišķu vērību savai tualetei, matu sasukājumam, apavu, cimdu un zelta rotaslietu izvēlei. Viņas seju pēc Frenka padoma slēpa biezs, zaļš plīvurs. Viņa ieradās tādā laikā, kad Kūpervudam vajadzēja būt vienam, ciktāl tas bija atkarīgs no viņa. Vingets parasti atnāca četros, pēc kantora slēgšanas, bet Stedžers, kas tagad parādījās retāk, — no rīta. Gaidāmais neparastais notikums ļoti satrauca Eilīnu, un, izkāpusi no zirgu dzelzceļa vagona (viņa bija izvēlējusies zirgu dzelzceļu šim braucienam), viņa pa šķērsielu pienāca pie cietuma. Saltais laiks un pelēkie cietuma mūri zem svina krāsas debesīm piepildīja viņas dvēseli ar izmisumu, bet viņa visiem spēkiem pūlējās izskatīties mundra, lai uzmundrinātu arī savu mīļoto. Viņa zināja, kāda vara pār Frenku viņas optimismam un daiļumam.

Kūpervuds, gaidot viņas ierašanos, uzposa savu kameru, cik vien labi varēja. Tā bija tīra, jo viņš pats bija to izslaucījis un apklājis lāviņu. Bez tam viņš noskuvās, sasukāja matus un vispār uzposās. Krēsli, kuru sēdekļus viņš pina, bija iestumti kaktā, lāviņas kājgalī. Nedaudzie trauki bija nomazgāti un saridāti plauktiņā, bet savus smagos apavus viņš bija notīrījis ar suku, ko bija šim mērķim iegādājies. Nekad vēl Eilīna nav viņu tādu redzējusi! — viņš pazemots nodomāja. Cieta arī viņa estētiskās jūtas. Eilīna vienmēr jūsmoja par viņa izsmalcināto gaumi apģērbu un to valkāšanas jautājumos, bet tagad viņš parādīsies tai tādā tērpā, ko nespēj daiļot nekāda stāja! Tikai nesatricināmā pašcieņas apziņa sniedza viņam zināmu atbalstu. Galu galā, — viņš nodomāja, — viņš taču tomēr ir Frenks Kūpervuds, un tas gan kaut ko nozīmē, vienalga, kādās drēbēs viņš ieģērbts. Un Eilīna to arī saprot. Varbūt tomēr pienāks diena, kad viņš atkal būs brīvs un bagāts, un viņš zina, ka Eilīna tam tic. Lai kāds būtu viņa ārējais izskats pašreizējos apstakļos, Eilīnai tas būs vienalga. Viņa tikai vēl vairāk iemīlēs viņu. Ja viņš no kaut kā arī baidījās, tad vienīgi no tā, ka Eilīna izpaudīs savu līdzjūtību pārāk vētraini. Cik labi, ka Bonhēgs pats ierosināja ielaist Eilīnu kamerā: būtu pārāk mokoši sarunāties ar viņu caur restēm!

Kad Eilīna, ieradusies cietumā, prasīja pēc mistera Bonhēga, viņai atļāva ieiet centrālajā ēkā un aizsūtīja pēc Bonhēga.

— Es vēlētos, ja iespējams, apciemot misteru Kūpcrvudu, — viņa nomurmināja, ieraudzījusi uzraugu.

— Ā, lūdzu! Nāciet man līdzi! — Bonhēgs iesaucās.

Iznācis no savas galerijas centrālajā telpā, viņš bija pārsteigts par apmeklētājas jaunumu, kaut arī nevarēja redzēt tās seju. Jā, tas pilnīgi atbilda tam, ko viņš no Kūpervuda gaidīja! Cilvēks, kas prata ievilkt piecsimt tūkstošu dolāru un vazāt visu pilsētu aiz deguna, droši vien atļāvās vispārsteidzošākās avantūras, un Eilīna arī līdzinājās īstai avantūristei. Viņš ieveda to istabiņā, kur stāvēja viņa galds un kur gaidīja uz satikšanos ieradušies apmeklētāji, un pats aizsteidzās pie Kūpervuda, kas tanī brīdī bija aizņemts ar krēsla pīšanu. Vieglītiņām piešķindinājis atslēgu pie durvīm, uzraugs sacīja:

— Pēc jums prasa jauna persona. Vai ielaist to pie jums?

— Pateicos, protams! — Kūpervuds atbildēja, un Bonhēgs aši aizgāja, aizmirsis — nevis tīšām, bet aiz smalkjūtības trūkuma — atslēgt kameras durvis, ko viņam nu nācās izdarīt vēlāk, Eilīnas klātbūtnē. Ieraugot garo gaiteni, masīvās durvis, matemātiski precīzi izkārtotās restes un pelēko cementa grīdu, Eilīnai sāpīgi sažņaudzās sirds. Cietums, dzelzs krātiņi! Un viņš vienā no tiem. Viņa, parasti tik vīrišķīga, tagad visa sastinga. Viņas Frenks tādā šausmīgā vietā! Cik tas nekrietni — iemest viņu te! Tiesneši, zvērinātie, likumi, cietumi iztēlojas viņai kā kaut kādi neganti cilvēkēdāji, kas bola uz viņu acis un iejaucas viņas mīlas lietās. Bet atslēgas grandoņa slēdzenē un durvju smagā vēršanās vēl pastiprināja viņas sērīgo jūtoņu. Un tad viņa ieraudzīja Kupervudu.

Bonhēgs, domādams par apsolīto atmaksu, ielaida Eilīnu un pats kautri nozuda. Eilīna raudzījās Frenkā caur plīvuru, baidīdamās teikt kādu vārdu, kamēr uzraugs nav aizgājis. Bet Kūpervuds, kas valdījās tikai ar lielu gribas piepūli, arī nevarēja tūliņ dot viņai mājienu.

— Viss kārtībā, — viņš beidzot noteica. — Viņa vairs nav.

Eilīna pacēla plīvuru un, noņemot rotondu, nemanot pārlaida skatienu ir šaurajai kamerai, kuras sienas mācās virsū, ir Frenka drausmīgajiem apaviem, ir viņa bezveidīgajam apģērbam, ir dzelzs durvīm aiz viņa, kas veda uz pagalmiņu kameras priekšā. Šinī fonā, pie tam vēl ar nepabeigtajiem krēsliem, kas rēgojās aiz lāviņas, viņš atstāja nedabisku un baismīgu iespaidu. Viņas Frenks! Tādā stāvoklī! Eilīna visa nodrebēja un veltīgi pūlējās sākt runāt. Viņa tikai varēja apskaut Frenku un, glāstot viņa galvu, murmināt:

— Mans dārgais zēns, mans mīļais! Ko viņi izdarījuši ar tevi! O, mans dārgais nabadziņš!

Viņa piekļāva sev Frenka galvu, bet tikmēr Frenks, pūlēdamies savaldīties, sāka drebēt arī pats, un viņa seja saviebās. Eilīnas mīla bija tik bezgalīga, tik neliekuļota; tā viņu tā nomierināja, bet reizē ar to, kā viņš pats redzēja, padarīja vāju un pārvērta atkal par bērnu. Lai nu kā, bet kaut kādu aklu, noslēpumainu spēku ietekmē, kuri dažkārt gūst virsroku pār prātu, Frenks pirmo reizi mūžā zaudēja pašsavaldīšanos. Eilīnas dziļais uzbudinājums, viņas balss dūdojošā skaņa, viņas roku samtainais maigums, viņas daiļums, kas Frenku vienmēr tik valdonīgi pievilka un kas varbūt bija vēl žilbinošāks šeit, starp šīm nežēlīgajām sienām un līdzās viņa nožēlojamam tēlam, — viss tas laupīja viņam pēdējās gribas paliekas. Viņš nesaprata, kā tas varēja notikt, viņš centās nomākt šo savu noskaņojumu, bet nevarēja. Tiklīdz Eilīna piekļāva viņa galvu un sāka glāstīt viņa matus, viņš pēkšņi sajuta krūtīs dīvainu sastrēgumu, viņam pietrūka elpas un rīkle sāpīgi sažņaudzās. Viņam radās pilnīgi neticama un savāda vēlēšanās raudāt, pret ko tas visādi cīnījās. Bet viņu kaut kas smacēja, un, it kā lai vēl pastiprinātu tā ciešanas un galīgi satriektu to, viņam pēkšņi atausa domās tā skaistā, plašā un krāšņā pasaule, ko viņš cerēja ar laiku atkal atgūt. Viņš izjuta šinī mirklī skaudrāk nekā jebkad, cik pazemojoši ir tā rupjie apavi, nožēlojamais krekls, svītrotās drēbes un arestanta palama, kas paliks uz visu mūžu. Viņš aši novērsās no Eilīnas, pagrieza tai muguru, sažņaudza dūres, un visi viņa muskuļi saspringa. Bet bija par vēlu: asaras sāka plūst no viņa acīm, un viņš nevarēja tās apturēt.

— Nolādēts! — viņš izsaucās reizē dusmās un žēlumā, niknuma un kauna pārņemts. — Kāpēc man jāraud! Kas ar mani notiek, velns lai parauj!

Eilīna to redzēja. Vienā mirklī viņa atradās pie Frenka, apķēra ar vienu roku viņa galvu, ar otru viņa netīros svārkus un tik cieši piekļāva viņu sev klāt, ka viņam nebūtu vis tik viegli atbrīvoties.

— O mīļais, mīļais, mīļais! — viņa drudžaini čukstēja dziļas līdzcietības uzplūdumā. — Es tevi mīlu, dievinu! Es ļautos, lai mani sacērt gabalos, ja tas varētu tev līdzēt! Ja tikai padomā, ka viņi noveduši tevi līdz asarām! O, mans mīļais, mans dārgais zēn!

Viņa vēl ciešāk piekļāva Frenka raudās trīcošo ķermeni un glāstīja ar brīvo roku viņa galvu. Viņa skūpstīja Frenka acis, matus, vaigus. Frenks mēģināja atbrīvoties un atkal iesaucās:

— Kas tad man noticis, lai velns mani parauj?!

Bet viņa atkal pievilka Frenku sev klāt.

— Nekas, mīļais, nekas, nekaunies no savām asarām! Uzliec galvu man uz pleca un raudi. Izraudies kopā ar mani! Mans mazais, mans vienīgais!

Frenks drīz nomierinājās un brīdināja Eilīnu, ka var ierasties uzraugs. Pamazām viņš atguva pašsavaldīšanos, kuru zaudēt viņam bija tāds kauns.

— Mana brīnišķā meitene! — viņš sacīja ar maigu un vainīgu smaidu. — Tu esi lieliska, tāda man vajadzīga, tu man esi liels atbalsts. Tikai neraizējies par mani! Es jūtos ļoti labi. Man te nav tik slikti, kā tev rādās. Nu, bet kā tev klājas?

Eilīnu tomēr nebija tik viegli nomierināt. Viņam uzbrukušās likstas un briesmīgie apstākļi, kādos viņš atradās, aizvainoja viņas taisnīguma un cilvēciskās cieņas jūtas. Ja tikai padomā, cik tālu noveduši viņas brīnišķīgo, lielisko Frenku: viņš raud! Viņa maigi glāstīja Frenka galvu, kamēr viņas dvēselē plosījās negants, nežēlīgs akls niknums pret dzīvi, pret nejaušām likteņa kļūmēm, pret šķēršļiem, ko tas liek cilvēkiem ceļā. Tēvs — lai viņš nolādēts! Tuvinieki — fū, kas viņai par tiem! Viņas Frenks viņai viss — viss! Cik maznozīmīgs viss pārējais, ja runa par viņu! Nekad, nekad, nekad Eilīna to nepametīs, lai notiek kas notikdams! Un patlaban, mēmi piekļāvusies Frenkam, viņa dvēselē izcīnīja nežēlīgu cīņu ar dzīvi, likumu, likteni un apstākļiem. Likums — muļķības! Cilvēki! — zvēri, velni, ienaidnieki, traki suņi! Viņa uzupurētos ar baudu, ar līksmi. Viņa būtu gatava doties Frenka dēļ vai kopā ar Frenku, kurp vien vajadzīgs. Frenka dēļ viņa būtu gatava darīt visu. Viņas ģimene nav viņai nekas, dzīve — nekas, itin nekas. Viņa darīs visu, ko Frenks no viņas prasīs, visu, kas vien vajadzīgs, lai tikai glābtu viņu un sagādātu viņam iespējami vairāk laimes. Viņa dzīvo tikai Frenkam un nevienam citam.

PIECDESMIT SESTĀ NODAĻA

Dienas gāja. Tikko bija panākta vienošanās ar Bonhēgu, Kūpervuda māte, māsa un sieva sāka viņu laiku pa laikam apciemot. Misis Kūpervuda pa to laiku bija apmetusies ar bērniem nelielā namā, par ko Frenks maksāja, un visām citām vajadzībām Vingets izsniedza viņai uz Frenka rēķina simt divdesmit, piecus dolārus mēnesī. Frenks saprata, ka vajadzētu dot sievai vairāk, bet viņa stāvoklis tolaik nebūt nebija sevišķi spožs. Visu viņa agrāko finansiālo pasākumu galīgais krahs bija martā, kad viņu oficiāli izsludināja par bankrotējušu un visu viņa mantu sekvestrēja, lai apmierinātu pret viņu celtās pretenzijas. Viena pati pilsētas prasība pēc piecsimt tūkstošiem dolāru paņemtu vairāk, nekā patlaban varēja realizēt, ja vien viņa parādi nebūtu norēķināti par trīsdesmit centiem dolārā. Bet pat tad pilsēta nesaņēma visu, kas tai pienācās, jo ar dažādām mahinācijām tai atņēma arī šo daļu. Tā it kā nebija izpildījusi kaut kādas formalitātes un pazaudēja savas tiesības. Pateicoties tam, citi kreditori ieguva vairāk.

Sev par laimi Kūpervuds pēc neilgiem eksperimentiem sāka pārliecināties, ka viņa kopīgās operācijas ar Vingetu sola peļņu. Viņa kompanjons skaidri parādīja, ka tam pret Kūpervudu ir visgodīgākie nodomi. Vingets bija pieņēmis darbā par ļoti pieticīgu atalgojumu abus Kūpervuda brāļus: vienam bija jāved rēķini un jāpārzina kantoris, otram jādarbojas kopā ar Vingetu biržā, jo viņu vietas tur nebija pārdotas. Bez tam — tiesa, ar lielām grūtībām — viņam bija izdevies sameklēt kāda bankā ierēdņa vietu arī vecajam Kūpervudam.

Sirmgalvis kopš aiziešanas no Trešās Nacionālās bankas jutās morāliski ārkārtīgi smagi nomākts, nezinādams, ar ko turpmāk piepildīt savu dzīvi. Šis negods, kas piemeklējis viņa dēlu! Šausmīgā tiesāšana un cietums! Kopš dienas, kad zvērinātie Frenku notiesāja, un sevišķi pēc sprieduma pasludināšanas un ievietošanas cietumā vecais Kūpervuds staigāja kā mēnessērdzīgs. Šis process! Šis apvainojums, kas bija vērsts pret viņa dēlu! Viņa miesīgais dēls arestants, svītrotās cietumnieka drēbēs, un tas viss pēc tam, kad Frenks un viņš pats vēl tik nesen bija lepni soļojuši pilsētas veiksmīgāko un cienījamāko iedzīvotāju pirmajās rindās! Vecais Kūpervuds, kā tas bieži notiek ar daudziem ciešanu brīžos, ķērās pie bībeles, cenzdamies uziet tās lappusēs to mierinājumu savai dvēselei, ko, kā viņš jaunībā bija iztēlojies (tiesa, pēdējos gados viņš par to bija maz domājis), tur vienmēr var atrast Dāvida dziesmas, Ījaba grāmata, Jāņa parādīšanās grāmata... Bet sāpes bija tik skaudras, ka lasīšana reti varēja tās mīkstināt.

Augu dienu viņš ieslēdzās viens savā istabiņā (kas viņam noderēja ir par guļamistabu, ir par kabinetu) jaunajā dzīvoklī, iegalvojot sievai, ka viņam vēl kārtojamas dažādas komerciālas lietas. Ieslēdzies viņš vienatnē sāka domās pārcilāt un apraudāt visas uzbrukušās likstas, visus savus zaudējumus, galvenokārt sava labā vārda zaudēšanu. Bet pēc pāris mēnešiem, kad Vingets bija sameklējis viņam grāmatveža vietu kādā piepilsētas bankā, viņš pasāka ļoti agri atstāt māju un atgriezties vēlu vakarā, nogrimis drūmās domās par to, kas noticis un ko liktenis vēl var uzsūtīt.

Šis cilvēks bija nožēlojams tēls — viena no tam bēdīgajām ainām, ko bieži sniedz dažādu profesiju pārmaiņas, — kad pusastoņos rītā viņš steigšus izgāja no mājas, lai paspētu laikā nokļūt darbā savā mazajā bankā, kas atradās diezgan tālu un sāņus no zirgu dzelzceļa. Viņš ņēma līdzi kārbiņā ēdamo, jo atnākt līdz mājām īsajā pusdienu pārtraukuma laikā bija grūti, bet ēst restorānā ar viņa izpeļņu bija nepieļaujama izšķērdība. Viņa vienīgā vēlēšanās tagad bija nodzīvot godam un nemanot līdz savai nāves stundai, kuru, viņš cerēja, ilgi nevajadzēs gaidīt. Bija sāpīgi noraudzīties uz viņa izģindušb ķermeni, izdilušajām kājām, sirmajiem matiem un sniegbalto vaigubārdu. Viņš bija stipri novājējis un kļuvis ērmīgi stūrains un, saduroties ar kādu grūtu problēmu, apjuka, un viņa domas izklīda. Vecā paraža, radusies vēl labos laikos, pielikt roku pie mutes un bez kāda iemesla izbrīnā plati ieplest acis tagad vēl vairāk pastiprinājās. Pats to neapzinoties, viņš pamazām sabruka, pārvērtās automātā. Dzīves krastos uzkrājas daudz tādu interesantu un nožēlas cienīgu graustu.

Frenkam tolaik gadījās bieži pārdomāt par savu vienaldzību pret sievu, kas sevišķi spilgti izpaudās pēdējā laikā, un par to, kā uzsākt par to sarunu un darīt galu viņu laulības dzīvei. Viņš neatrada tomēr cita ceļa kā nesaudzīgu patiesību. Kā viņš skaidri redzēja, Liliāna tagad visādi pūlējās uzsvērt savu padevību, ko it kā nemaz nebūtu skārušas nekādas aizdomas. Tomēr kopš Frenka tiesāšanas un sprieduma pasludināšanas laika līdz viņai bija atklīdušas baumas no dažādiem avotiem par to, ka Frenka intīmie sakari ar Eilīnu turpinās, un vienīgi domas par Frenka pašreizējo postu un arī cerība ieraudzīt viņu reiz atkal kā panākumiem bagātu finansistu neļāva viņai sākt par to runāt. Frenks tagad ieslodzīts viennīcā, — viņa domās atkārtoja, viņai bija tā ļoti, no sirds žēl, bet mīlas — tās, kādu viņa bija jutusi pret Frenku agrāk, — vairs nebija. Viņš bija tiešām pelnījis sodu par savu negodīgo uzvešanos, tāpēc viņu arī piemeklējis tāds liktenis pēc augstāko spēku gribas, kuri valda pasaulē!

Nav grūti iedomāties, cik patīkama Kūpervudam bija tāda sievas izturēšanās, kad viņš to pamanīja! Kaut gan Liliāna nesa viņam visādus gardumus un dedzīgi izpauda savu līdzjūtību, viņš no dažādiem sīkumiem nojauta, ka sieva nē tikai necieš viņa dēļ, bet arī nosoda viņu, taču Kūpervuds, starp citu, necieta ne sprediķus, ne bērinieku fizionomijas. Salīdzinot ar žirgto, entuziasma un cīņas spara pilno Eilīnu, misis Kūpervudas gurdā nenoteiktība bija garlaicīga. Eilīna pēc pirmā dusmu uzliesmojuma par viņa likteni, uzliesmojuma, kas, jāpiemetina, nenoveda viņu līdz asarām, — bija acīmredzot atkal atguvusi pārliecību, ka Frenks kļūs brīvs un gūs no jauna panākumus. Viņa nepārstāja runāt par turpmākām perspektīvām, par Frenka sekmēm nākotnē, jo ticēja tam. Likās, viņa instinktīvi noprata, ka cietuma mūri Frenkam vēl nenozīmēja cietumu. Pirmajā satikšanās dienā viņa pirms aiziešanas pasniedza Bonhēgarn desmit dolāru un pateicās savā melodiskajā balsī par tā laipnību (protams, neatsedzot seju). Ar to viņa noskaņoja uzraugu Frenka labā (kuru viņa iztēloja par «ļoti lielu personu») un pilnīgi iekaroja šo godkāro materiālistu. Nebija nekā tāda pasaulē, ko Bonhēgs nedarītu «dāmai tumšajā apmetnī» par prieku. Viņa būtu varējusi nedēļām palikt Kūpervuda kamerā, ja vien tas nerunātu pretī cietumā noteiktajām apmeklētāju pieņemšanas stundām.

Kādus četrus mēnešus pēc Kūpervuda ieslodzīšanas cietumā pienāca diena, kad viņš nolēma aprunāties ar sievu par to, ka laulības dzīve viņu apgrūtina un ka viņš gribētu atgūt brīvību. Ap to laiku viņš jau bija paspējis aprast ar arestanta dzīvi. Kameras klusums un rupjais darbs, ko viņam nācās strādāt, sākumā tik nomācošs, šablonisks, spējīgs laupīt prātu ar savu bezjedzīgo vienmuļību, tagad šķita vienkārši ikdienišķs — truls, bet ne mokpilns. Bez tam viņš bija iemācījies daudzus sīkus trikus, pie kuriem ķeras vientuļi ieslodzītie, — piemēram, izmantot savu lampiņu, lai uzsildītu kaut ko no pusdienu paliekām vai produktiem, ko bija atsūtījusi sieva vai Eilīna. Viņš bija arī kaut cik atbrīvojies no smirdoņas savā kamerā, pierunādams Bonhēgu, lai tas atnes nelieliem sainīšiem kaļķus, ko tad arī lietoja neskopodamies. Tad vēl viņam bija izdevies ar slazdu palīdzību gūt virsroku pār bezkaunīgajām žurkām. Ar Bonhēga atļauju vakaros, kad kamera jau bija aizslēgta uz nakti un «aizvāzta» ar ārējām koka durvīm, viņš iznesa krēslu pagalmiņā un, ja nebija pārāk auksts, sēdēja tur, raudzīdamies debesīs, kur skaidrā laikā bija redzamas zvaigznes. Agrāk Frenks nekad nebija interesējies par astronomiju un nebija centies iedziļināties tanī, bet tagad Sietiņš, Orions, Lielie Greizie Rati un tajā pašā līnijā atrodamā Polārzvaigzne saistīja viņa uzmanību un ietekmēja viņa iztēli. Viņu interesēja, kādā kārtā Oriona zvaigznes bija izvietojušās ar tādu matemātisku noteiktību un vai iespējams, ka tur būtu kāda jēga. Miglainie sauļu pulki Sietiņā runāja par neizmērojamiem telpas dziļumiem, un viņš domāja par Zemi, sīku bumbiņu, kas joņo bezgalīgajos ētera plašumos. Salīdzinot ar šīm parādībām, paša dzīve sāka likties viņam kaut kas visai mazsvarīgs, un viņš notvēra sevi pie domām, vai tai patiešām ir kāda nozīme. Tomēr viņš bez pūlēm nokratīja tamlīdzīgu noskaņojumu, jo šim cilvēkam piemita alkas pēc diženuma un viņš ļoti augsti vērtēja sevi un savu darbību, bet pēc dabas bija nodevies materiālām lietām un dzīves spēka pilns. Kaut kas lika viņam ticēt, ka par spīti savam pašreizējam stāvoklim viņš vēl kļūs ievērojama persona, cilvēks, kura slava izplatīsies visā pasaulē, cilvēks, kam jāuzdrīkstas, jāuzdrīkstas un atkal jāuzdrīkstas. Ne visiem lemts tālu ieskatīties nākotnē vai gūt spožus panākumus, bet viņš ir to skaitā un viņam jākļūst tam, par ko viņam lemts kļūt. Un viņam nav kurp bēgt no viņā pašā iemītošā dižuma kā daudziem citiem — no viņu niecīguma.

Misis Kūpervuda atnāca pievakarē. Izskats viņai bija ļoti nopietns, un viņa bija atnesusi vairākas kārtas veļas, divus palagus, gaļas konservus un pīrāgu. Nevarēja sacīt, ka viņa būtu sevišķi noskumusi, tomēr domīga, un Kūpervuds nolēma, ka tas droši vien aiz domām par Eilīnu, jo viņam bija zināms, ka Liliānai viņu sakars nav noslēpums. Viņas izturēšanās pamudināja Kūpervudu uzsākt sarunu, iekām viņa bija aizgājusi. Apvaicājies par bērniem un noklausījies sievas jautājumos par savām vajadzībām, viņš iesāka, sēžot uz vienīgā krēsla, kamēr Liliāna sēdēja uz lāviņas:

— Liliān, man jau sen gribējās nopietni parunāt ar tevi. Īstenībā to vajadzēja izdarīt jau agrāk, taču labāk vēlu kā nekad. Tev nav noslēpums — un es to zinu — manas un Eilīnas Batleres attieksmes, un tāpēc visprātīgāk izrunāties pār visu to atklāti un vaļsirdīgi. Es Eilīnu mīlu, un viņa man stipri pieķērusies. Ja es kādreiz izkļūšu no šejienes, tad gribu iekārtoties tā, lai mēs abi varētu apprecēties. Tas nozīmē, ka tev nāksies piekrist mūsu laulības šķiršanai. Ceru, ka tu piekritīsi, un par to taisni gribēju runāt ar tevi. Diezin vai tas tev ir liels pārsteigums, jo tu pati droši vien sen jau redzi, ka mūsu laulības dzīve nebūt nav tāda, kādu esam vēlējušies, un esmu pārliecināts, ka pašreizējos apstākļos laulības šķiršana tev nebūs nekāds smagais sitiens.

Viņš apklusa un gaidīja, jo sākumā misis Kūpervuda neko neatbildēja. Tikko Frenks skāra šo tematu, viņa vispirms iedomājās, ka jāizrāda izbrīna vai dusmas. Bet, uztvērusi Frenka ciešo, pārbaudošo skatienu, kas runāja skaidrāk par vārdiem, ka nekāda vētrainu jūtu izpausme viņu neaizkustinās, Liliāna saprata, cik tas būtu veltīgi. Tomēr kādā sausā, lietišķā tonī viņš runāja par lietām, kas viņai šķita dziļi personīgas un intīmas! Kāda nekaunība! Liliāna nekad nevarēja saprast Frenka attieksmi pret dzīves dziļākiem noslēpumiem. Viņš pilnīgi aukstasinīgi runā par to, ko, pēc viņas domām, vajadzētu noklusēt. Nereti viņai nācās sarkt, klausoties, cik atklāti viņš apspriež kādu gadījumu no augstākās sabiedrības dzīves. Bet viņa bija sevi mierinājusi, ka tā laikam ir visu izcilu cilvēku īpašība un tur nekā nevar darīt. Ir cilvēki, kas rīkojas tā, kā tiem patīk, un sabiedrība, redzams, bezspēcīga pret tiem. Varbūt atmaksa nāks vēlāk no dieva, bet par to viņa nebija pārliecināta. Kaut viņš arī bija slikts cilvēks, kaut viņš bija nežēlīgi atklāts un neceremoniāls, viņš tomēr joprojām palika interesantāks par vairumu tā saucamo solīdo cilvēku, kam pirmajā vietā valodas izsmalcinātība un domu pieticība.

— Es zinu, — viņa iesāka diezgan miermīlīgi, kaut arī ar sašutuma pieskaņu, — es visu laiku zināju un gaidīju, ka reiz tu sāksi par to runāt. Nav slikts atalgojums par visu manu uzticību, bet tas jau taisni tavā dabā, Frenk! Kad tu pēc kaut kā centies, nekas tevi neapturēs. Viss ritēja tik labi, tev bija divi bērni, ko tev vajadzētu milēt, bet tev ar to nepietika, — tev vēl vajadzēja sasieties ar šo palaidni Batleri, un tagad jūsu vārdi visiem uz mēles. Es zinu, ka viņa skrien šurp uz cietumu. Es reiz redzēju viņu iznākam no šejienes un esmu pārliecināta, ka visi zina par šiem apmeklējumiem. Viņa nepazīst ne kauna, ne goda, šī uzpūtīgā vējagrābsle, viņai nav nekādas daļas gar citiem! Bet tev gan, Frenk, vajadzēja kaunēties staigāt tādus ceļus, kad es vēl esmu tava sieva, kad tev ir bērni, tēvs un māte un kad tu labi zini, ka tev jau tā gaidāma sīva cīņa, lai atkal tiktu uz kājām! Ja viņai būtu kaut drusciņ godaprāta, viņa, nekauņa, nepītos ar tevi!

Kūpervuds noklausījās sievas vārdos, ne acu nemirkšķinot. Šie vārdi lieku reizi pārliecināja viņu par to, ka tiem katram sava domu un jūtu pasaule. Liliāna vairs nebija ārēji tik pievilcīga, arī prāta ziņā tā nevarēja sacensties ar Eilīnu. Tuvā saskare ar tām sievietēm, kas pagodināja Kūpervudu namu ar saviem apmeklējumiem Frenka karjeras uzplaukuma laikā, bija skaidri parādījusi, ka misis Kūpervudai trūkst tās izsmalcinātības, ko sabiedrība tik augsti vērtē. Nevarētu sacīt, ka Eilīna šinī ziņā Liliānu daudz pārspētu, taču Eilīna bija jauna, iejūtīga, viņa prata pielāgoties, viņa vēl varēja augt. No Eilīnas, tā Kūpervudam gribējās domāt, labvēlīgi apstākļi varēja daudz ko izveidot, bet attiecībā uz Liliānu — vismaz tā viņam tagad likās — nebija ko cerēt.

— Tāds ir stāvoklis, Liliān, — viņš noteica, — es neticu, ka tu mani pilnīgi saproti, bet mēs abi vairs nesaderam kopā.

— Pirms gadiem trim četriem tu gan it kā domāji savādāk! — sieva ar rūgtumu pārtrauca.

— Kad es tevi apprecēju, man bija divdesmit viens gads, — Kūpervuds skarbi turpināja, nepievēršot uzmanības viņas vārdiem, — un es patiesi biju pārāk jauns, lai saprastu, ko daru. Es biju vēl zēns. Tomēr tam nav nekādas nozīmes, un es negribu minēt to kā attaisnojumu. Es gribu teikt vienīgi to: vai nu man ir taisnība vai ne, vai man bijuši ievērības cienīgi iemesli vai ne, bet mani uzskati kopš tā laika mainījušies. Es tevi vairs nemīlu, un man nav vēlēšanās turpināt attieksmes, kas mani neapmierina, vienalga, kā citi uz to raugās. Tev savs pasaules uzskats, man savs. Tu domā, ka tavs viedoklis pareizs un ka tev piekritīs tūkstošiem cilvēku, taču es nepiekritu. Mēs abi nekad neesam strīdējušies par šiem jautājumiem, jo es domāju, ka strīdēties par tiem nav vērts. Ja es pašreizējos apstākļos lūdzu tevi atdot man brīvību, tad man liekas, ka mana rīcība nav nemaz negodīga. Es nedomāju pamest tevi vai bērnus likteņa varā. Kamēr man būs nauda, tu būsi pietiekami nodrošināta, bet, ja man būs lemts kādreiz tikt laukā no šejienes, tad man būs vajadzīga personīga brīvība, un tev vajadzēs man to dot. Naudu, kas tev piederēja, un pat vēl daudz vairāk, tu saņemsi, līdzko būšu atbrīvots un atkal ticis uz kājām. Taču es tevi apgādāšu tikai tādā gadījumā, ja tu neliksi man šķēršļus ceļā, ja tu palīdzēsi man. Es gribu — tā man ir stingra apņemšanās — vienmēr tev palīdzēt, bet tā, kā es to atzīšu par vajadzīgu.

Viņš domīgi izgludināja kroku savās svītrotajās biksēs un saraustīja svārku piedurknes.

Misis Kūpervuda bija sašutusi.

— Tas ir ļoti jauki — tā runāt ar mani un tā rīkoties! — viņa traģiskā balsī izsaucās, uzlēkdama kājās un skraidīdama pa šauriņo telpu starp sienu un lāviņu. — Man gan vajadzēja jau toreiz apsvērt, kad tu gribēji mani precēt, ka tu esi pārāk jauns un nepazīsti pats sevi. Nauda — tas ir vienīgais, par ko tu domā, un varbūt vēl par to, kā apmierināt savas iegribas! Man liekas, ka tev pilnīgi trūkst taisnīguma sajūtas. Laikam tev tās nekad nav bijis. Tu domā vienīgi par sevi, Frenk! Es nekad vēl neesmu redzējusi tādu cilvēku. Visa šā notikuma laikā tu apgājieš ar mani kā ar suni. Un visu šo laiku tu vazājies ar to nekrietno īrieti un, jādomā, klāstīji viņai visus savus plānus. Man tu ļauj domāt līdz pēdējam mirklim, ka mīli mani, un tad pēkšņi paziņo, ka gribi šķirties. Bet es to nepieļaušu! Es nepiekritīšu laulības šķiršanai! Nemaz nedomā par to!

Kūpervuds klausījās klusēdams. Viņa pozīcija šinī laulības konfliktā, kā viņš redzēja, bija visai izdevīga. Viņš bija arestants, viņa stāvoklis viņu šķīra uz ilgu laiku no pastāvīgas saskares ar sievu. Tikmēr sieva iemācīsies iztikt bez viņa. Kad viņš iznāks no cietuma, sievai nebūs grūti panākt laulības šķiršanu ar arestantu, sevišķi, ja viņa vēl norādīs uz Kūpervuda sakaru ar kādu citu sievieti, ko viņš nenoliegs. Viņš cerēja, ka izdosies iztikt bez Eilīnas vārda pieminēšanas. Ja viņš apvainojumu neapstrīd, tad misis Kūpervuda var nosaukt jebkuru izdomātu vārdu. Šās lietas atrisinājumam svarīgs tas, ka Liliāna ir vāja rakstura cilvēks. Viņš var pakļaut to savai gribai. Pagaidām nav nozīmes turpināt šo sarunu. Ledus salauzts, stāvoklis viņai pilnīgi skaidri notēlots, un laiks darīs visu pārējo.

— Iztiksim labāk bez traģēdijām, Liliān! — viņš vienaldzīgi noteica. — Ja tev būs līdzekļi iztikai, tad šķiršanās no manis tev nebūs nekāds zaudējums. Ja tikšu no šejienes laukā, tad diezin vai gribēšu dzīvot Filadelfijā. Es domāju doties uz Rietumiem, un visticamāk, ka braukšu turp viens. Pat ja tu būtu ar mieru tūliņ šķirties, es nesteigšos ar otrreizēju precēšanos. Bērniem būs labāk, ja tu paliksi šeit un piekritīsi tam, ko lūdzu. Sabiedrības doma būs tavā un bērnu pusē.

— Es negribu šķirties! — misis Kūpervuda enerģiski paziņoja. — Es nekad to nedarīšu, nekad, un tas ir viss! Vari runāt, kas tev patīk! Esmu darījusi tev tik daudz laba, tu man esi tik daudz pateicības parādā, ka tev nav tiesību pamest mani un bērnus. Un es nebūšu ar mieru šķirties. Vari nepūlēties ar lūgumiem, es nepiekritīšu!

— Ko tur var darīt, — Kūpervuds pieceldamies mierīgi sacīja, — tagad mums nav vērts par to runāt — jo vairāk tāpēc, ka tavs laiks jau gandrīz pagājis. (Apmeklētājiem normāli ļāva uzturēties kamerā ne ilgāk par divdesmit minūtēm.) Varbūt kādreiz tu apdomāsies.

Liliāna paņēma savas lietas — uzroci un portpledu, kurā bija atnesusi vīram veļu un ēdamo, — un gatavojās iet. Līdz šim viņa parasti pirms aiziešanas pieklājības pēc noskūpstīja Frenku, bet tagad bija pārāk noskaitusies, lai ķertos pie šās izlikšanās. Un tomēr viņa bija aizvainota sevis un, viņai likās, arī Frenka dēļ.

— Frenk, — viņa traģiski izsaucās pēdējā mirklī, — es nekad neesmu redzējusi tādu cilvēku kā tevi! Tev nav sirds! Tu neesi labas sievas cienīgs. Tu esi pelnījis taisni tādu, kādu dabūsi. Nē, ja tikai iedomājas! ...

Asaras pēkšņi sāka plūst no viņas acīm, un viņa izskrēja no kameras pilna dusmu, bet reizē arī žēlabu.

Kūpervuds palika stāvam. — Tagad vismaz nebūs vairs šo neiepriecinošo skūpstu! — viņš ar patiku nodomāja. Viss tas, protams, ir diezgan cietsirdīgi, bet tas arī ir viss — ja runā par viņas jūtām. Īstenībā viņš nemaz nav tik netaisni rīkojies, Frenks sprieda, jo viņš taču negatavojas ierobežot sievu materiāli, un tas ir vissvarīgākais. Liliāna šodien pikta, bet gan viņa tiks ar šīm jūtām galā un ar laiku, iespējams, sapratīs viņa viedokli. Ko var zināt! Vismaz viņš tai paskaidrojis savus nodomus un uzskatīja, ka ar to jau kaut kas sasniegts. Tā stāvēdams viņš stipri atgādināja cālēnu, kas laužas ārā no savas čaulas. Šī čaula bija viņa agrākie dzīves apstākļi. Kaut viņš arī atradās cietuma kamerā un viņam nācās izciest sodu vēl gandrīz četri gadi, viņš nešaubīgi sirds dziļumos juta, ka viņam joprojām paveras visa pasaule. Ja viņam neizdosies atjaunot savu pasākumu šeit, Filadelfijā, viņš var doties uz Rietumiem. Bet viņam jāpaliek šinī pilsētā tik ilgi, kamēr viņš atkal iekaros to cilvēku cieņu, kuri viņu pazina agrākos laikos, apgādāsies, tā sakot, ar galvojumiem, ko varētu paņemt sev līdzi uz citurieni.

— Kaķa lāsti debesīs nekāpj! — viņš domās nosacīja pēc sievas aiziešanas. — Nevajag priekšlaicīgi pārvilkt cilvēkam svītru! Es vēl vienam otram no šiem džentlmeņiem parādīšu!

Kad Bonhēgs atnāca aizslēgt kameras durvis, Kūpervuds vaicāja, vai netaisoties līt: gaitenī tik tumšs.

— Uz nakti droši vien savilksies! — atbildēja Bonhēgs, kam joprojām sagādāja izbrīnu no dažādiem avotiem saklausītās baumas par Kūpervuda sarežģītajām personīgajām un pārējām lietām.

PIECDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

Kūpervuds pavadīja Pensilvānijas Austrumu rajona pārmācības namā līdz savas atbrīvošanas brīdim taisni trīspadsmit mēnešu. Par šo atbrīvošanu viņš daļēji varēja pateikties pats sev, daļēji no sevis neatkarīgiem apstākļiem. Pirmais bija tas, ka pusgadu pēc viņa ieslodzīšanas cietumā nomira Edvords Melia Batlers. Viņš izlaida garu, sēžot mājās savā kabinetā. Eilīnas uzvešanās ļoti ļauni ietekmēja viņa veselības stāvokli. Kopš tā laika, kad Kūpervudam pasludināja spriedumu, un sevišķi pēc tam, kad viņš satiekoties bija raudājis uz viņas pleca, Eilīna uzsāka nesaudzīgu karu pret tēvu. Viņas izturēšanās, nedabiska meitai, bija pilnīgi dabiska mīlētājai, kas pārdzīvo dvēseles mokas. Kūpervuds bija viņai sacījis, ka, pēc viņa domām, Batlers izlieto visu savu ietekmi, lai nepieļautu, ka gubernators apžēlo Kūpervudu pat tanī gadījumā, ja apžēlos Stīneru, kura dzīvei cietumā Frenks sekoja ar jo lielu interesi. Un tas iesvēla Eilīnā ārkārtīgu niknumu. Viņa izturējās pret tēvu apvainojoši vēsi, visādi ignorējot viņu, un izlietoja katru iemeslu, lai iespējami retāk sēstos ar viņu pie viena galda, un, ja arī piedalījās kopējās maltītēs, tad sēdās līdzās mātei, apmainoties vietām ar Noru. Viņa neparko nebija piedabūjama spēlēt klavieres vai dziedāt tēva klātbūtnē un stūrgalvīgi vairījās no daudzajiem jaunajiem karjeristiem, kuri kāpa uz augšu politiskajā jomā, kuri apmeklēja viņu māju un kuru apmeklējumus atbalstīja galvenokārt viņas dēļ. Batlers, protams, ļoti labi zināja, ko tas nozīmē, bet neko neteica. Viņš nevarēja likt atmaigt meitas sirdij.

Māte un brāļi sākumā neko nevarēja saprast. (Misis Batlere arī līdz beigām neko nesaprata.) Tomēr drīz pēc Kūpervuda notiesāšanas Ovens un Kelems sāka nojaust lietas būtību. Reiz viesībās kādā mājā, kur Ovenu, pateicoties tā pieaugošajai lomai finansistu aprindās, labi uzņēma, viņš dzirdēja divu pasvešu viesu sarunu. Pirmais sacīja otram, pogādams mēteli:

— Vai jūs lasījāt, ka šis Kūpervuds dabūjis četrus gadus?

— Jā, — sekoja atbilde — Bīstams puisis, jāatzīstas! Es pazīstu meiču, ar ko viņš sagājās, — nu, jūs jau zināt, ko es domāju, viņu laikam sauc mis Batlere.

Ovens nodomāja, ka viņš pārklausījies. Sacītā jēga nespēja iespiesties viņa apziņā, kamēr otrs viesis, atvērdams durvis un iziedams ārā, piemetināja:

— Nu, vecais Batlers viņam parādā nepalika. Stāsta, ka taisni viņš sagādājis Kūpervudam cietumu.

Ovens sarauca pieri. Viņa acīs parādījās cietsirdīgs, kareivīgs spīdums. Jauneklis bija mantojis no tēva enerģisku raksturu. Par ko viņi tur runāja, velns lai parauj? Par kādu mis Batleri? Vai iespējams, ka viņi domātu Eilīnu vai Noru, un kāds sakars Kūpervudam varētu būt ar kādu no tām? Diezin vai tā varētu būt Nora, — viņš nodomāja. Tā līdz ausīm iemīlējusies kādā viņam pazīstamā jauneklī un gatavojās precēties ar to. Eilīna gan bija visai draudzīga ar Kūpervudiem un bieži atzinīgi atsaucās par jauno finansistu. Vai tā būtu viņa? Ovens nespēja tam ticēt. Viņš gribēja panākt abus paziņas un pieprasīt paskaidrojumus, bet, iznācis ārā, ieraudzīja, ka tie aizgājuši jau diezgan tālu, pie tam uz pretējo pusi no viņa mājas. Tad Ovens nolēma apvaicāties tēvam.

Vecais Batlers tūliņ izstāstīja dēlam visu, bet pieprasīja, lai viņš pievalda mēli.

— Ļoti žēl, ka es to nezināju, — Ovens nikni nomurmināja. — Es būtu nošāvis šo nelietīgo suni!

— Rāmāk, rāmāk! — Batlers viņu apsauca. Tava dzīvība dārgāka par viņējo, un bez tam sekas būtu tikai tās, ka visa mūsu ģimene būtu apmētāta dubļiem. Viņš jau ir saņēmis šo to atalgojumam par savu zemiskumu un saņems vēl. Tu tikai nesaki nevienam nekā! Pagaidi! Ātrāk par gadu vai diviem viņš brīvībā netiks. Viņai arī neko nesaki! No runāšanas nekādas jēgas nebūs. Es ceru, ka ilgā šķiršanās pamazām piespiedīs Eilīnu nākt pie prāta.

Ovens arī pēc tam pūlējās būt pieklājīgs pret māsu, bet viņš tik stiprā mērā tiecās pēc augstākās sabiedrības un tā centās taisīt karjeru labākās aprindās, ka nevarēja saprast, kā Eilīna spējīga kaut ko tādu darīt. Viņš bija ārkārtīgi sašutis, ka Eilīnas dēļ viņa ceļā tagad būs piedauzības akmens. Ja viņa ienaidnieki vēlēsies, tie tagad varēs mest viņam apvainojumu sejā, un par viņu vēlēšanos nebija šaubu.

Kelems uzzināja to pašu gluži citā ceļā, bet gandrīz vienā laikā. Viņš bija par biedru atlētu savienībā, kurai bija skaista celtne pilsētā un lielisks ārpilsētas klubs, kur Kelems palaikam izbrauca baudīt romiešu pirti un izpeldēties baseinā. Kādu vakaru biljarda istabā pie viņa pienāca kāds viņa draugs un sacīja:

— Klau, Batler, jūs zināt, ka es esmu jūsu draugs?

— Jā, protams, — uzrunātais atbildēja. — Kas ir?

— Redziet, — turpināja jaunietis, ko sauca par Ričardu Petiku, un uzlūkoja Kelemu gandrīz pārspīlētā maigumā, — es neietu jums stāstīt kaut ko tādu, kas varētu jūs sāpināt, bet jums jāzina tas, ko esmu dzirdējis.

Viņš papleta ar pirkstu apspīlēto, augsto apkaklīti.

— Es nešaubos par jūsu nolūkiem, Petik, — Kelems ausīdamies atbildēja. — Kas tad ir? Par ko jūs runājat?

— Redziet, man gan loti negribas par to runāt, bet jaunais Hībss izplata šeit visādas baumas par jūsu māsu.

— Ko? — Kelems izsaucās un ļoti enerģiski, izslējās, tūliņ iedomādamies, kā jārīkojas tamlīdzīgos gadījumos. Viņam jāļauj vaļa savām dusmām. Ja aizskarts viņa gods, viņam jāpieprasa pienācīgs gandarījums, varbūt pat jāiecērt pļauka. — Ko tad viņš runā par manu māsu? Kādas viņam vispār tiesības pieminēt rnanas māsas vārdu? Viņš taču to pat nepazīst!

Petiks izlikās ārkārtīgi noraizējies, kaut tikai kaut kas nenotiktu Batlera un Hībsa starpā. Viņš visādi atrunājās, kaut gan īstenībā karsti vēlējās visu izstāstīt. Beidzot viņš izgrūda:

— Nu, viņš izplata tenkas, it kā jūsu māsai būtu kaut kāds sakars ar to Kūpervudu, ko nesen tiesāja, un it kā Kūpervuds būtu par to nonācis cietumā.

— Kā? — Kelems izsaucās, atmetis ārējo mieru un pieņēmis nopietna cilvēka izskatu, kurš gatavs darīt visu. — Viņš tā saka, vai ne? Kur viņš ir? Redzēsim, vai viņš atkārtos to pašu, man dzirdot!

Viņa kalsnajā sejā ar smalkajiem vaibstiem pazibēja kaut kas tāds, kas atgādināja tēva neizsmeļamās cīņas spējas.

— Paklau, Kelem, — Petiks neatlaidīgi centās viņu nomierināt, nopratis, ka sacēlis īstu vētru, un mazliet bīdamies par sekām, — esiet piesardzīgs izteicienos! Neceliet šeit skandālu! Jūs zināt, ka tas būtu pret kluba noteikumiem. Un bez tam varbūt viņš ir piedzēries. Es esmu pārliecināts, ka tās ir vienkāršas muļķības, ko viņš kaut kur saklausījies. Dieva dēļ, neuztraucieties tā!

Petiks tagad arī pats nervozēja, jo nebūt nebija drošs, ka šis notikums paies viņam pašam secen. Viņu tagad kopā ar Kelemu iejauks šinī lietā kā tenku iznēsātāju.

Bet Kelemu vairs nebija tik viegli novaldīt. Nobālējušu seju viņš devās uz senlaicīgā angļu gaumē iekārtoto bufetes istabu, kur sēdēja Hībss, sūkdams brendiju kopā ar savu draugu apmēram tanīs pašos gados kā viņš.

— Klau, Hībs! — Kelems ienākdams uzsauca.

Izdzirdējis savu vārdu un ieraudzījis durvīs Kelemu, Hībss piecēlās un pienāca pie viņa. Hībss bija pieklājīga izskata jauneklis, tipisks Prinstounas koledžas audzēknis. No dažādiem avotiem — to skaitā arī no citiem kluba biedriem — līdz viņam bija nonākušas baumas par Eilīnu, un viņš nejauši bija tās atkārtojis Petika klātbūtnē.

— Ko jūs tur stāstījāt par manu māsu? — Kelems drūmi uzprasīja, cieši lūkodamies Hībsā.

— Es ... nu, ko tad ... — tas sastomījās, nojauzdams nepatikšanas un pūlēdamies izlocīties. Viņš nebija nekāds drošsirdis, to varēja redzēt arī no viņa sejas. Mati viņam bija salmu krāsā, acis gaiši zilas, vaigi sārti. — Nu, ko tad... neko sevišķu, Kas jums teica, ka es esmu kaut ko stāstījis?

Viņš pievērsa skatienu Petikam, noģizdams tanī denunciantu, un pēdējais steidzīgi iejaucās:

— Nu, Hībs, nedomājiet liegties! Jūs labi zināt, ka es dzirdēju.

— Nu, ko tad es teicu? — Hībss izaicinoši prasīja.

— Jā gan, ko jūs teicāt? — Kelems viņu iekaisis pārtrauca, pārņemdams iniciatīvu savās rokās. — To es taisni gribu zināt!

— Ejiet nu, tiešām, — Hībss uztraukdamies murmināja, — manuprāt, es neko tādu neteicu, ko pirms manis jau nebūtu runājuši citi. Es tikai atkārtoju citu vārdus, ka jūsu māsa bijusi labos draugos ar misteru Kūpervudu. Es neesmu teicis nekā vairāk par to, ko te dzirdēju no citiem.

— Ak tā, vairāk neko? — Kelems izsaucās un, ātri izvilcis roku no kabatas, iesita Hībsam pa seju. Tad viņš trakās dusmās atkārtoja sitienu ar kreiso roku. — Tas jūs varbūt iemācīs atturēties no runām par manu māsu, kucēns tāds!

Hībss aši pacēla dūres. Viņš bija mazliet trenējies boksā un atsita uzbrukumu ar pietiekamu spēku, iesitot Kelemam pa krūtīm un kaklu. Abās bufetes istabās sacēlās tracis. Visi metās uz notikuma vietu, skrejot apgāzdami galdus un krēslus. Pretiniekus ātri izšķīra, domas par un pret katru dalījās, uzbudinātas balsis sniedza un noraidīja paskaidrojumus. Kelems aplūkoja savu asiņaino dūri, ko bija nobrāzis, sitot Hībsam. Viņš saglabāja džentlmeņa cienīgu mieru. Hībss iekaisis un uzbudināts apgalvoja, ka aizskarts bez jebkāda iemesla. Kāda nejēdzība — uzbrukt viņam klubā! Vispār visā vainīgs Petiks, kas noklausījies un tad viņu aprunājis. Petiks atkal protestēja, pastāvēdams pie uzskata, ka rīkojies tā, kā to prasa godīga draudzība. Šī sadursme sacēla klubā neticamu traci, un, tikai pateicoties abu pretinieku draugu lielām pūlēm, tā nenokļuva presē. Kelems bija pārskaities, atklādams, ka sadursmes cēlonim — baumām — ir pamatā vispārējas valodas, un, iesniedzis ziņojumu par izstāšanos no kluba, vairs tur nerādījās.

— Man ļoti žēl, ka tu iesiti tam puikam, — Ovens piezīmēja, uzzinājis par notikušo incidentu. — Tā būs tikai eļļa ugunī. Eilīnai vajadzētu kaut kur aizbraukt, bet viņa negrib. Viņa joprojām iemīlējusies tanī subjektā, bet stāstīt par to mātei vai Norai mēs nevaram. Gan mēs vēl abi dabūsim ciest mūsu māsiņas dēļ, vari man ticēt!

— Velns lai parauj! — Kelems izsaucās. — Jāpiespiež, lai viņa aizbrauc!

— Būtu jau labi, bet viņa negrib, — Ovens atbildēja. — Tēvs mēģinājis viņu piespiest, bet nekā nav panācis. Atstāsim šo lietu tās dabiskajai gaitai! Kūpervuds patlaban sēž cietumā, un jādomā, ka viņam svītra pāri. Visi domā, ka viņu tur iesprostojis tēvs, un tas kaut ko nozīmē. Varbūt pēc kāda laika mums izdosies pierunāt Eilīnu aizbraukt. Labāk būtu, ja mēs nekad nebūtu pazinuši šo nelieti. Man ir liela vēlēšanās nogalināt viņu, tiklīdz viņš iznāks no cietuma.

— Nav vērts, — Kelems atteica. -—Tas neatmaksājas, tas tikai atsvaidzinātu visu šo notikumu. Vēl jo vairāk tāpēc, ka Kūpervuds tagad ir beigts cilvēks.

Viņi nolēma pasteidzināt Noru ar kāzām. Kas attiecas uz viņu izturēšanos pret Eilīnu, tad mājās ieviesās diezgan vēsa atmosfēra, kas visai pārsteidza misis Batleri un modināja viņā sāpīgu neizpratni.

Bet vecais Batlers, nokļuvis šādā naidīgu jūtu pasaulē, pilnīgi apjuka un nezināja, ko darīt. Viņš jau vairākus mēnešus bez gala pārdomāja vienu un to pašu, bet vēl vienmēr nebija atradis atrisinājumu. Un beidzot, bībeliska izmisuma pārņemts, nogurušais sirmgalvis septiņdesmit gadu vecumā nomira pie rakstāmgalda savā kabinetā. Par cēloni viņa nāvei bija sirdstrieka, bet krietni liela loma bija arī viņa dvēseles stāvoklim sakarā ar smagajām domām par Eilīnu. Tomēr par viņa nāves cēloni nevarēja uzskatīt vienīgi bēdas par meitu, jo viņš bija ļoti smagnējs cilvēks apopleksisku miesas būvi un slimoja ar asinsvadu sklerozi. Jau vairākus gadus viņš maz kustējās. Viņam bija septiņdesmit, un viņš bija savu mūžu nodzīvojis. Viņu atrada no rīta pilnīgi sastingušu: viņš sēdēja, nokāris galvu uz krūtīm un salicis rokas uz ceļiem.

Batleru apbedīja ļoti svinīgi. Garīgā ceremonija notika sv. Timoteja baznīcā, kura bija stāvgrūdām pilna ar politiskiem darboņiem un pilsētas administrācijas pārstāvjiem, kas sačukstējās, vai Batlera nāvi nav paātrinājušas bēdas par meitu.

Protams, tika pieminēti visi viņa labdarīgie darbi, un Mollenhoers ar Simsonu bija atsūtījuši milzīgas savu sēru emblēmas no ziediem. Batlera nāve bija viņus stipri apbēdinājusi, jo viņi visi kopā sastādīja vienprātīgu trijotni.... Bet... viņa vairs nav, un nav vērts par to domāt. Visu savu mantu Batlers bija atstājis sievai vienā no īsākajiem testamentiem, kāds jebkad bija pilsētā reģistrēts:

«Novēlu un dāvinu savai mīļotajai sievai Norai visu savu mantu jebkurā veidā, ar tiesībām rīkojies ar to pēc saviem ieskatiem.»

Te nevarēja nekur piesieties. Bet kādu laiku pirms savas nāves Batlers bija slepeni sastādījis dokumentu viņai personīgi, kurā paskaidroja, kā rīkoties ar mantojumu, kad viņa savukārt mirs. Patiesībā tas arī bija viņa īstais testaments, vienīgi sievas testamenta veidā, un misis Batlere neparko nebūtu ar mieru tanī kaut ko grozīt. Batlers bija gribējis, lai viņa paliktu vienīgā mantas īpašniece līdz pat savai nāvei. Summa, kas Eilīnai bija paredzēta pašā sākumā, nebija grozīta. Saskaņā ar tēva gribu — un nekāda vara pasaulē nespētu piespiest misis Batleri novirzīties no tās precīzas izpildīšanas — Eilīnai pēc mātes nāves bija jāsaņem divsimt piecdesmit tūkstošu dolāru. Atraitne, kas vēlējās padarīt šo dokumentu par savu testamentu, neatklāja nevienam ne šo, ne citus dokumenta sīkumus. Eilīna bieži domāja par šo jautājumu, bet nekad nemēģināja uzzināt, ko viņai tēvs atstājis. Visticamāk — neko, — viņa prātoja, bet grozīt tur nu nekā nevarēja.

Batlera nāve tūliņ stipri pārgrozīja ģimenes locekļu noskaņojumu. Apbedījuši viņu, tie joprojām turpināja savu it kā saticīgo kopdzīvi, bet tas bija tikai šķietami. Ovens un Kelems ne vienmēr slēpa savu nicinošo izturēšanos pret Eilīnu, un viņa, labi saprazdama tos, atbildēja tiem ar to pašu. Viņa izturējās ļoti augstprātīgi. Ovens bija gan domājis pēc tēva nāves piespiest viņu aizbraukt, bet tad sāka šaubīties, vai no tā būs kāds labums. Misis Batlere Eilīnu ļoti mīlēja, un tādēļ vien viņš nolēma likt Eilīnai mieru. Bez tam katrs mēģinājums «izēst» māsu novestu pie nepieciešamības izskaidrot visu mātei, bet tas nebūtu labi. Pats Ovens ļoti interesējās par Kerolainu Mollenhoeri un cerēja to apprecēt. Daļēji viņu uz to ierosināja lielais mantojums, kas Kerolainai bija gaidāms pēc tēva nāves. Tomēr jāatzīstas, ka viņš loloja pret Kerolainu visai maigas jūtas. Nākamā gada janvārī — Batlers nomira augustā — Nora klusi nosvinēja savas kāzas, un pavasarī to pašu ceļu gāja Kelems.

Tikām sakarā ar Batlera nāvi bija noticis liels pavirziens arī pilsētas politiskās dzīves vadībā. Kāds Toms Kollinss, agrākais Batlera rokaspuisis, bet pēdējā laikā svarīga persona Pirmajā, Otrajā, Trešajā un Ceturtajā rajonā, kur viņa rokās atradās visas dzertuves un citas tamlīdzīga tipa iestādes, uzstājās kā pretendents uz vadošo politisko lomu. Mollenhoers un Simsons bija spiesti ievērot viņa uzskatus, jo citāda rīcība padarītu par šaubīgiem simt piecpadsmit tūkstošus vēlēšanu biļetenu; tiesa, starp tiem bija daudz viltotu, bet tas šo biļetenu izšķirošo nozīmi nemainīja. Batlera dēli nogāja no skatuves kā kandidāti politiskai darbībai; viņiem nācās aprobežoties ar pilsētas dzelzceļiem un pasūtījumiem. Kūpervuda un Stīnera apžēlošana, kam Batlers būtu pretojies (jo, aizturot cietumā Stīneru, viņš aizturēja arī Kūpervudu), tagad kļuva daudz vieglāka problēma. Skandāls par pilsētas līdzekļu izšķiešanu pamazām aprima, laikraksti pārstāja pat pieminēt to. Pateicoties Stedžera un Vingeta pūlēm, tika sastādīta plaša petīcija, ko parakstīja visi lielākie finansisti un biržas vīri, un iesniegta gubernatoram; tanī bija norādīts, ka visa Kūpervuda tiesāšana un nosodīšana bijusi viena vienīga netaisnība un tāpēc viņš apžēlojams. Stīnera lietā tādas pūles nebija vajadzīgas: republikāņu partijas barveži to vien gaidīja, kad pienāks laiks griezties pie gubernatora un ieteikt tam atbrīvot Stīneru. Viņi bija vilcinājušies līdz šim tikai tāpēc, ka baidījās no Batlera pretestības. Bija pilnīgi neiespējami izlaist no cietuma vienu un otru atstāt neievērotu. Un šī petīcija kopā ar Batlera nāvi lieliski atrisināja problēmu.

Tomēr izšķirošos soļus spēra tikai martā, pusgadu pēc vecā uzņēmēja nāves, kad Stīners un Kūpervuds bija pavadījuši cietumā jau trīspadsmit mēnešu, — šis laiks likās pilnīgi pietiekams, lai mazinātu plašās publikas dusmas. Šinī periodā Stīners bija stipri pārmainījies ir fiziski, ir garīgi. Par spīti tam, ka laiku pa laikam viņu apmeklēja daudzi pilsētas pašvaldības otrās šķiras locekļi, kas agrāk bija dažādi izmantojuši viņa devību, un par spīti tam, ka viņš, var sacīt, baudīja cietuma robežās gandrīz pilnīgu brīvību un viņa ģimene bija paglābta no trūkuma, viņš tomēr saprata, ka viņa politiskā un sabiedriskā karjera izbeigta. Tiesa, te viens, te otrs draugs atsūtīja viņam dažreiz grozu ar augļiem un apgalvoja, ka viņam vairs nevajadzēs ilgi ciest, bet Stīners zināja: iznācis no cietuma, viņš varēs cerēt vienīgi uz savu aģenta pieredzi apdrošināšanas un nekustamu īpašumu pārdošanas lietās. Tas bija visai nedrošs darbs jau tanī laika, kad viņš mēģināja kaut kā nostiprināties politiskajā arēnā. Kā nu būs tagad, kad viņu pazīst vienīgi kā cilvēku, kas aplaupījis pilsētas kasi par pusmiljonu dolāru un sodīts ar pieciem gadiem pārmācības namā? Kas viņam aizdos četrus vai piecus tūkstošus kaut vai necilam iesākumam? Vai tie, kas tagad nāk viņu apciemot un izteikt līdzjūtību sakarā ar netaisno spriedumu? Nekad! Visi viņi ar tīru sirdsapziņu var apgalvot, ka viņiem nav neviena lieka centa. Jā, kad viņš varētu piedāvāt labu nodrošinājumu, tad būtu citādi! Bet, ja viņam būtu labs nodrošinājums, tad nemaz nevajadzētu griezties pie tiem. Vienīgais cilvēks, kas patiešām būtu palīdzējis viņam, ja vien būtu zinājis par viņa trūkumu, bija Frenks Kūpervuds. Stīneram tikai vajadzēja atzīt savu kļūdu — tā, kā to saprata Kūpervuds, — un pēdējais būtu labprāt aizdevis viņam naudu, pat necerēdams atdabūt. Bet Stīners, būdams slikts cilvēku dvēseles pazinējs, domāja, ka Kūpervudam jābūt viņa ienaidniekam, un viņam trūka ir vīrišķības, ir veikalnieciskās apķērības, lai grieztos pie tā.

Frenks savā ieslodzījuma laikā bija pakāpeniski šo to atlicis, pateicoties saviem veikaliem ar Vingetu. Bet viņam vajadzēja maksāt prāvas summas Stedžeram, kamēr beidzot tas nolēma, ka vairāk nedrīkst no Frenka ņemt.

— Ja jūs kādreiz atkal tiksiet uz zaļa zara, Frenk, tad varēsiet man pateikties, bet es domāju, ka jūs mani pat atcerēties negribēsiet! Es zaudēju un zaudēju jūsu prāvu bez gala dažādās instancēs. Amnestijas lūgumu es sastādīšu un iesniegšu bez kāda honorāra. Kopš šā brīža es strādāšu jums bez atlīdzības.

— Pietiek runāt niekus, Harper! — Kūpervuds atbildēja. — Es nezinu neviena, kas būtu labāk varējis vadīt manu prāvu. Un nekādā ziņā neviena, kam es tā uzticētos kā jums. Kā jums zināms, es taču nemīlu advokātus!

— Nu labi, — atteica Stedžers, — advokāti slikti satiek ar finansistiem, tāpēc uzskatīsim, ka esam līdzīgi!

Un viņi spieda viens otram roku.

Un tā 1873. gada marta sākumā, kad beidzot bija nolemts apžēlot Stīneru, šim lēmumam aiz nepieciešamības, bet bez sevišķas patikas .pievienoja jautājumu par Kūpervuda apžēlošanu. Delegācija, kas sastāvēja no Strobika, Harmona un kāda Vinpennija un it kā pauda pilsētas padomes un administrācijas vienprātīgu vēlēšanos, kā arī Mollenhoera un Simsona vēlēšanos, kuri bija devuši savu piekrišanu, apmeklēja Harisburgā gubernatoru un iesniedza nepieciešamo formālo lūgumu, kam vajadzēja pienācīgi ietekmēt publiku. Vienlaicīgi Stedžers, Dēvisons un Volters Lī iesniedza lūgumu apžēlot Kūpervudu. Gubernators, kas bija jau agrāk saņēmis norādījumus no daudz iespaidīgākām sfērām nekā abas delegācijas, izturējās pret šo procedūru ļoti svinīgi. Viņš personīgi ķeršoties pie šā jautājuma. Viņš iepazīšoties ar tiesas ziņojumiem par šiem noziegumiem un datiem par abu ieslodzīto pagātni. Viņš neko nevarot solīt, viņš paskatīšoties. Bet pēc desmit dienām, ļāvis petīcijām pārklāties uz sava galda ar krietnu kārtu putekļu un pat pirksta nepakustinājis, lai izstudētu jautājumu, viņš izdeva divas atsevišķas apžēlošanas pavēles. Vienu no tām viņš par savas cienības zīmi izsniedza personīgi Strobikam, Harmonam un Vinpennijam, lai tie saskaņā ar izteikto vēlēšanos varētu to personīgi nogādāt Stīneram. Otru pēc Stedžera lūguma viņš izsniedza tam, un abas delegācijas, kas bija ieradušās pēc šīm pavēlēm, aizbrauca. Tās pašas dienas pievakarē pie cietuma vārtiem dažādās stundās ieradās divas grupas. Vienas sastāvā bija Strobiks, Harmons un Vinpennijs, otras — Stedžers, Vingets un Volters Lī.

PIECDESMIT ASTOTĀ NODAĻA

Lūgumu par apžēlošanu (pareizāk sakot, noteikto termiņu, kad vajadzēja gaidīt lūguma pieņemšanu) Frenkam slēpa, kaut arī neviens nenoliedza, ka viņu drīz izlaidīs vai ka viņam lielas izredzes uz to, bet pat, taisni otrādi, — bieži runāja par to. Vingets un tāpat arī Stedžers pastāvīgi ziņoja viņam par lietas gaitu. Bet, kad gubernatora personīgais sekretārs bija paziņojis, kurā dienā parakstīs apžēlošanas pavēli, Stedžers, Vingets un Volters Lī norunāja klusēt un sagādāt Kūpervudam pārsteigumu. Stedžers un Vingets pat nogāja tik tālu, ka lika saprast Kūpervudam, it kā radies kāds sastrēgums un viņu varbūt tik drīz neatbrīvos. Kūpervuds bija apbēdināts, bet parādīja vajadzīgo stoicismu, iestāstot sev, ka var vēl paciesties un ka pienāks arī viņa reize. Tāpēc viņš bija jo vairāk pārsteigts, ieraudzījis kādā piektdienas vakarā Vingetu, Stedžeru un Volteru Lī, kas pienāca pie viņa kameras durvīm cietuma priekšnieka Desmasa pavadībā.

Pēdējais bija no sirds priecīgs, ka Kūpervuds beidzot kļūst brīvs, jo vērtēja viņu ļoti augstu. Viņš nolēma kopā ar citiem aiziet pie Frenka kameras, lai redzētu, kā tas uzņems šo vēsti. Ceļā viņš uzskatīja par vajadzīgu atzīmēt, ka Kūpervuds visu laiku uzvedies priekšzīmīgi.

— Viņš ierīkoja sev pagalmā dārziņu, — cietuma priekšnieks stāstīja Volteram Lī. — Iestādīja tur vijolītes, neļķes, ģerānijas, un tās viņam ļoti labi uzziedēja.

Lī pasmaidīja. Tas bija Kūpervuda dabā — būt aktīvam un parādīt gaumi pat cietumā. Tādu cilvēku neuzveiks!

— Tas ir neparasts cilvēks, — viņš sacīja Desmasam.

— Pavisam neparasts! — cietuma priekšnieks apstiprināja. — Pietiek paskatīties uz viņu, lai pārliecinātos par to.

Visi četri nemanīti, jo bija pienākuši ļoti klusu, paskatījās caur restēm, aiz kurām Frenks sēdēja un strādāja.

— Cītīgi strādājat, Frenk? — Stedžers uzprasīja.

Kūpervuds atskatījās pār plecu un piecēlās. Kā visās beidzamajās dienās, tā arī tagad viņš bija domājis par to, ar ko nodarbosies, iznācis no cietuma.

— Ko tas nozīmē? — viņš vaicāja. — Vai tikai tā nav politiska delegācija?

Un tanī pašā mirklī viņš uzminēja. Visi četri priecīgi smaidīja, un Bonhēgs pēc priekšnieka rīkojuma atslēdza kameru.

— Tas nenozīmē neko sevišķu, Frenk, — Stedžers jautri atbildēja, — vienīgi tikai to, ka jūs esat brīvs cilvēks. Ja jurns patīk, varat savākt savas mantas un aiziet.

Kūpervuds mierīgi noraudzījās savos draugos. Pēc visa stāstītā viņš nebija tik drīz gaidījis atbrīvošanu. Viņš nebija cilvēks, ko varētu uzjautrināt tāds joks vai pārsteigums, bet pēkšņā brīvības apzināšanās sagādāja viņam prieku. Tomēr viņš to bija gaidījis tik sen, ka ziņa bija zaudējusi krietnu daļu sava jaukuma. Viņš nevarētu pasacīt, vai juties šeit absolūti nelaimīgs. Ciest negodu un pazemojumu, zināms, bija smagi. Bet vēlāk, kad viņš bija ar cietumu apradis, šaurības sajūta un aizskartās pašcieņas jūtas bija mazliet notrulinājušās. Viņu tikai kaitināja apziņa, ka viņš ieslēgts un veltīgi zaudē laiku. Ja neskaita zināmas neapmierinātas tieksmes — galvenokārt alkas pēc panākumiem un reabilitācijas, — tad viņš bija pārliecinājies, ka var dzīvot savā šaurajā kamera un justies tanī pilnīgi ciešami. Frenks jau sen bija apradis ar kaļķu smaku (kas nomāca citu, sliktāku smaku) un žurku bariem, kuras viņš cītīgi iznīcināja. Viņš sāka just interesi par krēslu pīšanu un bija tā ievingrinājies, ka, ja vien vēlējās, varēja nopīt divdesmit sēdekļu dienā. Viņš labprāt pavasari, vasaru un rudeni strādāja arī savā maziņajā dārziņā. Katru vakaru, sēžot savā pagalmiņa, viņš pētīja debess velvi, un interesanti, ka piemiņa no šās nodarbības bija lieliskais teleskops, ko viņš pēc daudziem gadiem uzdāvināja kādai slavenai universitātei. Kūpervuds nebūt neuzskatīja sevi par parastu arestantu un nedomāja, ka saņēmis pelnītu sodu, ja arī viņa rīcībā patiešām būtu bijis kas noziedzīgs. No Bonhēga viņš bija uzzinājis daudzu te ieslodzīto slepkavu un citu augstākās un zemākās «pakāpes» noziedznieku dzīves gājumu, — dažus viņam šad tad parādīja. Bonbēgs veda viņu uz galveno pagalmu, viņš redzēja, kā gatavo ieslodzītajiem ēdienu, dzirdēja, kā te daudz labākos apstākļos dzīvo Stīners un tā tālāk. Galu galā viņš secināja, ka cietums nepavisam nav kaut kas tik briesmīgs, vienīgi žēl laika, ko veltīgi izšķiež tāds cilvēks kā viņš. Cik daudz viņš būtu izdarījis, ja atrastos brīvībā un nebūtu spiests noņemties ar visādām tiesām! Tiesas un cietumi! Viņš nogrozīja galvu, kad pārdomāja, cik daudz veltīgi zaudēta laika saistīts ar šiem jēdzieniem.

— Ļoti labi! — viņš dīvaini nedroši noteica, lūkodamies apkārt..— Es esmu gatavs.

Pat neatskatījies atvadām, viņš izgāja no kameras un sacīja Bonhēgam, ko bija ārkārtīgi apbēdinājusi tāda izdevīga «klienta» zaudēšana:

— Es jūs palūgšu, Volter, parūpēties, lai manas personīgās mantas atsūta man uz mājām. Jūs varat sev paturēt sienas pulksteni, spoguli, krēslu, gleznas, — vārdu sakot, visu, izņemot manu veļu, skūšanās piederumus un citus sīkumus.

Šī pēdējā devības izpausme mazliet apmierināja Bonhēga sasāpējušo dvēseli. Visi izgāja uzrauga «pieņēmēja» kancelejā, un te Kūpervuds atvieglots novilka cietuma drēbes un vamzi. Rupjie apavi sen jau bija apmainīti pret viņa paša labas kvalitātes zābakiem. Uzlicis katliņu un uzvilcis pelēko mēteli, kurā pirms gada bija ieradies cie Tumā. Kūpervuds .paziņoja, ka viņš pilnīgi gatavs. Pie izejas viņš apstājās, pagrieza galvu un paskatījās — pēdējo reizi! — uz dzelzs durvīm, kas veda dārzā.

— Vai tikai jums nav žēl no visa tā šķirties, Frenk? — interesējās Stedžers.

— Nē, nav žēl, — Kūpervuds atbildēja. — Es par to nedomāju. Es tikai gribēju iegaumēt ārējo izskatu, vairāk neko.

Pēc minūtes viņi jau bija pie galvenajiem vārtiem, kur Kūpervuds atvadoties spieda cietuma priekšniekam roku. Tad visi iesēdās ekipāžā, kas viņus gaidīja pie augstā, iespaidīgā gotiskā portāla, vārti atkal aizvērās, un viņi aizbrauca.

— Tagad tam visam beigas, Frenk! — Stedžers jautri piezīmēja. — Tas jūs vairs nemocīs.

— Jā, — Kūpervuds piekrita. — Patīkamāk, kad tas aiziet pagātnē, nekā virzās virsū.

— Vajadzētu kaut kā nosvētīt šo notikumu, — Volters Lī piezīmēja. — Tas nekur neder, ka Frenks brauc taisni uz mājām. Kāpēc mēs visi nevarētu doties pie «Grīna»? Patiešām, tā nav slikta doma!

— Ja jūs neņemtu ļaunā, tad es gan patlaban atteiktos, — Kūpervuds aizkustināts atbildēja. — Pēc kāda laika mēs satiksimies. Bet tagad man gribētos braukt uz māju un pārģērbties.

Viņš iegrima domās par Liliānu un bērniem, par tēvu un māti, par visu savu nākotni. Tagad dzīve pavērs viņam daudz plašākus apvāršņus, par to viņš bija pārliecināts. Šinīs trīspadsmit mēnešos viņš bija labi iemācījies rūpēties par sevi. Viņš tiksies ar Eilīnu, uzzinās, kā viņa uz visu raugās, un tad ķersies pie tā paša darba, ko agrāk darīja viens, bet tagad kopā ar Vingetu. Ar draugu palīdzību viņš atkal atdabūs vietu fondu biržā, bet, lai aizspriedumi pret bijušo arestantu netraucētu kādam ielaisties ar viņu darīšanās, viņš uzstāsies biržā «Vingeta un Ko» kantora galvenā aģenta un pārstāvja lomā. Neviens nevar formāli pierādīt, ka īstais firmas vadītājs ir viņš. Un tad vajadzēs nogaidīt kādu lielu notikumu biržā — pēkšņu akciju krišanu vai ko tamlīdzīgu. Tad viņš parādīs visiem, vai viņam var vilkt svītru pāri.

Ekipāža apstājās pie Frenka sievas mazās kotedžas durvīm, un viņš izkāpa. Sabiezējušajā vakara krēslā Kūpervuds aši devās augšup pa kāpnēm.

1873. gada 18. septembrī, skaistā rudens dienā, pulksten divpadsmitos un piecpadsmit minūtēs Filadelfijas pilsēta kļuva par liecinieci vienai rto satriecošākajām finansu traģēdijām, kādas pasaule jebkad pieredzējusi. Pārtrauca maksājumus banka «Džejs Kuks un Ko», Amerikas lielākā finansu organizācija, kas atradās 114. namā Dienvidu Trešajā iela un kam bija nodaļas Ņujorkā, Vašingtonā un Londonā. Tie, kam nav svešas Savienoto Valstu finansu krīzes, ļoti labi zina, kāda nozīme bija tam sekojošajai biržas panikai. Visos aprakstos tā minēta kā «1873. gada panika», un var droši sacīt, ka sabrukuma un katastrofu vilnim, kas plūda pāri visai valstij, nav precedenta šās zemes vēsturē.

Tanī laikā Kūpervuds, jau atkal mākleris (izskata pēc — māklera aģents), vadīja pasākumu Dienvidu Trešajā ielā un uzstājās biržā kā firmas «Vingets un Ko» pārstāvis. Sešos mēnešos, kas bija pagājuši kopš viņa iznākšanas no cietuma, viņš pamazām bija atjaunojis sakarus — ja ne sabiedriskos, tad vismaz komerciālos — ar tiem, kas viņu bija pazinuši agrāk.

Vēl vairāk, firma «Vingets un Ko» guva panākumus jau diezgan ilgu laiku, un tas ļoti izdevīgi ietekmēja Frenka kredīta spējas. Oficiāli viņš dzīvoja ar sievu mazajā kotedžā Ziemeļu Divdesmit pirmajā ielā, bet patiesībā īrēja vecpuiša dzīvokli Ziemeļu Piecpadsmitajā ielā, un te viņu palaikam apciemoja Eilīna, Par viņa un sievas nesaskaņām tagad jau zināja visa ģimene, un, kaut arī dažreiz bija mēģināts samierināt viņus, no tā tomēr nekas nebija iznācis. Pēdējo divu gadu smagie pārdzīvojumi bija tā pieradinājuši Frenka vecākus pie visādiem pārsteigumiem un nepatikšanām, ka šis notikums, lai cik negaidīts, tomēr nesatricināja viņus tā, kā tas varēja gadīties pirms dažiem gadiem. Dzīve bija viņus pārāk iebiedējusi, lai viņi varētu sākt cīņu ar tās noslēpumainajām pārvērtībām. Sirmgalvji varēja vienīgi-lūgt Dievu un cerēt visu labāko.

Batlera ģimenes locekļi savukārt bija pilnīgi pārstājuši interesēties par Eilīnas uzvešanos. Brāļi un māsa. kas tagad bija visu uzzinājusi, viņu vienkārši neievēroja. Māte bija tā aizņemta ar reliģiskām ceremonijām un mēmām pārdomām par ciesto zaudējumu, ka nespēja vērīgi sekot meitas dzīvei. Bez tam Kūpervuds un viņa mīļākā bija vēl piesardzīgāki nekā agrāk. Viņi vēl rūpīgāk apdomāja katru savu soli, kas gan viņiem maz palīdzēja. Kūpervuds apsvēra pārcelšanos uz Rietumiem. Viņš gribēja sasniegt zināmu stāvokli Filadelfijā un tad ar apmēram simttūkstoš dolāru lielu kapitālu pārcelties uz bezgalīgajām prērijām, par kurām viņš bija tik daudz saklausījies, — Čikāgu, Fargo, Djūlutu, Sjūkssitiju, — vietām, ko Filadelfijā un Austrumos daudzināja kā nākamos lielos centrus, — ņemot līdzi Eilīnu. Kaut gan jautājums par viņu precēšanos palika neatrisināts, kamēr misis Kūpervuda nedeva formālu piekrišanu laulības šķiršanai, — ko pagaidām nevarēja cerēt, — tas nemaz nebiedēja ne Frenku, ne Eilīnu. Laulāti vai nelaulāti — viņi tik un tā kopīgi veidos savu turpmāko dzīvi. Vienīgā izeja, pēc Kūpervuda domām, bija aizvest Eilīnu līdzi cerībā, ka laiks un šķirta dzīve piespiedīs sievu pārdomāt savu lēmumu.

Panika, kas radikāli pārgrozīja Kūpervuda karjeru, piederēja pie tām savdabīgajām parādībām, kas dabiski izriet no amerikāņu optimisma un zemes neapturamās attīstības. Precizējot — tā bija Džeja Kuka prestiža alku un godkāres auglis — Džeja Kuka, kas bija uzaudzis un guvis pirmos panākumus Filadelfijā un vēlāk kļuvis par sava laika finansu pasaules ievērojamāko figūru. Mēs necentīsimies izsekot šā cilvēka ceļam uz slavu. Pietiek, ja sakām, ka, pateicoties viņa padomiem un izdomātiem paņēmieniem, republikas valdība prata, savās viskatastrofiskākajās dienās sadabūt nepieciešamos līdzekļus, lai turpinātu cīņu pret Dienvidiem. Pēc Pilsoņu kara šis cilvēks, kas bija nodibinājis gigantisku bankas uzņēmumu Filadelfijā ar nodaļām Ņujorkā un Vašingtonā, sākumā ilgi nevarēja izšķirties, pie kāda liela pasākuma ķerties, kādai viņa cienīgas jaunrades idejas realizācijai izlietot savu finansu ģēniju. Karš bija beidzies, atlika vienīgi miera laika finansiālie uzdevumi, un par amerikāņu praktiskās uzņēmības plašāko darba lauku kļuva transkontinentālo dzelzceļa līniju būve. Jau būvēja Apvienoto Klusā okeāna dzelzceļa līniju, kam bija piešķirta koncesija 1860. gadā. Uzņēmīgas galvas jau loloja domas par Ziemeļu un Dienvidu Klusā okeāna dzelzceļu līnijām. Bija dižens darbs savienot ar tērauda ceļiem Atlantijas un Kluso okeānu, lai savstarpēji saistītu teritoriāli paplašinājušās un spēkā pieaugušās republikas atsevišķās daļas. Cilvēku .ar plašu vērienu varēja arī iekārdināt kaut kāds liela apjoma kalnrūpniecības projekts, sevišķi attiecībā uz zelta un sudraba ieguvi. Tomēr visplašākais bija dzelzceļu būvniecības pasākums, un dzelzceļu akcijām visās Amerikas fondu biržās bija galvenā loma vērtības un nozīmes ziņā. Pašā Filadelfijā plašos apjomos pirka un pārdeva Ņujorkas Centrālās, Rodailendas, Vobešas, Centrālās Klusā okeāna, Sentpolas, Hanibālas, Sentdžozefas, Apvienotās Klusā okeāna un Ohaio—Misisipi līnijas akcijas. Operējot ar šiem vērtspapīriem, cilvēki iemantoja vārdu un stāvokli. Un tādas figūras kā Kornēlijs Vanderbilts, Džejs Gulds, Deniels Drū, Džemss Fišs un citi Austrumos vai Feirs, Krokers, Hersts un Kollinss Hentiņgtons Rietumos jau slējās kā gigantiskas virsotnes šo uzņēmumu fonā. To starpā, kuri visdedzīgāk sapņoja par šādu darba lauku, bija arī Džejs Kuks, kam gan nebija ne Gulda vilka viltības, ne Vanderbilta praktiskās pieredzes, bet kas sapņoja apjozt Amerikas ziemeļu plašumus ar tērauda lenti, kas noderētu viņam par mūžīgu pieminekli.

Sevišķi vilinošs viņam šķita projekts, kas bija saistīts ar tanī laikā gandrīz nemaz neizpētīto apgabalu starp Augšezera galējo rietumu daļu, kur tagad atrodas Dūlutas pilsēta, un to Klusā okeāna daļu, kur ietek Kolumbijas upe, tas ir, veselu trešdaļu Savienoto Valstu, to galējiem ziemeļiem. Uzbūvējot dzelzceļu, te rastos gigantiskas pilsētas un ziedoši ciemati. Bija hipotēzes, ka tanī Klinšu kalnu daļā, ko ceļš pāršķeltu, zemes dzīlēs slēpjas visvisādi metāli, bet auglīgajiem tīrumiem jādod neizmērojamas bagātības kviešu un kukurūzas veidā. Produktus, ko nogādātu uz Austrumiem tikai līdz Dūlutai, varētu sūtīt tālāk par krietni zemākiem tarifiem pa Lielo ezeru un Iri kanāla sistēmu uz Atlantijas okeāna piekrasti. Tas bija tālredzīgs projekts, pielīdzināms jaunas impērijas iekarošanai. Tas varbūt nebija mazāk grandiozs kā tanī laikā radies Panamas kanāla projekts un solīja cilvēcei ne mazāk labuma. Šis projekts modināja Kukā jūsmīgu interesi. Zinādams, ka valdība gatava piešķirt plašus zemes gabalus abās pusēs paredzētajam ceļam tai organizācijai, kas nopietni ķersies pie šā darba un veiks to ne pārāk ilgā laikā, un pienācīgi novērtēdams lielisko izdevību palikt vispārējās uzmanības centrā, Kuks galu galā uzņēmās projekta realizāciju. Pret projektu bija daudz iebildumu, to asi kritizēja, bet vispārējais uzskats bija tāds, ka ģēnijs, kas prata finansēt Pilsoņu karu, pratīs finansēt arī Ziemeļu Klusā okeāna dzelzceļu. Kuks stājās pie darba, nodomājis iepazīstināt ar sava plāna izdevīgumu ļoti plašas aprindas un pārdot akcijas un pajas, no kurām viņš vēlēsies tikt vaļā, tieši miesniekam, maizniekam vai svečturu tirgotājam bez jebkādas lielas finansu korporācijas starpniecības.

Tas solīja spožas iespējas. Pilsoņu kara laikā pēc Kuka ģeniālās izdomas līdzīgā kārtā realizēja milzīgo valdības aizņēmumu obligāciju pārdošanu tieši iedzīvotājiem. Kāpēc lai tā nepārdotu arī Ziemeļu Klusā okeāna dzelzceļa sertifikātus? Vairākus gadus Kuks turpināja skaļu kampaņu, izpētījot teritoriju, organizējot lielas būvstrādnieku partijas, uzbūvējot visgrūtākajos apstākļos simtiem jūdžu garus dzelzceļu uzbērumus un pārdodot lielas akciju paketes, kurām bija garantēta noteikta dividende. Ja nebūtu tā apstākļa, ka Kuks pats maz ko saprata dzelzceļu būvniecībā un ka tik plašs projekts nebija pa spēkam vienam cilvēkam, pat tādam kā Kuks, tad viņa nodoms būtu attaisnojies, kā tas notika vēlāk, jaunās pārvaldes laikā. Lai nu kā, bet grūtie laiki, Francijas un Prūsijas karš, kas saistīja tanī periodā Eiropas kapitālu un padarīja to vienaldzīgu pret amerikāņu projektiem, skaudība, apmelojumi, stipri nemākulīgā vadība — viss tas bija it kā sazvērējies, lai pazudinātu projektu. 1873. gada 18. septembrī pulksten divpadsmitos piecpadsmit minūtēs firma «Džejs Kuks un Ko» bankrotēja apmēram par astoņiem miljoniem dolāru, bet Ziemeļu Klusā okeāna dzelzceļa līnija — par visu tanī ieguldīto kapitālu, tas ir, gandrīz par piecdesmit miljoniem.

Var iedomāties, kas notika, kad vienā un tanī pašā stundā izkūpēja pats lielākais finansists un pats ievērojamākais dzelzceļu būvniecības uzņēmums! «Finansu pērkons no skaidrām debesīm!» rakstīja Filadelfijas laikraksts «Press». «Ja saulainā vasaras dienā uzkristu sniegs, tas neradītu lielāku pārsteigumu!» rakstīja laikraksts «Inquirer». Publika, Kuka iepriekšējo gigantisko panākumu ieaijāta, uzskatīdama viņu par nesadragājamu, nesaprata, kas notiek. Tas bija neticami. Džejs Kuks — bankrotējis? Nevar būt, ar viņu nekas tamlīdzīgs nevar notikt. Bet tomēr viņš bankrotēja, un Ņujorkas fondu birža, atzīmējusi vēl veselu virkni krahu, aizvēra savas durvis uz astoņām dienām. Leik Šora dzelzceļš nespēja dzēst miljonu septiņsimt piecdesmit tūkstošu dolāru lielo aizdevumu, bet ar Vanderbiltu cieši saistītā kompānija «Savienotais trests» aizvēra durvis pēc tam, kad bija diezgan ilgi izturējusi noguldītāju uzbrukumu. Ņujorkas Nacionālā tresta seifos bija valsts obligācijas par astoņsimt tūkstošiem dolāru, bet tas nevarēja dabūt pret tām neviena centa un apturēja maksājumus. Visus pārņēma neuzticība, visi atradās dažādu baumu ietekmē.

Pirmā vēsts par to sasniedza Filadelfijas biržu īsas depešas veidā, ko sūtīja Ņujorkas birža: «Klīst baumas par «Džeja Kuka un Ko» bankrotu. Atbildiet.» Neviens tam neticēja, un depeša palika bez atbildes. To uzskatīja par nenozīmīgu. Biržas aprindas nepievērsa tai nekādas uzmanības. Tā modināja aizdomas varbūt vienīgi Kūpervudā, kas ar lielu neuzticību vēroja kompānijas «Džejs Kuks» darbību un apšaubīja, vai tās prezidenta efektīgā teorija — pārdot akcijas tieši publikai — ir pareiza. Reiz viņš pat uzrakstīja (atbildei uz kādu jautājumu) lielisku kritisku rakstu, kurā norādīja, ka nekad vēl tāds grandiozs uzņēmums kā Ziemeļu Klusā okeāna dzelzceļš nav balstījies uz vienu vienīgu baņķieru namu, labāk sakot, uz viena cilvēka kredīta spējām, un ka viņš tam nevar piekrist. «Es nebūt neesmu pārliecināts, ka teritorija, ko šķērso dzelzceļš, ir tiešām tik nesalīdzināma klimata, augsnes, mežu un minerālu pārpilnības un visa pārējā ziņā, kā to mums grib iegalvot misters Kuks un viņa draugi. Es arī nedomāju, ka šis ceļš pašlaik vai tuvākajos gados varētu ienest peļņu, kas atbilst milzīgajam izlaižamo akciju daudzumam. Šis pasākums savienots ar lielu risku un briesmām.».

Tāpēc, ieraudzījis izkārto telegrammu, Frenks tūliņ sāka domāt, kas notiks, ja firma «Džejs Kuks un Ko» patiešām paziņos, ka bankrotējusi.

Viņam nenācās ilgi pārdomāt. Biržas zālē izkāra otru telegrammu. Tās saturs bija: «Ņujorka, 18. septembris. Firma «Džejs Kuks un Ko» pārtraukusi maksājumus.»

Kūpervuds tikko noticēja savām acīm. Viņu satricināja doma, ka tagad beidzot ilgi gaidītais gadījums ir klāt. Lai pilnīgi pārliecinātos, viņš aizsteidzās kopā ar citiem biržas vīriem uz 114. namu Trešajā ielā, kur atradās slavenā senlaicīgā banka. Neraugoties uz Kūpervudam piemītošo pašcieņas apziņu un savaldību, viņš nekautrējās doties turp skriešus. Ja tā bija patiesība, tad lielā stunda situsi! Iestāsies panika, īsts finansu posts. Visi vērtspapīri putēs. Viņam jābūt pašā gaidāmo notikumu centrā. Nepieciešami, lai viņa brāļi un Vingets būtu pie rokas. Viņam jānorāda tiem, kā pārdot un kad un ko pirkt. Viņam situsi lielā stunda!

PIECDESMIT DEVĪTĀ NODAĻA

Neraugoties uz savu lielo nozīmi finansu un komercijas aprindās, baņķieru nams «Džejs Kuks un Ko» ieņēma ārkārtīgi vienkāršu četrstāvu ēku no pelēka kaļķakmens un sarkaniem ķieģeļiem. Šo ēku neviens neuzskatīja ne par skaistu, ne ērtu. Kūpervuds tur bija bieži iegriezies. Zālēs brīvi skraidelēja žurkas laba kaķēna lielumā, kuras te ielavījās no piekrastēs pa noteku caurulēm. Desmitiem kalpotāju, sēžot zem gāzes radziņiem telpās, kur trūka gaisa un gaismas, čakli kārtoja firmas milzīgo rēķinvedību, Blakus atradās Džirardas nacionālā banka, kur joprojām sekmīgi darbojās Kūpervuda draugs Dēvisons un kur saplūda visas Trešās ielas galvenās finansiālās intereses. Ceļā Kūpervuds satika savu brāli Edvordu, kas bija devies pie viņa uz biržu ar kaut kādu Vingeta uzdevumu.

— Skrien ātrāk un sauc Vingetu un Džo! — Kūpervuds uzsauca. — Šodien gaidāmi grandiozi notikumi. Džejs Kuks pārtraucis maksājumus.

Edvords nezaudēja laiku un aizjoņoja izpildīt uzdevumu.

Kūpervuds nokļuva viens no pirmajiem pie bankas «Džejs Kuks un Ko». Viņam par neaprakstāmu izbrīnu izrādījās, ka masīvās ozola durvis, ko viņš tik labi pazina, bija aizslēgtas, bet uz tām izkārts šāds ziņojums:

1873. gada 18. septembrī.

Publikai.

Ar sāpēm esam spiesti paziņot, ka negaidīti iesniegtu kredīta dzēšanas pieprasījumu dēļ mūsu firma spiesta uz laiku pārtraukt maksājumus. Pēc dažām dienām mēs varēsim sniegt mūsu kreditoriem pārskatu par stāvokli. Līdz tam laikam lūdzam viņus nogaidīt un izturēties iecietīgi. Mēs uzskatām, ka mūsu aktīvs krietni vien pārsniedz pasīvu.

Džejs Kuks un Ko.

Kūpervuda acīs pazibēja gaviles. Kopā ar daudziem citiem viņš atgriezās un traucās atpakaļ uz biržu, bet pēc informācijas ieradies reportieris veltīgi klaudzināja pie masīvajām bankas durvīm, kamēr beidzot šveicars, palūkojies pa rombveidīgo lodziņu, pavēstīja tam, ka misters Džejs Kuks jau aizgājis uz mājām un šodien neviena nepieņems.

«Re nu,» nodomāja Kūpervuds, kam šī panika solīja nevis izpostīšanu, bet veiksmi, «tagad es atgūšu savu! Es pārdošu visu, noteikti visu!»

Agrāk, Čikāgas ugunsgrēka radītās panikas laikā, viņš nebija varējis izpārdot savu portfeli. Aizsargājot savas intereses, viņš bija spiests saglabāt savus vērtspapīrus. Pašlaik viņam bija niecīgs kapitāls, kaut kādi septiņdesmit pieci tūkstoši, ko viņam bija izdevies salasīt. Paldies dievam! Paspēles gadījumā viņš var vienīgi zaudēt vecās firmas «Vingets un Ko» reputāciju, bet tai nav lielas vērtības! Bet, paturot to aiz muguras, izlietojot to kā aizsegu, kā attaisnojumu savai klātbūtnei biržā, pērkot un pārdodot tās vārdā, viņš var iegūt lielu kapitālu. Šinī stundā, kad daudziem priekšā rēgojās bojā eja, viņš domāja par bagātību gūšanu. Viņš komandēs Vingetu un savus brāļus, un tiem precīzi jāizpilda viņa rīkojumi. Ja vajadzēs, viņš pieņems palīgā ceturto un piekto cilvēku. Viņš pavēlēs tiem pārdot, visu pārdot, kaut vai par desmit, piecpadsmit, divdesmit, trīsdesmit punktiem zem kursa, viņš ķers neuzmanīgos, spiedīs tirgu, biedēs biklos, kas uzskatīs viņu par pārdrošu. Un tad viņš pirks, pirks un pirks par vēl zemāku kursu, lai segtu pārdoto un ievāktu peļņu.

Noģieda norādīja viņam, ka panika izplatīsies plaši un būs ilgstoša. Ziemeļu Klusā okeāna dzelzceļš bija simtiem miljonu liels pasākums. Tanī bija ieguldīti simtiem tūkstošu cilvēku — sīku baņķieru, tirgotāju, garīdznieku, juristu, ārstu, atraitņu un visvisādu iestāžu ietaupījumi visā valstī. Visi ticēja firmas «Džejs Kuks un Ko» godīgumam nu nesatricināmībai. Reiz Kūpervuds bija redzējis krāšņi iespiestu prospektu ar karti, — kas viņam drusku atgādināja degošās Čikāgas karti, — kurā bija parādīta gigantiskā teritorija, ko kontrolēja Kuks kā Ziemeļu Klusā okeāna dzelzceļa būves vadītājs, — milzu platība, pareizāk sakot, josla, kas stiepās no Dūlutas («teiksmainās saldūdens jūru pilsētas», kā par to sarkastiski izteicās doktors Proktors Nots savā runā kongresā) pār Misuri augstienēm un Klinšu kalniem līdz Klusajam okeānam. Kūpervuds novēroja, kā Kuks izlikās, it kā sāk izmantot šo valdības dāvināto, miljoniem akru plašo zemi, kuras kopējais garums sasniedza tūkstoš četrsimt jūdžu. Bet tā bija tikai grandioza mirāža. Iespējams, ka šās teritorijas dzīlēs slēpjas zelts, sudrabs un varš. Zeme derīga apstrādāšanai, ar laiku to arī apstrādās. Bet ko tā dos tagad? Ar šādu projektu varēja vienīgi iesvelt muļķu iztēli, bet ne vairāk. Teritorija pagaidām vēl nepieejama, un tāda tā paliks vēl daudzus gadus. Tūkstošiem cilvēku devuši savus līdzekļus ceļa būvei, tūkstošiem cilvēku jāizput, pasākumam sabrūkot. Un nu krahs iestājies. Ļaužu bēdām un dusmām nebūs robežu. Uz daudzām dienām, nedēļām, mēnešiem pazudīs savstarpējā uzticība un uzņēmība. Tagad pienākusi viņa stunda! Ilgi gaidītais gadījums! Kā vilks, kas klejo naktī zvaigžņu saltajā mirdzā, tā Kūpervuds tagad noskatījās vientiešu lēnīgajos pulkos un paredzēja, ka tiem būs jāsamaksā sava nezināšana un pieredzes trūkums.

Frenks steidzās atpakaļ uz biržu, uz to pašu zāli, kur pirms diviem gadiem bija tik necerīgi cīnījies, un, redzot, ka brāļi un kompanjons vēl nav ieradušies, sāka pārdot visu, kas vien ienāca prātā. Sākās īsts Bābeles juceklis. No visām pusēm lauzās iekšā vīrieši un zeņķi ar panikas sagrābto biržas vīru uzdevumiem pārdot, pārdot un pārdot — un mazliet vēlāk ar rīkojumiem pirkt. Stabi, pie kuriem slēdza darījumus, grīļojās no mākleru un viņu aģentu spiediena, kuri te kā virpulī šūpojās un meta lokus. Ielās pie firmu «Džejs Kuks un Ko», «Klarks un Ko», Džirardas Nacionālās bankas un citu finansu iestāžu ēkām jau pulcējās milzīgas ļaužu masas. Visi steidzās šurp uzzināt, kas te notiek, izņemt savus noguldījumus, kaut kā aizstāvēt savas intereses. Polismens aizturēja avīžu zēnu tāpēc, ka tas kliedza par «Džeja Kuka un Ko» bankrotu, bet tik un tā vēsts par neticamo katastrofu izplatījās ar ugunsgrēka ātrumu stepē.

Kūpervuds visu šo panikas satriekto cilvēku vidū palika pilnīgi mierīgs, nesatricināmi auksts, tas pats Kūpervuds, kas nopietnu seju pina cietumā savus desmit sēdekļus dienā, lika slazdus žurkām un pilnīgā klusumā un vientulībā strādāja viņam ierādītajā niecīgajā dārziņā. Tagad viņš bija spēka un enerģijas pilns. Viņš jau bija diezgan ilgi no jauna uzturējies biržā, lai ietekmētu ar savu neikdienišķo un iespaidīgo izskatu. Viņš lauzās pašā murdošā ļaužu pūļa gūzmā, pūļa, kas bija nokliedzies līdz aizsmakumam, un piedāvāja visu, ko piedāvāja citi, bet apstulbinošos daudzumos un tādā veidā, kas iekārdināja tos nedaudzos, kuri alka iedzīvoties ar krītošajiem vērtspapīriem. Kraha pasludināšanas momentā Ņujorkas Centrālās akcijas kotēja par 1048 7/8, Rodailendas — 108 7/8, Vestern Juniona — 92 1/2, Vobešas — 70 1/4, Panamas — 117 3/8, Centrālās Klusā okeāna — 99 5/8, Sentpolas — 51, Hanibālas un Sentdžozefas — 48, Ziemeļrietumu — 63, Apvienotās Klusā okeāna — 26 3/4, Ohaio un Misisipi — 38 3/4. Firmai, kuras pajinieks bija Kūpervuds, gandrīz nemaz nebija šo akciju. Neviens klients nebija devis tai rīkojumu akcijas pārdot, un tomēr Kūpervuds pārdeva, pārdeva un pārdeva katram, kas vēlējās tās pirkt, un par kursu, kam vajadzēja likties vilinošam.

— Pieci tūkstoši Ņujorka-Centrālā par deviņdesmit deviņi ... deviņdesmit astoņi... deviņdesmit septiņi... deviņdesmit seši... deviņdesmit pieci ... deviņdesmit četri ... deviņdesmit trīs ... deviņdesmit divi... deviņdesmit viens... deviņdesmit... astoņdesmit deviņi!

Tādus priekšlikumus dzirdēja birstam no viņa mutes visu laiku, un, kad šo akciju pārdošana neritēja pietiekami ātri, viņš metās uz kaut ko citu — uz Rodailendas, Panamas, Centrālās Klusā okeāna, Vestern Juniona, Ziemeļrietumu, Apvienotās Klusā okeāna līnijas akcijām. Pamanījis brāli un Vingetu, kas steidzīgi ienāca zālē, viņš pārtrauca pārdošanu, lai sniegtu tiem norādījumus.

— Pārdodiet visu, ko varat, — viņš klusām aizrādīja tiem, — kaut vai par piecpadsmit punktiem zem kursa (pagaidām ne zemāk par to), un pērciet visu, ko piedāvās lētāk! Tu, Ed, uzmani, vai tev nepagadīsies pilsētas dzelzceļu akcijas par punktiem piecpadsmit zem kursa, bet tu, Džo, turies manā tuvumā un pērc, kad es tev teikšu!

Biržas komitejas sekretārs parādījās savā mazajā platformā.

— Firma «Klarks un Ko» tikko aizvērusi savas durvis! — viņš izsauca pusdivos.

— «Tajs un Ko», — viņš paziņoja bez ceturkšņa divos, — dara zināmu, ka spiesta apturēt maksājumus.

— Pirmā Filadelfijas Nacionālā banka, — viņš pasludināja divos, — paziņo, ka patlaban nevar vairs izdarīt maksājumus.

Pēc katra tāda paziņojuma, kura laikā gongs aicināja klusēt, tāpat kā pagātnē no cilvēku krūtīm nemainīgi izlauzās baigais «o-o-o!».

««Tajs un Ko»!» uz mirkli pazibēja Kūpervuda smadzenēs, kad viņš izdzirdēja šo vārdu. «Arī viņiem beigas!» Un viņš ķērās atkal pie darba.

Kad pienāca biržas slēgšanas laiks, Kūpervuds izlauzās ārā saplēstiem svārkiem un kaklasaiti, vaļēju apkaklīti, bez cepures, bet mierīgs, vēss un aukstasinīgs.

— Nu, Ed, kas tev iznāca? — viņš jautāja brālim.

Tas bija ne -mazāk nomocīts, un tā tualete bija tādā pašā nekārtībā.

— Ak mans dievs! — Eds atteica, kārtodams piedurknes. — Savā mūžā neko tamlīdzīgu neesmu redzējis! Man gandrīz visas drēbes noplēsa!

— Vai dabūji pilsētas dzelzceļa akcijas?

— Ap piectūkstoš gabalu.

Kā jau Kūpervuds pareģoja, satraukums nenorima arī nakti. Pūļi vēl ilgi stāvēja Trešajā ielā pie «Džeja Kūka un Ko» un citu banku durvīm, cerot uz kaut kādu labvēlīgu pavērsienu notikumu gaitā. Zinātājiem par diskusiju un drudžainas burzmas centru kļuva viesnīca «Grīns», kur 18. septembra vakarā gaiteņi un vestibils bija baņķieru, biržas vīru un spekulētājas publikas pārpilni. Īstenībā visa fondu birža bija te pārcēlusi savu darbību. Kas būs rīt? Kurš nākamais bankrotēs? Kur radīsies nauda? Tas nodarbināja visus, un par to runāja katrs. No Ņujorkas ik mirkli pienāca ziņojumi par jaunām katastrofām. Tur bruka bankas un tresti kā koki no viesuļa brāzmām. Klaiņādams pa viesnīcu, vērodams visu, kas vien bija redzams, uzklausīdamies visu, kas vien bija dzirdams, Kūpervuds slēdza darījumus, kas gan runāja pretī biržas noteikumiem, bet nemaz neatšķīrās no tā, ko darīja visi citi. Viņš manīja tuvumā cilvēkus, kuros pazina Mollenhoera un Simsona aģentus, un priecājās domās, ka tuvākajās dienās tos kārtīgi paplucinās. Iespējams, ka viņš vēl nekļūs par pilsētas dzelzceļu īpašnieku, bet viņam būs līdzekļi, lai iegūtu jebkuru līniju. Pēc baumām un ziņām no Ņujorkas un citām vietām stāvoklis bija ārkārtīgi slikts, un tie, kas cerēja, ka drīz atkal iestāsies normāli apstākļi, dziļi maldījās. Kūpervuds pat nedomāja par promiešanu, kamēr te bija kaut viens cilvēks. Bet, kad visi izklīda, bija jau gandrīz rīts.

Nākamā diena bija piektdiena, un tā nesolīja nekā laba. Vai tiešām atkārtosies «melnā piektdiena»26? Pilsēta vēl nebija īsti pamodusies, kad Kūpervuds bija jau kantorī. Viņš visos sīkumos izstrādāja savu šodienas programmu, izbaudīdams pavisam citas jūtas nekā pirms diviem gadiem, kad ārējie apstākļi īstenībā bija tādi paši. Iepriekšējā vakarā par spīti tam, ka notikumi bija pārsteiguši viņu negaidot, viņš bija sarausis simt piecdesmit tūkstošu dolāru un cerēja šodien ieņemt tikpat daudz, ja ne vairāk. Grūti noteikt iepriekš, — viņš nodomāja, — cik izdosies ieraut, ja vien viņa mazā organizācija pietiekami precīzi strādās un viņa palīgi visos sīkumos izpildīs viņa instrukcijas. Posts, kas gaidīja citus, uzbruka jau no paša rīta, kad pārtrauca maksājumus firma «Fisks un Hečs», kuras īpašnieki bija uzticami Džeja Kuka palīgi. Pilsoņu kara laikā pirmajā stundas ceturksnī pēc durvju atvēršanas tiem atprasīja pusotra miljona dolāru, pēc tam tie nekavējoties slēdza banku. Vainu par viņu bankrotu piedēvēja divām dzelzceju sabiedrībām: Centrālajai Klusā okeāna, kuru vadīja Kollinss Hentingtons, un Česepīks- Ohaijo Garantiju trests izturēja ilgstošu noguldītāju uzbrukumu. Visi šie ziņojumi par krahiem Ņujorkā vēl pavairoja Kūpervudam tik labvēlīgo paniku, jo viņš visu laiku pārdeva, vēlāk segdams pārdevumus uz nepārtraukti krītošo kursu rēķina. Pulksten divpadsmitos viņš ar saviem palīgiem aprēķināja, ka ieguvis skaidrā naudā simt tūkstošus. Ap trim viņam nāca klāt vēl divsimt tūkstošu. Dienas beigas no trim līdz septiņiem viņš izlietoja, lai visu sakārtotu, bet laiku starp septiņiem vakarā un vieniem naktī (visu dienu ne reizi neieēdis) viņš pavadīja, vācot visādas papildu ziņas un gatavojoties nākamajai dienai. Pienāca sestdienas rīts, un Kūpervuds strādāja tikpat nenogurdināmi kā iepriekšējā dienā, svētdien noregulēja visas lietas, bet pirmdien ienira atkal biržas vērpetē. Ap trim tanī pašā dienā viņš aprēķināja, ka (atmetot pat zaudējumus un apšaubāmas summas) atkal kļuvis miljonārs. Tagad nākotne pavērās viņam kā gaišs un taisns ceļš.

Viņš sapņoja par pilsētas dzelzceļiem, par zemes gabalu iegūšanu un apbūvēšanu, par kādu lielu rūpniecības uzņēmumu vai pat solīdu kalnrūpniecības projektu.

«Esmu saņēmis labu mācību,» viņš nodomāja, pieceldamies un gatavodamies iet. «Esmu tikpat bagāts, kā biju, un tikai mazliet vecāks. Vienreiz mani notvēra, otrreiz tas vairs nenotiks!»

Viņš aprunājās ar Vingetu par to, lai turpinātu pasākumu uz viņa liktajiem pamatiem, un domāja pats nodoties tam ar visu enerģiju, bet smadzenēs viņam šaudījās viena un tā pati līksmā doma:

«Es esmu miljonārs. Es esmu brīvs cilvēks. Man ir tikai trīsdesmit seši gadi, un visa nākotne man vēl priekšā!»

Pēc diviem gadiem, pēc tam kad Dūlutā pazibēja kā meteors jauns finansu talants, pēc tam kad Čikāga vēroja pirmos soļus, ko spēra firmas «Frenks Kūpervuds un Ko» jaunatvērtais labības starpniecības kantoris, kas, pēc visa spriežot, tirgojās ar kolosāliem Rietumos ražoto kviešu krājumiem, misis Kūpervuda, kura dzīvoja Filadelfijā, bez jebkāda trokšņa un it kā pēc pašas vēlēšanās šķīrās no vīra. Laiks bija izturējies pret viņu žēlsirdīgi. Viņas kādreiz tik bēdīgais materiālais stāvoklis tagad acīmredzot bija pilnīgi uzlabojies, un viņa dzīvoja Rietumu kvartālā netālu no vienas savas māsas, jaunā un pievilcīgā namā, komfortablos apstākļos, kas raksturo labas vidusšķiras savrupmājas. Viņa bija no jauna nodevusies reliģijai. Bērni — Frenks un Liliāna — mācījās privātās skolās un vakaros atgriezās pie mātes.

Šinī pašā namā dažreiz iegriezās arī Anna Adelaida Kūpervuda, pilsētas ūdens apgādes nodaļas kalpotāja, kura mēdza daudz pārdomāt par dīvainajām likteņa pārvērtībām. Viņa juta lielu cieņu pret savu brāli, kam, kā viņai likās, lemta sevišķi redzama loma, bet viņa brāli nesaprata. Redzot, ka visi, kas kaut kā bija saistīti ar viņu, ceļas vai krīt atkarībā no viņa panākumiem, viņa atsacījās saprast, kas ir taisnība un morāle. Mēdza uzskatīt, ka pastāv noteikti vispārēji principi, bet bija taču acīm redzami izņēmumi. Viņas brālis absolūti neievēroja atzītos noteikumus, bet viņa veikali noteikti bija atkal labā stāvoklī. Ko gan tas nozīmēja? Misis Kūpervuda, viņa bijusī sieva, nosodīja viņa rīcību, tomēr izmantoja labumus, ko deva Kūpervuda uzplaukums, pieņēma tos kā kaut ko pienācīgu. Kur te ētika?

Katrs Kūpervuda solis, viņa mainīgā atrašanās vieta un visas viņa cerības bija zināmas Eilīnai Batlerei. Drīz pēc viņa laulības šķiršanas un daudzkārtīgiem braucieniem turp un atpakaļ starp Filadelfiju un viņa jauno darba lauku, viņi kādā ziemas dienā aizbrauca kopā. Savai mātei, kas vēlējās pāriet dzīvot pie Noras, viņa pastāstīja, ka iemīlējusi bijušo baņķieri un grib to precēt. Vecenīte, kurai sākumā nācās apmierināties ar šo versiju, deva savu piekrišanu.

Tā Eilīnai beidzās uz visiem laikiem ilggadīgās attieksmes ar viņas agrāko pasauli. Viņu gaidīja Čikāga, kas pēc Frenka vārdiem, solīja daudz spilgtāku dzīves ceļu nekā tas, uz ko viņi varēja cerēt Filadelfijā.

— Vai nav jauki, ka mēs beidzot braucam? — viņa piezīmēja.

— Vismaz tas ir izdevīgi, — viņš atbildēja.

Trīs raganas, kas negaisā apsveica Makbetu postažā, varētu vēstīt: «Esi sveicināts, Frenk Kūpervud, lielā dzelzceļu tīkla valdniek! Esi sveicināts, Frenk Kūpervud, visgreznākās pils cēlēj! Esi sveicināts, Frenk Kūpervud, mākslu veicinātāj un neizmērojamu bagatibu īpašniek! Slavens tu būsi mūžu mūžos!

Bet māsas pareģes samelotos, jo slavai bija piejaukti pelni no Nāves jūras augļa — prāts, ko nespēj iesvelt liesmās vēlēšanās vai apmierināta greznība; sirds, ko sen jau nogurdinājusi pieredze; dvēsele bez ilūzijām un kaila kā mēness bezvēja vakarā.

Eilīnai savukārt tās varētu solīt vēl vairāk nemiera, nākotni, kas austa no cerībām un neveiksmēm. Visu un neko! Visa šķietamība un neieguves skumjas! Spoža sabiedrība, kas pazib kā māņu tēls un aizcērt viņu priekšā savas durvis; mīla, kas nobirst kā pieneņu pūkas un nomirst tumsā.

«Esi sveicināts, Frenk Kūpervud, tu, kas valdi un nevaldi, sapņu pasaules princi, kam īstenība — vilšanās!» Tā varētu pareģot raganas, tā varētu gūzmā dejot maģiskās figūras, dūmos — virpuļot tēli, un tie runātu patiesību. Jo kurš gudrais šādam sākumam neparedzēs šādu galu?

Piezīmes

[

←1

]

Abolicionisti gribēja, lai atceļ nēģeru verdzību.

[

←2

]

Endrjū Džeksons (1767—1845) — ASV prezidents.

[

←3

]

3 Nikolass- Bīdls (1768—1844) — pazīstams amerikāņu finansists.

[

←4

]

Al pari — (itāl.) pēc nomināla. Tulk.

[

←5

]

Šeratons — slavens angļu mēbeju meistars XVIII gadsimta beigās. Radījis īpatnēja stila mēbeles.

[

←6

]

Ziemeļu un Dienvidu karš (1861—1864)

[

←7

]

Aizdevums pret ieķīlātiem vērtspapīriem, kurus kursa pazemināšanas gadījumā bankai tiesības pārdot pēc saviem ieskatiem.

[

←8

]

Pazīstams verdzības pretinieks, sodīts ar nāvi 1859. gadā.

[

←9

]

Filadelfijas celtne, kur 1776. gada 4. jūlijā pasludināja Savienoto Valstu neatkarību.

[

←10

]

Vigi — no republikāņiem atdalījusies reakcionāra partija, kas uzstājās par piekāpšanos Dienvidu štatiem.

[

←11

]

Pirmie fotouzņēmumi, kam lietoja metāla plates, kuras deva tikai vienu attēlu.

[

←12

]

Roseti (1828-1882) un Bern Džonss (1833- 1898) angļu mākslinieki, kas piederēja pie prerafaelitu skolas.

[

←13

]

Pazīstami verdzibas pretinieki.

[

←14

]

Dienvidnieki un demokrātu partija, kura tos atbalstīja, pieprasīja brīvu tirdzniecību, kas bija izdevīga kokvilnas eksportam; ziemeļnieki un republikāņu partija prasīja turpretim protekcionismu un augstu ievedmuitu, lai pasargātu rūpniecību no Eiropas konkurences.

[

←15

]

Dažādi Ludviķa XIV laika mēbeļu stili, kuru galvenā īpatnība ir kokā griezti, zeltīti izrotājumi un apkalumi.

[

←16

]

. Tautas balss — dieva balss.

[

←17

]

Čikāga atrodas Mičiganas ezera krastos.

[

←18

]

Neiejaukties notikumu dabiskajā gaitā.

[

←19

]

Minētos romānus sarakstījuši šādi autori: «Džeinu Eiru» — S. Bronte (1816—1855), «Kenelmu Čillingli» — E. Bulvers-Litons (1831—1891). «Trikotrinu» — L. Vida (1839—1908), «Oranžo lenti» — A. Barrs (1831—1919).

[

←20

]

60° pēc Fārenheita — +16° pēc Celsija,

[

←21

]

Kiliksa — lēzens trauks dzeršanai.

[

←22

]

s Antuāns Luī Bari (1796—1875) —- franču skulptors, attēlojis galvenokārt dzīvniekus.

[

←23

]

a Eduards Detaijs {1848—1912) — franču gleznotājs, gleznoja karaspēka parastās, mazāk dramatiskās gaitas.

[

←24

]

Mariāno Fortūni (1838—1874) — spāniešu gleznotājs žanrists.

[

←25

]

Džordžs Iness (1825— 1894) — amerikāņu gleznotāis.

[

←26

]

Plaši pazīstamā biržas panika Ņujorkā 1869. gada 23. septembrī.

Content

Dreizers Teodors Finansists

PIRMĀ NODAĻA

OTRĀ NODAĻA

TREŠĀ NODAĻA

CETURTĀ NODAĻA

PIEKTĀ NODAĻA

SESTĀ NODAĻA

SEPTĪTĀ NODAĻA

ASTOTĀ NODAĻA

DEVĪTĀ NODAĻA

DESMITĀ NODAĻA

VIENPADSMITĀ NODAĻA

DIVPADSMITĀ NODAĻA

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA

ČETRPADSMITĀ NODAĻA

PIECPADSMITĀ NODAĻA

SEŠPADSMITĀ NODAĻA

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA

DIVDESMITĀ NODAĻA

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA

DIVDESMIT OTRĀ NODAĻA

DIVDESMIT TREŠĀ NODAĻA

DIVDESMIT CETURTĀ NODAĻA

DIVDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

DIVDESMIT SESTĀ NODAĻA

DIVDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

DIVDESMIT ASTOTĀ NODAĻA

DIVDESMIT DEVĪTĀ NODAĻA

TRĪSDESMITĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT PIRMĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT OTRĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT TREŠĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT CETURTĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT SESTĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT ASTOTĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT DEVĪTĀ NODAĻA

ČETRDESMITĀ NODAĻA

ČETRDESMIT PIRMĀ NODAĻA

ČETRDESMIT OTRĀ NODAĻA

ČETRDESMIT TREŠĀ NODAĻA

ČETRDESMIT CETURTĀ NODAĻA

ČETRDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

ČETRDESMIT CETURTĀ NODAĻA

ČETRDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

ČETRDESMIT ASTOTĀ NODAĻA

ČETRDESMIT DEVITĀ NODAĻA

PIECDESMITĀ NODAĻA

PIECDESMIT PIRMĀ NODAĻA

PIECDESMIT OTRĀ NODAĻA

PIECDESMIT TREŠĀ NODAĻA

PIECDESMIT CETURTĀ NODAĻA

PIECDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

PIECDESMIT SESTĀ NODAĻA

PIECDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

PIECDESMIT ASTOTĀ NODAĻA

PIECDESMIT DEVĪTĀ NODAĻA