Dreizers Teodors

Māsa Kerija

Teodors Dreizers

Māsa Kerija

Romāns

.

PIRMĀ NODAĻA

Magnēts pievelk. Bezpalīdzīgs radījums stihijas varā.

Kad Karolīna Mībera sēdās vilcienā, kas pēcpusdienā devās uz Čikāgu, visa viņas bagātība bija neliels čemodāns, imitētas krokodilādas soma, kartona kārba ar ceļamaizi un dzeltens ādas maciņš, kurā atradās biļete — papīra strēmelīte ar māsas adresi Vanbjūrena ielā un četri dolāri naudas. Tas notika 1889. gada augustā, Karolīna bija astoņpadsmit gadu veca, glīta, kautrīga meitene, pārpilna ilūziju, kas tik raksturīgas jaunībai un nevainībai. Ja, šķiroties no mājām, viņa kaut ko nožēloja, tad ne jau to dzīvi, no kuras viņa tagad atteicās. Asaras plūda viņai no acīm, kad atvadoties māte viņu noskūpstīja, kaklā iesprūda it kā kamols, kad vilciens klabēdams pabrauca garām dzirnavām, kur dienā strādāja viņas tēvs, dziļa nopūta izlauzās no krūtīm, kad zaļās, pazīstamās pilsētiņas ainavas paslīdēja garām un uz visiem laikiem pārtrūka pavedieni, kas viņu saistīja ar mājām un bērnību.

Viņa, protams, varēja izkāpt nākamajā stacijā un atgriezties. Priekšā atradās lielā pilsēta, kur katru dienu pienāca vilcieni no visām zemes malām. Kolumbijas Sitija nemaz nebija tik tālu, lai uz to nevarētu atbraukt no Čikāgas. Kāda gan nozīme dažām stundām vai dažiem simtiem jūdžu? Karolīna lūkojās papīra strēmelītē, kurā bija māsas adrese, un domāja. Viņa ilgi vēroja zaļās ainavas, kas strauji aizslīdēja garām, līdz pirmos ceļa iespaidus nomainīja domas, kas ātrāk par vilcienu traucās uz priekšu, pilnas neskaidru minējumu, kāda gan būs Čikāga.

Ja meitene astoņpadsmit gadu vecumā atstāj mājas, tā vai nu nonāk saudzīgās rokās un kļūst labāka, vai arī ātri piemērojas lielpilsētas tikumības standartam un kļūst sliktāka. Šādos apstākļos vidusceļa nav. Liela pilsēta jau kopš seniem laikiem pilna viltības. Tajā darbojas vareni spēki, kas vilina un aicina ar neatvairāmiem izsmalcinātas kultūras kārdinājumiem. Tūkstoš uguņu mirdzumam bieži vien piemīt tikpat liels spēks kā pavedinošam skatienam mīļākā acīs. Naivo un nesamaitāto dvēseļu morāliskajā pagrimšanā galvenokārt vainojami spēki, kas nav pakļauti cilvēkam. Skaņu jūra, apdullinošais dzīves troksnis, gigantiskie cilvēku mājokļi kārdina un mulsina pārsteigtos jutekļus. Kādus tik melus tas viss nevar iečukstēt neaizsargātā ausī, ja blakus nav cilvēka, kas savlaicīgi brīdina un dod padomu! Ja nepazīst šo kārdinājumu īsto dabu, tad to skaistums, tāpat kā mūzika, iemidzina cilvēka uzmanību, novājina viņa gribu un beidzot sakropļo pašus vienkāršākos priekšstatus.

Karolīna jeb māsa Kerija, kā viņu ģimenē mēdza saukt, nevarēja lepoties ar sevišķi attīstītu prātu — viņa vēl nespēja novērot un analizēt. Viņai piemita egoisms. Kaut gan tas nebija visai spilgti izteikts, tomēr to varēja uzskatīt par viņas rakstura galveno īpašību. Kerija bija pārpilna jaunības sapņu, viņai piemita pusaudzes gadu kautrais, piemīlīgais skaistums, viņas augums solījās izveidoties samērīgs un graciozs, un viņas skatiens liecināja par iedzimtu inteliģenci, — vārdu sakot, Kerija bija lielisks amerikāņu vidusšķiras paraugs, trešās imigrantu paaudzes pārstāve. Grāmatas viņu neinteresēja, bet zinātne bija miglā tīts noslēpums. Koķetēšanas mākslu viņa vēl nebija apguvusi. Viņa neprata graciozi atmest galvu, viņas roku kustības bija neveiklas un mazās kājiņas soļoja smagnēji. Tomēr Kerija rūpējās par savu izskatu: asi uztvēra dzīves priekus un dedzīgi tiecās pēc materiālas labklājības. Viņa bija kā mazs bruņinieks bez vairoga, kas tomēr uzdrošinās iepazīties ar noslēpumaino pilsētu un lolot neskaidrus aizraujošus sapņus par varbūtējām uzvarām tālā nākotnē, kad šī pilsēta būs iekarota un gulēs viņai pie kājām.

— Tas ir viens no jaukākajiem kūrortiem Viskonsinas štatā, — sacīja kāda balss viņai pie pašas auss.

— Patiešām? — Kerija satraukti atsaucās.

Vilciens pašreiz atgāja no Vokišas stacijas. Jau labu laiku Kerija manīja aizmugurē kādu vīrieti. Juta, ka tas aplūko viņas kuplos matus. Tīri instinktīvi viņa saprata, ka modinājusi svešiniekā interesi. Meitenīgā atturība un iedzimtā nojauta, kā izturēties jebkurā gadījumā, ieteica viņai izlikties un noraidīt šādu familiaritāti, bet svešinieka pārdrošība un pievilkšanas spēks, kuru bija radījusi pieredze un iepriekšējās uzvaras, guva virsroku, un Kerija atbildēja.

Vīrietis mazliet pieliecās, uzlika elkoņus uz viņas sēdekļa atzveltnes un turpināja sarunu, cenzdamies būt patīkams ceļa biedrs.

— Jā, tā ir lieliska atpūtas vieta Čikāgas iedzīvotājiem. Visi hoteļi pirmās šķiras. Jūs laikam nepazīstat šo apkārtni?

— Pazīstu gan, — atbildēja Kerija. — Tas ir, es dzīvoju Kolumbijas Siti jā, bet šeit vēl nav gadījies būt.

— Tātad šis ir jūsu pirmais ceļojums uz Čikāgu, — viņš piezīmēja.

Visu sarunas laiku Kerija iesāņus vēroja savu ceļa biedru. Sārti vaigi, gaišas ūsas, pelēka filca platmale. Pašaizsargāšanās instinktam cīnoties ar sievišķīgu koķetēriju, viņa pagriezās un ieskatījās svešajam tieši sejā.

— Es neesmu to teikusi, — viņa protestēja.

— Ak tā, — viņš pieglaimīgi sacīja, izlikdamies, ka kļūdījies. — Man šķiet, ka jūs tā teicāt.

Svešais bija tipisks komivojažieris, kas vāca pasūtījumus tirdzniecības firmai. Viņš piederēja pie tās ļaužu kategorijas, kurus tā laika žargonā sauca par «bundziniekiem». Uz viņu varēja attiecināt arī citu — jaunāku vārdu, kas 1880. gadā bija Amerikā plaši pazīstams un trāpīgi apzīmēja vīriešus, kuri ģērbās un izturējās tā, lai pievērstu sev jaunu sieviešu ievērību un apbrīnu. Tos sauca par «siržu lauzējiem». Viņam bija rūtots brūna vilnas auduma uzvalks, kas tajā laikā bija jaunums, bet vēlāk kļuva par vispāratzītu biznesmena uzvalku, Dziļajā vestes izgriezuma varēja redzēt iecietinātu pletkreklu ar baltām un rozā svītrām. No svārku piedurknēm nāca laukā tā paša auduma aproces, kuras greznoja lielas zelta pogas ar dzelteniem ahātiem, tā sauktajām «kaķacīm». Pirkstus rotāja vairāki gredzeni, starp tiem, protams, netrūka arī smagā zīmoggredzena, no vestes kabatas karājās zelta pulksteņķēde, pie kuras šūpojas Aļņu ordeņa žetons. Uzvalks cieši piegula augumam; apģērbu papildināja brūni, rūpīgi nospodrināti zābaki ar biezam zolēm un pelēka filca platmale. Cilvēkam, kas atradās tādā attīstības pakāpē kā māsa Kerija, viņš varēja likties pievilcīgs, un viņai pietika ar vienu skatienu, lai pamanītu visu to, kas liecināja viņam par labu.

Lai šis ļaužu tips neizzustu no pasaules bez ziņas un miņas, atzīmēšu pašus raksturīgākos viņa rīcības paņēmienus un izsmalcinātākās metodes. Labas drēbes, protams, bija pats pirmais noteikums, bez tām komivojažieris nebija nekas. Turklāt viņš bija fiziski spēcīgs cilvēks, kura galvenais stimuls bija tieksme pēc sievietēm. Viņš neapgrūtināja savu prātu ar pārdomām par pasaules problēmām un spēkiem, viņu vadīja nevis alkatība, bet neremdināma tieksme pēc daudzveidīgām izpriecām. Viņa paņēmieni parasti bija ļoti vienkārši. Pats galvenais — pārdrošība, kuru stimulēja sajūsma par skaisto dzimumu. Satiekot jaunu sievieti, viņš nekavējoties tuvojās tai ar laipnu familiaritāti, kurai reizēm pievienojās neatlaidīgs lūgums, un viņa pūles gandrīz vienmēr vainagojās panākumiem. Ja sieviete izrādīja tieksmi uz koķetēriju, viņš atļāvās sakārtot pie tās apģērba kādu lentīti un, tiklīdz pamanīja, ka tā «uzķērusies», sāka saukt jauno paziņu vārdā. Iegājis kādā universālveikalā, viņš nekautrējās pārliekties pār leti un uzsākt tiešu sarunu. Izmeklētākā sabiedrībā, kā arī vilcienā un uzgaidāmajās telpās viņš tā nesteidzās. Ja tuvumā parādījās piemērots objekts, viņš kļuva pati uzmanība — uzsāka sarunas par laiku, pavadīja jauno paziņu līdz vagonam, nesdams viņas bagāžu, bet, ja tas neizdevās, tad centās vismaz nosēsties blakus, cerēdams, ka varēs ar viņu lakstoties līdz ceļojuma beigām. Spilveni, grāmatas, kāju soliņš, nolaists loga aizkars — tas viss ietilpa viņa pakalpojumu sarakstā. Kad viņa sasniedza savu ceļa mērķi, viņš nepiecēlās un neparūpējās par viņas bagāžu tikai tai gadījumā, ja bija cietis pilnīgu neveiksmi.

Sievietei kādreiz vajadzētu uzrakstīt filozofisku traktātu par apģērbu. Lai arī cik jauna ir sieviete, par ģērbšanos viņai zināšanu nekad netrūkst. Vērtējot vīriešu apģērbus, viņa sadala to valkātājus divās grupās — tādos, uz kuriem ir vērts skatīties, un tādos, kuri nav viņas ievērības cienīgi. Ja vīrietis iedalīts otrā grupā, viņa neuzmetīs tam ne skatienu. Bez tam sieviete vienmēr mēdz salīdzināt savu tērpu ar vīrieša tērpu. Šajā gadījumā Kerijas kaimiņa pusē bija visas priekšrocības. Viņa apzinājās šo nevienlīdzību. Vienkāršā zilā kleitiņa, ar melnas kokvilnas lentas rotājumiem tagad šķita pavisam nožēlojama. Arī kurpes bija stipri nonēsātas.

— Ziniet, — vīrietis turpināja, — es pazīstu jūsu pilsētā diezgan daudz cilvēku. Gatavo apģērbu tirgotāju Morgenrotu. Un galantērijas veikala īpašnieku Džibsonu.

— Patiešām? — Kerija viņu pārtrauca, atcerēdamās, kādu iekāri viņā bija modinājuši šo veikalu skatlogi.

Beidzot komivojažieris bija atradis tematu, kas meiteni interesēja, un viņš steidzās to izmantot. Jau pēc dažām minūtēm viņš apsēdās Kerijai blakus un sāka stāstīt par gatavo apģērbu pārdošanu, par saviem ceļojumiem, par Čikāgu un lielpilsētas izpriecām.

— Čikāga jums ļoti patiks. Vai jums pilsētā dzīvo radinieki?

— Es braucu pie māsas, — Kerija paskaidroja.

— Jums noteikti jāapskata Linkolna parks un Mičigana bulvāris. Tur ceļ milzu mājas. Tā ir otra Ņujorka. Lieliska pilsēta. Tur ir daudz ko redzēt — teātri, ļaužu drūzma, skaistas mājas. Jums tā patiks.

Klausoties blakussēdētāja stāstījumā, Kerijai mazliet sāpēja sirds. Viņa jutās tik neievērojama salīdzinājumā ar visu šo diženumu — tas viņu nomāca. Meitene gluži labi saprata, ka pilsētā viņu negaida izpriecas, tomēr tas, ko stāstīja ceļa biedrs, modināja viņā neskaidras cerības. Šī labi tērptā cilvēka uzmanība sniedza viņai zināmu gandarījumu. Kerija nevarēja atturēt smaidu, kad viņš sāka stāstīt par kādu pazīstamu aktrisi, kura esot viņai ļoti līdzīga. Viņa nebija tik vientiesīga, lai tam noticētu, tomēr šāda uzmanība glaimoja.

— Jūs taču paliksiet Čikāgā kādu laiku, vai ne? — viņš ieminējās, kad sarunas jau raisījās brīvi un nepiespiesti.

— Labi nezinu, — Kerija izvairīgi atbildēja, jo viņai pēkšņi iešāvās prātā, ka varbūt nevarēs atrast darbu.

— Nu, vismaz dažas nedēļas, — viņš sacīja, neatlaidīgi lūkodamies meitenei acīs.

Vārdi, ar kuriem viņi apmainījās, neizteica to, ko viņi šai brīdī viens par otru domāja. Viņš saskatīja meitenē kaut ko tādu, kas bija daudz pievilcīgāks par skaistumu.

Kerija saprata, ka viņš interesējas par to tikai no viena noteikta viedokļa, kas reizē iepriecina un biedē sievieti. Kerijas izturēšanās bija vienkārša, kaut arī tikai tāpēc, ka viņa vēl nebija paspējusi iemācīties tos daudzos paņēmienus, kas palīdz sievietei noslēpt viņas īstās jūtas. Dažos gadījumos viņas uzvedība šķita pat pārdroša. Gudra un pieredzējusi draudzene — ja viņai tāda būtu — brīdinātu viņu, lai nekad neskatās vīrietim tik cieši acīs,

— Kāpēc tas jūs interesē? — viņa jautāja.

— Vienkārši tāpēc, ka palikšu Čikāgā vairākas nedēļas, kamēr iepazīšos ar mūsu firmas precēm un paņemšu jaunus paraugus. Es varētu jums parādīt pilsētu.

— Nezinu, vai jūs to varēsiet… Es gribēju teikt, ka nezinu, vai varēšu iet jums līdz. Es dzīvošu pie māsas un…

— Ja viņa cels iebildumus, mēs izdomāsim kaut ko citu. — Viņš paņēma zīmuli un nelielu piezīmju grāmatiņu, it kā viņi par visu jau būtu vienojušies.

— Nu, kāda būs jūsu adrese?

Kerija sāka rakņāties pa savu maciņu, kurā atradās papīra strēmelīte ar māsas adresi.

Viņš izvilka no bikšu kabatas biezu portmoneju. Tajā atradās daudz dažādu papīru, dažas kvīšu grāmatiņas par ceļa izdevumiem un krietna paciņa banknošu. Portmonejs Keriju stipri ietekmēja: tāda nebija nevienam no viņas paziņām. Viņa vēl nekad nebija satikusi tik pieredzējušu ceļotāju, tik veiklu sabiedrības cilvēku. Portmonejs, spožie, brūnie zābaki, jaunais modernais uzvalks, drošā uzstāšanās — tas viss radīja Kerijas iztēlē priekšstatu par krāšņu, bagātu pasauli, kuras centrā atradās šis cilvēks. Tas noskaņoja viņu labvēlīgi pret visu, ko vien viņš varētu darīt.

Viņš izņēma no portmoneja glītu vizītkarti, uz kuras bija firmas nosaukums «Bartlett, Caryoe & Company» un apakšā kreisajā stūrī «Chas. H. Drouet».

— Tā mani sauc, — viņš teica, pasniegdams Kerijai karti un norādīdams uz apakšējo uzrakstu. — Izrunā Druē. No tēva puses mēs esam franči.

Kerija aplūkoja vizītkarti, kamēr Druē iebāza portmoneju atpakaļ kabatā. Pēc tam viņš izņēma no vēstuļu paciņas, kas atradās svārku kabatā, vienu aploksni. — Tā ir firma, kuras uzdevumā ar ceļoju, — viņš teica, rādīdams uz aploksnē iespiesto attēlu, — Steita un Leika ielas stūrī. — Viņa balsī skanēja lepnums. Būt saistītam ar šādu firmu taču kaut ko nozīmēja, un viņš vēlējās, lai arī meitene to sajustu.

— Kāda ir jūsu adrese? — viņš atkal jautāja un gatavojās to pierakstīt.

Meitene skatījās uz viņa roku.

— Kerija Mībera, — viņa lēnām teica. — Pilsētas rietumu daļā, Vanbjūrena ielā trīssimt piecdesmit četri, Hansona dzīvoklis.

Druē rūpīgi pierakstīja adresi un atkal izņēma portmoneju, lai ieliktu tajā piezīmju grāmatiņu. — Ja es aiziešu pie jums pirmdienas vakarā, vai jūs būsiet mājas?

— Domāju, ka būšu, — viņa atbildēja.

Cik tas patiesi, ka vārdi ir tikai mūsu neizmērojamas domu bagātības bālas ēnas. Tie ir tikai niecīgi ķēdes posmi, kas sasaista lielas jūtas un vēlēšanās, kuras neizsaka skaļi. Šie divi jaunie cilvēki, kas pārmija īsas frāzes, izvilka naudas makus, aplūkoja vizītkarti, paši nemaz neapzinājās, cik neskaidras ir viņu īstās jūtas. Neviens no viņiem nebija tik gudrs, lai atminētu otra domas. Druē nezināja, vai viņam izdevies ievilināt meiteni savos tīklos. Bet Kerija, kamēr Druē nebija pierakstījis viņas adresi, nezināja, ka piekāpjas. Tagad viņai bija tāda sajūta, it kā būtu kaut ko atdevusi, viņam — ka guvis uzvaru. Abiem bija skaidrs, ka ir viens ar otru saistīti. Druē vadīja sarunu. Viņš runāja brīvi, viņa izturējās nepiespiesti.

Vilciens tuvojās Čikāgai. Iemirdzējās neskaitāmas signāluguntiņas. Garām pazibēja citi vilcieni. Pāri plašai, tukšai prērijai varēja redzēt telegrāfa stabus rindā soļojam uz lielo pilsētu. Tālumā iezīmējās priekšpilsētas, milzīgi dūmeņi slējās augstu pret debesīm.

Aizvien biežāk klajā laukā sāka parādīties divstāvu koka nami, pie kuriem neredzēja ne žogu, ne koku, — vientuļi pilsētas priekšposteņi.

Bērnam, ģēnijam ar fantāziju vai arī cilvēkam, kas nav nemaz ceļojis, tuvošanās lielai pilsētai šķita īsts brīnums. It sevišķi, ja tas notiek vakarā — tajā noslēpumainajā laika posmā, kad gaisma cīnās ar tumsu, kad visa dzīvā pasaule pārvēršas. Ak, šie tuvās nakts solījumi! Ko gan visu tā nepiedāvā nogurušajam! Cik daudz nepiepildītu cerību tā neatmodina! Darba rūķa dvēsele saka: «Drīz es būšu brīva. Drīz būšu jautro pulkā. Šīs ielas, šīs laternas, šīs apgaismotās istabas ar mielasta galdiem — tas viss domāts arī man. Teātri, zāles, viesības, ceļi uz atpūtu un dziesmotas taciņas— tas viss naktī pieder arī man.» Kaut gan visa cilvēce vēl ieslodzīta kantoros un fabrikās, sajūsma jau izlauzusies ārpusē. Tā jūtama visapkārt. Pat visvienaldzīgākos pārņem sajūta, ko ne vienmēr var aprakstīt vai izteikt vārdos, — it kā no pleciem būtu nomesta smaga darba nasta.

Māsa Kerija raudzījās pa logu. Meitenes sajūsma pielipa arī viņas ceļa biedram, kas, no jauna sajuzdams interesi par pilsētu, radīja viņai tas brīnumus.

— Šī ir Čikāgas ziemeļrietumu daļa, — sacīja Druē.

— Šī ir Čikāgas upe, — viņš norādīja uz nelielu duļķainu upīti, kurā pie melnajiem krasta pāļiem bija pietauvojušies prāvi burinieki no tālām jūrām. Lokomotīve izgrūda tvaika mutuli, noklabēja sliedes, un upe palika aiz muguras. — Čikāga dienās būs liela pilsēta, — viņš turpināja.

— Tā ir īsts brīnums. Jums tur būs daudz ko redzēt. Kerija tikai pa ausu galam klausījās Druē paskaidrojumos. Viņu pēkšņi sagrāba bailes, domājot, ka viņa pavisam viena tālu prom no mājām metas iekšā plašajā dzīves jūrā. Kakls aizžņaudzās, sirds nemierīgi dauzījās, un uznāca viegls reibonis. Viņa pievēra acis un centās sevi pārliecināt, ka tas viss tikai nieki, ka Kolumbijas Sitija nav nemaz tik tālu.

— Čikāga! Čikāga! — sauca vagona pavadonis, ar troksni atgrūzdams durvis. Viņi iebrauca laukumā, kur saplūda daudz sliežu ceļu un gaisu pildīja riteņu klaboņa. Kerija paņēma savu nožēlojamo čemodāniņu un cieši satvēra maciņu. Druē piecēlās, pakustināja vienu kāju, tad otru, lai iztaisnotu sakrokojušās bikses, un paņēma savu glīto, dzelteno čemodānu.

— Jādomā, ka radinieki jūs stacijā sagaidīs, — viņš teica. — Atļaujiet man nest jūsu čemodānu.

— Nē, nē! — Kerija iesaucās. — Nevajag! Es negribu, ka māsa redz mūs kopā.

— Labi, — viņš piekrita. — Es tomēr palikšu jūsu tuvuma, ja viņa nebūs ieradusies, pavadīšu jūs līdz mājām.

— Jūs esat tik labs, — sacīja Kerija, izjuzdama pateicību par tādu uzmanību.

Čikāga! — sauca vilciena pavadonis, gari stiepdams vardu. Viņi atradās zem plašas, ēnainas stacijas nojumes, kur nule iedegās spuldzes un visapkārt stāvēja pasažieru vagoni. Vilciens līda uz priekšu gliemeža gaitā. Vagonā visi jau bija kājās un drūzmējās pie izejām.

— Mēs esam klāt, — sacīja Druē, virzīdamies uz durvīm. — Uz redzēšanos pirmdien!

— Uz redzēšanos! — atbildēja Kerija, paspiezdama viņa izstiepto roku.

— Neaizmirstiet, es skatīšos, kamēr jūs satiksiet savu māsu.

Kerija smaidīdama ielūkojās viņam acīs. Kad viņi bija izkāpuši no vagona, Druē izlikās meiteni neredzam. Uz perona kāda vienkārši ģērbusies sieviete ar kalsnu seju pazina Keriju un steidzās viņai pretī.

— Māsiņa Kerija! — sieviete iesaucas, bez sevišķas sirsnības apkampdama atbraucēju.

Kerija uzreiz saprata, ka no māsas velti gaidīt to silto uzmanību, kas viņu apņēma līdz šim. Svešajā, trokšņainajā pasaulē viņa juta sev pieskaramies dzīves īstenības auksto roku. Gaisma un jautrība nebija domāta viņai. Izpriecas nebija domātas viņai. Māsas izskats liecināja par smagu, rūpju pilnu dzīvi.

— Nu, kā klājas mājiniekiem? — viņa jautāja. — Tēvam, mātei?

Kerija atbildēja uz jautājumiem, bet raudzījās ļaužu drūzmā. Priekšā ejā, netālu no vārtiem, pa kuriem varēja nokļūt uzgaidāmajās telpās un uz ielas, stāvēja Druē. Viņš skatījās atpakaļ. Pārliecinājies, ka Kerija viņu redz un atrodas māsas aizgādībā, viņš pasmaidīja, tad pagriezās un gāja. Tikai Kerija pamanīja šo smaidu. Kad Druē devas prom, viņai bija tāda sajūta, it kā būtu kaut ko zaudējusi. Kad viņš nozuda pavisam, viņa saprata, ka tagad viņai šī cilvēka pietrūkst. Kaut arī blakus atradās māsa, Kerija jutās vientuļa, viena vētrainā, nežēlīgā jūra.

OTRĀ NODAĻA

Ar ko draud nabadzība. Granīts un nauda.

Minnijas dzīvoklis atradās pilsētas rietumu daļā, Vanbjūrena ielā, kur mājoja strādnieku un kalpotāju ģimenes — ļaudis, kas bija ieradušies un vēl aizvien ieradās pilsētā, ik gadus palielinot tās iedzīvotāju skaitu par piecdesmit tūkstošiem. Dzīvoklis atradās trešajā stāvā, un viesistabas logi raudzījās lejup uz ielu, kur vakarā mirdzēja pārtikas preču veikalu ugunis un rotaļājās bērni. Kerijai patika zirgu tramvaja zvaniņu tinkšķēšana, kas gan tuvojas, gan attālinājās un apklusa: patika, jo tas bija kaut kas jauns, vēl nedzirdēts. Kad Minnija ieveda viņu viesistabā, viņa piegāja pie loga un raudzījās lejup apgaismotajā ielā, brīnīdamas par tās trokšņiem un kustību, brīnīdamas par milzīgo pilsētu, kas jūdzēm tālu izpletās uz visām pusēm.

Pēc sasveicināšanās misis Hansona iedeva Kerijai auklēt bērnu, bet pati ķērās pie vakariņu gatavošanas. Viņas vīrs, pieklājības dēļ šo to pajautājis, apsēdās un sāka lasīt vakara laikrakstu. Viņš bija nerunīgs cilvēks, dzimis Amerikā zviedru ieceļotāju ģimenē un tagad strādāja lopkautuvē par ledus vagonu tīrītāju. Sievasmāsas ierašanās viņam bija pilnīgi vienaldzīga. Meitenes izskats viņu neinteresēja. Misteru Hansonu interesēja tikai viens jautājums: vai Kerija dabūs Čikāgā darbu vai ne.

— Pilsēta ir liela, — viņš teica. — Darbu te var dabūt dažās dienās. Visi dabū.

Jau iepriekš vīrs un sieva bija klusībā vienojušies, ka Kerijai jādabū darbs un jāmaksā par dzīvokli un uzturu. Misters Hansons bija ļoti kārtīgs un taupīgs cilvēks un jau vairākus mēnešus bija izdarījis iemaksas par diviem apbūves gabaliem tālu pilsētas rietumu pusē. Viņš cerēja tur kādreiz uzcelt māju.

Kamēr māsa gatavoja vakariņas, Kerijai atlika laiks aplūkot dzīvokli. Meitene nebija sevišķi laba novērotāja, toties, tāpat kā visas sievietes, bija bagātīgi apveltīta ar intuīciju.

Viņa nojauta, ka šeit dzīve ir nabadzīga un vienmuļa. Istabu sienas sedza bezgaumīgas tapetes. Uz grīdām bija lēti, pīti celiņi, bet viesistabā plāns lupatu paklājs. Mēbeles bija neglītas, pavirši apstrādātas, acīm redzot, pirktas uz nomaksu.

Turēdama bērnu klēpī, Kerija pasēdēja virtuvē pie Minnijas, kamēr mazulis sāka raudāt. Tad viņa no jauna cēlās kājās un dziedādama centās to nomierināt, līdz Hansons, iztraucēts lasīšanā, pienāca klāt un paņēma bērnu. Te izpaudās viņa rakstura labāka īpašība. Viņš bija pacietīgs. Varēja redzēt, ka viņš mīl savu atvasīti.

— Nu, nu, — viņš teica, nēsādams bērnu. — Klusu, klusu! — Viņš runāja ar nelielu zviedru akcentu.

— Tu droši vien gribēsi vispirms redzēt pilsētu, — sacīja Minnija, kad viņi ēda vakariņas. — Svētdien aizbrauksim un apskatīsim Linkolna parku.

Kerija ievēroja, ka Hansons neko neatbild. Viņš laikam domāja par kaut ko citu.

— Es gribētu rīt pameklēt darbu, — viņa teica. — Man priekšā visa piektdiena un sestdiena, un tas nemaz nebūs grūti. Kurā pusē atrodas biznesa centrs?

Minnija sāka māsai paskaidrot, bet misters Hansons viņu pārtrauca.

— Tai pusē, — viņš teica, rādīdams uz austrumiem. — Tas atrodas pilsētas austrumu daļā. — Tad viņš sāka stāstīt par Čikāgas novietojumu, un tā bija garākā runa viņa mūžā: — Ieteicu apjautāties lielajās firmās Franklina ielā, kā arī tūlīt aiz upes, — viņš nobeidzot teica. — Tur strādā daudz meiteņu. No turienes arī viegli tikt mājās. Tas nav tālu.

Kerija piekrītoši pamāja un sāka izjautāt māsu par tuvāko apkārtni. Minnija atbildēja pusbalsī, stāstīja viņai to pašu mazumiņu, ko zināja, bet Hansons noņēmās ar mazuli. Beidzot viņš pielēca kājās un sniedza bērnu sievai.

— Man rīt agri jāceļas, tāpēc iešu gulēt, — un viņš aizgāja, nozuda mazajā, tumšajā guļamistabā priekšnama pretējā pusē.

— Viņš strādā tālu no šejienes — lopkautuvē, — paskaidroja Minnija, — tādēļ viņam jāceļas augšā jau pussešos.

— Cikos tad tu celies, lai pagatavotu brokastis? — jautāja Kerija.

— Apmēram divdesmit minūtes pirms pieciem. Viņas kopīgi pabeidza dienas darbus: Kerija mazgāja traukus, bet Minnija noģērba bērnu un nolika to gulēt. Viņas kustības bija veiklas un precīzas, un Kerija saprata, ka māsai visa dzīve paiet vienā darbā.

Pamazām Kerija sāka apzināties, ka viņai jāaizmirst Druē. Viņš nekādā ziņā nevarēja nākt šurp. Hansona izturēšanās, Minnijas pazemība, visa māsas dzīvokļa atmosfēra liecināja, ka te neatzīst nekā cita kā tikai darbu un atkal darbu. Ja Hansons katru vakaru lasīja viesistabā

laikrakstu, ja viņš gāja gulēt deviņos un Minnija mazliet vēlāk, kas gan cits atlika Kerijai? Kerija saprata, ka viņai vispirms jāsameklē darbs un jānodrošina savs materiālais stāvoklis, un tikai pēc tam viņa varēs domāt par satikšanos. Viņas mazā aizraušanās ar Druē tagad šķita sevišķi nozīmīga.

«Nē, viņš nevar nākt šurp,» Kerija nolēma.

Viņa palūdza Minnijai tinti un papīru, kas atradās ēdamistabā uz kamīna malas, un, kad māsa pulksten desmitos bija aizgājusi gulēt, viņa sameklēja Druē vizītkarti un rakstīja:

«Šeit man nav iespējams ar Jums satikties. Pagaidiet, kamēr saņemsiet no manis kādu ziņu. Manas māsas dzīvoklis ir ļoti mazs.»

Kerija ilgi lauzīja galvu, ko vēl varētu pierakstīt. Gribējās atgādināt kopīgo braucienu vilcienā, bet kautrējās. Viņa nobeidza vēstuli, neveikli pateikdamās Druē par parādīto laipnību, tad ilgi domāja, kā parakstīties, beidzot izvēlējās nopietno «ar patiesu cieņu», kuru savukārt aizvietoja ar «sirsnīgi Jums pateikdamās». Tad uzrakstīja adresi, aizlīmēja aploksni un, iegājusi viesistabā, kur nišā atradās viņas guļvieta, pievilka pie atvērtā loga nelielu šūpuļkrēslu un sēdēja tur, klusā apbrīnā raudzīdamās lejup naksnīgajās ielās. Beidzot, nogurusi no pārdomām, viņa kļuva miegaina, izģērbās un gāja gulēt.

Kad nākamajā rītā Kerija pulksten astoņos pamodās, Hansons jau bija aizgājis. Ēdamistabā, kas noderēja arī par viesistabu, sēdēja māsa un kaut ko šuva. Kerija apģērbās, pati pagatavoja sev brokastis un pēc tam aprunā jās ar Minniju, uz kuru pusi doties. Kopš viņu pēdējās tikšanās māsa bija stipri pārvērtusies. Tagad tā bija kalsna, bet spēcīga divdesmit septiņus gadus veca sieviete, kuras dzīves uztvere bija tāda pati kā viņas vīram un kuras uzskati par izpriecām un pienākumu bija daudz konservatīvāki nekā trūcīgajos jaunības gados. Minnija uzaicināja Keriju pie sevis ne jau tāpēc, ka būtu pēc tās noilgojusies, bet gan tāpēc, ka māsa bija neapmierināta ar dzīvi pie vecākiem, bet šeit viņa droši vien atradīs darbu un varēs maksāt par dzīvokli un uzturu. Viņa tomēr priecājās par māsas atbraukšanu, kaut gan jautājumā par darbu bija pilnīgi vienis prātis ar savu vīru. Kurš katrs darbs bija labs, ja par to maksāja — sākumā, teiksim, vismaz piecus dolārus nedēļā. Fabrikas strādniece — tas bija katras iesācējas iepriekš nolemtais liktenis. Kerija iestāsies kādā no lielajiem uzņēmumiem un pelnīs pietiekami daudz, līdz … līdz kaut kas notiks. Kas īsti — to neviena no viņām nezināja. Viņas nedomāja par paaugstinājumu darbā. Viņas necerēja uz bagātu vīru. Kerija dzīvos un strādās, līdz notiks kaut kas labs un viņa tiks bagātīgi atalgota, tāpēc ka nav baidījusies ierasties un strādāt lielajā pilsētā. Šādu nenoteiktu cerību iedvesmota, Kerija devās meklēt darbu.

Pirms sekojam Kerijas gaitām, iepazīsimies ar vietu, kur norisināsies viņas turpmākā dzīve. 1889. gadā Čikāgai piemita visu ātri augošo pilsētu raksturīgās īpašības, tādēļ tur šādi jaunu meiteņu ceļojumi nebija nekas neparasts. Ar saviem daudzajiem un ātri augošajiem komerciālajiem pasākumiem pilsēta kļuva slavena un kā milzīgs magnēts pievilka ļaudis no malu malām: gan cerību pilnos, gan arī cerību zaudējušos — tos, kuriem bagātība vēl jāsarauš, kā arī tos, kas jau paspējuši to pazaudēt. Pilsētā bija kāds pusmiljons iedzīvotāju, bet ar savu godkāri, uzņēmību un plašo vērienu tā neatpalika no galvaspilsētas, kur bija miljons iedzīvotāju. Tās ielas un mājas bija izkaisītas septiņdesmit piecu kvadrātjūdžu lielā platībā. Iedzīvotāju skaita pieaugumu veicināja ne tik daudz tirdzniecība, kā rūpniecība, kas gatavojās jauna ļaužu pieplūduma uzņemšanai. Veseru sitieni bija dzirdami visās malās. Pilsētā cēla lielus rūpniecības uzņēmumus. Milzīgās dzelzceļu kompānijas, kas jau labi sen bija ievērojušas šīs vietas nākotnes izredzes, bija sagrābušas savās rokās plašus zemes gabalus preču iekraušanai un pārvadāšanai. Cerot, ka pilsēta ātri paplašināsies, tramvaju līnijas tika pagarinātas tālu klajā laukā. Pilsētas municipalitāte bija izbruģējusi jūdzēm garas ielas un ielikusi kanalizācijas caurules rajonos, kur varbūt stāvēja tikai viena vientuļa māja — nākamā pilsētas kvartāla priekšpostenis. Bieži gadījās redzēt klajumus, padotus visiem vējiem un lietiem, kurus augu nakti apgaismoja veselas virtenes gāzes laternu, kas mirguļodamas šūpojās vējā. Šauras dēļu ietves sniedzās uz visām pusēm, aiztecēdamas garām te kādai mājai, te kādam veikalam, un galu galā izbeidzās prērijā.

Pilsētas centrā atradās plašais vairumtirdzniecības un rūpniecības rajons, uz kuru parasti devās nepiedzīvojis darba meklētājs. Toreizējā Čikāga atšķīrās no citām lielām pilsētām ar to, ka tajā katra kaut cik ievērojama firma aizņēma savu atsevišķu celtni. Šeit tas bija iespējams, jo brīvas zemes netrūka. Lielākā daļa vairumtirdzniecības firmu, kuru kantori atradās pirmajā stāvā un bija labi pārredzami no ielas, izskatījās ļoti iespaidīgas. Lielie spoguļstikla logi, kas mūsu dienās tik parasti, toreiz tikko nāca modē un piešķīra pirmā stāva kantoru telpām izsmalcinātu un greznu izskatu. Nejaušs garāmgājējs varēja redzēt veselu rindu pulēta koka un matēta stikla šķērssienu, darbā iegrimušus ierēdņus, elegantos uzvalkos un spodros pletkreklos tērptus biznesmenus, kuri vai nu klaiņoja apkārt, vai arī bija sasēdušies nelielās grupās.

Ārpusē pie kāda no četrstūrainajiem akmens bluķiem, kas veidoja ieeju, bija piestiprināta pulēta vara vai niķeļa plāksnīte, uz kuras īsi un saprotami bija uzrakstīts firmas nosaukums un biznesa nozare. Viss pilsētas centrs ar nodomu bija iekārtots tā, lai tas izskatītos varens un iespaidīgs, lai iebiedētu un mulsinātu vienkāršo darba meklētāju, lai aiza, kas šķir nabadzību no bagātības, būtu dziļa un plata.

Uz šo ievērojamo tirdzniecības rajonu devās kautrīgā Kerija. Viņa gāja uz austrumiem pa Vanbjūrena ielu cauri rajonam, kas pamazām kļuva aizvien nabadzīgāks un izbeidzās ar pussagruvušu mājeļu jūkli un ogļu laukumiem pie upes. Kerija apņēmīgi soļoja uz priekšu, vēlēdamās, cik vien iespējams ātrāk atrast darbu, tomēr gandrīz pēc katra soļa apstājās un apbrīnoja nekad neredzētās ainavas, juzdamās gaužām nevarīga starp tik daudziem, viņai nesaprotamiem spēka un varas lieciniekiem. Kas gan bija šīs plašās celtnes? Kam gan noderēja šie dīvainie milzu uzņēmumi, ko tur ražoja? Ja viņa tagad noraudzītos uz akmeņkaļa darbnīcu Kolumbijas Sitijā, kur apstrādāja nelielus marmora gabalus vienam vai otram pasūtītājam, viņa saprastu šīs darbnīcas nozīmi, bet, kad Kerijas skatienam pavērās kādas lielas akmens kompānijas laukumi ar daudziem sliežu ceļiem un kravas platformām, ar dokiem upes krastā, kur virs galvas slējās milzīgi slīdošie celtņi no koka un tērauda, viņa savā aprobežotajā pasaulītē nespēja to aptvert.

Tikpat nesaprotami viņai bija bezgalīgie dzelzceļa depo, daudzie kuģi, kurus viņa redzēja upē, un milzīgās rūpnīcas otrā krastā pašā ūdens malā. Pa atvērtajiem logiem viņa varēja redzēt vīriešu un sieviešu stāvus darba priekšautos rosāmies pa telpām. Garās ielas viņai šķita ar mūriem norobežoti noslēpumi; plašie kantori — dīvaini labirinti, kas saistīti ar kaut kādām tālām ievērojamām personām. Viņa domāja, ka ļaudis, kam bija kāds sakars ar šiem kantoriem, to vien dara kā skaita naudu, grezni ģērbjas un brauc ekipāžās. Ar ko viņi tirgojas, kā viņi strādā, kāds ir viņu darba mērķis — par visu to Kerijai nebija ne jausmas. Te viss bija tik brīnumains, tik neaptverams, tik nesasniedzams, ka Kerijai drosme saplaka un sirds sāka nemierīgi dauzīties, domājot, ka viņai vajadzēs ieiet kādā no šiem lielajiem uzņēmumiem un lūgt kaut kādu darbu — kaut ko tādu, ko viņa varētu darīt, — vienalga, ko.

TREŠĀ NODAĻA

Mēs izaicinām likteni. Četrarpus dolāra nedēļā.

Pārgājusi pāri upei un nonākusi vairumtirdzniecības firmu rajonā, Kerija sāka apskatīties, pa kurām durvīm iet iekša. Aplūkodama plašos logus un iespaidīgās izkārtnes, viņa pamanīja, ka ļaudis pievērš viņai uzmanību un uzskata viņu par to, kas viņa patiesībā bija, — par darba meklētāju. Nekad agrāk Kerija nebija to darījusi un tagad nespēja atbrīvoties no kauna sajūtas. Lai ļaudis nedomātu, ka viņa staigā apkārt, darbu meklēdama, viņa pielika soli un devās uz priekšu ar vienaldzīgu izskatu, kāds, pēc viņas domām, piemīt cilvēkam, kas dodas uz noteiktu mērķi. Tā viņa pagāja garām vairākām fabrikām un vairumtirdzniecības firmām, nemaz uz tām nepaskatījusies. Nogājusi vairākus kvartālus, viņa beidzot saprata, ka tā nekā nepanāks, un sāka atkal lūkoties apkārt, kaut gan nepalēnināja gaitu. Mazliet tālāk viņa ieraudzīja lielas durvis, kuras nezin kādēļ saistīja viņas uzmanību. Pie tām bija piestiprināta vara plāksnīte; šķita, ka tā ir ieeja milzīgā sešu vai septiņu stāvu bišu stropā. «Varbūt šeit vajadzīgi strādnieki,» nodomāja Kerija un, pārgājusi pāri ielai, devās uz durvīm. Kad viņa atradās kādus divdesmit soļus no iecerētā mērķa, viņa caur logu ieraudzīja jaunu vīrieti pelēkā, rūtotā uzvalkā. Vai jaunajam vīrietim bija kāds sakars ar šo uzņēmumu, to Kerija nezināja, bet, tā kā viņam gadījās palūkoties uz meitenes pusi, Kerijas drosme saplaka, un viņa nokaunējusies steidzīgi pagāja durvīm garām. Otrā ielas pusē atradās sešu stāvu celtne ar nosaukumu «Storms un Kings», un Kerijā no jauna modās cerības. Tas bija manufaktūras preču vairumtirdzniecības uzņēmums, kurā strādāja sievietes. Kerija redzēja tās šad tad pazibam aiz augšējo stāvu logiem. Šajā firma viņa nolēma iegriezties, lai notiktu kas notikdams. Viņa pārgāja pāri ielai un devās tieši uz ieeju. Bet tai brīdī no nama iznāca divi vīrieši un apstājās durvīs. Telegrammu iznēsātājs zilā formas tērpā aizsteidzās Kerijai garām, uzskrēja augšā pa pakāpieniem un nozuda. Vairākiem garāmgājējiem nācās griezt ceļu meitenei, kas stāvēja ietves vidū, nezinādama, ko darīt. Viņa bezpalīdzīgi raudzījās apkārt, tad, pamanījusi, ka tiek ievērota, kautrīgi atkāpās. Uzdevums izrādījās pārāk grūts. Viņa nespēja paiet garām durvīs stāvētājiem.

Tik smaga sakāve galīgi satrieca Keriju. Viņa neapzināti devās uz priekšu, un katrs solis, ko viņa spēra, bija daļa no bēgšanas, kuru viņa labprātīgi uzņēmās. Kvartāls pēc kvartāla palika aiz muguras. Ielu krustojumos uz spuldzēm viņa lasīja nosaukumus: Madisona iela, Monro, Lasalla, Klārka, Dīrboma un Steita iela; viņa gāja aizvien tālāk, kaut gan kājas sāka nogurt, soļojot pa platajām akmens plāksnēm. Viņa priecājās, ka ielas ir gaišas un tīras. Rīta saule sildīja aizvien siltāk, toties ēnas pusē iela bija patīkami vēsa. Viņa lūkojās uz zilajām debesīm virs galvas un izjuta to skaistumu daudz dziļāk nekā līdz šim.

Tad Kerija sāka uztraukties par savu gļēvulību. Viņa apņēmīgi apgriezās, nolēmusi uzmeklēt firmu «Storms un Kings» un iet iekšā. Pa ceļam viņa nonāca pie kādas lielas apavu tirdzniecības kompānijas, kur caur plašajiem logiem varēja redzēt ar matstiklu norobežotu administrācijas telpu. Ārpus šī nodalījuma pie pašām durvīm sēdēja kāds sirms džentlmenis, viņam priekšā bija neliels galdiņš, uz kura atradās bieza, atvērta grāmata. Kerija vilcinājās un vairākas reizes pagāja uzņēmumam garām, beidzot, pārliecinājusies, ka neviens uz viņu neskatās, nedroši iegāja pa durvīm un pazemīgi apstājās pie galdiņa.

— Ko jūs vēlaties, mis? — vaicāja vecais džentlmenis, raudzīdamies viņa diezgan laipni.

— Es … tas ir … vai jums … es gribēju jautāt, vai jums nav vajadzīgas strādnieces? — viņa stostījās.

— Pašlaik nevajag, — viņš smaidīdams atbildēja. — Pašlaik nevajag. Pienāciet nākošnedēļ. Dažreiz mēs kādu pieņemam.

Viņa klusēdama noklausījās atbildi un, neveikli atpakaļkāpdamās, izgāja ārā. Laipnā uzņemšana viņu mazliet pārsteidza. Viņa bija gaidījusi, ka būs daudz sliktāk, ka viņai atbildēs kaut ko asu, rupju — ko īsti, viņa nezināja. Jau tas vien, ka viņai nelika sajust viņas pazemojošo stāvokli, šķita kaut kas neparasts.

Mazliet uzmundrināta, Kerija iedrošinājās ieiet vēl kādā lielā celtnē. Tā bija gatavu apģērbu firma, un tajā, acīm redzot, bija vēl vairāk cilvēku; labi ģērbušies vīrieši ap gadu četrdesmit un vecāki sarunājās aiz misiņa barjerām.

Pie viņas tūlīt pienāca kāds izsūtāmais zēns.

— Ko jūs vēlaties satikt? — viņš jautāja.

— Es gribu satikt vadītāju, — Kerija atbildēja. Zēns aizsteidzās un pateica kaut ko vienam no trim

džentlmeņiem, kuri par kaut ko apspriedās. Tas panācās Kerijai pretim.

— Ko jūs vēlaties? — viņš auksti jautāja. Viņa tonis uzreiz atņēma meitenei drosmi.

— Vai jums nav vajadzīga strādniece? — viņa stostījās.

— Nē, — viņš strupi noteica un aizgriezās.

Kerija samulsusi devās uz durvīm, kuras godbijīgi atvēra izsūtāmais zēns, un centās pēc iespējas ātrāk nozust pūlī. Tas bija nopietns trieciens viņas nesenajam, patīkamajam garastāvoklim. Tagad viņa soļoja uz priekšu bez noteikta mērķa, iegriezdamās gan vienā, gan otrā ielā un aplūkodama vairākas lielas firmas, taču viņai nebija drosmes ieiet un apjautāties. Pienāca dienas vidus un līdz ar to izsalkums. Kerija uzmeklēja kādu vienkāršāku restorānu, iegāja un izbijās, uzzinājusi, ka cenas ir nesamērīgi augstas viņas naudas makam. Viņa varēja atļauties tikai šķīvi zupas un, ātri to iztukšojusi, izgāja atkal uz ielas.

Ēdiens atdeva viņai spēku un iedrošināja turpināt meklēšanu.

Nogājusi dažus kvartālus, meklējot piemērotu vietu, viņa atkal nonāca pie firmas «Storms un Kings» un šoreiz iegāja iekšā. Daži džentlmeņi turpat tuvumā sarunājās, bet viņu neievēroja. Kerija palika stāvam un nervozi raudzījās grīdā. Kad viņas izmisuma mērs bija gandrīz pilns, viņu aicināja pie sevis kāds kalpotājs, kas sēdēja pie viena no daudzajiem galdiem aiz tuvākās barjeras.

— Ko jūs vēlaties satikt? — viņš apjautājās.

— Man vienalga, — viņa sacīja. — Es meklēju darbu.

— Tad jums jārunā ar misteru Makmanusu, — viņš atbildēja. — Apsēdieties, — viņš norādīja uz krēslu pie sienas. Tad nesteigdamies sāka atkal rakstīt, līdz no ielas ienāca drukns maza auguma džentlmenis.

— Mister Makmanus, — vīrietis pie galda viņu uzrunāja, — šī jaunā sieviete grib jūs satikt.

Druknais džentlmenis pagriezās pret Keriju, viņa piecēlās un panācās tam pretī.

— Ar ko varu jums pakalpot, mis? — viņš jautāja, meiteni ziņkārīgi aplūkodams.

— Vai es nevarētu dabūt pie jums darbu?

— Kādu darbu?

— Vienalga, kādu, — viņa nočukstēja.

— Vai jums ir prakse manufaktūras preču vairumtirdzniecībā?

— Nē, ser.

— Varbūt jūs esat stenogrāfiste vai mašīnrakstītāja?

— Nē, ser.

— Nu, tādā gadījumā mums darba nav, — viņš teica. — Mēs pieņemam tikai strādnieces ar praksi.

Kerija sāka jau kāpties atpakaļ uz durvīm, kad viņas sejas skumjā izteiksme piesaistīja mistera Makmanusa uzmanību.

— Vai jūs esat jau agrāk kaut kur strādājusi? — viņš apjautājās.

— Nē, ser.

— Nu, tad jums nez vai izdosies atrast darbu tādā vairumtirdzniecības firmā kā mūsējā. Vai esat pamēģinājusi universālveikalos?

Viņa atzinās, ka nav mēģinājusi.

— Jūsu vietā es vispirms būtu iegriezies universālveikalos. Tur bieži pieņem jaunas sievietes par pārdevējām, — viņš teica, labsirdīgi viņā noraudzīdamies.

— Pateicos, ser, — Kerija atbildēja, draudzīgās intereses uzmundrināta.

— Jā, — viņš teica, kad Kerija devās uz durvīm, — pamēģiniet universālveikalos. — Un gāja projām.

Tajā laikā universālveikali bija tikko sākuši darboties un to nebija daudz. Savienotajās Valstīs pirmie trīs šāda tipa veikali tika atvērti ap 1884. gadu, tie atradās Čikāgā. Kerijai daži šo uzņēmumu nosaukumi bija pazīstami no sludinājumiem laikrakstā «Daily News», un tagad viņa gāja tos meklēt. Mistera Makmanusa vārdi palīdzēja viņai atgūt drosmi, kas bija pavisam saplakusi, un viņa sāka cerēt, ka atradīs tur darbu. Labu laiku viņa staigāja šurpu turpu, domādama, ka ieraudzīs tos nejauši, — cik viegli cilvēks, kam jādodas pildīt grūts, bet nepieciešams uzdevums, samierinās ar šķietamu meklēšanu. Beidzot viņa apjautājās kādam policistam, un tas paskaidroja, ka «Bazārs» esot divus kvartālus tālāk.

Ja šie plašie mazumtirdzniecības uzņēmumi kādreiz izzudīs no mūsu dzīves, tie tomēr paliks kā interesanta nodaļa mūsu valsts tirdzniecības vēsturē. Tāds tirdzniecības uzplaukums pasaulē vēl līdz šim nebija pieredzēts. Tā bija visizdevīgākā mazumtirdzniecības forma, kas apvienoja simtiem veikalu uz visekonomiskākajiem pamatiem. Tie bija skaisti, trokšņaini, ienesīgi uzņēmumi ar veselu armiju pārdevēju un veselu baru priekšnieku. Kerija lēnām virzījās pa pircēju pilnajām ejām, priecādamās par greznuma priekšmetiem, apģērbiem, rakstāmpiederumiem un dārgakmeņiem. Katra lete atklāja viņai jaunu žilbinoši pievilcīgu izstādi. Meitene sajuta katra greznuma priekšmeta, katras dārglietas pievilkšanas spēku, tomēr viņa nekur neapstājās. Uz letēm nebija nekā tāda, kas viņai nenoderētu, pēc kā viņa nebūtu ilgojusies. Glītās kurpītes un zeķes, kruzuļotie svārki un apakšsvārki, mežģines, lentas, matu sukas, naudas maki — katrs priekšmets modināja viņā vēlēšanos to iegūt, un Kerija sevišķi skaidri apzinājās, ka neviena no šīm lietām viņai nav pa kabatai. Viņa bija darba meklētāja, izstumtā, bez nodarbošanās, un katra pārdevēja no pirmā acu uzmetiena pateiktu, ka viņa ir nabadzīga.

Keriju nevarēja uzskatīt par nervozu, pārmērīgi jūtīgu meiteni, kas negaidot izmesta aukstajā aprēķinu pasaulē, kur trūkst poēzijas. Tāda viņa, protams, nebija. Bet sievietes vienmēr sāpīgi izjūt sava apģērba trūkumus.

Kerija iekāroja visas šīs jaunās un skaistās lietas, kas domātas sievietes tērpa izgreznošanai, un ar skaudību nolūkojās smalkajās lēdijās, kuras, viņu pilnīgi ignorēdamas, spraucās garām un alkatīgi apjautājās par visu, ko tik redzēja veikalā. Kerija nebija vēl iepazinusies ar savu laimīgāko māsu — pilsētas iemītnieču ārējo izskatu. Tāpat viņai līdz šim nebija ne jausmas, kā ģērbjas un izturas lielo veikalu pārdevējas, kurām līdzās viņa šķita visai nožēlojama. Tās lielākoties bija glītas meitenes, dažas pat skaistas, un tām visām bija neatkarīgs un vienaldzīgs izskats, kas skaistākajām piešķīra zināmu pikantumu. Viņas bija labi ģērbušās, daudzos gadījumos pat izsmalcināti, un, ja Kerijai gadījās sastapt kādas meitenes skatienu, viņa ieraudzīja tajā bargu kritiku — viņas apģērba trūkumi un neveiklās «manieres», acīm redzot, skaidri rādīja, kas viņa ir. Skaudības liesma iedegās Kerijas sirdī. Viņa sāka neskaidri nojaust, ko sevī glabā pilsēta — bagātību, modi, ērtības — visu, kas spēj izdaiļot sievietes, un viņa karsti ilgojās pēc skaista apģērba un skaistas dzīves.

Otrā stāvā atradās pārvaldes kantori, uz kurieni Kerijai pēc vairākkārtīgas taujāšanas parādīja ceļu. Tur priekšā jau gaidīja citas meitenes, tādas pašas darba meklētājas kā viņa, tikai daudz pašapzinīgākas un drošākas, jo ilgāku laiku bija dzīvojušas pilsētā; šīs meitenes nekautrēdamās sāka Keriju aplūkot. Kerijai nācās gaidīt turpat stundu, līdz viņu aicināja iekšā.

— Nu, — kāds enerģisks un kustīgs ebrejs, kas sēdēja pie rakstāmgalda loga tuvumā, jautāja, — vai esat kādreiz strādājusi veikalā?

— Nē, ser, — atbildēja Kerija.

— Tātad neesat strādājusi, — viņš teica, vērīgi viņu aplūkodams.

— Nē, ser, — Kerija atkārtoja.

— Mēs dodam priekšroku jaunām sievietēm ar praksi. Mēs nevarēsim jūs pieņemt.

Kerija kādu brīdi palika stāvam, nespēdama aptvert, ka saruna beigusies.

— Jūs velti gaidāt, — ebrejs iesaucās. — Neaizmirstiet, ka mēs šeit esam ļoti aizņemti ļaudis.

Kerija steidzās uz durvīm.

— Pagaidiet, — ebrejs teica, saukdams viņu atpakaļ. — Atstājiet savu vārdu un adresi. Dažreiz mums vajadzīgas meitenes.

Kad Kerija beidzot nokļuva uz ielas, viņa tikko spēja valdīt asaras. Ne jau tieši pēdējā atraidījuma, bet gan visas pazemojumu pilnās dienas dēļ. Viņa bija nogurusi un nervoza. Atmetusi nodomu apjautāties pēc darba arī citos universālveikalos, viņa iejuka pūlī un gāja tālāk, juzdamās ļaužu vidū mierīgāka un drošāka.

Klaiņodama bez noteikta mērķa, viņa iegriezās Džeksona ielā, netālu no upes, un lēnām gāja pa šīs kustības pārpilnās ielas dienvidu pusi uz priekšu, kad viņas uzmanību saistīja pie kādām durvīm piesprausts ietinamā papīra gabals, uz kura ar veļas tinti bija uzrakstīts: «Pieņem darbā meitenes — iesaiņotājas un šuvējas.» Kerija vilcinājās kādu brīdi, tad gāja iekšā.

Firma «Speigelheim & Co», zēnu cepuru ražotāja, aizņēma ēkas vienu stāvu. Piecdesmit pēdas platā un kādas astoņdesmit pēdas garā telpa bija vāji apgaismota, pilna mašīnām un darbgaldiem, tikai pašās tumšākajās vietās dega elektriskās spuldzes. Te strādāja vesels bars jaunu sieviešu un daži vīrieši. Sievietes izskatījās netīras, noputējušas, ar eļļas traipiem sejā, ģērbušās plānās, neizskatīgās kokvilnas kleitās, kājās vairāk vai mazāk nonēsāti apavi. Daudzas bija atrotījušas piedurknes, atklādamas kailas rokas, un dažas aiz karstuma bija pat atpogājušas apkaklītes. Tās, acīm redzot, bija gandrīz vissliktāk atalgotās fabrikas strādnieces — nekārtīgas, izlaidīgas, dzeltenīgi bālas no uzturēšanās piesmakušās telpās. Viņas nebija kautrīgas, bet ļoti ziņkārīgas, izturējās izaicinoši un runāja žargonā.

Kerija samulsusi raudzījās visapkārt un bija pilnīgi pārliecināta, ka šeit strādāt viņa nevēlas. Sievietes paslepus lūkojās meitenē, bet izlikās, ka nepievērš viņai uzmanību. Kerija pacietīgi gaidīja, līdz viņas klātbūtni bija pamanījuši visi, kas atradās darbnīcā. Beidzot kāds bija padevis ziņu meistaram, kurš tāpat priekšautā un kreklā ar augstu uzrotītām piedurknēm panācās uz priekšu.

— Vai jūs gribat runāt ar mani? — viņš jautāja.

— Vai jums nav vajadzīga strādniece? — atbildēja Kerija, kas jau bija iemācījusies jautāt īsi un skaidri.

— Vai jūs protat šūt cepures?

— Nē, ser, — Kerija atbildēja.

— Vai jūs kādreiz esat strādājusi tādu darbu? — viņš apjautajās.

Viņa atbildēja, ka neesot.

— Nu, — sacīja meistars, domīgi kasīdams ausi, — mums vajadzīga šuvēja. Mēs dodam priekšroku strādniecēm ar praksi. Mums nav laika tās apmācīt. — Viņš apklusa un raudzījās caur logu. — Mēs varētu likt jūs pie apdares darbiem, — viņš beidzot noteica.

— Cik jūs maksājat nedēļā? — Kerija ieminējās, meistara piekāpīgās izturēšanās un vienkāršās uzrunas iedrošināta.

— Trīs ar pusi, — viņš atbildēja.

— Ak, — viņa tikko neiesaucās, bet savaldījās un ļāva savam domām nomirt neizteiktām.

— Pašlaik mums strādnieces nav sevišķi vajadzīgas, — viņš nevērīgi turpināja, aplūkodams Keriju, gluži tāpat kā aplūkotu saini. — Tomēr pirmdien jūs varat atnākt, — viņš teica, — es iekārtošu jūs darbā.

— Pateicos, — Kerija klusi atbildēja.

— Ja nāksiet, paņemiet līdz priekšautu, — viņš vēl piebilda.

Meistars aizgāja un atstāja viņu stāvam pie lifta, pat nepaprasījis viņas vārdu.

Kaut arī darbnīcas izskats un zemā darba alga deva smagu triecienu viņas cerībām, tomēr apziņa, ka pēc tik daudzām neveiksmēm viņai beidzot piedāvāja darbu, uzmundrināja Keriju. Lai arī cik pieticīgas bija Kerijas prasības, viņa nedomāja pieņemt šo vietu. Viņa bija pieradusi pie kaut kā labāka. Uz laukiem viņa bija dzīvojusi ārā, svaiga gaisā, un viņas daba protestēja pret šādu ieslodzījumu. Netīrībā viņai nekad nebija nācies dzīvot. Viņas māsas dzīvoklis bija tīrs. Šeit viss bija nokvēpis un drūms, griesti zemi, meičas nekārtīgi ģērbušās un rupjas. Viņas droši vien ir cietsirdīgas un ļaunas, Kerija nodomāja. Tomēr viņai tika piedāvāts darbs. Čikāgā droši vien nemaz nav tik slikti, ja tūlīt pirmajā dienā var dabūt darbu. Vēlāk viņa atradīs kaut ko citu — labāku.

Tomēr viņas tālākie meklējumi palika bez panākumiem.

Visās kaut cik patīkamākās un izskatīgākās vietās viņa tika strupi noraidīta. Citur atkal pieņēma strādnieces tikai ar iepriekšēju praksi. Ne reizi vien Kerijai gadījās dzirdēt pavisam nesmalkjūtīgus noraidījumus, bet sevišķi apvainojošu atbildi viņa saņēma kādā gatavu apģērbu fabrikā, kad, uzkāpusi ceturtajā stāvā, apjautājās pēc darba.

— Nē, nē! — sauca meistars, rupjš, drukns cilvēks, kas pārzināja vāji apgaismotu darbnīcu, — mums neviens nav vajadzīgs. Ko jūs šeit vazājaties?

Līdz ar novakares tuvošanos izgaisa Kerijas cerības, drosme un enerģija. Meitene bija parādījusi pārsteidzošu neatlaidību. Tāda centība gan būtu pelnījusi labāku atmaksu. Plašais tirdzniecības rajons šķita viņas nogurušajiem jutekļiem daudz lielāks, daudz cietsirdīgāks un vienaldzīgāks. Kerijai likās, ka viņai slēgtas visas durvis, ka cīņa pārāk nikna, ka nav nekādu cerību dabūt darbu. Viņai garām steidzās vīrieši un sievietes garās, bezgalīgās rindās. Kerija sajuta vareno dzīves pulsu ar tās daudzveidīgajām interesēm, sajuta savu nevarību, kaut gan ne visai skaidri apzinājās, kāds niecīgs salmiņš viņa bija šai ļaužu straumē. Viņa raudzījās apkārt, veltīgi meklēdama kādu vietu, kur pieteikties, bet nevarēja atrast nevienas durvis, pa kurām būtu drosme ieiet. Visur atkārtosies viens un tas pats. Tas pats pazemīgais lūgums, tā pati īsā, noraidošā atbilde. Fiziski un garīgi nomocījusies, Kerija pagriezās uz rietumiem, uz Minnijas mājas pusi, kuras atrašanās vietu viņa bija labi iegaumējusi, un uzsāka nogurdinošo, bezcerīgo atkāpšanos, ko, vakaram tuvojoties, tik bieži nākas darīt cilvēkam, kas visu dienu cītīgi meklējis darbu. Ejot pa Piekto avēniju uz Vanbjūrena ielu, kur viņa bija nodomājusi sēsties zirgu tramvajā, Kerija nonāca pie kādas apavu fabrikas; aiz viena no lielajiem logiem viņa ieraudzīja vidēja vecuma džentlmeni sēžam pie neliela galdiņa. Paklausīdama pēkšņam impulsam, kas bieži rodas no apziņas, ka viss zaudēts, Kerija apņēmīgi gāja iekšā. Viņa devās tieši pie džentlmeņa, kas pārsteigts palūkojās viņas izmocītajā sejā.

— Kas noticis? — viņš jautāja.

— Vai jūs nevarat dot man kādu darbu? — sacīja Kerija.

— Es patiešām nezinu, — viņš laipni teica. — Kādu darbu jūs meklējat? Jūs taču neesat mašīnrakstītāja.

— Nē, — atbildēja Kerija.

— Mēs šeit nodarbinām tikai grāmatvežus un mašīnrakstītājas. Bet jūs varētu iet pa sāndurvīm un apjautāties augša. Pirms dažām dienām viņiem bija vajadzīgi strādnieki. Prasiet misteru Braunu.

Kerija steidzās uz sāndurvīm un ar liftu uzbrauca augšā ceturtajā stāva.

— Villij, pasauciet misteru Braunu, — teica lifta pavadonis kādam zēnam turpat tuvumā.

Villijs aizgāja, bet drīz vien atgriezās un paziņoja Kerijai, ka misters Brauns teicis, lai viņa apsēžoties un pagaidot, viņš drīz atnākšot.

Telpa, kurā Kerija atradās, bija daļa no noliktavas, un meitene nevarēja gūt no tās nekādu priekšstatu ne par uzņēmumu, ne par darbu.

— Tātad jūs gribat dabūt pie mums darbu, — sacīja misters Brauns pēc tam, kad bija apjautājies par viņas nāciena mērķi. — Vai jūs agrāk jau esat strādājusi apavu fabrikā?

— Nē, ser, — atbildēja Kerija.

— Kā jūs sauc? — viņš vaicāja un, saņēmis atbildi, turpināja: — Nezinu, vai man atradīsies kaut kas jums piemērots. Vai būsiet ar mieru strādāt par četrarpus dolāriem nedēļā?

Neveiksmes bija Keriju tā nogurdinājušas, ka viņai šī summa likās diezgan ievērojama. Tiesa, viņa nebija gaidījusi, ka viņai piedāvās mazāk par sešiem dolāriem. Viņa tomēr piekrita, un misters Brauns pierakstīja viņas vārdu un adresi.

— Nu, pienāciet pirmdien pulksten astoņos no rīta, — viņš beidzot teica. — Domāju, ka varēšu atrast jums darbu.

Viņš aizgāja, un Kerija mazliet atdzīvojās, apzinādamās, ka beidzot kaut ko atradusi. Acumirklī silts asiņu vilnis izlija pa visu ķermeni. Nervozais sasprindzinājums izzuda. Viņa atkal izgāja ļaužu pilnajā ielā un atklāja pavisam citu pasauli. Redzēja, ka pūlis gāja viegliem soļiem. Redzēja, ka vīrieši un sievietes smaida. Atsevišķas sarunu frāzes un smiekli atplūda līdz viņas ausīm. Gaiss bija dzidrs. Ļaudis pašreiz nāca ārā no milzīgajām celtnēm, šīsdienas darbs bija beidzies. Kerija ievēroja viņu apmierinātās sejas un, atcerējusies, ka māsas mājās viņu gaida pusdienas, paātrināja soļus. Viņa steidzās, viņa bija nogurusi, bet kājas vairs nelikās tik smagas. Ko gan Minnija teiks! Priekšā garā ziema Čikāgā — ugunis, ļaužu drūzma, izpriecas! Galu galā šī bija liela, patīkama pilsēta. Firma, kurā viņa strādās, bija krietns uzņēmums. Tai bija lieli spoguļstikla logi. Tur viņai droši vien klāsies labi. Meitene atcerējās Druē, atcerējās, ko viņš bija stāstījis. Tagad dzīve viņai šķita labāka, interesantāka, jautrāka. Labā garastāvoklī viņa iekāpa tramvajā, sajuzdama, ka dzīslās strauji pulsē asinis. «Tagad tu dzīvosi Čikāgā,» atkal un atkal atkārtoja kāda iekšēja balss. «Un laiku tur pavadīsi daudz patīkamāk nekā agrāk — tu būsi laimīga.»

CETURTA NODAĻA

Sapņi izgaist. īstenība ņirgājas.

Nākamajās divās dienās Kerija nodevās vispārdrošākajiem sapņiem.

Savā fantāzijā viņa pārgalvīgi izbaudīja visas izpriecas un priekšrocības, kuras būtu viņai daudz pieejamākas, ja viņa būtu piedzimusi bagāta. Ar vieglu roku un bez liekas domāšanas viņa izkaisīja uz visām pusēm savus trūcīgos četrarpus dolārus nedēļā. Vakarā, kad viņa pirms gulētiešanas sēdēja šūpuļkrēslā, raudzīdamās spoži apgaismotajā ielā, šī nauda nolīdzināja tās īpašniecei ceļu uz visām izpriecām, visām greznumlietiņām, kādas tik sievietes sirds spēj vēlēties. «Es patīkami pavadīšu laiku,» viņa domāja.

Minnijai nebija ne jausmas par šiem pārgalvīgajiem fantāzijas lidojumiem, kas sniedza visas iespējamas dzīves baudas. Viņa pārāk cītīgi berza virtuves grīdu un rēķināja, ko iespējams nopirkt par astoņdesmit centiem, kurus viņa varēja izdot svētdienas pusdienām. Kad Kerija atgriezās mājās, satraukta par saviem pirmajiem panākumiem, un, kaut arī ļoti nogurusi, gribēja parunāt ar māsu par šīsdienas interesantajiem notikumiem, kas beidzās ar tādiem panākumiem, Minnija tikai labvēlīgi pasmaidīja un apjautājās, vai viņa izlietos arī daļu no šīs naudas tramvaja biļetei. Šī doma nebija ienākusi Kerijai prātā, un arī tagad tā nespēja uz ilgāku laiku aptumšot viņas sajūsmu. Meitene jutās laimīga, viņa bija tādā noskaņojumā, kad no sākotnējās summas var atņemt, cik tik vēlas, bet tā, kā par brīnumu, nesamazinās.

Kad Hansons pulksten septiņos pārnāca mājās, viņš bija mazliet īgns — kā allaž pirms vakariņām. Tas izpaudās ne tik daudz viņa balss tonī vai vārdos kā nopietnajā sejas izteiksmē un paradumā klusējot staigāt no vienas istabas otrā. Viņam bija dzeltena filca rīta kurpes, un, atgriezies mājās, viņš ar patiku apmainīja smagos zābakus pret šīm tupelēm. Tad ņēmās mazgāt ar parastajam ziepēm seju, līdz āda kļuva sārta un spīdēja, — ar to arī beidzās viņa gatavošanās vakara maltītei. Pēc tam viņš paņēma laikrakstu un klusēdams nodevās lasīšanai.

Šāda vēl jauna cilvēka izturēšanās Kerijai šķita dīvaina. Ģimenes galvas sliktais garastāvoklis ietekmēja visu dzīvokļa atmosfēru, kā tas bieži mēdz notikt, un galīgi nomāca sievu, kas taktiski izvairījās kaut ko jautāt, jo nevēlējās palikt bez atbildes. Izdzirdis Kerijas paziņojumu, Hansons drusku atplauka.

— Tu velti netērē laiku, — viņš pasmaidīdams piebilda.

— Nē, — Kerija mazliet lepodamās atbildēja. Hansons vēl šo to pajautāja, tad sāka rotaļāties ar bērnu

un neatgriezās pie šā temata, kamēr Minnija nebija to no jauna pieminējusi pie vakariņu galda.

Keriju tomēr tik viegli nevarēja piespiest pielāgoties šīs ģimenes mazrunībai.

— Tā, acīm redzot, ir liela firma, — viņa teica. — Milzīgi spoguļstikla logi un vesels bars kalpotāju. Džentlmenis, ar kuru es runāju, teica, ka viņi pieņemot daudz strādnieku.

— Tagad nav sevišķi grūti atrast darbu, — Hansons piebilda, — ja vien izskatās pēc kārtīga cilvēka.

Māsas labais garastāvoklis un viņas vīra neparastais runīgums sasildīja arī Minniju, un viņa sāka stāstīt par Čikāgas ievērojamākajām vietām — par vietām, ko bez maksas var apskatīt katrs.

— Tev droši vien patiktu aplūkot Mičigana avēniju. Tur ir tik skaistas mājas. Tā ir brīnišķīga iela!

— Kur atrodas H. Džeikobsa teātris? — Kerija viņu pārtrauca, nosaukdama vienu no teātriem, kur rādīja melodrāmas.

— Ne visai tālu no šejienes, — atbildēja Minnija. — Patiesība gluži tuvu, tepat Holsteda ielā.

— Kā man gribētos aiziet uz šo teātri! Man šodien laikam gadījās šķērsot Holsteda ielu?

Atbilde sekoja tikai pēc nelielas pauzes, jo cilvēka domas ietekmē viņa izturēšanos. Tiklīdz Kerija pieminēja teātri, tā neizteiktā nepatika pret visu, kas saistīts ar naudas izdošanu — nepatika, kas pamodās vispirms Hansonā, pēc tam Minnijā ietekmēja noskaņojumu pie galda. Minnija beidzot atbildēja «jā», bet Kerija sajuta, ka teātra apmeklēšanu šai ģimenē neatzīst. Saruna par šo tematu tika atlikta uz vēlāku laiku, līdz Hansons paēdis paņēma laikrakstu un iegāja viesistabā.

Kad māsas bija palikušas divatā, saruna raisījās brīvāk. Kamēr viņas nokopa galdu, Kerija laiku pa laikam pat iedziedājās.

— Es gribētu aiziet līdz Holsteda ielai, ja tas nav pārāk tālu, — viņa pēc kāda brīža ieminējās. — Kāpēc mēs šovakar nevarētu aiziet uz teātri?

— Man šķiet, Svens šovakar negribēs iet, — atbildēja Minnija. — Viņam no rīta tik agri jāceļas.

— Par to nekas, izrāde viņam patiks, — sacīja Kerija.

— Svens nav nekāds lielais teātru draugs, — atbildēja Minnija.

— Bet man ļoti gribas iet, — uzstāja Kerija. — Aiziesim mēs abas.

Minnija domāja kādu brīdi: ne jau par to, vai viņa varētu un gribētu iet — šis jautājums jau bija noraidīts, — bet gan par to, kā novirzīt māsas domas no šī temata.

— Mēs aiziesim citreiz, — viņa beidzot sacīja, — nevarēdama nekā izdomāt.

Kerija tūlīt nojauta pretestības cēloni.

— Man ir mazliet naudas, — viņa sacīja. — Nāc man līdz.

Minnija pakratīja galvu.

— Ņemsim arī viņu līdz, — Kerija neatlaidās.

— Nē, — Minnija klusi atbildēja un skandināja traukus, lai sarunu nevarētu dzirdēt. — Viņš nenāks.

Bija pagājuši vairāki gadi, kopš Minnija pēdējo reizi bija satikusi Keriju, un pa to laiku meitenes raksturā bija izveidojusies viena otra nevēlama īpašība. Pēc dabas viņa bija kautrīga, kas izpaudās ik reizi, kad vajadzēja cīnīties par savu labklājību, it sevišķi, kad viņai nebija pietiekami daudz spēka vai līdzekļu, taču kāre pēc izpriecām bija tik stipra, ka tā bija kļuvusi par vienu no viņas rakstura galvenajām īpašībām. Viņa varēja klusēt par visu ko, tikai ne par izpriecām.

— Pajautā viņam, — Kerija klusi lūdza.

Minnija domāja par papildienākumiem, ko viņai dos Kerijas alga. Ar to varēs samaksāt īri, un viņai nebūs vairs tik grūti runāt ar vīru par izdevumiem. Bet, ja Kerija jau pašā sākumā gribēs skraidīt apkārt, tad sadursme neizbēgama. Ja Kerija negribēs domāt tikai par darbu, negribēs aizmirst izpriecas, kāds gan tad labums no viņas atbraukšanas? Šīs domas nebūt neliecināja par aukstu, cietsirdīgu raksturu. Tie bija tikai nopietna cilvēka apsvērumi — cilvēka, kurš bez liekas žēlošanās piemērojas tiem dzīves apstākļiem, kādus spēj nodrošināt nemitīgs darbs.

Beidzot Minnija piekāpās un nolēma pajautāt Hansonam. Viņa darīja to negribīgi, ne ar ko neizrādīdama, ka atbalsta māsas priekšlikumu.

— Kerija grib, lai mēs ejam uz teātri, — viņa teica, ieskatīdamas istabā, kur sēdēja vīrs. Hansons palūkojās uz augšu, un viņi apmainījās skatieniem, kas skaidrāk nekā vārdi teica: «Tas pavisam nav tas, ko mēs gaidījām.»

— Man negribas iet, — viņš atbildēja. — Ko viņa vēlas redzēt?

— Viņa grib iet uz Džeikobsa teātri, — paskaidroja Minnija.

Hansons noraidoši papurināja galvu un atkal iedziļinājās laikrakstā.

Redzēdama, kā laulātie draugi izturas pret viņas priekšlikumu, Kerija vēl skaidrāk saprata, kā šie ļaudis dzīvo. Tas viņu nomāca, bet neizaicināja uz pretestību.

— Es noiešu lejā un pastāvēšu pie durvīm, — viņa pēc brīža teica.

Minnija neprotestēja, un Kerija, uzlikusi cepuri, devās lejā.

Hansons, izdzirdis aizveram durvis, ienāca ēdamistabā un jautāja: — Kur aizgāja Kerija?

— Teica, ka noiešot tepat lejā pie durvīm, — paskaidroja Minnija. — Man šķiet, viņa grib mazliet palūkoties apkārt.

— Viņai vajadzētu izmest no galvas domas par teātriem un lieki netērēt naudu.

— Man šķiet, viņa ir tikai ziņkārīga, — Minnija iedrošinājās iebilst. — Pilsētā viņai viss tik neparasts.

— Varbūt, — Hansons noteica un, pieri grumbās saraucis, devās pie bērna.

Viņš domāja, cik vieglprātīga un izšķērdīga var būt jauna meitene, un brīnījās, kā gan Kerijai kaut kas tāds var ienākt prātā, ja pašai nekā nav.

Sestdienā Kerija devās uz pilsētu viena pati: vispirms uz upi, kas viņu ļoti interesēja, tad atpakaļ pa Džeksona ielu, kurā bija skaistas mājas un glīti zālāji, tādēļ to vēlāk viegli varēja pārveidot par bulvāri. Keriju ļoti pārsteidza šāda bagātība, kaut gan jāpiezīmē, ka Džeksona ielā varbūt nebija neviena iedzīvotāja, kura kapitāls pārsniegtu simttūkstoš dolāru. Meitene priecājās, ka tikusi ārā no māsas dzīvokļa, jo saprata, ka dzīve tur ir nabadzīga un garlaicīga, ka viss interesantais un jautrais jāmeklē kaut kur citur. Galva bija pilna vieglprātīgu domu, un viņai vairākkārt ienāca prātā, ko gan tagad dara Druē. Varēja gadīties, ka pirmdienas vakarā viņš tomēr ierodas, un, kaut gan Kerija mazliet uztraucās par šādu varbūtību, taču reizē arī vēlējās, lai viņš atnāktu.

Pirmdienas rītā Kerija piecēlās agri un gatavojas iet uz darbu. Viņa uzvilka nonēsātu, zili punktotu kokvilnas blūzi un mazliet izbalējušus, gaiši brūnus sarža svārkus, galvā uzlika salmu cepurīti, kuru jau veselu vasaru bija valkājusi Kolumbijas Sitijā. Kurpes bija vecas, kaklasaite saburzīta un saspiesta, kā jau pēc ilgas lietošanas. Viņa izskatījās pēc parastas fabrikas strādnieces, bet viņas skaistās sejas vaibsti bija neparasti. Tie piešķīra Kerijai mīļas, atturīgas un patīkamas meitenes izskatu.

Nav viegli piecelties agri no rīta cilvēkam, kas, tāpat kā Kerija, mājās paradis gulēt līdz septiņiem vai astoņiem. Kerija no jauna sajuta Hansonu dzīves smagumu, kad pulksten sešos samiegojusies ielūkojās ēdamistabā, kur svainis klusēdams ēda brokastis. Kad viņa bija apģērbusies, viņš jau bija aizgājis, un Kerija brokastoja reizē ar Minniju un mazuli, kurš jau bija tik liels, ka varēja sēdēt augstā krēslā un rakņāties ar karoti pa šķīvi. Tagad, kad vajadzēja uzņemties svešus un neparastus pienākumus, Kerijas garastāvoklis stipri pasliktinājās. No viņas skaistajiem sapņiem palika pāri tikai pelni — pelni, kas tomēr sevī slēpa vēl dažas sarkanas cerību dzirkstis. Viņa bija tik drūmā noskaņojumā, ka ēdot nepārmija ar māsu ne vārda, domādama par apavu fabriku, par darbu, ko viņai nāksies strādāt, un par uzņēmēja attieksmi. Kerijai bija neskaidra nojauta, ka darbā viņai iznāks saskarties ar īpašniekiem, ka viņai darbs būs tur, kur reizēm ieskatīsies nopietni, moderni ģērbušies vīrieši.

— Nu lai tev labi veicas! — sacīja māsa, kad Kerija gatavojās doties prom. Viņas bija vienojušās, ka labāk iet kājām, vismaz šorīt, lai noskaidrotu, vai spēs noiet šo attālumu ik nedēļu katru dienu — sešdesmit centi par tramvaju šādos apstākļos bija liela summa.

— Vakarā pastāstīšu, kā man būs gājis, — sacīja Kerija.

Iznākusi saules apspīdētajā ielā, pa kuru uz abām pusēm steidzās strādnieki un brauca zirgu tramvaji, stāvgrūdām pilni ar vairumtirdzniecības firmu sīkajiem ierēdnīšiem un kalpotājiem, kur no mājām nāca ārā vīrieši un sievietes un izklīda uz visām pusēm, Kerija mazliet nomierinājās. Kādas gan bailes var ilgi pastāvēt rīta saules staros zem plašām, zilām debesīm, svaigam vējam pūšot? Nakti, kā arī dienu tumšās istabās bailes un ļaunas nojautas aug un nostiprinās, bet ārā saules gaismā izzūd pat bailes no nāves.

Kerija gāja taisni uz priekšu, pārgāja pāri tiltam un tad nogriezās pa Piekto avēniju. Šajā rajonā tā atgādināja dziļu aizu ar brūnām akmens un tumši sarkanām ķieģeļu sienām. Lielie logi mirdzēja tīri un spodri. Pa ielu dārdēdami brauca kravas rati; vīrieši un sievietes, zēni un meitenes steidzās visos virzienos. Satiekot meitenes, kuras bija viņas vecumā, Kerijai šķita, ka tās, pamanījušas viņas nedrošību, noraugās viņā ar nicināšanu. Viņa brīnījās par dzīves plašo vērienu šajā pilsētā un domāja, cik daudz gan jāzina, lai varētu tajā kaut ko darīt. Viņa baidījās, ka izrādīsies nepiemērota, nezinās, kā ķerties pie darba, nebūs pietiekami izveicīga. Vai tad visās citās vietās viņu neatraidīja tādēļ, ka viņai nebija prakses? Viņu bārs, apvainos, ar negodu padzīs.

Ar trīcošiem ceļiem un mazliet aizelsusies Kerija sasniedza lielo apavu firmu Adamsa un Piektās avēnijas stūrī un iegāja liftā. Kad viņa izkāpa piektajā stāvā, tur neviena nebija, tikai kastu grēdas sniedzas līdz pat griestiem. Kerija baiļodamās stāvēja un gaidīja, vai kāds neieradīsies.

Drīz vien augšā uzbrauca misters Brauns. Viņš izlikās meiteni nepazīstam.

— Ko jūs vēlaties? — viņš jautāja. Kerijas drosme saplaka.

— Jūs teicāt, lai es šodien ierodos darbā ….

— Ak tā, — viņš pārtrauca. — Mm… jā. Kā jūs sauc?

— Kerija Mībera.

— Jā, — viņš noteica. — Nāciet man līdz.

Viņi gāja pa tumšajām ejām, kur gar abām pusēm slējās kārbu grēdas, kas oda pēc jauniem apaviem, beidzot nonāca pie dzelzs durvīm, kuras veda pašā fabrika. Tā bija liela telpa zemiem griestiem, pilna klabošu, žvadzošu mašīnu, pie kurām, kreklos izmetušies un apsējušies zili rūtotus priekšautus, strādāja vīrieši. Kerija, mazliet piesarkusi un skatīdamās tieši uz priekšu, sekoja misteram Braunam starp klabošajiem automātiem. Viņi aizgāja līdz vistālākajam kaktam un ar liftu uzbrauca augšā sestajā stāvā. Misters Brauns, pamājot ar roku, pieaicināja meistaru, kas acumirklī iznira no darbgaldu un mašīnu labirinta.

— Te ir tā meitene, — viņš teica un, pagriezies pret Keriju, piebilda: — Ejiet viņam līdz. — Tad misters Brauns aizgāja un Kerija sekoja savam jaunajam priekšniekam pie neliela galdiņa darbnīcas kaktā, kur viņam bija kaut kas līdzīgs kantorim.

— Jūs nekad iepriekš neesat tādu darbu strādājusi? — viņš diezgan bargi jautāja.

— Nē, ser. Meistars šķita sapīcis, ka viņam jānoņemas ar tādu neprašu, tomēr pierakstīja viņas vārdu un tad veda tālāk darbnīcā, kur pie klabošām mašīnām uz ķeblīšiem sēdēja vesela rinda meiteņu. Meistars uzlika roku uz pleca kādai meitenei, kura ar mašīnu izsita caurumus zābaka virsā.

— Pamāciet šai meitenei, kā to dara, — viņš teica. Kad esat galā, atnāciet pie manis.

Meitene nekavējoties piecēlās un atdeva Kerijai savu vietu.

— Tas nemaz nav grūti, — viņa pieliekusies teica. — Turiet ādu tā, piestipriniet ar šo spaili un palaidiet mašīnu.

To teikdama, meitene ar mazām spailītēm piestiprināja ādas gabalu, no kura vajadzēja iznākt vīriešu zābaka virsas labajai pusei, un pabīdīja mazu tērauda stienīti mašīnas sānos. Mašīna sāka ātri kustēties un, asi klikšķēdama, izsita gar ādas gabala malu apaļus caurumiņus, kur ievērt saites.

Pasekojusi kādu brīdi Kerijas darbam, meitene ļāva tai strādāt patstāvīgi. Redzēdama, ka darbs veicas tīri labi, viņa aizgāja.

Adas gabalus Kerija saņēma no meitenes, kas sēdēja pie mašīnas viņai pa labi, un padeva tālāk kaimiņienei pa kreisi. Kerija uzreiz saprata, ka nepieciešams zināms ātrums, lai darbs pie viņas neuzkrātos un neaizkavētu strādnieces, kas sēdēja pa kreisi. Nebija laika raudzīties apkārt, un viņa cītīgi ķērās pie darba. Meitenes, kas sēdēja Kerijai pa labi un pa kreisi, saprata, ka viņa uztraucas, un centās palīdzēt, mazliet palēninot darba tempu.

Kerija ne uz brīdi neatrāva acis no mašīnas, tās vienmuļais ritms nomierināja viņas satrauktos nervus, aizdzina bailes. Pēc kāda laika viņa ievēroja, ka telpa nav sevišķi gaiša. Gaisā bija jūtama stipra miecētas ādas smaka, bet tas viņu neuztrauca. Taču, sajutusi blakus sēdošo strādnieču skatienus, Kerija sāka nervozēt, ka laikam nestrādā pietiekami ātri.

Reiz, kad viņa bija nepareizi ielikusi ādu un noņēmās ar spaili, kāda liela roka parādījās viņas acu priekšā un piestiprināja to. Tas bija meistars. Kerijai sirds tā dauzījās, ka viņa gandrīz nekā neredzēja.

— Palaidiet mašīnu, — viņš teica, — palaidiet mašīnu! Nelieciet pārējiem gaidīt.

Kerija atjēdzās un, aiz uztraukuma gandrīz neelpodama, cītīgi turpināja darbu, kamēr nebija nozudusi meistara ēna. Tad viņa dziļi ievilka elpu.

Dienai iesilstot, darbnīcā kļuva karsti. Kerijai gribējās ieelpot svaigu gaisu un iedzert ūdeni, bet viņa neiedrošinājās kustēties. Soliņam, uz kura viņa sēdēja, nebija ne atzveltnes, ne kāju atbalsta, un viņa sāka justies neērti.

Pēc brīža sāka sāpēt mugura. Kerija grozījās un griezās gan šā, gan tā, bet tas neko daudz nepalīdzēja. Viņa bija nogurusi.

— Celieties kājās, tā būs labāk, — bez lieka ievada sacīja meitene, kas sēdēja Kerijai pa labi. — Viņiem vienalga.

Kerija uzmeta kaimiņienei pateicīgu skatienu. — Tā laikam būs jādara.

Viņa piecēlās no soliņa un strādāja kādu laiku stāvus, bet tā bija vēl neērtāk. Liecoties sāpēja kakls un pleci.

Apkārtējā vide nomāca Keriju ar savu rupjību. Viņa neiedrošinājās palūkoties apkārt, bet šad un tad viņas ausis uztvēra pa aprautai frāzei. Iesānis viņa varēja arī šo to redzēt.

— Vai tu vakar satiki Hariju? — meitene, kas sēdēja Kerijai pa kreisi, jautāja savai kaimiņienei.

— Nē.

— Tev vajadzētu redzēt viņa kaklasaiti. Uzcirties kā

pāvs.

— S … s . .. t! — brīdināja otra meitene, noliekdamās pār darbu. Runātāja apklusa un acumirklī kļuva nopietna. Meistars lēnām gāja garām, vērīgi aplūkodams katru strādnieci. Tikko viņš bija aizgājis, meitenes atsāka sarunu.

— Vai zini, ko viņš teica? — jautāja meitene, kas sēdēja pa. kreisi.

— Kā lai es to zinu?

— Viņš teica, ka redzējis mūs ar Ediju Harisu pie «Martina».

— Nu, nu! — viņas abas smējās.

Kāds puisis ar rūsganiem matiem, kurus jau sen vajadzēja apgriezt, kājas švīkādams, nāca pa eju starp mašīnām, ar kreiso roku piespiedis pie vēdera grozu ar ādas atgriezumiem. Netālu no Kerijas viņš ātri pastiepa labo roku un satvēra vienu meiteni aiz elkoņa. — Au, laid vaļā, — tā dusmīgi iesaucās. — Nekauņa tāds!

Rudmatis tikai ņirdza.

— Ziņkārīgā kaza! — viņš izmeta, kad meitene noskatījās viņam pakaļ. Puisis nebija nekāds galantais kavalieris.

Kerija gandrīz vairs nevarēja nosēdēt. Kājas sāka tirpt, viņai gribējās piecelties un izstaipīties. Vai tad pusdienas laiks nekad nepienāks? Kerijai šķita, ka viņa strādājusi jau veselu dienu. Ēst viņai negribējās un spēka nebija nemaz; acis, kurām visu laiku vajadzēja saspringti vērot, lai caurumsitis trāpītu tieši atzīmētajā punktā, bija ļoti nogurušas. Meitene, kas sēdēja pa labi, ievēroja Kerijas nemierīgo grozīšanos, un viņai kļuva tās žēl. Kerija pārāk koncentrējās — tas, ko viņa darīja, patiesībā nemaz neprasīja ne tik lielu fizisku, ne garīgu piepūli. Tomēr līdzēt nekā nevarēja. Zābaku virsu kaudze nepārtraukti auga. Kerijai sāka sāpēt plaukstu locītavas, pēc tam pirksti, un viss ķermenis jau šķita pārvērties sāpošu muskuļu masā, kurai nepārtraukti vajadzēja izpildīt vienu un to pašu kustību, kas kļuva aizvien pretīgāka un pretīgāka un beidzot derdzās līdz nelabumam. Kad Kerija bija nonākusi galīgā izmisumā un viņai likās, ka šīs mokas nekad nebeigsies, kaut kur lifta šahtas dziļumā dobji noskanēja gongs, vēstīdams pusdienas pārtraukumu. Acumirklī sacēlās balsu kņada un sākās rosība. Visas meitenes nekavējoties piecēlās no ķeblīšiem un steidzās uz blakus telpu; no nodaļas, kas atradās pa labi, darbnīcai cauri gāja vīrieši. Mašīnu riteņi sāka dziedāt dobjākās balsīs, to dunoņa kļuva aizvien klusāka un beidzot norima. Klusumā cilvēka balsis skanēja pavisam dīvaini.

Kerija piecēlās un gāja pēc savas brokastu kārbas. Viņa bija stīva, mazliet noreibusi un ļoti izslāpusi. Pa ceļam uz nelielo telpu, kura bija atdalīta ar koka starpsienu un kurā glabājās virsdrēbes un brokastis, viņa sastapa meistaru, kas cieši viņu uzlūkoja.

— Nu, — viņš iesāka, — kā tikāt galā ar darbu?

— Nekas, — viņa godbijīgi atbildēja.

— Hm, — viņš norūca un, nezinādams, ko vēl teikt, aizgāja.

Citos apstākļos šis darbs nemaz nebūtu tik grūts, bet tolaik vēl neviens uzņēmums nedomāja par darba apstākļu uzlabošanu strādniekiem.

Darbnīcā oda pēc mašīneļļas un miecētas ādas, šāds «aromāts», kam vēl pievienojās sasmakušais gaiss, nebija sevišķi patīkams pat aukstā laikā. Grīda, kaut arī to slaucīja katru vakaru, bija piemētāta un piegružota. Par strādnieku ērtībām neviens nerūpējās, tiem centās dot iespējami mazāk, bet prasīja no tiem iespējami vairāk. Sēdekļi ar kāju balstiem un grozāmām atzveltnēm, ēdamistabas strādniecēm, tīri priekšauti, matu cirtojamās šķēres bez maksas un piemērotas garderobes — nevienam pat prātā neienāca. Tualetes bija piesmakušas, netīras, pat smirdošas.

Kerija iesmēla no kaktā stāvoša spaiņa krūzi ūdens, kāri to izdzēra un sāka lūkoties apkārt, kur varētu apsēsties un pabrokastot. Pārējās meitenes bija sasēdušas uz palodzēm un to vīriešu darbgaldiem, kuri bija aizgājuši no darbnīcas. Neredzēdama nevienu vietiņu, kur nebūtu apmetušās pāris vai vesela grupa meiteņu Kerija, kas pēc dabas bija pārāk kautrīga, lai traucētu tās ar savu klātbūtni, atgriezās pie savas mašīnas, apsēdās uz ķeblīša un attaisīja kārbiņu ar sviestmaizēm. Viņa sēdēja un klausījās sarunās, kas skanēja visapkārt. Tās lielākoties bija diezgan muļķīgas un piebārstītas žargona vārdiem. Daži vīrieši, kas bija palikuši darbnīcā, no tālienes uzsauca meitenēm komplimentus.

— Paklau, Kitij, — viens teica meitenei, kas mēģināja valsēt nelielajā brīvajā laukumiņā pie kāda loga, — vai nāksi man līdz uz balli?

— Uzmanīgāk, Kitij, — kliedza otrs, — ka viņi tev neizplucina …

— Tu labāk turi muti! — meitene atkliedza. Klausīdamās, kā vīrieši un sievietes ķircina cits citu

ne sevišķi izmeklētiem vārdiem, Kerija instinktīvi ierāvās sevī. Viņa nebija pieradusi pie šādām valodām, viņai tās šķita rupjas un zemiskas. Meitene baidījās, kaut tikai kāds no jaunajiem puišiem neaizskartu arī viņu šādām piezīmēm, — salīdzinājumā ar Druē tie šķita viņai smieklīgi un neveikli. Viņa, tāpat kā vairums sieviešu, šķiroja cilvēkus pēc to apģērba: apveltīja ar bagātību, godīgumu, smalkjūtību un labsirdību tos, kas tērpušies glītos uzvalkos, atstādami visas sliktās īpašības tiem, kas valkāja kombinezonus un džemperus.

Kerija bija pat priecīga, kad pēc pusstundas pārtraukuma mašīnu riteņi atkal sāka dūkt. Lai arī cik nogurusi viņa bija, strādājošo meiteņu vidū viņu neviens īpaši neievēros. Bet šī ilūzija drīz vien izgaisa: kāds jauns strādnieks, iedams garām, nevērīgi iegrūda viņai ar īkšķi sānos. Kerija sašutusi apsviedās apkārt, bet vainīgais jau gāja tālāk, tad atskatījās un plati pasmaidīja, Kerija tikko valdīja asaras.

Blakus sēdošā meitene to pamanīja. — Neņemiet pie sirds, — viņa sacīja, — viņš ir briesmīgs nekauņa.

Kerija nekā neatbildēja, tikai zemāk noliecās pār darbu. Viņai šķita, ka neizturēs šādu dzīvi. Viņas priekšstats par darbu bija pavisam savādāks. Visu garo pēcpusdienu viņa domāja par pilsētu, kas atradās ārpus darbnīcas sienām, domāja par greznajiem skatlogiem, ļaužu drūzmu un skaistajām celtnēm. Atmiņā nāca Kolumbijas Sitija un viss labais, ko viņa bija atstājusi mājās. Pulksten trijos viņa bija pārliecināta, ka ir jau seši, četros viņai šķita, ka priekšniecība aizmirsusi palūkoties pulkstenī un tagad liek visiem strādāt virsstundas. Meistars kļuva par īstu briesmoni — viņš pastāvīgi staigāja apkārt un neļāva ne brīdi atrauties no nogurdinošā darba. Tas, ko Kerija uztvēra no apkārtējām sarunām, atņēma viņai katru vēlēšanos draudzēties ar kādu no šīm meitenēm. Kad pulkstenis nosita seši, viņa steidzās prom. Rokas viņai sāpēja un visi locekļi bija stīvi no sēdēšanas vienā un tai pašā pozā.

Kad Kerija, uzlikusi cepuri, gāja pa garo gaiteni, kāds jauns strādnieks, kam meitene bija iepatikusies, viņai uzsauca: — Paklau, Megij, pagaidi mazliet, es tevi pavadīšu.

Bija skaidrs, ka šie vārdi domāti tieši Kerijai, bet viņa pat neatskatījās.

Pārpildītajā liftā kāds cits jaunietis putekļainās, darbā notraipītās drānās neatlaidīgi raudzījās viņai acīs, gribēdams saistīt viņas uzmanību.

Uz ielas kāds jauns vīrietis, kas gaidīja savu biedru, uzsmaidīja Kerijai, kad tā gāja garām.

— Varbūt mums pa ceļam? — viņš jokodamies sacīja.

Kerija ar smagu sirdi pagriezās uz rietumiem. Iznākusi uz galvenās ielas, viņa caur lielo, spožo logu redzēja nelielo galdiņu, pie kura bija lūgusi darbu. Pa ielu, tāpat kā agrāk, steidzās trokšņainu, enerģisku ļaužu pūļi. Arī Kerija izjuta nelielu atvieglojumu, bet vienīgi tāpēc, ka viņai izdevies izrauties no darbnīcas. Viņa kaunējās no labāk apģērbtām meitenēm, kas gāja viņai garām. Kerijai šķita, ka viņa pelnījusi kaut ko labāku, un viņas sirds protestēja.

PIEKTĀ NODAĻA

Mirdzošā naktspuķe. Kā tika pieminēts Kerijas vārds.

Pirmdienas vakarā Druē neieradās. Saņēmis vēstuli, viņš pagaidām atmeta visas domas par Keriju un, kā viņam pašam šķita, ļoti patīkami pavadīja laiku. Tajā dienā viņš ēda pusdienas diezgan pazīstamā restorānā «Rektors», kas atradās pagraba stāvā Klarka un Monro ielas stūrī. Pēc tam viņš apmeklēja bāru «Ficdžeralds un Mojs» Adamsa ielā pretī staltajai municipalitātes ēkai. Tur viņš, atspiedies pret spožo leti, izdzēra glāzi viskija un nopirka divus cigārus, no kuriem vienu tūlīt aizdedzināja. Tas, pēc Druē domām, iederējās «augstāko aprindu» dzīvē, bija daļa no tā, kādai šai dzīvei vajadzēja būt.

Druē nebija dzērājs. Viņš nebija arī naudīgs cilvēks. Viņš tikai kāroja to, kas, pēc viņa domām, dzīvē bija vislabākais, un tāda laika pavadīšana viņam šķita daļa no šī vislabākā. Restorāns «Rektors» ar pulēta marmora sienām un grīdām, izšķērdīgo apgaismojumu, porcelāna un sudraba traukiem, bet galvenokārt ar savu reputāciju — kā aktieru un citu ievērojamu vīru patvērums — šķita viņam īstā vieta, kurp doties cilvēkam, kam dzīvē veicas. Druē patika labi ģērbties, labi paēst, bet visvairāk viņam patika laba sabiedrība un pazīšanās ar cilvēkiem, kas dzīvē guvuši panākumus. Pusdienojot viņš ar labpatiku atcerējās, ka Džozefs Džefersons[1] mēdz apmeklēt šo restorānu, ka Henrijs Diksī, otrs ievērojams tā laika aktieris, sēdēja no viņa tikai dažu galdu atstatumā. «Rektorā» viņš vienmēr varēja apmierināt savu tieksmi pēc labākās sabiedrības, jo tur satikās politiķi, biržas mākleri, aktieri, daži visā pilsētā pazīstami jauni, bagāti dīkdieņi, kas ēda un dzēra, un risināja visai banālas sarunas.

— Lūk, tur sēž tas un tas, — tādu frāzi bieži vien gadījās dzirdēt no viena vai otra džentlmeņa, sevišķi no tiem, kuri vēl nebija sasnieguši, bet cerēja sasniegt tos žilbinošos augstumus, kas atļauj izšķiest lielu naudu par pusdienām.

— Vai patiešām? — bija parastā atbilde.

— Nu protams. Vai tad jūs to nezinājāt? Viņš ir Lielās operas direktors.

Kad tādas runas nonāca līdz Druē ausīm, viņš izslējās vēl taisnāk un ēda ar vēl lielāku tīksmi. Ja viņš bija iedomīgs, šādas runas varēja tikai pastiprināt viņa iedomību; ja viņš bija godkārīgs, tās varēja tikai vēl vairāk uzkurināt viņa godkāri. Kādu dienu arī viņš varēs uzsviest galdā veselu žūksni banknošu. Tagad viņš varēja pusdienot tur, kur pusdienoja viņi.

Viņš apmeklēja bāru «Ficdžeralds un Mojs» Adamsa ielā tā paša iemesla dēļ. Čikāgas apstākļos tas patiešām bija lepns bārs. Tāpat kā restorānu «Rektors», to rotāja greznas lustras un pārplūdināja elektrisko spuldžu gaisma. Grīdas bija izklātas spilgtām flīzēm, sienu apakšējā daļa apšūta ar tumšu, pulētu koku, kurā atspoguļojās mirdzošo lustru ugunis, augšējā daļā bija krāsaini ģipša rotājumi, kas piešķīra telpai sevišķi krāšņu izskatu. Garā bāra lete, kas arī bija no pulēta koka, laistījās vienās ugunīs; zalgoja kristāla un krāsaina stikla trauki un, protams, daudz visai neparastas formas pudeļu. Tas patiešām bija lepns bārs ar košiem aizkariem, izmeklētiem vīniem un visādiem bāra gardumiem, kādus nekur citur nevarēja atrast.

Restorānā «Rektors» Druē iepazinās ar misteru Herstvudu — bāra «Ficdžeralds un Mojs» pārvaldnieku. Runāja, ka viņš esot ļoti spējīgs un pilsētā labi pazīstams cilvēks. Herstvuds atbilda šim raksturojumam: nepilnus četrdesmit gadus vecs viņš bija spēcīga auguma, mazliet korpulents, ar izmeklētām manierēm un solīdu, pašapzinīgu izskatu, ko viņam piešķīra glītais uzvalks, spodrā veļa un dārgakmeņi, bet galvenokārt viņa paša vērtības apziņa. Druē tūlīt saprata, ka tas ir cilvēks, ar kuru vērts satikties, un apmeklēja bāru Adamsa ielā ik reizi, kad vēlējās iedzert kādu glāzīti vai izsmēķēt cigāru.

Herstvuds vispār bija interesants cilvēks. Viņš bija viltīgs un gudrs un prata atstāt cilvēkiem labu iespaidu. Viņa pārvaldnieka postenis bija ievērojams, kaut gan viņam nebija tiesību kontrolēt uzņēmuma finanses. Ar neatlaidību un centību viņš pēc ilgiem gadiem bija spējis pacelties no bufetnieka vienkāršā bārā savos tagadējos augstumos. Bārā viņam bija neliels kabinets, atdalīts ar pulēta ķirškoka starpsienu, šeit rakstāmgaldā glabājās viņa diezgan vienkāršās grāmatvedības dokumenti — par produktiem, kas pasūtīti un kas vēl jāpasūta. Galvenie administratori un finansu kārtotāji bija paši īpašnieki — Ficdžeralds un Mojs, bet kasieris pārbaudīja ieņemto naudu:

Lielākoties viņš klīda apkārt pa bāru, tērpies labi pašūtā uzvalkā no importētas drānas, ar lielu briljantu pirkstā un skaistu zilu dimantu kaklasaitē, moderna piegriezuma vestē ar smagu zelta pulksteņsaiti, pie kuras piestiprināts sarežģītas formas breloks un vislabākās firmas pulkstenis. Viņš pazina simtiem aktieru, tirgotāju, politiķu un daudz citu pilsētas slavenību, ar kuriem sasveicinoties varēja teikt: «Nu, veco zēn!» — ar ko arī pa daļai izskaidrojami viņa panākumi. Viņam bija sīki iedalīta skala, cik oficiāli vai familiāri ar vienu vai otru viesi sasveicināties: ar parasto «sveiki» viņš uzrunāja kalpotājus un ierēdņus, kas pelnīja piecdesmit dolāru nedēļā un, bieži apmeklēdami bāru, bija iepazinušies ar pārvaldnieku, bet pilsētas slavenības un bagātniekus, kas izturējās pret viņu draudzīgi, Herstvuds apsveica ar «Nu, veco zēn, kā klājas?». Tomēr bija vēl viena viesu grupa, pārāk bagāti, pārāk slaveni, pret kuriem viņam ne prātā nenāca atļauties šādu familiaritāti, pret tiem viņš izturējās taktiski, parādīja pienācīgo godu un ieguva viņu labvēlību, nekompromitējot ne savu izturēšanos, ne pašcieņu. Beidzot bija vēl daži viesi, ne bagāti, bet arī ne nabagi, diezgan pazīstami, bet ne slaveni, ar kuriem Herstvudu saistīja patiesi draudzīgas attiecības. Ar šiem ļaudīm viņš mēdza sarunāties ilgāk un nopietnāk. Herstvudam patika laiku pa laikam sagādāt sev izklaidēšanos — apmeklēt zirgu skriešanās sacīkstes, teātrus vai sporta sarīkojumus kādā klubā. Viņam bija glīts pajūgs, viņš kopā ar sievu un diviem bērniem dzīvoja skaistā savrupmājā pilsētas ziemeļu daļā, netālu no Linkolna parka. Vispār Herstvuds bija amerikāņu «augstākās šķiras» pārstāvis — tikai vienu pakāpi zemāks par pašiem bagātākajiem.

Herstvudam patika Druē. Viņam patika jaunā cilvēka labsirdīgais raksturs un elegantais izskats. Viņš zināja, ka Druē ir tikai komivojažieris, turklāt ne ar sevišķi ilgu darba stāžu, bet «Bartlett, Coryoe & Co» bija liela, plaukstoša firma, un Druē bija tajā labi ieredzēts. Herstvuds pazina Kario, bija izdzēris kopā ar viņu un viņa draugiem šad tad pa glāzītei, pārrunājot vispārīgus jautājumus. Druē piemita humora izjūta — īpašība, kas bija sevišķi noderīga viņa darbā, — viņš prata, ja bija vajadzīgs, pastāstīt jautru anekdoti. Ar Herstvudu viņš runāja par zirgu skriešanās sacīkstēm, stāstīja par dēkām ar sievietēm un citiem interesantiem notikumiem no savas dzīves, kā arī izklāstīja savus novērojumus par tirdzniecības stāvokli pilsētās, kuras viņam nācās apmeklēt; viņš bija patīkams un interesants sarunu biedrs. Tajā vakarā Druē bija sevišķi labā noskaņojumā, jo firma labvēlīgi uzņēma viņa ziņojumu, jaunie preču paraugi jau bija izraudzīti un viņa ceļojuma maršruts turpmākajām sešām nedēļām apstiprināts.

— Sveiks, Čārlij, veco zēn! — sacīja Herstvuds, kad Druē vakarā ap pulksten astoņiem ienāca bārā. — Kā klājas? — Bārs bija ļaužu pārpildīts.

Druē starodams sasveicinājās ar Herstvudu, un viņi virzījās uz letes pusi.

— Tīri labi.

— Neesmu jūs redzējis sešas nedēļas. Kad atgriezāties pilsētā?

— Piektdien, — atbildēja Druē. — Ceļojums bija veiksmīgs.

— Priecājos, — sacīja Herstvuds, un viņa acis silti iemirdzējās, aizdzīdamas auksto vienaldzību.

— Nu, ko jūs dzersiet? — viņš apjautājās, kad bārmens sniegbaltā žaketē un kaklasaitē, mazliet pieliecies uz priekšu, gaidīja pasūtījumu.

— To pašu «veco piparu», — atbildēja Druē.

— Man arī mazliet no tā paša, — sacīja Herstvuds. — Vai ilgi paliksiet pilsētā? — viņš apjautājās.

— Tikai līdz trešdienai. Tagad braukšu uz Sentpolu.

— Sestdien bija ieradies Džordžs Evanss. Teica, ka pagājušo nedēļu saticis jūs Milvokijā.

— Jā, es satiku Džordžu, — apstiprināja Druē. — Lielisks zēns. Mēs tur jauki pavadījām laiku.

Bārmens nolika viņiem priekšā glāzes un viskija pudeli, un, turpinādami sarunu, draugi ielēja katrs savā glāzītē — Druē sev, kā tas bija pieņemts, divas trešdaļas, bet Herstvuds tikai dažus pilienus un pēc tam atšķaidīja to ar zelteri.

— Kur palicis Kario? — jautāja Herstvuds. — Jau kādas divas nedēļas viņš nav šeit rādījies.

— Runā, ka esot slims, — atbildēja Druē. — Večuku moka podagra.

— Nu, savā laikā viņš ne mazumu naudas sarausis.

— Jā, naudas viņam kā spaļu, — piekrita Druē. — Bet viņš vairs ilgi nedzīvos. Arī kantorī tagad parādās reti.

— Viņam ir tikai viens dēls, vai ne? — jautāja Herstvuds.

— Jā, un īsts uzdzīvotājs, — smējās Druē.

— Viņš laikam gan nevarēs biznesam daudz kaitēt, kamēr ir vēl citi kompanjoni.

— Nē, viņš nevarēs sagādāt firmai zaudējumus. Herstvuds stāvēja atpogātiem svārkiem, sabāzis īkšķus

kabatās, un viņa dārgakmeņi un gredzeni mirdzēja un laistījās, piešķirdami viņam eleganci. Viņš šķita pats izsmalcinātības un ērtību iemiesojums.

Nopietnam cilvēkam, kam nepiemīt slieksme uz alkoholiskiem dzērieniem, šī mirdzošā zāle, pilna trokšņainu pļāpīgu ļaužu, varētu likties anomālija, dīvains dabas un dzīves izkropļojums. Te cits pēc cita salido naktstauriņi, lai pasildītos liesmas staros. No sarunām, kas šeit dzirdamas, vērotājam grūti pateikt, kādēļ apmeklētāji te ierodas. Katram skaidrs, ka blēži izvēlētos daudz vientuļāku stūrīti, kur apspriest savas mahinācijas; ka politiķi, ja gribētu pārrunāt kaut ko svarīgu, nepulcētos šeit, kur katrs, kam ausis, var tos noklausīties, un diez vai šo ļaužu pieplūdumu var izskaidrot ar kāri pēc alkohola, jo daudzi no tiem, kas apmeklē šādas greznas vietas, nebūt nav dzērāji. Tomēr jābūt kādam iemeslam, kādēļ viesi šeit pulcējas, satiekas, pļāpā, nosit laiku. Droši vien kādas dīvainas kaislības un neskaidras vēlēšanās radījušas šādu neparastu sabiedrisku iestādi, jo citādi jau tās nebūtu.

Druē vilka šurp kāre pēc izpriecām, kā arī tieksme paspīdēt starp ļaudīm, kas ievērojamāki par viņu. Daudzie paziņas, ar kuriem viņš te satikās, iegriezās bārā tāpēc, ka, paši to nemaz neapzinādamies, ilgojās pēc tās sabiedrības, tā ārējā spožuma un tās atmosfēras, kuru šeit atrada. Galu galā to varēja uzskatīt arī kā pazīmi, ka sabiedrības tikumi uzlabojušies: kaut arī apmeklētājus vilināja šurp tīri jutekliskas iegribas, tajās nebija nekā slikta. Kāds gan ļaunums aplūkot grezni iekārtotu zāli? Sliktākajā gadījuma, bāra apmeklēšana varēja radīt cilvēkā, kas ciena materiālas vērtības, tieksmi dzīvot tikpat grezni un plaši.

Bet arī tad vainīgs bija pats cilvēks, viņa uzskati par dzīvi, nevis zāles greznība. Ja šāda apkārtne radīja cilvēkos, kas nebija pārāk lepni ģērbušies, vēlēšanos sacensties ar elegantajiem džentlmeņiem, tad arī par to varēja vainot tikai šo cilvēku tukšo godkāri. Atņemiet alkoholu — vienīgo, par ko varēja žēloties, — un neatradīsies neviens, kam būtu iebildumi pret šīs vietas skaistumu un garīgo pacilātību. Labpatika, ar kādu ļaudis aplūko mūsu modernos restorānus, liecina par šī apgalvojuma pareizību.

Tomēr šī apgaismotā zāle, kur elegantais, alkatīgais pūlis nododas tukšai pļāpāšanai, kas liecina par tā haotisko, bezmērķīgo domāšanu, visa šī ārišķīgā greznība un spožums cilvēkam, kas atrodas ārpusē mierīgajā mūžīgo zvaigžņu gaismā, šķiet kaut kas dīvains un neparasts. Aukstā nakts vējā zem zvaigžņotas debess liekas uzplaucis liesmojošs zieds — dīvaina mirdzoša naktspuķe, smaržojoša insektu pievilinātajā, insektu apsēsta prieka roze.

— Vai redzat to cilvēku, kas patlaban nāk iekšā? — jautāja Herstvuds, raudzīdamies uz džentlmeni, kas, tērpies garos, uz abām pusēm pogājamos svārkos, ar cilindru galvā, tikko ienāca bārā; tā tuklie vaigi bija sasārtuši kā pēc labām pusdienām.

— Nē, kur tad? — jautāja Druē.

— Lūk, tur, — atbildēja Herstvuds, ar acīm norādīdams virzienu, — džentlmenis zīda cilindrā.

— Jā, jā, redzu, —sacīja Druē, izlikdamies, ka nemaz neskatās uz to pusi. — Kas viņš ir?

— Džūlzs Volless, spiritists.

Druē ieinteresēts sekoja ienācējam ar acīm.

— Nemaz neizskatās pēc tāda, kas redz garus. Kā jums šķiet? — sacīja Druē.

— Nezinu, redz vai neredz. Bet nauda ienāk, — atbildēja Herstvuds, un alkatīgs mirdzums pazibēja viņa acīs.

— Es lāgā neticu garu izsaukšanai, — sacīja Druē,

— Un jūs?

— Nu, nekad īsti nevar zināt, — atbildēja Herstvuds.

— Varbūt tur tomēr kaut kas ir. Bet man ne prātā nenāk lauzīt par to savu galvu. Starp citu, — viņš iejautājās,

— vai jūs šovakar kaut kur iesiet?

— Jā, iešu uz teātri skatīties «Alu zemē», — atbildēja Druē, nosaukdams tā laika populāro komēdiju.

— Nu, tādā gadījumā jums laiks iet. Ir jau pusdeviņi, — piebilda Herstvuds, palūkodamies savā kabatas pulkstenī.

Ļaudis sāka izklīst: daži devās uz teātriem, citi uz saviem klubiem un vēl citi pie sievietēm, pie pašiem pievilcīgākajiem prieka avotiem — vismaz to vīriešu uztverē, kas šeit atradās.

— Jā, būs jāiet, — sacīja Druē.

— Atnāciet pēc izrādes. Gribu jums kaut ko parādīt, — uzaicināja Herstvuds.

— Labprāt, — Druē jutās pagodināts.

— Bet varbūt šovakar jums kaut kas cits padomā? — jautāja Herstvuds.

— Nē, itin nekas.

— Nu tad atnāciet.

— Piektdien es vilcienā iepazinos ar burvīgu meitenīti, — atvadoties sacīja Druē. — Velns parāvis, pirms aizbraukšanas katrā ziņā jāapciemo.

— Nu, to jūs varat arī nedarīt, — Herstvuds noteica.

— Bet viņa bija īsta skaistule, kad es jums saku, — turpināja Druē, cenzdamies ieinteresēt savu draugu.

— Tātad pulksten divpadsmitos, — sacīja Herstvuds.

— Jā, divpadsmitos, — apstiprināja Druē, iziedams no bāra.

Tā Kerijas vārds tika pieminēts pašā vieglprātīgākajā un jautrākajā vietā tieši tad, kad mazā strādniece rūgti apraudāja savu nožēlojamo likteni, kas viņas gaitu sākumā citāds nemaz nevarēja būt.

SESTĀ NODAĻA

Mašīna un meitene. Mūsdienu bruņinieks.

Vakarā māsas dzīvoklī Kerija ievēroja kaut ko tādu, ko agrāk nebija pamanījusi. Dzīvoklī, protams, viss bija pa vecam, turpretī Kerija bija izmainījusies un tādēļ labāk saprata, kas te notiek. Pēc tam kad Kerija bija atgriezusies mājās šķietami labā garastāvoklī, Minnija gaidīja, ka māsa atsauksies labi par savu darbu. Arī Hansons domāja, ka viņa būs apmierināta.

— Nu, — viņš jautāja, ienākdams savās darba drēbēs priekšnamā un ieskatīdamies pa durvīm ēdamistabā, kur atradās Kerija, — kā veicās?

— Ļoti grūti, — atbildēja Kerija. — Man tas nepatīk. Viņai bija tāds izskats, kas skaidrāk par vārdiem liecināja, ka viņa ir nogurusi un neapmierināta.

— Bet kas tas ir par darbu? — viņš jautāja, uzkavēdamies kādu brīdi, pirms pagriezās, lai ietu vannas istabā.

— Jāstrādā pie mašīnas, — atbildēja Kerija.

Bija skaidri redzams, ka Hansonu tas interesē tikai tik daudz, cik tas nāk par labu viņa ģimenei. Viņš mazliet dusmojās: kāpēc gan vajadzēja notikt tā, ka Kerija bija neapmierināta, kaut gan viņai bija laimējies dabūt darbu?

Minnija strādāja ar mazāku sajūsmu nekā pirms Kerijas pārnākšanas. Gaļa uz pannas vairs nečurkstēja tik patīkami, kad māsa pateica, ka darbs viņai nepatīk. Pēc grūtās dienas Kerijai kļūtu mazliet priecīgāk, ja varētu atgriezties draudzīgā ģimenē, kur viņu sagaidītu līdzjūtīgi tuvinieki un labi klāts galds, kur kāds, viņu mierinādams, teiktu: «Pacieties mazdrusciņ. Gan dabūsi kaut ko labāku,» — bet tās bija veltas cerības. Kerija saprata, ka ne māsai, ne māsasvīram nepatīk viņas žēlošanās; viņai jāstrādā un jāklusē. Meitene zināja, ka viņai jāmaksā četri dolāri par uzturu un istabu, un tagad viņa sajuta, ka dzīve pie šiem ļaudīm būs ārkārtīgi drūma.

Minnija nederēja māsai par draudzeni — viņa tai bija par vecu. Viņas domas bija nosvērtas un pielāgojušās apstākļiem. Tāpat Hansons — ja viņam arī bija kādas jautrākas domas vai patīkamākas jūtas, viņš tās rūpīgi slēpa. Šim cilvēkam, acīm redzot, nepatika citiem parādīt savas jūtas. Viņš bija kluss kā pamesta istaba. Bet Kerijā pulsēja siltās jaunības asinis, un viņai netrūka iztēles. Viņai viss vēl bija priekšā — gan iemīlēšanās, gan mīlestība ar tās noslēpumiem. Viņai patika domāt par to, ko viņa gribētu darīt, patika domāt par drēbēm, kādas viņa labprāt valkātu, par vietām, kuras viņa labprāt apmeklētu. Lūk, ar ko bija nodarbinātas Kerijas domas, un to, ka māsas dzīvoklī nebija neviena, kas viņu saprastu un justu viņai līdz, viņa uztvēra kā pretestību.

Pārdomādama dienas notikumus, viņa bija pilnīgi aizmirsusi, ka Druē var ierasties. Redzēdama, cik neatsaucīgi ir mājinieki, viņa cerēja, ka Druē neatnāks. Viņa patiesībā nemaz nezināja, ko darīt un kā sarunāties ar Druē, ja viņš ierastos. Pēc vakariņām Kerija uzvilka citas drēbes. Uzposusies viņa izskatījās mīļa, jauka meitenīte ar lielam acīm un skumju muti. Viņas sejā atspoguļojās jūtas, ko viņa pārdzīvoja: cerība, neapmierinātība, nomāktība. Kad galds bija nokopts, Kerija pastaigājās pa istabu, parunājās mazliet ar Minniju un pēc tam nolēma noiet lejā un pastāvēt pie kāpnēm. Ja Druē nāktu, viņa satiktu to turpat uz ielas. Likdama galvā cepuri, lai dotos lejā, viņa izskatījās gandrīz laimīga.

— Kerijai, acīm redzot, nepatīk viņas darba vieta, — teica Minnija savam vīram, kad tas ar laikrakstu roka ienāca ēdamistabā, lai pasēdētu kādu brīdi.

— Tomēr viņai tur pagaidām jāpaliek, — sacīja Hansons. — Vai viņa nogāja lejā?

— Jā, — atbildēja Minnija.

— Tu pasaki viņai, lai nepamet darbu. Var paiet vairākas nedēļas, kamēr atrod kaut ko citu.

Minnija apsolījās pateikt, un Hansons atsāka lasīt laikrakstu.

— Es gan neļautu viņai stāvēt lejā pie kāpnēm, — Hansons teica pēc kāda brīža. — Tā neklājas.

— Es pateikšu viņai, — atbildēja Minnija.

Kustība uz ielas interesēja Keriju. Viņa nevarēja vien nobrīnīties, kur gan dodas šie ļaudis ekipāžās un kādas ir to izpriecas. Viņas iztēle skāra tikai ļoti šauru interešu loku: naudu, ārējo izskatu, apģērbu un izpriecas. Reizēm viņa iedomājās Kolumbijas Sitiju, reizēm ar sarūgtinājumu un nepatiku atcerējās dienā piedzīvoto, taču viņas uzmanību galvenokārt saistīja nelielais pasaules stūrītis turpat tuvumā.

Minnijas dzīvoklis atradās mājas trešajā stāvā, bet tās pirmo stāvu aizņēma maiznīca. Kamēr Kerija stāvēja pie kāpnēm, Hansons nonāca lejā, lai nopirktu klaipu maizes. Meitene tikai tad pamanīja svaini, kad viņš bija jau pienācis gluži tuvu.

— Eju pēc maizes, — bija viss, ko viņš pateica.

Cik viegli viena cilvēka domas pāriet uz otru. Hansons patiešām nāca pēc maizes, bet tai pašā laikā domāja arī paskatīties, ko dara Kerija. Svainis vēl nebija paspējis pienākt meitenei klāt, kad viņa jau atminēja tā nodomu. Viņa, protams, nesaprata, kā viņai tas ienācis prātā, bet Hansona rīcība pirmoreiz pamodināja viņā nepatiku. Tagad Kerija skaidri apzinājās, ka viņai pretīgs šis cilvēks. Hansons viņai neuzticējās.

Mūsu domas piešķir pasaulei zināmu nokrāsu. Kerijas domu plūdums bija pārtraukts, un drīz pēc tam, kad Hansons bija uzkāpis augšā, arī viņa tam sekoja. Kad Kerija bija gaidījusi jau kādu pusstundu, viņa saprata, ka Druē neieradīsies, un jutās mazliet apvainota, — viņai šķita, ka Druē viņu pametis, ka viņa, acīm redzot, nav tam pietiekami laba. Viņa devās augšā uz māsas dzīvokli, kur viss bija kluss. Minnija sēdēja pie galda un lampas gaismā šuva. Hansons jau gulēja. Nogurusi un neapmierināta Kerija īsi pateica, ka arī viņa iešot pie miera.

— Jā, labāk liecies gulēt, — atbildēja Minnija. — Tev rīt agri jāceļas.

Rīts nebija labāks par vakaru. Hansons jau gāja ārā pa durvīm, kad Kerija iznāca no savas istabas. Pie brokastgalda Minnija mēģināja ar māsu sarunāties, bet viņām nebija nekādu kopīgu interešu. Tāpat kā iepriekšējā dienā, Kerija gāja kājām uz pilsētu, jo saprata, ka no viņas četrarpus dolāriem neatliks pat tramvajam, kad būs samaksāts par uzturu un dzīvokli. Negribot viņa nodomāja, ka tas ir netaisni. Bet rīta saule izkliedēja visas viņas rūpes, jo tai piemīt šādas brīnišķīgas spējas.

Apavu fabrikā diena šķita ļoti gara, kaut arī tā vairs nebija tik nogurdinoša kā iepriekšējā, toties tajā bija daudz mazāk jaunu iespaidu. Galvenais meistars, pārlūkodams darbu, apstājās pie viņas mašīnas.

— Kā jūs te gadījāties? — viņš jautāja.

— Misters Brauns mani pieņēma, — atbildēja Kerija.

— Ak tā! Nu pieraugiet, ka neaizkavējiet darbu.

Meitenes, kas strādāja pie mašīnām, Kerijai šķita vēl nepatīkamākas nekā pirmajā dienā. Viņas likās vulgāras un apmierinātas ar savu likteni. Kerijai bija daudz attīstītāka iztēle nekā šīm meitenēm. Viņa nebija radusi runāt žargonā. Arī ģērbties Kerija prata gaumīgāk nekā viņas. Viņai bija sevišķi nepatīkami klausīties savā kaimiņienē — meitenē, kuru bargā dzīves skola nebija saudzējusi.

— Es aiziešu no šejienes, — kaimiņiene teica kādai meičai. — Kas tā par algu, un izgulēties arī nekad nedabū. Tas kaitē manai veselībai.

Kerija ievēroja, ka meitenes izturas visai vaļīgi pret vīriešiem, gan jauniem, gan veciem, un apmainās rupjām piezīmēm, par kurām viņa sākumā uztraucās. Kerija saprata, ka viņa arī tiek uzskatīta par tādu pašu kā pārējās, tādēļ varēja sagaidīt līdzīgas rupjības.

— Sveika, skaistulīti — pusdienas pārtraukumā Kerijai uzsauca kāds pazoļu piesitējs. — Tev burvīgs purniņš. — Viņš bija gaidījis parasto atbildi: «Nu, taisies kā tiec!» Bet, kad Kerija klusēdama novērsās, strādnieks apjuka un, neveikli smaidīdams, atkāpās.

Vakarā māsas dzīvoklī Kerija jutās vēl vientuļāka, viņa nevarēja izturēt tik garlaicīgu dzīvi. Viņa saprata, ka pie Hansoniem gandrīz nekad neierodas viesi. Nokāpusi lejā, Kerija kādu brīdi pastāvēja pie durvīm, pēc tam iedrošinājās mazliet pastaigāties. Viņas vieglā un nesteidzīga gaita saistīja kāda zināmas šķiras vīrieša uzmanību. Kerija apjuka, kad gadus trīsdesmit vecs, labi ģērbies vīrietis, garām iedams, viņu uzmanīgi aplūkoja, palēnināja soļus, apgriezās un teica:

— Iznācāt pastaigāties?

Kerija pārsteigta raudzījās viņā, tad, sakopojusi domas, atbildēja: «Es jūs nemaz nepazīstu,» — un atkāpās.

— Tas nekas, — viņš laipni sacīja.

Neteikdama ne vārda, Kerija steidzās prom un sasniedza savas mājas durvis gluži aizelsusies. Kaut kas vīrieša skatienā viņu biedēja.

Pārējās nedēļas dienas bija līdzīgas iepriekšējām. Vienu vai divus vakarus Kerija bija pārāk nogurusi, lai ietu kājām, un izdeva naudu par tramvaju. Viņai nebija sevišķi stipra veselība un no ilgās sēdēšanas sāka sāpēt mugura. Kādu vakaru viņa aizgāja gulēt jau pirms Hansona.

Puķes un meitenes ne vienmēr labi pārcieš pārstādīšanu citā augsnē. Dažreiz vajadzīga auglīgākā zeme, labāki apstākļi, lai turpinātos dabiskā attīstība. Kerijai būtu labāk, ja viņas aklimatizācija notiktu pakāpeniski, ne tik strauji. Būtu labāk, ja viņa tik ātri neatrastu darbu, bet iepriekš apskatītu pilsētu, kas viņu tik ļoti interesēja.

Pirmajā lietainajā rītā Kerija atskārta, ka viņai nav lietussarga. Minnija aizdeva māsai vienu no savējiem, bet tas bija vecs un izbalējis. Kerija par to ļoti uztraucās. Iegājusi kādā lielā universālveikalā, viņa nopirka sev jaunu lietussargu, iztērēdama no sava niecīgā krājumiņa dolāru un divdesmit piecus centus.

— Kerij, kāpēc tu tā darīji? — ieraudzījusi lietussargu, jautāja Minnija.

— Man tas nepieciešams, — atbildēja Kerija.

— Muļķa meitene!

Kerija apvainojās, bet neteica ne vārda. Viņa nebūs parasta fabrikas strādniece, to lai viņi nedomā.

Pirmajā sestdienā Kerija samaksāja māsai četrus dolārus par uzturu un dzīvokli. Ņemdama naudu, Minnija sajuta sirdsapziņas pārmetumus, bet nezināja, kā izskaidroties ar Hansonu, ja ņemtu no māsas mazāk. Šis krietnais vīrs, apmierināti smaidīdams, iedeva sievai par četriem dolāriem mazāk saimniecības naudas. Viņš domāja palielināt iemaksas par saviem apbūves gabaliem. Bet Kerijai vajadzēja atrisināt problēmu, kā apģērbties un uzjautrināties par piecdesmit centiem nedēļā. Viņa domāja par to, kamēr sadumpojās.

— Es iešu mazliet pastaigāties pa ielu, — viņa pēc vakariņām paziņoja.

— Taču ne viena pati? — jautāja Hansons.

— Jā, viena pati, — atbildēja Kerija. — Es neietu, — sacīja Minnija.

— Es taču gribu kaut ko redzēt, — atbildēja Kerija, un pēc viņas toņa Hansoni pirmoreiz saprata, ka viņa nav ar tiem apmierināta.

— Kas viņai noticis? — jautāja Hansons, kad Kerija aizgāja pēc cepures.

— Es nezinu, — atbildēja Minnija.

— Viņai gan vajadzēja saprast, ka vakaros neklājas staigāt vienai pa ielu.

Kerija tomēr nekur tālu neaizgāja. Viņa drīz vien atgriezās un nostājās mājas durvīs. Nākamajā dienā viņi visi devās uz Gārfīlda parku, bet pastaiga nesagādāja Kerijai nekāda prieka. Viņa nebija pietiekami labi ģērbusies. Fabrikā viņa dzirdēja citu meiteņu jūsmīgos nostāstus par gluži nožēlojamām izpriecām. Viņas bija laimīgas. Vairākas dienas lija, un Kerija brauca mājās ar zirgu tramvaju. Kādu vakaru, steigdamās uz pieturu Vanbjūrena ielā, viņa galīgi izmirka. Visu to vakaru viņa nosēdēja viesistabā, domīgi raudzīdamās lejup uz ielu, kur ugunis atspoguļojās uz mitrā bruģa. Viņai bija pietiekami attīstīta iztēle, un viņa bija sliktā garastāvoklī.

Nākamajā sestdienā Kerija atkal samaksāja māsai četrus dolārus un izmisusi iebāza kabatā atlikušos piecdesmit centus. No meitenēm, ar kurām Kerija fabrikā iepazinās, viņa uzzināja, ka tās patur savām personīgajam vajadzībām daudz vairāk naudas nekā viņa. Bez tam šīm meitenēm bija pazīstami jauni vīrieši, kuri tām izmaksāja. Pēc iepazīšanās ar Druē jaunie, vieglprātīgie strādnieki, kurus Kerija satika darbnīcā, viņai nepatika. Tie šķita viņai rupji. Viņa redzēja tos tikai darba drēbēs.

Pienāca diena, kad pār pilsētu sāka pūst auksts vējš — pirmais brīdinājums, ka tuvojas ziema. Tas izdzenāja mākoņus pie debesīm, vilka šauras, garas dūmu strēles no fabriku skursteņiem, joņoja pa ielām un auroja ap māju stūriem. Kerija sāka domāt par ziemas apģērbu. Ko lai viņa iesāk? Viņai nebija ne siltas jakas, ne cepures, ne zābaku. Viņai bija grūti runāt par to ar Minniju, taču viņa beidzot sadūšojās.

— Es nezinu, kā tikt pie ziemas drēbēm, — viņa kādu vakaru teica, kad bija palikušas divatā. — Man vajadzīga cepure.

Minnija izskatījās nopietna.

— Tu varētu paturēt daļu algas un nopirkt sev cepuri,— viņa teica māsai, kaut arī bija noraizējusies par grūtībām, kas radīsies, saņemot no māsas mazāku summu.

— Kādu nedēļu vai divas, ja tev nekas nav pretī, — Kerija iedrošinājās ieminēties.

— Vai tu varēsi maksāt divus dolārus? — jautāja Minnija.

Kerija tūlīt piekrita, priecādamās, ka izkļuvusi no grūtībām. Viņa bija sajūsmināta un tūlīt sāka plānot un rēķināt. Vispirms viņai vajadzēja cepuri. Kā māsa izskaidrojās ar vīru, to Kerija nekad neuzzināja. Hansons neteica nekā, taču bija jūtama apslēpta neapmierinātība.

Jaunais plāns droši vien tiktu izpildīts, ja slimība to neizjauktu. Kādu pēcpusdienu pēc lietus sāka pūst auksts vējš, bet Kerija vēl nebija iegādājusies siltu jaciņu. Kad viņa pulksten sešos iznāca no siltās darbnīcas uz ielas, viņu sāka kratīt drebuļi. No rīta Kerijai bija stipras iesnas, tomēr viņa gāja uz darbu. Fabrikā viņai sāpēja visi kauli un galva bija dīvaini viegla. Pret vakaru Kerija jutās pavisam slima, un mājās viņai nemaz negribējās ēst. Minnija ievēroja māsas nevarīgās, nogurušās kustības un apjautājās, kas viņai kaiš.

— Es nezinu, — atbildēja Kerija. — Es jūtos ļoti slikti. — Viņa drebinādamās glaudās pie krāsns un devās gulēt gluži slima. Nākamajā rītā viņai bija drudzis.

Minnija bija patiešām nobēdājusies un izturējās laipni pret māsu. Hansons teica, ka būtu labāk, ja Kerija uz kādu laiku brauktu atpakaļ uz mājām. Kad pēc trim dienām Kerija piecēlās no slimības gultas, nevarēja būt nekādu šaubu, ka viņa zaudējusi savu vietu fabrikā. Ziema bija tuvu, bet Kerijai nebija ne silta apģērba, ne darba.

— Nezinu, ko darīt— sacīja Kerija. — Pirmdien iešu uz pilsētu un pameklēšu, varbūt kaut kas gadīsies.

Bet šoreiz viņas pūlēm bija daudz mazāki panākumi nekā iepriekšējo reizi. Viņas apģērbs nebija piemērots rudenim. Savu pēdējo naudu viņa bija izdevusi par cepuri. Trīs dienas meitene klejoja pa pilsētu, līdz galīgi zaudēja drosmi. Attiecības ar Hansoniem kļuva aizvien neciešamākas. Vakaros viņa ar nepatiku atgriezās māsas dzīvoklī. Svainis bija kļuvis tik nelaipns. Kerija saprata, ka ilgi tā nevar turpināties. Drīz viņai vajadzēs padoties un braukt atpakaļ uz mājām.

Arī visu ceturto dienu Kerija pavadīja pilsētā un bija aizņēmusies no Minnijas desmit centus launagam. Kerija cītīgi meklēja darbu, viņa bija ar mieru strādāt par vismazāko atalgojumu, bet meklēja velti. Viņa pat iegriezās kādā nelielā restorānā, kura logā bija izlikts sludinājums, ka vajadzīga viesu apkalpotāja, bet viņai atbildēja, ka pieņem tikai meitenes ar praksi. Kerija noskumusi gāja cauri ļaužu drūzmai, kad pēkšņi kāds satvēra viņu aiz elkoņa un apgrieza apkārt.

— Kur tad nu? — teica kāda balss. Kerija uzreiz pazina Druē. Svaigs un sārts viņš starot staroja. Īsts saules gaismas un laba garastāvokļa iemiesojums. — Nu, kā klājas, Kerij? — viņš jautāja. — Jūs esat brīnišķīga. Kur jūs visu šo laiku bijāt?

Kerija smaidīja, nespēdama pretoties šiem laipnības plūdiem.

— Es biju mājās, — viņa atbildēja.

— Redzēju jūs otrpus ielas un tūlīt nodomāju, ka tā esat jūs, — sacīja Druē. — Es tikko gribēju jūs uzmeklēt. Nu, kā jūs dzīvojat?

— Nekas, labi, — Kerija smaidīdama atbildēja. Druē aplūkoja viņu un redzēja gluži pretējo.

— Man gribētos ar jums parunāt, — viņš teica. — Vai jums kaut kur jāsteidzas?

— Nē, man nekur nav jāsteidzas, — atbildēja Kerija.

— Nu tad ieiesim kaut kur un paēdīsim. Jūs nevarat ne iedomāties, kā es priecājos, ka jūs atkal satieku.

Kerija izjuta tādu atvieglojumu šī dzīves priecīgā cilvēka klātbūtnē, kas par viņu tā interesējās un rūpējās, ka labprāt piekrita, kaut arī izlikās vilcināmies.

— Jauki, — viņš teica, saņemdams meitenes roku, un šajā vārdā bija tik daudz draudzīgu jūtu, ka Kerijas sirds uzreiz atmaiga.

Viņi gāja pa Monro ielu uz veco «Vindzora» restorānu, kas tolaik bija slavens ar lielisku virtuvi un laipnu apkalpošanu. Druē izvēlējās galdiņu pie loga, kur varēja redzēt ļaužu kustību uz ielas. Viņam patika mainīgā ielas panorāma, viņam patika redzēt citus, patika, ka citi redz viņu pusdienojam.

— Nu, — viņš teica, kad viņi bija ērti apsēdušies, — ko jūs vēlētos?

Viesmīlis pasniedza Kerijai ēdienu karti, un viņa, neko nedomādama, pārlaida tai acis. Viņa bija ļoti izsalkusi, un ēdienu nosaukumi, kurus viņa lasīja kartē, vēl pastiprināja viņas izsalkumu, bet augstas cenas pārsteidza. «Cepts cālis — septiņdesmit, pieci centi. Bifšteks ar sēnēm — viens dolārs divdesmit pieci centi.» Kerija bija dzirdējusi par šādiem ēdieniem, bet tagad viņai šķita dīvaini, ka pašai tie jāpasūta.

— Es to nokārtošu, — iesaucās Druē. — Viesmīl! Bufetes pārzinis, plecīgs nēģeris ar apaļu seju, pienāca pie galdiņa un godbijīgi klausījās.

— Bifšteku ar sēnēm, — sacīja Druē. — Pildītus tomātus.

— Jā, ser, — piekrita nēģeris, pamādams ar galvu.

— Brūni apceptus kartupeļus.

— Jā, ser.

— Sparģeļus..

— Jā, ser.

— Un kafiju.

Druē pievērsās Kerijai. — Kopš brokastīm neesmu vēl nekā ēdis. Nupat iebraucu no Rokailendas. Tikko taisījos iet pusdienās, kad ieraudzīju jūs.

Kerija smaidīja vienā smaidīšanā.

— Ko jūs pa šo laiku darījāt, — viņš turpināja. — Pastāstiet man visu par sevi. Kā klājas jūsu māsai?

— Viņa ir vesela, — Kerija atbildēja uz pēdējo jautājumu.

Druē cieši palūkojās meitenē.

— Vai jūs neesat bijusi slima? — viņš jautāja. Kerija pamāja.

— Bēdīgi, bēdīgi. Arī tagad jūs neizskatāties gluži vesela. Es jau tūlīt nodomāju, ka esat tāda bāla. Ko jūs visu šo laiku darījāt?

— Strādāju, — atbildēja Kerija.

— Kas to būtu domājis! Kur tad jūs strādājāt? Kerija pastāstīja.

— «Rods, Morgentaus un Skots» — es pazīstu to firmu. Piektajā avēnijā, vai ne? Skopi ļaudis. Kāpēc jūs gājāt tur strādāt?

— Citu darbu nevarēju atrast, — Kerija atklāti pateica.

— Kāda nekrietnība! — sacīja Druē. — Jums nevajag strādāt pie šiem ļaudīm. Darbnīca atrodas tūlīt aiz veikala, vai ne?

— Jā, — apstiprināja Kerija.

— Tā nav sevišķi cienījama firma, — sacīja Druē. — Tāds darbs nav jums piemērots.

Komivojažieris runāja bez mitas, izjautāja Keriju, stāstīja par sevi, par to, kādā ievērojamā restorānā viņi pusdieno, līdz atgriezās viesmīlis, nesdams milzīgu paplāti ar karstiem, smaržīgiem ēdieniem, kurus viņi bija pasūtījuši. Druē staroja un centās apkalpot Keriju. Sēdēdams aiz balti klātā galda ar sudrabotajiem traukiem, viņš izskatījās lieliski. Kad viņš darbojās ar nazi un dakšiņu, gredzeni uz viņa pirkstiem runāja paši par sevi. Viņa jaunais uzvalks patīkami čaukstēja ikreiz, kad viņš pastiepa roku pēc kāda ēdiena, lauza maizi vai ielēja kafiju. Viņš nepārtraukti krāva uz Kerijas šķīvja ēdienus, un meitene, sasilusi fiziski un garīgi, kļuva pavisam cits cilvēks. Druē, pēc parasto ļaužu domām, bija patiešām brīnišķīgs puisis un pilnīgi savaldzināja Keriju.

Kerija, šī mazā laimes meklētāja, uzņēma šo likteņa pavērsienu kā pašu par sevi saprotamu. Restorānā viņa nejutās sevišķi ērti, bet plašā telpa viņu nomierināja, un labi ģērbtais ļaužu pūlis ārpusē viņu sajūsmināja. Jā, kāda nozīme bija naudai! Cik patīkami pusdienot šādā restorānā! Druē gan ir laimīgs cilvēks! Viņš brauc ar vilcieniem, labi ģērbjas, viņš ir tik stiprs, viņš vienmēr var pusdienot šādos restorānos. Druē šķita ievērojama persona, un Kerija sāka brīnīties, kādēļ gan tas parāda viņai tādu draudzību un uzmanību.

— Tātad jūs zaudējāt vietu, jo saslimāt, — viņš teica. — Ko jūs tagad domājat darīt?

— Meklēšu darbu, — viņa atbildēja, un doma par trūkumu, kas gaidīja viņu ārpus šī greznā restorāna, pazibēja meitenes acīs.

— Ak nē, nē, — sacīja Druē, — nav vērts! Cik ilgi jūs jau meklējat?

— Četras dienas, — viņa atbildēja.

— Padomājiet tik! — iesaucās Druē, it kā uzrunādams kādu citu, neredzamu personu. — Jums nevajag darīt nekā tamlīdzīga. Šīs meitenes, — viņš plaši pamāja ar roku, it kā ietverdams šajā žestā visas veikalu un fabriku strādnieces, — saņem ļoti maz. Vai tad ar to var iztikt?

Druē izturējās pret Keriju kā brālis. Kad viņš bija noraidījis domu par darbu, viņš pievērsās citai tēmai. Kerija patiešām bija ļoti glīta. Pat šajās nožēlojamās drānās viņas augums izskatījās daiļš, un acis tādas lielas un maigas. Druē raudzījās meitenē, un viņa saprata, par ko viņš domā. Viņa nojauta, ka Druē par viņu jūsmo. Bez tam viņš bija devīgs un labā garastāvoklī. Meitene sajuta, ka Druē viņai patīk, ka patiks vienmēr. Viņas jūtās bija pat kaut kas vairāk, kāda slepena, daudz siltāka stīga. Viņu acis satikās ik pēc brīža, un viņu jūtas savijās arvien ciešāk.

— Kāpēc jūs nevarētu palikt pilsētā un nākt man līdz uz teātri, — viņš teica, pievilkdams savu krēslu tuvāk. Galdiņš nebija visai plats.

— Nē, es nevaru, — viņa atbildēja.

— Ko jūs šovakar darīsiet?

— Nekā, — viņa mazliet noskumusi atbildēja.

— Jums laikam ne sevišķi patīk tur, kur jūs dzīvojat.

— Nu, es īsti nezinu.

— Ko jūs darīsiet, ja nedabūsiet darbu?

— Braukšu atpakaļ uz mājām.

To sakot, Kerijas balss mazliet iedrebējās. Druē ietekme izrādījās spēcīga. Viņi sāka saprast viens otru bez vārdiem. Druē kļuva skaidrs, kādā stāvoklī viņa atrodas, un Kerija saprata, ka viņš to zina.

— Nē, nevajag braukt, — viņš teica, sajuzdams šajā brīdī patiesu žēlumu pret meiteni. — Ļaujiet man jums palīdzēt. Pieņemiet no manis naudu.

— Ai nē! — iesaucās Kerija, atvirzīdamās atpakaļ.

— Ko tad jūs darīsiet?

Viņa sēdēja klusēdama un domīgi pakratīja galvu.

Viņš līdzjūtīgi raudzījās meitenē. Viņa vestes kabatā bija dažas banknotes. Tās bija mīkstas, un viņam bez trokšņa izdevās tās paņemt un saņurcīt saujā.

— Paklausieties, Kerij, — viņš teica. — Es gribu jums palīdzēt. Nopērciet sev kaut ko no drēbēm.

Viņš pirmoreiz pievērsās šim jautājumam, un Kerija uzreiz atcerējās, cik slikti viņa ģērbusies. Ar savu parupjo atklātību Druē trāpīja īstajā vietā. Kerijas lūpas sāka drebēt.

Kerija bija uzlikusi vienu roku uz galda. Viņi bija vieni paši šajā zāles stūrī, un viņš uzlika savu lielo, silto roku uz Kerijas rociņas.

— Nu, Kerij, — viņš teica, — ko jūs viena varat iesākt? Atļaujiet man jums palīdzēt.

Druē viegli paspieda meitenes pirkstus, viņa centās atvilkt roku. Bet viņš turēja to ciet, un viņa vairs nepretojās. Tad viņš ielika viņai plaukstā banknotes un, kad viņa sāka protestēt, viņš čukstēja:

— Es jums to aizdodu, saprotiet, aizdodu.

Viņš pierunāja Keriju pieņemt naudu. Tagad viņa jutās vienota ar Druē dīvainām saitēm. Viņi runādamies izgāja no restorāna un devās uz pilsētas dienvidu rajonu. Druē pavadīja Keriju tālu, līdz pat Polka ielai.

— Jums, acīm redzot, nepatīk dzīvot pie saviem radiniekiem, — viņš it kā starp citu ieminējās. Kerija to dzirdēja, bet nepiegrieza tam nekādu vērību.

— Satiksimies arī rīt, — viņš vedināja. — Aiziesim uz dienas izrādi. Vai nāksiet?

Kerija mēģināja atteikties, bet tad piekrita.

— Jūs tagad nekā nedarāt. Nopērciet sev glītus zābaciņus un jaciņu.

Viņa gandrīz nedomāja par sarežģījumiem, kas viņu uztrauks, kad Druē būs aizgājis. Šī cilvēka klātbūtnē Kerijai pielipa viņa līksmais, bezrūpīgais garastāvoklis.

— Nedomājiet tik daudz par tiem cilvēkiem, pie kuriem jūs dzīvojat, — viņš šķiroties teica. — Es jums palīdzēšu.

Kerijai bija tāda sajūta, it kā liela roka būtu pasniegusies un aizdzinusi visas viņas rūpes un raizes. Divas mīkstas un skaistas zaļas desmit dolāru banknotes atradās viņas saujā.

septītā nodaļa

Materiālie labumi kārdina. Skaistums runā pats par sevi.

Līdz šim laikam vēl neviens nav pareizi sapratis un izskaidrojis naudas nozīmi. Kad katrs atsevišķs indivīds sapratīs, ka naudu var saņemt tikai tas, kam uz to ir morālas tiesības, — ka nauda pienākas kā godīgi uzkrāta enerģija, nevis kā privilēģija, kas sagrābta nelikumīgi, — tad daudzas mūsu sociālās, reliģiskās un politiskās ķildas pazudīs uz visiem laikiem.

Kerijas izpratne par naudas morālisko nozīmi bija tāda pati kā vairumam cilvēku. Senā definīcija: «Nauda— ir tas, kas citiem ir un kas arī man jādabū,» — pilnīgi izteiktu viņas uzskatus par naudu. Mazliet naudas viņa tagad turēja rokā — divas mīkstas, zaļas desmit dolāru banknotes, — un viņa jutās jau nesalīdzināmi bagātāka. Naudā slēpās kāds sevišķs spēks. Cilvēks ar viņas garīgo attīstību priecātos, ja būtu izmests vientuļā salā kopā ar maisu naudas, un tikai pēc ilgas badošanās nāktu pie atziņas, ka naudai dažos gadījumos nav nekādas vērtības. Pat tad Kerija neaptvertu, ka naudas vērtība ir relatīva, viņa, bez šaubām, domātu tikai par to, cik žēl, ka viņai pieder tāds milzīgs spēks, bet viņa nevar to izmantot.

Nabaga meitene, atvadījusies no Druē, priecīgi satraukta, gāja pa ielām. Viņa mazliet kaunējās, ka parādījusi savu vājību un pieņēmusi naudu, bet viņas nabadzība bija tik liela, ka nevarēja nepriecāties. Tagad viņa nopirks sev jaunu, skaistu jaciņu! Nopirks glītus zābaciņus ar pogām! Viņa nopirks arī zeķes, svārkus un, un… kamēr, tāpat kā toreiz, dalot savu paredzamo algu, viņa divkārt bija pārsniegusi savu banknošu pirktspējas.

Viņa izjuta patiesu cieņu pret Druē. Viņas acīs, jā, pat visas pasaules acīs, viņš bija jauks, labsirdīgs jauneklis. Šajā cilvēkā nebija nekā ļauna. Viņš iedeva Kerijai naudu no labas sirds, jo saprata, ka viņai tā nepieciešama. Viņš, protams, nebūtu devis tādu summu jaunam, nabadzīgam vīrietim, bet mēs nedrīkstam aizmirst, ka jauns, nabadzīgs vīrietis nespēja viņu tā aizkustināt kā jauna, nabadzīga meitene. Sievišķība iedarbojās uz Druē jūtām. Viņš nespēja skatīties uz sievieti bez iekāres. Ja kāds ubags gadījās Druē ceļā un teica: «Mister, es mirstu badā,» — viņš labprāt iedeva tam tik, cik, pēc viņa domām, nācās dot, un tūlīt pat to aizmirsa. Viņš nesāka nodoties pārdomām un filozofēšanai. Viņa prātā nenorisinājās tādi procesi, kurus varētu apzīmēt ar vienu vai otru no šiem terminiem. Ar savām lepnajām drēbēm un labo veselību viņš bija tikai jautrs, nedomājošs naktstauriņš. Ja viņam atņemtu viņa stāvokli, ja viņš būtu saņēmis dažus likteņa triecienus, kādi dažreiz trāpa cilvēkus, viņš būtu tikpat nevarīgs kā Kerija — tikpat nevarīgs, tikpat nesaprātīgs, tikpat nožēlojams kā viņa.

Runājot par Druē kāri pēc sievietēm, jāsaka, ka viņš nedomāja nekā ļauna, jo tajās attiecībās, kādas viņš cerēja ar tām nodibināt, viņš nesaskatīja nekā slikta. Viņam patika tuvoties sievietēm, patika, ka tās pakļaujas viņa vīrišķības burvībai, bet viņš nebija aukstasinīgs, nejūtīgs nelietis, tikai iedzimta tieksme skubināja viņu uz to kā uz augstāko dzīves baudu. Druē bija iedomīgs, lielīgs, viņš jūsmoja par skaistām drēbēm gluži kā muļķa meitene. Īsts, norūdīts nelietis apvestu viņu ap stūri tikpat viegli, cik viegli viņš prata sagrozīt galvu glītai fabrikas strādniecei. Viņa komivojažiera panākumi izskaidrojami ar viņa laipnību un firmas labo slavu. Bezrūpīgs un jautrs viņš grozījās starp ļaudīm — viņam nebija tā garīgā spēka, kuru varētu nosaukt par intelektu, nebija nevienas domas, kuru varētu apzīmēt ar vārdu «cildena», nebija jūtu, kas pastāvētu ilgāku laiku. Safo nosauktu viņu par «cūku»; Šekspīrs teiktu «mans jautrais bērns»; vecais dzērājs Kario uzskatīja viņu par gudru, izveicīgu biznesmenu. Vārdu sakot, Druē bija tāds, kāds viņš varēja būt ar savām iedzimtajām spējām.

Labākais pierādījums, ka šajā cilvēkā bija kaut kas atklāts un slavējams, bija tas, ka Kerija pieņēma no viņa naudu. Neviens ļauns un viltīgs cilvēks, slēpdamies zem draudzības maskas, nevarētu pierunāt Keriju, lai tā pieņem no viņa kaut piecpadsmit centus. Ļaudis, kuriem nav sevišķi attīstīta inteliģence, nemaz nav tik nevarīgi. Daba iemācījusi zvērus bēgt, kad draud slepenas briesmas. Daba iedvesusi mazajai muļķa vāverei instinktīvas bailes no indēm. «Dievs sargā visus radījumus,» — tas nav rakstīts tikai par zvēriem vien. Kerija nebija gudra, toties viņa, tāpat kā naiva aitiņa, bija apveltīta ar pašaizsargāšanās instinktu. Druē lakstošanās nepamodināja viņā šo instinktu, kas tik lielā mērā piemīt visiem šādiem raksturiem.

Kad Kerija bija aizgājusi, Druē apsveica sevi, ka pratis iegūt meitenes labvēlību. Velns parāvis, tiešām kauns, ka jaunām meitenēm klājas tik grūti! Tuvojas ziema, un nav silta apģērba. Briesmīgi! Jāiegriežas pie «Ficdžeralda un Moja» izsmēķēt cigāru. Domas par Keriju cēla viņu spārnos..

Kerija sasniedza mājas labā garastāvoklī un tikko spēja noslēpt savu prieku. Bet saņemtā nauda radīja dažus sarežģījumus. Kā lai viņa pērk kaut ko, ja Minnija zināja, ka viņai naudas nav? Viņa vēl nebija ienākusi dzīvoklī, kad šis jautājums jau bija izlemts: nekādus pirkumus. Viņa nevarēja nekā izdomāt, kā lai izskaidro, kur ņēmusi naudu.

— Nu, kā veicās? — jautāja Minnija.

Kerija neprata mānīties — sajust vienu un sacīt gluži pretējo. Viņa mēdza kaut kā izlocīties un darīja to saskaņā ar savām ikreizējam izjūtām. Tādēļ tagad, kad viņa jutās tik labi, viņa nesāka vis žēloties, bet teica:

— Man kaut ko apsolīja.

— Kur?

— «Bostona» firmā.

— Vai tas ir droši? — jautāja Minnija.

— Rīt dabūšu zināt, — atbildēja Kerija, kurai nepatika melot vairāk, nekā vajadzīgs.

Minnija pamanīja Kerijas labo garastāvokli. Viņai šķita, ka pienācis īstais brīdis pateikt māsai Hansona domas par viņas ierašanos Čikāgā.

— Ja tu to vietu nedabūsi… — viņa apklusa, meklēdama piemērotāku vārdu.

— Ja es drīz kaut ko labu nedabūšu, es braukšu uz mājām.

Minnija izmantoja māsas atbildi.

— Svens domā, ka vismaz ziemā tā būtu labāk.

Kerija uzreiz aptvēra stāvokli. Viņi negribēja ilgāk uzturēt radinieci, kurai nav darba. Viņa nevainoja Minniju, viņa nebija arī sevišķi dusmīga uz Hansonu. Tagad, apsvērdama māsas vārdus, viņa priecājās, ka Druē iedevis naudu.

— Jā, — viņa teica pēc kāda brīža, — es arī tā domāju.

Kerija neteica māsai, ka doma par atgriešanos izraisīja viņā sīvu pretestību. Kolumbijas Sitija, — kas gan labs viņu tur gaidīja? Viņa pazina tās garlaicību un aprobežotību. Šeit bija lielā, noslēpumainā pilsēta, kas pievilka viņu kā magnēts. Tas, ko viņa līdz šim bija redzējusi, liecināja par daždažādām iespējām. Tagad pamest pilsētu un atgriezties vienmuļajā, garlaicīgajā mazpilsētas dzīvītē. Viņa gandrīz iekliedzās, protestējot pret šo domu.

Kerija bija atgriezusies mājās agri un iegāja viesistabā, lai tur pasēdētu un padomātu. Ko viņai tagad darīt? Viņa nevarēja pirkt jaunus zābaciņus un tos šeit valkāt. Viņai vajadzēs pataupīt daļu no šiem divdesmit dolāriem, lai samaksātu par biļeti uz mājām. Viņai nepatika aizņemties no Minnijas. Bet kā lai paskaidro, kur viņa ņēmusi ceļa naudu? Kaut viņa varētu mazliet nopelnīt, lai izvairītos no šīm nepatikšanām.

Atkal un atkal viņa apsvēra, kā izkļūt no sarežģītā stāvokļa. Rīt no rīta Druē cerēja ieraudzīt viņu jaunā jaciņā, bet tas nebija iespējams. Hansoni cerēja, ka viņa brauks prom, arī Kerija pati vēlējās aiziet no māsas ģimenes, bet mājās braukt viņai negribējās. Domājot, ar kādām acīm šie ļaudis viņā noskatīsies, uzzinājuši, ka viņa saņem naudu nestrādājot, arī pati Kerija sāka uztraukties par savu rīcību. Viņai bija kauns. Pašreizējais stāvoklis viņu nomāca. Kamēr viņa bija kopā ar Druē, viss šķita tik skaidrs. Bet tagad viss bija tik sarežģīts, tik bezcerīgs — daudz sliktāk nekā iepriekš, jo viņai rokā it kā bija palīdzība, bet viņa nevarēja to izmantot.

Kerijas garastāvoklis pasliktinājās, un vakariņu laikā Minnija bija pārliecināta, ka māsa atkal pieredzējusi smagu dienu. Galu galā Kerija nolēma, ka atdos naudu.

To pieņemdama, viņa bija rīkojusies nepareizi. Rīt viņa dosies uz pilsētu un meklēs darbu. Pusdienā, kā norunāts, satiksies ar Druē un atdos naudu. Pēc šīs apņemšanās viņai kļuva skumji, un drīz vien viņa atkal jutās, tikpat nelaimīga kā iepriekš.

Tomēr dīvaini — Kerija nevarēja paņemt banknotes rokā, neizjūtot zināmu atvieglojumu. Pat pēc stingrās apņemšanās atdot tās atpakaļ, viņa pēkšņi aizmirsa visas rūpes, un tad šie divdesmit dolāri šķita kaut kas brīnišķīgs un iepriecinošs. Ak nauda, nauda, nauda! Kāda laime, ja tā tev pieder. Ja viņai būtu daudz naudas, visas viņas raizes izzustu bez miņas.

No rīta Kerija piecēlās un izgāja no mājas mazliet agrāk. Viņas apņemšanās meklēt darbu bija diezgan stipra, bet, tā kā viņas kabatā atradās nauda, darba jautājums vairs nelikās tik briesmīgs. Kerija nonāca vairumtirdzniecības firmu rajonā, bet, tiklīdz gribēja kādā no tām ieiet, viņas drosme saplaka. «Kāda gļēvulība!» viņa pati sevi nosodīja, Viņa taču jau tik daudzas reizes bija pieteikusies. Ari tagad droši vien atkārtosies tas pats vecais stāsts. Viņa devās tālāk un tālāk un beidzot iegāja kādā fabrikā, kur viņu, kā parasti, atraidīja. Kerija iznāca no fabrikas, sajuzdama, ka laime ir pret viņu. Nebija vērts.

Neko daudz nedomādama, viņa sasniedza Dīrborna ielu. Šeit atradās ievērojamais universālveikals ar milzīgajām vitrīnām, pircēju pūli un daudzajiem furgoniem preču aizvešanai. To visu redzot, Kerijas domas ņēma citu virzienu. Te viņa bija gribējusi iepirkties. Viņa taču varēja ieiet veikalā, lai mazliet izklaidētos. Viņa apskatīs jaciņas.

Nav nekā jaukāka par to nenoteikto stāvokli, kad, vēlēdamies iegādāties kādu. lietu, kuras pirkšanai mums ir nepieciešamie līdzekļi, mēs tomēr vēl vilcināmies — vai nu sirdsapziņas kavēti, vai nespēdami izšķirties. Tāds garastāvoklis bija arī Kerijai, kad viņa sāka staigāt pa veikalu, apskatīdama izstādīto preču klāstu. Kopš tās dienas, kad viņa meklēja šeit darbu, viņa bija ļoti augstās domās par šo veikalu. Tagad viņa apstājās pie galantērijas preču vitrīnām, kurām toreiz bija steigusies garām. Viņas sievietes sirds iekāroja itin visu. Kā viņa izskatītos tajā, cik brīnišķīgi tas piestāvētu! Viņa apstājās pie korsetu letes un aizsapņojās, redzot smalkos darinājumus no krāsainas drānas un mežģinēm. Atliek tikai izlemt, un viena no tām piederēs viņai. Viņa ilgi kavējās juvelieru nodaļā. Aplūkoja auskarus, aproces, saspraudes un ķēdītes. Ko tik visu viņa neatdotu, lai iegūtu šos dārgumus. Viņa izskatītos skaista arī tad, ja viņai būtu tikai dažas no šīm rotas lietām.

Bet visstiprākais pievilkšanas spēks bija jaciņām. Jau ieejot veikalā, viņai iepatikās īpatnēja smilšu krāsas jaciņa ar lielām perlamutra pogām, kas toruden bija pēdējais modes kliedziens. Tomēr viņa gribēja pārliecināties, ka nav nevienas citas, kas viņai patiktu labāk. Viņa staigāja starp stikla vitrīnām un plauktiem, kur jaciņas bija izliktas apskatei, un priecājās, ka uzreiz izvēlējusies pašu skaistāko. Un visu šo laiku viņa šaubījās: te centās sevi pārliecināt, ka var to tūlīt nopirkt, ja vien vēlas, te atcerējās patiesos apstākļus. Tuvojās divpadsmitā stunda, un viņa vēl nekā nebija izdarījusi. Tagad vajadzēja iet un atdot naudu.

Druē gaidīja viņu uz stūra norunātajā vietā.

— Sveicināta! Bet kur tad jaciņa? — viņš jautāja un, paskatījies uz lēju, piebilda: — Un zābaki?

Kerija bija domājusi izskaidrot viņam savu lēmumu, bet galvā viss sajuka, un viņa nevarēja atcerēties nevienu no iepriekš sagatavotajām frāzēm.

— Es atnācu, lai pateiktu jums … ka nevaru pieņemt jūsu naudu.

— Ak tā! — viņš atbildēja. — Nu, nāciet man līdz! Aiziesim pie Partridža un paskatīsimies.

Kerija gāja viņam līdz, un acumirklī šaubas un neziņa izgaisa. Viņa nekādi nevarēja pateikt to, kas viņai šķita tik svarīgs, pastāstīt par tiem apstākļiem, kuri viņu tā uztrauca.

— Vai brokastis jau paēdāt? Droši vien ne. Ieiesim šeit, — un Druē iegriezās kādā ļoti glīti iekārtotā restorānā Monro ielā, netālu no Steita ielas.

— Man nevajadzēja pieņemt no jums naudu, — sacīja Kerija, kad viņi bija apsēdušies omulīgā stūrītī un Druē bija pasūtījis brokastis. — Es nevaru valkāt jaunu jaciņu un zābakus. Mani radinieki… Viņi nesapratīs, kur es tos ņēmu.

— Bet ko jūs domājat darīt? — smaidīdams jautāja Druē. — Staigāsiet neapģērbusies?

— Domāju braukt uz mājām, — viņa nogurusi atbildēja.

— Nu, nu, — viņš sacīja, — jūs pārāk ilgi esat par to domājusi. Es jums pateikšu, ko darīt. Jūs apgalvojat, ka nevarat valkāt māsas dzīvoklī neko jaunu. Bet jūs taču varat noīrēt istabu un atstāt tur pirkumus, teiksim, uz kādu nedēļu?

Kerija pakratīja galvu. Viņa protestēja, tāpat kā visas sievietes, un viņu vajadzēja pārliecināt. Druē vajadzēja izklīdināt viņas šaubas un, ja iespējams, nolīdzināt ceļu.

— Kāpēc jūs brauksiet uz mājām? — viņš jautāja.

— Tāpēc, ka nevaru dabūt šeit darbu.

— Viņi negrib jūs uzturēt, — viņš minēja.

— Nevis negrib, bet nevar, — Kerija atbildēja.

— Es jums pateikšu, ko darīt, — Druē atkārtoja. — Nāciet man līdz. Es par jums parūpēšos.

Kerija klusēdama klausījās. Dīvainajā noskaņojumā, kādā viņa atradās, Druē vārdi šķita viņai kā patīkama vēsma no atvērtām durvīm; Viņiem bija līdzīgi raksturi, un viņš bija ļoti patīkams cilvēks. Viņš bija tīrs, glīts, labi ģērbies un līdzjūtīgs. Viņa balss bija drauga balss.

— Nu, ko jūs iesāksiet Kolumbijas Sitijā? — Druē turpināja, un viņa vārdi pamodināja Kerijas iztēlē vienmuļo dzīvi, no kuras viņa bija bēgusi. — Tur taču nekā nav. Čikāga ir īstā vieta. Jūs varat te noīrēt skaistu istabu un apģērbties kā nākas, tad arī darbs atradīsies.

Kerija lūkojās caur logu uz kustīgo ļaužu pūli. Tur tā bija, šī brīnišķīgā, varenā pilsēta, tik pievilcīga, ja neesi nabags. Garām pabrauca eleganta ekipāža ar diviem staltiem bēriem priekšā, aizvizinādama savos mīkstajos sēdekļos jaunu lēdiju.

— Ko jūs iegūsiet, ja brauksiet atpakaļ? — jautāja Druē. Jautājumā nebija nekādu apslēptu blakus nolūku. Viņam tikai ienāca prātā, ka Kerija nedabūs nekā no visa tā, kādēļ ir vērts dzīvot.

Kerija sēdēja, vēl aizvien lūkodamās ārā uz ielu. Viņa domāja, ko darīt. Hansoni gaidīja, ka viņa brauks mājās jau šonedēļ.

Druē pievērsās jautājumam par drēbēm.

— Kāpēc jūs nevarētu nopirkt sev glītu, siltu jaciņu? Jums tā nepieciešama. Es aizdošu jums naudu. Jums nevajag par to raizēties. Sameklējiet sev patīkamu istabu, kur jūs būsiet viena pati. Jums nav no manis ko baidīties.

Kerija skaidri saprata, uz kuru pusi novirzās saruna, bet nevarēja izteikt savas domas. Viņa vairāk nekā jebkad sajuta savu bezcerīgo stāvokli.

— Kaut es tikai varētu dabūt darbu, — viņa teica.

— Varbūt dabūsiet, — turpināja Druē, — ja paliksiet šeit. Bet, ja aizbrauksiet, nedabūsiet neko. Jūsu radinieki negrib, ka jūs paliekat pie viņiem. Kāpēc jūs nevarētu atļaut man noīrēt jums glītu istabu? Es jūs netraucēšu, jums nav no manis jābaidās. Kad būsiet iekārtojusies, varbūt atradīsiet arī darbu.

Druē lūkojās uz meitenes glīto sejiņu, un tā viņu sajūsmināja. Nebija šaubu, ka Kerija viņam patīk. Meitenei piemita kāds apslēpts spēks. Viņa nelīdzinājās parastajām strādniecēm, lai gan nesen bija iebraukusi no laukiem; viņa nebija arī muļķe.

Patiesībā Kerijai bija daudz attīstītākas iztēles spējas nekā Druē, bez tam viņai bija arī labāka gaume. Viņa bija daudz smalkjūtīgāka, un tas bija par cēloni viņas nomāktībai un skumjām. Viņas nabadzīgais apģērbs bija tīrs un glīts, un viņa gluži neapzināti turēja savu galvu graciozi paceltu.

— Vai jūs domājat, ka es atradīšu darbu? — viņa jautāja.

— Protams, — Druē teica, pasniegdamies un ieliedams viņas tasē tēju. — Es jums palīdzēšu.

Kerija skatījās uz Druē, un viņš bezrūpīgi iesmējās, pulēdamies meiteni iedrošināt.

— Tagad es jums pateikšu, ko mēs darīsim. Iesim uz Partridža veikalu, un jūs varēsiet izvēlēties, kas jums vajadzīgs. Pēc tam pameklēsim jums istabu. Tur jūs varēsiet atstāt savas lietas. Bet vakarā iesim uz teātri.

Kerija purināja galvu.

— Nu, pēc tam jūs varēsiet atgriezties māsas dzīvoklī. Jums nemaz nav jāpaliek jaunajā istabā. Jūs tikai noīrēsiet to un atstāsiet tur savus pirkumus.

Kerija līdz pat maltītes beigām mocījās šaubās.

— Nu iesim un apskatīsim jaciņas, — Druē aicināja.

Viņi kopā devās uz veikalu. Tur čaukstēja un mirdzēja visvisādas jaunas preces, kas acumirklī sagūstīja Kerijas sirdi. Pēc garšīgā cienasta laipnā Druē priekšlikums šķita viņai pieņemams. Kerija aplūkoja jaciņas un izvēlējās tieši tādu pašu, kādu bija apbrīnojusi universālveikalā. Kad viņa paņēma to rokā, tā šķita daudz skaistāka. Pārdevēja palīdzēja jaciņu uzvilkt, un tā bija tieši laikā. Druē seja staroja, redzot, kā šis apģērba gabals pārvērš Kerijas ārieni. Viņa tagad izskatījās gluži eleganta.

— Lieliski! — sacīja Druē.

Kerija grozījās spoguļa priekšā, priecīgi aplūkodama sevi no visām pusēm. Sārtums salija viņai vaigos.

— Lieliski! — atkārtoja Druē. — Un tagad samaksājiet.

— Tā maksā deviņus dolārus, — sacīja Kerija.

— Nu labi, ņemiet to, — atbildēja Druē.

Kerija pameklēja somiņā un izņēma vienu banknoti. Pārdevēja jautāja, vai viņa atstās jauno jaciņu mugurā. Saņēmusi apstiprinošu atbildi, meitene aizgāja un pēc brīža atnesa Kerijai pārpalikušo naudu.

No Partridža viņi gāja uz apavu veikalu, kur Kerija uzlaikoja zābaciņus. Druē stāvēja turpat tuvumā un, redzēdams, cik glīti tie pieguļ viņas kājai, iesaucās:

— Nevelciet nost!

Bet Kerija pakratīja galvu. Viņa domāja, ka būs jāatgriežas mājās pie māsas. Druē nopirka viņai jaunu somiņu un cimdus, pēc tam ieteica viņai nopirkt arī zeķes.

— Rīt pastaigājiet pa veikaliem un nopērciet sev svārkus.

Visā Kerijas rīcībā bija jūtamas zināmas bažas. Jo dziļāk viņa sapinas šai tīklā, jo vairāk centās sevi pārliecināt, ka viss atkarīgs no tā, ko viņa nebija darījusi. Kamēr viņa to nebija darījusi, tikmēr vēl varēja atkāpties.

Druē zināja Vobešas avēnijā kādu māju, kur izīrēja istabas. Kad viņi tai tuvojās, Druē teica: — Tagad atcerieties, ka esat mana māsa. — Jautri un nepiespiesti viņš sarunājas ar mājas saimnieci, uzmanīgi visu aplūkoja, kritizēja un izteica savas domas. — Māsas lietas atvedīs pēc pāris dienam, — viņš pateica saimniecei, kas bija ļoti apmierināta.

Kad viņi palika divatā, Druē itin nemaz neizmainīja savu izturēšanos. Viņš runāja tāpat, kā bija runājis iepriekš uz ielas. Kerija atstāja istabā savus pirkumus.

— Kāpēc jūs nevarētu pārnākt šeit jau šovakar?

— Ak, es nevaru, — atbildēja Kerija. — Kāpēc ne?

— Es negribu viņus tā pamest.

Uz ielas Druē atgriezās pie šī temata. Bija silta pēcpusdiena. Spīdēja saule, un vējš bija norimis. Sarunājoties ar Keriju, Druē ieguva skaidru priekšstatu par noskaņojumu, kas valdīja Hansonu dzīvoklī.

— Atstājiet viņus, — ieteica Druē. — Viņi par to neuztrauksies. Es jums palīdzēšu visu nokārtot.

Kerija klausījās, kamēr visas viņas šaubas izgaisa. Druē parādīs viņai mazliet pilsētu un pēc tam palīdzēs atrast darbu. Viņš patiešām domāja, ka tā darīs. Drīz viņš atkal dosies savās komivojažiera gaitās, bet Kerija paliks pilsētā un strādās.

— Dariet tā, kā es teikšu, — Druē sacīja. — Aizejiet uz dzīvokli, paņemiet, kas jums vajadzīgs, un atstājiet viņus.

Kerija ilgi domāja par šo priekšlikumu. Beidzot piekrita. Druē gaidīs viņu uz Peorijas ielas stūra. Viņi norunāja satikties pulksten pusdeviņos. Pussešos Kerija atgriezās mājās, un sešos viņas lēmums bija galīgs.

— Tātad tu nedabūji apsolīto vietu, — sacīja Minnija, viņa domāja vietu «Bostona» veikalā, par kuru Kerija viņai bija stāstījusi.

— Nē, — Kerija atbildēja, sānis paskatīdamās uz māsu.

— Labāk būtu, ja tu šoruden vairs nemeklētu, — sacīja Minnija.

Kerija nekā neatbildēja.

Kad Hansons atgriezās mājās, viņa izturēšanās bija tikpat neizdibināma kā iepriekšējās dienās. Viņš klusēdams nomazgājās un devās otrā istabā lasīt laikrakstu. Ēdot vakariņas, Kerija mazliet nervozēja. Pieņemtais lēmums viņu stipri uztrauca, bez tam bija ļoti sāpīgi sajust, ka šeit viņa nav patīkams viesis.

— Vai neko neatradi? — Hansons jautāja.

— Nē.

Viņš atkal ķērās pie ēdiena, nodomādams, ka radiniece kļuvusi viņiem par nastu. Viņai jābrauc mājās — vairāk nekā. Kad viņa būs aizbraukusi, viņš nepieļaus, ka tā pavasarī atkal atgriežas.

Kerijai bija bail darīt to, ko bija nolēmusi, bet viņu mazliet nomierināja doma, ka šis nepanesamais stāvoklis drīz beigsies. Viņiem vienalga. Sevišķi priecīgs būs Hansons, kad viņa aizies. Viņam ne prātā nenāks uztraukties, kas ar radinieci notiek.

Pēc vakariņām Kerija iegāja vannas istabā, kur neviens viņu netraucēja, un uzrakstīja īsu zīmīti māsai. «Ardievu, Minnij! Es nebraukšu uz mājām. Es kādu laiku palikšu Čikāgā un meklēšu darbu. Neraizējies par mani. Viss būs labi.»

Hansons sēdēja viesistabā un lasīja laikrakstu. Kerija, kā parasti, palīdzēja Minnijai nokopt galdu un nomazgāt traukus. Tad viņa teica:

— Es pastāvēšu lejā pie durvīm kādu brīdi. — Viņa tikko savaldījās, lai balss nedrebētu.

Minnija atcerējās Hansona iebildumus.

— Svens domā, ka nav pieklājīgi stāvēt lejā pie durvīm, — viņa teica.

— Ak tā? — brīnījās Kerija. — Labi, šī būs pēdējā reize.

Viņa uzlika cepuri un uztraukta grozījās pie galdiņa māsas guļamistabā, nezinādama, kur nolikt zīmīti. Beidzot viņa pabāza to zem Minnijas matu sukas.

Aizvērusi priekšnama durvis, viņa uz brīdi apstājās un domāja, ko gan teiks māsa un svainis. Keriju pēkšņi satrieca viņas neparastā rīcība. Viņa lēnām kāpa lejā. Atskatījās atpakaļ uz apgaismotajām kāpnēm un tad, izlikdamās, ka pastaigājas, gāja projām pa ielu. Sasniegusi ielas stūri, viņa paātrināja gaitu.

Tai laikā, kad Kerija ātri attālinājās no mājām, Hansons iznāca no viesistabas un jautāja sievai:

— Vai Kerija atkal stāv lejā pie durvīm?

— Jā, — atbildēja Minnija, — viņa teica, ka tā esot pēdējā reize.

Hansons aizgāja pie bērna, kas spēlējās uz grīdas, un saka ar viņu mīlināties. Druē lieliskā garastāvoklī gaidīja uz ielas stūra.

— Sveika, Kerij, — viņš teica, kad meitene viegliem soļiem tuvojās viņam. — Te nu jūs esat, sveika un vesela. Bet tālāk brauksim ar važoni.

ASTOTĀ NODAĻA

Ziema atgādina sevi. Likteņa sūtnis.

Starp spēkiem, kas brāžas un rotaļājas pa Visumu, nemācīts cilvēks ir tikai zāles stiebriņš vējā. Mūsu civilizācija atrodas savas attīstības vidējā stadijā, mēs neesam vairs zvēri, jo nevadāmies vienīgi no instinkta, bet neesam arī gluži cilvēki, jo nevadāmies vienīgi no prāta. Tīģeris nav atbildīgs par savu rīcību. Daba apveltījusi to ar visu dzīvei nepieciešamo, tas pakļaujas iedzimtiem instinktiem un, pats to neapzinādamies, atrodas instinktu aizsardzībā. Cilvēks aizgājis tālu no džungļu midzeņiem, viņa iedzimtie instinkti notrulinājušies, saskaroties ar brīvo gribu, taču viņa brīvā griba nav vēl pietiekami attīstīta, lai aizvietotu instinktus un pareizi vadītu viņa rīcību. Cilvēks ir kļuvis pārāk gudrs, lai vienmēr paklausītu savām iegribām un instinktiem, tomēr vēl pārāk vājš, lai vienmēr tos uzvarētu. Kamēr viņš bija zvērs, dabas spēki pakļāva viņu sev, bet kā cilvēks viņš vēl nav pilnīgi iemācījies pakļaut šos spēkus. Atrazdamies šajā pārejas stāvoklī, cilvēks vairs akli nepakļaujas instinktiem un nedzīvo saskaņā ar dabu, bet neprot arī dzīvot saskaņā ar savu brīvo gribu. Viņš ir kā zāles stiebriņš vējā, padots jebkuram kaislību uzplūdumam, viņš darbojas, paklausīdams dažreiz savai gribai, dažreiz instinktiem, kļūdīdamies un atkal izlabodams savas kļūdas, klupdams un atkal pieceldamies: radījums, kura rīcību nevar paredzēt. Mums atliek tikai sevi mierināt ar domām, ka evolūcija nekad nebeigsies, ka ideāls ir gaisma, kas nevar nodzist. Cilvēkam nebūs mūžīgi jābalansē starp labo un ļauno. Kad cīņa starp brīvo gribu un instinktu būs galā, kad patiesa izpratne ļaus pirmajam no šiem spēkiem pilnīgi ieņemt otrā vietu, cilvēks vairs nesvārstīsies. Saprāta adata stingri un bez novirzīšanās rādīs uz tālo patiesības polu.

Kerijā, tāpat kā katrā cilvēkā, instinkts un prāts, vēlēšanās un saprašana cīnījās par virskundzību. Paklausīdama savām iegribām, viņa gāja nevis pa stingri nospraustu ceļu, bet drīzāk gan peldēja pa straumi.

No rīta pēc nemierīgas nakts — šo nemieru diez vai varēja izskaidrot ar bailēm, bēdām vai mīlestību — Minnija atrada Kerijas zīmīti un iesaucās:

— Nu, ko tu teiksi par to?

— Par ko? — jautāja Hansons.

— Māsa Kerija aizgājusi dzīvot citur.

Hansons izlēca no gultas tik strauji kā vēl nekad un izlasīja zīmīti. Par to, ko viņš domāja, liecināja tikai viegls klakšķis ar mēli — skaņa, ar kuru ļaudis mēdz skubināt zirgu.

— Kā tu domā, uz kurieni viņa būs aizgājusi? — jautāja uztrauktā Minnija.

— Kā lai es to zinu? — un ciniska uguntiņa pazibēja viņam acīs. — Aizgājusi, un darīts.

Minnija apmulsusi nogrozīja galvu.

— Ai, ai! — viņa nopūtās. — Kerija pati nemaz nesaprot, ko ir izdarījusi.

— Tu viņai tikpat nekā nevari palīdzēt, — pēc brīža, rokas noplātīdams, sacīja Hansons.

Minnijas sievietes daba tomēr bija cildenāka. Bez tam viņa labāk spēja iedomāties, kādas sekas var būt šādos gadījumos.

— Ak, — viņa atkal nopūtās, — nabaga Kerija!

Šīs sarunas laikā — pulksten piecos no rīta — mūsu mazā laimes meklētāja gulēja nemierīgā miegā viena pati savā jaunajā istabā.

Viņai šķita, ka jaunajos apstākļos viņai būs daudz lielākas iespējas atrast darbu. Viņa nepiederēja pie jutekliskiem cilvēkiem, kuri ilgojas bezrūpīgi snaust ērtību klēpī. Viņa grozījās pa gultu, uztraukdamās par savu pārdrošību, priecādamās par savu atbrīvošanos, prātodama par darbu un par attiecībām ar Druē. Bet šis krietnais džentlmenis jau iepriekš bija izlēmis savu nākotni, un tajā nekādu nejaušību nevarēja būt. Viņš nevarēja nedarīt to, ko dzīrās darīt. Viņam nebija pietiekami skaidra izpratne, lai darītu citādi. Uz to viņu mudināja arī iedzimtā tieksme pēc sievietēm. Viņš nespēja atsacīties no Kerijas, tāpat kā nespēja atsacīties no sātīgām brokastīm. Viņš varbūt sajuta sirdsapziņas pārmetumus par savu rīcību, bet šie pārmetumi varēja būt tikai īslaicīgi, par to nebija nekādu šaubu.

Nākamajā dienā viņš apmeklēja Keriju viņas istabā. Viņš bija tas pats patīkamais un jautrais cilvēks.

— Kāpēc jūs esat tik bēdīga? — viņš jautāja. — Iesim labāk brokastīs. Jums šodien jānopērk pārējās drēbes.

Kerija skatījās uz viņu, un meitenes plati ieplestajās acīs atspoguļojās viņas nemierīgās domas.

— Man gribētos atrast darbu, — viņa sacīja.

— Gan atradīsiet, — atteica Druē. — Tagad nav vērts raizēties. Saģērbieties! Iesim apskatīt pilsētu! Es jums nekā ļauna nedarīšu.

— Es zinu, ka nedarīsiet, — viņa mazliet šaubīdamās sacīja.

— Jums kājās jaunie zābaciņi. Nu, parādiet! Velns parāvis, tie izskatās skaisti! Un tagad uzvelciet jaciņu.

Kerija paklausīja.

— Tā stāv kā uzlieta, vai ne? — viņš iesaucās, pieskardamies Kerijas viduklim, un, atkāpies pāris soļu, aplūkoja jaciņu ar patiesu prieku. — Tagad jums vajadzīgi jauni svārki. Un nu iesim brokastīs.

Kerija uzlika cepuri.

— Bet kur cimdi? — viņš apjautājās.

— Šeit, — atbildēja Kerija, izņemdama tos no kumodes atvilktnes.

— Nu, iesim, — viņš aicināja.

Līdz ar to visas rūpes tika izklīdinātas.

Un tā tas notika katru reizi. Druē nekad neatstāja Keriju uz ilgu laiku vienu. Viņa varēja mazliet pastaigāt vienatnē, bet lielāko dienas daļu Druē iepazīstināja viņu ar pilsētu. Karsona un Pirī veikalā viņš nopirka Kerijai glītus svārkus un blūzi. Par viņa iedoto naudu Kerija iegādājās dažādus tualetes piederumus un galu galā izskatījās pavisam cita meitene. Spogulis apstiprināja to, par ko viņa jau sen bija pārliecināta. Viņa bija skaista, patiešām skaista! Cik labi viņai piestāvēja cepure, un vai viņai nebija skaistas acis! Sakniebusi mazās, sārtās lūpiņas, viņa satraukta pirmo reizi sajuta savas pievilcības spēku. Druē bija tik labs.

Kādu vakaru viņa gāja skatīties «Mikado», kas tolaik bija ļoti populāra. Pirms izrādes viņi nolēma apmeklēt «Vindzoras» restorānu, kas atradās Dīrborna ielā, krietni tālu no mājas, kurā Kerija tagad dzīvoja. Pūta auksts vējš, un pa logu Kerija varēja redzēt debesis, vakaru pusē tās bija vēl gluži sārtas, bet augstāk, kur dziestošā gaisma saplūda ar tumsu, tās izskatījās zilganpelēkas. Virs horizonta peldēja garš, rožains mākonis, līdzīgs salai bezgalīgā okeānā. Otrpus ielas vējā šūpojās daži kaili koku zari, atgādinādami Kerijai pazīstamu ainavu, kādu viņa bija radusi redzēt mājās, decembra dienās raugoties pa logu.

Viņa pēkšņi apstājas un saka lauzīt savas mazas rokas.

— Kas noticis? — jautāja Druē.

— Ak, es nezinu, — Kerija atbildēja, un viņas lūpas drebēja.

Druē kaut ko nojauta, pasniedzās viņai pār plecu un papliķēja rokas dilbu.

— Nu, nu, — viņš maigi sacīja, — viss būs labi. Kerija pagriezās un uzvilka jaciņu.

— Šovakar aplieciet arī boa ap kaklu.

Viņi gāja pa Vobeša avēniju ziemeļu virzienā un, iznākuši uz Adamsa ielas, pagriezās uz rietumiem. No veikalu skatlogiem jau plūda zeltainas gaismas straumes. Loka spuldzes sprakšķēja virs galvas, un augstu augstu mirgoja milzīgo kantora ēku logi. Aukstas vēja brāzmas šaudījās te uz vienu, te otru pusi. Ielās bija ļaužu drūzma, jo pulksten sešos beidzās darbs un strādnieki gāja uz mājām, sacēluši plāno mēteļu apkakles līdz ausīm un novilkuši cepures zemu uz pieres. Jaunas strādnieces gan pa pāriem, gan četratā nāca pretī, jautri sarunādamās un smiedamās. Darba cilvēki, kuru dzīslās rit karstas asinis.

Pēkšņi kāds pazīstams acu pāris sastapās ar Kerijas skatienu. Tās raudzījās no kāda nabadzīgi ģērbušos meiteņu bariņa. Viņu izbalējušās drēbes vaļīgi nokarājās, jakas bija vecas, — viņas izskatījās nožēlojamas un noplukušas.

Kerija pazina meiteni. Tā bija viena no apavu fabrikas strādniecēm. Meitene laikam nebija vēl pilnīgi pārliecināta, tādēļ, garām ejot, pagrieza galvu un cieši nolūkojās Kerijā. Kerijai bija tāda sajūta, it kā milzīgs vilnis būtu aiznesis viņas katru uz savu pusi. Viņa atcerējās savas vecās drēbes un savu mašīnu apavu fabrikā un nodrebēja. Druē nekā nemanīja, kamēr Kerija nebija uzgrūdusies virsu kādam pretimnācējam.

— Jūs laikam aizdomājāties, — viņš sacīja.

Viņi paēda un gāja uz teātri. Izrāde Kerijai ārkārtīgi patika. Krāsas un aktieru tēlojums viņu dziļi ietekmēja. Iztēle aiznesa viņu uz tālām zemēm, kur darbojās brīnišķīgi cilvēki. Pēc izrādes viņas uzmanību saistīja kariešu klaboņa un greznā publika.

— Uzgaidīsim kādu brīdi, — sacīja Druē, aizturēdams viņu vestibilā, kur drūzmējās lēdijas un džentlmeņi, čaukstēja svārki, mežģinēm segtas galvas māja sveicienus cita citai, starp pavērtām lūpām mirdzēja balti zobi. — Paskatīsimies!

— Sešdesmit septiņi! — šveicars izsauca kariešu numurus, un viņa balss noskanēja pa visu vestibilu. — Sešdesmit septiņi!

— Cik jauki! — sacīja Kerija.

— Lieliski! — atsaucās Druē. Šis greznais un jautrais pūlis sajūsmināja viņu tāpat kā Keriju. Viņš silti paspieda meitenes roku. Reiz viņa paskatījās uz augšu, viņas acis staroja, baltie, līdzenie zobi mirdzēja starp smaidošajam lūpām. Ejot ārā, Druē pieliecies teica: «Jūs izskatāties burvīga!» Tajā brīdī viņi bija nonākuši līdz šveicaram, kurš pašreiz atvēra kādas karietes durvis un palīdzēja iesēsties divām lēdijām.

— Turieties pie manis, tad arī mēs dabūsim ekipāžu, — smējās Druē.

Kerija tik tikko sadzirdēja Druē vārdus, viņa bija galīgi apskurbusi, vērojot apkārtējo dzīves virpuli.

Pēc teātra viņi iegriezās kādā restorānā paēst vakariņas. Vienu mirkli Kerijai prātā pazibēja doma par vēlo stundu, bet viņa nebija radusi pakļauties mājas kārtības noteikumiem. Ja mājās viņai būtu ieaudzinātas noteiktas parašas, tad šajā brīdī tās liktu sevi manīt. Parašām piemīt milzīgs spēks. Tās spēj izdzīt no gultas nereliģiozu cilvēku, lai skaita lūgšanas, kurām šis cilvēks nebūt netic. Parašas upuris, kas aizmirsis izdarīt to, ko paradis darīt katru dienu, izjūt dīvainu nemieru un iedomājas, ka tie ir sirdsapziņas pārmetumi — klusā balss, kas skubina viņu izlabot kļūdu. Ja pārkāpums ir visai nopietns, parašas spēks tomēr ir pietiekami liels, lai piespiestu nesaprātīgo upuri izdarīt aizmirsto. «Paldies dievam,» saka šis cilvēks, «tagad esmu izpildījis savu pienākumu,» — kaut gan patiesībā viņš tikai vēlreiz atkārtojis seno triku.

Ja Kerijai ģimenē būtu ieaudzināti augsti morāli principi, viņu daudz vairāk mocītu sirdsapziņas pārmetumi. Bet tagad viņa vakariņoja pacilātā garastāvoklī. Dažādie notikumi, apslēptā kaislība, kas izstaroja no Druē, garšīgie ēdieni un vēl aizvien nepierastā restorāna greznība ietekmēja Keriju, un viņa paļāvīgi uzklausīja katru sava galda biedra vārdu. Viņa atkal bija nokļuvusi lielās pilsētas hipnozes varā.

— Nu, — Druē beidzot sacīja, — mums laiks iet.

Viņi jau krietnu brīdi sēdēja pie tukšiem šķīvjiem, un viņu acis bieži satikās. Kerija, protams, sajuta to spēku, kas izstaroja no Druē skatiena. Runādams viņš šad tad aizskāra Kerijas roku, it kā pasvītrojot savu vārdu nozīmīgumu. Arī tagad, teikdams, ka laiks iet, viņš pieskārās meitenes rokai.

Viņi piecēlās un izgāja uz ielas. Pilsētas centrs bija tukšs, viņi satika tikai vienu otru kājāmgājēju, kas svilpodams pastaigājās pa ielu, redzēja pāris nakts tramvaja vagonu un dažus vēl spoži apgaismotus restorānus. Viņi gāja pa Vobeša avēniju, un Druē nevarēja vien beigt stāstīt par saviem piedzīvojumiem Čikāgā. Viņš bija paņēmis Keriju zem rokas un stāstīdams turēja to cieši piespiestu. Pateicis kādu asprātību, viņš palūkojās lejup uz meiteni, un viņu acis satikās. Beidzot viņi nonāca līdz Kerijas mājas kāpnēm. Kerija nostājās uz pirmā pakāpiena, un tagad viņu galvas atradās vienā augstumā. Druē maigi saņēma meitenes roku savējā. Viņš neatlaidīgi raudzījās uz Keriju, kas izklaidīgi lūkojās apkārt un kaut ko domāja.

Apmēram tai pašā laikā pēc grūtās domās pavadīta vakara Minnija bija cieši aizmigusi. Viņa gulēja neērtā pozā, pabāzusi elkoni zem sāniem, un viņu mocīja lietuvēns. Saspiestie muskuļi traucēja nervu darbību, un neskaidras ainas slīdēja viņai gar acīm. Viņa un Kerija atradās pie kādas vecas ogļu raktuves. Viņa varēja redzēt garo pievedceļu un izbērto smilšu un ogļu kaudzes. Viņas abas ar māsu stāvēja un lūkojās šahtā; viņas varēja redzēt dīvainas, miklas akmens sienas, kas tālu apakšā nozuda ēnā. Virs šahtas izdilušā trosē karājās vecs grozs, ar kuru ogļrači mēdza laisties lejā.

— Kāpsim iekšā, — aicināja Kerija.

— Nē, nē. — atvairījās Minnija.

— Brauksim lejā, — Kerija uzstāja.

Viņa pievilka klāt grozu un, neklausīdamās Minnijas protestos, laidās lejā.

— Kerij, — sauca Minnija. — Kerij, nāc atpakaļ. — Bet Kerija bija jau dziļi lejā, kur ēna viņu aprija.

Minnija pakustināja roku.

Tai brīdī viss izmainījās. Tagad viņa atradās pie plašiem ūdeņiem, kurus nekad agrāk nebija redzējusi. Viņas stāvēja tā kā uz laipas, tā kā uz mola vai kā cita, kas sniedzās tālu ūdenī, un pašā galā bija Kerija. Māsas lūkojās apkārt, pēkšņi laipa sāka grimt un Minnija dzirdēja uzmācīgo ūdeņu kluso murdēšanu.

— Nāc atpakaļ, Kerij! — viņa sauca, bet Kerija gāja tālāk. Viņa šķita kaut kur pagaistam, un Minnijas balss viņu nesasniedza.

— Kerij! — viņa sauca. — Kerij! — bet Minnijas pašas balss skanēja kā no tāluma, un dīvainie ūdeņi pārplūdināja visu. Satriekta un nelaimīga, it kā būtu zaudējusi kaut ko dārgu, Minnija nāca atpakaļ. Nekad savā dzīvē viņa nebija izjutusi tādas skumjas.

Minnijas nogurušajās smadzenēs dīvainas, neredzētas ainas nomainīja cita citu. Pēkšņi viņa iekliedzās: Kerija slīdēja lejup pa klinti, viņa nepaspēja nekur pieķerties, un Minnija redzēja viņu krītam.

— Minnij! Kas tev kaiš? Uzmosties! — sacīja Hansons, purinādams sievu pie pleca.

— Kas. . . kas noticis? — Minnija miegaini atsaucās.

— Uzmosties, — Hansons atkārtoja, — un pagriezies uz otriem sāniem. — Tu miegā runāji.

Pēc dažām nedēļām Druē starojošs un uzposies ienāca bārā «Ficdžeralds un Mojs».

— Sveiks, Čārlij! — sacīja Herstvuds, lūkodamies pa sava kabineta durvīm.

Druē šķērsoja zāli un raudzījās uz pārvaldnieku, kas sēdēja pie galda.

— Kad jūs atkal dosieties ceļā? — jautāja Herstvuds.

— Visai drīz, — atbildēja Druē.

— Pēdējā laikā neesmu jūs tikpat kā redzējis, — sacīja Herstvuds.

— Nebija laika, — paskaidroja komivojažieris. Kādu brīdi viņi runāja par vispārējiem jautājumiem.

— Paklausieties, — iesaucās Druē, it kā galvā pēkšņi būtu iešāvusies lieliska ideja. — Kādu vakaru es gribētu jūs kaut kur aizvest.

— Uz kurieni? — brīnījās Herstvuds.

— Uz savu māju, — Druē smaidīdams atbildēja.

Herstvuds zobgalīgi palūkojās uz augšu ar tikko jaušamu smaidu uz lūpām. Viņš cieši paskatījās Druē un tad kā īsts džentlmenis teica: — Pateicos. Labprāt aiziešu.

— Saspēlēsim kādu kāršu partiju.

— Vai es drīkstu aiznest pudeli sekta? — jautāja Herstvuds.

— Protams, — atbildēja Druē. — Es jūs iepazīstināšu.

DEVĪTĀ NODAĻA

Tradīciju sprostā. Greizsirdīgās acis.

Herstvuda māja, kas atradās pilsētas ziemeļu daļā netālu no Linkolna parka, bija tais laikos ļoti parastā trīsstāvu ķieģeļu celtne, kuras apakšējais stāvs atradās mazliet zemāk par ielas līmeni. Otrajā stāvā bija liels erkerveida logs un mājas priekšpusē divdesmit piecas pēdas garš un desmit pēdas plats zālājs. Aizmugurē bija neliels pagalms, ko ierobežoja kaimiņu māju žogi, — tur atradās arī stallis, kurā viņš turēja zirgu un ratus.

Mājā bija desmit istabu, kurās dzīvoja pats Herstvuds, viņa sieva Džūlija, dēls Džordžs un meita Džesika. Bez tam mājā mitinājās arī kalpone — drīz vienas, drīz otras tautības, — jo misis Herstvudai nebija viegli izdarīt pa prātam.

— Džordž, es vakar atlaidu Mēriju, — nereti varēja dzirdēt pie pusdienu galda.

— Labi, — Herstvuds atbildēja. Viņam jau sen bija apnicis apspriest šo nepatīkamo jautājumu.

Sirsnīgas mājinieku attiecības ir kā dārga puķe, nav par tām pasaulē nekā maigāka, nekā smalkāka, nav nekā cita, kas tā sekmētu stipru un tikumisku raksturu veidošanos cilvēkos, kuri piedzimuši un uzauguši šādā sirsnības atmosfērā. Tie, kas nekad nav sajutuši šo labvēlīgo ietekmi, nekad nesapratīs, kādēļ asaras iemirdzas cilvēkiem acīs, klausoties maigu mūziku. Tie nekad nepazīs slepenās stīgas, kas vieno un sajūsmina ļaužu sirdis.

Par Herstvuda rezidenci nevar teikt, ka tajā valdītu sirsnīgs noskaņojums. Tajā nebija iecietības un savstarpējas cieņas, bez kuras māja nav nekas. Herstvudiem bija skaistas mēbeles, sakārtotas pēc mājas iemītnieku gaumes. Tur bija biezi paklāji, grezni, mīksti krēsli un dīvāni, lieliskas klavieres, marmora Venēra — kāda nezināma mākslinieka nepazīstams darbs — un vairākas bronzas statujas, kas atvestas diezin no kurienes, — lielās mēbeļu firmas pārdod tās reizē ar citām lietām, kas nepieciešamas katrā «smalkā» mājā.

Ēdamistabā atradās bufete, pilna mirdzošām karafēm un citiem kristāla traukiem. Te viss bija vislabākā kārtībā, par to nevarēja būt nekādu šaubu. Šajā nozarē Herstvudam zināšanu netrūka. Tās viņš bija ieguvis ilgajos gados savā darba vietā. Viņam sagādāja ne mazumu prieka pastāstīt katrai jaunai «Mērijai» drīz pēc tās ierašanās par šo trauku sakārtošanas mākslu. Herstvudu nekādā ziņā nevarēja saukt par pļāpīgu. Gluži pretēji — pret mājiniekiem viņš bija stipri atturīgs, vārdu sakot, izturējās tā, kā džentlmenim pienākas. Viņš nekad neielaidās strīdos, nekad nerunāja vairāk, kā vajadzīgs. Viņš bija mazliet pedantisks. To, ko viņš nevarēja izlabot, viņš atstāja bez ievērības. Viņam piemita tieksme turēties tālāk no visa, ko uzskatīja par neiespējamu.

Bija laiks, kad Herstvuds mīlēja savu meitu Džesiku, sevišķi tad, kad viņš bija jaunāks un nebija vēl guvis panākumus biznesā. Bet tagad septiņpadsmit gadus vecās Džesikas raksturā parādījās zināma atturība un patstāvība, kas nebūt neveicināja tēvišķīgu jūtu izplūdumus. Viņa apmeklēja liceju un skatījās uz dzīvi no patricietes redzes viedokļa. Džesikai patika skaisti tērpi, un viņa pastāvīgi prasīja jaunus. Viņa sapņoja par mīlestību un elegantiem apartamentiem. Licejā viņa satikās ar meitenēm, kuru vecāki bija ļoti bagāti, lielu uzņēmumu īpašnieki vai kompanjoni. Šīs meitenes izturējās atbilstoši savas ģimenes ienākumiem. Džesika draudzējās tikai ar šīm meitenēm.

Jaunais Džordžs Herstvuds bija deviņpadsmit gadus vecs un veiksmīgi darbojās kādā lielā nekustamu īpašumu firmā. Viņš nemaksāja nekā ģimenes kopīgo izdevumu segšanai, jo bija norunāts, ka viņš krās naudu, lai vēlāk varētu nopirkt kādu zemes gabalu. Džordžs bija diezgan spējīgs un ļoti iedomīgs jauneklis, kas mīlēja izpriecas, kuras līdz šim vēl netraucēja viņa darbu. Viņš nāca un gāja, kad viņam iegribējās, dažreiz pateica vienu otru vārdu mātei vai pastāstīja tēvam kādu jocīgu notikumu, bet lielākoties aprobežojās ar vispārējām frāzēm. Viņš neatklāja nevienam savas vēlēšanās. Bez tam mājās nebija neviena, kas par viņu sevišķi interesētos.

Misis Herstvuda piederēja pie tām sievietēm, kuras vienmēr cenšas spīdēt sabiedrībā, un viņa jutās dziļi sarūgtināta, redzot, kādu citu gūstam lielākus panākumus. Viņa raudzījās uz dzīvi no augstākās sabiedrības viedokļa, pie kuras gan pati nepiederēja, bet sapņoja kādreiz iekļūt šo izredzēto pulkā. Viņa tomēr bija pietiekami saprātīga, lai zinātu, ka viņai pašai tas nav iespējams, bet cerēja, ka meitai liktenis būs labvēlīgāks. Ar Džesiku viņa droši vien tiks sabiedrībā uz augšu. Un dēla Džordža sekmes kādreiz dos viņai tiesības lepoties ar to. Arī vīram veicās tīri labi, un misis Herstvuda bija ieinteresētā, lai viņa mazliet riskantie pasākumi ar nekustamiem īpašumiem nestu augļus. Pagaidām viņa darījumi nebija lieli, tomēr pietiekami, un pārvaldnieka vieta bārā «Ficdžeralds un Mojs» bija droša. Abi īpašnieki Džordžu labi ieredzēja un izturējās pret viņu draudzīgi.

Visiem saprotams, kādu noskaņojumu varēja radīt tādas ģimenes locekļi. Tas izpaudās tūkstoš sīkās sarunās, kas bija tik līdzīgas cita citai.

— Rīt es braukšu uz Foksa ezeru, — paziņoja Džordžs, jaunākais, pie pusdienu galda kādā piektdienas vakarā.

— Kas tur notiks? — jautāja misis Herstvuda.

— Edijs Fārvejs nopircis jaunu motorjahtu un uzaicināja mani to apskatīt.

— Cik tad tā maksā? — jautāja māte.

— Vairāk nekā divtūkstoš dolāru. Toties īsta skaistule.

— Vecais Fārvejs laikam daudz pelna, — Herstvuds piezīmēja.

— Droši vien. Džeks man teica, ka viņi eksportējot cigārus pat uz Austrāliju un pagājušo nedēļu aizsūtījuši lielu partiju uz Keiptaunu.

— Padomā tik! — iesaucās misis Herstvuda. — Un pirms četriem gadiem viņi īrēja pagrabu Medisona avēnijā.

— Džeks stāstīja, ka nākamo pavasari viņi sākšot celt sešstāvu namu Robija ielā.

— Padomā tik! — sacīja Džesika.

Tovakar Herstvuds bija nodomājis aiziet no mājas agrāk.

— Man vēl jābūt pilsētā, — viņš teica pieceldamies.

— Vai mēs pirmdien iesim uz Makvikera teātri? — jautāja misis Herstvuda nepieceldamās.

— Jā, — vīrs vienaldzīgi atbildēja.

Ģimene palika pie galda, bet Herstvuds devās augšā pēc platmales un mēteļa. Drīz vien noklikšķēja ārdurvis.

— Tēvs laikam aizgāja, — noteica Džesika.

Saruna ar Džesiku par skolu ieinteresēja misis Herstvudu.

— Mēs licejā spēlēsim teātri, — Džesika paziņoja. — Es arī piedalīšos.

— Patiešām? — jautāja māte.

— Jā, un man būs vajadzīga jauna kleita. Izrādē piedalīsies pašas skaistākās meitenes. Mis Palmera tēlos Porciju.

— Patiešām! — brīnījās māte.

— Viņi atkal uzaicinājuši Martu Grisvoldu. Viņa domā, ka protot spēlēt.

— Bet viņas ģimene nav nekāda bagātā, — misis Herstvuda sacīja. — Viņiem taču nekā nav.

— Viņi ir pliki kā baznīcas žurkas.

Džesika ļoti rūpīgi šķiroja skolas zēnus, no kuriem daudzus saistīja viņas skaistums.

— Ko tu par to teiksi? — viņa kādu vakaru jautāja mātei. — Jaunais Herberts Kreins grib ar mani draudzēties.

— Kas viņš ir, dārgā? — misis Herstvuda jautāja.

— Itin nekas, — atbildēja Džesika, uzmetusi savas skaistās lūpiņas. — Viņš ir tikai students. Bet naudas viņam nav.

Pavisam citāda bija aina, kad jaunais Blaifords, ziepju fabrikanta dēls, pavadīja Džesiku uz mājām. Misis Herstvuda atradās trešajā stāvā, viņa sēdēja šūpuļkrēslā un lasīja, kad viņai nejauši gadījās palūkoties pa logu.

— Kas tevi pavadīja, Džesika? — māte jautāja meitai, kad tā bija uznākusi augšā.

— Tas ir misters Blaifords, māt, — viņa atbildēja.

— Patiešām?

— Jā, un viņš uzaicināja mani pastaigāties parkā, — paskaidroja Džesika, mazliet piesarkusi, skrienot augšā pa kāpnēm.

— Labi, mana mīļā, — sacīja misis Herstvuda. — Tikai nepaliec ilgi.

Kad jaunieši gāja projām pa ielu, misis Herstvuda ieinteresēta noraudzījās tiem pakaļ. Tas bija patīkams skats, patiešām ļoti patīkams.

Tādos apstākļos Herstvuds bija nodzīvojis vairākus gadus, nekad nopietnāk nepadomādams par savu ģimeni. Viņš nepiederēja pie tiem cilvēkiem, kas cenšas pēc kaut kā labāka, ja šis labākais ne sevišķi stipri atšķiras no esošā. Reizēm viņš uztraucās par egoistisko vienaldzību ģimenes locekļu attiecībās, reizēm priecājās par sievas vai meitas jauno tērpu, apzinādamies, ka tas ceļ arī viņa prestižu. Viņa īstā dzīve norisa bārā, kuru viņš pārvaldīja. Tur viņš pavadīja lielāko daļu sava laika. Vakaros, kad viņš atgriezās no bāra, mājā viss bija kārtība. Atskaitot dažus retus gadījumus, par ēdieniem nevarēja žēloties, tie bija tādi, kādus prot gatavot viduvēja saimniece. Herstvuds labprāt klausījās sava dēla un meitas runās— viņi vienmēr izskatījās tik eleganti. Iedomība mudināja misis Herstvudu valkāt lepnus tērpus arī mājās, un viņas vīram šī greznošanās patika daudz labāk nekā vienkāršība. Par mīlestību starp laulātiem draugiem nevarēja būt ne runas. Bet nebija arī sevišķas neapmierinātības vienam pret otru. Sievas uzskati par vienu vai otru jautājumu nebija nekādi neparastie. Laulātie draugi nerunāja viens ar otru tik ilgi, lai sāktu par kaut ko strīdēties. Viņam bija savi uzskati, viņai — savi. Reizēm Herstvudam gadījās sastapt sievieti, kuras jaunība, asprātība un humors atstāja ēnā misis Herstvudu. Bet īslaicīgo neapmierinātību, ko izraisīja šīs satikšanās, līdzsvaroja viņa sociālais stāvoklis un diplomātiskā piesardzība. Viņš nedrīkstēja sakompromitēt savu ģimenes dzīvi, jo tā varēja nelabvēlīgi ietekmēt viņa attiecības ar bāra īpašniekiem. Tie necieta skandālus. Cilvēkam, kas ieņem tādu vietu, jābūt ar labām manierēm, ar neaptraipītu reputāciju un priekšzīmīgu ģimeni. Tādēļ Herstvuds bija piesardzīgs visā, ko darīja, un, kad viņš pēcpusdienā vai svētdienā parādījās sabiedriskās vietās, viņam vienmēr bija līdz sieva un dažreiz arī bērni. Viņi apmeklēja vietējos, kā arī netālos Viskonsinas štata kūrortus un pavadīja dažas garlaicīgas un ceremoniālas dienas, apmeklējot vietas, kuras pienākas apmeklēt, darot visu to, ko pienākas darīt. Herstvuds zināja, ka tas nepieciešams.

Ja kāds no viņam pazīstamiem vidusšķiras ļaudīm, kuram netrūka naudas, nokļuva nepatikšanās sieviešu dēļ, Herstvuds tikai pakratīja galvu. Par šādiem notikumiem neklājās runāt. Bet, ja to sāka pārspriest tuvu draugu pulkā, Herstvuds dedzīgi nosodīja vainīgo. «Tas, protams, nav nekas jauns — visi vīrieši tā dara, — bet kāpēc viņš nebija pietiekami uzmanīgs? Piesardzības nekad nav par daudz.» Herstvuds nejuta līdz cilvēkam, kas bija izdarījis pārkāpumu un pieķerts.

Tādēļ viņš vēl aizvien ziedoja daļu sava laika, lai parādītos ar sievu sabiedrībā. Viņam, protams, būtu ļoti garlaicīgi, ja šajās reizēs viņš nesastaptos ar pazīstamiem un neatļautos sev nelielas izpriecas. Dažreiz Herstvuds vēroja sievu ar ziņkāri, jo viņa bija vēl diezgan pievilcīga un saistīja vīriešu uzmanību. Viņa bija laipna, iedomīga, viņai patika glaimi, un Herstvuds zināja, ka šādas rakstura īpašības viegli varēja novest viņu līdz traģēdijai. Herstvuds ne sevišķi ticēja sievietes jūtu pastāvībai. Viņa sieva nebija apveltīta ar tikumiem, kas modinātu uzticību un apbrīnu tādā vīrietī kā Herstvuds. Tik ilgi, kamēr sieva viņu kaislīgi mīlēja, viņš vēl spēja tai ticēt, bet, kad šīs saites izzuda, daudz kas varēja gadīties.

Pēdējos pāris gados ģimenes izdevumi bija stipri palielinājušies. Džesika pastāvīgi prasīja jaunus tērpus, un misis Herstvuda, negribēdama palikt ēnā, arī bieži atjaunoja savu garderobi. Līdz šim Herstvuds nebija viņām nekā pārmetis, bet kādu dienu sāka protestēt.

— Džesikai vajadzīgs jauns kostīms, — misis Herstvuda kādu rītu paziņoja.

Herstvuds stāvēja spoguļa priekšā, sakārtodams vienu no savām elegantajām vestēm.

— Cik atceros, tad pavisam nesen viņa vienu nopirka, — viņš atgādināja.

— Nopirka gan, bet tā bija vakara kleita, — sieva mierīgi paskaidroja.

— Man šķiet, — atbildēja Herstvuds, — ka pēdējā laikā viņa izdod pārāk daudz naudas par tērpiem.

— Neko darīt, tagad viņa daudz biežāk rādās sabiedrībā, — sieva gluži mierīgi noteica, bet vīra balsī viņa bija saklausījusi svešu toni, kuru nekad agrāk nebija dzirdējusi.

Herstvuds nemēdza daudz braukāt apkārt un ikreiz, kad ceļoja, ņēma līdz sievu. Nesen grupa pilsētas domnieku bija nolēmuši doties desmit dienu ilgā izbraukumā uz Filadelfiju. Viņi uzaicināja arī Herstvudu.

— Tur mūs neviens nepazīst, — sacīja kāds džentlmenis, kura seja skaidri liecināja par muļķību un juteklību. Viņš vienmēr valkāja nesamērīgi lielu zīda platmali. — Tur mēs vareni uzdzīvosim. — Viņš piemiedza kreiso aci. — Jūs taču brauksiet līdz, Džordž?

Nākamajā dienā Herstvuds paziņoja sievai par savu nodomu.

— Džūlij, es uz dažām dienām aizbraukšu, — viņš teica.

— Uz kurieni? — viņa jautāja, paskatīdamās uz vīru.

— Uz Filadelfiju, veikala darīšanās.

Misis Herstvuda nenovērsa acis no vīra, it kā gaidīdama tuvākus paskaidrojumus.

— Šoreiz es nevaru ņemt tevi līdz.

— Labi, — viņa noteica, bet vīrs skaidri redzēja, ka tas viņai šķiet dīvaini. Pirms aizbraukšanas sieva vēl šo to pajautāja, un Herstvuds sadusmojās. Viņš sāka sajust, ka sieva kļūst par nepatīkamu nastu.

Šajā ceļojumā Herstvuds lieliski izklaidējās, un, kad desmit dienas bija pagājušas, viņam bija žēl braukt atpakaļ. Herstvudam nepatika melot, viņam bija pretīgi izdomāt kaut kādus paskaidrojumus. Viņš apmierinājās tikai ar vispārēja rakstura frāzēm, bet misis Herstvuda vēl ilgi prātoja par šo ceļojumu. Viņa sāka biežāk izbraukt, labāk ģērbties un biežāk apmeklēja teātrus, lai atlīdzinātu sev par nodarīto pārestību.

Šādu noskaņojumu grūti būtu nosaukt par patīkamu ģimenes atmosfēru. Taču ģimenes dzīve pastāvēja aiz paraduma, pakļaujoties tradīciju spēkam. Ar laiku tā kļūs skarbāka un skarbāka, līdz agri vai vēlu notiks sprādziens un viss tiks iznīcināts.

DESMITĀ NODAĻA

Ziemas padoms. Laimes sūtnis ierodas.

Ja ņemam vērā sabiedrības uzskatus par sievieti un viņas pienākumiem, tad Kerijas stāvoklis pelna dažus paskaidrojumus. Sabiedrībā pastāv zināms standarts, ar ko tā visu novērtē. Visiem vīriešiem jābūt godīgiem un sievietēm tikumīgām. Kā tu, grēciniece, iedrošinājies pārkāpt pieņemtās normas?

Kaut gan Spensers un modernie naturālistiskie filozofi ir plaši analizēti, mūsu uzskati par morāli ir vēl gluži bērnišķīgi. Tas ir mazliet vairāk nekā vienkārša pakļaušanās evolūcijas likumam. Tas ir kaut kas dziļāks nekā vienkārša pakļaušanās zemes likumam. Tas ir sarežģītāks, nekā mēs līdz šim spējam saprast. Atbildiet, piemēram, kāpēc dreb sirds; paskaidrojiet, kāpēc žēlabas nerimtīgi aplido visu pasauli; noskaidrojiet, kāpēc gaismas un lietus izsmalcinātās alķīmijas ietekmē atveras sārtais rozes zieds. Šo faktu būtībā slēpjas pirmie morāles principi. «Ak, cik salda ir mana uzvara!» domāja Druē. «Ak, kas tas ir, ko es esmu zaudējusi,» domāja Kerija, mocīdamās drūmās nojautās.

Mūsu priekšā problēma, tik veca kā pati pasaule, un mēs nopietni un apmulsuši cenšamies atrast pareizo teoriju par morāli — pareizo atbildi uz jautājumu, kas ir labs un kas ir slikts.

No dažu sabiedrības slāņu redzes viedokļa Kerija bija ērti iekārtojusies; no visu to redzes viedokļa, kuri mira badā, kurus šaustīja aukstas vēja brāzmas un lietus gāzes, Kerijai bija laimējies paslēpties mierīgā ostā. Druē bija noīrējis mēbelētu trīsistabu dzīvokli pilsētas rietumu daļā, Ogdena laukumā, tieši pretī «Union» parkam. Tā bija kokiem un zaļumiem apaugusi vieta, par kuru arī tagad nav skaistākas visā Čikāgā, arī gaiss te bija daudz tīrāks nekā biezi apdzīvotajos kvartālos. No dzīvokļa pavērās jauks skats. Pa viesistabas logiem varēja redzēt parka zālienu — patlaban gan tas bija brūns un nokaltis, — kurā mirgoja neliels ezeriņš. Aiz kailajiem koku zariem, kas šūpojās aukstajā vējā, pacēlās «Union» parka draudzes baznīca, un tālumā slējās citu baznīcu torņi.

Istabas bija glīti iekārtotas. Viesistabā grīdu sedza Briseles paklājs nespodri sārtos un citrondzeltenos toņos: uz tā bija attēlotas milzīgas vāzes, pilnas krāšņām, fantastiskām puķēm. Starp logiem atradās liels, augsts spogulis. Plats, mīksts, ar zaļu plīšu pārvilkts dīvāns aizņēma vienu istabas kaktu, un šur tur bija nolikts pa šūpuļkrēslam. Divas trīs gleznas, mazi paklājiņi un dažas greznumlietiņas papildināja istabas iekārtojumu. Guļamistabā stāvēja Kerijas čemodāns, ko Druē bija nopircis, un sienas skapī karājās skaisti tērpi: Kerijai savu mūžu nebija piederējis tik daudz tērpu, un tie visi viņai labi piestāvēja. Dzīvoklī atradās vēl trešā istaba, kuru varēja izmantot kā virtuvi; tur Druē un Kerija novietoja mazu pārnēsājamu gāzes plītiņu, kur gatavot dažādus uzkožamos: austeres, grauzdētas maizītes ar sieru un līdzīgus gardumus, kurus viņš sevišķi cienīja. Dzīvoklī bija arī vanna. Istabās mājīgumu radīja gāzes apgaismojums un centrālapkure, un papildus vēl neliels kamīns ar azbesta plātnēm aizmugurē — tas bija kaut kas pavisam moderns un sniedza ne mazumu omulības. Ar savu čaklumu un iedzimto kārtības mīlestību, kas tagad bija kļuvusi izsmalcinātāka, Kerija gādāja, lai dzīvoklis vienmēr būtu tīrs un glīts.

Te mājoja Kerija, nejuzdama nekā no tām grūtībām, kas senāk draudēja viņai uz katra soļa, toties tagad bija citas grūtības — morāliskas grūtības; viņas attiecības pret apkārtējo pasauli tā izmainījās, ka viņa kļuva it kā par gluži citu cilvēku. Viņa lūkojās spogulī un redzēja tur Keriju, kas bija skaistāka par agrāko, viņa lūkojās savā dvēselē — spogulī, kas bija radīts no viņas pašas un pasaules uzskatiem, — un redzēja tur Keriju, kas bija sliktāka par agrāko. Bet īstā Kerija svārstījās starp šiem diviem attēliem, nezinādama, kuram ticēt.

— Kāda tu skaistule! — Druē mēdza viņai uzsaukt. Kerija palūkojās viņā platām, iepriecinātām acīm.

— Tu taču to zini, vai ne? — viņš turpināja.

— Ak, es nezinu, — Kerija atbildēja, priecādamās, ka viņš tā domā, vilcinādamās tam ticēt, kaut gan patiesībā ticēja, jo bija diezgan iedomīga.

Diemžēl viņas sirdsapziņa nebija Druē, kas bija ieinteresēts viņu slavēt. Te Kerija dzirdēja pavisam citu balsi, ar kuru viņa strīdējās, kuru viņa lūdzās, kurai viņa centās atvainoties. Taču viņas sirdsapziņa nebija ne sevišķi taisnīgs, ne gudrs padomdevējs. Tā bija tikai maza, parasta cilvēka sirdsapziņa ar neskaidriem priekšstatiem par pasauli, par ļaudīm, par parašām un tradīcijām. Viņai tautas balss bija dieva balss.

«Ak tu grēciniece!» sacīja šī balss.

«Kāpēc?» jautāja Kerija.

«Paskaties uz ļaudīm visapkārt,» balss čukstēja. «Skaties uz tiem, kas ir godīgi. Ar kādu riebumu viņi novērstos, ja viņiem būtu jādara tas, ko tu esi izdarījusi. Paskaties uz godīgām meitenēm, — kā tās nicinātu tevi, ja zinātu, ka tu esi tik zemu kritusi. Tu pat nemēģināji pretoties, bet tūlīt atzinies par uzvarētu.»

Kerija parasti šo balsi dzirdēja, kad bija mājās viena pati un, sēdēdama pie loga, raudzījās pāri ielai uz parku. Balss neatgādināja sevi visai bieži — tikai tais gadījumos, kad Kerijai blakus neatradās Druē, kad viņas dzīves patīkamā puse nebija tik stipri jūtama. Sākumā balss skanēja pietiekami skaidri, bet ne sevišķi pārliecinoši. Atbilde nebija tālu jāmeklē: ārā draudēja decembra diena. Viņa bija viena, viņai bija daudz vēlēšanos, viņa baidījās no skarbā vēja. Kerijas vietā atbildēja trūkuma balss.

Kad gaišās vasaras dienas pagājušas, pilsēta ietinas tumšā, pelēkā apmetnī, kurā tā staigā visu garo ziemu. Bezgalīgās māju rindas izskatās pelēkas, debesis un ielas pieņem drūmu nokrāsu, kailie koki, vēja dzenātie putekļi un papīra skrandas tikai pastiprina vispārējo pelēcību. Aukstās vēja brāzmas, kas joņo pa garajām, šaurajām ielām, mudina uz skumjām pārdomām. Šo pārmaiņu sajūt ne tikai dzejnieki, ne tikai mākslinieki, ne tikai tie, kam sevišķi izsmalcināta garīgā pasaule, to sajūt visi cilvēki, pat dzīvnieki. Parastie cilvēki sajūt to tikpat stipri kā dzejnieks, tikai viņi nespēj to izteikt vārdos. Zvirbulis uz stieples, kaķis mājas kāpnēs, zirgs, vilkdams smagos ratus, jūt auksto ziemas elpu. Tā trāpa līdz pašai sirdij visu dzīvo un nedzīvo. Ja nebūtu mākslīgo prieka uguņu un ļaužu drūzmas, kas nododas dzīves baudīšanai un izpriecām; ja nebūtu grezno vitrīnu, kuras tirgotāji iekārto gan veikalos, gan ārpus veikaliem; ja ielās nebūtu spilgto reklāmu un steidzīgā, kustīgā pūļa — mēs drīz vien sajustu, cik smagi aukstā ziemas roka guļ uz mūsu sirds, cik drūmas ir dienas, kad saule nedod mums pietiekami daudz gaismas un siltuma. Mēs esam no tā visa daudz vairāk atkarīgi, nekā domājam. Mēs esam insekti, kurus radījis siltums, un bez tā mēs ejam bojā.

Tādās drūmās, pelēkās dienās Kerijas sirdsapziņas balss skanēja aizvien vājāk un vājāk.

Šis garīgais konflikts nemocīja Keriju vienmēr. Viņas raksturu nekādā gadījumā nevarēja saukt par drūmu. Bez tam viņai nebija tik daudz pacietības, lai nokļūtu līdz patiesībai. Nevarēdama atrast izeju no domu labirinta, kas izveidojās ap kādu problēmu, viņa pacentās to aizmirst.

Druē visu laiku uzvedās priekšzīmīgi, protams, atbilstoši savam raksturam. Viņš izrādīja Kerijai pilsētu, iztērēja viņas dēļ daudz naudas un ņēma viņu līdz savos ceļojumos. Gadījās, ka Kerija palika viena uz divām vai trim dienām, kad viņš devās īsākos izbraucienos, bet vispār viņa pavadīja daudz laika kopā ar Druē.

— Paklau, Kerij, — sacīja kādu rītu Druē drīz pēc tam, kad viņi bija iekārtojušies jaunajā dzīvoklī. — Es uzaicināju savu draugu Herstvudu pavadīt vakaru kopā ar mums.

— Kas viņš ir? — Kerija šaubīdamās jautāja.

— Viņš ir jauks cilvēks. Viņš ir pārvaldnieks pie Ficdžeralda un Moja.

— Kas tas ir? — jautāja Kerija.

— Ļoti smalks bārs, viens no labākajiem visā pilsētā. Kerija mazliet apmulsa. Viņa domāja, ko gan Druē stāstījis par viņu savam draugam un kā viņai vajadzēs izturēties tā klātbūtnē.

— Neuztraucies, — sacīja Druē, it kā nolasījis viņas domas. — Viņš nekā nezina. Tagad tu esi misis Druē.

Šie vārdi šķita Kerijai mazliet netaktiski. Viņa saprata, ka Druē nav sevišķi smalkjūtīgs.

— Kāpēc mēs neprecamies? — viņa jautāja, atcerēdamās viņa daiļrunīgos solījumus.

— Pagaidi mazliet, — viņš teica, — mēs precēsimies, tiklīdz būšu pabeidzis to nelielo biznesu.

Druē runāja par kādu nekustamu īpašumu, kurš viņam piederot, bet tas prasot tik daudz uzmanības un rūpju, ka neizprotamā kārtā traucējot viņam rīkoties tā, kā viņš gribētu.

— Janvārī, kad atgriezīšos no ceļojuma uz Denveru, mēs tūlīt apprecēsimies.

Uz šiem vārdiem bāzējās Kerijas cerības — tie bija kā dziedinošs balzams viņas sirdsapziņai, patīkama izeja no nepatīkamā stāvokļa. Visu vēl varēja labot. Viņas rīcību varēja attaisnot.

Kerija nebija Druē iemīlējusies. Viņa bija gudrāka un sāka pamazām nojaust, ka Druē piemīt daudz trūkumu. Ja viņa nebūtu spējīga šo cilvēku vērtēt un kritizēt, viņai klātos daudz ļaunāk nekā patlaban. Tādā gadījumā Kerija dievinātu Druē un būtu ļoti nelaimīga aiz bailēm, ka neiegūs viņa mīlestību, ka varbūt zaudēs visas viņa simpātijas, ka viņš to pametīs un atstās bez pajumtes. Bet tagadējos apstākļos Kerija tikai sākumā mazliet uztraucās par savu nākotni un centās piesaistīt Druē, turpretī vēlāk mierīgi nogaidīja. Kerija nemaz īsti nezināja, kādas ir viņas domas par Druē, — nezināja, ko pati grib.

Kad ieradās Herstvuds, Kerija satika vīrieti, kas bija simtreiz gudrāks par Druē. Viņš izturējās pret sievietēm ar sevišķu cieņu, ko visas skaistā dzimuma pārstāves tik augstu vērtē. Viņš nebija ne pārāk kautrīgs, ne arī pārdrošs. Viņa lielākais pievilcības spēks slēpās viņa uzmanībā un laipnībā. Viņš bija izgājis labu skolu, iemācījies iegūt bagāto bāra apmeklētāju simpātijas un prata izturēties ar vēl lielāku taktu, kad gribēja ietekmēt sievieti, kas viņam patika. Herstvuds visvairāk jūsmoja par skaistām sievietēm, kas bija apveltītas ar smalkjūtību. Viņš bija maigs, mierīgs, pašpārliecināts, un šķita, ka viņa vienīgā vēlēšanās pakalpot savai dāmai.

Arī Druē izrādīja spējas šinī virzienā, kad upuris bija to vērts, bet viņš bija pārāk liels egoists, lai sasniegtu tādu slīpējumu kā Herstvuds. Viņš bija pārāk jautrs, pārāk pilns enerģijas un pārāk pašpārliecināts. Viņš guva panākumus pie sievietēm, kurām nebija pieredzes mīlestības mākslā. Bet cieta galīgu sakāvi, ja gadījās sastapt mazliet pieredzējušu sievieti ar iedzimtu smalkjūtību. Kerijai piemita daudz smalkjūtības, bet viņai nebija nekādas pieredzes. Druē varēja būt laimīgs, ka gadījums iemeta to viņam klēpī. Pēc dažiem gadiem, kad Kerija būtu kaut cik iepazinusi dzīvi un guvusi kaut nelielus panākumus, Druē nespētu viņai tuvoties.

— Jums vajadzētu iegādāties klavieres, Druē, — sacīja Herstvuds, uzsmaidīdams Kerijai, — lai jūsu sieva varētu spēlēt.

Druē tas nebija ienācis prātā.

— Jā, vajadzētu gan, — viņš piekrita.

— Bet es taču neprotu spēlēt, — Kerija iedrošinājās protestēt.

— Tas nemaz nav tik grūti, — atbildēja Herstvuds. — Jūs iemācītos dažu nedēļu laikā.

Šajā vakarā Herstvuds parādīja sevi kā patīkamu sarunu biedru. Viņa apģērbs izskatījās jauns un sevišķi elegants. Svārku atloki nebija ne pārāk cieti, ne mīksti, bet vidēji stīvi, kā jau labai drānai pienākas. Rakstaino skotu auduma vesti greznoja divas rindas perlamutra pogu. Daudzkrāsainā zīda kaklasaite nebija sevišķi spilgta, bet tā nepalika arī nepamanīta. Tas, ko Herstvuds valkāja, nekrita tā acīs kā Druē apģērbs, un Kerija prata novērtēt auduma kvalitāti. Herstvuda mīkstie, melnie ševro ādas zābaki nebija sevišķi spoži. Druē valkāja lakādas apavus, bet Kerijai šķita, ka mīkstā āda daudz labāk piederas tik elegantam uzvalkam. Visus šos sīkumus viņa ievēroja gandrīz neapzināti. Tas bija gluži dabiski, jo pie Druē izskata viņa bija jau pieradusi.

— Varbūt saspēlēsim kādu partiju? — ierosināja Herstvuds pēc kāda brīža. Viņš diezgan veikli izvairījās no visa, kas liecinātu, ka viņš kaut ko zina par Kerijas pagātni. Viņš nepieminēja atsevišķas personas un runāja tikai par vispārējiem jautājumiem. Tādēļ Kerija jutās pilnīgi brīvi. Ar savu uzmanību un nevainīgajiem jokiem Herstvuds patīkami pakavēja viņai laiku. Viņš izlikās nopietni interesējamies par visu, ko viņa teica.

— Es neprotu spēlēt, — sacīja Kerija.

— Čārlij, jūs esat atstājis novārtā daļu no saviem pienākumiem, — viņš laipni aizrādīja Druē. — Nu, nekas, mēs jūs iemācīsim, — viņš vēl piebilda.

Ar savu taktisko izturēšanos Herstvuds ļāva Druē saprast, ka viņš apbrīno drauga izvēli. Visa viņa uzvedība liecināja, ka viņš ir apmierināts. Druē tagad jutās Herstvudam daudz tuvāks nekā agrāk. Un pret Keriju viņš sāka izturēties ar lielāku cieņu. Herstvuda atzinīgais vērtējums parādīja viņam Keriju jaunā gaismā. Vispārējais noskaņojums kļuva ievērojami jautrāks.

— Ļaujiet man paskatīties, — sacīja Herstvuds, godbijīgi raudzīdamies pār Kerijas plecu. — Kas jums ir? — Kādu brīdi viņš uzmanīgi pētīja viņas kārtis un beidzot teica: — Gluži labas.

— Jums laimējies. Tagad es jums parādīšu, kā apspēlēt jūsu vīru. Klausiet manam padomam.

— Nu, ja jūs abi kopā pret mani, tad man nav ne mazāko izredžu. Herstvuds jau ir īsts specs, — žēlojās Druē.

— Nē, tas tikai jūsu sievas nopelns. Viņa nes man laimi. Kāpēc lai viņa nevinnētu?

Kerija pateicīgi palūkojās Herstvudā un uzsmaidīja Druē. Herstvuda seja pauda tikai draudzību, neko citu. Viņš bija ieradies šajā mājā, lai patīkami pavadītu laiku. Viss ko Kerija darīja, sagādāja viņam tikai prieku, neko vairāk.

— Nu tā, — viņš teica, neizspēlējot vienu no savām labākajām kārtīm un ļaujot Kerijai paņemt stiķi. — Man šķiet, kā iesācēja viņa nespēlē slikti.

Kerija līksmi smējās, redzēdama, ka visu laiku laimē. Viņa bija neuzvarama, kad Herstvuds viņai palīdzēja.

Viņš neskatījās uz Keriju bieži. Bet, kad skatījās, acis viņam silti mirdzēja. Tur nebija nekā cita kā tikai laipnība un labsirdība. Viņš dziļi paslēpa šaudīgo, viltīgo liesmiņu, un viņa skatiens pauda gluži nevainīgu sajūsmu. Kerijai gribot negribot bija jādomā, ka viņas sabiedrība sagādā Herstvudam prieku. Viņš, acīm redzot, bija par viņu ļoti labās domās.

— Nav godīgi turpināt šādu spēli un nekā nevinnēt, — viņš teica pēc kāda laika, iebāzdams pirkstu mazajā vestes kabatiņa. — Spēlēsim uz desmit centiem.

— Labi, — piekrita Druē, meklēdams naudu. Herstvuds bija veiklāks. Viņam rokā parādījās jauni

desmit centu gabali. — Lūdzu, — viņš teica, nolikdams katram priekša nelielu sīknaudas stabiņu.

— Nu sāksies īsta azarta spēle, — smaidīja Kerija.

— Tas ir ļoti slikti.

— Nē, tur nekā slikta nav, — paskaidroja Druē.

— Tikai joks. Ja tu nekad nespēlēsi uz augstākām summām, tu noteikti nokļūsi debesīs.

— Nevajag moralizēt, — Herstvuds laipni aizrādīja Kerijai, — kamēr neesat redzējusi, kas notiks ar naudu.

Druē smaidīja.

— Ja jūsu vīrs dabūs naudu, viņš jums pateiks, vai tas ir slikti vai ne.

Druē skaļi smējās.

Herstvudā balss skanēja tik pieglaimīgi un mājiens bija tik skaidrs, ka arī Kerija iesmējās.

— Kad jūs atkal dosieties ceļā? — Herstvuds jautāja.

— Trešdien, — Druē atbildēja.

— Jums droši vien nav sevišķi patīkami, kad vīrs tā mūžīgi braukā apkārt? — Herstvuds sacīja Kerijai.

— Šoreiz viņa brauks man līdz, — Druē atbildēja.

— Pirms aizbraukšanas mums visiem kopā vajadzētu aiziet uz teātri.

— Lieliski! — piekrita Druē. — Kā tu domā, Kerij?

— Es labprāt ietu, — Kerija atbildēja.

Herstvuds darīja visu, ko vien varēja, lai Kerija vinnētu. Viņš priecājās par viņas sekmēm un pastāvīgi skaitīja vinnestu, beidzot savāca visu un ielika Kerijas izstieptajā rokā. Viņi uzklāja vakariņu galdu, un Herstvuds uzlika vīnu. Pēc tam viņš vairs ilgi neuzkavējās.

— Atcerieties, — viņš atvadoties teica, griezdamies vispirms pie Kerijas, pēc tam paskatīdamies uz Druē, — jums jābūt gataviem pusastoņos. Es atbraukšu jums pakaļ.

Druē un Kerija pavadīja Herstvudu līdz durvīm: tur viņu gaidīja rati, kuru sarkanie lukturi ēnā jautri mirgoja.

— Ziniet ko, — Herstvuds griezās pie Druē kā labs draugs, — kad jūs aizbrauksiet un jūsu sieva paliks viena, jūs varētu atļaut man viņu mazliet izklaidēt. Tad viņai nebūs tik vientulīgi.

— Protams, — piekrita Druē, iepriecināts par parādīto uzmanību.

— Jūs esat ļoti laipns, — piebilda Kerija.

— Itin nemaz, — atvairījās Herstvuds. — Jūsu vīrs manā vietā darītu to pašu.

Viņš smaidīja un viegliem soļiem devās prom. Viesis atstāja uz Keriju dziļu iespaidu: viņai vēl nekad nebija gadījies sastapties ar tādu laipnību. Arī Druē bija ļoti apmierināts.

— Jauks cilvēks, — viņš teica Kerijai, kad viņi abi atgriezās savā omulīgajā viesistabā. — Un labs draugs.

— Acīm redzot, — piekrita Kerija.

VIENPADSMITĀ NODAĻA

Modes balss. Jūtu aizsardzībā.

Kerija ātri iepazinās ar dzīvi, pareizāk, ar tās ārējām formām. Redzēdama kādu lietu, viņa tūlīt jautajā sev, kā viņai tā piestāvētu. Tāda domu gaita, protams, neliecina ne par gudrību, ne par smalkjūtību. Gudrāki cilvēki neaizraujas ar modes untumiem, bet mazāk attīstīti par to neuztraucas. Skaistas drānas kārdināja Keriju; tās uzrunāja viņu maigi un viltīgi kā jezuīts. To vilinošās balsis atrada Kerijā dzirdīgas ausis, tiklīdz viņa nonāca to tuvumā. Tā sauktā nedzīvo priekšmetu balss. Kas pārtulkos mums dārgakmeņu valodu?

«Mana dārgā,» sacīja mežģiņu apkaklīte, kuru Kerija ieguva Partridža veikalā, «cik skaisti es tev piestāvu. Nekādā gadījumā neatsakies no manis.»

«Ak, kādas mazas kājiņas,» teica jauno kurpīšu mīkstā āda, «cik glīti es tām pieguļu! Būtu žēl, ja tām kādreiz vajadzētu no manis atteikties.»

Tiklīdz šīs lietas atradās Kerijas rokās, viņai ienāca prātā, ka vajadzētu no tām atsacīties; domas par to, kā viņa bija tās ieguvusi, mocīja Keriju, bet viņa nespēja atteikties no jaunajām lietām. «Uzvelc veco kleitu un nonēsātos zābakus,» sirdsapziņas balss viņu veltīgi skubināja. Iespējams, ka Kerija būtu pārvarējusi bailes no bada un gājusi atpakaļ. Sirdsapziņas balss varbūt uzveiktu nepatiku pret smago darbu un grūto dzīvi, bet bojāt savu ārējo izskatu? Ģērbties vecās drānās un atkal izskatīties nožēlojamai? Nekad!

Druē centās pastiprināt šos Kerijas uzskatus, lai vājinātu viņas pretošanās spējas. To panākt ir ļoti viegli, sevišķi tad, ja mūsu uzskati saskan ar mūsu vēlēšanām. Ar parasto sirsnību Druē atkal un atkal apgalvoja, ka viņa izskatās ļoti jauka, viņš sajūsmināts raudzījās Kerijā, un viņa noticēja šiem glaimiem. Kerijai vēl bija sveša skaistu sieviešu koķetēšanas māksla, bet viņa ātri vien to apguva. Druē bija paradums, kas raksturīgs visiem viņa sugas vīriešiem, — noskatīties pakaļ eleganti ģērbtām un skaistām sievietēm un izteikt par tām savas domas. Viņam piemita diezgan daudz tīri sievišķīgas mīlestības uz skaistiem tērpiem, lai būtu labs tiesnesis un varētu novērtēt — ne jau sievietes intelektu, bet apģērbu. Viņš ievēroja, kā tās liek savas mazās kājiņas, kā tur galvu, cik graciozi un vingri šūpojas gurnos. Viegls, atsperīgs solis sajūsmināja viņu, tāpat kā dzērāju sajūsmina laba vīna dzirkstīšana. Viņš mēdza pagriezties un sekot ar acīm aizejošajai parādībai. Viņš drebēja neapvaldītā kaislībā kā bērns. Druē mīlēja sievietēs visu to, ko viņas pašas mīlēja — grāciju un eleganci. Grācijas altāra priekšā Druē kopā ar viņām locīja savus ceļus kā dedzīgs ticīgais.

— Vai tu ievēroji to sievieti, kas tikko pagāja garām?— viņš jautāja Kerijai jau pirmajā dienā, kad viņi pastaigājās pa pilsētu. — Cik skaisti viņa iet, vai ne?

Kerija paskatījās un ievēroja sievietes graciozo gaitu.

— Jā, tev taisnība, — Kerija jautri atbildēja un tūlīt iedomājās, ka viņai pašai laikam trūkst šīs grācijas. Ja jau tik skaisti izskatās, viņai tas labi jāiegaumē. Viņā modās instinktīva vēlēšanās kļūt līdzīgai šīm sievietēm. Droši vien arī viņa tā varēja.

Kad sieviete, kuras prāts nav sevišķi attīstīts, bieži dzird kaut ko slavējam un apbrīnojam, tad viņa izdara loģiskus secinājumus un sāk atdarināt šo slavējamo un apbrīnojamo. Druē nebija pietiekami gudrs, lai saprastu, ka viņa aizrādījumi nav taktiski. Viņš nezināja, ka būtu labāk, ja ļautu Kerijai domāt, ka viņa sacenšas pati ar sevi, nevis ar citām, kuras it kā bija labākas par viņu. Viņš, protams, tā neizturētos pret vecāku un gudrāku sievieti, bet Kerijā viņš redzēja tikai iesācēju. Tā kā Druē nebija tik gudrs kā Kerija, tad nespēja arī saprast viņas smalkjūtību. Viņš nemitējās Keriju audzināt, neapzinādamies, ka reizē viņu arī apvaino, un tas bija muļķīgi no tāda cilvēka puses, kura sajūsma par savu skolnieci un upuri pastāvīgi pieauga.

Kerija labprāt izpildīja Druē aizrādījumus. Viņa drīz vien uzzināja, kas Druē patīk, un nojauta viņa vājās puses. Vīrietis daudz zaudē sievietes acīs, ja viņa redz, ka tas pārāk atklāti un devīgi izdāļā savu sajūsmu. Viņa pazīst tikai vienu vienīgu personu, kurai pienākas vislielākie komplimenti, — sevi pašu. Ja vīrietis grib gūt panākumus pie daudzām sievietēm, viņam jāatdod sevi visu katrai no tām.

Savā dzīvoklī Kerija apguva tāda paša veida zināšanas.

Tai pašā mājā dzīvoja teātra «Standarts» direktors misters Frenks A. Heils ar savu sievu — patīkamu trīsdesmit piecus gadus vecu bruneti. Viņi piederēja pie tās ļaužu kategorijas, kas ļoti izplatīta mūsdienu Amerikā, — viņi dzīvoja diezgan turīgi, kaut gan viņiem nekas nepiederēja. Heils saņēma četrdesmit piecus dolārus nedēļā. Viņa sieva, gluži pievilcīga sieviete, kas izlikās jaunāka, nekā bija, negribēja nodarboties ar saimniecību un audzināt bērnus. Tāpat kā Druē un Kerija, viņi apdzīvoja trīsistabu dzīvokli, tikai vienu stāvu augstāk.

Kerija drīz vien iepazinās ar misis Heilu, un viņas kopā pastaigājās pa pilsētu. Ilgu laiku viņa bija Kerijas vienīgā paziņa — starpniece, kuras uzskati par dzīvi lielā mērā ietekmēja arī Keriju. No šī bezdarbīgā radījuma viņa dabūja dzirdēt visvisādas banalitātes, nebeidzamas slavas dziesmas bagātībai un tik nodeldētas frāzes par morāli, ka tās Keriju galīgi samulsināja.

No otras puses, Kerijas pašas jūtas pretojās šai ietekmei. Viņa nekad nebeidza ilgoties pēc kaut kā labāka. Un tie iespaidi, kas skar sirdi, atgrieza viņu uz īstā ceļa. Istabās otrpus kāpnēm dzīvoja jauna meitene ar savu māti — kādas lielas dzelzceļa kompānijas kasiera sieva un meita. Viņas bija atbraukušas no Evansvilas, no Indiānas štata. Meita bija ieradusies studēt mūziku, un māte bija atbraukusi līdz.

Kerija ar viņām neiepazinās, bet viņa redzēja meiteni nākam un ejam. Dažas reizes Kerija redzēja viņu viesistabā pie klavierēm un bieži dzirdēja viņu spēlējam. Šī jaunā meitene labi ģērbās un nēsāja pāris gredzenu ar dārgakmeņiem, kas spēlējot dzirkstīja uz viņas baltajiem pirkstiem.

Mūzikai bija liela vara pār Keriju. Viņas nervozais raksturs atsaucās dažām melodijām gluži tāpat, kā vibrē arfas stīgas, kad piesit atbilstošu taustiņu uz pianīno. Kerija bija sentimentāla, un daži akordi modināja viņā tieksmi uz skumjām pārdomām. Tie modināja viņā ilgas pēc tā, kā viņai trūka. Tie mudināja viņu cieši turēties pie tā, kas viņai piederēja. Kādu īsu dziesmiņu jaunā pianiste spēlēja ļoti izjusti un maigi. Kerija dzirdēja to pa sava dzīvokļa atvērtajām durvīm. Bija tā stunda starp krēslu un tumsu, kad tiem, kas visu dienu nekā nav darījuši, pasaule šķiet grūtsirdīga. Domās cilvēks dodas tālos klejojumos un atgriežas ar atmiņām par apdzisušiem, sen aizlidojušiem prieka mirkļiem. Kerija sēdēja pie loga un raudzījās ārā. Druē bija aizgājis jau desmitos no rīta. Priekšpusdienā Kerija devās pastaigāties, pēc tam lasīja Klejas romānu, kuru Druē bija atstājis, kaut gan tas viņai lāgā nepatika, tad uzvilka vakaram piemērotāku tērpu, atkal apsēdās pie loga un lūkojās uz parku tik skumji un grūtsirdīgi, cik vien skumjš un grūtsirdīgs šādos apstākļos var būt cilvēks, kas alkst dzīvē dažādību un pārmaiņas. Viņa sēdēja un domāja par jauno pavērsienu savā dzīvē, kad no apakšējās viesistabas sāka plūst pianīno skaņas, iejaucās viņas domās un piešķīra tām citu nokrāsu. Kerija atcerējās pašus skaistākos un pašus skumjākos notikumus no savas īsās dzīves. Viņu pārņēma nožēla.

Kamēr viņa nodevās skumjām, ieradās Druē, atnesdams sev līdzi pavisam citu noskaņojumu. Jau krēsloja, bet Kerija vēl nebija iedegusi gaismu. Arī uguns kamīnā bija gandrīz izdzisusi.

— Kur tu esi, Ked? — jautāja Druē, saukdams viņu mīlināmā vārdā.

— Šeit, — viņa atbildēja.

Kerijas balss skanēja grūtsirdīgi, bet viņš to nepamanīja. Viņā nebija dzejnieka smalkjūtības, un viņam ne prātā neienāca, ka šādos apstākļos vajadzētu uzmeklēt sievieti un to mierināt. Viņš rīkojās gluži pretēji: uzrāva sērkociņu un aizdedzināja gāzi.

— Tu esi raudājusi! — viņš iesaucās. Kerijas acis patiešām vēl bija mitras.

— Nu, kas tad tā dara? — viņš rājās.

Druē saņēma viņas roku, savā labsirdīgajā egoismā nodomādams, ka Kerija skumst par viņa prombūtni.

— Pietiek, pietiek, — Druē viņu mierināja. — Tagad jau viss atkal labi. Nu, padejosim mazliet, kamēr tā mūzika skan.

Šajā brīdī viņš nebūtu varējis izdarīt neko nepiemērotāku. Kerijai uzreiz kļuva skaidrs, ka viņš nespēj just viņai līdz. Viņa nevarēja pateikt, kur slēpjas Druē vaina, nevarēja saprast, ar ko viņi viens no otra atšķiras, bet viņa sajuta šo atšķirību. Druē pirmoreiz nepiedodami kļūdījās.

Druē cildinošās atsauksmes par jaunās pianistes grāciju, kad tā vakaros mātes pavadībā tipināja pa ielu, mudināja Keriju uzmanīgi novērot, kā izturas sievietes, kas apzinās savu vērtību. Viņa skatījās spogulī, savilka lūpas un mazliet atmeta galvu — gluži tāpat, kā bija darījusi dzelzceļa kasiera meita. Ar veiklu kustību viņa mazliet pacēla svārkus: vai tad Druē nebija viņai aizrādījis, cik graciozi to dara jaunā pianiste un daudzas citas sievietes? Kerijai piemita iedzimtas atdarināšanas spējas. Drīz viņa apguva visas tās sīkās izdarības, ko parasti piesavinās skaistas un koķetas sievietes. Vārdu sakot, viņas zināšanas par skaistumu un eleganci divkāršojās, un līdz ar to izmainījās arī viņas ārējais izskats. Viņa kļuva par sievieti ar attīstītu gaumes izjūtu.

Druē to ievēroja. Viņš pamanīja jauno lentu viņas cirtās un jauno matu sakārtojumu, kuru viņa kādu rītu izmēģināja.

— Tā tu izskaties skaista, Ked, — viņš teica. — Patiešām? — priecājās Kerija. Druē vārdi pamudināja viņu vēl to pašu dienu pārbaudīt arī citas savas spējas.

Ejot viņa vairs tik smagnēji nelika kājas, to viņa bija panākusi, atdarinot kasiera meitas graciozo gaitu. Grūti pateikt, cik liela bija jaunās pianistes ietekme, taču jāatzīst, ka Kerija daudz no viņas iemācījās. Un, kad Herstvuds pirmoreiz ieradās pie sava drauga, viņš sastapa jaunu sievieti, kas stipri atšķīrās no tās Kerijas, ar kuru Druē sarunājās vilcienā. Ne viņas apģērbā, ne stājā vairs nebija toreizējo trūkumu. Kerija bija glīta, gracioza, burvīga savā kautrībā, kas radās aiz nedrošības; viņas lielajās acīs bija kaut kas bērnišķīgi naivs, kas sagūstīja blazēto pozētāju Herstvudu. Vecuma mūžsenā tieksme pēc jaunā un svaigā. Ja Herstvudā vēl bija kaut cik sajūsmas par ziedošo, nesamaitāto, vienkāršo, tad tagad tā uzliesmoja no jauna. Viņš raudzījās Kerijas glītajā sejā un juta, kā no tās izstaro liegie jaunības viļņi. Lielajās, skaidrajās acīs šis augstāko aprindu skeptiķis nevarēja saskatīt ne vismazāko izlikšanos. Pat nelielā iedomība, ja viņš to pamanītu, būtu viņam patīkama.

«Jābrīnās, ka Druē izdevies viņu iegūt,» domāja Herstvuds, braukdams savā ekipāžā uz mājām.

No pirmā acu uzmetiena Herstvudam kļuva skaidrs, ka Kerija daudz smalkjūtīgāka par Druē.

Ekipāža ripoja starp divām gāzes lukturu rindām, kas aizstiepās tālu aiz muguras. Herstvuds sēdēja, saņēmis cimdotās rokas, un vēl aizvien redzēja apgaismoto istabu un Kerijas seju. Viņš domāja par jaunās sievietes skaistumu.

«Es aizsūtīšu viņai ziedus,» viņš nolēma. «Druē nedusmosies.»

Viņam ne prātā nenāca noliegt, ka Kerija viņam patīk. Viņu nemaz neuztrauca Druē pirmtiesības. Pagaidām viņa domas lidinājās kā viegli, dzidri pavedieni, bet viņš cerēja, ka tās, tāpat kā zirnekļa tīmekļi, reiz kaut kur nometīsies. Viņš nezināja, viņš nevarēja paredzēt, kas tad notiks.

Pēc dažām nedēļām Druē, atgriezies Čikāgā no ceļojuma uz Omahu, nejauši satika kādu no savām senākajām paziņām. Viņš bija nodomājis tūlīt doties uz Ogdena laukumu un pārsteigt Keriju, bet saruna ar paziņu viņu ieinteresēja, un viņš mainīja iepriekšējo nodomu.

— Iesim pusdienot, — viņš teica, nemaz neuztraukdamies, ka viņus varētu redzēt kopā.

— Labprāt, — paziņa piekrita.

Viņi iegriezās kādā no labākajiem restorāniem, lai netraucēti varētu papļāpāt. Viņi satikās pulksten piecos un izšķīrās pusastoņos.

Druē tikko beidza stāstīt savai galda biedrei kādu jocīgu notikumu un bija savilcis seju platā smaidā, kad pēkšņi sastapa Herstvuda skatienu. Bāra pārvaldnieks tikko bija ienācis ar dažiem draugiem un, redzēdams Druē kopā ar kādu sievieti, kas nebija Kerija, izdarīja dažus secinājumus.

«Ak, kāds nelietis!» Herstvuds līdzjūtīgi nodomāja. «Viņš dara pāri nabaga meitenei.»

Kad Druē uztvēra Herstvuda skatienu, viņa domas sāka auļot, aizsteigdamās cita citai priekšā. Sākumā viņš nemaz neuztraucās, nemocījās ļaunās nojautās, bet tad ievēroja, ka Herstvuds izliekas viņu nemaz neredzam. Un Druē pēkšņi saprata, par ko domā Herstvuds. Arī viņš atcerējās Keriju un vakaru, ko viņi bija pavadījuši trijatā. Sasodīts, viņam būs kaut kā jāmēģina izskaidrot šis gadījums! Nedrīkst pieļaut, ka šādu nejaušu, īslaicīgu satikšanos ar senu paziņu uzskata par kaut ko nozīmīgu.

Pirmo reizi dzīvē Druē bija patiešām norūpējies. Viņš bija sastapies ar morāliskiem sarežģījumiem un nezināja, ar ko tas viss varēja beigties. Herstvuds zobosies un sauks viņu par brunču mednieku. Viņš pasmiesies kopā ar Herstvudu. Kerija par to nekad neko neuzzinās, arī viņa galda biedre ne, tomēr viņš nevarēja aizdzīt nepatīkamo sajūtu — nevarēja nomazgāt kauna traipu, kaut gan nejutās vainīgs. Druē pēkšņi kļuva nopietns, steidzīgi paēda pusdienas un pavadīja savu paziņu līdz ekipāžai. Tad devās mājās.

«Viņš nav man nekā stāstījis par savu pēdējo romānu,» prātoja Herstvuds. «Viņš domā, ka es ticu, ka viņš mīl to meiteni.»

«Viņš nedrīkst domāt, ka es skrienu pakaļ citām sievietēm, ka tāpēc iepazīstināju viņu ar Keriju,» prātoja Druē.

— Es jūs redzēju, — Herstvuds labsirdīgi teica, kad Druē nākamo reizi iegriezās žilbinošajā bārā, uz kurieni viņu kaut kas vilktin vilka. To teikdams, Herstvuds padraudēja Druē ar pirkstu, gluži kā tēvs dēlam.

— Tā bija sena paziņa, kuru es nejauši satiku, nākdams no stacijas, — paskaidroja Druē. — Savā laikā bija īsta skaistule.

— Vēl aizvien patīk, ko? — ieminējās Herstvuds, izlikdamies, ka joko.

— Nē, nē! — atbildēja Druē. — Tikai nekādi nevarēju tikt no viņas vaļā.

— Cik ilgi jūs jau esat Čikāgā? — jautāja Herstvuds.

— Tikai dažas dienas.

— Jums ar savu meiteni katrā ziņā jānāk kopā ar mani pusdienot, — viņš teica. — Man tā vien šķiet, ka jūs turat viņu kā sprostā. Es paņemšu ložu uz Džo Džefersona izrādi.

— Man ne prātā nenāk viņu iesprostot, — atbildēja komivojažieris. — Protams, atnāksim.

Herstvuds bija ārkārtīgi priecīgs. Viņš neticēja, ka Druē saista ar Keriju kādas dziļākas jūtas. Viņš apskauda Druē, un tagad, raugoties uz labi ģērbto, jautro komivojažieri, kas viņam tā patika, Herstvuda acīs dega greizsirdības uguns. Viņš sāka novērtēt Druē, cik daudz prāta un pievilcības tam īsti piemīt. Herstvuds meklēja jaunā cilvēka vājās puses. Kaut arī viņš uzskatīja Druē par labu cilvēku, taču Druē kā mīlētāju viņš nevērtēja sevišķi augstu. Viņu viegli varēja dabūt nost no ceļa. Ja Kerija nejauši redzētu tādu tikšanos, kādai Herstvuds bija liecinieks pagājušo ceturtdien, tad jautājums būtu izšķirts. Kamēr viņš smējās un pļāpāja, viņš domās jau izbaudīja savu triumfu, bet Druē neko nemanīja. Viņš nespēja izprast ne Herstvuda skatienu, ne izturēšanos. Viņš stāvēja un smaidīja, un pieņēma uzaicinājumu, kamēr Herstvuds pētīja viņu ar vanaga acīm.

Bet šīs dīvaini savijušās komēdijas varone nedomāja ne par vienu, ne par otru no viņiem. Viņa centās pieskaņot savas domas un jūtas jaunajiem apstākļiem, un viņai ne prātā nenāca ciest ne Druē, ne Herstvuda dēļ.

Kādu vakaru Druē ieraudzīja viņu spoguļa priekšā ģērbjamies.

— Ked, — viņš, negaidot ienākdams, teica, — man šķiet, tu kļūsti iedomīga.

— Nekas tamlīdzīgs, — viņa smaidīdama atbildēja.

— Tu esi ļoti skaista, — viņš turpināja, apņemdams viņu ap vidu. — Uzvelc savu tumši zilo kleitu, un iesim uz teātri.

— Cik žēl, bet es norunāju ar misis Heilu iet šovakar uz izstādi, — viņa atvainodamās atbildēja.

— Ak tā, — sacīja Druē, izklaidīgi apsvērdams stāvokli.

— Izstāde mani neinteresē.

— Nezinu, ko darīt, — Kerija nenoteikti atbildēja, tomēr nedomāja lauzt doto solījumu, lai izpatiktu Druē.

Tieši tad kāds pieklauvēja pie durvīm un kalpone pasniedza vēstuli.

— Sūtītājs gaida atbildi, — viņa piemetināja.

— Tā ir no Herstvuda, — pazinis rokrakstu, iesaucas Druē, atplēsdams vaļā vēstuli.

«Lūdzu Jūs šovakar nākt man līdz uz teātri. Uzstājas Džo Džefersons,» bija rakstīts vēstulē. «Šoreiz ielūdzu es, kā jau mēs vienojāmies. Atteikšanos nepieņemu.»

— Nu, ko tu par to teiksi? — Druē gluži nevainīgi jautāja, un Kerijai tikko nepaspruka piekrītoša atbilde.

— Labāk izlem tu pats, Čārlij, — viņa atturīgi atbildēja.

— Es domāju, ka vajadzētu iet, ja vien tu varētu atteikt misis Heilai.

— Protams, varu, — atbildēja Kerija, neko nedomādama.

Druē sameklēja rakstāmpapīru, un Kerija aizgāja pārģērbties. Viņa necentās izprast, kādēļ šis uzaicinājums patika viņai vislabāk.

Ka tu domā, vai man taisīt tādu pašu frizūru kā vakar? — viņa jautāja, iznākdama ar dažiem tualetes piederumiem rokā.

— Katrā ziņā, — viņš laipni atbildēja.

Kerija atviegloti uzelpoja, redzēdama, ka viņš neko nenojauš. Viņa nedomāja, ka pieņēmusi ielūgumu tādēļ, ka Herstvuds viņai šķiet interesants. Gluži vienkārši —pavadīt vakaru kopā ar Herstvudu un Druē bija vispatīkamākais priekšlikums no visiem, kurus viņa todien saņēma. Viņa uzposās ļoti rūpīgi, un, atvainojušies misis Heilai, viņi devās ceļā.

— Mēs šovakar patiešām izskatāmies brīnišķīgi, — sacīja Herstvuds, kad Kerija Un Druē parādījās teātra vestibilā.

Kerija nodrebēja, sajuzdama Herstvuda sajūsmināto skatienu.

— Iesim, — aicināja Herstvuds un gāja pa priekšu, vezdams viesus uz ložu.

Ja kaut kur bija elegance, tad tā bija šeit. Īsta pēdējās modes skate.

— Vai jūs kādreiz esat redzējusi Džefersonu? — Herstvuds jautāja, pievērsies Kerijai.

— Nē, nekad, — viņa atbildēja.

— Viņš ir tik apburošs, tik brīnišķīgs, — Herstvuds sāka slavināt aktieri, atkārtodams parastās, nodeldētās frāzes, kuras šādi cilvēki vienmēr zina. Viņš aizsūtīja Druē pēc programmas un no jauna ņēmās stāstīt Kerijai visu, ko bija dzirdējis par Džefersonu. Kerija jutās neizsakāmi laimīga, apkārtējā vide, ložas greznība un sarunu biedra elegance viņu apžilbināja. Kad viņu skatieni vairākas reizes nejauši satikās, no Herstvuda acīm staroja tāda jūtu brāzma, kādu viņa savu mūžu nebija pieredzējusi. Sākumā viņa nekā nesaprata, tāpēc ka jau nākamajā acumirklī tiklab Herstvuda skatienā, kā viņa roku kustībās Kerija redzēja tikai šķietamu vienaldzību un parastu laipnību un uzmanību.

Arī Druē piedalījās sarunā, bet salīdzinājumā ar Herstvudu viņš šķita garlaicīgs. Bāra pārvaldnieks uzjautrināja viņus abus, un tagad Kerija saprata, ka Herstvuds daudz pārāks par Druē. Viņa instinktīvi nojauta, ka viņš ir stiprāks un gudrāks — un tomēr tik vienkāršs. Trešā cēliena beigās Kerija bija pārliecināta, ka Druē, kaut arī viņš ir lāga dvēsele, piemīt daudz trūkumu. Ar katru brīdi viņš zaudēja Kerijas acīs aizvien vairāk un vairāk, viņš neizturēja bīstamo salīdzinājumu.

— Bija ļoti patīkami, — sacīja Kerija, kad izrāde beidzās.

— Ļoti patīkami, — apliecināja Druē, kuram nebija ne jausmas, ka notikusi kauja un viņa pozīcijas stipri cietušas. Viņš bija līdzīgs Ķīnas imperatoram, kas lepni sēdēja savā tronī, nenojauzdams, ka ienaidnieki atņēmuši tam labākās provinces.

— Jūs paglābāt mani no garlaicīga vakara, — atbildēja Herstvuds. — Ar labu nakti!

Viņš saņēma Kerijas mazo rociņu, un jūtu straume plūda no viena uz otru.

— Esmu tik nogurusi, — sacīja Kerija, atspiezdamās ar muguru pret atzveltni, kad Druē grasījās runāt.

— Pasēdi un atpūties, es tikmēr iešu uzsmēķēt, — viņš teica, piecēlās un izgāja uz tramvaja priekšējās platformas, vieglprātīgi pamezdams kaujas lauku.

DIVPADSMITĀ NODAĻA

Spožās savrupmāju ugunis. Kārdinātāja lūgums.

Misis Herstvuda nekā nezināja par vīra morālo neuzticību, kaut gan viņai vajadzēja to nojaust, jo viņa labi pazina vīra tieksmes. Viņa bija sieviete, par kuru nekad nevarēja zināt, ko viņa darīs, ja zaudēs pašsavaldīšanos. Arī Herstvuds nezināja, kā sieva izturētos kritiskā brīdī. Viņš nekad nebija to redzējis aizsvilstamies dusmās. Misis Herstvuda nepiederēja pie tām sievietēm, kas ļauj vaļu niknumam. Viņa neuzticējās cilvēkiem un zināja, ka neviens nav bez grēkiem. Viņa bija pārāk laba aprēķinātāja un nekad necēla traci bez iepriekšējiem apsvērumiem, lai nezaudētu izdevību uzzināt visu patiesību. Misis Herstvuda nekad neizrādīja savas dusmas uzreiz. Viņa gaidīja un pārdomāja, rūpīgi pētīja katru sīkumu un pievienoja tos citu citam, līdz bija pietiekami stipra un varēja apmierināt savu atriebības kāri. Tai pašā laikā viņa, ja vien radās izdevība, nekavējās dot savam apvainotājam vieglāku vai smagāku triecienu tā, lai tas nezinātu, no kuras puses nelaime uzbrukusi. Misis Herstvuda bija auksta egoiste, un viņas galvā drūzmējās daudz domu, kas nekad neizpaudās uz āru, pat ne acu skatienā.

Herstvuds nojauta sievā šīs rakstura īpašības, kaut gan pagaidām nekas vēl neapstiprināja viņa nojautas. Viņi dzīvoja šķietama mierā un saticībā. Herstvudam ne prātā nenāca baidīties no sievas — tam nebija nekāda iemesla.

Misis Herstvuda vēl aizvien mazliet lepojās ar savu vīru, un viņai negribējās zaudēt savu sabiedrisko stāvokli. Slepenībā viņa jutās ļoti apmierināta, ka lielākā daļa vīra īpašumu norakstīta uz viņas vārda. Viņa bija pierunājusi Herstvudu spert šo soli vēl tajā laikā, kad mājas pavards šķita viņam daudz pievilcīgāks nekā tagad. Sievai nebija iemesla domāt, ka ģimenes dzīvē kādreiz varētu notikt nepatīkams pagrieziens, tomēr ēnas steidzas notikumiem pa priekšu, un viņa šad un tad nopriecājās, ka vīra manta viņas rokās. Tādēļ viņa, neko neriskēdama, varēja izrādīt pretestību, un Herstvuds bija piesardzīgs, jo nezināja, kā viņa izturēsies, ja kļūs neapmierināta.

Gadījās, ka tajā vakarā, kad Herstvuds, Kerija un Druē atradās ložā Makvikera teātrī, Herstvuda dēls Džordžs sēdēja parketa sestajā rindā kopā ar mis Kārmaiklu, lielas manufaktūras firmas līdzīpašnieka meitu. Herstvuds neredzēja savu dēlu, jo viņš, kā parasti, sēdēja, atlaidies ložā tik dziļi, ka bija redzams tikai tad, kad noliecās uz priekšu, un tikai tiem, kas sēdēja partera pirmajās sešās rindās. Teātrī viņš vienmēr mēdza tā sēdēt, lai viņa klātbūtni pamanītu cik iespējams mazāk, protams, tais gadījumos, ja nebija iemesla izturēties citādi.

Herstvuds nekad nepārkāpa šo paradumu, jo baidījās, ka ļaudis varētu nepareizi iztulkot viņa rīcību, viņš uzmanīgi raudzījās apkārt un rūpīgi aprēķināja, cik dārgi viņam varētu izmaksāt katra neuzmanība.

Nākamajā rītā pie brokastgalda Džordžs teica:

— Vakar vakarā es tevi redzēju.

— Tu biji Makvikera teātrī? — Herstvuds jautāja gluži nevainīgā tonī.

— Jā, — atbildēja Džordžs.

— Kas tev bija līdz?

— Mis Kārmaikla.

Misis Herstvuda jautājoši palūkojās vīrā, bet viņa sejas izteiksme neko neliecināja, viņš varbūt bija iegriezies teātrī nejauši, garām ejot.

— Kāda bija izrāde? — viņa jautāja.

— Lieliska, — atbildēja Herstvuds, — tikai ļoti veca — «Rips Vanvinkls» [2] .

— Kas bija kopā ar tevi? — izlikdamās vienaldzīga, jautāja misis Herstvuda.

— Čārlijs Druē un viņa sieva. Tie ir mistera Moja draugi, kas iebraukuši Čikāgā.

Ievērojot Herstvuda darba īpatnības, šāds paskaidrojums nevarēja modināt viņa sievā nekādas aizdomas. Viņa saprata, ka cilvēkam, kas ieņem tādu stāvokli, dažreiz nepieciešams būt sabiedrībā bez sievas. Bet pēdējā laika vīrs pārāk bieži aizbildinājās ar pienākumiem darbā, kad viņa aicināja to vakarā kaut kur aiziet. Tieši tā bija noticis arī iepriekšējās dienas rītā.

— Man šķiet, tu teici, ka būšot aizņemts, — piezīmēja misis Herstvuda, uzmanīgi izvēlēdamas vārdus.

— Protams, aizņemts! — viņš iesaucās. —Bet neko darīt, bija vien jāiet, pēc tam vajadzēja strādāt līdz diviem naktī.

Ar to arī pagaidām izbeidzās šīs pārrunas par teātri, bet abiem palika atmiņā nepatīkamas nogulsnes. Misis Herstvudai grūti būtu atrast neizdevīgāku laiku, kad izteikt vīram pārmetumus. Jau vairākus gadus vīrs bija atsalis pret viņu un garlaikojās viņas sabiedrībā. Tagad, kad pie viņa horizonta iemirdzējās jauna zvaigzne, vecais spīdeklis nobālēja. Herstvudam nebija nekādas vēlēšanās atskatīties uz pagājušo, un katrs aicinājums to atcerēties viņu kaitināja.

Bet misis Herstvuda nedomāja atkāpties un prasīja, lai vīrs pilda laulības līgumu, kaut arī no tā palikusi tikai tukša forma.

— Mēs šovakar taisāmies braukt ciemos, — viņa sacīja pēc dažām dienām. — Es gribētu, ka tu brauktu mums līdz pie Kinslejiem un satiktos ar misteru Filipsu un viņa sievu. Viņi apmetušies Tremonta hotelī, un mēs nolēmām parādīt viņiem pilsētu.

Pēc ceturtdienas notikumiem Herstvuds neuzdrošinājās atteikties, kaut gan Filipsi bija tik neinteresanti, cik neinteresanti vien var būt iedomīgi un neizglītoti cilvēki. Viņš piekrita, bet nelabprāt, un noskaities brauca līdz.

«Tā tas neiet,» viņš domāja. «Man ne prātā nenāk noņemties ar viesiem, it kā man cita darba nebūtu.»

Neilgi pēc tam sieva aicināja viņu uz kādu dienas izrādi.

— Mana dārgā, — viņš atbildēja. — Es nevaru iet. Man nav laika.

— Kad jāiet uz teātri ar svešiem ļaudīm, tev laika netrūkst, — viņa sadusmojusies pārmeta.

— Tu ļoti maldies, — viņš sacīja. — Es nevaru izvairīties no biznesa pienākumiem, un tas ir viss.

— Nu labi! — viņa iesaucās un saknieba lūpas. Savstarpējais naids pastiprinājās.

Tai pašā laikā pieauga Herstvuda interese par mazo fabrikas strādnieci, kuru viņš bija saticis pie Druē. Bet šī jaunā lēdija, apstākļu un jaunās paziņas ietekmēta, bija jau stipri pārvērtusies. Viņai piemita tieksme pēc labākas dzīves. Greznības un bagātības spožums nepaslīdēja viņai garām nepamanīts. Nevarēja teikt, ka viņa būtu ieguvusi daudz jaunu zināšanu, toties augušas bija viņas vēlēšanās. Misis Heilas spriedelēšana par bagātību un stāvokli sabiedrībā iemācīja Kerijai atšķirt dažādas bagātības pakāpes.

Saulainās pēcpusdienās misis Heilai patika doties izbraukumos un apbrīnot skaistas, bet viņai nepieejamas savrupmājas, ko ieskāva koši zālāji. Tai laikā pilsētas ziemeļu daļā bija uzcelts daudz elegantu māju — tur, kur tagad atrodas tā sauktā Ziemeļu krastmala. Akmens un mākslīgā granīta mūru, kas mūsu dienās apjož Mičigana ezeru, tad vēl nebija, bet ceļš bija labs, mājas modernas un skaistas, un zālāji — visiem priecēja acis.

Kad ziema bija pagājusi un atnākušas pirmās jaukās pavasara dienas, misis Heila kādu pēcpusdienu pasūtīja vaļējus ratus un uzaicināja Keriju braukt līdz. Izbraukušas cauri Linkolna parkam, viņas turpināja ceļu uz Ivenstonu, pulksten četros griezās atpakaļ un ap pulksten pieciem sasniedza Ziemeļu krastmalu. Šajā gadalaikā dienas vēl bija samērā īsas un vakara ēnas jau uzgula lielajai pilsētai. Iedegās spuldzes, un gar ceļa malām izveidojās izplūduši gaismas apļi, kas acij šķita caurspīdīgi. Gaiss bija pilns maiguma, kas pildīja miesu un dvēseli ar bezgala liegām jūtām. Kerijai šī pavasara novakare šķita brīnišķīga. Tā pamodināja viņā daudzas vēlēšanās. Laiku pa laikam viņām garām pa gludo asfaltu pabrauca kāda ekipāža. Viena no tām apstājās, no bukas nolēca sulainis un atvēra durvis džentlmenim, kas šķita atgriežamies no kādas pēcpusdienas izpriecas. Aiz plašajiem zālājiem nespodri dega spuldzes, apgaismodamas grezni iekārtotas telpas. Skatiens uztvēra te kādu skaistu krēslu vai galdu, te kādu izrotātu istabas stūrīti — tas viss ārkārtīgi sajūsmināja Keriju. Šķita, ka viņai garām slīd pasaku pilis un karaļu mājokļi, par kuriem bija sapņojusi bērnu dienās. Viņa domāja, ka tur, aiz lepnām, griezumiem rotātām parādes durvīm, kur apaļas, slīpēta stikla spuldzes apgaismoja durvju krāsainās vitrāžas, nav ne rūpju, ne nepiepildītu vēlēšanos. Viņa bija pārliecināta, ka tur mājo laime. Ja viņa varētu iet pa šo plašo ceļu, uzkāpt pa šīm greznajām kāpnēm, kas viņai šķita skaistas kā dārgakmens, ieiet iekšā lepni un graciozi, lai valdītu un pavēlētu, — ak, cik ātri izgaistu skumjas un acumirklī norimtu sirdssāpes. Kerija skatījās un skatījās, brīnīdamās, priecādamās, ilgodamās, un visu laiku neremdinātas vēlēšanās čukstēja viņai kaut ko ausī.

— Ja mēs varētu dzīvot tādā mājā, — misis Heila skumji teica,— kāda laime tā būtu!

— Tomēr mēdz teikt, ka pasaulē neviens nevar būt mūžīgi laimīgs, — Kerija piemetināja.

Viņa tik daudz reižu bija dzirdējusi fābulu par lapsu un vīnogām.

— Tomēr es esmu ievērojusi, — sacīja misis Heila, — ka ļaudīm daudz labāk patīk būt nelaimīgiem greznās savrupmājās nekā nabadzīgās būdiņās.

Kad Kerija atgriezās mājās, viņa uzreiz pamanīja sava dzīvokļa nabadzību. Viņa bija pietiekami laba novērotāja un saprata, ka tās ir tikai trīs nelielas istabas vienkārši mēbelētā mājā. Viņa salīdzināja tās nevis ar to, kas viņai bija agrāk, bet gan ar to, ko nule bija redzējusi Ziemeļu krastmalā. Greznās savrupmāju durvis vēl aizvien stāvēja viņas acu priekšā, un ausīs skanēja ripojošo ekipāžu klusais troksnis. Kas tad galu galā bija Druē? Kas bija viņa pati? Viņa domāja par to, sēdēdama šūpuļkrēslā pie loga un raudzīdamās pāri parkam uz apgaismotajām mājām Vorena un Ešlenda avēnijās. Viņa bija pārāk uztraukta, lai ietu lejā ēst, pārāk sapņaina, lai kaut ko darītu; domās nogrimusi, viņa šūpojās šurpu turpu un dziedāja. Atceroties senaizmirstas melodijas, Kerijai kļuva skumji. Viņa ilgojās, ilgojās, ilgojās. Te pēc savas istabas Kolumbijas Sitijā, te pēc greznajām savrupmājām Ziemeļu krastmalā, te pēc elegantā tērpa, kuru bija redzējusi kādai lēdijai, te pēc skaistas ainavas, kuru dienā bija ievērojusi. Viņa bija ārkārtīgi skumja un reizē pilna neskaidru ilgu un sapņu. Beidzot Kerijai šķita, ka viņa ir pilnīgi vientuļa un atstāta, un tikai ar grūtībām spēja valdīt asaras. Minūtes steidzās cita pēc citas, bet viņa vēl aizvien sēdēja puskrēslā pie loga un klusi dungoja kādu melodiju, neapzinādamās, ka patlaban viņa ir tik laimīga, cik vien laimīga var būt.

Kamēr Kerija tā sēdēja, skumjās domās nogrimusi, ienāca istabene un paziņoja, ka misters Herstvuds esot lejā viesistabā un vēloties satikt misteru un misis Druē.

«Viņš droši vien nezina, ka Čārlija nav pilsētā,» Kerijai ienāca prātā.

Ziemā viņa tikai retumis bija redzējusi bāra pārvaldnieku, taču viņai pastāvīgi bija par to jādomā, jo šī džentlmeņa ietekme bija ļoti spēcīga. Pirmajā brīdī Kerija uztraucās par savu izskatu, bet, palūkojusies spogulī, nomierinājās un devās pie viesa.

Herstvuds, kā parasti, bija labā garastāvoklī. Viņš neesot zinājis, ka Druē izbraucis. Bet par to viņš sevišķi neuztraucās un nekavējoties pievērsās citiem jautājumiem, kas, pēc viņa domām, varētu interesēt Keriju. Viņš vadīja sarunu ar apbrīnojamu veiklību. Herstvuds izturējās kā cilvēks, kam netrūkst pieredzes un kas zina, ka viņš ir patīkams. Viņš nešaubījās, ka Kerija labprāt viņā klausās, un bez pūlēm prata saistīt viņas uzmanību. Viņš pievilka savu krēslu tuvāk un sāka runāt mazliet klusinātā balsī, tā piešķirot sarunai intīmu nokrāsu. Stāstīja savus novērojumus par cilvēkiem un izpriecām. Viņš bijis tur un tur, redzējis to un to. Pamazām Herstvudam izdevās pamodināt Kerijā vēlēšanos redzēt šīs vietas, turklāt viņš ne uz brīdi neļāva viņai aizmirst savu klātbūtni. Laiku pa laikam viņš, gribēdams uzsvērt kādu vārdu, smaidīdams pacēla acis un noglāstīja viņu ar savu skatienu. Visu, ko viņš darīja, Kerija atzina par pareizu. Reiz, vēlēdamies piešķirt sacītajam sevišķu nozīmi, viņš pat atļāvās aizskart Kerijas roku, un viņa tikai pasmaidīja. Šķita, ka viņš radīja ap sevi atmosfēru, kurā izkusa Kerijas būtība. Pa visu sarunas laiku viņš nemelsa neko bezsaturīgu, arī Kerija šķita kļuvusi gudrāka. Viņa it kā atplauka un parādīja visu to labo, kas viņā bija. Viņa pati juta, ka kļuvusi interesantāka viņa klātbūtnē. Vismaz viņš atrada Kerijā daudz slavējama. Herstvuda uzvedībā nebija nekā no aizbildniecības. Turpretī Druē tās bija pārāk daudz.

Ikreiz, kad viņiem gadījās sastapties vai nu Druē klātbūtnē, vai prombūtnē, viņu attiecībās bija tik daudz liegu, intīmu jutu, ka Kerijai bija bail par to domāt. Pēc dabas Kerija nebija runātāja. Viņa neprata sakārtot savas domas tā, lai izteiktos veikli un sakarīgi. Viņā galvenais bija jūtas, spēcīgas un dziļas. Ne reizes viņi nebija pateikuši neko tādu, ko būtu vērts atcerēties, bet par sajūtām un skatieniem, ar kādiem viņi apmainījās, neviens taču nerunā. Starp viņu un Druē tādas garīgas tuvības nekad nebija un, patiesību sakot, arī nevarēja būt. Toreiz, kad Kerija satikās ar Druē, viņa bija izmisusi, un prieks, ka varēs atbrīvoties no nabadzības, skubināja viņu piekāpties. Tagad viņā uzbangoja tāda jūtu straume, kādu Druē savu mūžu nesaprastu. Katrā Herstvuda skatienā nebija mazāk spēka kā mīlētāja kvēlajos vārdos, varbūt pat vairāk. Tie neprasīja tūlītēju lēmumu, un uz tiem nebija iespējams atbildēt.

Vispār cilvēki piešķir pārāk lielu nozīmi vārdiem. Viņiem šķiet, ka ar runāšanu daudz var panākt. Patiesībā vārdi parasti ir pats vājākais pārliecināšanas līdzeklis. Tie tikai neskaidri izsaka tās dziļās jūtas un vēlēšanās, kas aiz tiem slēpjas. Un sirds klausās tikai tad, kad mēle to netraucē.

Sarunā ar Herstvudu Kerija dzirdēja nevis viņa vārdus, bet gan tās dzīves balsis, kuru viņš pārstāvēja. Cik izteiksmīgi runāja viņa ārējais izskats! Cik spēcīga bija viņa sabiedriskā stāvokļa balss! Viņa ik brīdi pieaugošās alkas apņēma Kerijas dvēseli kā maiga roka. Tā bija neredzama — tādēļ nebiedēja Keriju; tā bija nesatverama — tādēļ Kerijai nevajadzēja raizēties, ko teiks ļaudis, ko viņa pati sev teiks. Viņu aicināja, lūdza, pierunāja noliegt vecās tiesības un atzīt jaunas, kaut gan par to nebija teikts ne vārda. Sarunu, kas notika starp šiem diviem cilvēkiem, var salīdzināt ar klusu orķestra mūziku, kas pavada kādu dramatisku epizodi uz skatuves. Vai jūs kādreiz esat redzējusi mājas ezera Ziemeļu krastmalā? — jautāja Herstvuds.

— Es tieši šodien tur biju kopā ar misis Heilu. Brīnišķīgas mājas!

— Jā, tās ir ļoti jaukas, — piekrita Herstvuds.

— Kā man gribētos dzīvot tādā mājā, — Kerija domīgi sacīja.

— Jūs neesat laimīga, — sacīja Herstvuds pēc īsa klusuma brīža.

Viņš ielūkojās Kerijai tieši acīs. Viņam bija skaidrs, ka aizskāris viņā vārīgu stīgu. Tagad bija izdevība pateikt kādu vārdu sevis labā. Herstvuds pieliecās Kerijai tuvāk un turpināja raudzīties viņai acīs. Viņš labi apzinājās šī brīža izšķirošo nozīmi. Kerija centās izvairīties, bet velti. Herstvuds sakoncentrēja savā skatienā visu savu vīrieša gribasspēku, viņš saprata, ka tieši tagad tas nepieciešams. Viņš skatījās un skatījās, un stāvoklis ar katru brīdi kļuva aizvien sarežģītāks. Mazajai fabrikas meitenei aizvien vairāk un vairāk izzuda pamats zem kājām. Pēdējie balsti cits pēc cita izslīdēja viņai no rokām.

— Jums nevajag uz mani tā skatīties, — viņa beidzot teica.

— Es nevaru neskatīties, — viņš atbildēja. Kerija apklusa, ļaudama notikumiem iet savu gaitu, un līdz ar to pieauga Herstvuda drosme.

— Jūs neesat apmierināta ar savu dzīvi, vai ne? — Nē, — Kerija klusi atbildēja.

Herstvuds saprata, pareizāk būtu teikt, sajuta, ka ir situācijas noteicējs. Viņš pasniedzās un aizskāra Kerijas roku.

— Tā nevajag, — iesaucās Kerija, pielēkdama kājās.

— Tas notika nejauši, — Herstvuds nevainīgi atbildēja. Kerija varēja no viņa aizbēgt, bet viņa to nedarīja.

Viņa nepārtrauca sarunu, un Herstvuds nekavējoties sāka stāstīt viņai kaut ko interesantu. Drīz pēc tam viņš piecēlās, lai ietu. Kerija sajuta, ka viņš palicis uzvarētājs.

— Nevajag dusmoties, — viņš laipni sacīja. — Ar laiku viss nokārtosies.

Viņa neatbildēja, jo nezināja, ko teikt.

— Mēs esam labi draugi, — sacīja Herstvuds, sniegdams roku, lai atvadītos.

— Jā, — atbildēja Kerija.

— Tātad nevienam ne vārda, kamēr es jūs atkal satikšu. — Viņš paturēja Kerijas roku savējā.

— Es nevaru apsolīt, — viņa šaubīdamās atbildēja.

— Pret draugiem jāizturas augstsirdīgi, — viņš sacīja tik vienkārši, ka Kerija jutās aizkustināta.

— Nerunāsim vairs par to, — viņa atbildēja.

— Labi, — viņš apmierināts noteica.

Viņš devās lejā pa kāpnēm un iesēdās ekipāžā. Kerija aizvēra durvis un kāpa augšā uz savu istabu. Raudzīdamās spogulī, viņa noņēma plato mežģiņu apkaklīti un attaisīja krokodila ādas jostu, kuru nesen bija nopirkusi.

— Es izturos nekrietni, — viņa teica, patiesi noraizējusies un nokaunējusies. — Lai daru ko darīdama, vienmēr iznāk slikti.

Pēc brīža Kerija atlaida vaļā matus, un tie noslīdēja pār pleciem kā brūni viļņi. Viņa pārdomāja šīvakara notikumus.

— Es nezinu, ko man tagad darīt, — viņa beidzot nomurmināja.

Bet Herstvuds, braukdams projām, nodomāja: «Viņa mani mīl. Es esmu par to pārliecināts.»

Visu ceļu līdz pat savai darba vietai viņš jautri svilpoja senu melodiju, kuru nebija atcerējies veselus piecpadsmit gadus.

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA

Viņa pilnvaras tiek pieņemtas. Sajukums kā pie Bābeles torņa.

Nepagāja ne pilnas divas dienas kopš Kerijas un Herstvuda tikšanās, kad bāra pārvaldnieks atkal ieradās Ogdena laukumā. Viņš gandrīz nepārtraukti bija domājis par Keriju. Viņas pieļāvīgā izturēšanās modināja cerības. Viņš sajuta, ka gūs panākumus visai drīz.

Viņa interesi, varbūt pat mīlestību, nevarēja izskaidrot ar vienkāršu iekāri, tā sakņojās daudz dziļāk. Tas bija zieds, kas izplauka no jūtām, kuras jau gadiem ilgi bija nīkuļojušas sausā, neauglīgā zemē. Ļoti iespējams, ka Kerija bija labāka par visām tām sievietēm, kas kādreiz agrāk bija viņu valdzinājušas. Viņam nebija nevienas īstas mīlas dēkas kopš tās, kas beidzās ar viņa kāzām, un kopš viņš bija sapratis, cik nenobriedis un kļūdains bijis viņa sākotnējais spriedums. Ikreiz, kad Herstvuds par to domāja, viņš teica sev: ja varētu sākt dzīvi no jauna, viņš nekad neprecētu tādu sievieti. Līdz ar to dzīves pieredze bija stipri satricinājusi viņa cieņu pret skaisto dzimumu vispār. Viņš izturējās pret sievietēm diezgan ciniski — un ne jau bez iemesla. Visas tās, kuras viņš pazina, bija līdzīgas cita citai: egoistiskas, neinteliģentas, ārišķīgas. Uz draugu sievām nebija vērts pat paskatīties. Viņa paša sieva bija pārvērtusies par aukstu, ļoti ikdienišķu sievieti, kas viņam, protams, nevarēja patikt. Tas, ko Herstvuds zināja par izvirtības perēkļiem, kur naktīs dzīroja uzdzīvotāji,— un viņš zināja krietni daudz, — nocietināja viņa raksturu. Viņš raudzījās uz sievietēm ar neuzticību — šie radījumi tikai par to vien domāja kā iegūt cik iespējams lielāku labumu no sava skaistuma. Viņš noraudzījās tām pakaļ ar divdomīgu skatienu. Bet viņš nebija tāds muļķis, lai nejustu cieņu pret patiesi krietnu sievieti. Viņš necentās izprast, kur gan radies tāds brīnums kā godīga sieviete. Viņš godbijīgi noņēma cepuri viņas priekšā un apklusināja viņas klātbūtnē nekauņas un smējējus — tāpat kā īru tautības naktslokāla īpašnieks Bauerijā [3] zemojas Pestīšanas armijas māsas priekšā un maksā nodevas labdarības iestādēm. Bet viņš nedomā, kāpēc tā dara.

Ja tāds cilvēks kā Herstvuds pēc daudzu gadu pazīšanās ar tukšām pašlabuma meklētājām beidzot sastop jaunu, atklātu, nevainīgu dvēseli, viņš vai nu turas no tās tālāk, apzinādamies gadu starpību, vai arī, sajūsmināts par savu atklājumu, tuvojas tai, nepārvarama spēka pievilkts. Tikai pa līkumotiem apkārtceļiem tāds vīrietis kā Herstvuds var tuvoties tādai sievietei kā Kerija. Tādiem ļaudīm nav ne noteiktas metodes, ne saprašanas, kā iegūt jaunības labvēlību, — varbūt vienīgi tai gadījumā, ja upuris atrodas grūtos apstākļos. Ja muša, sev par postu, sapinusies tīklā, tad var nākt zirneklis un diktēt tai savus noteikumus. Kad naiva meitene ierauta lielas pilsētas virpulī, nonākusi saskarē ar uzdzīvotāju pasauli, tie var parādīties un izmēģināt savas izsmalcinātās pavedēju mākslas.

Kad. Herstvuds pirmoreiz devās pie Druē, viņš bija pārliecināts, ka satiks tur parastu, glītu sejiņu greznā tērpā. Viņš iegāja dzīvoklī, domādams, ka pavadīs jautru vakaru un pēc tam aizmirsīs jauno paziņu uz visiem laikiem. Bet viņš sastapa jaunu sievieti, kuras jaunība un skaistums viņu sagūstīja. Kerijas maigajā skatienā nekas neliecināja par aprēķinu, kas tik klaji izpaužas parastas mīļākās acīs. Viņas uzvedībā nebija manāms nekas no kurtizānes mākslas. Herstvuds uzreiz saprata, ka notikusi kļūda, ka grūti apstākļi pamudinājuši nabaga radījumu ielaisties šādos sakaros, un tas pamodināja viņā interesi pret Keriju. Tā radās aiz līdzjūtības, bet tai bija piejaukta arī krietna daļa egoisma. Viņš gribēja iegūt Keriju, jo domāja, ka pie viņa meitenei būs labāk nekā pie Druē. Herstvuds apskauda jauno komivojažieri, kā vēl nevienu nebija apskaudis visā savā dzīvē.

Morāliski Kerija, protams, bija labāka par Herstvudu un garīgi vairāk attīstīta nekā Druē. Viņa ieradās Čikāgā svaiga kā lauku gaiss, ar lauku saules mirdzumu acīs. Te nebija ne viltības, ne mantkārības. Tiesa, viņā varēja atrast abu šo īpašību iedīgļus, bet tie nebija tālāk attīstījušies. Viņa bija pārpilna sapņu un neskaidru vēlēšanos, lai kļūtu mantkārīga. Viņa vēl arvien lūkojās apkārt pārsteigtām acīm, izbrīnījusies par pilsētas varenumu. Herstvuds sajuta viņas ziedošo jaunību. Viņam gribējās to noplūkt kā svaigu, sulīgu augli no koka. Kerijas tuvumā viņš jutās kā cilvēks, kas no vasaras svelmes nokļuvis spirgtā pavasara vējā.

Palikusi viena, Kerija, kurai nebija neviena, kam prasīt padomu, izdomājās gan šā, gan tā, meklēdama izeju no sarežģītā stāvokļa, beidzot nogurusi atmeta visam ar roku. Viņa domāja, ka ir Druē kaut ko parādā. Šķita, ka tas bija tikai vakar, kad viņš tai palīdzēja grūtā brīdī. Kerijai bija pret viņu vismaigākās jūtas. Viņa augstu vērtēja Druē skaisto ārieni, viņa labsirdību un aizmirsa pat viņa egoismu, kad viņa nebija klāt. Tomēr viņa nevarēja sajust nekā tāda, kas cieši saistītu viņu ar Druē. Patiesībā domai par stiprām, nesaraujamām saitēm starp viņiem nebija nekāda pamata, par to neliecināja Druē izturēšanās.

Taisnību sakot, jaunais komivojažieris ar savu vieglprātību un nepastāvību pats bija vainīgs, ka viņa sakari ar sievietēm nebija ilgstoši. Viņš tikai priecīgs dzīvoja tālāk, pārliecināts, ka apbur visus, ka mīlestība seko viņam pa pēdām, ka nekas nemainīsies viņam par ļaunu. Ja no viņa redzes loka nozuda kāda seja vai kādas durvis aizcirtās viņa priekšā, viņš daudz neskuma. Viņš bija pārāk jauns, pārāk izlutināts ar panākumiem. Un tāds viņš paliks līdz pat kapa malai.

Pēc sarunas ar Keriju visas Herstvuda domas un jūtas uz viņu vien tiecās. Viņam nebija nekāda pārdomāta plāna, bet viņš bija nolēmis panākt, lai viņa atzīstas mīlestībā. Viņam šķita, ka viņas nolaistie plakstiņi, izvairīgais skatiens, nedrošā izturēšanās liecina par atmodinātu kaislību. Viņš vēlējās atrasties Kerijas tuvumā un turēt viņas roku savējā, viņam ļoti gribējās zināt, ko viņa darīs tālāk, kāda būs viņas turpmākā jūtu izpausme. Tādu prieku un sajūsmu viņš nebija sajutis kopš daudziem gadiem. Savās jūtās viņš atkal kļuva jauneklis, savā uzvedībā — kavalieris.

Novakarēs Herstvuds ar mierīgu sirdi varēja atbrīvoties no saviem pienākumiem. Vispār viņš bija apzinīgs darbinieks un baudīja tik lielu bāra īpašnieku uzticību, ka tie ļāva viņam iedalīt laiku pēc paša ieskatiem. Viņš varēja aiziet, kad vien vēlējās, jo bija labi zināms, ka viņš priekšzīmīgi veic visus pārvaldnieka pienākumus, kaut arī atraujas uz dažām stundām no darba. Viņa laipnība, takts, elegance piešķīra bāram izsmalcinātību, kas ir pats galvenais šādam uzņēmumam; viņa ilggadīgā pieredze lieti noderēja, izvēloties preču sortimentu. Bārmeņi un to palīgi varēja nākt un iet, pa vienam vai vairāki uzreiz, kamēr Herstvuds palika savā vietā, ilggadīgo apmeklētāju pulks pat nemanīja šo pārmaiņu. Viņš piešķīra uzņēmumam to toni, pie kura tie bija pieraduši. Tādēļ pilnīgi saprotams, ka Herstvuds varēja iedalīt darba laiku, kā viņām katru reizi bija izdevīgāk, dažreiz viņš aizgāja no bāra pēcpusdienā, dažreiz vakarā, bet noteikti atgriezās naktī starp pulksten vienpadsmitiem un divpadsmitiem, lai būtu klāt pēdējās stundās pirms bāra slēgšanas.

— Džordž, jūs pasekojiet, lai viss būtu drošībā un neviens nepaliktu bārā, kad ejat mājās, — misters Mojs reiz viņam teica, un Herstvuds nekad neaizmirsa šo pienākumu. Bāra īpašnieki gadiem ilgi nebija rādījušies uzņēmumā pēc pulksten pieciem, taču pārvaldnieks tik cītīgi pildīja šo prasību, it kā tie viņu novērotu.

Piektdien, tikai divas dienas pēc iepriekšējā apciemojuma, Herstvuds nolēma atkal satikties ar Keriju. Viņš nespēja dzīvot bez viņas.

— Evans, — viņš griezās pie galvenā bārmeņa, — ja kāds pēc manis prasa, sakiet, ka būšu atpakaļ pēc pulksten četriem.

Viņš steidzas uz Medisona ielu, paņēma važoni un pēc pusstundas jau atradās Ogdena laukumā.

Kerija gribēja iet pastaigāties, viņa bija apģērbusi gaiši pelēku vilnas kleitu un glītu jaciņu ar divrindu pogām. Bija izņēmusi jau cimdus un cepuri un, stāvēdama spoguļa priekšā, pielaikoja baltu mežģiņu lentu, kad ienāca istabene un paziņoja, ka misters Herstvuds vēloties viņu satikt.

To dzirdēdama, Kerija mazliet satrūkās, tad pateica meitenei, ka tūlīt iešot lejā, un ātri saposās.

Šajā brīdī Kerija nevarētu pateikt, vai viņa priecājas vai dusmojas, ka bāra pārvaldnieks viņu gaida. Vaigi viņai kaisa — ne tik daudz aiz bailēm vai sajūsmas kā aiz nervozitātes. Viņa necentās uzminēt, kādu virzienu ņems saruna. Viņa tikai sajuta, ka jābūt piesardzīgai un ka Herstvuds viņu neizsakāmi valdzina. Vēlreiz palabojusi lentu, viņa gāja lejā.

Arī Herstvuds, apzinādamies sava nāciena mērķi, uztraucās un nervozēja. Viņš saprata, ka šoreiz jārīkojas enerģiski, bet, tiklīdz uz kāpnēm atskanēja Kerijas soļi, viņa drosme saplaka. Galu galā viņš nemaz nebija tik pārliecināts, ka Kerija izturēsies pret viņu labvēlīgi..

Taču, ieraugot Keriju ienākam, viņš atguva drosmi. Viņa izskatījās tik vienkārša, tik pievilcīga, ka neviens mīlētājs nespētu no viņas atteikties. Kerijas acīm redzamā nervozitāte izklīdināja Herstvuda bažas.

— Kā klājas? — viņš nepiespiesti jautāja. — Es nevarēju atturēties no kārdinājuma mazliet pastaigāties, diena tik jauka.

— Jā, — Kerija piekrita, apstādamās viesa priekšā. — Es tikko pati gribēju doties pastaigā.

— Lieliski, — viņš iesaucās. — Nu tad paņemiet cepuri, un iesim abi.

Viņi izgāja cauri parkam un devās uz rietumiem pa Vašingtona bulvāri, kur abās pusēs platajai šosejai mazliet atstatu no ietves pacēlās lielas mājas. Tā bija iela, kurā dzīvoja pilsētas rietumu daļas bagātnieki, un Herstvuds sāka nervozēt, kaut tikai viņus nepamanītu kāds no bāra apmeklētājiem. Viņi bija nogājuši tikai dažus kvartālus, kad Herstvuds ieraudzīja kādā šķērsielā zirgu iznomāšanas staļļa izkārtni, un nepatikšanas bija novērstas. Viņš uzaicināja Keriju pavizināties pa jauno bulvāri.

Toreiz bulvāris atgādināja lauku ceļu. Tā vieta, kuru Herstvuds bija nodomājis Kerijai parādīt, arī atradās pilsētas rietumdaļā, tikai daudz tālāk, un tur nebija gandrīz nevienas mājas. Bulvāris savienoja Duglasa parku ar Vašingtona jeb Dienvidu parku, tas stiepās kādas piecas jūdzes uz dienvidiem pa klaju, ar zāli apaugušu prēriju, tad kādas piecas jūdzes uz austrumiem pa tādu pašu klaju, neapdzīvotu prēriju. Uz šī ceļa nebija jābaidās, ka varētu kādu satikt, un neviens nevarēja traucēt viņu sarunu.

Stallī Herstvuds izvēlējās mierīgu zirgu, un drīz vien viņi bija prom no ļaužu acīm.

— Vai jūs protat vadīt zirgu? — pēc kāda laika jautāja Herstvuds.

— Nekad neesmu mēģinājusi, — Kerija atbildēja. Herstvuds atdeva viņai grožus un pats sēdēja sakrustotām rokām.

— Nu redziet, tas nemaz nav grūti, — viņš smaidīdams teica.

— Protams, ja zirgs ir rāms, — atbildēja Kerija.

— Kad būsiet pieradusi, varēsiet vadīt kuru katru zirgu, — viņš uzmundrinoši sacīja.

Jau labu laiku Herstvuds gribēja uzsākt nopietnāku sarunu. Pāris reižu viņš pavisam apklusa, cerēdams, ka klusumā Kerijas domas noslieksies viņam vēlamā virzienā, bet viņa turpināja aizsākto tematu, it kā neko nemanītu. Tomēr drīz vien viņa klusēšana ietekmēja Keriju. Viņa saprata, par ko viņš domā. Herstvuds saspringti raudzījās kaut kur tālumā, it kā viņa domām nebūtu nekāda sakara ar Keriju. Tomēr viņa noskaņojums runāja pats par sevi, un Kerija sajuta, ka tuvojas izšķirošais brīdis.

— Ziniet, — viņš sacīja, — es jau daudzus gadus neesmu bijis tik laimīgs kā tagad … kopš iepazinos ar jums.

— Patiešām? — Kerija šķietami vienaldzīgi teica, kaut gan Herstvuda balss kaislais tonis viņu stipri satrauca.

— Es gribēju to jums pateikt jau pagājušo reizi, — viņš piebilda, — bet nebija izdevības.

Kerija klausījās, necenzdamās atbildēt. Patiesībā viņa arī nezināja, ko teikt. Kaut arī pēc viņu pēdējās satikšanās Kerija bija daudz domājusi par tiesībām un pienākumu, tas neko nelīdzēja — viņa atkal tiecās pēc šī cilvēka.

— Šodien es atnācu, — Herstvuds svinīgi turpināja, — lai pateiktu jums par savām jūtām, varbūt jūs mani uzklausītu.

Herstvudā bija kaut kas no romantiķa. Viņam nebija svešas spēcīgas jūtas — bieži pat poētiskas, — un stipru kaislību brīžos, kā patlaban, viņš kļuva daiļrunīgs. Pareizāk būtu teikt — viņa jūtās un balsī bija manāms patoss, kas ir daiļrunības būtība.

— Jūs taču zināt… — viņš teica, uzlikdams savu roku uz Kerijas rokas un saspringtajā klusumā meklēdams vārdus. — Jūs taču zināt, ka es jūs mīlu.

Dzirdot šo atzīšanos, Kerija pat nepakustējās. Viņa pilnīgi pakļāvās šī cilvēka gribai. Lai izteiktu savas jūtas, viņam bija nepieciešams tāds klusums kā baznīcā, un Kerija to netraucēja. Viņa nenovērsa acis no klajās, līdzenās prērijas. Herstvuds nogaidīja kādu brīdi, tad atkārtoja savus vārdus.

— Jums nevajag tā runāt, — tikko dzirdami sacīja Kerija.

Tas skanēja pavisam nepārliecinoši. Viņa tikai domāja, ka vajag kaut ko teikt. Herstvuds nepievērsa šiem vārdiem nekādu uzmanību.

— Kerij, — viņš teica, pirmoreiz ar draudzīgu familiaritati nosaukdams viņu vārdā. — Es gribētu, lai jūs mani mīlētu. Jūs nemaz nezināt, cik ļoti man vajadzīgs kāds cilvēks, kas lolotu siltas jūtas pret mani, Es esmu tik vientuļš. Manā dzīvē nav nekā patīkama vai priecīga. Tikai darbs un noņemšanās ar cilvēkiem, kuri man pilnīgi vienaldzīgi.

To teikdams, Herstvuds patiešām iedomājās, ka viņa stāvoklis ir nožēlojams. Viņš spēja aplūkot sevi no malas, redzēt savā dzīvē to, ko gribēja redzēt. Runājot viņa balss aiz saviļņojuma drebēja. Vārdi atrada atbalsi ceļa biedres sirdi.

— Bet es domāju, ka jūs esat ļoti laimīgs! — sacīja Kerija, paskatīdamās uz viņu savām lielajām acīm, kurās atspoguļojās dziļa līdzjūtība. — Jūs tik labi pazīstat pasauli.

— Tur jau tā nelaime, — Herstvuds grūtsirdīgi atbildēja. — Es pārāk labi pazīstu pasauli.

Kerijai tas šķita kaut kas sevišķs, ka tik ievērojams un bagāts cilvēks ar viņu tā runā. Viņai negribot bija jādomā, cik neparasts ir viņas stāvoklis. Kā tas varēja notikt, ka tik īsā laikā aprobežotā lauku dzīve nokritusi viņai no pleciem kā sega un tās vietu ieņēmusi pilsēta ar saviem daudzajiem brīnumiem? Bet pats lielākais brīnums bija tas, ka šis bagātais vīrietis, kas vadīja lielu uzņēmumu, tagad sēdēja viņai blakus un lūdza viņu. Skaidri redzams, ka viņš pieradis pie ērtībām un pārpilnības, ka viņš ir stiprs, ieņem augstu stāvokli, eleganti ģērbjas un tomēr viņš lūdz viņu — Keriju. Viņa nevarēja un nevarēja atrast vārdus, kas būtu pareizi un piemēroti šajā brīdī. Beidzot arī vairs nemēģināja kaut ko izdomāt. Viņa tikai gozējās viņa jūtu siltumā kā nosalušais pie ugunskura. Herstvuds liesmoja, un viņa kaislības ugunī kā vasks izkusa Kerijas piesardzība.

— Jūs domājat, — viņš turpināja, — ka esmu laimīgs, ka man nevajadzētu žēloties? Ja jums augu dienu būtu jāsatiekas ar cilvēkiem, kas par jums nemaz neinteresējas, ja jums dienu no dienas vajadzētu būt tur, kur mājo ārišķība un vienaldzība, ja jums nebūtu neviena cilvēka, ar kuru no sirds parunāties, neviena, pie kura meklēt līdzjūtību, — varbūt arī jūs būtu nelaimīga.

Herstvuds tagad aizskāra stīgu, kas izraisīja Kerijā līdzjūtību, jo arī viņa bija to visu pārdzīvojusi. Viņa zināja, ko nozīmē satikties ar cilvēkiem, kas izturas pret tevi vienaldzīgi, staigāt starp ļaudīm, kuriem nav nekādas daļas gar tevi. Vai gan viņa nav to izjutusi? Vai šajā brīdī viņa nav gluži viena? Vai starp tiem, kurus viņa pazīst, ir kāds, kurā viņa varētu atrast līdzjūtību? Neviena! Viņa ir gluži viena ar savām šaubām un pārdomām.

— Es būtu apmierināts, — Herstvuds sacīja, — ja jūs mani mīlētu, ja es varētu pie jums aiziet, ja atrastu jūsos draugu. Tagad es klīstu no vienas vietas uz otru bez kāda prieka. Es nezinu, kā pavadīt brīvo laiku. Pirms satiku jūs, es nekā nedarīju, tikai peldēju pa straumi un akli ļāvos gadījumam. Kopš jūs parādījāties … tagad man vismaz ir par ko domāt.

Kerija padevās sensenai ilūzijai, ka te ir cilvēks, kam nepieciešama viņas palīdzība. Viņai patiesi bija žēl šī noskumušā, vientuļā džentlmeņa. Kaut arī viņam bija ievērojams stāvoklis sabiedrībā, viņš tomēr jutās nelaimīgs; šis cilvēks lūdza viņu, kad viņa pati bija tik vientuļa, kad viņai nebija droša patvēruma dzīvē. Tas patiešām bija ļoti aizkustinoši!

— Es nemaz neesmu tik slikts, — viņš atvainodamies teica, it kā viņam arī par to vajadzētu dot norēķinu. — Jūs droši vien domājat, ka es dzīvoju izlaidīgi un nododos visādiem netikumiem? Esmu bijis diezgan vieglprātīgs, bet es bez grūtībām varu to visu atmest. Jūs esat man nepieciešama, lai es atkal kļūtu par kārtīgu cilvēku.

Kerija paskatījās uz viņu ar maigumu, ko parasti izjūt labdaris, kad rodas cerība glābt nomaldījušos grēcinieku. Kāpēc šādam cilvēkam nepieciešams glābējs? Kādi gan ir netikumi, kurus viņa varēja labot? Tiem jābūt visai niecīgiem šajā cilvēkā, kurā viss tik skaists. Ļaunākajā gadījumā, tie ir apzeltīti grēciņi, un pret tādiem visi izturas iecietīgi.

Herstvuds notēloja savu dzīvi tik nožēlojamu, ka Kerija jutās dziļi aizkustināta.

«Vai tas varētu būt tiesa?» viņa šaubījās.

Herstvuds apņēma viņu ar vienu roku, un viņai nepietika spēka atvirzīties. Ar brīvo roku viņš viegli saspieda Kerijas pirkstus. Maigs pavasara vējiņš pārskrēja pār ceļu, dzīdams sev pa priekšu pagājušajā rudenī nolauztos zariņus. Zirgs, atstāts savā vaļā, lēnām soļoja tālāk.

— Sakiet, ka jūs mani mīlat, — Herstvuds klusi teica. Kerija nolaida acis.

— Mana dārgā, — viņš aizkustināts turpināja, — jūs taču mani mīlat?

Kerija neko neatbildēja, bet Herstvuds nešaubījās, ka guvis uzvaru.

— Nu, sakiet, — viņš kaislīgi čukstēja un tik cieši pievilka viņu sev klāt, ka viņu lūpas gandrīz saskārās. Viņš saspieda Kerijas pirkstus, bet tūlīt tos atlaida un noglāstīja viņai vaigu.

— Mīlat? — viņš sacīja, pieplakdams viņas lūpām. Viņas lūpas atbildēja.

— Tagad jūs esat mana, — viņš līksmi iesaucās, un viņa skaistās acis liesmoja.

Kerija nekā neatbildēja, tikai maigi nolieca galvu uz viņa pleca.

ČETRPADSMITĀ NODAĻA

Acis, kuras neredz. Viena ietekme izzūd.

Tajā vakarā Kerija, sēdēdama savā istabā, jutās lieliski — gan fiziski, gan garīgi. Viņa jūsmoja par savu un Herstvuda mīlestību un ar prieku gaidīja nākamo tikšanos svētdienas vakarā. Saprazdami, ka jābūt piesardzīgiem, viņi vienojās, ka Kerija satiksies ar viņu pilsētā.

Misis Heila pa augšējā stāva logu redzēja Keriju atgriežamies mājās.

«Hm!» viņa nodomāja. «Brauc vizināties ar svešu džentlmeni, kad vīra nav pilsētā. Misteram Druē vajadzētu stingrāk pieskatīt savu sievu.»

Taisnību sakot, misis Heila nebija vienīgā, kas izdarīja šādu secinājumu. Arī istabenei, kas atvēra durvis Herstvudam, bija savas domas par šo gadījumu. Viņa nejuta sevišķu cieņu pret Keriju, kura viņai šķita nelaipna un augstprātīga. Toties viņai patika jautrais un vienkāršais Druē, kas šad un tad pateica viņai pa laipnam vārdam un vispār parādīja viņai to uzmanību, kuru bija paradis dāvāt visām skaistā dzimuma pārstāvēm. Herstvuds izturējās daudz cienīgāk un atturīgāk. Viņš neieguva šīs korsetē iežņaugtās būtnes labvēlību. Istabene brīnījās, kāpēc Herstvuds ierodas tik bieži, kāpēc misis Druē iziet kopā ar viņu, kad vīra nav mājā. Viņa pateica savas domas pavārei. No mutes mutē izplatījās tenkas pa visu māju.

Pakļāvusies Herstvuda pievilcībai un atzinusies viņam mīlestībā, Kerija vairs neuztraucās par savām attiecībām ar šo džentlmeni. Atcerēdamās mīļākā cildenumu un eleganci, viņa svelmaino kaisli, Kerija gandrīz aizmirsa Druē. Pirmajā vakarā Kerija domās pārcilāja visus kopīgā izbraukuma sīkumus. Pirmoreiz dzīvē viņā pamodās līdz šim nepazītas jūtas, un tās piešķīra viņas raksturam jaunas iezīmes. Viņa negaidot sāka parādīt iniciatīvu, kas agrāk nekad nebija noticis. Viņa daudz reālāk raudzījās uz savu stāvokli, un viņai jau šķita, ka drīz vien viss nokārtosies viņai par labu. Herstvudā viņa saskatīja glābēju, kas izvedīs viņu uz godīga ceļa. Vispār Kerijas jūtas bija slavējamas, jo pēdējie notikumi pamodināja viņā cerību atbrīvoties no negoda. Viņai nebija ne jausmas par Herstvuda tālākajiem nodomiem. Bet viņa jūtas Kerijai šķita kaut kas ļoti jauks, un tādēļ viņa gaidīja lielas, patīkamas pārmaiņas.

Taču Herstvuds domāja tikai par baudu, kas nebūs saistīta ar pienākumiem. Viņam ne prātā nenāca sarežģīt savu dzīvi. Viņa vieta bārā bija droša, viņa mājas dzīve nebija patīkama, toties nesagādāja nekādas rūpes, viņa personiskā brīvība bija neierobežota. Kerijas mīlestību viņš uzskatīja tikai par papildu izpriecu. Viņš baudīs šo jauno dāvanu, neatteikdamies no ierastajiem zemes priekiem. Viņš būs laimīgs ar Keriju, un tas nebūt netraucēs viņa līdzšinējo dzīves veidu.

Svētdienas vakarā Herstvuds un Kerija pusdienoja kādā restorānā, kuru viņš bija izvēlējies Adamsa ielā, pēc tam viņi paņēma ekipāžu un devās uz Kotedžgrova avēniju, kur netālu no Trīsdesmit devītās ielas atradās tai laikā pazīstams naktslokāls. Atklājot savas jūtas, Herstvuds jau bija ievērojis, ka Kerija uzskata viņa mīlestību par kaut ko augstāku, nekā viņš bija paredzējis. Viņa uzmanīgi centās turēt viņu zināmā atstatumā, atļaudama viņam tikai tos jūtu izpausmes veidus, kas piederas pavisam nepieredzējušam mīlētājam. Herstvuds saprata, ka Keriju iegūt nebūs tik vienkārši, un viņš nolēma pagaidām neuzmākties.

Tā kā Herstvuds pašā sākumā bija izlicies, ka uzskata Keriju par Druē likumīgu sievu, tad viņam nekas cits neatlika kā turpināt šo izlikšanos. Viņš saprata, ka līdz pilnīgai uzvarai vēl tālu. Cik tālu — to viņš nevarēja paredzēt.

Kad viņi ekipāžā atkal atgriezās Ogdena laukumā, Herstvuds jautāja:

— Kad es atkal jūs redzēšu?

— Nezinu, — Kerija atbildēja.

— Mēs varētu satikties otrdien «Bazārā», — Herstvuds ierosināja.

Kerija pakratīja galvu.

— Ne tik drīz.

— Nu tad mēs darīsim tā, — sacīja Herstvuds, — es rakstīšu jums rietumu daļas pastā «uz pieprasījumu». Otrdien aizejiet pēc vēstules.

Kerija piekrita.

Paklausot Herstvuda norādījumam, kučieris pieturēja, neaizbraucis līdz Kerijas mājas durvīm.

— Labu nakti! — viņš nočukstēja, kad ekipāža ripoja tālāk.

Romāna mierīgo attīstību pārtrauca Druē atgriešanās. Nākamajā dienā Herstvuds sēdēja savā kabinetā, kad Druē ienāca bārā.

— Sveiks, Čārlij, — Herstvuds laipni uzsauca viņam pa gabalu. — Jau atpakaļ?

— Jā, — smaidīja Druē, pienākdams tuvāk un ieskatīdamies pa durvīm.

Herstvuds piecēlās.

— Tikpat ziedošs kā vienmēr, — viņš teica, aplūkodams komivojažieri.

Viņi sāka runāt par kopējiem paziņām un pēdējiem notikumiem.

— Vai esat jau bijis mājās? — beidzot iejautājās Herstvuds.

— Vēl ne, bet tūlīt iešu, — atbildēja Druē.

— Es atcerējos jūsu meiteni, — sacīja Herstvuds, — reiz pat apciemoju. Domāju, jūs taču negribat, ka viņa sēž mājās gluži viena.

— Jums taisnība, — piekrita Druē. — Kā viņai klājas?

— Ļoti labi, — atbildēja Herstvuds. — Tikai skumst pēc jums. Ejiet ātrāk mājā un ieprieciniet viņu.

— Tūlīt iešu, — Druē smaidīdams sacīja.

— Trešdien es kopā ar jums vēlētos aiziet uz teātri, — Herstvuds atvadoties teica.

— Paldies, draugs, — pateicās Druē. — Pajautāšu viņai un tad jums paziņošu.

Viņi sirsnīgi paspieda viens otram roku.

«Viņš ir jauks cilvēks,» Druē nodomāja, nogriezdamies ap stūri un iedams uz Medisona ielu.

«Druē ir lāga zēns,» Herstvuds domāja, atgriezdamies savā kabinetā. «Bet Kerijai viņš neder.»

Atceroties Keriju, viņa domas kļuva patīkamākas. Viņš sāka gudrot, kā varētu piekrāpt komivojažieri.

Atgriezies mājās, Druē, kā parasti, apkampa Keriju, bet viņa, saņemot skūpstu, viegli nodrebēja, it kā sajustu iekšēju pretestību.

— Ceļojumā man vareni veicās, — viņš sacīja.

— Nu, tad jau labi. Bet kā tu tiki galā ar to vīru Lakrosā, par kuru tu man stāstīji?

— Lieliski! Pārdevu viņam veselu lērumu mūsu preču. Tur bija ieradies arī kāds aģents no Bernšteina, īsts līkdegunis, bet viņam neizdevās nekā pārdot. Es viņu galīgi izkonkurēju.

Noņemdams apkaklīti un attaisīdams podziņas, lai varētu nomazgāt seju un pārģērbties, viņš stāstīja par savu ceļojumu. Kerija ar interesi klausījās viņa dzīvajā stāstījumā.

— Zini ko, — viņš teica, — kantorī visi bija ārkārtīgi pārsteigti. Pēdējā ceturksnī esmu pārdevis daudz vairāk preču nekā citi mūsu firmas pārstāvji. Vienā pašā Lakrosā es aizlaidu preces trīstūkstoš dolāru vērtībā.

Viņš iegremdēja seju ūdens bļodā, tad sprauslādams un pūzdams ņēmās berzt kaklu un ausis, bet Kerija skatījās, kā viņš mazgājas, un viņai pa galvu jaucās pretrunīgas domas: atmiņas par pagājušo un tagadējā kritiskā attieksme pret šo cilvēku. Seju slaucīdams, viņš jau turpināja:

— Jūnijā es domāju prasīt algas paaugstinājumu. Lai maksā vairāk, es taču savācu viņiem tik daudz pasūtījumu. Un es to arī dabūšu, par to nav ko šaubīties.

— Ceru, ka dabūsi, — sacīja Kerija.

— Un, kad būs nokārtots darījums par nekustamo īpašumu, mēs precēsimies, — viņš pavisam nopietni teica, iedams pie spoguļa un sākdams sukāt matus.

— Es neticu, Čārlij, ka tu mani precēsi, — Kerija drūmi sacīja. Herstvuda nesenie mīlestības apliecinājumi bija viņu iedrošinājuši.

— Kad es tev saku… protams, precēšu! Kā tev tādas aplamības varēja ienākt prātā?

Viņš pārtrauca niekošanos spoguļa priekšā un gāja pie viņas. Un Kerijai pirmoreiz gribējās no viņa atvirzīties.

— Tu jau sen par to runā, — viņa sacīja, paceldama pret viņu savu glīto sejiņu.

— Un es to arī darīšu, bet … lai varētu dzīvot tā, kā es gribu, vajadzīga nauda. Kad dabūšu algas paaugstinājumu, mēs tiksim uz zaļa zara un tūlīt precēsimies. Nevajag raizēties, meitenīt.

Viņš mīļi papliķēja viņai pa plecu, bet Kerija vēlreiz sajuta, cik veltīgas bijušas viņas cerības. Acīm redzot, šis vieglprātīgais cilvēks nedomāja neko darīt viņas labā. Viņš vienkārši ļāva notikumiem iet savu gaitu, jo viņam labāk patika brīva dzīve nekā likumīgas saistības.

Turpretī Herstvuds viņai šķita uzticams un patiess. Viņš necentās tikt no viņas vaļā. Herstvuds juta viņai līdz un ļāva viņai apzināties, kāda ir viņas īstā vērtība. Herstvudam viņa bija nepieciešama, bet Druē patiesībā nebija gar viņu nekādas daļas.

— Ai nē, tu mani nekad neprecēsi, — Kerija teica, un viņas balsī varēja jaust nožēlu un pārmetumus sev pašai.

— Pagaidi vēl mazliet, tad redzēsi, — viņš nobeidza. — Ja es saku, ka precēšu, tad arī precēšu.

Kerija uzmanīgi paskatījās uz viņu un saprata, ka viņai taisnība. Viņa meklēja, ar ko varētu nomierināt savu sirdsapziņu, un atrada — Druē vieglprātīgo, necienīgo attieksmi pret viņas taisnīgajām prasībām. Viņš svinīgi bija apsolījis viņu precēt; un tā viņš pildīja savu solījumu!

— Zini, — sacīja Druē, kad, pēc viņa domām, bija laimīgi ticis galā ar jautājumu par precēšanos, — es šodien satiku Herstvudu, un viņš uzaicināja mūs uz teātri.

Dzirdot Herstvuda vārdu, Kerija iztrūkās, bet pietiekami ātri paspēja savaldīties, tā ka Druē nekā nemanīja.

— Kad? — viņa ar mākslotu vienaldzību jautāja.

— Trešdien. Vai iesim?

— Kā tu vēlies, — viņa atbildēja tik atturīgi, ka gandrīz pamodināja aizdomas, Druē kaut ko pamanīja, bet nodomāja, ka tas izskaidrojams ar iepriekšējo sarunu par precēšanos.

— Viņš teica, ka esot tevi reiz apciemojis.

— Jā, — atbildēja Kerija, — svētdienas vakarā.

— Ak tā! Bet es sapratu, ka tas noticis pirms kādas nedēļas, — Druē sacīja.

— Jā, viņš bija atnācis pirms kādas nedēļas, — atteica Kerija, kurai nebija ne jausmas, ko runājuši viņas draugi. Kerija baidījās, ka viņas atbilde varētu radīt kādus sarežģījumus.

— Tātad viņš bija šeit divreiz? — Druē centās noskaidrot, un viņa sejā atspoguļojās neizpratne.

— Jā, — Kerija piekrita, kaut gan tagad viņai bija skaidrs, ka Herstvuds minējis tikai vienu apciemojumu.

Druē nodomāja, ka laikam draugu pārpratis, un nepiešķīra šai nesaskaņai nekādu nozīmi.

— Kas tad viņam bija sakāms? — viņš jautāja, kļuvis mazliet ziņkārīgs.

— Teica, ka atnācis mani apraudzīt, jo domājis, ka jūtos vientuļa. Tu tik ilgi neesot bijis bārā, un viņš apjautajās, vai tev nav kas noticis.

— Džordžs ir jauks cilvēks, — sacīja Druē, juzdamies glaimots par pārvaldnieka interesi. — Nu, iesim pusdienās!

Kad Herstvuds redzēja, ka Druē atgriezies, viņš nekavējoties rakstīja Kerijai.

«Mana dārgā, es teicu viņam, ka apciemoju Jūs viņa prombūtnē. Es neteicu, cik bieži, bet viņš droši vien domā, ka vienreiz. Paziņojiet man visu, par ko Jūs runājāt. Atbildi uz šo vēstuli sūtiet ar kurjeru. Mana dārgā, man jāsatiekas ar Jums. Atbildiet, vai trešdien pulksten divos varat ierasties Džeksona un Trupa ielas stūrī. Gribu ar Jums parunāt, pirms mēs satiekamies teātrī.»

Kerija saņēma vēstuli otrdienas rītā, kad viņa apjautājās rietumu pasta nodaļā, un tūlīt atbildēja:

«Es teicu, ka Jūs apciemojāt mani divreiz. Man šķiet, viņš par to neuztraucas. Mēģināšu ierasties Trupa ielā, ja nekas neatgadīsies. Es laikam esmu slikta sieviete. Nav labi izturēties tā, kā es tagad izturos.»

Herstvuds, saticies ar Keriju norunātajā vietā, prata viņu nomierināt.

— Neraizējieties, dārgā, — viņš teica. — Tiklīdz Čārlijs atkal dosies ceļā, mēs kaut ko izdomāsim. Mēs iekārtosimies tā, ka jums neviens nebūs jākrāpj.

Kerija iedomājās, ka Herstvuds viņu tūlīt apprecēs, kaut gan viņš to tieši neteica, un viņas garastāvoklis uzlabojās. Viņa nolēma paciesties, kamēr Druē atkal aizbrauks.

— Nepievērsiet man vairāk uzmanības nekā līdz šim, — Herstvuds viņai aizrādīja, domādams par vakaru teātrī.

— Nu, tad jums nevajag uz mani tik cieši skatīties, — Kerija teica, zinādama, kāda vara piemīt viņa skatienam.

— Es neskatīšos, — viņš apsolīja, atvadoties paspieda viņai roku un paskatījās uz viņu tieši ar to skatienu, no kura Kerija baidījās.

— Te nu bija! — Kerija rotaļīgi iesaucās, draudēdama viņam ar pirkstu.

— Izrāde vēl nav sākusies, — viņš atbildēja. Herstvuds sajūsmināts noskatījās, kā viņa aiziet. Viņas jaunība un skaistums reibināja Herstvudu vairāk nekā vīns.

Teātrī viss norisinājās par labu Herstvudam. Viņš, protams, patika Kerijai jau agrāk, bet tagad viņš saistīja to ar neatvairāmu spēku. Viņš izturējās ļoti laipni un uzmanīgi, jo atrada Kerijā atsaucīgu vērotāju. Kerija sajūsmināta sekoja katrai viņa kustībai Viņa gandrīz aizmirsa nabaga Druē, kas pļāpāja vienā pļāpāšana, it kā viņš būtu mājastēvs, kas cenšas pakavēt viesiem laiku.

Herstvuds bija pārāk gudrs, lai kaut ar vismazāko mājienu norādītu uz pārmaiņām viņa un Kerijas attiecības. Viņš izturējās pret savu veco draugu pat uzmanīgāk nekā agrāk un necentās nostādīt viņu smieklīgā stāvoklī, kā to slepeni varētu darīt laimīgais sāncensis savas mīļākās klātbūtnē. Herstvuds apzinājās, ka viņa rīcība nav godīga, un nebija tik zemisks, lai pievienotu tai vēl izsmieklu.

Taču izrādes laikā radās komiska situācija, un tur vainojams bija pats Druē.

Pēc ainas, kur sieva vīra prombūtnē klausās mīļākā pavedinošajā balsī un vēlāk to gauži nožēlo, jaunais komivojažieris piezīmēja:

— Tā viņam vajadzēja! Man itin nemaz nav žēl cilvēka, kas var būt tāds stulbenis!

— Tādos gadījumos grūti spriest, — Herstvuds mierīgi atbildēja. — Viņš droši vien domāja, ka ir nevainojams vīrs.

— Nu, vīram jāizturas pret sievu daudz uzmanīgāk, ja viņš grib to paturēt.

Viņi iznāca no vestibila un spraucās cauri pūlim pie ieejas.

— Mister, mister, — sacīja kāda balss blakus Herstvudam, — iedodiet bezpajumtniekam dažus centus naktsmītnei.

Herstvuds tajā brīdī stāstīja kaut ko Kerijai.

— Goda vārds, mister, man nav vietas, kur pārgulēt.

Lūdzējs bija neticami vājš, gadus trīsdesmit vecs vīrietis, kas varēja noderēt par paraugu cilvēku nabadzībai un nelaimēm. Druē pirmais ievēroja noskrandušo vīrieti un līdzjūtīgi pasniedza viņam desmit centus. Herstvuds varbūt pat nepamanīja šo starpgadījumu. Un Kerija ātri to aizmirsa.

PIECPADSMITĀ NODAĻA

Veco saišu žņaugos. Jaunības burvju vara.

Herstvuda mīlestība pret Keriju pastiprinājās, un viņš pievērsa savai mājas dzīvei aizvien mazāk uzmanības. Pret visu, kas attiecas uz viņa ģimeni, viņš izturējās ļoti nevērīgi. Sēdēdams pie brokastgalda kopā ar sievu un bērniem, viņš iegrima domās, kam nebija nekāda sakara ar viņa tuviniekiem. Viņš lasīja laikrakstu, kas šķita daudz interesantāks nekā viņa dēla un meitas tukšās sarunas. Viņu un sievu šķīra auksta vienaldzības jūra.

Kopš Kerija bija ienākusi Herstvuda dzīvē, viņš atkal atradās ceļā uz svētlaimi. Viņš ar prieku devās vakaros uz pilsētu. Kad viņš krēslā gāja pa ielām, viņam šķita, ka laternas viņam jautri pamirkšķinātu. Viņš atkar pārdzīvoja gandrīz aizmirsto sajūtu, kas steidzina mīlētāja soļus. Viņš skatījās uz savu eleganto uzvalku ar Kerijas acīm, un viņas acis bija tik jaunas.

Kad šādā jūtu uzplūduma brīdī, viņš izdzirda sievas balsi, kad ģimenes neatlaidīgās prasības atsauca viņu no sapņu pasaules dzīves ikdienā, kā tas viņu kaitināja. Tad viņš saprata, ka tās bija važas, kas saistīja viņa brīvību.

— Džordž, — sacīja misis Herstvuda tādā balsī, kādā viņa jau labi sen bija paradusi izteikt vīram savas prasības, — mēs gribētu iegādāties sezonas biļeti uz zirgu skriešanās sacīkstēm.

— Vai tad jūs domājat apmeklēt visas sacīkstes? — viņš jautāja, mazliet paceldams balsi.

— Jā, — sieva atbildēja.

Sacīkstēm, par kurām viņi runāja, drīz vajadzēja sākties Vašingtona parkā pilsētas dienvidu daļā, un tās tika uzskatītas par sabiedrisku izpriecu tajās aprindās, kuras neierobežoja reliģiski aizspriedumi un konservatīvisms.

Misis Herstvuda nekad agrāk nebija prasījusi sezonas biļeti, bet šogad dažu apsvērumu dēļ viņa bija nolēmusi iegādāties atsevišķu ložu. Pirmkārt, viņas kaimiņi, misters un misis Ramseji, kas bija kļuvuši bagāti, tirgojoties ar oglēm, bija nopirkuši ložu. Otrkārt, Herstvudu mājas ārsts, doktors Bīls, džentlmenis, kas aizrāvās ar zirgiem un derībām, bija stāstījis viņai, ka nodomājis laist sacīkstes savu divgadīgo ērzeli, lai izcīnītu balvu. Treškārt, misis Herstvuda gribēja parādīt sabiedrībai Džesiku, kura bija jau pieaugusi un kļuvusi īsta skaistule un kuru māte cerēja izdot bagātam vīram. Protams, arī viņa pati kāroja piedalīties šai izpriecā un dižoties starp paziņām un draugiem.

Herstvuds kādu brīdi pārdomāja sievas prasību, neteikdams ne vārda. Viņi atradās viesistabā otrajā stāvā un gaidīja vakariņas. Tas notika tajā vakarā, kad Herstvuds kopā ar Keriju un Druē gribēja iet uz teātri un bija iegriezies mājās, lai pārmainītu uzvalku.

— Vai tad nevarētu iztikt ar atsevišķām biļetēm? — viņš jautāja, vilcinādamies pateikt kaut ko asāku.

— Nē, — sieva nepacietīgi atcirta.

— Nevajag jau tūlīt skaisties, — Herstvuds, apvainojies par sievas toni, sacīja. — Es tikai jautāju.

— Man ne prātā nenāk skaisties, — viņa atcirta. — Es tikai prasu sezonas biļeti.

— Bet es gribu tev atgādināt, ka tas nav tik viegli izdarāms, — vīrs atbildēja, stingri un apņēmīgi raudzīdamies viņai sejā. — Neesmu drošs, vai hipodroma pārvaldnieks gribēs man to dot.

Herstvuds pārlika, cik stipra ir viņa pazīšanās ar sacīkšu treka īpašniekiem.

— Nu, tad mēs varam to nopirkt! — sieva iesaucas, paceldama balsi.

— Tev viegli runāt, — atbildēja Herstvuds. — Sezonas biļete ģimenei maksā simt piecdesmit dolāru.

— Es neiešu ar tevi strīdēties, — sieva apņēmīgi noteica. — Es gribu biļeti, un tas ir viss!

Viņa piecēlās un sadusmojusies izgāja no istabas.

— Labi, dabūsi savu biļeti! — klusinātā balsi nikni noteica Herstvuds.

Pie galda, kā parasti, viena vieta palika tukša.

Nākamajā rītā vīrs bija nomierinājies. Biļete tika savlaicīgi iegādāta, bet ar to stāvoklis neuzlabojās. Herstvuds labprāt atdeva ģimenei krietnu daļu no tā, ko nopelnīja, bet viņš dusmojās, ja vajadzēja izdot naudu pret savu gribu.

— Vai zini, māt, — sacīja Džesika kādu dienu, — Spenseri taisās aizbraukt.

— Uz kurieni tad?

— Uz Eiropu, — atbildēja Džesika. — Es vakar satiku Džordžīnu, un viņa man pastāstīja. Viņa briesmīgi ar to lepojas.

— Vai viņa neteica, kad brauks?

— Pirmdien, man šķiet. Un par viņiem, kā parasti, būs atkal minēts laikrakstā.

— Nebēdājies, — misis Herstvuda viņu mierināja, — mēs arī drīz brauksim.

Izdzirdis šo sarunu, Herstvuds pacēla acis no laikrakstā, bet neteica nekā.

— «No Ņujorkas mēs brauksim tieši uz Liverpūli,» — Džesika iesaucās, atdarinādama savu paziņu. — «Lielāko daļu vasaras domājam pavadīt Francijā.» Lielība tāda! It kā tas būtu kaut kas sevišķs: braukt uz Eiropu!

— Droši vien tas ir kaut kas sevišķs, ja tu viņu tā apskaud, — piezīmēja Herstvuds.

Meitas valoda viņu kaitināja.

— Neraizējies tik daudz, mana mīļā, — sacīja misis Herstvuda.

Kādu citu dienu Džesika jautāja mātei: — Vai Džordžs jau aizbrauca? — Un tā Herstvuds nejauši uzzināja pair dēla gaitām, par ko iepriekš nebija dzirdējis ne vārda.

— Kur tad Džordžs aizbrauca? — viņš jautāja, lūkodamies uz meitu. Līdz šim viņam vienmēr tika pateikts, ja kāds ģimenes loceklis gatavojās kaut kur braukt.

— Viņš aizbrauca uz Vītonu, — atbildēja Džesika, neievērodama, ka tēvs jūtas apvainots.

— Kas viņam darāms Vītonā? — viņš jautāja noskaities un noskumis, ka jāiegūst informācija šādā veidā.

— Uz tenisa sacīkstēm, — paskaidroja Džesika.

— Viņš man neko neteica, — Herstvuds sacīja, nespēdams noslēpt sarūgtinājumu.

— Viņš droši vien aizmirsa, — misis Herstvuda samierinoši noteica.

Agrāk Herstvudam savā ģimenē bija zināma cieņa, kas izskaidrojama gan ar simpātijām, gan ar godbijību. Draudzību, kas vēl līdz šim pa daļai pastāvēja starp viņu un meitu, viņš pats bija veicinājis. Bet tā, acīm redzot, aprobežojās tikai ar vārdiem. Viņas tonis vienmēr bija apvaldīti pieklājīgs. Bet viņu attiecībās trūka sirsnības, un tagad Herstvuds ar katru dienu vairāk pārliecinājās, ka viņu aizvien mazāk un mazāk iepazīstina ar bērnu gaitām. Dažreiz viņš redzēja tos pie galda, dažreiz ne. Laiku pa laikam viņš kaut ko uzzināja par tām, bet lielākoties neuzzināja neko. Dažu dienu Herstvuds, nekā nesaprazdams, klausījās mājinieku sarunās — par to, ko viņi nodomājuši darīt vai arī darījuši viņa prombūtnē. Sevišķi sāpīga bija sajūta, ka mājā notiek daudz kas tāds, par ko viņam nav ne jausmas. Džesikā aizvien vairāk nostiprinājās pārliecība, ka citiem par viņas gaitām nav nekādas daļas. Džordžs izturējās tā, it kā būtu jau pilnīgi pieaudzis vīrietis, kuram par savu rīcību nav nevienam jāatbild. Herstvuds to visu redzēja, un tas viņu sarūgtināja, jo viņš bija pieradis, ka ar viņu rēķinās — vismaz darba vietā, — un saprata, ka nedrīkst pieļaut savas autoritātes graušanu ģimenē. Vissliktākais bija tas, ka arī sievas izturēšanās dienu no dienas kļuva vienaldzīgāka un neatkarīgāka, bet viņš tik noskatījās un maksāja rēķinus.

Herstvuds mierināja sevi ar domām, ka viņš nav gluži bez mīlestības. Galu galā viņam vienalga, kas notiek mājā, jo ārpus mājas viņam taču bija Kerija. Viņš domās redzēja ērto istabu Ogdena laukumā, kur bija pavadījis vairākus brīnišķīgus vakarus, un domāja, cik jauki būs, kad viņi galīgi atbrīvosies no Druē un Kerija vakaros gaidīs viņu kaut kur omulīgā ligzdiņā. Viņš cerēja, ka Druē nekad nebūs iemesla pastāstīt Kerijai, ka viņa draugs Herstvuds precējies. Viss norisinājās tik gludi, ka viņš negaidīja nekādus pārsteigumus. Drīz viņam izdosies pierunāt Keriju, un tad viņš būs pilnīgi apmierināts.

Pēc kopējā teātra apmeklējuma viņš sāka sistemātiski rakstīt Kerijai — ik rītus nosūtīja viņai pa vēstulei un lūdza atbildēt tikpat bieži. Herstvudam nebija literāta talanta, bet dzīves pieredze un mīlestība, kas kļuva stiprāka ar katru dienu, piešķīra viņa vēstulēm izteiksmīgumu. Viņš rūpīgi rakstīja tās savā kabinetā pie galda. Nopirka pat kastīti krāsainu, iesmaržotu vēstuļpapīru ar monogrammu un glabāja to kādā rakstāmgalda atvilktnē. Draugi nevarēja vien nobrīnīties par bāra pārvaldnieku, kura darbs prasīja tik plašu sarakstīšanos. Pieci bārmeņi ar cieņu izturējās pret cilvēku, kurš, pildot savus pienākumus, tik bieži ķērās pie spalvas.

Herstvuds pats bija pārsteigts par savu veiklību. Saskaņā ar dabas likumu, kas valda pār cilvēka darbību, vēstuļu saturs ietekmēja arī pašu rakstītāju. Viņš sāka pārdzīvot tās liegās jūtas, kuras spēja izteikt vārdos. Tās auga un pastiprinājās ar katru jaunatrastu izteicienu. Apslēptie pārdzīvojumi, kas izpaudās vārdos, paņēma viņu savā varā. Viņš domāja, ka Kerija ir tās mīlestības cienīga, par kuru viņš rakstīja savās vēstulēs.

Kerija patiešām bija mīlestības cienīga, ja vispār jaunība un skaistums savā plaukumā pelnījis tādu atzinību. Dzīves pieredze vēl nebija atņēmusi viņai to garīgo svaigumu, kas tā izdaiļo cilvēku. Viņas skaisto acu maigajā skatienā nekas neliecināja par vilšanos. Kerija bija izjutusi skumjas un šaubas, bet tās nebija viņu visai dziļi skārušas, tikai viņas skatiens bija kļuvis domīgāks un runa piesardzīgāka. Kerijas mutei, vienalga, vai viņa runāja vai klusēja, reizēm bija tāda izteiksme, ka likās — viņa tūlīt izplūdīs asarās. Bet ne jau aiz bēdām. Gluži vienkārši, izrunājot dažas skaņas, viņas lūpas pieņēma skumjām raksturīgo formu, un tas izskatījās ļoti aizkustinoši.

Viņas uzvedībā nebija nekā izaicinoša. Dzīve nebija iemācījusi viņai valdonību — to augstprātīgo izturēšanos, kurā slēpjas dažu sieviešu spēks. Kerija vēlējās, lai viņu ievēro, bet šī vēlēšanās nebija tik stipra, lai mudinātu viņu kaut ko uzsākt. Viņai trūka pašapziņas, bet viņa jau bija dzīvē šo to pieredzējusi un nebija vairs tik kautrīga kā agrāk. Viņa kāroja pēc izpriecām, pēc stāvokļa sabiedrībā, bet pašai nebija lāga izpratnes ne par vienu, ne par otru. Ik stundu dzīves kaleidoskopā iemirdzējās kaut kas jauns un reizē kļuva Kerijai sevišķi iekārojams. Cits pagrieziens, un atkal cits skaistums un cita pilnība.

Kerijai bija bagāta jūtu pasaule, kā jau to varēja sagaidīt no šāda rakstura. Daudzas dzīves parādības modināja viņā skumjas — skumjas par vājiem un bezspēcīgiem. Viņai sāpēja sirds, redzot bālus, noskrandušus, bēdu apstulbotus ļaudis, kuri bezcerīgi klaiņoja pa ielām. Visvairāk viņai bija žēl nabadzīgi tērpto meiteņu, kas vakaros, steigdamās mājup no fabrikām, gāja garām viņas logam. Viņa stāvēja un skatījās, kodīja lūpas, grūtsirdīgi šūpoja galvu un iegrima pārdomās. «Nabaga meitenes, viņas tik maz saņem no dzīves. Cik grūti būt noskrandušam un nabagam!» Izbalējušie kankari nepatīkami dūrās acīs.

«Un viņām tik smagi jāstrādā!» viņa domās vēl piebilda.

Uz ielas viņa dažreiz noskatījās, kā strādā vīrieši: īri ar kapļiem, ogļu krāvēji ar lielām lāpstām, strādnieki, kas ar milzīgu piepūli kaut ko darīja — tie visi ietekmēja viņas fantāziju. Tagad, kad Kerija nestrādāja, smags fizisks darbs viņai šķita daudz briesmīgāks nekā tad, kad viņa pati bija strādniece. Viņa redzēja to caur iedomu miglu, drūmā krēslainībā, kas ir dzejisku jūtu būtība. Reizēm kāda seja logā atgādināja viņai tēvu miltiem noputējušos meldera svārkos. Kurpnieks, kas sita tapiņas līdz pagurumam, tēraudkausētājs, kuru viņa redzēja pa šauru lodziņu kādā pagrabā, atslēdznieks pie darbgalda bez svārkiem, ar atrotītām piedurknēm; tie visi mudināja viņu atcerēties vecās dzirnavas. Tās bija skumjas domas, bet viņa tikai retumis izteica tās vārdos. Visas viņas simpātijas piederēja strādniekiem, kuru rindas viņa tikai nesen bija atstājusi un kuru dzīvi tik labi saprata.

Herstvuds nezināja, kādas maigas un delikātas jūtas pilda iemīļotās sievietes dvēseli. Viņš nezināja, ka tieši šī īpašība saistīja viņu pie Kerijas. Viņš necentās analizēt savas jūtas. Viņam pietika ar to, ka Kerijas skatienā bija maigums, uzvedībā — sievišķīga nevarība, domās — labsirdība un ticība dzīvei. Viņš tuvojās šai lilijai, kas bija uzsūkusi savu liego skaistumu un aromātu no tiem dzelmes dziļumiem, kur Herstvuds nekad nebija nolaidies, ko viņa prāts nekad neaptvers. Viņš tuvojās tai, jo tā bija skaista un svaiga. Tā pamodināja viņa labākās jūtas un apgaroja viņa rīta stundas.

Kerija bija uzplaukusi arī fiziski. Viņas neveiklība bija gandrīz izzudusi, atstājot tikai dažas īpatnības, kas bija tikpat patīkamas kā absolūta grācija. Mazās kurpītes glīti piegula kājai, un tām bija augsti papēži. Viņa bija daudz ko iegaumējusi par mežģinēm un apkaklītēm, kas izdaiļo sievietes ārieni. Viņas augums bija kļuvis mazliet pilnīgāks un izskatījās apbrīnojami jauks.

Kādu rītu viņa saņēma vēstuli no Herstvuda, kurā tas aicināja viņu uz satikšanos Džefersona parkā. Viņš domāja, ka nebūtu prātīgi apciemot Keriju, kaut arī Druē bija mājās.

Nākamajā diena pulksten vienos viņš jau sēdēja nelielajā parkā uz vienkārša soliņa zem ceriņu krūma, kas kuploja kāda celiņa malā. Bija tas gadalaiks, kad pavasara košais zaļums vēl nav zaudējis svaigumu. Turpat tuvumā pie neliela dīķa glīti apģērbti bērni laida ūdenī laiviņas ar baltām burām. Zaļas pagodas ēnā atpūtās cieši sapogājies policists, — rokas viņš bija sakrustojis uz krūtīm, gumijas rundziņa mierīgi karājās pie jostas. Vecs dārznieks staigāja pa pļaviņu, apgriezdams ar lielām šķērēm krūmiem zarus. Augstu virs galvas mirdzēja zilas debesis, un spoži zaļajā koku lapotnē lēkāja un čiepstēja nemierīgie zvirbuļi.

No rīta Herstvuds iznāca no mājas saīdzis un aizkaitināts kā vienmēr. Kādu laiku viņš tāpat vien noslaistījās pa bāru, jo šodien jau nevajadzēja rakstīt Kerijai. Parkā viņš ieradās ar vieglu sirdi, jo piederēja pie tiem cilvēkiem, kas prot aizmirst nepatikšanas. Sēdēdams zaļā ceriņkrūma vēsajā ēnā, viņš lūkojās apkārt ar mīlētāja acīm. Viņš klausījās, kā pa apkārtējām ielām rībēdami aizbrauc zirgu tramvaji un ekipāžas. Bet lielās pilsētas trokšņi atplūda līdz viņa ausīm tikai kā neskaidra dunoņa, un zvaniņu šķindoņa šķita kā tāla mūzika. Herstvuds skatījās un nodevās sapņiem, kuriem nebija nekāda sakara ar viņa tagadējo dzīvi. Viņš atcerējās savu jaunību, kad nebija vēl precējies un piesaistīts labi apmaksātai vietai. Atminējās, kā satikās ar pazīstamām meitenēm, kā mēdza dejot, pavadīt tās uz mājām un sarunāties ar tām caur dārza vārtiņiem. Viņš vēlējās atgriezties pagātnē — šajā patīkamajā apkārtnē viņš jutās atkal pilnīgi brīvs.

Pulksten divos uz celiņa parādījās Kerija, svaiga un sārta tā nāca uz viņa pusi. Nesen viņa bija iegādājusies pavasara sezonai jaunu cepurīti ar balti punktotu zila zīda lentu. Viņai bija glīti zili svārki un balta blūze ar zilām svītriņām, tik smalkām kā matiņš. Brūnas kurpes reizēm pazibēja zem svārku malas. Rokā Kerija nesa cimdus. Herstvuds raudzījās uz viņu ar sajūsmu, — Jūs atnācāt, dārgā! — viņš dedzīgi iesaucās, pieceldamies no sola, un saņēma viņas roku.

— Nu, protams, — Kerija smaidīdama sacīja. — Vai tad jūs domājāt, ka nenākšu?

— Baidījos, ka neatnāksiet, — viņš teica.

Herstvuds raudzījās uz viņas pieri, kas no ātrā nāciena bija nosvīdusi. Tad paņēma vienu no saviem iesmaržotajiem zīda kabatas lakatiņiem un uzmanīgi pieskārās ar to viņas sejai.

— Nu, — viņš maigi sacīja, — tagad viss kartībā. Viņi bija laimīgi, ka varēja būt kopā un raudzīties viens

otram acīs. Beidzot, kad pirmā jūtu brāzma bija pierimusi, Herstvuds jautāja:

— Kad Čārlijs atkal dosies ceļojuma?

— Es nezinu, — viņa atbildēja. — Viņš stāstīja, ka firmas uzdevumā viņam esot šis tas kārtojams tepat pilsētā.

Herstvuds kļuva nopietns un iegrima pārdomās. Pēc kāda laika viņš pacēla acis un teica:

— Atstājiet viņu!

To teikdams, viņš skatījās uz to pusi, kur rotaļājas bērni, it kā viņa priekšlikums nebūtu nekas sevišķs.

— Uz kurieni mēs dosimies? — viņa vaicāja, burzīdama cimdus un lūkodamās koka lapotnē.

— Kur jūs gribētu dzīvot? — viņš jautāja.

Kaut kas viņa tonī mudināja Keriju atteikties no dzīves Čikāgā.

— Mēs nevaram te palikt, — viņa sacīja.

Herstvuds to nebija paredzējis, viņam ne prātā nenāca, ka vajadzēs kaut kur aizbraukt.

— Kāpēc tad ne? — viņš maigi jautajā.

— Tāpēc … ka es negribu.

Herstvuds klausījās, tikai neskaidri apzinādamies, ko nozīmē Kerijas vārdi. Viņas balss neskanēja sevišķi nopietni. Jautājums neprasīja tūlītēju atbildi.

— Tad man būtu jāatstāj mana vieta, — viņš teica. Spriežot pēc intonācijas, varēja likties, ka šis jautājums

nav viņam visai svarīgs. Kerija klusēja kādu brīdi, priecādamās par skaisto ainavu.

— Es negribu dzīvot Čikāgā, vienā pilsēta ar viņu, — Kerija teica, domādama par Druē.

— Čikāga taču ir liela pilsēta, mana dārga, — Herstvuds atbildēja. — Dzīvot pilsētas dienvidu daļā, tas ir tikpat kā aizbraukt uz citu štatu.

Herstvuds, acīm redzot, bija paspējis izvēlēties Čikāgas dienvidu daļu.

— Lai nu kā, — sacīja Kerija, — es negribētu precēties, kamēr viņš ir šeit. Es negribētu no viņa aizbēgt.

Ieminēšanās par precēšanos trāpīja Herstvudu kā spēcīgs sitiens. Tagad viņš skaidri zināja, pēc kā viņa tiecas, zināja, ka šo jautājumu apiet nebūs viegli. Uz brīdi prātā pazibēja doma par divsievību. Viņam nebija ne jausmas, ar ko tas viss beigsies. Viņš ne par soli nebija ticis tuvāk savam mērķim, tikai viņa cieņa pret Keriju bija pieaugusi. Kad Herstvuds lūkojās uz savu mīļo, tā viņam šķita vēl skaistāka. Kāda laime būtu viņu iegūt, kaut arī tas radītu sarežģījumus! Kerijas pretestība tikai palielināja viņas vērtību. Par šo sievieti vajadzēja cīnīties, un tas sagādāja sevišķu baudu. Cik ļoti viņa atšķīrās no sievietēm, kas pašas karas kaklā! Tās viņam vairs nebija ne prātā.

— Un jūs nezināt, kad viņš aizbrauks? — mierīgi jautāja Herstvuds.

Kerija papurināja galvu. Herstvuds nopūtās.

— Jūs esat ļoti noteikta sieviete, vai ne, Kerij? — viņš teica pēc brīža, raudzīdamies viņai acīs.

Karsts jūtu vilnis pārņēma Keriju. Tur bija gan lepnums par to, ka viņu tā apbrīno, gan mīlestība pret cilvēku, kas modināja viņā šīs jūtas.

— Nē, — viņa kautrīgi atbildēja. — Bet ko lai es daru? Herstvuds atkal saņēma rokas un lūkojās pāri pļaviņai tālumā.

Es gribu, lai jūs nāktu pie manis, — viņš svinīgi teica. — Man grūti dzīvot bez jums. Kāda gan nozīme gaidīt? Tādēļ taču jūs nekļūstat laimīgāka?

— Laimīgāka! — viņa klusi atkārtoja. — Jūs paši zināt ka ne.

— Tad jau mēs — viņš turpināja tādā pašā tonī, — veltīgi tērējam laiku. Vai tad es varu būt laimīgs, ja jūs esat nelaimīga? Lielāko dienas daļu es pavadu, rakstīdams jums vēstules. Paklausieties, Kerij, — iesaucās Herstvuds, ielikdams balsī visu savu kaismi un cieši raudzīdamies viņai acīs — es nevaru dzīvot bez jums! Un tagad sakiet, ko lai es daru, — viņš nobeidza, bezpalīdzīgi noplātīdams savas labi koptās rokas.

Līdz ar to Herstvuds it kā novēla visu smagumu uz Kerijas pleciem, un tas viņai patika. Šis šķietamais smagums aizkustināja viņas sievietes sirdi.

— Vai jūs nevarētu vēl mazliet pagaidīt? — viņa maigi jautāja. — Es mēģināšu uzzināt, kad viņš aizbrauks.

— Kāds no tā labums? — viņš atvaicāja tai pašā noskaņojumā.

— Varbūt mums izdodas kaut kur aizbraukt? Patiesībā Kerijai nekas nebija kļuvis skaidrāks, bet viņā pamazām notika tā pārvērtība, kad sieviete aiz mīlestības pakļaujas vīrietim.

Herstvuds to nesaprata. Viņš domāja tikai par to, kā pierunāt Keriju pamest Druē. Viņš gribēja zināt, kādus upurus Kerijas mīlestība spējīga nest viņa labā, un centās izdomāt jautājumu, kas pamudinātu viņu uz atklātību.

Beidzot viņam ienāca prātā kāds no tiem priekšlikumiem, kas maskē mūsu īstās vēlēšanās, bet ļauj iepazīties ar kavēkļiem, kas stāv mums ceļā, un palīdz rast no tiem izeju. Tam nebija nekāda sakara ar Herstvuda patiesajiem nodomiem, un tas tika izteikts nejauši, pirms viņš paspēja par to nopietni padomāt.

— Kerij, — viņš iesāka, skatīdamies viņai sejā un izlikdamies nopietns, — Kerij, ja es aizietu pie jums nākamo nedēļu vai arī šonedēļ, varbūt jau šovakar, un teiktu, ka man jābrauc prom, ka nevaru palikt šeit ne brīdi ilgāk un vairs nekad neatgriezīšos, — vai jūs brauktu man līdz?

Iemīļotā uzticīgi raudzījās viņā, un atbilde viņai bija jau zināma, pirms Herstvuds paguva visu pateikt.

— Jā, — viņa sacīja.

— Jūs nesāksiet protestēt, nesāksiet mani atrunāt?

— Nē, nesākšu, ja jūs nevarēsiet gaidīt.

Herstvuds smaidīja, redzot, ka Kerija uztver viņa priekšlikumu nopietni, un viņam ienāca prātā, ka te nu būtu izdevība abiem kopā kaut kur aizbraukt uz nedēļu vai divām. Viņš dzīrās pateikt, ka tas tikai joks, un tā izkliedēt viņas mīļo nopietnību, bet šajā brīdī viņa izskatījās pārāk jauka. Un viņš neteica nekā.

— Bet ja nu mums neiznāk laika pirms tam apprecēties? — viņš piebilda, paklausīdams pēkšņai iedomai.

— Ja mēs apprecēsimies, tiklīdz būsim galā, tad viss kārtībā.

— Es tieši tā arī domāju, — viņš teica.

— Nu protams.

Diena tagad šķita Herstvudam sevišķi jauka. Viņš brīnījās, kā gan tāda doma varēja ienākt viņam prātā. Kaut gan tas bija neiespējami, viņš nevarēja valdīt smaidu par tik gudru izdomu. Tā atklāja viņam Kerijas mīlestības spēku. Tagad viņš vairs nešaubījās. Gan viņš atradīs ceļu, ka viņu iegūt.

— Labi, — Herstvuds jokodamies teica, — kādu vakaru es aiziešu un jūs aizvedīšu, — un viņš jautri smējās.

— Bet es nepalikšu pie jums, ja jūs mani neprecēsiet, — Kerija domīgi sacīja.

— Es jau nemaz to neprasu, — viņš maigi atbildēja, saņemdams viņas roku.

Tagad, kad viss bija skaidrs, Kerija bija neizsakāmi laimīga. Viņa vēl vairāk mīlēja Herstvudu, jo redzēja viņā savu glābēju. Bet Herstvudam laulības ceremonija nebija ne prātā. Viņš domāja, ka tik liela mīlestība nebūs viņam nekāds kavēklis ceļā uz laimi.

— Pastaigāsimies, — viņš jautri teica, pieceldamies un pārlaizdams skatienu jaukajam parkam.

— Labi, — piekrita Kerija.

Viņi pagāja garām jaunam īram, kas ar skaudību nolūkojas viņiem pakaļ.

«Cik skaists pāris! Un droši vien bagāti,» viņš nodomāja.

SEŠPADSMITĀ NODAĻA

Neapķērīgais Aladīns. Vārti uz pasauli.

Uzturēdamies Čikāgā, Druē nolēma piegriezt lielāku vērību Aļņu ordenim, kurā viņš skaitījās par biedru. Savā pēdējā ceļojumā viņš uzzināja, ka ordenis ir visai ietekmīga organizācija.

Jūs nevarat ne iedomāties, cik izdevīgi būt masonam, kāds cits komivojažieris viņam teica. — Paskatieties uz Hazenštabu! Viņš nemaz nav tik sasodīti gudrs, tiesa, viņš ir solīdas firmas pārstāvis, bet ar to vien nepietiek. Es esmu pārliecināts, ka galvenais — viņa stāvoklis ordenī. Viņš ir viens no pašiem augstākajiem masoniem, un tam ir liela nozīme. Viņam ir slepenais žetons, un tas, protams, ir kaut ko vērts.

Druē tūlīt nolēma, ka turpmāk pievērsīs lielāku uzmanību savam ordenim. Iebraucis Čikāgā, viņš iegriezās vietējās ložas galvenajā štābā.

— Ziniet, Druē, jūs esat ieradies īstā laikā! — sacīja misters Harijs Kvinsels, kas bija vīrs ar vārdu Aļņu ordeņa vietējā nodaļā. — Jūs esat īstais vīrs, kas mums var palīdzēt.

Tas notika pēc biznesmeņu sanāksmes, kad zālē sākās vispārējas sarunas. Druē staigāja apkārt, sasveicinādamies un pajokodams ar saviem daudzajiem paziņām.

— Ko tad jūs gribat darīt? — viņš laipni apjautājās, pievērsdams savam ordeņa brālim smaidošu seju.

— Pēc divām nedēļām mēs gribam sarīkot teātra izrādi. Varbūt jums zināma kāda jauna lēdija, kas būtu ar mieru tajā piedalīties? Loma ļoti vienkārša.

— Protams, — atbildēja Druē. Viņam pat prātā neienāca, ka nezina nevienu sievieti, kas būtu piemērota šim uzdevumam. Savā iedzimtajā labsirdībā viņš piekrita, nekā nedomādams.

— Labi, tagad es jums visu paskaidrošu, — turpināja misters Kvinsels. — Mēs gribam iegādāties ložai jaunas mēbeles, bet kasē pašlaik nav tik daudz naudas. Tad nu mēs nolēmām sarīkot teātra izrādi un pārdot ieejas biļetes.

— Patiešām varena ideja! — Druē iesaucās.

— Mums ir daži ļoti talantīgi zēni. Piemēram, Harijs Barbeks, viņš lieliski tēlo melnādainos. Makluiss ir labs traģiskajās lomās. Vai jūs kādreiz esat dzirdējis viņu deklamējam «Pār kalniem»?

— Nav gadījies.

— Nu, viņš to lieliski prot.

— Un jūs gribat, lai es sameklēju sievietes lomas tēlotāju? — jautāja Druē, vēlēdamies ātrāk izbeigt šo tematu. — Ko jūs domājat izrādīt?

— «Laternas gaismā», — misters Kvinsels atbildēja, nosaukdams Augustīna Deilija [4] lugu, kas jau bija pārdzīvojusi savu slavas laiku lielajos teātros un nonākusi uz amatieru skatuvēm; grūtākās vietas tajā bija izsvītrotas un darbojošos personu skaits samazināts līdz minimumam.

Druē kādreiz agrāk bija šo lugu redzējis.

— Jauka luga, — viņš teica. — Tai būs panākumi. Jūs ieņemsiet veselu kaudzi naudas.

— Mēs arī ceram, ka lugai būs panākumi, — misters Kvinsels atbildēja. — Tikai neaizmirstiet sameklēt sievieti Lauras lomai, — viņš nobeidza sarunu, redzēdams, ka Druē kļūst nemierīgs.

— Neraizējieties, gan sameklēšu.

Druē gāja projām un aizmirsa teātri gandrīz tai pašā brīdī, kad Kvinsels apklusa. Viņš nebija pat apjautājies, kur un kad notiks izrāde.

Pēc pāris dienām viņš saņēma vēstuli, kurā bija atgādināts, ka pirmais mēģinājums notiks nākamo piektdienu, un tādēļ misters Druē tika lūgts steidzīgi paziņot jaunās lēdijas adresi, lai varētu aizsūtīt lomu.

«Velns parāvis, kura no manām paziņām derētu šai lomai!» komivojažieris domāja, kasīdams savu sārto ausi. «Es nepazīstu nevienu, kas kaut ko zinātu par amatieru izrādēm.»

Viņš domās pārcilāja krietnu skaitu sieviešu vārdu un beigās apstājās pie vienas tikai tāpēc, ka tā dzīvoja netālu, Čikāgas rietumu daļā, — viņš apņēmās to apmeklēt jau šovakar. Bet, izgājis uz ielas un iesēdies zirgu tramvajā, viņš atkal visu aizmirsa un atcerējās savu solījumu tikai tad, kad, lasot laikrakstu «Evening News», pamanīja nodalījumā «Ordeņu Brālību Dzīve» īsu piezīmi, ka Aļņu ordeņa vietējā loža rīko sešpadsmitajā datumā Everiholā teātra izrādi «Laternas gaismā».

— Ka tu izčibētu! — iesaucās Druē. — Atkal aizmirsu.

— Ko aizmirsi? — apjautājās Kerija.

Viņi sēdēja nelielajā istabiņā, kurā atradās pārnēsājamā gāzes plītiņa un kurā Kerija dažreiz klāja galdu. Arī šovakar viņa bija pagatavojusi garšīgu maltīti. — Savas ložas sarīkojumu. Viņi grib izrādīt lugu un lūdza man sameklēt sieviešu lomas tēlotāju. Ko viņi izrādīs? «Laternas gaismā».

— Un kad?

— Sešpadsmitajā.

— Kāpēc tad tu neizpildi viņu lūgumu? — jautāja Kerija.

— Tāpēc, ka nevienu nezinu, — atbildēja Druē.

Pēkšņi viņš palūkojās uz Keriju.

— Nu, kā būtu, ja tu uzņemtos?

— Es! — iesaucās Kerija. — Es neprotu spēlēt.

— Kāpēc tu domā, ka neproti? — Druē jautāja.

— Tāpēc, ka es nekad neesmu spēlējusi.

Kerijai tomēr patika, ka Druē piedāvā viņai lomu. Viņas acis iemirdzējās, jo pasaulē nebija nekā cita, par ko viņa tā varētu jūsmot kā par skatuves mākslu.

Bet Druē, priecādamies, ka tik viegli atradis izeju no grūtībām, dedzīgi pieķērās šai idejai.

— Tas nekas, — viņš teica. — Tu gluži labi tiksi ar lomu galā.

— Nē, netikšu, — Kerija nedroši protestēja. Druē priekšlikums viņu reizē vilināja un biedēja.

— Bet es saku, ka tiksi! Kāpēc tu nevarētu pamēģināt? Tu viņiem izpalīdzēsi, un tev pašai tas sagādās prieku.

— Nē, laikam gan nesagādās, — Kerija nopietni teica.

— Tev noteikti patiks. Es zinu, ka patiks. Esmu redzējis; kā tu dejo un atdarini pazīstamas aktrises. Tādēļ vien jau es tev piedāvāju šo lomu. Tu esi diezgan atjautīga, gan viss būs labi.

— Es nemaz neesmu tik atjautīga, — Kerija kautrīgi atvairījās.

— Paklausies, ko es tev teikšu. Aizej un apskaties. Būs interesanti. Pārējie lomu tēlotāji nav neko vērts. Tiem nav nekādas pieredzes. Ko gan tie zina par skatuves mākslu!

Druē pat saviebās, domājot, cik neizglītoti šie ļaudis.

— Pasniedz man kafiju, — viņš piebilda.

— Čārlij, es neticu, ka pratīšu spēlēt, — Kerija kaprīzi turpināja. — Tu taču to nedomā nopietni?

— Pavisam nopietni. Tev, bez šaubām, būs panākumi. Un tev taču tas patīk, es zinu. Es tūlīt par to iedomājos. Tādēļ arī tevi uzaicināju.

— Kā sauc lugu?

— «Laternas gaismā».

— Un kādu lomu man piedāvā?

— Droši vien kādu no varonēm, — atbildēja Druē. — Patiesību sakot, es īsti nezinu.

— Un kas tā ir par lugu?

— Nu, — sacīja Druē, kurš ne visai labi prata orientēties šajos jautājumos, — tur stāstīts par meiteni, kuru nozog kāds noziedznieku pāris — vīrietis un sieviete, kuri dzīvo nabagu kvartālā. Meitenei pieder nauda vai kaut kas tamlīdzīgs, ko viņi grib iegūt. Es labi neatceros, kā tur īsti bija.

— Tātad tu nezini, kādu lomu man piedāvā?

— Nudien, nezinu. — Viņš domāja kādu brīdi. — Tagad atceros. Laura! Tu būsi Laura.

— Un tu nevari atcerēties, kāda tā loma ir?

— Goda vārds, nevaru, Ked, — viņš atbildēja. — Man vajadzētu atcerēties, jo lugu esmu vairākas reizes redzējis. Meiteni nozog, kad tā ir vēl pavisam maza, — ja nemaldos, tad tieši no ielas, — un tie divi noziedznieki, par kuriem es tev jau stāstīju, grib dabūt meiteni savos nagos. — Viņš apklusa, bāzdams mutē krietnu kumosu cepuma. — Viņa gandrīz noslīcinās — nē, tā nebija. Zini, ko es darīšu, — viņš bezcerīgi sacīja, — es atnesīšu tev grāmatu. Neko vairāk es nevaru atcerēties, sit kaut nost!

— Nezinu, ko darīt, — sacīja Kerija, kad Druē apklusa; interese par teātri un vēlēšanās spīdēt uz skatuves cīnījās ar viņas iedzimto kautrību. — Es iešu, ja tu domā, ka man veiksies.

— Protams, veiksies, — apgalvoja Druē, kas, cenzdamies ieinteresēt Keriju, arī pats sāka sajūsmināties. — Vai tu domā, ka es sāktu tevi pierunāt, ja nebūtu pārliecināts, ka tu gūsi panākumus? Tu esi apdāvināta. Un tev pašai tas būs ļoti noderīgi.

— Kad man jāiet? — Kerija domīgi jautāja.

— Pirmais mēģinājums notiks piektdienas vakarā. Šovakar es atnesīšu tev lomu.

— Labi, — Kerija rezignēti sacīja, — es pamēģināšu. Bet, ja izgāzīšos, tad vaino pats sevi.

— Tu nemaz nevari izgāzties, — apgalvoja Druē. — Izturies uz skatuves gluži tāpat kā mājās, kad tu joka pēc sāc kādu atdarināt. Esi dabiska. Tu viegli tiksi galā ar lomu. Man bieži vien ienācis prātā, ka no tevis iznāktu lieliska aktrise.

— Vai tu patiešām tā domā? — jautāja Kerija.

— Nu, protams, — apliecināja Druē.

Tovakar, izejot pa durvīm, viņam nebija ne jausmas, kādu slepenu liesmu viņš aizdedzinājis Kerijas krūtīs. Viņa bija apveltīta ar jūtīgu, atsaucīgu raksturu, no kura labvēlīgos apstākļos varētu izveidoties spilgts dramatisks talants. Viņai piemita tik liela dvēseles pasivitāte, ka viņā kā spogulī atainojās apkārtējā aktīvā pasaule. Viņai piemita iedzimtas spējas atdarināt visu, ko redzēja un dzirdēja. Kaut gan Kerija nebija nekur mācījusies, viņa spēja attēlot pat veselas dramatiskas ainas, pēc kārtas atdarinot spoguļa priekšā notikuma dalībnieku dažādās sejas izteiksmes. Viņai patika runāt tā, kā parasti runāja nelaimīgās varones uz skatuves, un atkārtot tos patētiskos monologus, kuri viņu visvairāk aizkustināja. Pēdējā laikā Kerija bija redzējusi vairākas izcilas jauno meiteņu lomu tēlotājas labi inscenētās lugās, un viņai radās vēlēšanās atdarināt šo aktrišu žestus un mīmiku, tādēļ viņa laiku pa laikam nodevās šai rotaļai, kad bija palikusi viena savā istabā. Druē vairākas reizes pieķēra viņu šajā nodarbībā un nodomāja, ka viņa pie spoguļa tīksminās pati ar sevi, bet patiesībā viņa tikai centās atdarināt tas vai citas lomas izpildītājas lūpu vai acu izteiksmi. Noklausījusies viņa jautros pārmetumus, Kerija arī pati sāka sevi norāt par koķetēriju, kaut gan patiesībā tā bija cenšanās pilnīgi atveidot kaut daļu no tā skaistuma, kas viņu bija valdzinājis. Katram jāzina, ka šādās tieksmēs atdarināt dzīvi arī slēpjas visas dramatiskās mākslas pamati.

Tagad, kad Kerija dzirdēja Druē slavējam viņas aktrises spējas, viss viņas ķermenis kņudēja aiz labpatikas. Kā liesma, kas sakausē atsevišķas metāla daļiņas vienā masā, tā viņa vārdi savija grodā pavedienā atsevišķos cerību stariņus, kas pazibēja Kerijas dvēselē ikreiz, kad viņa domāja par savām spējām. Tāpat kā visām cilvēciskām būtnēm, arī Kerijai piemita mazliet iedomības. Viņa ticēja, ka varētu daudz ko izdarīt, ja vien rastos izdevība. Vērodama uz skatuves grezni tērptās aktrises, viņa domāja, cik labi viņa izskatītos, cik brīnišķīgi viņa justos, ja būtu to vietā. Rampas ugunis, satraukums, krāšņie tērpi, aplausi — tas viss aizrāva Keriju, un galu galā viņa saprata, ka arī viņa var tēlot, ka arī viņa var panākt savu spēju atzīšanu. Tagad viņai apgalvoja, ka viņa patiešām to var, — kautrīgie vingrinājumi spoguļa priekšā bija pārliecinājuši pat Druē. Tā bija brīnišķīga sajūta.

Kad Druē aizgāja, Kerija apsēdās šūpuļkrēslā pie loga un nodevās pārdomām. Fantāzija, kā parasti, visu pārspīlēja: it kā viņai rokā būtu ielikts desmit centu, bet viņa iecerētu plānu par tūkstoš dolāriem. Kerija iedomājās sevi desmitiem aizkustinošās situācijās, dzirdēja savu drebošo balsi, redzēja savu cietējas pozu. Viņa tīksminājās ar greznas un izsmalcinātas dzīves ainām, kurās viņa bija vispārējas uzmanības un apbrīnas objekts un visu ļaužu likteņa lēmēja. Šūpodamās krēslā šurp un turp, viņa pārdzīvoja pamestas sievietes skaudrās ciešanas, piekrāptās neremdināmo sašutumu, neveiksmi cietušās skumjo gurdenumu. Domas par skaistajām sievietēm, kuras viņa bija redzējusi uz skatuves, — visi sapņi un ilūzijas par teātri tagad uzbrāzās viņai kā paisuma viļņi, kas pēc bēguma veļas uz krastu. Viņā modās jūtas, nobrieda lēmumi, kas bija ļoti tālu no reālām iespējām.

Druē, aizbraucis uz pilsētu, iegriezās Aļņu ordeņa telpās un pašapzinīgi pastaigājās pa zāli, līdz. sastapa misteru Kvinsliju.

— Kur ir tā jaunā lēdija, kuru jūs solījāties sameklēt? — Kvinslijs jautāja.

— Es viņu atradu.

— Patiešām? — Kvinslijs sacīja, pārsteigts par viņa noteiktību. — Tad jau labi. Kāda ir viņas adrese? — viņš izņēma piezīmju grāmatiņu, lai pierakstītu adresi un varētu nosūtīt lomu.

— Jūs gribat sūtīt viņai lomu? — jautāja Druē.

— Jā.

— Nu, es paņemšu to līdz. Man katru rītu jāiet garām viņas mājai.

— Labi. Tomēr pasakiet adresi. Mums tā nepieciešama, varbūt kādreiz ievajagas kaut ko paziņot.

— Ogdena laukums, divdesmit deviņi.

— Un kā viņu sauc?

— Kerija Madenda, — Druē uz labu laimi atbildēja. Ložas biedri zināja, ka viņš nav precējies.

— Kerija Madenda, — atkārtoja Kvinslijs. — Tas izklausās pēc īstas aktrises.

— Tiesa gan, — apstiprināja Druē.

Viņš paņēma lomu un, atgriezies mājās, pasniedza to Kerijai ar tādu žestu, it kā parādītu viņai lielu labvēlību.

— Misters Kvinslijs teica, ka tā esot pati labākā loma. Kā tu doma, vai tiksi ar to galā?

— Grūti kaut ko teikt, kamēr neesmu to izlasījusi. Zini, tagad, kad esmu piekritusi, tā sāk mani biedēt.

— Nieki! Kas tev ko baidīties? Trupai vispār nav ar ko lepoties. Esmu pārliecināts, ka pārējie tēlos daudz sliktāk.

— Labi, es paskatīšos, — sacīja Kerija. Kaut gan viņu biedēja ļauna nojauta, viņa tomēr bija priecīga, ka dabūjusi lomu. Druē ilgi ģērbās un grozījās, pirms iedrošinājās pateikt to, kas viņu tā uztrauca.

— Zini, Kerij, viņi gatavojās iespiest programmas, un es nosaucu tevi par Keriju Madendu. Tev taču nav iebildumu?

— Nē, nav, — nākamā aktrise atbildēja, kaut gan viņai tas šķita mazliet dīvaini.

— Drošs paliek drošs … ja tev nebūs panākumu … — Druē piebilda.

— Ak tā, — Kerija noteica, priecādamās par viņa piesardzību. Cik gudri viņš izdomājis!

— Es neteicu, ka tu esi mana sieva, lai tev nebūtu nepatīkami, ja neveiktos. Viņi visi mani tik labi pazīst. Bet es nešaubos, ka tu spēlēsi lieliski. Lai nu kā, pēc tam tu laikam gan nevienu no viņiem vairs nesatiksi.

— Man vienalga! — Kerija drosmīgi sacīja. Tagad viņa bija stingri apņēmusies izmēģināt savus spēkus šai saistošajā pasākumā.

Druē atviegloti uzelpoja. Viņš bija baidījies, ka ar saviem vārdiem būs pamudinājis Keriju atkal uzsākt sarunu par precēšanos.

Tiklīdz Kerija sāka iepazīties ar manuskriptu, viņa pārliecinājās, ka Lauras loma — vienas ciešanas un asaras. Autors Augustīns Deilijs bija uzrakstījis to saskaņā ar tā laika melodrāmas tradīcijām, kad viņš sāka savu karjeru. Tur bija viss: grūtsirdīgas pozas, sērīga mūzika, gari, paskaidrojoši monologi.

— «Nabadziņš!» — lasīja Kerija, pārskatīdama tekstu un līdzjūtīgi izrunādama vārdus. — «Martin, pasniedz viņam glāzi, pirms viņš aiziet!»

Viņa bija pārsteigta, ka loma tik īsa; viņa nezināja, ka Laurai jāpaliek uz skatuves, kamēr citi sarunājas, un ne vien jāpaliek, bet arī jāsaskaņo sava izturēšanas ar notikumu norisi un pārējo aktieru tēlojumu.

«Man šķiet, ka es tikšu galā,» viņa secināja.

Kad nākamajā vakarā Druē pārnāca mājās, viņš uzzināja, ka Kerija ļoti apmierināta ar dienā paveikto.

— Nu, kā veicas, Kerij? — viņš apjautājās.

— Labi! — viņa smējās. — Man šķiet, ka es jau gandrīz visu zinu no galvas.

— Lieliski! — Druē iesaucās. — Nu, ļauj paklausīties!

— Ak, es nezinu, vai varēšu tā pēkšņi piecelties un sākt, — viņa kautrējās.

— Kāpēc gan ne? Te taču tev būs vieglāk nekā uz skatuves.

— Es neesmu par to pārliecināta, — viņa atbildēja. Galu gala viņa izvēlējās epizodi ballē un attēloja to ļoti iejūtīgi: jo vairāk viņa iedzīvojās lomā, jo mazāk atcerējās Druē klātbūtni un jutās sevišķi pacilātā omā.

— Ļoti labi! — iesaucās Druē. — Brīnišķīgi! Lieliski! Tu esi īsta aktrise, Kedij. Nudien, īsta aktrise!

Viņš patiešām bija sajūsmināts par tēlojumu un sīko, aizkustinošo figūriņu, kas tikko turējās uz kājām, beidzot zaudēja samaņu un nokrita uz grīdas. Druē pat pielēca kājās, lai viņu satvertu, un tagad, jautri smiedamies, turēja viņu savas rokās.

— Vai tev nav bail, ka sasitīsies? — viņš jautāja.

— It nemaz!

— Tu esi īsts brīnums. Man nebija ne jausmas, ka tu vari tā tēlot!

— Es pati arī nezināju, — Kerija jautri atbildēja, aiz prieka piesarkdama.

—             Nu, tagad vairs nav nekādu šaubu, ka tev veiksies lieliski, — sacīja Druē. — Vari man ticēt. Tu neizgāzīsies.

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

Durvis paveras. Skatienā uzliesmo cerība.

Teātra izrāde Everija zālē, kas bija ļoti ievērojams notikums Kerijas dzīvē, modināja interesi daudz plašākās aprindās, nekā sakumā bija paredzēts. Jaunā dramatiskās mākslas entuziaste nākamajā rītā pēc lomas saņemšanas aizrakstīja Herstvudam, ka viņa piedalīsies teātra izrādē.

«Tā ir vistīrākā patiesība,» viņa rakstīja, domādama, ka viņš var to uzskatīt par joku. «Goda vārds. Loma man jau rokā.»

Lasot šīs rindas, Herstvuds iecietīgi pasmaidīja: «Interesanti zināt, kā būs. Katrā ziņā jāiet paskatīties.»

Viņš nekavējoties atbildēja, neaizmirsdams uzrakstīt dažus atzinīgus vārdus par viņas spējām. «Es nešaubos, ka Jums būs panākumi. Noteikti atnāciet rīt uz parku un izstāstiet man visu.»

Kerija labprāt paklausīja un pastāstīja viņam visu, ko pati zināja.

— Jauki, — viņš sacīja. — Man prieks to dzirdēt. Jūs droši vien tēlosiet lieliski, jūs esat tik izveicīga.

Herstvuds nekad agrāk nebija redzējis Keriju tik spriganu. Viņas parastā melanholija bija izzudusi. Runājot viņas acis mirdzēja, vaigi dega. Viņa izstaroja prieku, kuru izjuta par gaidāmo piedalīšanos izrāde. Kaut gan viņu māca šaubas — un to nebija mazāk kā dienā acumirkļu, — viņa tomēr bija laimīga. Viņa nespēja apslēpt sajūsmu, kuru izraisīja šī niecīgā izdevība, kas citiem liktos pavisam neievērojama.

Herstvuds bija iepriecināts, ka Kerijai piemīt šādas spējas. Nekas nav tik patīkami kā redzēt cilvēkā pamostamies godkārīgu vēlēšanos sasniegt dzīvē kaut ko augstāku. Šīs jūtas piešķir spilgtumu, spēku un skaistumu to īpašniekam.

Kerijā tagad kvēloja šī dievišķīgā vēlēšanās. Viņa saņēma abu savu pielūdzēju uzslavu, kas patiesībā bija gluži nepelnīta. Tā kā viņi mīlēja Keriju, tad viss, ko viņa darīja vai arī dzīrās darīt, šķita viņiem apbrīnas cienīgs. Pieredzes trūkums ļāva viņai saglabāt bagātu fantāziju, kas pieķērās pirmajam ceļā pamestajam salmiņam, un pārvērta to par brīnumnūjiņu, ar kuru var iegūt visus dzīves dārgumus.

— Pagaidiet, — sacīja Herstvuds, — šķiet, ka es pazīstu dažus no šiem vīriem. Es pats taču arī esmu Aļņu ordeņa biedrs.

— Tikai nesakiet viņam, ka es jums stāstīju.

— Pats par sevi saprotams, — Herstvuds apsolīja.

— Man būtu patīkami, ja jūs noskatītos izrādi, protams, ja jūs pats to vēlētos. Bet kā to nokārtot, ja Čārlijs jūs neuzaicina?

— Es būšu izrādē, — Herstvuds sirsnīgi sacīja. — Es izdarīšu tā, ka viņam nebūs ne jausmas, kas man teicis. Atstājiet to manā ziņā.

Herstvuda interesei par gaidāmo teātra izrādi bija liela nozīme, jo Aļņu ordenī viņš ieņēma visai augstu posteni. Viņš jau sāka plānot, ka vajadzētu kopā ar draugiem paņemt veselu ložu un aizsūtīt Kerijai ziedus. Viņš pārvērtīs šo vakaru par īstiem svētkiem, lai nabaga meitene dabū parādīt savas spējas.

Pēc pāris dienām Druē iegriezās Adamsa ielas bārā, un Herstvuds viņu tūlīt pamanīja. Tas notika pulksten piecos pēc pusdienas, un telpa bija ļaužu pilna: tirgotāji, aktieri, politiķi, visdažādāko uzņēmumu pārvaldnieki — vesels bars tuklu, sārtu džentlmeņu ar spožiem cilindriem un iecietinātiem virskrekliem, ar gredzeniem pirkstos un briljanta adatām kaklasaitēs. Mirdzošās letes vienā galā stāvēja slavenais bokseris Džons Salivens uzkrītoši tērptu dīkdieņu vidū, kuri dzīvi sarunājās. Druē bezrūpīgā solī nāca caur bāru, un viņa jaunie dzeltenbrūnie zābaki ejot stipri čīkstēja.

Herstvuds sagaidīja viņu jokodamies: — Ser, es visu laiku lauzīju galvu, kas ar jums noticis. Domāju, ka atkal esat aizbraucis no pilsētas.

Druē tikai smaidīja.

— Ja nedomājat ierasties biežāk, vajadzēs jūs svītrot no pastāvīgo apmeklētāju saraksta.

— Neko darīt, — atbildēja komivojažieris, — biju ļoti aizņemts.

Caur trokšņaino, kustīgo slavenību pūli viņi devās uz letes pusi. Pa šo laiku vairāki bāra apmeklētāji centās paspiest roku elegantajam pārvaldniekam.

— Dzirdēju, ka jūsu loža rīkojot teātra izrādi, — Herstvuds gluži vienaldzīgi ierunājās.

— Jā, bet kas jums to teica?

— Neviens, — atbildēja Herstvuds. — Man tikai atsūtīja divas biļetes par diviem dolāriem. Vai būs kaut kas interesants?

— Labi nezinu, — sacīja Druē. — Viņi gribēja, lai es sameklēju kādu sieviešu lomas tēlotāju.

— Es nemaz nedomāju iet, — pārvaldnieks nevērīgi teica. — Bet savu daļu es, protams, samaksāšu. Nu, kā viņiem tur vispār klājas?

— Labi. Par ieņemto naudu viņi grib iegādāties jaunas mēbeles.

— Cerēsim, ka izrādei būs panākumi, — piezīmēja pārvaldnieks. — Vai dzersiet vēl glāzīti?

Viņam ne prātā nenāca stāstīt kaut ko vairāk. Ja viņš ieradīsies izrādē kopā ar draugiem, viņš tad droši varēs teikt, ka tie viņu pierunājuši. Druē jau pašā sākumā gribēja nodrošināties pret varbūtējiem pārpratumiem.

— Mana meitene arī piedalīsies izrādē, — pēc neilga pārdomu brīža viņš īsi paziņoja.

— Ko jūs sakāt! Kā tad tas gadījās?

— Nu, viņiem trūka sieviešu lomas tēlotājas, un viņi lūdza mani kādu sameklēt. Es pastāstīju Kerijai, un viņa bija ar mieru pamēģināt.

— Tas nāks viņai par labu! — iesaucās bāra pārvaldnieks. — Tā būs patīkama izklaidēšanās. Vai viņa jau kādreiz agrāk ir uzstājusies?

— Nekad.

— Ak galu galā tas taču nav nekas nopietns, — piezīmēja pārvaldnieks.

— Viņa ir pietiekoši izveicīga, — sacīja Druē, protestēdams pret Kerijas spēju noniecināšanu. — Viņa ļoti ātri iedzīvojas lomā.

— Ko jūs sakāt! — brīnījās pārvaldnieks.

— Ja, ser! Vakar viņa mani pilnīgi pārsteidza ar savu spēli. Goda vārds!

— Mums vajadzētu atzīmēt šo gadījumu, — sacīja pārvaldnieks. — Es parūpēšos par ziediem.

Druē smaidīja par viņa labsirdību.

— Pēc izrādes aizbrauksim kaut kur vakariņās.

— Es domāju, ka Kerija tēlos labi, — sacīja Druē.

— Man gribētos viņu redzēt. Es arī domāju, ka viņa tēlos labi. Mēs par to gādāsim, — pārvaldnieks teica un pasmaidīja reizē labsirdīgi un viltīgi.

Kerija tajā laikā piedalījās pirmajā mēģinājumā. To vadīja misters Kvinsels, kuram palīdzēja misters Milliss, jauns cilvēks ar aktiera pieredzi, ko, par nožēlošanu, neviens neprata novērtēt. Tomēr viņš bija ļoti augstās domās par sevi un tik lietišķs, ka kļuva gandrīz rupjš un galīgi aizmirsa, ka viņam jāapmāca amatieri, nevis algoti aktieri.

— Mis Madenda, — viņš teica Kerijai, kad tā pēkšņi apstājās, nezinādama, ko tālāk darīt, — tā taču nevar stāvēt. Piešķiriet savai sejai piemērotu izteiksmi. Atcerieties, ka jūs esat uztraukusies par svešinieka ierašanos. Ejiet, lūk, tā, — un viņš gāja pāri skatuvei sakumpis, galvu nokāris.

Kerijai tas lāgā nepatika, taču neparastajos apstākļos, svešu ļaužu klātbūtnē, kuri vairāk vai mazāk nervozēja, viņa kautrējās kaut ko iebilst, jo baidījās izgāzties. Viņa gāja, imitēdama savu padomdevēju, kaut gan juta, ka tas nebūt nav pareizais pārdzīvojuma attēlojums.

— Misis Morgana, — režisors teica kādai jaunai precētai sievietei, kurai vajadzēja tēlot Perlas lomu, — sēdieties šeit! Un jūs, mister Bamberger, stāviet šeit, lūk, tā! Un tagad runājiet!

— «Paskaidrojiet!» — tikko dzirdami nočukstēja misters Bambergers. Viņam vajadzēja tēlot Reju, Lauras pielūdzēju, augstāko aprindu cilvēku, kas, uzzinājis, ka Laura ir bārene un nabadzīga, nevar izšķirties precēt viņu vai ne.

— Kā tā? Kas rakstīts jūsu tekstā?

— «Paskaidrojiet!» — atkārtoja misters Bambergers, cieši lūkodamies teksta lapā.

— Jā, bet tur arī atzīmēts, ka jūs esat satriekts. Tagad pamēģiniet vēlreiz un centieties izskatīties satriekts, — režisors teica.

— «Paskaidrojiet!» — misters Bambergers enerģiski iesaucās.

— Nē, tas neder. Sakiet tā kā es — paskaidrojiet!

— «Paskaidrojiet!» — atkārtoja misters Bambergers, mēģinādams imitēt režisoru.

— Nu jau labāk. Tagad turpiniet.

— «Kādu vakaru,» — misis Morgana iesāka savu repliku, — «tēvs un māte devās uz operu. Kad viņi šķērsoja Brodveju, nabadzīgu bērnu bars, kā parasti, ielenca viņus un lūdza dāvanas …»

— Pagaidiet! — sauca režisors un, rokas izpletis, skrēja uz priekšu. — Vairāk jūtu! Vairāk jūtu!

Misis Morgana raudzījās uz viņu, it kā baidītos, ka viņš tūlīt sitīs. Viņas acīs atspoguļojās sašutums.

— Atcerieties, misis Morgana, — režisors paskaidroja, ignorēdams viņas dusmīgo skatienu, taču apvaldīdams savus žestus, — ka jums jāstāsta ļoti skumjš notikums. Jūsu stāsts saistās ar rūgtām atmiņām. Tur vajadzīgas jūtas, apvaldīts sasprindzinājums, lūk, tā: «Nabadzīgu bērnu bars, kā parasti, ielenca viņus un lūdza dāvanas,»

— Labi, — atbildēja misis Morgana.

— Tagad turpiniet!

— «Kad māte iebāza roku kabatā, lai paņemtu sīknaudu, viņas pirksti aizskāra aukstu, drebošu rociņu, kas bija satvērusi viņas naudas maku.»

— Ļoti labi, — režisors viņu pārtrauca, atzinīgi pamādams ar galvu.

— «Kabatas zaglis! Kas gan cits!» — iesaucās misters Bambergers, kuram tagad bija kārta runāt.

— Ne, nē, mister Bamberger, tas nekur neder, — režisors, viņam tuvodamies, bārās. — Lūk, kā jāsaka: «Kabatas zaglis, kas gan cits!»

— Vai nebūtu labāk, ja mēs vienreiz izņemtu cauri visu tekstu, lai pārliecinātos, vai zinām to no galvas. Tā mēs daudz ko iegūtu, — Kerija nedroši iebilda. Viņa bija ievērojusi, ka ne visi izrādes dalībnieki zina savas lomas, nemaz nerunājot par izteiksmes niansēm.

— Ļoti laba doma, mis Madenda! — sacīja misters Kvinsels, kas sēdēja skatuves malā un noskatījās, laiku pa laikam izteikdams pa piezīmei, kuras režisors nemaz neievēroja.

— Lai notiek, — režisors samulsis piekrita, — varbūt tā būs labāk. — Tad atguvies ļoti iespaidīgi teica. — Izņemsim visu pēc kārtas, un centieties runāt pēc iespējas izteiksmīgāk.

— Labi, — misters Kvinsels bija apmierināts.

— «Mana māte,» — turpināja misis Morgana, lūkodamas te uz misteru Bambergeru, te savā grāmatā, — «saspieda šo rociņu tik cieši, ka sīka, vāja balstiņa aiz sāpēm ievaidējās. Māte paskatījās un ieraudzīja sev blakus mazu, noskrandušu meitenīti.»

— Ļoti labi, — piezīmēja režisors, kuram tagad nebija nekā, ko darīt.

— «Zaglis!» — iesaucās misters Bambergers.

— Skaļāk! — iesaucās režisors, kurš nespēja atteikties no pamācīšanas.

— «Zaglis!» — ierēcās nabaga Bambergers.

— «Jā, zaglis ar eņģeļa seju un labi ja sešus gadus vecs.» — «Ko tu dari?» mana māte viņai uzsauca.

«Mēģinu zagt,» bērns atbildēja.

«Vai tad tu nezini, ka tas ir grēks?» jautajā mans tēvs.

«Nē,» atbildēja meitene, «bet badu ciest ir briesmīgi.»

«Kas tev mācīja zagt?» jautāja mana māte.

«Viņa,» meitene norādīja uz nabadzīgu sievieti pretējās durvīs, kura pēkšņi metās bēgt. «Mēs saucam viņu par veco Jūdasu,» meitene vēl piebilda.

Misis Morgana norunāja to visu bez jebkādas izteiksmes, un režisors bija izmisis. Viņš nervozi grozījās pa skatuvi un beidzot piegāja pie mistera Kvinsela.

— Nu, ko jūs par viņiem domājat? — viņš jautāja.

— Domāju, ka mēs viņus iedresēsim, — Kvinsels ne visai pārliecināts atbildēja.

— Es nezinu, — bēdājās misters Milliss. — Tas Bambergers nemaz neder mīlētāja lomā.

— Neviena cita mums nav, — sacīja Kvinsels, — raudzīdamies griestos. — Harisons piekrāpa mani pašā pēdējā brīdī. Kur gan tagad dabūt labāku?

— Es nezinu, — atkārtoja režisors. — Baidos, ka viņu nevarēs vis iedresēt.

Šajā brīdī Bambergers iesaucās: «Perla, jūs smejaties par mani!»

— Nu, paklausieties, — režisors čukstēja, aizsegdams muti ar roku. — Ak dievs! Ko lai iesāk ar cilvēku, kas runājot tā stiepj vārdus?

— Dariet visu, ko varat, — Kvinsels mierinoši teica. Mēģinājums turpinājās tādā pašā garā, beidzot Laura-Kerija ienāca istabā, lai izskaidrotos ar savu iemīļoto, kas, noklausījies Perlas stāstu, bija jau uzrakstījis vēstuli, kurā atteicās no Lauras, bet nebija vēstuli vēl nosūtījis. Bambergers, tikko beidzis Reja repliku: «Man jāaiziet, pirms viņa vēl nav atgriezusies. Viņas soļi! Par vēlu!» — bāza vēstuli kabatā, kad Kerija jau maigā balsī ierunājās:

— «Rej!»

— «Mis … mis Kortlenda,» — Bambergers tikko dzirdami nočukstēja.

Kerija paskatījās uz viņu un acumirklī aizmirsa visu apkārtni. Viņa sāka iejusties lomā: vienaldzīgi pasmaidījusi, kā to norādīja autora piezīme, Kerija pagriezās un gāja pie loga, it kā Reja nemaz nebūtu istabā. To visu viņa izdarīja tik graciozi, ka prieks bija skatīties.

— Kas ir šī sieviete? — jautāja režisors, vērodams Keriju un Bambergeru.

— Mis Madenda, — atbildēja Kvinsels.

— Es zinu, kā viņu sauc, — sacīja režisors, — bet kas viņa ir, ar ko viņa nodarbojas?

— Nezinu, — atbildēja Kvinsels. — Viņa ir kāda mūsu ložas biedra paziņa.

— Viņai daudz vairāk izjūtas nekā visiem pārējiem kopā; šķiet, ka viņu interesē tas, ko viņa dara.

— Un glīta, vai ne? — piezīmēja Kvinsels. Režisors devās prom, nekā neatbildējis. Otrā cēlienā, kur Laura sastopas ar viesiem balles zālē, Kerija tēloja vēl labāk un izpelnījās režisora smaidu; viņam pat labpatika pieiet un uzrunāt viņu:

— Vai jūs jau kādreiz esat spēlējusi? — viņš pieglaimodamies jautāja.

— Nekad, — atbildēja Kerija.

— Jūs tēlojat tik labi, ka, man šķiet, jums vajadzētu būt zināmai pieredzei.

Kerija samulsusi smaidīja.

Tad režisors devās prom, lai paklausītos, kā Bambergers neizteiksmīgi skandē dedzīgas rindas.

Misis Morgana dzirdēja šo sarunu un niknām, skaudīgam acīm noraudzījās Kerijā.

«Droši vien kāda neievērojama profesionāla aktrise,» misis Morgana pašapmierināti nodomāja un nicināja un ienīda viņu vēl vairāk.

Mēģinājums beidzās, un Kerija devās mājup, apzinādamas, ka sekmīgi veikusi savu uzdevumu. Režisora vārdi vēl aizvien skanēja viņai ausīs, un viņa ilgojās pēc iespējas ātrāk pastāstīt visu Herstvudam. Lai viņš zina, cik labi viņa spēlē! Arī Druē viņa labprāt visu izstāstītu. Viņa nevarēja vien sagaidīt, kad viņš sāks jautāt, jo pirmā runāt negribēja. Bet komivojažieri tovakar nodarbināja citas domas, un Kerijas pirmais teātra mēģinājums šķita viņam pavisam nesvarīgs notikums. Viņš necentās turpināt sarunu par šo tematu, noklausījās tikai to, ko Kerija pati stāstīja bez sevišķa pamudinājuma, un viņa jau nebija nekāda lielā runātāja. Komivojažieris reizi par visām reizēm bija atzinis, ka Kerija spēlēs ļoti labi, un tā jau iepriekš atbrīvojās no turpmākām rūpēm un uztraukuma.

Bet Kerija jutās apvainota un sadusmojās. Viņa asi pārdzīvoja Druē vienaldzību un ilgojās pēc Herstvuda. Tas šķita viņai vienīgais draugs visā plašajā pasaule. Nākamajā rītā Druē ieinteresēts apjautājās par Kerijas panākumiem uz skatuves, bet iepriekšējā vakarā nodarīto pārestību vairs nevarēja izlabot.

Kerija saņēma patīkamu vēstuli no Herstvuda, kurā bija paziņots, ka tai brīdī, kad viņa to lasīs, viņš jau būs parka norunātajā vietā. Un Herstvuds sagaidīja viņu, starodams kā rīta saule.

— Nu, mana dārgā, — viņš nekavējoties apjautājās,

— kā jums veicās?

— Diezgan labi, — Kerija, atcerēdamās Druē vienaldzību, atturīgi, atbildēja.

— Un tagad pastāstiet, kā bija. Vai jums patika? Kerija sāka stāstīt visu, kas bija noticis vakardienas mēģinājumā, un stāstot pati aizvien vairāk sajūsminājās.

— Brīnišķīgi! — iesaucās Herstvuds. — Es priecājos par jums. Katrā ziņā aiziešu paskatīties jūsu spēli. Kad ir nākošais mēģinājums?

— Otrdien, — atbildēja Kerija, — bet svešus nelaiž iekšā.

— Es domāju, ka man tomēr izdosies iekļūt, — Herstvuds zīmīgi sacīja.

Kerija bija sajūsmināta par viņa uzmanību un, acīm redzot, atplauka, taču Herstvudam bija jāapsolās, ka mēģinājumā neieradīsies.

— Bet jums krietni jāpacenšas, lai es būtu apmierināts, — viņš uzmundrinoši teica. — Atcerieties, ka es daudz no jums sagaidu. Mēs savukārt darīsim visu, lai vakars izdotos. Un jūs arī dariet, ko varat.

— Es pacentīšos, — Kerija, pārpilna mīlestības un sajūsmas, apsolījās.

— Lieliski! — Herstvuds viņu uzslavēja. — Tikai neaizmirstiet, — viņš mīļi padraudēja viņai ar pirkstu,

— darīt visu, kas jūsu spēkos.

— Neaizmirsīšu! — viņa atskatīdamās sacīja.

Torīt visa pasaule laistījās saules mirdzumā. Kerija gāja uz mājām, un skaidrās debesis it kā lēja savu dzidro zilgmi viņai tieši dvēselē. Laimīgi ir cilvēki, kas cenšas piepildīt savas drosmīgās ieceres. Laimīgi ir arī tie, kas noraugās viņos ar atzinīgu smaidu.

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA

Solis pāri robežai. Īslaicīga satikšanās.

Līdz sešpadsmitajam datumam neredzamā Herstvuda roka paspēja paradīt savu spēku. Viņš bija pateicis saviem draugiem (to bija daudz, un tie nebija nieka vīri), ka šo izrādi ieteicams apmeklēt, un tādēļ misters Kvinsels pārdeva daudz vairāk biļešu, nekā bija paredzējis. Visos dienas laikrakstos parādījās īsi aizrādījumi par izrādi. Herstvuds bija to nokārtojis ar sava drauga mistera Harija Makgarena — «Times» galvenā redaktora palīdzību.

— Paklausieties, Harij, — kādu vakaru Herstvuds teica viņam pie bāra letes, kur redaktors iedzēra savu pēdējo glāzīti pirms došanās ceļā uz mājām, — jūs varētu izdarīt ložas biedriem lielu pakalpojumu.

— Kādā lietā? — jautāja Makgarens, kuram glaimoja, ka tik ievērojama persona lūdz viņa palīdzību.

— Aļņu ordeņa loža rīko vakaru ar teātra izrādi, un būtu ļoti patīkami, ja laikrakstos parādītos neliels paziņojums. Jūs taču saprotat, ko es domāju — ne vairāk kā dažas rindiņas, kur būtu pateikts, kad un kur notiks izrāde.

— Protams, — atbildēja Makgarens. — Es izdarīšu jums šo pakalpojumu, Džordž.

Bet Herstvuds pats visu laiku turējās ēnā. Ložas biedri nevarēja vien nobrīnīties, kāpēc viņu necilais vakars guvis tik lielu ievērību. Un misteru Hariju Kvinselu sāka uzskatīt par īstu zvaigzni sarīkojumu organizēšanā.

Kad pienāca sešpadsmitais datums, Herstvuda draugi pulcējas kopā kā romieši, paklausot senatora aicinājumam. Kopš tā brīža, kad viņš nolēma palīdzēt Kerijai, viņa varēja būt droša, ka sastapsies ar labi tērptu, labsirdīgu un labvēlīgi noskaņotu publiku.

Jaunā aktrise bija jau apguvusi lomu un jutās ļoti apmierināta, kaut arī drebēja, domājot, ka drīz viņai rampas uguņu gaisma vajadzēs parādīties skatītājiem. Viņa centās sevi mierināt, ka pārējie izrādes dalībnieki — pavisam kādi divdesmit cilvēki, vīrieši un sievietes — tāpat uztraucas par izrādes norisi, nezinādami, kādi būs viņu pūliņu rezultāti, taču Kerija nespēja izmest no galvas savas personīgas bailes. Viņa baidījās, ka aizmirsīs kādu repliku, ka nevarēs iejusties lomā un attēlot savas varones pārdzīvojumus. Brīžiem viņa vēlējās, kaut nekad nebūtu piedalījusies šai pasākumā, brīžiem uztraucās, ka pēkšņi tiks paralizēta, nobālēs un stāvēs elsodama, nezinādama, ko teikt, ko darīt, un galu galā sabojās visu izrādi.

Misters Bambergers mēģinājumos vairs nepiedalījās. Šis bezcerīgais eksemplārs bija cietis no režisora kritikas asā šķēpa. Misis Morgana nebija nekur aizgājusi, viņa vai plīsa aiz skaudības un bija stingri apņēmusies Kerijai par spīti tēlot ne sliktāk kā viņa. Reja lomai bija pieaicināts kāds klejojošs profesionālis, un, kaut gan viņš bija vājš aktieris, viņu vismaz nemocīja bailes, ko pārdzīvoja tie, kam pirmoreiz vajadzēja stāties publikas priekšā. Viņš grozījās pa skatuvi tik pašapzinīgi — kaut gan bija brīdināts nepieminēt savus agrākos sakarus ar teātri, — ka ar šo netiešo pierādījumu vien pietika, lai saprastu, kas viņš ir.

— Kādas blēņas! — viņš teatrāli afektētā balsī sacīja misis Morganai. — Publikas dēļ uztraukties man nenāk ne prātā. Lomas gars — ziniet — to pareizi uztvert, tas ir pats grūtākais.

Kerijai viņš nepatika, bet viņa bija pārāk laba aktrise un samierinājās ar viņa īpašībām, jo saprata, ka vakarā viņai būs jāpacieš viņa fiktīvā mīlestība.

Pulksten sešos vakarā Kerija bija pilnīgi sagatavojusies. Izrādei nepieciešamie piederumi bija sagādāti atliku likām. No rīta viņa bija mācījusies grimēties. Līdz pulksten vieniem bija paspējusi piedalīties mēģinājumā un sakārtot visu vakaram nepieciešamo, tad devusies uz mājām un, gaidīdama vakaru, vēlreiz atkārtoja savu lomu.

Svinīgajam notikumam par godu loža atsūtīja viņai pretī ekipāžu. Druē brauca kopā ar viņu līdz ieejai teātrī, tad izkāpa un gāja meklēt labus cigārus. Maza aktrisīte nervozi devās uz savu ģērbtuvi un ķērās pie noslēpumainās grimēšanās mākslas, kurai vajadzēja pārvērst viņu, vienkāršu meiteni, par sabiedrības skaistuli Lauru.

Gāzes radziņu spilgtā gaisma, atvērtie čemodāni, kas izraisīja domas par ceļojumiem, visapkārt izkaisītie grimēšanās piederumi — sarkanais smiņķis, pūderis, baltais smiņķis, dedzināts korķis, ķīniešu tuša, zīmuļi plakstiņu krāsošanai, parūkas, šķēres, spoguļi, drapērijas, — vārdu sakot, visi neskaitāmie maskēšanas piederumi radīja pavisam sevišķu atmosfēru. Kopš Kerijas ierašanās lielajā pilsētā daudzas lietas bija viņu ietekmējušas, bet tās visas viņa bija redzējusi tikai no tālienes. Teātra noskaņa bija daudz draudzīgāka. Tā jūtami atšķīrās no lepno savrupmāju atmosfēras, kas auksti atraidīja nabaga meiteni, atļaujot viņai tikai godbijīgi noskatīties un apbrīnot no tālienes. Bet tagad Kerijai bija tāda sajūta, it kā viņu kāds laipni saņemtu aiz rokas un teiktu: «Nāc iekšā, mana dārgā!» Šī pasaule atklājās viņai pati no sevis. Viņa bija brīnījusies par afišām, kas iespiestas milzīgiem burtiem, par garajiem sludinājumiem laikrakstos, par tērpu skaistumu uz skatuves, par lepnajām ekipāžām, ziediem un greznību. Šeit tas vairs nebija ilūzija. Kerijas priekšā bija pavērtas durvis, un viņa to visu varēja redzēt. Kerija nejauši bija nonākusi pie šīm durvīm kā cilvēks, kurš pēkšņi sataustījis tumsā slepenu eju, — un, lūk, viņa jau atrodas prieka un dārgakmeņu glabātavā!

Ģērbjoties savā nelielajā aktrises istabiņā, klausoties balsīs ārpusē, noskatoties, kā misters Kvinsels steidzas šurp un turp, kā misis Morgana un misis Hoglenda nervozi gatavojas izrādei, kā pārējie trupas dalībnieki slaistās aiz kulisēm, norūpējušies par vakara panākumiem, — Kerijai visu laiku bija jādomā, kāda laime tā būtu, ja tas nekad nebeigtos. Kaut viņai izdotos lomu labi nospēlēt un pēc tam dabūt pastāvīgu aktrises vietu! Šī doma aizrāva Keriju un skanēja viņai ausīs kā senas dziesmas melodija.

Tai pašā laikā nelielajā foajē varēja vērot citu, ainu. Bez Herstvuda iejaukšanās nelielā zāle tik tikko būtu pilna, jo Aļņu ordeņa biedri ne sevišķi interesējās par savas ložas labklājību. Bet Herstvuda vārdi bija gājuši no mutes mutē. Viesi ieradās vakara tērpos. Visas četras zāles ložas bija pārdotas. Vienu paņēma doktors Normans Makneils Heils ar sievu, un tas jau daudz ko nozīmēja. Misters Vokers, manufaktūras tirgotājs un vismaz divsimttūkstoš dolāru īpašnieks, paņēma otru. Trešo ložu pēc ilgas tielēšanās paņēma kāds labi pazīstams ogļu tirgotājs, ceturto — Herstvuds ar saviem draugiem. To skaitā bija arī Druē. Ļaudis, kas plūda zālē, nebija ne slavenības, ne arī vietējie dižmaņi. Tie bija zināmu aprindu pārstāvji — turīgi ļaudis un ordeņa biedri. Šie Aļņu ordeņa džentlmeņi labi pazina cits citu. Viņi ar cieņu izturējās pret katru, kas prata sakrāt nelielu kapitāla, iegādāties skaistu māju, karieti vai ekipāžu, prata gaumīgi ģērbties un baudīja uzticību tirgotāju pasaulē. Dabiski, ka Herstvuds, kas bija attīstītāks par citiem, šo dzīves standartu par pilnību neatzina; šis izveicīgais bāra pārvaldnieks, kas ieņēma diezgan ievērojamu posteni un ar savu taktisko izturēšanos bija iemantojis sabiedrības simpātijas, šeit šķita visai ievērojama persona. Viņš bija daudz plašāk pazīstams nekā pārējie šīs sabiedrības locekļi, un viņa atturību izskaidroja ar viņa plašo ietekmi un solīdo finansiālo stāvokli.

Šajā vakarā Herstvuds bija lieliskā garastāvoklī. Viņš atbrauca ekipāžā kopā ar vairākiem saviem draugiem tieši no restorāna «Rektors». Foajē viņš satika Druē, kas nule no ceļojuma, kurā viņam vajadzēja iepirkt cigārus. Visi pieci uzsāka dzīvu sarunu, izrādīdami interesi gan par klātesošajiem paziņām, gan par jaunākajiem notikumiem ordeņa dzīvē.

— Ko es redzu! — iesaucās Herstvuds, ieiedams skatītāju zālē, kur spoži dega ugunis un bariņš džentlmeņu smējās un sarunājās brīvajā laukumiņā aiz sēdvietām.

— Sveiki, mister Herstvud! — atsaucās džentlmenis, kuru pārvaldnieks bija uzrunājis.

— Priecājos jūs redzēt, — sacīja Herstvuds, viegli saspiezdams pastiepto roku.

— Jādomā, ka izrāde būs lieliska.

— Cerēsim, — sacīja pārvaldnieks.

— Šķiet, ka biedri ložu atbalsta, — piezīmēja draugs.

— Tā tam arī jābūt, — sacīja pārvaldnieks. — Man prieks par to.

— Sveiks, Džordž, — iesaucās kāds cits tukls džentlmenis, kura iecietinātais krekls pacēlās kā kalns uz viņa krūtīm. — Kā klājas?

— Lieliski! — atbildēja pārvaldnieks.

— Kas jūs te atvilināja? Jūs taču neesat šīs ložas biedrs.

— Mana labā sirds, — atbildēja pārvaldnieks. — Gribējās satikt vecos zēnus.

— Vai sieva arī līdz?

— Viņa nevarēja nākt. Viņa nejūtas vesela.

— Ļoti žēl. Cerams, ka nav nekas nopietns.

— Nē, tikai mazliet savārgusi.

— Es atceros misis Herstvudu. Viņa reiz pavadīja jūs ceļojumā uz Sentdžo… — un resnītis sāka iedziļināties sentimentālās atmiņās, kuras, par laimi, pārtrauca jaunu Herstvuda draugu ierašanās.

— Sveiks, Džordž, kā klājas? — pārvaldniekam uzsauca kāds laipns rietumu daļas politiķis un ložas biedrs. — Ļoti priecājos jūs atkal satikt. Kā ar biznesu?

— Ļoti labi; lasīju, ka jūs esat ievēlēts par aldermani.

— Jā, mēs aizdzinām viņus bez lielām grūtībām.

— Bet ko tagad darīs Henesijs?

— Viņam jau ir ķieģeļu fabrika. Ķersies atkal pie saviem ķieģeļiem.

— Es to nemaz nezināju, — sacīja Herstvuds. — Viņš droši vien bija stipri satriekts par savu sakāvi.

— Protams, — jaunais aldermanis sacīja, viltīgi pamirkšķinādams ar acīm.

Tagad ekipāžās sāka ierasties Herstvuda tuvākie draugi, kurus viņš pats bija ielūdzis. Viņi nāca zālē, dižodamies savos svētku tērpos un juzdamies ļoti apmierināti paši ar sevi.

— Te nu mēs esam! — iesaucās Herstvuds, uzrunādams vienu no klātpienākušajiem, gadus četrdesmit piecus vecu džentlmeni.

— Jā gan, — tas atbildēja.

Pēc tam viņš familiāri pavilka Herstvudu aiz pleca un iečukstēja viņam ausī: — Nu, ja izrāde nebūs laba, es jums galvu noraušu!

— Izrāde paliek izrāde! Bet vai tad par izdevību satikties ar veciem draugiem nav vērts maksāt?

Kādam citam draugam, kas apjautājās, Vai gaidāms kaut kas interesants, Herstvuds atbildēja:

— Es nezinu. Diez vai! — Tad, skaisti pamādams ar roku, sacīja: — Nu, ložas labā …

— Tik daudz veco zēnu!

— Ja … ā. Katrā ziņā uzmeklējiet Šenhenu, viņš tikko pēc jums apjautājās.

Nelielajā teātrī atbalsojās bagāto ļaužu čala, čaukstēja grezni tērpi un atskanēja labsirdīgas, nodrāztas frāzes un smiekli — un tas galvenokārt bija viena cilvēka nopelns. Vajadzēja tikai paskatīties uz Herstvudu tās pusstundas laikā, kas vēl atlika līdz priekškara pacelšanai, un viņu vienmēr varēja redzēt sarunājamies ar veselu grupu cienījamu džentlmeņu, kuru druknie augumi, baltās virskreklu krūtis un briljanta adatas kaklasaitēs liecināja par viņu panākumiem. Tie paziņas, kas bija ieradušies kopā ar sievām, nepalaida garām izdevību uzsaukt Herstvudam un paspiest viņam roku. Vietu ierādītāji pazemīgi klanījās, nolaižamie krēslu sēdekļi klikšķēja, bet viņš tikai mierīgi noskatījās. Herstvuds, acīm redzot, šeit bija spīdeklis, visu to cilvēku godkārīgo centienu iemiesojums, kuri viņu sveicināja. Viņš bija sabiedrībā labi ieredzēts, gandrīz vai dievināts, un viņam visi centās pieglaimoties, ikvienam bija skaidrs, ka šis cilvēks ieņem solīdu stāvokli. Viņš bija slavenība, kaut arī sīka, tomēr slavenība.

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA

Stunda elfu pasaulē. Tikko dzirdama žēlošanās.

Beidzot aizkars varēja pacelties. Aktieri bija beiguši grimēties un sēdēja gaidīdami, tad diriģents zīmīgi uzsita ar zizli pa nošu pulti un nelielais, šim gadījumam nolīgtais orķestris iesāka spēlēt maigu melodiju. Herstvuds apklusa un kopā ar Druē un Sagaru Morisonu devās uz ložu.

— Nu, tagad paskatīsimies, kā meitenei veiksies, — viņš pačukstēja Druē tā, ka neviens cits to nedzirdēja.

Pirmajā cēlienā, viesistabas ainā, uz skatuves jau atradās seši aktieri. Druē un Herstvuds tūlīt redzēja, ka Kerijas nav viņu vidū, un turpināja sarunu. Misis Morgana, misis Hoglenda un Bambergera vietā pieņemtais aktieris bija galvenās personas šajā ainā. Profesionālis, kuru sauca par Petonu, ne ar ko sevišķu neizcēlās, viņš tikai izturējās daudz pašapzinīgāk un drošāk, un tas pašreizējā brīdī bija visvairāk vajadzīgs. Misis Morgana Perlas lomā aiz bailēm bija gluži sastingusi. Misis Hoglendai bija aizsmakusi balss. Visa trupa tā uztraucās, ka norunāja savas replikas bez jebkādas izteiksmes. Tikai publikas sevišķi labvēlīgais noskaņojums un cerība, ka aktieru sniegums turpmāk uzlabosies, neļāva skatītājiem atstāt savas vietas, kā tas parasti notiek, ja izrāde lemta neveiksmei.

Herstvuds izturējās pilnīgi vienaldzīgi. Viņš jau iepriekš bija pārliecināts, ka izrādei panākumu nebūs. Viņš tikai vēlējās, lai tā būtu vismaz ciešama, tad viņš varētu izlikties sajūsmināts un apsveikt Keriju ar panākumiem.

Kad pirmā baiļu lēkme bija garām, aktieri mazliet atdzīvojās. Tie nedroši kustējās pa skatuvi, neizteiksmīgi skandēdami savas replikas un ārkārtīgi garlaikodami skatītājus, līdz parādījās Kerija. Jau no pirmā skata Herstvudam un Druē bija skaidrs, ka viņa ir stipri uztraukusies. Tikko vilkdama kājas, Kerija uznāca uz skatuves.

— «Ak, jūs esat ieradies, ser! Mēs jūs gaidām jau kopš astoņiem,» — viņa teica.

Kerija izrunāja šo frāzi tik bezkrāsaini un tik nevarīgā balsī, ka žēl bija klausīties.

— Viņa ir nobijusies, — Druē čukstēja Herstvudam. Pārvaldnieks nekā neatbildēja.

Lomā bija replika, kurai vajadzēja skatītājus mazliet sasmīdināt.

— «Tad jau tikpat labi varētu teikt, ka es esmu dzīvības eliksīrs.»

Bet tas izskanēja ārkārtīgi nedzīvi. Druē nervozēja, bet Herstvuds tikko manāmi pakustināja kurpes purngalu.

Kādā citā vietā Laurai, nojaušot draudošās briesmas, vajadzēja piecelties un skumji iesaukties: «Perla, es vēlētos, kaut jūs nebūtu to teikusi! Jūs taču zināt, ka mēs visi mīlam skaistus melus.»

Kerijas balss skanēja tik monotoni, ka tas šķita pat smieklīgi; Viņa nevarēja iedzīvoties lomā un runāja kā aizmigusi. Šķita, ka viņa jau iepriekš samierinājusies ar apziņu, ka cietīs neveiksmi. Kerija tēloja pat sliktāk nekā misis Morgana, kura bija kaut cik atguvusies un tagad norunāja savas replikas vismaz saprotami. Druē pārlaida skatienu zālei. Publika izturējās klusi, laikam vēl aizvien cerēja uz pārmaiņām. Herstvuds cieši raudzījās Kerijā, it kā vēlēdamies viņu hipnotizēt, lai spēlē labāk. Viņš centās ietekmēt satraukto aktrisi ar savu gribasspēku. Viņam bija Kerijas žēl.

Pēc brīža Kerijai vajadzēja lasīt vēstuli, kuru bija atsūtījis kāds nepazīstams nelietis.

Iepriekš publika mazliet atdzīvojās, klausoties scēnā starp profesionālo aktieri un autora iecerētu komisku personu Snorkiju — kādu maza auguma amerikāni, kurš tēloja pusdulnu zaldātu bez vienas rokas, kas bija kļuvis par izsūtāmo, lai kaut kā nopelnītu sev iztiku. Snorkijs izkliedza savas replikas ar tādu niknumu, ka negribot izraisīja publikā smieklus, kaut arī pavisam citu iemeslu dēļ, nekā autors bija paredzējis. Tad Snorkijs aizgāja un uz skatuves atgriezās Kerija kā galvenā persona. Taču viņa vēl nebija atguvusi drosmi. Visā turpmākajā ainā, kurā darbojās viņa un nepazīstamais nelietis, Kerija bezmērķīgi klaiņoja pa skatuvi, izmantodama publikas pacietību līdz pēdējai iespējai. Kad viņa beidzot aizgāja, visi atviegloti uzelpoja.

— Viņa ir pārāk nervoza, — Druē sacīja, skaidri apzinādamies, ka runā nepatiesību.

— Labāk aizejiet aiz kulisēm un uzmundriniet nabadzīti! — Herstvuds viņam ieteica.

Druē bija ar mieru darīt visu, lai tikai uzlabotu stāvokli. Viņš steidzās uz sāndurvīm, pa kurām varēja nokļūt aizkulisēs, un labsirdīgais sargs viņu ielaida. Kerija stāvēja malā, gaidīdama savu kārtu, — visa viņas enerģija un drosme bija izgaisusi.

— Paklau, Kerij, kāpēc tu tā uztraucies? — jautāja Druē, cieši viņu uzlūkodams. — Atmosties taču. Publika jau nav nemaz tik briesmīga. No kā tu baidies?

— Es nezinu, — atbildēja Kerija. — Es gluži vienkārši nevaru spēlēt.

Tomēr viņa bija priecīga, ka Druē atnācis. Redzot, ka visi trupas dalībnieki tā uztraucas, arī viņa bija zaudējusi ticību saviem spēkiem.

— Nu, Kerij, sasparojies! — sacīja Druē. — Kas tev ko baidīties? Parādi viņiem, kā jāspēlē.

Druē enerģiskie vārdi un uzstāšanās Keriju mazliet uzmundrināja.

— Vai es spēlēju ļoti slikti?

— It nemaz. Vēl tikai mazliet vairāk koķetērijas, un viss būs labi. Spēlē tā, kā tu man nesen rādīji. Atmet galvu tāpat kā toreiz.

Kerija atcerējās savus tā vakara panākumus. Viņa centās sevi pārliecināt, ka var spēlēt labi ari šovakar.

— Kas tagad būs? — Druē jautāja, ieskatīdamies lomā, kuru Kerija turēja rokā.

— Dialogs ar Reju, kad es viņu atraidu.

— Nu, sadod viņam labi krietni! — sacīja Druē. — Sasparojies un spēlē tā, it kā tev gar publiku nebūtu nekādas daļas.

— Jūsu kārta, mis Madenda! — suflieris brīdināja.

— Ak dievs! — iesaucās Kerija.

— Cik muļķīgi tā baidīties! — sacīja Druē. — Nu, saņem sevi rokās, Kerij! Es tepat no šejienes noskatīšos.

— Vai patiesi?

— Jā. Bet tagad ej un nebaidies! Suflieris māja Kerijai.

Viņa izgāja uz skatuves, juzdamās tikpat nevarīga kā agrāk, bet pēkšņi saņēmās. Iedomājās, ka Druē uz viņu skatās.

— «Rej,» — viņa laipni sacīja daudz mierīgākā balsī nekā iepriekš. Tā bija aina, kas mēģinājumā izpelnījās režisora atzinību.

«Viņa jūtas drošāka,» Herstvuds nodomāja.

Kerija tēloja labāk, kaut gan ne tik labi kā toreiz mēģinājumā. Viņas izturēšanās vismaz nekaitināja publiku. Arī visas trupas sniegums bija uzlabojies, un skatītāji vairs nepievērsa uzmanību tikai Kerijai vien. Aktieri bija krietni sasparojušies. Tagad varēja cerēt, ka izrāde būs ciešama, protams, ne jau pašās grūtākajās vietās.

Kerija atstāja skatuvi iesilusi un aizkustināta.

— Nu, — viņa jautāja Druē, — vai bija labāk?

— Nesalīdzināmi! Tā vajag. Tikai vēl mazliet vairāk dzīvības. Tu spēlēji tūkstoškārt labāk nekā iepriekšējā ainā. Parādi savu temperamentu! Tu vari un tev vajag pārsteigt visus.

— Vai tad es patiešām spēlēju labāk?

— Protams, labāk. Kas būs tālāk?

— Aina balles zālē.

— Nu, to tu proti, — viņš apliecināja.

— Es nezinu, — Kerija šaubījās.

— Kas par niekiem! — Druē iesaucās. — Tu taču tik jauki man to parādīji. Tev tas būs tīrais nieks. Tagad ej uz skatuves un spēlē tieši tāpat. Izturies tā kā toreiz savā istabā, un es galvoju, ka iznāks lieliski. Saderam, ka tev veiksies.

Runājot Druē parasti ļāva izpausties visai savai labsirdībai. Viņš patiešām domāja, ka Kerija tēlojusi šo ainu ļoti labi, un vēlējās, lai viņa atkārtotu to skatītāju priekšā.

Līdz turpmākajai Kerijas iziešanai uz skatuves Druē izdevās pamodināt viņā ticību saviem spēkiem. Izdevās pārliecināt, ka viņa spēlējusi ļoti labi. Klausīdamās viņa vārdos, Kerija atkal sāka ilgoties pēc panākumiem, un viņas sirds bija sajūsmas pilna.

— Es domāju, ka varēšu.

— Protams, varēsi. Nu, tagad ej un pamēģini!

Uz skatuves misis Vandema ļaunprātīgi aprunāja Lauru. Kerija klausījās, un viņas nāsis mazliet iepletās — viņa satrauca līdz šim nepazīstamas jūtas.

— «Tas nozīmē, ka sabiedrība briesmīgi atriebjas par apvainojumu,» — sacīja Rejs. — «Vai jums kādreiz gadījies dzirdēt par Sibīrijas vilkiem? Ja viens no bara aiz nespēka pakrīt, pārējie viņu aprij. Tas nav sevišķi smalkjūtīgs salīdzinājums, taču arī sabiedrībā valda vilku likums. Laura ar savu izlikšanos izsmējusi sabiedrību, un sabiedrība, kas ir viena vienīga izlikšanās, nikni atriebjas viņai par šo izsmieklu.»

Izdzirdusi savu skatuves vārdu, Kerija nodrebēja. Viņa sāka sajust stāvokļa traģismu. Jūtas, ko pārdzīvoja no sabiedrības izstumtā Laura, paņēma viņu savā varā. Viņa stāvēja aiz kulisēm uztraukta un saniknota. Viņa gandrīz vairs nekā nedzirdēja, tikai sajuta savu asiņu nemierīgo pulsēšanu.

— «Nāciet, meitenes,» — misis Vandema nopietni sacīja, — «pārlūkosim rūpīgi savas lietas. Nekas nav drošs, kamēr šī veiklā zagle atrodas mūsu vidū!»

— «Replika,» — sacīja suflieris turpat Kerijai blakus, bet viņa nedzirdēja. Viņa jau devās uz priekšu drošā, graciozā solī. Lepna un skaista viņa parādījās publikas priekšā un, pielāgodamās situācijas maiņai, pakāpeniski pārvērtās par aukstu, bālu, nelaimīgu radījumu, kad svētku dalībnieku bars nicinoši no viņas novērsās.

Herstvuds, kuram bija pielipis viņas saviļņojums, bieži mirkšķināja acis. Kaislu jūtu un sirsnības vilnis jau sasniedza vistālākos zāles nostūrus. Kaislības maģiskais spēks, kas spējīgs aizdedzināt pasauli, parādījās visā savā varenībā.

Skatītāji, kuri līdz šim nebija sevišķi uzmanīgi, tagad ar neatslābstošu interesi dzīvoja līdz visam, kas notika uz skatuves.

— «Rej, Rej! Kāpēc jūs neatgriežaties pie viņas?» Perla iesaucās.

Visas acis bija pievērstas Kerijai, kas stāvēja lepna un nicinoši smaidīja. Visi ar saspringtu uzmanību sekoja katram viņas solim un pagrieza galvas uz to pusi, kur viņa skatījās.

Perlas lomas tēlotāja misis Morgana tuvojas Kerijai.

— «Iesim mājās!»

— «Nē,» atbildēja Kerija, un viņas balss pirmoreiz skanēja īsti iejūtīgi. «Palieciet pie viņa.»

Viņa gandrīz apsūdzoši pamāja uz savu iemīļoto. Tad ar apbrīnojamu vienkāršību, kas aizkustināja skatītājus līdz sirds dziļumiem, teica: «Viņam nebūs ilgi jācieš.»

Herstvuds saprata, ka viņš redz kaut ko neparasti labu. To apliecināja arī aplausi, kad aizkars nolaidās, un tas faktiski bija Kerijas nopelns. Bāra pārvaldnieks tagad domāja tikai par to, cik skaista ir Kerija. Bez tam viņa bija guvusi panākumus, kas viņam nebija sasniedzami. Viņš izjuta dziļu prieku, domājot, ka viņa tam pieder.

— Skaisti,— viņš iesaucās un tad, pēkšņa impulsa pamudināts, piecēlās un devās uz durvīm, kas veda uz aktieru telpām.

Kad bāra pārvaldnieks iegāja Kerijas ģērbtuvē, viņš sastapa tur arī Druē. Herstvuds sajuta, ka viņš bezprātīgi iemīlējies Kerijā. Viņu bija satriecis viņas tēlojuma dziļums un kaisle. Viņš vēlējās slavēt mazo aktrisīti ar mīlētāja pārplūstošo sajūsmu, bet tur bija Druē, kurā no jauna bija modusies interese pret Keriju. Jaunais komivojažieris šķita pat vairāk savaldzināts nekā Herstvuds. Vismaz pašreizējos apstākļos viņš ļāva vaļu savām jūtām.

— Vienreizēji, — iesaucās Druē, — tā tik bija spēle! Vienkārši lieliski! Es zināju, ka tu to vari. Ai, tu taču esi īsts brīnums!

Kerijas acīs staroja prieks par panākumiem.

— Vai es patiešām spēlēju labi?

— Protams, labi! Vai tad tu nedzirdi aplausus? Skatītāju zālē aplausi vēl nebija rimuši.

— Šķiet, ka man izdevās attēlot tā … kā es to izjutu. Tieši tad ienāca Herstvuds. Viņš instinktīvi nojauta, ka

ar Druē notikusi pārmaiņa. Kad viņš ieraudzīja to cieši blakus Kerijai, viņa krūtīs uzliesmoja greizsirdība. Viņš nevarēja sev piedot, ka atsūtījis komivojažieri pie Kerijas. Herstvuds ienīda Druē arī kā cilvēku, kas aizskar viņa tiesības. Tikai ar grūtībām Herstvudam izdevās savaldīties, lai apsveiktu Keriju, kā draugam pieklājas. Tā no viņa puses bija liela uzvara pašam pār sevi. Viņa acīs pat pazibēja viltīgas uguntiņas.

— Misis Druē, — viņš sacīja, raudzīdamies Kerijā, — man gribējās jums pateikt, cik labi jūs spēlējāt. Jūs sagādājāt visiem lielu prieku.

Kerija uztvēra viņa mājienu un atbildēja:

— Pateicos, mister Herstvud.

— Es nupat teicu viņai, ka, manuprāt, viņa tēloja brīnišķīgi, — Druē teica, sajūsmināts, ka viņam pieder tāds dārgums.

— Patiešām brīnišķīgi, — apstiprināja Herstvuds, raudzīdamies Kerijā, un viņa acis izteica daudz vairāk nekā vārdi.

Kerija līksmi iesmējās.

— Ja jūs arī turpmāk spēlēsiet tikpat labi, būs jāsāk domāt, ka esat dzimusi aktrise.

Kerija atkal pasmaidīja. Viņa nojauta Herstvuda grūto stāvokli un sirsnīgi vēlējās būt vienatnē ar viņu, bet viņa saprata Druē notikušās pārmaiņas. Herstvuds bija tik satraukts, ka nevarēja turpināt sarunu; briesmīgi apskauzdams Druē, viņš paklanījās eleganti kā Fausts, bet, izgājis no ģērbtuves, nikni sakoda zobus.

— Nolādēts— viņš iesaucās. — Vai tad viņš vienmēr stāvēs man ceļā? — Sapīcis viņš atgriezās ložā un, domādams par savu nožēlojamo stāvokli, ilgu laiku neteica ne vārda.

Kad priekškars atkal pacēlās un sākās otrais cēliens, arī Druē ieradās ložā. Viņš bija pacilātā garastāvoklī un nekavējoties sāka kaut ko čukstēt Herstvudam, bet pārvaldnieks izlikās interesējamies par aktieru spēli. Viņš ne uz brīdi nenovērsa acis no skatuves, kaut gan tur pašlaik norisinājās tikai komisks dialogs un Kerija vēl nebija uznākusi. Patiesībā viņš arī nemaz neredzēja, kas tur notiek, jo bija aizņemts pats ar savām domām, un tās bija rūgtas domas.

Luga turpinājās, bet Herstvuda garastāvoklis neuzlabojās. Tagad Kerija bija visu uzmanības centrā. Publika, kurai pēc neveiksmīgā izrādes sākuma šķita, ka nekas labs nav gaidāms, tagad nonāca otrā galējībā un redzēja labu tur, kur nekā laba nebija. Vispārējais noskaņojums ietekmēja Keriju. Viņa diezgan veiksmīgi tika galā ar savu lomu, kaut gan tēlojumam trūka tās kaismes, kas tā aizkustināja skatītājus pirmā cēliena beigās.

Herstvuds un Druē vēroja glīto aktrises augumu ar kaisles pilnām acīm. Kerija šķita sevišķi pievilcīga tāpēc, ka viņas spējas atklājās tieši šeit, šajā greznajā vidē, kas apņēma viņu kā masīvs zelta ietvars, turklāt viņa tagad bija visu skatītāju apjūsmota. Druē acīs viņa vairs nebija labi pazīstamā, vienkāršā Kerija. Viņš ilgojās izstāstīt viņai visu, kas sakrājies uz sirds, un nepacietīgi gaidīja izrādes beigas, kad viņi abi varēs doties mājās.

Bet Herstvudam, redzot Keriju jaunā, pievilcīgā gaismā, bija jādomā par savu nožēlojamo stāvokli, un viņš klusībā lādēja komivojažieri. Ak dievs, viņš pat nedrīkstēja izrādīt savu sajūsmu tā, kā būtu vēlējies. Viņam visu laiku vajadzēja izlikties un slēpt savas jūtas.

Pēdējā cēlienā Kerija tēloja sevišķi labi, un abu pielūdzēju sajūsma sasniedza savu kulmināciju.

Herstvuds, klausīdamies, kas notiek uz skatuves, domāja tikai par to, kad parādīsies Kerija. Viņam nevajadzēja ilgi gaidīt. Autors aizsūtīja visu jautro kompāniju vizināties, un tagad Kerija bija viena pati uz skatuves. Herstvuds pirmoreiz redzēja viņu gluži vienu vaigu vaigā ar publiku. Tiklīdz Kerija uznāca, Herstvuds saprata, ka mazo aktrisīti atkal pārņēmusi iedvesma — spēks, kas bija sajūsminājis viņu pirmā cēliena beigās. Viņa tēloja aizvien aizrautīgāk, laikam saprazdama, ka luga tuvojas beigām, ka nedrīkst palaist garām izdevību parādīt savas spējas.

— «Nabaga Perla,» — Kerija teica ar dabisku patosu. — «Cik skumji, ja nav laimes, bet vēl briesmīgāk ir noskatīties, ka otrs taustās pēc tās kā akls, kaut gan laime turpat roku galā.»

Viņa stāvēja, atbalstījusies pret durvju aplodu, un skumji raudzījās jūrā.

Herstvudam kļuva ļoti žēl viņas un pašam sevis. Viņam šķita, ka Kerija runā tieši ar viņu. Klausīdamies pazīstamās balss sirsnīgajos, dziļi izjustajos vārdos, kas spēj ietekmēt cilvēku tāpat kā patētiska mūzika. Herstvuds atdevās karstu jūtu straumei. Patosam piemīt sevišķa īpašība, kas ļauj katram klausītājam domāt, ka runātājs griežas tieši pie viņa.

— «Bet viņa var būt ļoti laimīga ar Reju,» — turpināja mazā aktrisīte. — «Viņas dzīves prieks, viņas jautrā sejiņa darīs gaišu katru māju.»

Kerija lēni pagriezās pret publiku, bet neredzēja to. Visas viņas kustības bija tik vienkāršas un dabiskas, ka viņa šķita pilnīgi aizmirsusi skatītājus. Pēc tam viņa apsēdās pie galda un sāka domīgi pāršķirstīt dažas grāmatas.

— «Es neskumstu pēc neaizsniedzamā,» — viņa tikko dzirdami izdvesa, — «es paslēpšos no visas pasaules, tikai tie divi zinās par manu eksistenci, un es priecāšos par šīs nevainīgās meitenes laimi, kura drīz kļūs viņa sieva.»

Herstvuds jutās sarūgtināts, kad mis Blosoma iztraucēja Keriju. Viņš nemierīgi sagrozījās krēslā, jo vēlējās, lai Kerija turpinātu. Viņu apbūra Kerijas bālā sejiņa un lokanais augums gaiši pelēkā tērpā, ar pērļu virkni ap kaklu. Šķita, ka Kerija ir ļoti nogurusi un viņai nepieciešama aizsardzība. Kerija tēloja tik izjusti, ka aizkustinātais Herstvuds, aizmirsdams, ka tā ir tikai spēle, gribēja celties un iet viņu mierināt.

Pēc brīža Kerija bija atkal viena un izjusti teica:

— «Man jāatgriežas pilsētā, lai arī kādas briesmas mani

tur sagaida. Ja iespējams — slepeni; ja ne — tad atklāti.» Ārpusē atskanēja zirga pakavu klaboņa, tad Reja balss sacīja:

— «Nē, es vairs nebraukšu, novietojiet zirgu stallī.» Ienāca Rejs, un tad iesākās aina, kurai bija liela nozīme

Herstvuda jūtu dzīve un viņa turpmākajā traģiskajā liktenī. Kerija jau iepriekš bija nolēmusi parādīt sevi šai ainā, un tagad, kad īstais brīdis bija pienācis, viņa pilnīgi atdevās lomai. Tas nepaslīdēja garām ne Herstvudam, ne Druē.

— «Es domāju, ka jūs aizbraucāt kopā ar Perlu,» — Laura teica savam iemīļotajam.

— «Nobraucu kopā ar pārējiem krietnu ceļa gabalu, tad pametu tos un atgriezos.»

— «Jūs laikam saķildojāties ar Perlu?»

— «Nē … jā, mēs vienmēr ķildojamies. Mūsu barometrs vienmēr rāda vai nu «apmācies», vai «mākoņains».»

— «Un kā vaina tā ir?» — viņa nevērīgi vaicāja.

— «Tikai ne mana,» — viņš kaprīzi atbildēja. — «Es daru visu, ko varu … visu iespējamo … bet viņa …»

Petons pateica to visu diezgan neizteiksmīgi, bet Kerija ar savu grāciju izpirka partnera trūkumus.

— «Viņa taču būs jūsu sieva,» — Kerija, cieši lūkodamās apklusušajā aktierī, teica maigā, melodiska balsī. — «Rej, mans draugs, uzmanība — tas ir avots, kas veldzē laulāto draugu dzīvi. Neļaujiet tam izsīkt, citādi būsiet neapmierināts un nelaimīgs.»

Kerija lūdzoši saņēma savas mazās rokas. Herstvuds skatījās, aiz pārsteiguma mazliet pavēris muti. Druē apmierināts dīžājās pa krēslu.

— «Jā, mana sieva …» — turpināja Rejs, kas salīdzinājumā ar Keriju šķita pavisam vājš aktieris, bet tagad nekas vairs nespēja sabojāt sirsnīgo noskaņojumu, kuru Kerija bija radījusi. Viņa, acīm redzot, pat nepamanīja, cik viņš nožēlojams. Viņa droši vien tēlotu tikpat labi, ja viņai par partneri būtu koka bluķis. Viss, kas nepieciešams labam lomas atveidojumam, atradās viņā pašā. Pārējo personu tēlojums viņu neietekmēja.

— «Un jūs jau to nožēlojat?» — viņa klusi teica.

— «Es zaudēju jūs,» — Rejs atbildējā, satverdams viņas mazo rociņu, — «un iekritu pirmās vieglprātīgas meitenes tīklos, kurai labpatika pamāt man ar pirkstu. Tā ir jūsu vaina … jūs pati to zināt. . . Kāpēc jūs mani pametāt?»

Kerija lēnām aizgriezās, un šķita, ka viņa sasprindzina visu gribasspēku, lai neizrādītu savas īstās jūtas. Tad viņa atkal pievērsās partnerim.

— «Rej,» — viņa teica, — «es priecājos, ka jūs uz visiem laikiem atdevāt savu mīlestību krietnai sievietei, kura ir tikpat izglītota kā jūs, kuras ģimene ir tikpat ievērojama un bagāta kā jūsējā. Kādu briesmīgu noslēpumu jūs man tagad atklājat! Kāpēc jūs pretojaties pats savai laimei?»

Pēdējais jautājums izskanēja tik vienkārši, ka ikvienam skatītājam šķita, ka Laura griežas tieši pie viņa.

Beidzot pienāca tas brīdis, kad Lauras pielūdzējs iesaucās: — «Kļūstiet atkal pret mani tāda pati kā senāk!»

Kerija ļoti sirsnīgi atbildējā: — «Es to nespēju, bet es varu runāt ar jums senās Lauras vārdā, kura jums zudusi uz visiem laikiem.»

— «Lai notiek, kā jūs vēlaties,» — piekrita Petons. Herstvuds paliecās uz priekšu. Dziļam klusumam valdot, visi klausījās, elpu aizturēdami.

— «Lai tā sieviete, uz kuru jūs skatāties, būtu gudra vai iedomīga,» — sacīja Kerija, skumji raudzīdamās savā iemīļotajā, kas bija atkritis kādā krēslā, — «skaista vai neglīta, bagāta vai nabaga, viņai pieder tikai viens dārgums, kuru viņa var jums atdot vai liegt, — tā ir viņas sirds.»

Druē sajuta, ka viņam aizžņaudzas kakls.

— «Savu skaistumu, savu gudrību, savas zināšanas viņa var jums pārdot, bet viņas mīlestība ir vērtībā, kuru nevar nopirkt ne par kādu naudu, vērtība, kurai nav cenas.»

Bara pārvaldnieks sajuta to kā lūgumu, kas attiecas tieši uz viņu. Viņam šķita, ka viņi atrodas vienatnē, un viņš tikko spēja valdīt asaras aiz skumjām par nevarīgo un nožēlojamo, tomēr glīto un pievilcīgo sievieti, kuru viņš mīlēja. Arī Druē tikai ar mokām savaldījās. Viņš nolēma, ka tagad izturēsies pret Keriju tik labi kā vēl nekad. Viņi apprecēsies, goda vārds! Viņa ir to pelnījusi.

— «Un pretī viņa prasa,» — Kerija turpināja, lāgā pat nenoklausīdamās sava iemīļotā repliku un vēl vairāk pieskaņodama savu balsi aizkustinošajai orķestra melodijai, — «pavisam maz: lai jūsu skatienā atspoguļotos padevība, lai, viņu uzrunājot, jūsu balss skanētu sirsnīgi, mīloši un laipni, lai jūs nenicinātu viņu tāpēc, ka viņa uzreiz nespēj saprast jūsu domas un godkārīgos centienus, jo, kad nelaime un ļaunais liktenis sagraus jūsu plānus, paliks viņas mīlestība: kas jūs mierinās. Jūs skatāties uz kokiem un sajūsmināties par to varenumu un spēku,» — viņa turpināja, un Herstvuds tikai ar vislielākām pūlēm spēja valdīt aizkustinājumu, — «taču nenonieciniet arī mazās puķītes, kaut gan tās nevar dot nekā cita kā tikai smaržu. Atcerieties,» — Kerija maigi nobeidza, — «ka mīlestība ir vienīgais, ko sieviete var jums dāvināt, un šo vienīgo nespēj iznīcināt pat nāve.»

Pārvaldnieka un komivojažiera jūtas bija sasprindzinātas līdz pēdējam. Viņi tikpat kā nedzirdēja nedaudzos pēdējos vārdus, ar kuriem cēliens beidzās. Viņi redzēja tikai savu dievināto elku, kas graciozi staigāja pa skatuvi, aptverot viņus ar sava valdzinošā spēka atklāsmi.

Herstvuds, tāpat kā Druē, pieņēma tūkstošiem lēmumu. Abi vienlīdz dedzīgi piebiedrojās aplausu vētrai, aicinādami Keriju vēlreiz parādīties. Druē aplaudēja tik ilgi, kamēr sāka sāpēt rokas. Tad viņš pielēca kājās un izskrēja no ložas. Tieši tajā brīdī Kerija iznāca uz skatuves un, redzēdama, ka viņai pretī nes milzīgu grozu ar ziediem, palika stāvam. Tie bija no Herstvuda. Kerija palūkojās uz ložu, kur viņš sēdēja, sastapa viņa skatienu un pasmaidīja. Herstvuds tikko neizlēca no ložas, lai slēgtu iemīļoto savos apkampienos. Viņš aizmirsa visu piesardzību, kas viņam, kā precētam vīram, bija jāievēro. Viņš aizmirsa, ka ložā sēž cilvēki, kas viņu ļoti labi pazīst. Zvēru pie dieva, šī sieviete būs mana, kaut arī viņas dēļ būtu jāupurē viss! Viņš vairs nevilcināsies! Novāks no ceļa Druē. Viņš negaidīs vairs ne dienu. Komivojažierim nedabūt Keriju!

Herstvuds bija tik satraukts, ka nevarēja nosēdēt ložā. Viņš izgāja foajē un pēc tam uz ielas. Druē neatgriezās. Pēc dažām minūtēm pēdējais cēliens beidzās. Herstvuds ilgojās palikt ar Keriju divatā. Viņš nolādēja savu likteni, jo viņam vajadzēja smaidīt, klanīties un izlikties, kad viņš vēlējās stāstīt Kerijai par savu mīlestību, čukstēt viņai maigus vārdus. Viņš smagi nopūtās, redzēdams, ka viņa cerības veltīgas. Viņš pat nevarēja brīvi un atklāti uzaicināt Keriju vakariņās. Beidzot Herstvuds devas aiz kulisēm, lai apjautātos, kā Kerija jūtas. Aktieri pārģērbās, sasaucās, steidzās šurpu turpu. Druē runāja bez mitas, ļaudams vaļu satraukumam un no jauna pamodinātajai kaislei. Pārvaldnieks tik tikko spēja savaldīties.

— Mēs, protams, brauksim vakariņas? — viņš jautāja balsī, kas galīgi neatbilda viņa pārdzīvojumiem.

— Labprāt, — Kerija smaidīdama atbildēja.

Mazā aktrisīte bija bezgala laimīga. Tagad viņa saprata, ko nozīmē būt lutinātai. Reiz taču arī viņu apbrīnoja, centās iegūt viņas draudzību. Pirmoreiz viņa neskaidri apjauta neatkarību, ko atnes panākumi. Tagad lomas bija mainījušās un viņa varēja skatīties uz savu pielūdzēju no augšas. Patiesībā viņa to vēl skaidri neapzinājās, taču viņā bija jau manāma zināma augstprātīga laipnība. Tiklīdz Kerija bija sakārtojusies, viņi sēdās ekipāžā un brauca uz pilsētu vakariņot. Kad pārvaldnieks pirms Druē apsēdās Kerijai blakus, viņa izmantoja izdevību, lai izteiktu viņam savas jūtas. Pirms Druē paspēja iekāpt, viņa pēkšņi satvēra un cieši paspieda pārvaldnieka roku. Herstvuds bija aizkustināts līdz sirds dziļumiem. Viņš labprāt pārdotu savu dvēseli velnam, lai tikai varētu palikt ar Keriju divatā. «Ak dievs, kādas mokas!» viņš tikko novaldījās, lai neizteiktu skaļi.

Druē neatkāpās no viņiem ne soli, domādams, ka viņš ir dienas varonis. Viņa pļāpāšana sabojāja visu vakaru. Herstvuds brauca mājās, iegalvodams sev, ka nomirs, ja viņa kaislība netiks apmierināta. Viņš dedzīgi pačukstēja Kerijai: «Līdz rītam,» — un viņa saprata. Kad Herstvuds atstāja komivojažieri kopā ar savu iemīļoto, viņam bija tāda sajūta, ka viņš bez sirdsapziņas pārmetumiem varētu nosist savu sāncensi. Arī Kerija bija noskumusi.

— Ar labu nakti! — Herstvuds teica, pūlēdamies piešķirt balsij draudzīgu, nepiespiestu noskaņu.

— Ar labu nakti! — Kerija sirsnīgi atbildēja. «Muļķis!» mājās braucot, Herstvuds lamāja Druē, pēkšņi

sajuzdams briesmīgu naidu pret viņu. «Idiots! Es viņam vēl paradīšu — un ļoti drīz. Rīt mēs to redzēsim.»

— Tu esi tīrais brīnums! — Druē tai pašā laikā pašapmierināts teica Kerijai, viegli saspiezdams viņas roku. — Tu esi visjaukākā meitene pasaulē.

DIVDESMITĀ NODAĻA

Gara vilinājums. Miesas iekāre.

Tādas dabas cilvēkos kā Herstvuds kaislība parasti izpaužas ļoti spēcīgā formā. Tajā nav nekā no mierīgām pārdomām un sapņainības. Nav ne serenādu zem iemīļotās loga, ne gaušanās, ne paguruma, sastopoties ar grūtībām. Nakti Herstvuds nevarēja tik drīz iemigt, taču no rīta viņš pamodās agri un ar jaunu dedzību sāka atkal domāt par viņam tik dārgo būtni. Viņš bija fiziski un garīgi kā salauzts, jo tagad viņš taču jūsmoja par savu Keriju pavisam citādi nekā agrāk un viņam ceļā stāvēja Druē. Neviens nekad nav mocījies tā, kā mocījās Herstvuds, domājot, ka viņa mīļā pieder vieglprātīgajam, izlaidīgajam komivojažierim. Viņš atdotu visu, lai tikai varētu izkļūt no grūtā stāvokļa un pierunāt Keriju spert izšķirošu soli, kas uz visiem laikiem atbrīvotu viņu no Druē.

Ko darīt? Herstvuds ģērbās un prātoja. Viņš staigāja pa istabu, kur atradās arī viņa sieva, un pat nepamanīja viņas klātbūtni.

Brokastīs Herstvudam nebija ēstgribas. Gaļa, ko viņš uzlika uz šķīvja, palika neskarta. Kafija atdzisa, kamēr viņš pavirši pārskatīja laikrakstu. Izlasīja šur tur pa rindiņai, bet neatcerējās nekā. Džesika vēl nebija nonākusi lejā. Misis Herstvuda sēdēja galda otrā galā, arī iegrimusi pārdomās. Nesen pieņemtā mājkalpotāja bija aizmirsusi uzlikt salvetes. Un klusumu pārtrauca misis Herstvudas dusmīgā balss:

— Megij, es jums jau teicu un otrreiz vairs atkārtot negribu.

Herstvuds uzmeta sievai ašu skatienu. Viņa sēdēja saviebusies. Sievas izturēšanās viņu ārkārtīgi sadusmoja.

— Džordž, vai tu esi jau izlēmis, kad ņemsi atvaļinājumu? — pēc brīža viņa uzrunāja vīru.

Šajā gadalaikā viņi parasti apspriedās par vasaras izbraukumiem.

— Vēl ne, — viņš atbildēja, — es pašlaik esmu ļoti nevaļīgs.

— Vajag izlemt ātrāk, ja gribam kaut kur braukt, — sieva uzstāja.

— Mums vēl laika diezgan, — Herstvuds noteica.

— Hm … tikai nepalaid garām sezonu, — to teikdama, misis Herstvuda izaicinoši paraustīja plecus.

— Tu jau atkal sāc, — viņš piezīmēja. — Tevī klausoties, gandrīz vai jāsāk ticēt, ka man nav nekāda darba.

— Bet man noteikti jāzina par atvaļinājumu, — sieva neatlaidās.

— Tev vēl laika diezgan, — vīrs atkārtoja. — Tu taču negribēsi braukt, kamēr sacīkstes nav beigušās.

Viņš dusmojās, ka šī saruna notiek tieši tagad, kad viņam gribējās domāt par kaut ko citu.

— Var būt, ka brauksim. Džesika nevēlas palikt līdz sacīkšu beigām.

— Kāpēc tad tev bija vajadzīga sezonas biļete?

— Uf! — misis Herstvuda iesaucās, un šai skaņā izpaudās viss viņas nicinājums. — Es nedomāju ar tevi strīdēties, — viņa piecēlās un grasījās iet projām.

— Pasaki — kas tev pēdējā laikā noticis? — jautāja Herstvuds, arī pieceldamies un runādams tik noteiktā balsī, ka sieva neviļus apstājās. — Vai tad es vairs nedrīkstu ar tevi runāt?

Runāt, protams, vari, — misis Herstvuda atbildēja, uzsvērdama pirmo vārdu.

— Spriežot pēc tavas izturēšanās, to vis nevar teikt. Nu, ja tu gribi zināt, tad — ne agrāk kā pēc mēneša, varbūt pat vēlāk.

— Mēs brauksim bez tevis.

— Ak tā! — viņš pavīpsnāja. — Jā, brauksim!

Bāra pārvaldnieks bija pārsteigts par sievas apņēmīgo toni, bet tas kaitināja viņu vēl vairāk.

— Nu, to mēs vēl redzēsim! — viņš iesaucās. — Man šķiet, ka tu pēdējā laikā sāc pārāk daudz komandēt. Tu laikam domā izšķirt visu manā vietā. Bet tas tev neizdosies. Es neļaušu sevi komandēt. Ja gribi — brauc, bet ar tādām runām tu nepiespiedīsi mani pasteigties.

Herstvuds bija saniknots. Viņa tumšās acis zvēroja. Viņš saburzīja laikrakstu un nosvieda to uz galda. Sieva nebilda vairs ne vārda. Pagriezās un izgāja no ēdamistabas. Viņš vēl kādu brīdi it kā vilcinādamies pastāvēja, tad apsēdās, iedzēra dažus malkus kafijas, pēc tam atkal piecēlās un gāja paņemt platmali un cimdus.

Misis Herstvuda nebija paredzējusi šādu ķildu. Tiesa, viņa ieradās brokastīs mazliet neapmierināta pati ar sevi, un visas viņas domas saistījās ap kādu plānu. Džesika bija ieminējusies, ka sacīkstes nebūt nav tādas, kādas viņa bija gaidījusi. Tās nedeva nekādas sevišķas iespējas iepazīties ar labāko aprindu jaunekļiem. Skaistā meitene drīz vien pārliecinājās, ka ierasties sacīkstēs katru dienu ir ļoti garlaicīgi. Šogad, kā par spīti, sabiedrības krējums agri posās ceļā uz kūrortiem un Eiropu. Vairāki jauni cilvēki, par kuriem Džesika interesējās, aizbrauca uz Vokišu. Arī viņai gribējās braukt uz šo kūrortu, un māte viņai piekrita.

Tādēļ arī misis Herstvuda nolēma pārrunāt šo jautājumu. Sēzdamās pie galda, viņa tieši par to domāja, bet noskaņojums šādai sarunai izrādījās nepiemērots. Vēlāk arī viņa pati nevarēja saprast, kāpēc izcēlusies ķilda. Tomēr tagad viņai bija skaidrs, ka vīrs ir īsts tirāns un ka viņa tam nekad nepadosies. Vīram jāizturas pret viņu kā pret lēdiju, citādi viņa tam parādīs!

Arī Herstvuds nevarēja atbrīvoties no nepatīkamām domām par šīrīta ķildu, kamēr nebija sasniedzis savu darba vietu; no turienes viņš devās uz satikšanos ar Keriju un pārdzīvoja pavisam citas jūtas: mīlestību, kaislību un protestu pret visu, kas viņu kavēja. Domas lidoja viņam pa priekšu kā ar ērgļa spārniem. Viņš nevarēja vien sagaidīt, kad redzēs Keriju vaigu vaigā. Kas gan bija nakts, kas bija diena bez viņas? Viņam jāiegūst Kerija, un viņš to arī iegūs!

Bet Kerija kopš šķiršanās no sava iemīļotā iepriekšējā vakarā dzīvoja sapņu un iedomu pasaulē. Viņa uzmanīgi klausījās Druē jūsmīgajā pļāpāšanā, kamēr viņš to slavēja, bet nepievērsa nekādu vērību tam, ko viņš stāstīja pats par sevi. Viņa centās turēt Druē cik vien iespējams atstatu, jo domāja tikai par saviem panākumiem. Herstvuda kaislība šķita viņai patīkams fons viņas sasniegumiem, un viņai ļoti gribējās zināt, ko viņš satiekoties teiks. Viņai bija žēl pārvaldnieka, bet tas bija īpatnējs žēlums, kas atrod kaut ko sev glaimojošu otra ciešanās. Kerija pirmoreiz neskaidri nojauta tikko manāmo pārmaiņu, kas notiek ar cilvēku, kad tas no lūdzēju rindām izvirzās dāvanu pasniedzēju rindās. Viņa bija ļoti laimīga.

Nākamajā rītā laikrakstos nebija ne vārda par izrādi, un vakardienas panākumi, saskaroties ar ikdienas sīkumiem, zaudēja daļu no sava spožuma. Arī Druē tagad runāja par tiem daudz mazāk. Viņš instinktīvi nojauta, ka viņam jāmaina sava izturēšanās pret Keriju.

— Šajā mēnesī es ceru nokārtot savu mantojuma lietu, un tad mēs precēsimies, — viņš teica otrā rītā, gatavodamies iet uz kantori. — Vakar es aprunājos ar Mošeru.

— Tie tikai tukši vārdi, — sacīja Kerija, kura tagad jutās pietiekami stipra un varēja pazoboties par komivojažieri.

— Nav vis tukši vārdi! — viņš iesaucās daudz dedzīgāk nekā parasti un piebilda lūdzošā balsī: — Vai tad tu man netici?

Kerija iesmējās.

— Ticu jau, ticu, — viņa atbildēja.

Šoreiz Druē zaudēja savu parasto pašpaļāvību. Kaut gan viņš nebija nekāds labais novērotājs, tomēr nojauta, ka pēdējā laikā viņa apkārtnē notiek kaut kas nesaprotams. Kerija, tāpat kā agrāk, bija pie viņa, bet viņa vairs nebija ne bailīga, ne bezpalīdzīga. Viņas balsī tagad skanēja pavisam citi toņi. Viņa vairs neraudzījās uz Druē ar padevīga cilvēka acīm. Komivojažierim bija tāda sajūta, it kā viņam tuvotos kas nelāgs. Tas piešķīra viņa jūtām jaunu nokrāsu, un, lai novērstu briesmas, viņš sāka izrādīt Kerijai daudz lielāku uzmanību.

Druē drīz aizgāja, un Kerija sāka posties uz satikšanos ar Herstvudu. Viņa ātri pabeidza savu tualeti un steidzās lejā pa kāpnēm. Ielu krustojumā viņa pagāja garām Druē, bet viņi viens otru neredzēja.

Druē bija aizmirsis dažus rēķinus, kurus gribēja iesniegt firmai. Viņš uzskrēja pa kāpnēm un iedrāzās istabā, bet sastapa tur tikai apkalpotāju, kas uzposa telpas.

— Sveiki, — viņš iesaucās, — vai Kerija aizgājusi?

— Jūsu sieva? Jā, viņa aizgāja pirms kāda brīža. «Dīvaini,» Druē nodomāja. «Viņa man par to nekā neteica. Kur gan viņa varēja iet?»

Viņš parakņājās pa čemodānu, atrada tur vajadzīgos papīrus un iebāza tos kabatā. Tad pievērsās savai skaistajai kaimiņienei, kas parasti bija pret viņu labvēlīgi noskaņota.

— Ko jūs darāt? — viņš smaidīdams apjautājās.

— Uzkopju istabu, — kalpone atbildēja, apstājās un sāka tīt putekļu slaukāmo dvieli ap roku.

— Nogurāt?

— Ne sevišķi.

— Atļaujiet man jums kaut ko parādīt, — viņš laipni teica, tuvojās meitenei un izvilka no kabatas nelielu litografētu reklāmas kartīti, kuru bija izdevusi kāda tabakas tirdzniecības firma. Uz tās bija attēlota skaista meitene, kas turēja rokā svītrotu saulessargu, kura krāsas varēja mainīt ar otrā pusē novietota diska palīdzību; griežot šo disku, šaurajās saulessargā izgrieztajās spraudziņās parādījās te sarkana, te dzeltena, te zila krāsa.

— Vai nav asprātīgi izdomāts? — Druē teica, sniegdams kartīti istabenei un pamācīdams, kā ar to rīkoties. — Jūs droši vien neesat neko tamlīdzīgu redzējusi.

— Ļoti jauka lietiņa, — viņa piekrita.

— Jūs varat to paturēt, ja vēlaties, — sacīja komivojažieris. — Jums ir brīnišķīgs gredzentiņš, — viņš piebilda, aizskardams gluži parastu gredzenu, kas greznoja roku, kura turēja pasniegto reklāmas kartīti.

— Vai jums patīk?

— Ļoti, — atbildēja Druē un, izlikdamies, ka grib to tuvāk aplūkot, satvēra meitenes roku. — Ļoti jauks gredzens.

Kad šis solis bija sperts, Druē turpināja sarunu, it kā pavisam būtu aizmirsis, ka vēl aizvien tur viņas pirkstus savā plaukstā. Taču istabene atbrīvoja roku, atkāpās un atspiedās pret palodzi.

— Ilgu laiku neesmu jūs redzējusi, — viņa koķeti teica, atvairīdama pārgalvīgā komivojažiera tuvošanās mēģinājumu. — Jūs laikam bijāt ceļojumā?

— Jā, braukāju apkārt, — sacīja Druē.

— Vai tālu bijāt?

— Diezgan tālu.

— Vai jums patīk ceļot?

— Nē, ne sevišķi. Pēc kāda laika sāk apnikt.

— Man gan ļoti gribētos paceļot, — sacīja meitene, laiski raudzīdamās ārā pa logu.

— Kas noticis ar jūsu draugu misteru Herstvudu? — viņa pēkšņi iejautājās, atcerēdamās pārvaldnieku, kas, pēc viņas domām, varēja noderēt par aprunāšanas objektu.

— Viņš ir pilsētā. Kāpēc jūs tā jautājat?

— Vienkārši tāpat… Kopš jūsu atgriešanās viņš ne reizes nav šeit rādījies.

— Kur tad jūs ar viņu tā iepazināties?

— Pagājušajā mēnesī man taču vismaz desmit reizes vajadzēja ziņot par viņa ierašanos.

— Nu gan jūs melšat, — komivojažieris nevērīgi iebilda. — Kopš mēs šeit dzīvojam, viņš nav apciemojis mūs vairāk kā piecas sešas reizes.

— Piecas sešas reizes? — meitene pasmaidīja. — Tad jau jūs daudz ko nezināt.

Druē kļuva mazliet nopietnāks. Viņš nesaprata, vai meitene joko vai ne.

— Šķelme, — viņš sacīja, — kāpēc jūs tā smaidāt?

— Tāpat vien.

— Vai pēdējā laikā esat viņu redzējusi?

— Ne reizes kopš jūsu atbraukšanas, — viņa smējās.

— Un iepriekš?

— Bez šaubām.

— Cik bieži?

— Nu, gandrīz katru dienu.

Viņa bija ļauna tenkotāja, un viņai ļoti gribējās zināt, kā Druē reaģēs uz viņas vārdiem.

— Ko tad viņš apciemoja? — komivojažieris neticīgi jautāja.

— Misis Druē.

Izdzirdis šādu atbildi, komivojažieris izskatījās diezgan muļķīgs, bet tad attapās un, lai galīgi nezaudētu cieņu, centās savaldīties.

— Nu, un kas par to? — viņš teica.

— Nekas, — atbildēja meitene, koķeti noliekusi galvu uz vienu pusi.

— Misters Herstvuds ir man vecs draugs, — turpināja Druē, arvien vairāk sapīdamies lamatās.

Pirms dažām minūtēm viņš labprāt būtu vēl paflirtējis ar istabeni, bet tagad bija zudusi visa patika turpināt sarunu. Viņš atviegloti uzelpoja, kad no lejas kāds pasauca meiteni.

— Man jāiet, — viņa teica, graciozi dodamās prom.

— Mēs vēl redzēsimies, — atbildēja Druē, izlikdamies neapmierināts par negaidīto traucējumu.

Kad istabene aizgāja, viņš ļāva jūtām vaļu. Viņa sejas vaibstos — kurus viņš nekad neprata savaldīt — atspoguļojās apmulsums un neizpratne. Vai tas varētu būt, ka Kerija tik daudzreiz pieņēmusi Herstvudu un nav bildusi viņam ne vārda? Vai tad Herstvuds būtu melojis? Un ko istabene ar to domāja? Viņam jau pašam arī toreiz likās, ka Kerijas izturēšanās ir mazliet savāda. Kāpēc viņa izskatījās tik apmulsusi, kad viņš jautāja, cik reižu Herstvuds viņu apciemojis? Velns lai parauj! Tagad viņš atceras! Šis gadījums vispār šķiet ļoti dīvains.

Druē apsēdās šūpuļkrēslā, lai visu labi pārdomātu, pārlika vienu kāju pār otru un dusmīgi sarauca pieri. Domas joņoja pa galvu kā neprātīgas.

Nē, Kerijas uzvedībā nebija nekā neparasta. Sosodīts, nevar taču būt, ka viņa to krāpusi! Kerija izturējās tā, ka viņai nevarēja nekā pārmest. Vakar vakarā viņa bija tik draudzīga … Un Herstvuds arī. Viņu abu attiecības šķita nevainojamas. Druē nevarēja ticēt, ka tie viņu krāpj.

Beidzot viņa domas izpaudās vārdos:

— Dažreiz viņa patiešām izturas dīvaini. Šorīt pat viņa saģērbusies un aizgājusi, neteikdama ne vārda.

Druē pakasīja galvu un gatavojas doties uz pilsētu. Viņš vēl aizvien bija sapīcis. Priekšnamā viņš atkal sastapa istabeni, kura uzposa kādu citu dzīvokli. Galvā, viņai bija balta micīte, un viņas tuklajā sejiņā rotājās labsirdīgs smaids. Kad meitene viņam uzsmaidīja, Druē gandrīz aizmirsa savas rūpes. Garām ejot, viņš familiāri uzlika viņai roku uz pleca, it kā gribēdams sveicināt.

— Jūs vairs nedusmojaties? — jautāja meitene, kura gribēja vēl patenkot.

— Man ne prātā nenāk dusmoties, — viņš atbildēja.

— Bet man tā šķita, — viņa sacīja atkal pasmaidīdama.

— Beidziet reiz muļķoties, — sacīja Druē, cenzdamies runāt cik iespējams nepiespiesti. — Vai jūs teicāt to nopietni?

— Protams, — viņa atbildēja. Tad ar tāda cilvēka izskatu, kas nevēlas sagādāt nevienam nepatikšanas, piebilda: — Viņš nāca daudzas reizes. Es domāju, ka jūs zināt.

Tagad Druē bija pārliecināts, ka viņu krāpj. Viņš vairs necentās tēlot vienaldzīgo.

— Vai viņš pavadīja šeit vakarus?

— Dažreiz. Bet citreiz abi kopā aizgāja.

— Arī vakaros?

— Jā. Bet tādēļ jau nevajag tūlīt dusmoties.

— Es nemaz nedusmojos, — atbildēja Druē. — Vai citi arī viņu redzēja?

— Protams, — istabene apstiprināja, it kā tas galu galā nebūtu nekas sevišķs.

— Un kad jūs redzējāt viņu pēdējo reizi?

— Tieši pirms jūsu atgriešanās. Druē nervozi kodīja lūpu.

— Nesakiet nevienam, — viņš teica, draudzīgi saspiezdams meitenes elkoni.

— Neteikšu, — viņa apsolījās. — Jūsu vietā es gan tā neuztrauktos.

— Labi, — viņš teica, iedams tālāk un šoreiz gluži nopietni pārdomādams dzirdēto, tomēr tas netraucēja viņam apzināties, ka atstājis sevišķi labu iespaidu uz istabeni.

«Mēs ar Keriju par to vēl parunāsim,» viņš pie sevis noteica, dziļi sarūgtināts, ka viņam nodarīta pārestība. «Velns parāvis! Es gādāšu, lai turpmāk tā vairs nenotiktu!»

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA

Gara vilinājums. Miesas iekāre. (Turpinājums.).

Kad Kerija ieradās parkā, Herstvuds jau labu brīdi bija viņu gaidījis. Viņa asinis kūsāja, nervi bija kā uzvilktas stīgas. Viņš ilgojās redzēt sievieti, kas iepriekšējā vakarā bija viņu tā aizkustinājusi.

— Beidzot jūs atnācāt! — viņš iesaucās, ar pūlēm savaldīdamies un sajuzdams neparastu pacilātību, kurai netrūka zināma traģisma.

— Jā, — atsaucās Kerija.

Viņi gāja pa aleju, it kā dotos uz kādu iepriekš nodomātu mērķi, un Herstvuds baudīja jaunās sievietes tuvumu. Viņas glīto svārku čaukstēšana šķita viņam kā mūzika.

— Vai esat apmierināta? — Herstvuds jautāja, domādams, cik labi viņa tēloja iepriekšējā vakarā.

— Un jūs?

Herstvuds cieši sažņaudza rokas, redzēdams smaidu, ar kuru Kerija viņu apveltīja.

— Tas bija brīnišķīgi, — viņš sacīja. Kerija priecīgi iesmējās.

— Sen nebiju redzējis tādu spēli, — viņš vēl piebilda. Viņš kavējās patīkamajās vakardienas atmiņās, kurām

vēl pievienojās brīnišķīgā sajūta, ka Kerija arī šobrīd atrodas viņam blakus.

Kerija dzīvoja tai atmosfērā, ko šis cilvēks ap viņu radīja. Viņa atplauka un visa it kā zaigoja, iekšējas gaismas apmirdzēta. Katrā Herstvuda balss skaņā viņa sajuta, cik stipri viņš pēc tās tiecas.

— Pateicos par puķēm, ko jūs man atsūtījāt, — viņa pēc brīža teica. — Tās ir tik skaistas.

Priecājos, ka puķes jums patīk, — viņš sirsnīgi atbildēja.

Herstvuds visu laiku domāja, ka netiek ne soli tuvāk savam mērķim. Viņš gribēja novirzīt sarunu uz citu pusi un stāstīt Kerijai par savām jūtām. Arī visas pazīmes rādīja, ka pienācis īstais brīdis. Viņa Kerija atradās tepat blakus. Viņš centās uzsākt izšķirošu sarunu, bet šoreiz, kā par brīnumu, nevarēja atrast ne piemērotus vārdus, ne ieganstu.

— Jūs laimīgi nokļuvāt mājās, — viņš beidzot drūmi noteica, un viņa balsī skanēja nožēla pašam par sevi.

— Jā, — Kerija bezrūpīgi atbildēja.

Herstvuds cieši paraudzījās viņā un, palēninājis soļus, vairs nenovērsa no viņas acis. Kaislību vilnis apņēma Keriju.

— Un kā būs ar mani? — viņš jautāja.

Šis jautājums samulsināja Keriju, jo viņa saprata, ka tuvojas izšķirošais bridis. Bet viņa nezināja, ko atbildēt.

— Es nezinu, — viņa teica.

Herstvuds iekoda lūpā. Viņš apstājās alejas malā un sāka spārdīt ar zābaka purngalu zāli. Viņš raudzījās Kerijai sejā ar maigu, lūdzošu skatienu.

— Vai tad jūs negribat viņu atstāt? — viņš jautāja.

— Nezinu, — atkārtoja Kerija, kurai šķita, ka straume viņu kaut kur nes un viņa neatrod nekā, kur pieķerties.

Patiesībā viņa bija ārkārtīgi grūtā stāvoklī. Te bija cilvēks, kurš viņai ļoti patika un kurš viņu stipri ietekmēja — tik stipri, ka viņa gandrīz noticēja, ka izjūt pret to dziļu kaislību. Kerija vēl aizvien atradās viņa varā — viņa dedzīgais skatiens, viņa izsmalcinātās manieres un elegantais uzvalks apbūra jūtīgo sievieti. Viņa redzēja savā priekšā vīrieti, kas bija ļoti laipns un simpātisks, kās tiecās pēc viņas ar visu savu būtni. Kerija nespēja pretoties viņa temperamentam, viņa acu dedzīgajam skatienam. Viņa nespēja nesajust to, ko viņš izjuta.

Tomēr viņai nedeva mieru satraucošās domas. Ko viņš zināja? Ko Druē viņam bija stāstījis? Vai Herstvuds uzskatīja viņu par komivojažiera sievu? Vai viņš domā viņu precēt? Pat tad, kad Kerija klausījās viņā atmaigusi un mirdzošām acīm, viņa nerimās sev jautāt, vai Druē stāstījis, ka viņi nav precējušies. Par to, ko Druē teica, nekad nevarēja būt drošs.

Taču Herstvuda mīlestība viņu neapvainoja. Viss, ko viņš zināja par Keriju, ne mazākā mērā neietekmēja viņa izturēšanos. Viņš, acīm redzot, neliekuļoja. Viņa kaislība bija īsta un dedzīga. Vārdos, ko viņš teica, bija jūtams spēks. Ko lai viņa dara? Kerija nemitīgi par to domāja, taču nenāca ne pie kāda slēdziena, viņa tvīka Herstvuda mīlestības un bezpalīdzīgi peldēja pa straumi, kas nesa viņu bezgalīgā neziņas jūrā.

— Kāpēc jūs nepametat viņu? — Herstvuds maigi jautāja. — Es nodrošināšu jūsu . . .

— Nevajag! —Kerija iesaucās.

— Ko nevajag? — viņš jautāja. — Ko jūs ar to gribat teikt?

Viņas sejā atspoguļojas apmulsums un sāpes. Kā ar nazi viņai iegrieza vārdi par kaut kādu nodrošināšanu, kam taču nebija nekāda sakara ar laulībām.

Herstvuds arī pats saprata, ka neviļus pateicis ļoti nepiemērotu frāzi. Viņš gribēja izdzēst nelāgo iespaidu, bet nevarēja neko izdomāt. Sajūsmināts par Kerijas klātbūtni, viņš aizrautīgi turpināja runāt, taču reizē arī saspringti apdomādams savu rīcības plānu.

— Kāpēc jūs nepametat viņu? — Herstvuds atkārtoja sevišķi godbijīgā tonī. — Jūs taču zināt, ka es nevaru dzīvot bez jums … jūs taču to zināt… Tā tas nevar turpināties . . . Jūs pati to saprotat.

— Jā, saprotu, — atbildēja Kerija.

— Es nelūgtu, ja es … es nesāktu jūs pierunāt, ja varētu apspiest savas jūtas. Paskatieties uz mani, Kerij! Iedomājieties sevi manā vietā! Jūs taču negribat šķirties no manis?

Kerija, domās iegrimusi, papurināja galvu.

— Kādēļ tad nenokārtot to reizi par visām reizēm? —? Es nezinu, — atbildēja Kerija.

— Jūs nezināt! Ak Kerij, kas liek jums tā runāt! Nemokiet mani! Runājiet nopietni!

— Es jau runāju nopietni, — Kerija maigi sacīja.

— Nē, nē, tā nevar būt nopietnība, mana dārgā. Jūs taču zināt, kā es jūs mīlu. Atcerieties vakarvakaru!

Herstvuds pateica pēdējo vārdu apbrīnojami mierīgā balsī. Viņš tagad pilnīgi valdīja pār sevi. Tikai viņa acīs bija manāms nemiers, tajās dega visu iznīcinoša kaislību uguns. Viņa skatienā bija jūtams ārkārtīgs sasprindzinājums.

Kerija klusēja.

— Kā jūs varat tā izturēties, mana dārgā? — viņš pēc brīža jautāja. — Jūs taču mani mīlat, vai ne?

No viņa dvesa tāds kaislību spēks, ka Kerija jutās galīgi uzveikta. Uz brīdi visas viņas šaubas izgaisa.

— Jā, — viņa atklāti atbildēja.

— Tātad jūs nāksiet, — Herstvuds dedzīgi iesaucās.

— Nāciet šovakar!

Kaut gan Kerija jutās aizkustināta, viņa tomēr noliedzoši papurināja galvu.

— Es nespēju ilgāk gaidīt, — neatlaidās Herstvuds.

— Ja tas pārāk ātri, tad nāciet sestdien.

— Kad mēs precēsimies? — viņa bikli iejautājās, savā uztraukumā pilnīgi aizmirsdama, ka visu laiku izlikusies par Druē sievu.

Pārvaldnieks satrūkās, apzinādamies, ka viņam jāatrisina daudz grūtāka problēma nekā viņai. Bet viņš nekādi neizpauda tās domas, kas zibens ātrumā atplaiksnījās viņa smadzenēs.

— Kad vien vēlaties, — viņš neapmulsis atbildēja, nevēlēdamies sabojāt priecīgo brīdi ar šo nožēlojamo problēmu.

— Sestdien? — jautāja Kerija. Herstvuds pamāja ar galvu.

— Ja jūs mani precēsiet, — viņa teica, — es iešu pie jums.

Herstvuds skatījās uz savu pievilcīgo, brīnum jauko medījumu, kuru tik grūti bija pieveikt, un nāca pie visai dīvainiem slēdzieniem. Viņa kaislība bija sasniegusi to pakāpi, kad cilvēks vairs nepakļaujas saprātam. Kas gan uztrauksies par tik niecīgiem šķēršļiem, ja kā balvu var iegūt šo brīnišķīgo sievieti. Viņš negribēja apstāties nekādu kavēkļu priekšā un nemaz nemēģināja atspēkot iebildumus, ar ko cietsirdīgā patiesība viņam uzmācās. Šajā brīdī viņš bija ar mieru apsolīt it visu un nodot sevi likteņa ziņā, lai tas viņu glābj. Viņš mēģinās iekļūt paradīzē, lai notiktu kas notikdams. Viņam jākļūst laimīgam, kaut arī būtu jāatsakās no godīguma un patiesības.

Kerija maigi noraudzījās Herstvudā. Viss šķita nokārtojies tik labi, ka viņa būtu varējusi noliekt galvu uz viņa pleca.

— Labi, — viņa teica, — es mēģināšu sagatavoties līdz tam laikam.

Herstvuds raudzījās viņas mīļajā sejiņā, pār kuru vēl slīdēja vieglas baiļu un šaubu ēnas, un domāja, ka nekad nav redzējis kaut ko tik brīnišķīgu.

— Rīt mēs vēl satiksimies, — viņš priecīgi teica, — un parunāsim par mūsu plāniem.

Herstvuds turpināja pastaigu ar jauno sievieti un bija ārkārtīgi apmierināts ar saviem panākumiem. Viņš runāja maz, bet arī bez vārdiem pavēstīja viņai par savu neizmērojamo prieku un mīlestību. Tikai pēc pusstundas viņš atminējas, ka laiks šķirties, jo dzīve ir stingra savās prasībās.

— Līdz rītam, — viņš šķiroties teica, cenzdamies izturēties jautri un nepiespiesti.

— Līdz rītam, — Kerija atkārtoja, aiziedama vieglā, graciozā solī.

Viņa bija pārdzīvojusi laimīgus brīžus un vairs nešaubījās, ka ir iemīlējusies Herstvudā. Viņa pat nopūtās, domādama par skaisto pielūdzēju. Jā, viņa nokārtos visu līdz sestdienai, ies pie viņa un būs laimīga.

DIVDESMIT OTRĀ NODAĻA

Pēdējais uzliesmojums. Ģimenes nesaskaņas.

Nesaskaņas Herstvudu ģimenē izskaidrojamas ar to, ka greizsirdība, kas dzimusi no mīlestības, nemirst reizē ar mīlestību. Tā mājoja misis Herstvudas krūtīs un kuru katru brīdi varēja pārvērsties naidā. Pēc savām fiziskajām dotībām Herstvuds vēl aizvien bija vērts tās mīlestības, ko sieva kādreiz bija viņam dāvājusi, kaut gan viņa raksturā tā bija vīlusies. Zaudējis interesi un cieņu pret sievu, viņš vairs nebija pret to uzmanīgs, un tas sievietei šķiet daudz lielāks pārkāpums nekā īsts noziegums pret citiem. Patmīla norāda mums, kā vērtēt otru cilvēku, ko uzskatīt viņā par labu, ko par sliktu. Un misis Herstvudā sāka redzēt vīra vienaldzībā daudz ko tādu, kā tur nemaz nebija. Viņa vārdos un darbos, kas patiesībā liecināja tikai to, ka bijušās maigās jūtas galīgi izgaisušas, sieva saskatīja ļaunprātīgus nodomus.

Tādēļ viņa bija sašutusi un aizdomīga. Greizsirdība skubināja viņu iegaumēt katru nelaipnu vārdu, katru nevērības izpausmi no vīra puses, kurš, tāpat kā agrāk, izsmalcināti elegants un laipns grozījās sabiedrībā. Redzot, cik lielu uzmanību viņš pievērš savam ārējam izskatam, sieva secināja, ka viņa interese par dzīvi nav mazinājusies ne par matu. Katrā viņa kustībā, katrā skatienā bija daļa no tā prieka, ko viņš izjuta, domājot par Keriju, — daļa no tās aizrautības, ko šī jaunā tieksme pēc izpriecām piešķīra viņa dzīvei. Misis Herstvuda nojauta pārmaiņu, tāpat kā dzīvnieki nojauš briesmas jau pa gabalu. Viņas niknumu vēl pastiprināja Herstvuda izturēšanās vienā otrā gadījumā. Mēs jau redzējām, cik stūrgalvīgi viņš izvairījās no pienākumiem, kuri vairs nesagādāja viņam nekādu prieku, un cik asi viņš pēdējā laikā mēdza atcirst sievas dzēlīgajām piezīmēm. Šīs nelielās ķildas izvērsa savstarpējā neapmierinātība, ar ko bija piesātināta mājas atmosfēra. Lieki būtu paskaidrot, ka no debesīm, kas pārklātas negaisa mākoņiem, agrāk vai vēlāk sagaidāma lietus gāze. Šorīt, vārīdamās aiz dusmām par vīra vienaldzību pret viņas plāniem, misis Herstvuda pameta brokastgaldu un gāja pie Džesikas, kas sēdēja savā istabā pie spoguļa un nesteigdamās kārtoja frizūru. Herstvuds jau bija aizgājis uz pilsētu.

— Man ļoti nepatīk, ka tu nokavē brokastis, — misis Herstvuda teica, apsēzdamās krēslā ar rokdarbu groziņu rokā. — Uz galda viss jau atdzisis, bet tu vēl neesi ēdusi.

Misis Herstvudas pašsavaldīšanās bija stipri satricināta, un Džesikai bija lemts izbaudīt pēdējos vētras brāzienus.

— Es neesmu izsalkusi, māt, — viņa atbildēja.

— Tad vajadzēja to pateikt ātrāk! Kalpone būtu nokopusi galdu, nevis gaidījusi tevi visu rītu.

— Viņai vienalga, — Džesika dzedri atteica.

— Bet man nav vienalga, — māte pacēla balsi, — un man nepatīk, kā tu ar mani runā. Tu esi par jaunu, lai runātu ar māti tādā tonī.

— Ak māt, nekliedz taču! — iesaucās Džesika. — Kas tev šorīt noticis?

— Nekas nav noticis, un es nemaz nekliedzu. Un tev nevajag iedomāties, ka tu drīksti visiem likt uz sevi gaidīt, lai gan es tev reizēm izdabāju.

— Es nevienam nelieku uz sevi gaidīt! — Džesika asi atbildēja, pāriedama no pasīvas vienaldzības uz enerģisku pašaizsardzību. — Es tev jau teicu, ka neesmu izsalkusi un negribu brokastis.

— Neaizmirsti, ar ko tu runā! — kliedza misis Herstvuda. — Es necietīšu tādu toni, vai dzirdi? Es to necietīšu!

Pēdējos vārdus Džesika dzirdēja, iziedama no istabas, ka svārki vien nošvīkstēja; un viņas lepni paceltā galva liecināja par neatkarību un vienaldzību. Viņa taču nesāks ar māti strīdēties.

Pēdējā laikā šādas ķildas gadījās visai bieži; citādas attiecības jau arī nemaz nevarēja būt ģimenē, kur attīstījās tik egoistiski raksturi. Dēls Džordžs jautājumā par savu personīgo neatkarību izrādījās vēl enerģiskāks un centās visur rādīt, ka viņš ir pieaudzis vīrietis un viņam ir pieauguša vīrieša tiesības, — šāds pieņēmums, protams, ir augstākā mērā nepamatots un bezjēdzīgs, ja jaunietim tikai deviņpadsmit gadu.

Herstvuds bija pieradis, ka viņu uzklausa un ciena, un, būdams smalkjūtīgs cilvēks, viņš ārkārtīgi dusmojās, ka mājinieki neatzīst viņa autoritāti un viņš nespēj tos saprast.

Un tagad, kad sāka parādīties dažādas sīkas nesaskaņas, piemēram, tādas kā šīrīta ķilda, kad misis Herstvuda izteica vēlēšanos braukt ātrāk uz Vokišu, viņš skaidri apzinājās savu stāvokli. Viņš vairs nebija noteicējs, bet padotais. Kad piedevām viņa tuvinieki vairs nekautrējās parādīt savu nesavaldīgo raksturu un viņa autoritātes noniecināšanai pievienojās vēl ņirgāšanās un ciniski smiekli, — arī Herstvuds vairs nespēja savaldīties. Viņu pārņēma neprātīgas dusmas, un viņš vēlējās atbrīvoties no ģimenes, jo tā kavēja viņu piepildīt savas vēlēšanās un īstenot savus plānus.

Arēji viņš tomēr saglabāja ģimenes galvas stāvokli, kaut gan sievā mēģināja sacelties. Misis Herstvuda ļāva vaļu savām dusmām un atklāti uzstājās pret vīru, jo nojauta, ka viņai ir iemesls to darīt. Taču viņai nebija nekādu pierādījumu, ar ko varētu attaisnot savu rīcību, nekādu noteiktu ziņu, ko varētu izspēlēt kā trumpi pret vīru. Bet tieši tas trūka, lai pierādītu to, kas šķita nepamatota neapmierinātība. Vajadzēja tikai vienu neapstrīdamu faktu, lai tas kā auksta gaisa strāva pārvērstu aizdomu mākoņus neapturamā dusmu straumē.

Bet drīz vien misis Herstvuda dabūja dzirdēt nepatīkamas ziņas par vīra uzvešanos. Glītais ārsts Bīls, kas dzīvoja turpat kaimiņos, satika misis Herstvudu pie viņas mājas durvīm dažas dienas pēc tam, kad Herstvuds un Kerija devās izbraucienā pa Vašingtona bulvāri. Doktors Bīls, braukdams pretējā virzienā, pazina Herstvudu, bet tikai tad, kad bija pabraucis jau garām. Viņš, protams, nepazina Keriju — domāja, ka tā ir vai nu Herstvuda sieva, vai meita.

— Jūs nemēdzat sasveicināties ar saviem draugiem, kad satiekat viņus izbraucienā? — viņš jokodamies jautāja misis Herstvudai.

— Ja redzu, tad sasveicinos. Kur jūs mani satikāt?

— Vašingtona bulvārī, — ārsts atbildēja, cerēdams, ka viņas acīs tūlīt pazibēs atmiņa par šo gadījumu.

Taču misis Herstvuda tikai papurināja galvu.

— Jā, netālu no Hoine avēnijas. Jūs bijāt kopā ar vīru.

— Man šķiet, jūs esat pārskatījies, — viņa atbildēja. Tad, atcerēdamās, ka doktors minējis viņas vīra vārdu, misis Herstvuda pēkšņi kļuva aizdomīga, taču viņa to neizrādīja.

— Esmu pārliecināts, ka tas bija jūsu vīrs, — doktors turpināja. — Bet par jums es neesmu tik drošs. Varbūt tā bija jūsu meita.

— Droši vien meita, — sacīja misis Herstvuda, gluži labi zinādama, ka tas nav tiesa. Džesika jau nedēļām ilgi nebija nekur izbraukusi bez viņas ziņas. Misis Herstvuda savaldījās un gribēja uzzināt kaut ko vairāk.

— Tas notika pēcpusdienā, vai ne? — viņa jautāja, izlikdamās, it kā tagad viņai viss būtu pilnīgi skaidrs.

— Jā, ap pulksten diviem vai trim.

— Nu, tad tā bijusi Džesika, — sacīja misis Herstvuda, nevēlēdamās izrādīt, ka piešķir šim gadījumam sevišķu nozīmi.

Doktoram Bīlam arī bija savas domas par notikušo, bet viņš pārtrauca sarunu, pārliecināts, ka nav vērts to turpināt.

Taču misis Herstvuda vairākas dienas lauzīja galvu par dzirdēto. Viņa bija pilnīgi pārliecināta, ka doktors Bīls redzējis viņas vīru vizināmies pa bulvāri kopā ar kādu svešu sievieti, kaut gan mājās viņš bija teicis, ka ir ļoti aizņemts darbā. Misis Herstvuda arvien vairāk uztraucās, sāka atcerēties, cik bieži vīrs atteicies pavadīt viņu uz viesībām, atteicies piedalīties vienā vai otrā sabiedriskā izpriecā, kas ienesa pārmaiņu viņas dzīvē. Viņš bija redzēts teātrī kopā ar ļaudīm, kurus nosauca par bāra īpašnieka Moja draugiem; tagad viņš bija redzēts vizināmies ekipāžā kopā ar kādu sievieti, un droši vien atradīs attaisnojumu arī šajā gadījumā. Iespējams, ka bija arī vēl citas sievietes, par kurām viņai nebija ne jausmas, vai gan citādi viņš pēdējā laikā būtu tik aizņemts un tik vienaldzīgs pret ģimeni? Pēdējās sešās nedēļās viņš bija neparasti uztraukts un vienmēr centās kaut kur aiziet, vienalga, kāds noskaņojums valdīja mājā. Kāpēc viņš tā darīja?

Misis Herstvuda ar skumjām atcerējās, ka vīrs tagad vairs neuzlūko viņu tā kā agrāk, viņa skatienā vairs nemanīja ne patiku, ne atzinību. Vīrs, acīm redzot, uzskatīja viņu par vecu un neinteresantu. Viņš droši vien ievēroja krunkas viņas sejā. Viņa jau sāka nobālēt, turpretī vīrs vēl aizvien saglabāja savu eleganci un jauneklību. Viņš, tāpat kā agrāk, baudīja visus dzīves priekus, kamēr viņa … misis Herstvudai negribējās tālāk par to domāt. Viņa atzina šādu stāvokli par ārkārtīgi netaisnu un ienīda vīru.

Notikums, par kuru stāstīja doktors Bīls, nebija pietiekami nozīmīgs, lai tūlīt celtu traci. Bet neuzticības un neapmierinātības atmosfēra sabiezēja, un laiku pa laikam notika asas sarunas un dusmu uzliesmojumi. Ķilda par braukšanu uz Vokišu bija tikai atsevišķs posms garajā līdzīgu sadursmju ķēdē.

Nākamajā dienā pēc Kerijas uzstāšanās Aļņu ordeņa sarīkojumā misis Herstvuda un Džesika kopā ar jauno Teiloru, mēbeļu lieltirgotāja dēlu, devās uz zirgu skriešanās sacīkstēm. Viņi izbrauca agri un nejauši satikās ar dažiem Herstvuda paziņām, Aļņu ordeņa brāļiem, no kuriem divi bija noskatījušies izrādi. Teātra izrāde laikam gan nemaz netiktu pieminēta, ja Džesika nebūtu tā aizrāvusies ar savu jauno pavadoni, kas veltīja viņai visu savu uzmanību, bet māti nemaz neievēroja. Tāpēc misis Herstvuda uzsāka sarunas ar nejauši satiktajiem paziņām, no kuriem viņa uzzināja interesantus jaunumus.

— Žēl, ka jūs vakar nebijāt atnākusi uz mūsu teātra izrādi, — sacīja džentlmenis, tērpies ļoti glītā sporta uzvalkā, ar tālskati plecā.

Misis Herstvuda jautājoši raudzījās viņā, brīnīdamās, ka nav bijusi uz teātra izrādi, par kuru viņai nebija ne jausmas. Viņa jau dzīrās jautāt: «Kas tur bija?» — kad paziņa piebilda:

— Es redzēju jūsu vīru.

Misis Herstvudas izbrīna pārvērtās par ļaunām aizdomām.

— Jā, — viņa piesardzīgi teica, — vai bija interesanti? Vīrs man daudz neko nestāstīja.

— Ļoti interesanti! Viena no labākajām pašdarbnieku izrādēm, ko es jebkad esmu apmeklējis. Tur uzstājās kāda aktrise, kas pārsteidza mūs visus.

— Patiešām? — sacīja misis Herstvuda.

— Žēl gan, ka jūs nevarējāt ierasties. Es biju dziļi apbēdināts, dzirdot, ka jūs nejūtoties labi.

«Nejūtos labi,» misis Herstvuda tikko neizteica šos vārdus skaļi. Pirmajā brīdī viņa gribēja to noliegt un sīki izprašņāt sarunas biedru, taču savaldījās un aizsmakušā balsī noteica:

— Jā, man pašai arī žēl.

— Šķiet, ka šodien te saradies milzums ļaužu, — paziņa sacīja, pārmainīdams sarunu tematu.

Pārvaldnieka sieva labprāt vēl šo to pajautātu, bet neradās izdevība. Viņa bija pavisam apjukusi, un viņai gribējās visu labi pārdomāt, kāpēc gan vīram vajadzēja teikt, ka viņa slima, kad viņai slimība nebija ne prātā. Vēl viens gadījums, kur vīrs nevēlējās būt kopā ar viņu un izdomāja visādus iemeslus, lai izskaidrotu viņas prombūtni. Misis Herstvuda nolēma uzzināt par šo izrādi kaut ko vairāk.

— Vai jūs vakar bijāt uz teātra izrādi? — viņa jautāja kādam citam Herstvuda draugam, kas atnāca sasveicināties, kad viņa jau sēdēja ložā.

— Jā, — tas atbildēja. — Bet jūs es neredzēju.

— Es nejutos gluži vesela, — paskaidroja misis Herstvuda.

— Jā, jūsu vīrs tā teica, — paziņa atbildēja. — Ļoti laba izrāde. Daudz labāka, nekā varēja sagaidīt.

— Vai daudz ļaužu bija sanācis?

— Zāle bija pārpildīta. Īsta Aļņu ordeņa parāde. Redzēju daudz mūsu kopējo paziņu — misis Harisonu, misis Barnesu, misis Kolinsu.

— Viss sabiedrības zieds.

— Patiešām. Manai sievai ļoti patika. Misis Herstvuda iekoda lūpā.

«Tad lūk, kā viņš izturas! Stāsta draugiem, ka esmu slima un nevaru nākt,» viņa nodomāja.

Misis Herstvuda nevarēja saprast, kādēļ vīrs nav ņēmis viņu līdz uz sarīkojumu. Tur droši vien kaut kas slēpās. Viņa lauzīja galvu, meklēdama iemeslu šādai vīra rīcībai.

Atgriezies vakarā mājā, Herstvuds sastapa sievu tādā garastāvoklī, kad cilvēku pārņēmusi vēlēšanās visu noskaidrot un atriebties. Viņa bija nolēmusi uzzināt, ko nozīmē šāda dīvaina izturēšanās. Misis Herstvuda bija pārliecināta, ka aiz tā visa slēpās daudz kas vairāk, nekā viņai bija gadījies dzirdēt; neuzticībai un dusmām, kas nebija vēl pilnīgi izgaisušas pēc šīrīta ķildas, pievienojās ļauna ziņkārība. Ar tumšām ēnām zem acīm un dziļām dusmu grumbām ap cietsirdīgo muti viņa staigāja pa māju kā draudošās nelaimes iemiesojums.

Turpretī Herstvuds, pats par sevi saprotams, atgriezās mājās vislabākā noskaņojumā. Pēc sarunas ar Keriju un pēc viņu vienošanās bāra pārvaldnieks bija tādā garastāvoklī, ka varēja aiz prieka dziedāt. Viņš lepojās pats ar sevi, lepojās ar saviem panākumiem, lepojās ar savu Keriju. Viņš varētu būt mīļš pret visu pasauli, viņš pat neturēja ļaunu prātu uz savu sievu. Viņš gribēja būt laipns, gribēja aizmirst viņas klātbūtni, dzīvot atkal jaunības un prieka atmosfērā, kuru bija atguvis.

Tādēļ šovakar māja viņam šķita sevišķi patīkama un omulīga. Priekšnamā viņš atrada vakara laikrakstu, kuru istabene bija nolikusi parastajā vietā un misis Herstvuda aizmirsusi paņemt. Ēdamistabā galds bija apklāts ar žilbinoši baltu galdautu, uz kura mirdzēja glāzes un grezni porcelāna trauki. Pa atvērtajām durvīm viņš ielūkojās virtuvē, kur plītī sprēgāja uguns un patīkami smaržoja vakariņas. Nelielajā pagalmiņā Džordžs, jaunākais, rotaļājās ar kucēnu, kuru nesen bija nopircis, Džesika viesistabā spēlēja klavieres, un jautras valša skaņas piepildīja omulīgās mājas vistālākos nostūrus. Herstvudam šķita, ka visi mājas iemītnieki, tāpat kā viņš, ir labā garastāvoklī, ka visi simpatizē jaunībai un skaistumam un vēlas priecāties un baudīt dzīvi. Viņam gribējās pateikt katram kaut ko patīkamu. Viņš ar labpatiku uzlūkoja klāto galdu un spožo bufeti, pirms devās augšā pa kāpnēm uz dzīvojamo istabu, no kuras pa atvērtajiem logiem varēja redzēt ielu, — viņš gribēja mierīgi pasēdēt ērtajā atzveltnes krēslā un palasīt vakara laikrakstu. Taču istabā jau atradās sieva, — viņa sukāja matus un šķita nogrimusi pārdomās.

Misters Herstvuds ienāca viegliem soļiem, viņš gribēja izgaisināt nepatīkamo iespaidu, kas droši vien bija palicis pēc šīrīta ķildas, un gaidīja izdevīgu brīdi, lai pateiktu laipnu vārdu vai apsolītu kaut ko, bet sieva joprojām nebilda ne vārda. Herstvuds apsēdās lielajā krēslā cik iespējami ērtāk, atvēra laikrakstu un sāka lasīt. Jau pēc brīža viņa sejā parādījās jautrs smaids, lasot ļoti komisku reportāžu par beisbola sacīkstēm starp Čikāgas un Detroitas komandām.

Kamēr viņš lasīja, misis Herstvuda slepus raudzījās uz viņu spogulī. Viņa ievēroja vīra labo garastāvokli, viņa graciozo pozu un jautro smaidu, un tas viņu vēl vairāk saniknoja. Kā viņš uzdrīkstas tā uzvesties viņas klātbūtnē pēc tam, kad bija izturējies pret viņu tik nevērīgi, netaktiski un rupji un droši vien izturēsies tāpat arī turpmāk, līdz viņas pacietības mērs būs pilns. Viņa jau iepriekš izbaudīja prieku, domājot, kā pateiks vīram visu, kas sakrājies uz sirds, kā uzsvērs katru vārdu savā apsūdzībā un tikmēr neliksies mierā, kamēr nebūs saņēmusi pilnīgu gandarījumu. Viņas dusmu mirdzošais zobens kuru katru brīdi varēja krist vainīgajam uz galvas.

Bet Herstvuds pa to laiku lasīja humoristisku aprakstu par svešinieku, kas ieradies pilsētā un nokļuvis blēžu nagos. Raksts Herstvudu ļoti uzjautrināja, viņš sagrozījās krēslā un paklusi iesmējās. Viņš gribēja pievērst sev sievas uzmanību un izlasīt interesanto rakstu skaļi.

— Ha, ha, — viņš iesmējās it kā pie sevis, — tas nu gan ir labs joks!

Misis Herstvuda noņēmās ar saviem matiem un neuzmeta viņam ne skatiena.

Herstvuds pārmainīja pozu un sāka lasīt kaut ko citu. Beidzot viņš nevarēja vairs ilgāk klusēt, viņam vajadzēja ļaut vaļu savam labajam garastāvoklim. Džūlija droši vien vēl dusmojās par šīrīta ķildu, bet šīs dusmas viegli varēja izklīdināt. Patiesībā viņa bija vainīga, bet viņam vienalga. Lai viņa brauc uz Vokišu kaut vai tūlīt. Jo ātrāk, jo labāk. Viņš pateiks to sievai, tiklīdz radīsies izdevība, un viss būs kartība.

— Džūlij, vai tu lasīji, — viņš ieteicās, runādams par kādu citu ziņojumu, — ka dzelzceļa kompānija nodota tiesai, lai piespiestu to atbrīvot ezera krastmalu?

Misis Herstvudai bija grūti atbildēt, beidzot viņa īsi pateica: — Nē!

Herstvuds kļuva uzmanīgs. Sievas balsī viņš saklausīja draudošu pieskaņu.

— Būtu ļoti labi, ja viņi to darītu, — viņš sacīja pa daļai sev, pa daļai sievai, kaut gan sajuta, ka viņa par kaut ko ļoti apvainojusies. Viņš atkal pievērsās laikrakstam, bet tai pašā laikā centās uztvert vismazāko troksnīti, kurš liecinātu, kas sievai padomā.

Nav šaubu, ka neviens tik gudrs, vērtīgs un jūtīgs cilvēks kā Herstvuds tā neizturētos saniknotas sievas klātbūtnē, ja viņa prātu nenodarbinātu gluži citas domas. Ja prieks par satikšanos ar Keriju un sajūsma par viņas solījumu būtu jau izgaisusi, viņš neredzētu savu māju tik patīkamā gaismā. Šajā vakarā tur nevaldīja ne sevišķi gaiša, ne jautra noskaņa. Herstvuds gluži vienkārši bija kļūdījies, viņš spētu daudz sekmīgāk cīnīties ar draudošo negaisu, ja būtu atgriezies mājās parastajā garastāvoklī.

Palasījis vēl kādu brīdi laikrakstu, viņš nolēma, ka jāizbeidz šis saspīlējums. Viņa sieva, acīm redzot, tik viegli nesamierināsies. Tādēļ viņš ierunājās pirmais:

— Kur Džordžs ņēma to suni, ar kuru viņš rotaļājas ārā pagalmā?

— Es nezinu, — sieva strupi atcirta.

Herstvuds nolaida laikrakstu uz ceļiem un sāka izklaidīgi raudzīties ārā pa logu. Viņš nevēlējās zaudēt pašsavaldīšanos, tikai gribēja būt neatlaidīgs un ar labu panākt izlīgumu.

— Tu vēl aizvien dusmojies par šīrīta strīdu? — viņš teica. — Nav vērts ķildoties. Tu vari braukt uz Vokišu, kad vien vēlies.

—             Lai tu varētu palikt pilsētā un satikties ar citām sievietēm! — viņa iesaucās, pievērsdama vīram apņēmīgu, dusmās sarauktu seju.

Herstvuds apklusa, it kā dabūjis pļauku. Viņa miermīlīgais noskaņojums acumirklī izgaisa, viņš ieņēma aizsargāšanās pozīciju un meklēja vārdus, ko atbildēt.

— Ko tu ar to gribi teikt? — viņš beidzot sacīja, izsliedamies un taisni un cieši lūkodamies cietsirdīgajā, apņēmīgajā sievietē, kas izlikās nekā nemanām un vēl aizvien kārtoja savu frizūru spoguļa priekšā.

— Tu gluži labi zini, ko es gribu teikt, — viņa atbildēja tādā tonī, it kā viņai būtu vesela kaudze pierādījumu, kurus viņa pagaidām nevēlas minēt.

— Nu, bet es nezinu, — viņš stūrgalvīgi sacīja, tomēr stipri nervozēja, gaidīdams, kas būs tālāk. Sievas tonis bija atņēmis viņam pārākuma sajūtu šajā cīniņā.

Misis Herstvuda nekā neatbildēja.

— Hm! — viņš norūca, noliekdams galvu uz sāniem. Tā bija vislielākā vājuma pazīme, ko viņš jebkad bija izrādījis. Šī kustība liecināja par nedrošību.

Misis Herstvuda to pamanīja. Kā zvērs viņa pagriezās pret vīru, gatava dot izšķirošu triecienu.

— Es prasu naudu braucienam uz Vokišu jau rīt no rīta, — viņa teica.

Herstvuds pārsteigts noraudzījās sievā. Nekad agrāk viņš nebija redzējis sievas acīs tādu aukstu, nelokāmu apņēmību — tik cietsirdīgi vienaldzīgu skatienu. Viņa šķita ļoti savaldīga un pašpārliecināta, acīm redzot, bija stingri nolēmusi gūt virsroku pār vīru. Misters Herstvuds saprata, ka viņam nepietiek spēka aizsardzībai. Vajadzēja pāriet uzbrukumā.

— Ko tas nozīmē? — viņš iesaucās, pielēkdams kājās. — Tu prasi! Es gribētu zināt, kas tev šovakar lēcies.

— Nekas nav noticis, — viņa aizsvilusies atteica. — Es tikai prasu naudu. Ārdīties tu varēsi pēc tam.

— Ārdīties! Ko? Nekā tu no manis nedabūsi! Un paskaidro, ko nozīmē tavi uzbrukumi!

— Kur tu vakar biji? — misis Herstvuda kliedza. Un vārdi kā karsta lava gāzās pār Herstvuda galvu. — Ar ko tu vizinājies pa Vašingtona bulvāri? Ar ko tu toreiz biji kopā teātrī, kad Džordžs tevi redzēja? Tu laikam domā, ka es esmu muļķe un ļaušu vazāt sevi aiz deguna. Vai tu domā, ka es augas dienas sēdēšu mājā un samierināšos ar tavu «esmu aizņemts» un «man nav laika», kamēr tu uzjautrinies un stāsti visiem, ka es neesmu vesela un nevaru nākt līdz? Liec vērā, ka tavai kundzībai pienācis gals. Es neļaušu tev tiranizēt ne sevi, ne savus bērnus. Mums jānokārto reizi par visām reizēm rēķini.

— Tie ir meli, — Herstvuds kliedza, iedzīts strupceļā un nezinādams, kā attaisnoties.

— Ak meli? — misis Herstvuda dusmīgi atkārtoja, bet tūlīt pat mazliet nomierinājās. — Tu vari saukt tos par meliem, ja gribi, bet es zinu, ka tā ir patiesība.

— Tie ir meli, kad es tev saku! — viņš teica klusā, niknā balsī. — Mēnešiem ilgi tu skraidi apkārt, meklēdama muļķīgas tenkas, un tagad tu domā, ka esi mani notvērusi. Tu gribi mani iebiedēt un gūt virsroku. Bet es tev saku — nekā nebūs! Kamēr es dzīvoju šai mājā, es esmu te noteicējs. Un es neļaušu ne tev, ne kādam citam sevi komandēt. Vai saprati?

Herstvuds lēni virzījās uz sievas pusi, un viņa acīs dega ļauna uguns. Šīs sievietes uzvedībā bija kaut kas tik nekaunīgs un augstprātīgs, tāda pārliecība par savu uzvaru, ka Herstvuds uz mirkli sajuta vēlēšanos viņu nožņaugt.

Bet misis Herstvuda raudzījās uz viņu kā žņaudzējčūska uz savu upuri.

— Es tevi nekomandēju, — viņa teica. — Es tikai saku tev, ko es gribu.

Šos vārdus viņa pateica tik auksti un izaicinoši, ka Herstvuds galīgi sašļuka. Viņš nevarēja pāriet uzbrukumā, nevarēja prasīt viņai pierādījumus. Viņš nojauta, ka pierādījumi viņai ir, ka likums būs viņas pusē; bez tam sievas naidīgais skatiens atgādināja viņam, ka viss viņa īpašums norakstīts uz šīs sievietes vārda. Šajā brīdī Herstvuds bija līdzīgs varenam un bīstamam kuģim, kas, zaudējis buras, mētājas pa viļņiem.

— Bet es saku tev, — viņš beidzot teica, arī mazliet atguvies, — ka tu to nedabūsi!

— Nu, to mēs vēl redzēsim, — viņa atbildēja. — Es noskaidrošu savas tiesības. Ja negribi runāt ar mani, tad tev būs jārunā ar manu advokātu.

Misis Herstvuda lieliski tēloja savu lomu, un viņas vārdi atstāja iespaidu. Herstvuds sajuta, ka cietis pilnīgu sakāvi. Tagad viņš saprata, ka tā nav vairs tikai tukša lielība. Viņš atradās grūti atrisināmas problēmas priekšā un nezināja, kā turpināt sarunu. Visa šīsdienas jautrība bija izgaisusi. Herstvuds bija uztraukts, saniknots, nožēlojams. Ko lai viņš dara?

— Dari, kā zini, — viņš beidzot noteica. — Man ar tevi nav vairs nekā kopēja, — un izgāja no istabas.

DIVDESMIT TREŠĀ NODAĻA

Dvēseles mokas. Viens posms noiets.

Kad Kerija sasniedza māju, viņa jau atkal atradās šaubu un ļaunu nojautu varā, kā tas parasti notiek, ja trūkst noteiktības. Viņa nekādi nevarēja sevi pārliecināt, ka, piekrizdama Herstvuda aicinājumam, darījusi pareizi, un nezināja, vai turēt doto vārdu vai ne. Pārvaldniekam klāt neesot, Kerija varēja pārdomāt notikušo, un viņai radās daudz iebildumu, kuri Herstvuda dedzīgās izskaidrošanās laikā neienāca prātā. Tagad viņa aptvēra, ka nostādījusi sevi visai divdomīgā gaismā, jo bija apsolījusies precēt Herstvudu, kaut gan skaitījās Druē sieva. Viņa atcerējās, ka jaunais komivojažieris diezgan daudz darījis viņas labā, un domāja, ka būtu ļoti neglīti, ja viņa to atstātu, nesakot ne vārda. Pašlaik viņa dzīvoja labos apstākļos, un cilvēkam, kas baidās no dzīves, tas daudz ko nozīmē. «Tu taču nezini, kas tevi sagaida nākotnē. Aiz šīs mājas sienām daudz posta un bēdu. Ļaudis staigā apkārt ubagodami. Sievietes izskatās nelaimīgas un nožēlojamas. Nekad nevar zināt, kas notiks ar tevi. Atceries to laiku, kad biji izsalkusi. Turies cieši pie tā, kas tev jau ir.»

Dīvaini, kaut arī Kerija tiecās pēc Herstvuda, viņam tomēr neizdevās pilnīgi pakļaut jauno sievieti savai ietekmei. Viņa klausījās, smaidīja, atzina viņa nodomus, tomēr galīgi tiem nepiekrita. Nepiekrita tāpēc, ka Herstvuds no savas puses neizrādīja pietiekami lielu gribasspēku, viņam nepietika tās visu uzvarošās kaislības, kas padzen prātu no troņa, izkausē un sajauc bezveidīgā masā visas teorijas un argumentus un iznīcina uz kādu brīdi loģiskās domāšanas spējas. Gandrīz katrs cilvēks vienreiz savā dzīvē spēj iedegties tādā kaislībā, kas noved pie laimīgām laulībām, bet tas parasti notiek jaunībā.

Herstvuds bija nobriedis vīrs, un viņam, protams, trūka jaunības uguns, kaut gan viņa jūtas bija dedzīgas un ārpus prāta kontroles. Tās bija pietiekami spēcīgas, lai, kā mēs to jau redzējām, Kerija tiektos pēc viņa un pat noticētu, ka ir Herstvuda iemīlējusies. Tā bieži notiek ar sievietēm, jo katrā no viņām mājo tieksme pēc mīlestības, alkas pēc prieka, ko sniedz apziņa, ka viņu mīl. Vēlēšanās būt aizsargātai, lolotai, aprūpētai ir neatņemama sievietes rakstura īpašība. Ja tai vēl pievienojas sentimentalitāte un iedzimta līdzjūtība, tad sievietei grūti nākas atteikt vīrietim. Viņai šķiet, ka viņa ir iemīlējusies.

Atgriezusies mājā, Kerija parasti pārģērbās un sāka sakārtot istabas pēc sava prāta. Viņai vienmēr bija domstarpības ar istabeni par mēbeļu novietojumu. Šī jaunā sieviete pastāvīgi iestūma istabas kaktā vienu no šūpuļkrēsliem, un Kerija katru reizi pievilka to tuvāk logam. Šodien viņa bija tā iegrimusi savās domās, ka nekā nemanīja.

Kerija rosījās pa māju, līdz ap pulksten pieciem ieradās Druē. Komivojažieris bija piesarcis un uztraukts un stingri apņēmies uzzināt patiesību par Kerijas un Herstvuda attiecībām. Augu dienu viņš par to vien bija domājis, tādēļ jutās gluži noguris un vēlējās, kaut ātrāk viss būtu galā. Viņš neparedzēja nekādus nopietnus sarežģījumus, taču kavējās uzsākt sarunu. Kad viņš ienāca, Kerija sēdēja šūpuļkrēslā un raudzījās ārā pa logu.

— Kāpēc tu šodien tā steidzies? — viņa gluži nevainīgā tonī jautāja, brīnīdamās par Druē nervozajām kustībām un vāji slēpto satraukumu.

Druē vēl kavējās, tagad, atrazdamies Kerijas tuvumā, viņš nezināja, kā izturēties. Viņš nebija diplomāts. Neprata lasīt citu domas un vispār nebija labs novērotājs.

— Kad tu pārnāci mājās? — viņš nepārdomāti jautāja.

— Pirms kādas stundas. Bet kādēļ tu tā jauta?

— Tevis nebija mājās, kad es šorīt atgriezos, — Druē paskaidroja. — Tātad tu biji kaut kur aizgājusi.

— Jā, biju izgājusi pastaigāties, — Kerija mierīgi atbildēja.

Druē apmulsis noraudzījās Kerijā. Kaut gan šādos gadījumos viņam parasti trūka smalkjūtības, viņš nezināja, kā sākt. Viņš tik neatlaidīgi lūkojās Kerijā, ka tā beidzot iejautājās:

— Kāpēc tu uz mani tā raugies? Vai kas noticis?

— Nekas, — viņš atbildēja. — Es tikai domāju.

— Ko tad tu domā? — viņa smaidīdama vaicāja, apmulsusi par komivojažiera izturēšanos.

— Neko, neko sevišķu.

— Nu, bet kāpēc tad tu uz mani tā raugies?

Druē stāvēja pie tualetes galdiņa un izskatījās visai dīvains. Viņš bija noņēmis platmali, novilcis un nolicis cimdus un tagad pārcilāja sīkos tualetes piederumus, kas atradās uz galdiņa. Viņš neticēja, ka šī skaistā sieviete varētu būt iejaukta viņam tik nepatīkamos notikumos. Viņam gribējās domāt, ka galu galā tomēr nekas nebija noticis. Bet istabenes sniegtās ziņas nedeva mieru. Viņš vēlējās pateikt visu skaidri un gaiši, bet nezināja, ko teikt.

— Kur tu no rīta biji? — viņš diezgan nedroši jautāja.

— Es tev jau teicu, ka biju pastaigāties, — Kerija atbildēja.

— Vai tas tiesa?

— Jā, kāpēc tu tā jautā?

Tagad Kerija sāka nojaust, ka viņš kaut ko zina. Acumirklī viņa kļuva piesardzīga. Vaigi viņai mazliet nobālēja.

— Es domāju, ka tas varbūt nav tiesa, — viņš teica, vēl aizvien taustīdamies kā pa tumsu.

Skatoties uz viņu, Kerijai pamazām atgriezās drosme. Viņa redzēja Druē nenoteiktību un ar sievietes nojautu saprata, ka nav iemesla sevišķi uztraukties.

— Kāpēc tu tā runā ar mani? — viņa vaicāja, saraukdama savu skaisto pieri. — Tu izturies tik dīvaini,

— Es arī jūtos dīvaini, — viņš atbildēja.

Mirkli viņi lūkojās viens otrā, tad Druē sadūšojās un noprasīja.

— Kas tev ir ar Herstvudu?

— Man ar Herstvudu? Ko tu gribi ar to teikt?

— Vai tad viņš nenāca pie tevis desmitiem reižu, kamēr manis nebija pilsētā?

— Desmitiem reižu? — Kerija, juzdamās vainīga, atkārtoja. — Nē, bet ko tu gribi?

— Man stāstīja, ka tu esot braukusi ar viņu vizināties, ka viņš katru vakaru ieradies šeit.

— Nekā tamlīdzīga, — protestēja Kerija. — Tas nav tiesa. Kas tev to teica?

Viņa bija nosarkusi kā uguns, bet Druē to neievēroja, jo viņas seja bija pievērsta logam. Redzēdams, ka Kerija tikai aizstāvas, viņš kļuva drošāks.

—_ Vienalga, kas, — Druē sacīja. — Bet vai tad tas nav

tiesa?

— Protams, ne, — atbildēja Kerija. — Tu taču zini,

cik bieži viņš te bija. Druē domāja kādu brīdi.

— Es zinu tikai to, ko tu man stāstīji, — viņš beidzot teica.

Viņš nervozi staigāja pa istabu, bet Kerija apmulsusi sekoja viņam ar acīm.

— Nekā tamlīdzīga es neesmu tev stāstījusi, — Kerija sacīja, mazliet atguvusies.

— Es tavā vietā, — turpināja Druē, neievērodams viņas pēdējo piezīmi, — gan nebrauktu ar viņu vizināties. Viņš taču ir precējies.

— Kas? Kas ir precējies? — Kerija stostījās.

— Nu, Herstvuds, — atbildēja Druē, kuram nepalika apslēpts, kādu triecienu saņēmusi Kerija.

— Herstvuds! — pieceldamās kājās, iesaucās Kerija. Viņa gan bālēja, gan sarka, kopš izdzirda šo jaunumu. Pagalam apmulsusi viņa vairs nekā nesajēdza.

— Kas tev to teica? — viņa jautāja, aizmirsdama, ka izrādot interesi, nodod pati sevi.

— Nu, es taču to zinu, — atbildēja Druē. — Man tas sen zināms.

Kerija centās sakārtot domas. Viņa izskatījās ļoti nožēlojama, bet viņā modās jūtas, kam nebija nekā kopēja ar bailēm.

— Man šķiet, ka es tev stāstīju, — Druē piebilda.

— Nē, tu man nekā neesi stāstījis, — Kerija protestēja, pēkšņi atguvusi valodu. — Nekā tamlīdzīga.

Druē pārsteigts klausījās viņā. Tas bija kaut kas jauns.

— Man tomēr šķiet, ka stāstīju, — viņš atkārtoja. Kerija nopietni pārlaida acis istabai un tad piegāja pie loga.

— Tev gan nevajadzēja flirtēt ar viņu pēc visa tā, ko es tavā labā esmu darījis, — Druē apvainojies sacīja.

— Tu? — iesaucās Kerija. — Tu! Ko tad tu manis labā esi darījis?

Viņas mazajā galviņā šaudījās pretrunīgas jūtas — kauns, ka viņa pieķerta melos, kauns par Herstvuda divkosību, dusmas uz Druē, ka tas viņu piemuļķojis. Tad viņai prātā ienāca viena skaidra doma: Druē bija vainīgs! Par to nevarēja būt nekādu šaubu. Kāpēc viņš atveda šurp Herstvudu, nebilzdams ne vārda, ka tas precējies? Jādusmojas nevis par Herstvuda, bet gan par Druē divkosību — kāpēc viņš tā darīja? Kāpēc Druē viņu nebrīdināja? Tur viņš stāvēja un runāja par to, ko darījis viņas labā, kaut gan pats bija vainīgs par notikušo.

— Nu, tas man patīk! — iesaucās Druē, nemaz nenojauzdams, kādu niknu uguni viņa vārdi aizdedzinājuši Kerijas sirdī. — Man šķiet, ka esmu darījis tevis labā diezgan daudz.

— Ak, tev tā šķiet, — viņa atcirta. — Tu piekrāpi mani — to tu darīji. Tu ved šurp savus vecos draugus, tīšu prātu maldinādams mani. Tu stāsti viņiem, ka es esmu … Ak! — Kerijai balss aizlūza, un viņa izmisusi lauzīja savas mazās rokas.

— Es tomēr nesaprotu, kāds tam visam sakars, — Druē, galīgi apmulsis, sacīja.

— Tu nesaproti? Var jau būt… — viņa teica, mazliet atguvusies un cieši sakozdama zobus. — Tu vispār nekā nesaproti. Kāpēc tu nevarēji man iepriekš pasacīt? Tu klusēji, kamēr bija par vēlu. Tagad tu izspiego mani, stāsti nez kur saklausītas tenkas un vēl plāties ar savu labdarību.

Druē nekad nebija pazinis šādu Keriju. Viņa zvēroja aiz sašutuma, viņas acis šķīla dzirkstis, lūpas drebēja, viss viņas ķermenis sajuta nodarīto pārestību.

— Kas tevi izspiego? — jautāja Druē, neskaidri apzinādamies, ka vainīgs, taču reizē arī pilnīgi pārliecināts, ka pret viņu izturējušies ļoti slikti.

— Tu! — Kerija atcirta. — Tu esi riebīgs, iedomīgs gļēvulis, tas tu esi! Ja tev būtu kaut drusciņ vīrišķības, tev ne prātā nenāktu tā izturēties.

Komivojažieris jutās ārkārtīgi pārsteigts.

— Es neesmu gļēvulis, — viņš protestēja. — Un es gribētu zināt, kāpēc tu skraidi apkārt ar citiem vīriešiem?

— Ar citiem vīriešiem! — iesaucās Kerija. — Ar citiem vīriešiem — tu labi zini, ar kādu vīrieti. Es bieži izgāju ar misteru Herstvudu, — bet kas tur vainīgs? Vai tad tu pats neatvedi viņu šurp? Vai tad tu pats neteici, lai viņš atbrauc un izklaidē mani, kad tevis nav mājās. Tagad, kad tas noticis, tu nāc un paziņo, ka man nevajadzēja staigāt ar viņu, ka viņš ir precēts vīrs.

Pateikusi pēdējos divus vārdus, Kerija pēkšņi apklusa un lauzīja savas mazās rokas. Doma par Herstvuda divkosību iedūra viņai kā ar nazi.

— Ak! … — izlauzās viņai no krūtīm. — Ak, ak! … Taču viņa lieliski savaldījās un nenobirdināja ne asaru.

— Bet man ne prātā nenāca, ka tu sāksi skraidīt ar viņu, kad manis nebūs pilsētā.

— Ne prātā nenāca, — atkārtoja Kerija, sašutusi līdz sirds dziļumiem par komivojažiera izturēšanos. — Protams, neienāca! Tu domā tikai par to, kā sagādāt sev baudu. Tu gribēji padarīt mani par savu rotaļlietu, — domāji, ka būšu tev patīkams laika kavēklis. Bet tā nenotika. No šī brīža man nav ar tevi nekā kopēja. Tu vari ņemt atpakaļ savas dāvanas un paturēt tās piemiņai, — un, norāvusi no krūtīm saktiņu, Kerija nikni nosvieda to uz grīdas un sāka rosīties pa istabu, it kā grasītos vākt kopā lietas, kas piederēja viņai pašai.

Druē bija saniknots par Kerijas izturēšanos, bet tai pašā laikā viņa tam patika aizvien vairāk un vairāk. Nenovērsdams no Kerijas acis, viņš beidzot teica:

— Es tomēr nevaru saprast, kāpēc tu dusmojies. Man taču tagad vajag dusmoties, nevis tev. Tu nedrīkstēji tā uzvesties pēc visa tā, ko es tevis labā esmu darījis.

— Nu, ko tad tu esi manis labā darījis? — Kerija aizsvilusies jautāja. Ar lepni atmestu galvu un mazliet pavērtām lūpām viņa raudzījās komivojažierī.

— Man šķiet, ka esmu darījis diezgan daudz, — sacīja Druē, pārlaizdams acis istabai. — Esmu pircis tev drēbes, kādas vien vēlējies. Esmu vedis tevi visur, kur vien tu vēlējies iet. Tu saņēmi tikpat daudz kā es, pat vēl vairāk.

Kerijai piemita daudz kļūdu, bet nepateicīga viņa nebija. Viņa domāja, ka bijusi pietiekami pateicīga par visu, ko saņēmusi. Viņa nezināja, ko atbildēt Druē, bet viņas dusmas nebija rimušas. Komivojažieris bija nodarījis viņai neizlabojamu pārestību.

— Vai es tev prasīju? — viņa iesaucās.

— Nu, es devu, un tu pieņēmi, — Druē atbildēja.

— Tu runā tā, it kā es būtu tev uzmākusies, — iesaucās Kerija — Tu iedomājies plātīties, ka esi daudz darījis manis labad. Tavas lupatas man nav vajadzīgas! Es tās vairs nevalkāšu! Tu vari saņemt tās atpakaļ šovakar pat un dari ar tām, ko gribi. Es nepalikšu šeit vairs ne minūti!

— Jauki, jauki! — iesaucās Druē, dusmodamies, ka būs jāzaudē Kerija. — Izmantot, apvainot un pēc tam pamest! To jūs, sievietes, protat. Es pieņēmu tevi, kad tev nebija nekā, bet, kad ierodas cits, es vairs neesmu pietiekami labs. Es jau vienmēr domāju, ka tā notiks.

Viņš patiešām jutās apvainots par Kerijas rīcību un par to, ka viņam, acīm redzot, neizdosies pierādīt savu taisnību.

— Tas nav tiesa, — Kerija protestēja. — Es nestaigāju ar citiem. Bet tu izturējies tik zemiski un egoistiski, cik vien iespējams. Es ienīstu tevi, vai dzirdi, ienīstu un nepalikšu pie tevis vairs ne brīdi. Tu esi rupjš … — Kerija vilcinājās un nepateica vārdu, kas bija jau uz mēles, — citādi tu tā nerunātu.

Kerija bija paņēmusi cepuri un jaku. Viņa uzvilka jaku un sakārtoja atrisušās matu cirtas, kas nokarājās pār sasarkušajiem vaigiem. Viņa bija noskaitusies, apvainojusies, noskumusi. Viņas lielajās acīs kuru katru brīdi varēja parādīties asaras, taču plaksti vēl bija sausi. Apmulsusi un nedroša viņa kustējās pa istabu, bezmērķīgi pārcilādama lietas no vienas vietas uz otru; viņai nebija nekāda priekšstata, ar ko visa šī ķilda beigsies.

— Skaistas beigas, neko teikt, — sacīja Druē. — Sakravā lietas un — sveiki! Tev vajadzētu izsniegt pat godalgu! Acīm redzot, tu esi pamatīgi ieķērusies Herstvudā, citādi tā neuztrauktos. Man šīs istabas nav vajadzīgas, manis dēļ tev nav tās jāatstāj. Paliec šeit, man vienalga. Bet, pie joda, tu neesi izturējusies pret mani godīgi.

— Es nedzīvošu ar tevi, — sacīja Kerija. — Es negribu dzīvot ar tevi. Tu nekā cita nezini kā tikai lielīties un plātīties.

— Es nekā tamlīdzīga neesmu darījis, — viņš protestēja.

Kerija devas uz durvīm.

— Kur tu iesi? — Druē teica, nostādamies viņai ceļā.

— Laid mani ārā!

— Kur tu iesi? — viņš atkārtoja.

Kaut arī Druē bija dziļi apvainots, tomēr, redzot, ka Kerija grasās aiziet viņam kļuva tās žēl. Kerija centās atvērt durvis.

Taču šī brīža sasprindzinājums izrādījās pārāk liels. Vēlreiz veltīgi paraustījusi rokturi, viņa izplūda asarās.

— Esi nu prātīga, Ked, — Druē laipni sacīja. — Kāpēc tu gribi tā aizskriet? Tev taču nav kur iet. Paliec šeit un nomierinies. Es tevi netraucēšu. Es pats negribu šeit ilgāk palikt.

Kerija šņukstēdama aizgāja pie loga. Viņa bija tik uztraukta, ka nevarēja parunāt.

— Esi nu prātīga, — Druē atkārtoja. — Es nedomāju tevi aizturēt. Tu vari iet, ja vēlies, bet iepriekš vajag visu labi pārdomāt. Tici man, es nelikšu tev šķēršļus ceļā. Atbildi viņš nesaņēma. Taču, klausoties viņa sirsnīgajos vārdos, Kerija pamazām nomierinājās.

— Tu paliec šeit, bet es iešu, — Druē beidzot teica. Kerija klausījās viņā, pretrunīgu jūtu plosīta. Viņas prāts bija atrāvies no tā loģikas mazumiņa, kas tam piemita. Dažas domas viņu uztrauca, citas kaitināja — viņa domāja par savu netaisno rīcību, par Herstvuda un Druē netaisno izturēšanos pret viņu, par viņu abu labsirdību un laipnību, viņa uztraucās par ļauno pasauli, kura atradās aiz šīs istabas sienām un kurā viņa bija jau reiz cietusi neveiksmi, uztraucās par nepanesamo stāvokli šajās telpās, kurās viņai vairs nebija tiesības palikt. Tas viss kopā pārvērta viņu par drebošu nervu kamolu — mazu, no enkura norāvušos kuģīti, kas, vētras varā nokļuvis, nekā cita nevar darīt kā tikai peldēt pa viļņiem.

— Paklausies, — pēc brīža sacīja Druē, kuram bija ienākusi prātā jauna doma; viņš pienāca pie Kerijas un uzlika roku viņai uz pleca.

— Neaiztiec mani! — Kerija atvirzīdamās sacīja, bet neatņēma kabatas lakatiņu no acīm.

— Nedomā vairs par šo strīdu. Aizmirsti to. Paliec dzīvoklī līdz mēneša beigām un pa to laiku izlem, ko darīt tālāk. Norunāts?

Kerija neatbildēja.

— Paklausi manam padomam, — Druē neatlaidās. — Pašlaik tev nav nekādas vajadzības savākt savas mantas un aiziet. Tev taču nav kur apmesties.

Arī šoreiz viņš nesaņēma atbildi.

— Ja tu apsolies palikt, mēs par to vairs nerunāsim, un es aiziešu.

Kerija atņēma kabatas lakatiņu no acīm un skatījās ārā pa logu.

— Nu, vai paliksi? — Druē jautāja. Kerija neatbildēja.

— Vai paliksi? — viņš atkārtoja. Kerija izklaidīgi raudzījās uz ielu.

— Nu, saki taču — vai paliksi? — Druē uzstāja.

— Es nezinu, — Kerija nočukstēja, nespēdama ilgāk klusēt.

— Apsoli, ka paliksi, un mēs vairs par to nerunāsim, — Druē sacīja. — Tā būs vislabāk.

Kerija dzirdēja viņa vārdus, bet nespēja saņemties un atbildēt saprātīgi. Druē izturējās laipni, viņa interese pret nepateicīgo sievieti, acīm redzot, nebija mazinājusies, un Kerija sāka sajust sirdsapziņas pārmetumus. Viņa nezināja, ko viņai darīt.

Druē visu laiku bija izturējies kā greizsirdīgs mīlētājs. Viņa jūtās valdīja pilnīgs haoss — tur bija gan dusmas par krāpšanu, gan skumjas par zaudēto Keriju, gan sarūgtinājums par neveiksmi. Viņam gribējās tā vai citādi atgūt savas tiesības, bet tad bija nepieciešams paturēt Keriju un piespiest viņu atzīties par vainīgu.

— Nu, apsoli, — viņš skubināja.

— Es vēl padomāšu, — sacīja Kerija.

Stāvoklis palika tikpat nenoteikts kā iepriekš, taču kaut kas bija panākts. Šķita, ka ķilda beigtos, ja vien viņiem izdotos atrast kopīgu valodu. Kerija bija nokaunējusies, Druē sarūgtināts. Viņš izlikās sakravājam savu čemodānu.

Kerija slepus vēroja viņu, un dažādas domas šaudījās viņai pa galvu. Tiesa, viņš bija rīkojies nepareizi, bet ko tad viņa bija darījusi? Viņš bija laipns un labsirdīgs, kaut arī egoists. Pa visu ķildas laiku viņš nepateica nekā sevišķi asa. Herstvuds bija daudz lielāks krāpnieks. Viņš izlikās, ka ir viņā iemīlējies, tēloja kaislību un visu laiku meloja viņai. Ak, šie liekulīgie vīrieši! Un viņa bija to mīlējusi! Tagad visam beigas. Viņa vairs nesatiksies ar Herstvudu. Viņa aizrakstīs vēstuli un pateiks visu, ko viņa par to domā. Bet ko viņa darīs pēc tam? Te bija dzīvoklis. Te bija Druē, kas lūdza, lai viņa paliek. Acīm redzot, te viss varēja turpināties tāpat kā līdz šim, ja vien izdotos salīgt. Tomēr labāk nekā uz ielas, labāk nekā bez mājokļa.

Kamēr viņa tā prātoja, Druē rakņājās pa atvilktnēm, meklēdams apkaklītes, un sevišķi ilgi un neatlaidīgi meklēja kādu krekla podziņu. Viņam nekur nebija jāsteidzas. Viņa acīs Kerija nebija zaudējusi nekā no savas pievilcības, un viņš nevarēja samierināties ar domām, ka viņš aizies un līdz ar to viss beigsies. Vajadzēja atrast kādu vidusceļu, kādu līdzekli, lai Kerija atzītu, ka taisnība viņa, nevis viņas pusē, — tad varētu noslēgt mieru un atbrīvoties no Herstvuda uz visiem laikiem. Druē bija pārskaities par šī cilvēka bezkaunīgo divkosību.

— Vai tu domā izmēģināt laimi uz skatuves? — Druē jautāja pēc ilgākas klusēšanas.

Viņš gribēja zināt, ko Kerija turpmāk darīs.

— Es vēl nezinu, — atbildēja Kerija.

— Ja gribi ietikt kādā trupā, — es varu tev palīdzēt. Man daudz draugu aktieru aprindās.

Kerija nekā neatbildēja.

— Tikai nemēģini aiziet bez naudas. Atļauj man tev palīdzēt, — Druē teica. — Pilsētā nav nemaz tik viegli dzīvot.

Kerija nekā neatbildēja, tikai šūpojās krēslā uz priekšu un atpakaļ.

— Es negribētu, ja tev atkal būtu jānonāk trūkumā. Viņš no jauna sāka kravāties pa savām lietām, un

Kerija turpināja šūpoties.

— Kāpēc tu neizstāsti man visu? — Druē pēc brīža jautāja. — Tad mums vairs par to nebūtu jārunā. Vai tad tu patiešām mīli Herstvudu?

— Kāpēc tu atkal sāc visu no gala? — sacīja Kerija. — Tu pats esi vainīgs.

— Nē, neesmu, — viņš protestēja.

— Esi gan, — neatlaidās Kerija. — Tev vajadzēja mani brīdināt.

— Bet tu taču neielaidies ar viņu pārāk tālu? — Druē turpināja, vēlēdamies dzirdēt no viņas kategorisku noliegumu.

— Es nevēlos par to runāt, — atbildēja Kerija, sarūgtināta, ka viņu samierināšanās ņēmusi tik dīvainu virzienu.

— Kāda gan nozīme tagad tā izturēties? — neatlaidās komivojažieris, pārtraukdams kravāšanos un izteiksmīgi paceldams roku. — Tu vismaz varēji pateikt, lai es zinātu, kāds ir mans stāvoklis.

— Es negribu, — sacīja Kerija, atrazdama dusmās savu vienīgo glābiņu. — Visā, kas noticis, tu pats esi vainīgs.

— Tātad tu viņu mīli, — sacīja Druē un ārkārtīgi sašutis pārtrauca kravāšanos.

— Ak, beidz taču! — iesaucās Kerija.

— Es neļaušu sevi krāpt! — šņāca Druē. — Tu vari lakstoties ar viņu, cik tev tīk, bet sevi es neļaušu vazāt aiz deguna. Vari teikt vai neteikt, bet par muļķi es vairs negribu būt.

Viņš iesvieda atlikušās lietas čemodānā un nikni aizcirta vāku. Tad paķēra svārkus, kurus bija novilcis, lai ērtāk būtu kravāties, paņēma cimdus un devās uz durvīm.

— Ej pie velna! — viņš uzkliedza Kerijai, nonācis līdz durvīm. — Es neesmu zīdainis! — To teikdams, viņš atrāva durvis un, izgājis ārā, tikpat spēcīgi tās atkal aizgrūda.

Kerija, sēdēdama pie loga, jutās ārkārtīgi pārsteigta par komivojažiera pēkšņo niknuma lēkmi. Viņa gandrīz neticēja savām ausīm: Druē vienmēr bija tik labsirdīgs un piekāpīgs. Viņa nespēja saprast cilvēcisko kaislību cēloņus. Īstas mīlestības liesma ir ļoti jūtīga. Tā deg kā malduguns, dejodama dodas pretī pasakainu prieku valstībai. Tā rūc kā liesmojošs ceplis. Tās cēlonis ļoti bieži ir greizsirdība.

DIVDESMIT CETURTĀ NODAĻA

Atdzisuši pelni. Seja aiz loga.

To nakti Herstvuds nemaz neatgriezās mājās, bet pēc darba devās uz Palmera viesnīcu un pārgulēja tur. Viņš bija ļoti uztraukts, jo sievas izturēšanās draudēja iznīcināt visus viņa nākotnes nodomus. Kaut gan viņš skaidri nezināja, cik nopietni ņemami sievas draudi, taču nešaubījās, ka viņa spējīga sagādāt tam daudz nepatikšanu. Viņa, acīm redzot, bija stingri kaut ko apņēmusies, bez tam bija guvusi virsroku ļoti nopietnā vārdu maiņā. Kādas būs viņu turpmākās attiecības? Herstvuds staigāja šurp un turp pa nelielo kabinetu bārā, pēc tam pa viesnīcas istabu, veltīgi pūlēdamies kaut ko izdomāt.

Misis Herstvuda turpretī bija nolēmusi nezaudēt savas priekšrocības un neturēt rokas klēpī. Tagad, kad viņa bija vīru iebiedējusi, viņa neatkāpsies no savām prasībām un galu galā viņas vārds kļūs ģimenē par likumu. Vīram, ja viņš negribēs piedzīvot nepatikšanas, nekas cits neatliks kā dot viņai naudu tik, cik viņa prasīs. Kā vīrs uzvedas, par to viņai maza bēda. Viņai patiešām vienalga, vai viņš nāk mājās vai ne. Bez vīra klātbūtnes dzīve būs daudz patīkamāka, viņa varēs rīkoties, kā pašai patīk, neprasot nevienam padomu. Misis Herstvuda nolēma aprunāties ar advokātu un salīgt detektīvu. Viņa nekavējoties noskaidros, kādas priekšrocības viņai pienākas.

Herstvuds satraukts staigāja pa istabu, pārdomādams savu pašreizējo stāvokli. «Viss īpašums norakstīts uz sievas vārda,» viņš nemitīgi atkārtoja. «Cik muļķīgi, velns lai parauj! Kā gan viņš varēja būt tāds ēzelis!»

Viņam no prāta neizgāja arī pārvaldnieka vieta. «Ja sieva cels skandālu, es zaudēšu darbu. Viņi negribēs mani paturēt, ja mans vārds iekļūs laikrakstos. Un mani draugi!» Herstvudu pārņēma dusmas, domājot, kādas runas izcelsies, ja sieva kaut ko pret viņu uzsāks. Un ko teiks laikraksti? Visi viņa paziņas būs ārkārtīgi pārsteigti. Viņam vajadzēs sniegt paskaidrojumus un visu noliegt, vārdu sakot, kļūt par vispārējas uzmanības centru. Tad misters Mojs gribēs aprunāties, un, velns lai parauj, tas nebūs patīkami!

To visu apsverot, daudz sīku grumbiņu savilkās ap Herstvuda acīm, un uz pieres parādījās sviedri. Viņš nevarēja iedomāties, ar ko tas viss beigsies, neredzēja nekādas izejas.

Herstvuda apziņā pēkšņi pazibēja Kerijas tēls, un viņš atcerējās savas mīļās solījumu sestdien pamest komivojažieri uz visiem laikiem. Lai arī cik sarežģīts bija stāvoklis, par sestdienu viņš neuztraucās. Satikšanās ar Keriju bija vienīgais patīkamais notikums garajā rūpju un nepatikšanu virknē. Viņam, bez šaubām, izdosies nokārtot jautājumu par viņu abu aizbraukšanu, Kerija labprāt pagaidīs, ja tas būs vajadzīgs. Redzēs, ko nesīs rītdiena, tad zinās, ko viņai teikt. Viņi, protams, satiksies tāpat kā līdz šim. Herstvuds savā iztēlē skatīja Kerijas glīto sejiņu, viņas graciozo augumu un domāja, kāpēc gan dzīve nav tā iekārtota, ka prieku, ko rada šīs sievietes klātbūtne, viņš varētu baudīt vienmēr. Kāda laime tā būtu! Bet pēc šīs domas atmiņā no jauna uzpeldēja sievas draudi, ap acīm atkal savilkās grumbiņas un piere kļuva mitra.

Nākamajā rītā Herstvuds no viesnīcas devās tieši uz darbu un tūlīt sāka pārlūkot korespondenci, taču neatrada nekā neparasta. Nezin kādēļ viņam bija tāda nojauta, ka saņems kādu ziņu pa pastu, un viņš atviegloti uzelpoja, neatrazdams tajā nekā aizdomīga. Viņam radās pat apetīte, kaut gan no rīta ēdiens nebija ne prātā, un viņš nolēma pirms satikšanās ar Keriju iegriezties restorānā «Grand Pacific» izdzert tasi kafijas un apēst dažas smalkmaizītes. Lai arī briesmas nebija mazinājušās, tās pagaidām vēl nebija pieņēmušas konkrētu formu, un nesaņemt nekādas jaunas ziņas no sievas tagad Herstvudam bija tikpat patīkami, kā saņemt labas ziņas. Ja vien būtu pietiekami daudz laika visu labi apdomāt, viņš droši vien atrastu izeju. Nē, nē, nevar būt, ka šie notikumi novedīs viņu līdz katastrofai, ka viņš neatradīs nekādu glābšanās iespēju.

Taču viņa garastāvoklis pasliktinājās, kad, ieradies parkā, nesatika tur Keriju, kaut gan ilgu laiku viņu pacietīgi gaidīja. Vairāk nekā stundu viņš nosēdēja parastajā vietā, tad piecēlās un sāka nemierīgi staigāt apkārt. Kas gan varēja aizturēt Keriju? Varbūt sieva aizgājusi pie viņas? Protams, nē. Druē šķita pārāk neievērojams, un tāpēc viņam ne prātā neienāca, ka tas varētu par viņu kaut ko uzzināt.. Jo vairāk Herstvuds domāja, jo vairāk nervozēja, līdz galu galā nolēma, ka tas nav nekas sevišķs. Kerijai gluži vienkārši nav bijis iespējams atstāt māju. Tāpēc jau arī šorīt nebija atsūtījusi vēstuli. Viņš saņems to vēlāk. Iespējams, ka vēstule jau būs uz galda, kad viņš atgriezīsies. Tūlīt jādodas atpakaļ uz kantori.

Herstvuds pagaidīja vēl kādu brīdi un tad noskumis steidzās uz Medisona avēniju, lai brauktu atpakaļ ar zirgu tramvaju. Skaidrās debesis pamazām pārklājās mākoņiem, kas aizsedza sauli, un Herstvuda skumjais noskaņojums vēl pastiprinājās. Vējš iegriezās no austrumiem, un, tiklīdz Herstvuds sasniedza bāru, sāka līņāt smalks lietutiņš, kas droši vien nemitēsies līdz pat vakaram. Herstvuds gāja iekšā un rūpīgi pārskatīja visas vēstules, bet no Kerijas nebija nekā. Par laimi, nebija nekādas ziņas arī no viņa sievas. Pārvaldnieks klusībā pateicās liktenim, ka viņam nekas nav jāizlemj tieši tagad, kad vajadzēja tik daudz ko apdomāt. Viņš atkal sāka staigāt šurp un turp, izlikdamies mierīgs un nosvērts, bet patiesībā bija norūpējies un satraukts līdz galējībai.

Pusdivos Herstvuds gāja uz restorānu «Rektors», lai paēstu, un, kad viņš atgriezās bārā, kāds izsūtāmais zēns viņu tur jau gaidīja. Pārvaldnieks neuzticīgi aplūkoja puisēnu.

Tas pasniedza viņam vēstuli un teica: — Man pavēlēts atnest atbildi.

Herstvuds pazina sievas rokrakstu. Viņš atplēsa vēstuli un izlasīja to, neizrādīdams savas jūtas. Vēstule bija rakstīta ļoti oficiālā tonī, pilna asiem, cietsirdīgiem izteicieniem.

«Tūlīt atsūti naudu, kuru es Tev prasīju. Tā man nepieciešama, lai varētu izpildīt savus plānus. Tu vari palikt ārpus mājas, ja tev tā patīk, — tas mani nemaz neinteresē. Bet man vajadzīga nauda. Tāpēc nekavējies un iedod zēnam, lai atnes.»

Kad Herstvuds bija izlasījis vēstuli, viņš domīgs turēja to rokā. No tādas nekaunības viņam gandrīz aizrāvās elpa. Tā modināja viņā dusmas, skubināja uz atriebību. Pirmajā brīdī viņam gribējās uzrakstīt atbildi trijos vārdos: «Ej pie velna!» — taču viņš savaldījās un, izvēlējies vidusceļu, sacīja zēnam, ka atbildes nebūs. Tad Herstvuds apsēdās krēslā un, stīvi raudzīdamies sienā, pārdomāja, kādas sekas būs viņa rīcībai. Ko sieva darīs? Nolādētā ragana! Vai viņa mēģinās piespiest viņu padoties? Viņš tūlīt pat brauks uz mājām un izskaidrosies ar sievu, jā, to viņš darīs. Viņa kļuvusi pārāk iedomīga.

Tādas bija Herstvuda pirmās domas. Taču drīz vien atgriezās agrākā piesardzība. Kaut kas bija jādara. Tuvojās izšķirošais brīdis, un sieva droši vien nesēdēs, rokas klēpī salikusi. Herstvuds pazina viņu pietiekami labi un zināja, ja viņa kaut ko nolēmusi, tad neatkāpsies. Iespējams, ka viņa tūlīt griezīsies pie advokāta.

— Nolādēts! — viņš, zobus sakodis, klusi noteica. — Es sakurināšu viņai īstu pirti, ja viņa iedomāsies sagādāt man nepatikšanas. Es piespiedīšu viņu runāt, kā pieklājas, ja ne citādi, tad ar varu!

Herstvuds piecēlās no krēsla, aizgāja līdz logam un raudzījās uz ielu. Vēl aizvien līņāja. Gājēji bija ierāvuši galvas apkaklēs un uzlocījuši bikšu galus. Tie, kam nebija lietussarga, gāja, sabāzuši rokas kabatās, bet vairums turēja virs galvas lietussargus. Iela izskatījās kā melnu, apaļu jumtu jūra, kas nemitīgi viļņojās un līgojās. Pa ielu garā virknē grabēdami brauca kravas rati un furgoni, un visapkārt cilvēki centās paslēpties no lietus kā vien mācēdami. Bet Herstvuds tikpat kā neredzēja apkārtni. Viņš visu laiku domāja tikai par gaidāmo sarunu ar sievu un iztēlojās, kā piespiedīs viņu mainīt savu izturēšanos, pirms vēl nebūs nodarījis viņai kaut ko ļaunu.

Pulksten četros atnesa vēstuli, kurā sieva paziņoja: ja viņa līdz vakaram naudu nesaņemšot, tad otrā rītā izstāstīšot visu misteram Ficdžeraldam un misteram Mojam, kā arī izmantošot citus ceļus, lai naudu iegūtu.

Herstvuds tik tikko neiekliedzās aiz dusmām par šādu nekaunību. Jā, viņš aizsūtīs sievai naudu. Viņš pats to aizvedīs — viņš nekavējoties dosies uz mājām un parunās ar viņu, kā nākas.

Herstvuds uzlika galvā platmali un sāka meklēt lietussargu. Jābrauc un jāizbeidz šī ķilda.

Viņš pasauca važoni un pa lietu brauca uz mājām pilsētas ziemeļu daļā. Pa ceļam, apsverot notikumu sīkumus, viņš mazliet nomierinājās. Ko sieva zināja? Iespējams, ka viņa jau kaut ko uzsākusi. Varbūt viņai izdevies satikt Keriju vai … vai Druē? Varbūt viņai patiešām ir kādi pierādījumi un viņa gatavojas uzbrukt tam no paslēptuves? Viņa bija viltīga. Viņa nesāktu to biedēt, ja nebūtu droša par panākumiem.

Herstvuds jau nožēloja, ka nebija izvēlējies kompromisu, ka nebija aizsūtījis naudu. Varbūt vēl tagad nav par vēlu? Kad satiksies, tad jau redzēs. Skandālu viņš nevēlas.

Laikā, kad važonis sasniedza māju, Herstvuds skaidri apzinājās sava stāvokļa nopietnību un dedzīgi vēlējās atrast kādu izeju, kādu atrisinājumu. Kad važonis apturēja, Herstvuds izkāpa un, sirdij nemierīgi dauzoties, devās augšā pa kāpnēm uz galvenajām durvīm. Viņš sameklēja atslēgu un gribēja atdarīt durvis, bet iekšpusē jau atradās cita atslēga. Herstvuds paraustīja rokturi, durvis bija aizslēgtas. Tad viņš piezvanīja — atbildes nebija. Viņš zvanīja vēlreiz — šoreiz stiprāk. Taču atbildes nebija. Viņš nikni spieda zvanu vairākas reizes no vietas, bet velti. Tad Herstvuds nāca lejā.

Mājā zem kāpnēm atradās vēl otras durvis, kas veda uz virtuvi un bija aizsargātas ar dzelzs režģi, lai nodrošinātos pret zagļiem. Sasniedzis šīs durvis, viņš ievēroja, ka tās aizbultētas un virtuves logi aizvērti. Ko tas nozīmē? Viņš piezvanīja un gaidīja. Beidzot, redzēdams, ka neviens neatver, apgriezās un devās atpakaļ uz ratiem.

— Jādomā, ka neviena nav mājās, — viņš sacīja, it kā atvainodamies važonim, kas sēdēja, paslēpis sarkano seju vaļīgā brezenta lietus mētelī.

— Tur augšā logā es redzēju jaunu meiteni, — atbildēja važonis.

Herstvuds palūkojās augšup, bet tagad logā neviena neredzēja. Viņš sapīcis iesēdās ratos, juzdamies reizē sarūgtināts un atvieglots. Tad tāda bija šī spēlīte! Izdzen viņu no mājas un prasa naudu. Tas patiešām pārspēj visu!

DIVDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

Atdzisuši pelni. Pamats izzūd zem kājām.

Herstvuds atgriezās savā kantorī vēl vairāk apjucis nekā agrāk: Ak, dievs, kādā ķezā viņš bija iekūlies! Kā notikumi varēja ņemt tādu virzienu un pie tam tik ātri? Viņš nespēja aptvert, kā tas varēja gadīties. Stāvoklis, kurā viņš tik pēkšņi bija nokļuvis, šķita viņam nedabisks, nereāls, ne ar ko neattaisnojams, viss bija norisinājies it kā pats no sevis, un viņš nevarēja to ne aizkavēt, ne atļaut.

Reizēm viņš atcerējās arī Keriju. Kas viņai noticis? Bija jau vēls vakars, bet no Kerijas nebija ne vēstules, ne kādas citas ziņas, kaut gan viņa bija solījusies šorīt ierasties parkā! Rīt būs sestdiena, kad viņi abi kopā bija norunājuši aizbraukt, bet uz kurieni? Tikai tagad viņš atjēdzās, ka, neseno notikumu uztraukts, nebija izplānojis, ko tālāk darīt. Viņš bija bezprātīgi iemīlējies Kerijā un parastajos apstākļos būtu ar mieru daudz ko riskēt, lai tikai iegūtu pretmīlu, bet tagad … Ko darīt tagad? Varbūt viņa pēkšņi kaut ko uzzinājusi? Varbūt arī viņa atrakstīs un pateiks, ka viņai viss zināms, ka viņa negrib to vairs redzēt. Patlaban tas nebija nekas neiespējams.

Laiks gāja, bet viņš vēl nebija aizsūtījis naudu. Rokas bikšu kabatās sabāzis, pieri saraucis, lūpas cieši sakniebis, Herstvuds staigāja šurp un turp pa spožo kantora grīdu, Labs cigārs viņu mazliet nomierināja, bet tas nebija nekāds universāllīdzeklis pret visām nelaimēm, kas viņam uzbruka. Laiku pa laikam viņš sažņaudza pirkstus dūrēs vai arī dauzīja ar zābaka purngalu grīdu — tas liecināja par satrauktu un sasprindzinātu domu gaitu. Herstvuda pašapziņa bija saņēmusi smagu triecienu, un viņam bija lemts iepazīt cilvēciskās pacietības robežas. Tajā vakarā viņš izdzēra daudz vairāk viskija nekā jebkad agrāk. Vārdu sakot, Herstvuds bija lielisks piemērs cilvēkam, kas pārdzīvo smagu garīgu krīzi.

Lai arī viņš domāja un prātoja visu vakaru, tomēr nekā cita nevarēja izdomāt kā tikai aizsūtīt sievai naudu. Pēc ilgas garīgas cīņas, pēc divu vai triju stundu apsvērumiem «par» un «pret» viņš beidzot paņēma aploksni, ielika tajā pieprasīto summu un lēnām to aizzīmogoja.

Tad viņš pasauca bāra izsūtāmo zēnu Hariju.

— Aiznes vēstuli uz norādīto māju, — viņš teica, pasniegdams aploksni, — un nodod misis Herstvudai.

— Jā, ser, — atbildēja zēns.

— Ja viņas nav mājā, nes vēstuli atpakaļ.

— Jā, ser.

— Vai tu esi redzējis manu sievu? — Herstvuds piesardzības pēc vēl pajautāja, kad zēns jau grasījās iet.

— Jā, ser, es viņu pazīstu.

— Nu, tad jau labi. Un steidzies tūlīt atpakaļ.

— Vai atbilde būs?

— Domāju, ka ne.

Zēns aizgāja, un pārvaldnieks no jauna iegrima domās. Tagad viņš to bija izdarījis. Nebija vairs vērts lauzīt par to galvu. Patlaban viņš bija cietis pilnīgu sakāvi un ar to vajadzēja samierināties. Bet cik pretīgi kļūt pieveiktam tādā veidā! Viņš iztēlojās, kā sieva satiek zēnu pie durvīm un ņirdzīgi smaida. Viņa paņem aploksni, apzinādamās, ka ir uzvarējusi. Ja vien tas būtu iespējams, viņš prasītu aploksni atpakaļ. Smagi elpodams, Herstvuds slaucīja nosvīdušo pieri.

Lai kaut cik izklaidētos, viņš piebiedrojās dažiem paziņām, kuri, iedzerdami pa glāzītei, sarunājās pie letes. Herstvuds mēģināja pievērst uzmanību tam, kas notika apkārt, bet velti. Domas visu laiku saistījās tikai ap mājām, un viņš redzēja ainu, kas tur norisinājās. Ko gan teiks sieva, kad zēns pasniegs aploksni?

Pēc nepilnām divām stundām zēns atgriezās. Viņš, acīm redzot, bija aploksni nodevis, jo pienākot nebāza roku kabatā, lai kaut ko izņemtu.

— Nu, — sacīja Herstvuds.

— Es atdevu viņai aploksni, ser.

— Manai sievai?

— Jā, ser.

— Vai viņa kaut ko teica?

— Viņa teica, ka esot pats pēdējais laiks. Herstvuds dusmīgi saviebās.

Šovakar vairs neko nevarēja uzsākt. Herstvuds līdz pat pusnaktij lauzīja galvu par radušos stāvokli, pēc tam, tāpat kā iepriekšējā vakarā, devās uz Palmera viesnīcu. «Ko gan nesīs rīts?» viņš domāja, un šī doma ilgi neļāva viņam aizmigt.

Nākamajā dienā viņš, kā parasts, devās uz bāru un pārskatīja pastu, reizē baiļodamies un cerēdams. No Kerijas — ne vārda. Arī no sievas ne vārda, un tas bija patīkami. Tas, ka viņš bija aizsūtījis naudu un sieva bija to pieņēmusi, nomierināja Herstvudu, sarūgtinājums par savu piekāpību pamazām izzuda un modās cerība uz izlīgšanu. Sēdēdams savā kabinetā, viņš iedomājās, ka nākamajās divās nedēļās sieva nekā neuzsāks. Pa to laiku viņš paspēs visu labi apsvērt.

Herstvuda domas tūlīt pievērsās Kerijai, un viņš sāka plānot, kā atņemt komivojažierim savu iemīļoto. Ko tagad darīt? Jo neatlaidīgāk viņš centās izprast, kāpēc viņa nebija ieradusies uz satikšanos, kāpēc nebija atrakstījusi viņam ne vārda, jo skumjāk viņam kļuva. Viņš nolēma aizsūtīt Kerijai vēstuli uz pilsētas rietumu daļas pasta kantori, kur viņa to personīgi varēja saņemt: viņš lūgs paskaidrojumus un no jauna uzaicinās uz satikšanos. Bet doma, ka vēstule nonāks Kerijas rokās ne agrāk kā pirmdien, viņu ārkārtīgi uztrauca. Jāatrod kāds ātrāks sazināšanās līdzeklis. Bet kāds?

Herstvuds apsvēra šo jautājumu kādu pusstundu. Viņš negribēja sūtīt ziņnesi, ne arī pats doties turp ar važoni, jo zināja, ka tā var sevi nodot. Saprazdams, ka nedrīkst kavēties, viņš beidzot uzrakstīja vēstuli un pēc tam no jauna iegrima pārdomās.

Pagāja stunda pēc stundas, un ar katru brīdi mazinājās iespēja tuvināties Kerijai. Vēl gluži nesen viņš cerēja, ka šajā laikā viņš priecīgi palīdzēs tai iekārtoties jaunajā dzīvē, bet tagad jau bija pēcpusdiena un nekas nebija paveikts. Pulkstenis nosita trīs, četri, pieci, seši — vēstules tomēr nebija. Satriektais pārvaldnieks staigāja pa bāru, dziļi pārdzīvodams savu neveiksmi. Pagāja rosīgā sestdiena, atnāca svētdiena, bet viņš vēl nekā nebija izdarījis. Svētdienās bārs bija slēgts, un Herstvuds visu dienu pavadīja vienatnē ar savām domām, prom no mājām un trokšņainā bāra, šķirts no Kerijas; bez tam viņš itin nekā nevarēja darīt, lai kaut cik izmainītu savu stāvokli. Tā bija visbriesmīgākā svētdiena viņa dzīvē.

Pirmdien ar otru pastu pienāca ļoti oficiāla izskata vēstule, un Herstvuds labu brīdi aplūkoja to ar interesi. Uz aploksnes bija iespiests advokātu biroja nosaukums «Makgregors, Džeimss un Heijs». Tā sākās ļoti oficiāli: «Cienījamais ser, darām Jums zināmu…» — un tā tālāk. Vēstulē bija īsi paziņots, ka misis Džūlija Herstvuda griezusies birojā ar lūgumu nokārtot dažus jautājumus, kas attiecas uz viņas apgādāšanu un īpašuma tiesībām. Tādēļ misters Herstvuds tiek lūgts nekavējoties ierasties birojā uz pārrunām.

Herstvuds uzmanīgi pārlasīja vēstuli vairākas reizes un papurināja galvu. Šķita, ka nepatikšanas ar ģimeni tikai tagad sāksies.

— Nu, — viņš sacīja pēc kāda brīža, ko lai dara?

Salocījis vēstuli, viņš iebāza to kabatā.

No Kerijas atkal nebija ne vārda, un tas, protams, palielināja viņa ciešanas. Tagad Herstvudam vairs nebija nekādu šaubu, ka viņai viss skaidrs: Kerija zina, ka viņš ir precējies, un dusmojas par viņa divkosību. Kerijas zaudējumu Herstvuds izjuta sevišķi asi, jo tieši tagad viņa bija visvairāk vajadzīga. Viņš nolēma aizbraukt un satikties ar Keriju, ja visdrīzākā laikā nesaņems no viņas vēstuli. Doma, ka Kerija viņu pametusi, Herstvudu dziļi satrieca. Viņš kaisli mīlēja Keriju, un tagad, kad zaudējums bija nenovēršams, mīļotā sieviete šķita viņam vēl iekārojamāka. Viņš ilgojās saņemt no viņas kaut vienu vārdu un ar skumjām atcerējās viņas pievilcīgo tēlu. Lai Kerija domā, ko grib, viņš nedrīkst to zaudēt. Lai notiek Kas notikdams, viņam jānokārto šis jautājums, pie tam drīz. Viņš aizies pie Kerijas un izstāstīs viņai visu par saviem sarežģītajiem ģimenes apstākļiem. Viņš izskaidros, cik viņam nepieciešama tās mīlestība. Nevar būt, ka Kerija novērsīsies no viņa tik grūtā brīdī. Nē, tas nav iespējams! Viņš lūgsies tik ilgi, līdz Kerijas dusmas izgaisīs — un viņa tam piedos.

Pēkšņi Herstvudam ienāca prātā: «Ja nu Kerijas tur vairs nav — ja viņa aizbraukusi?»

Herstvuds piecēlās. Viņš nevarēja ilgāk nosēdēt uz vietas un nedarīt nekā.

Taču viņa satraukums pašreizējo stāvokli neizmainīja.

Arī otrdien viss palika pa vecam. Herstvudam izdevās sevi pierunāt aizbraukt pie Kerijas, bet, sasniedzot Ogdena laukumu, viņam šķita, ka viņu novēro, tādēļ nekavējoties griezās atpakaļ. Viņš neaizgāja pat līdz tam kvartālam, kur atradās Kerijas māja.

Arī šis brauciens nepagāja bez uztraukuma: viņš iesēdās zirgu tramvajā un, neko neievērodams, aizbrauca pa Randolfa ielu līdz firmai, kurā strādāja viņa dēls Džordžs. Sirds viņam sāpīgi sažņaudzās. Viņš vairākkārt bija ieradies šeit satikties ar Džordžu. Bet tagad dēls nelikās par viņu ne zinis. Acīm redzot, neviens no bērniem nebija ievērojis viņa prombūtni. Jā, kāda likteņa ironija! Herstvuds atgriezās bārā un, piebiedrojies paziņu grupai, sāka sarunāties. Šķita, ka tukšā pļāpāšana spēj mazināt sirdssāpes.

Paēdis pusdienas restorānā «Rektors», Herstvuds steidzās atpakaļ uz bāru. Tikai bāra troksnī un kņadā viņš jutās mazliet labāk. Viņš nokārtoja vienu otru saimniecisku sīkumu un uzsāka sarunas ar katru kaut cik pazīstamu viesi. Viņš palika kabinetā pie sava galda vēl ilgi pēc tam, kad visi bija aizgājuši, un devās prom tikai tad, kad naktssargs savā apgaitā paraustīja galvenās durvis, lai pārliecinātos, vai tās aizslēgtas.

Trešdien Herstvuds atkal saņēma pieklājīgu vēstuli no «Makgregora, Džeimsa un Heija». Tajā bija rakstīts:

«Cienījamais ser, atļaujamies ziņot, ka mums norādīts gaidīt Jūsu atbildi līdz rītdienai (ceturtdienai) pulksten vieniem dienā, pirms mēs misis Džūlijas Herstvudas vārdā ierosinām tiesas prāvu par laulības šķiršanu un alimentiem. Ja līdz minētajam laikam nesaņemsim no Jums atbildi, mēs uzskatīsim, ka Jūs nevēlaties vienoties, un būsim spiesti spert attiecīgus soļus. Ar patiesu cieņu …»

— Vienoties! — Herstvuds sarūgtināts iesaucās. — Vienoties!

Viņš atkal papurināja galvu.

Tagad viss bija skaidrs, vismaz viņš zināja, ko varēja gaidīt. Ja viņš neies pie advokātiem, tie tūlīt iesūdzēs viņu tiesā. Ja viņš aizies, viņam piedāvās tādus noteikumus, ka asinis dzīslās sāks vārīties. Herstvuds salocīja vēstuli un pievienoja to pirmajai, kas jau atradās kabatā. Tad viņš uzlika platmali un izgāja uz ielas.

DIVDESMIT SESTĀ NODAĻA

Nežēlastībā kritušais sūtnis. Izeju meklējot.

Kerija, palikusi viena, klausījās Druē aizejošos soļos, vēl skaidri neaptverdama, kas noticis. Viņa tikai zināja, ka viņš bija saniknots izmeties ārā pa durvīm. Pagāja kāds brīdis, pirms viņai ienāca prātā jautājums, vai Druē atgriezīsies, ne jau nu tieši tūlīt, bet vispār. Viņa lēnām pārlaida acis istabai, kurā jau sāka krēslot, un brīnījās, kāpēc vairs nejūtas šeit tāpat kā agrāk. Viņa piegāja pie tualetes galdiņa, uzrāva sērkociņu un aizdedzināja gāzi. Tad no jauna apsēdās šūpuļkrēslā un nodevās pārdomām.

Taču pagāja krietns laika sprīdis, pirms jaunā sieviete spēja sakopot savas domas, un tad viņa apzinājās patiesību: viņa bija gluži viena. Ja nu Druē neatgriežas? Ja viņa vairs nekad nesaņem no Druē nekādu ziņu? Viņa nevarēs ilgi palikt šajās ērtajās istabās. Viņai vajadzēs tas atstāt.

Jāatzīst, ka Kerijai ne prātā nenāca prasīt palīdzību no Herstvuda. Par viņu Kerija nespēja domāt bez nožēlas un sirdssāpēm. Patiesību sakot, viņa bija satriekta un izbiedēta, ka cilvēks var būt morāli tik samaitāts. Herstvuds piekrāptu viņu, ne aci nepamirkšķinot. Tad viņa atrastos daudz sliktākā stāvoklī nekā tagad. Taču Kerija nevarēja aizmirst viņa izskatu un izturēšanos. Vienīgi šis solis šķita viņai negodīgs un nožēlojams. Tas asi kontrastēja ar visu, ko viņa ar prātu un sirdi zināja par šo cilvēku.

Viņa bija viena. Tā pašlaik bija pati svarīgākā doma. Ko darīt? Vai viņai atkal būs jāsāk strādāt? Vai atkal būs jāmeklē darbs pilsētas biznesa rajonā? Varbūt uz skatuves? Jā, jā. Druē par to runāja. Bet vai viņai ir kādas izredzes? Viņa izdomājās gan šā, gan tā, aizsteidzās minūte pēc minūtes, un pienāca nakts. Kerija nebija nekā ēdusi, taču viņa sēdēja kā sēdējusi un domāja.

Tad viņa atcerējās, ka ir izsalkusi, piecēlās un devās uz nelielo istabu pagalma pusē, kur bufetē vēl bija palicis šis tas no brokastīm. Kerija ar bažām uzlūkoja ēdamo. Jautājums par uzturu viņai tagad bija daudz svarīgāks nekā parasti.

Ēdot Kerija pēkšņi atcerējās naudu. Cik dolāru viņai vēl varēja būt? Šis jautājums bija tik svarīgs, ka viņa nekavējoties piecēlās un gāja pēc somiņas. Tā atradās uz tualetes galdiņa, un tajā bija septiņi dolāri banknotēs un mazliet sīknaudas. Viņa raizējās, domājot par šo niecīgo summu, un priecājās, ka īre par dzīvokli samaksāta līdz mēneša beigām. Neviļus Kerija jautāja pati sev, ko gan viņa iesāktu, ja ķildas karstumā viņai būtu izdevies iziet uz ielas. Par to domājot, pašreizējais stāvoklis šķita gluži patīkams. Līdz mēneša beigām bija vēl mazliet laika, un pēc tam varbūt viss nokārtosies.

Druē bija aizgājis, bet kas par to? Viņš nemaz nebija sevišķi dusmīgs. Viņš tikai izlikās. Viņš, protams, atgriezīsies. Kaktā atradās viņa spieķis. Te bija viena no viņa apkaklītēm. Skapī karājās viņa vasaras mētelis. Kerija lūkojās apkārt un, redzēdama vēl citas Druē lietas, centās sevi pārliecināt, ka viņš atgriezīsies, taču visu laiku viņu neatstāja iepriekšējā doma: ja nu viņš neatgriežas, ko tad?

Bija vēl viens jautājums, kas Keriju uztrauca gandrīz tikpat stipri. Viņai vajadzēs runāt ar Druē, vajadzēs paskaidrot. Viņš droši vien gribēs, lai Kerija atzīst, ka taisnība viņa pusē. Nē, turpmāk viņi nevarēs dzīvot kopā.

Piektdien Kerija atcerējās norunāto satikšanos ar Herstvudu. Tajā stundā, kad viņai vajadzēja atrasties Herstvuda sabiedrībā, viņa no jauna ārkārtīgi skaidri un asi sajuta savas nelaimes smagumu. Viņa bija tik nervoza un uztraukta, ka nespēja vairs ilgāk palikt bezdarbībā, tādēļ apģērba brūnu ielas kostīmu un pulksten vienpadsmitos devās uz pilsētas biznesa rajonu. Viņai jāatrod darbs.

Lietus, kas ap pulksten divpadsmitiem tikai smidzināja, vienos jau lija stipri; tas noderēja Kerijai par ieganstu, lai atgrieztos mājā un nogaidītu labāku laiku, bet Herstvudam tas pats lietus sabojāja garastāvokli uz visu dienu.

Nākamajā dienā bija sestdiena, un daudzi uzņēmumi beidza darbu agrāk. Debesis bija skaidras, gaiss smaržīgs, zāle un koki pēc iepriekšējās nakts lietus mirdzēja koši zaļi. Kad Kerija iznāca no mājas, viņu, jautri čivinādami, sagaidīja zvirbuļi. Raugoties uz skaisto parku, viņai neviļus ienāca prātā, cik patīkama dzīve ir tiem, kurus nenomāc rūpes: un viņa karsti vēlējās, lai kaut kas atgadītos un viņai būtu iespējams saglabāt iepriekšējo ērto stāvokli. Viņai nevajadzēja ne Druē, ne viņa naudas, ne arī Herstvuda, viņa tikai gribēja justies tikpat mierīgi un brīvi kā līdz šim — jo galu galā viņa bijusi laimīga — vismaz laimīgāka nekā tagad, kad vienai pašai vajadzēja lauzt sev ceļu dzīvē.

Kad Kerija sasniedza biznesa rajonu, pulkstenis rādīja jau vienpadsmit, un līdz darba beigām palika pavisam maz laika. Sakumā Kerija to neaptvēra, viņu mocīja atmiņas par nepatīkamajiem brīžiem, kurus jau agrāk bija piedzīvojusi šajā darbīgajā un uztraucošajā pilsētas daļā. Viņa klejoja apkārt, cenzdamās sevi pārliecināt, ka meklē darbu, bet tai pašā laikā domāja, ka ar meklēšanu nav sevišķi jāsteidzas. Atrast brīvu vietu nebija viegli, un viņa taču varēja pagaidīt vēl dažas dienas. Bez tam Kerija īsti neticēja, ka viņai atkal būs jācīnās par savu eksistenci. Tagadējā stāvoklī kaut kas tomēr bija izmainījies viņai par labu. Kerija zināja, ka viņas ārējais izskats bija kļuvis pievilcīgāks. Arī viņas izturēšanās bija drošāka. Apģērbs bija ļoti glīts, un vīrieši — labi ģērbti vīrieši, kuri agrāk vienaldzīgi noraudzījās viņā no saviem, ar pulētām margām norobežotajiem kantora nodalījumiem, — tagad raudzījās viņā mīlīgām acīm. Kerija, protams, apzinājās savu varu un priecājās par to, tomēr nejutās pilnīgi droša. Viņa vēlējās tikai to, ko varēja iegūt likumīga ceļā, bez kādas sevišķas labvēlības. Jā, viņai vajadzīgs kaut ko nopelnīt, bet neviens vīrietis nenopirks viņu ar dāvanām un viltus solījumiem. Viņa grib godīgi pelnīt savu maizi.

«Sestdienās veikalu slēdz pulksten vienos,» Kerija lasīja kā patīkamu pasaku uz durvīm, pie kurām bija apstājusies, lai ietu iekšā un prasītu darbu. Šis uzraksts noderēja viņai par attaisnojumu, un, ievērojusi veselu rindu 1 līdzīgu uzrakstu uz dažādu uzņēmumu durvīm, Kerija nolēma, ka šoreiz nav vērts turpināt meklēšanu, jo pulkstenis jau rādīja ceturksni uz vieniem. Viņa iesēdās zirgu tramvajā un brauca uz Linkolna parku. Tur vienmēr bija daudz interesanta: puķes, dzīvnieki, ezers. Viņa mierināja sevi, ka pirmdien viņa dosies meklēt darbu agrāk. Bez tam daudz kas varēja atgadīties no šodienas līdz pirmdienai.

Svētdiena pagāja šaubās, rūpēs, cerības un diezin vēl kādās domu un prāta kaprīzēs. Katru pusstundu Kerija atcerējās, ka nekavējoties vajag kaut ko uzsākt, un šī doma trāpīja viņu kā svelošs pātagas cirtiens. Reizēm, lūkodamās apkārt, Kerija centās sev iegalvot, ka nemaz tik ļauni nav, ka viņa noteikti izkulsies no šī stāvokļa sveika un vesela. Šādos brīžos viņa domāja par Druē padomu iestāties teātrī, un viņai šķita, ka tur viņu gaida panākumi. Viņa apņēmās jau rīt izmēģināt laimi šajā darba laukā.

Tādēļ pirmdien Kerija piecēlās agri un apģērbās ļoti rūpīgi. Viņai nebija ne jausmas, kā dabūt aktiera vietu, taču galu galā nolēma iegriezties teātrī. Vajag tik pajautāt kādam no teātra darbiniekiem, kur atrodams direktors, un lūgt tam darbu. Ja būs brīva vieta, viņa varbūt to dabūs, pretējā gadījumā direktors vismaz pateiks, kur to meklēt.

Kerija vēl nekad nebija satikusies ar teātra ļaudīm, un nekā nezināja par mākslinieku bohēmu un vaļīgajām attiecībām, kas valda šajā sabiedrībā. Viņa zināja tikai, ka misters Heils ieņem teātrī diezgan ievērojamu stāvokli, taču, būdama viņa sievas draudzene, Kerija ne par ko negribēja griezties pie šī džentlmeņa.

Tajā laikā publika bija sevišķi iecienījusi Čikāgas operu, un tās direktoram Davidam Hendersonam bija laba slava. Kerija bija redzējusi šajā operā pāris lielisku uzvedumu un dzirdējusi atzinīgas atsauksmes par vairākām citām izrādēm. Viņa nezināja nekā par Hendersonu, ne arī par paņēmieniem, kā izteikt šādu lūgumu, taču instinktīvi nojauta, ka operā viņa varētu atrast kaut ko sev piemērotu, un tādēļ devās turp. Kerija diezgan droši ienāca pa galvenajām durvīm un gāja tālāk krāšņajā, apzeltītajā vestibilā, kura sienas bija izrotātas ar skatītāju iemīļoto lugu attēliem, un gribēja jau doties pie kasiera lodziņa, bet pusceļā viņai pēkšņi pietrūka drosmes. Šajā nedēļā viesojās kāds ievērojams operetes dziedonis, visur rēgojās milzīgas daudzkrāsainas afišas, un Keriju pārņēma bailes šajā slavas un panākumu atmosfērā. Kas gan te varēja būt viņai piemērots? Viņa pat nodrebēja, domājot par savu pārdrošību, kas varēja beigties tikai ar kategorisku noraidījumu. Kerija tik vien uzdrīkstējās kā aplūkot afišas, un tad viņa steidzās prom. Viņai šķita, ka laimīgi izbēgusi no briesmām, un nodomāja, ka iegriezties šeit vēlreiz būtu pēdējā muļķība.

Ar šo nelielo piedzīvojumu pagaidām izbeidzās darba meklēšana. Pārējo dienas daļu Kerija klaiņoja pa pilsētu un iepazinās vēl ar citiem teātriem, bet tikai no ārpuses. Viņa aplūkoja teātru celtnes, kuru atrašanās vietas bija palikušas viņas atmiņā, — sevišķi ilgi Kerija pastaigājās Lielās operas un Makvikera teātra apkārtnē, pēc tam gāja mājās. Viņa jutās garīgi nomākta, jo saprata, cik niecīgas salīdzinājumā ar redzēto ir viņas prasības pret sabiedrību.

Vakarā Keriju apciemoja misis Heila, un, klausoties viņas pļāpāšanā, Kerijai nebija laika domāt par šīs dienas neveiksmēm. Bet pirms gulētiešanas viņa apsēdās un nodevās visdrūmākajām domām un nojautām. Druē nebija rādījies. Ne no viena nebija saņemta nekāda ziņa, viņa bija iztērējusi veselu dolāru no savas niecīgās naudas summas par pārtiku un tramvaju. Acīm redzot, ilgi ar to neiztiks. Bez tam Kerija nebija dabūjusi darbu.

Viņa domās pārcēlās uz Vanbjūrena ielu pie māsas, kuru nebija redzējusi kopš savas aizbēgšanas, pēc tam viņa atcerējās vecāku māju Kolumbijas Sitijā, uz kurieni, protams, nevarēja atgriezties. Viņa arī nevēlējās meklēt tur patvērumu. Domas par Herstvudu neatnesa viņai nekā cita kā tikai skumjas. Cik ļauns bija šis cilvēks, ja varēja tā piekrāpt!

Pienāca otrdiena un tai līdz nenoteiktība un pārdomas. Pēc piedzīvotās neveiksmes Kerija sevišķi nesteidzās atsākt darba meklēšanu, taču sarāja sevi par gļēvulību, kurai bija padevusies iepriekšējā dienā. Beidzot viņa devās ceļā, apņēmusies vēlreiz iegriezties Čikāgas operā, bet viņai tik tikko pietika drosmes iet iekšā. Kerija tomēr piegāja pie kases un apjautājās.

— Trupas direktoru vai teātra direktoru? — pārjautāja švītīgi ģērbtais kasieris. Viņam acīm redzot, iepatikās Kerija.

— Es nezinu, — atbildēja Kerija, apmulsusi par šādu jautājumu.

— Teātra direktoru jūs šodien nevarat satikt, — paskaidroja jaunais cilvēks. — Viņa nav pilsētā.

Ievērojis Kerijas apmulsumu, viņš piebilda: — Kāpēc jūs gribat direktoru satikt?

— Gribu pajautāt viņam, vai nevaru dabūt darbu, — viņa atbildēja.

— Tad jau labāk aprunājieties ar trupas direktoru, — ieteica kasieris, — bet arī viņa pašlaik nav teātrī.

— Kad viņš sastopams? — jautāja Kerija, pēc kasiera paskaidrojumiem juzdamās mazliet drošāka.

— Jūs varat satikt viņu no vienpadsmitiem līdz divpadsmitiem. Dažreiz viņš sastopams arī pēc pulksten diviem.

Kerija pateicās un ātri izgāja no vestibila, un jaunais vīrietis noskatījās viņai pakaļ pa sava apzeltītā būra lodziņu.

— Skaista! — viņš noteica un sāka iztēloties, kā jaunā sieviete dāvās viņam savu labvēlību.

Lielajā operā viesojās viena no pazīstamākajām operešu trupām. Šeit Kerija vēlējās satikt trupas direktoru. Viņa nezināja nekā par šīs personas niecīgo autoritāti, ne arī to, ka uz vakanto vietu, ja trupā tāda būtu, tūlīt atsūtītu kādu citu aktieri no Ņujorkas.

— Viņa kabinets ir augšā, — kasieris paskaidroja Kerijai.

Direktora kabinetā atradās vairāki vīrieši, divi stāvēja pie loga, trešais sarunājās ar vīrieti, kas sēdēja pie rakstāmgalda, — tas bija direktors. Kerija nervozi raudzījās apkārt un sāka jau baiļoties, ka viņai vajadzēs izteikt savu lūgumu visu šo vīriešu klātbūtnē, no kuriem divi, tie, kas stāvēja pie loga, viņu jau uzmanīgi novēroja.

— Nekā nevar darīt, — direktors teica, — tāds ir mistera Fromaņa noteikums. Mēs nevienu svešu nelaižam aiz kulisēm. Nē, nē!

Kerija kautrīgi stāvēja un gaidīja. Kabinetā bija krēsli, bet neviens neaicināja viņu apsēsties. Vīrietis, kas bija sarunājies ar direktoru, gāja projām, galīgi sašļucis. Bet direktors iedziļinājās papīros, kās atradās viņam priekšā uz galda, it kā tie būtu sevišķi svarīgi dokumenti.

— Haris, vai tu šorīt izlasīji «Heraldā» par Natu Gudvinu[5]?

— Nē, — uzrunātais atbildēja. — Kas tur bija?

— Vakar Hūlija teātrī viņš teicis publikai veselu runu. Labāk palasi pats.

Hariss piegāja pie galda un sāka meklēt pieminēto «Heralda» numuru.

— Ko jūs vēlaties? — direktors jautāja Kerijai, acīm redzot, pamanījis viņu tikai tagad. Viņš domāja, ka tā atnākusi lūgt kontramarkas.

Kerija sakopoja visu savu drosmi. Viņai šķita, ka viņu kā iesācēju katrā ziņā atraidīs. Par to viņa bija tik pārliecināta, ka izlikās atnākusi vienīgi pēc padoma.

— Vai jūs nevarētu man pateikt, kas jādara, lai kļūtu par aktrisi?

Galu galā tas bija pats piemērotākais iesākums sarunai. Ar savu jautājumu Kerija zināmā mērā ieinteresēja cienījamo personu, kas sēdēja aiz galda: naivais jautājums un jaunās sievietes izturēšanās direktoram patika. Viņš smaidīja, smaidīja arī abi pārējie vīrieši, pūlēdamies apslēpt, ka šī situācija viņus uzjautrina.

— Nezinu, ko jums teikt, — direktors atbildēja, nekaunīgi viņu aplūkodams. — Vai jūs jau kādreiz esat spēlējusi?

— Mazliet, — atbildēja Kerija. — Esmu piedalījusies amatieru izrādēs.

Ar savu atbildi Kerija gribēja kaut kā saglabāt interesi, kuru viņai bija izdevies pamodināt direktorā.

— Un jūs nekur neesat mācījusies? — viņš ļoti augstprātīgi jautāja, vēlēdamies ietekmēt ne vien Keriju, bet arī savus draugus.

— Nē, ser.

— Tādā gadījumā es patiešām nezinu, — viņš teica, laiski atgāzdamies krēslā un nelikdamies ne zinis, ka Kerija visu laiku stāv kājās. — Kāpēc jūs gribat kļūt par aktrisi?

Keriju kaitināja šī cilvēka nekaunība, taču viņai nekas cits neatlika kā ar smaidu atbildēt uz viņa nekautrīgo smīnēšanu.

— Man taču no kaut kā jāpārtiek, — viņa teica.

— Ak tā, — atsaucās direktors, ieinteresējies par glīto sievieti, un jau gudroja, kā iepazīties ar viņu tuvāk. — Tas patiešām ir svarīgs iemesls. Nu, bet Čikāga nav īstā vieta iesācējiem. Jums vajag braukt uz Ņujorku. Tur ir lielākas iespējas. Te gandrīz nav nekādu cerību uzsākt aktiera gaitas.

Kerija laipni pasmaidīja, būdama pateicīga, ka direktoram labpaticis sniegt viņai tik plašus paskaidrojumus. Viņš ievēroja Kerijas smaidu un iztulkoja to mazliet citādi. Domāja, ka varēs viegli uzsākt flirtu.

— Sēdieties, — direktors teica, pievilkdams kādu krēslu tuvāk savējam, un ierunājās daudz klusākā balsī, lai pie loga stāvošie vīrieši nedzirdētu. Tie pamirkšķināja viens otram ar acīm.

— Es tagad iešu, Barnij, — viens no viņiem sacīja direktoram. — Satiksimies pēcpusdienā.

— Labi, — atbildēja direktors.

Otrs, kas palika kabinetā, paņēma laikrakstu un izlikās lasām.

— Vai jūs esat padomājusi, kādas lomas jums vislabāk patiktu tēlot? — direktors klusām jautāja.

— Nē, — atbildēja Kerija. — Bet sākumā es būtu ar mieru tēlot kuru katru lomu.

— Ak tā, — direktors noteica. — Vai jūs dzīvojat pilsētā?

— Jā, ser.

Direktors smaidīja vēl mīlīgāk.

— Vai jūs kādreiz esat mēģinājusi iekļūt statistēs? viņš vaicāja daudz intīmākā tonī.

Kerijai pēkšņi sāka likties, ka direktora izturēšanās ir pārlieku laipna.

— Nē, — viņa atbildēja.

—           Daudzas tieši tā uzsāk savas skatuves gaitas, — turpināja direktors. — Lieliska skola apgūt aktrises pieredzi.

To teikdams, viņš draudzīgi un uzmundrinoši raudzījās Kerijā.

— Es to nezināju, — viņa atbildēja.

— Iekļūt statistēs nav viegli, — direktors turpināja.

— Bet dažreiz tomēr laimējas. — Pēc tam, it kā pēkšņi būtu kaut ko atcerējies, izvilka pulksteni un paskatījās tajā. — Man pulksten divos norunāta satikšanās, — viņš teica, — un tagad man jāiet brokastīs. Varbūt jums labpatiktu nākt man līdz? Paēdīsim un aprunāsimies.

— Ak nē! — iesaucās Kerija, kurai acumirklī kļuva skaidri šī cilvēka nolūki. — Man arī jāsatiekas ar dažiem cilvēkiem.

— Ļoti žēl! — sacīja direktors, saprazdams, ka izturējies pārsteidzīgi un ka daiļā svešiniece droši vien aizies.

— Pienāciet kādu citu reizi. Varbūt es atradīšu jums kaut ko piemērotu.

— Pateicos, — mazliet drebošā balsī atbildēja Kerija un pasteidzās aiziet.

— Skaista meitene, vai ne? — sacīja jaunais cilvēks pie loga, kurš nebija pamanījis visus notikušās spēles sīkumus.

— Tā nekas, — norūca direktors, sarūgtināts, ka viņš šai spēlē zaudējis. — Bet viņa nekad nebūs aktrise. Nekas vairāk kā tikai statiste.

Šis nepatīkamais piedzīvojums gandrīz atņēma Kerijai vēlēšanos iegriezties Čikāgas operā. Pēc kāda laika viņa tomēr nolēma uzmeklēt direktoru. Tas bija daudz nopietnāks cilvēks. Viņš tūlīt pateica, ka nav nevienas brīvas vietas, un Kerija saprata, ka viņš uzskata šādu meklēšanu par ļoti muļķīgu.

— Čikāga nav īstā vieta iesācējiem, — viņš teica.

— Jums vajadzēja doties uz Ņujorku.

Kerija tomēr vēl neatlaidās un devās uz Makvikera teātri, bet tajā viņa nevienu no vadītājiem nesatika. Teātrī rādīja lugu «Vecās mājas», bet režisoru, pie kura viņu sūtīja, Kerijai neizdevās satikt.

Šajos sirojumos pa teātriem Kerijai pagāja gandrīz visa diena, un pulkstenis jau rādīja četri, kad, gluži nogurusi, viņa devās mājup. Viņa labi zināja, ka jāturpina meklēšana, taču līdz šim visas pūles bija izrādījušās veltīgas un viņai pietrūka drosmes. Kerija iesēdās zirgu tramvajā un pēc nepilnas stundas sasniedza Ogdena laukumu, taču nolēma braukt tālāk līdz pilsētas rietumu daļas pasta kantorim, kur viņa parasti saņēma Herstvuda vēstules. Šoreiz viņa saņēma vēstuli, kas bija rakstīta sestdien, atplēsa un lasīja to, pretrunīgu jūtu saviļņota. Tajā bija tik daudz siltuma, tik daudz patiesas nožēlas, ka viņa nebija ieradusies uz satikšanos, ne arī atsūtījusi kādu ziņu, ka Kerijai neviļus kļuva rakstītāja žēl. Herstvuds viņu mīlēja — tas bija skaidrs. Slikti bija tikai tas, ka viņš iedrošinājās viņu mīlēt, būdams precēts vīrs. Kerija domāja, ka vēstule pelnījusi atbildi, tādēļ nolēma rakstīt un paziņot šim krāpniekam, ka viņai viss zināms un viņa ir ārkārtīgi sašutusi par šādu nelietību. Viņa pateiks tam, ka starp viņiem visam beigas.

Mājās Kerija tūlīt ķērās pie rakstīšanas, un tas prasīja krietni daudz laika, jo uzdevums nebija viegls.

«Es domāju, ka man nav vajadzīgs Jums paskaidrot, kāpēc neaizgāju uz satikšanos,» viņa rakstīja. «Kā Jūs varējāt mani tā krāpt? Jūs taču saprotat, ka tagad man nevar būt ar Jums nekā kopēja. Nē, nekādos apstākļos! Ai, kā Jūs varējāt tā rīkoties!» viņa, dziļi sarūgtināta, piebilda. «Jūs sagādājāt man lielākas ciešanas, nekā spējat iedomāties. Ceru, ka Jūs drīz pārvarēsiet savu aizraušanos. Mēs vairs nekad nesatiksimies. Ardievu!»

Nākamajā rītā Kerija aizgāja līdz tuvākajam ielu krustojumam un vilcinādamās iemeta vēstuli pastkastītē, jo nebijā pārliecināta, vai dara pareizi. Pēc tam viņa iesēdās tramvajā un brauca uz pilsētu.

Universālveikalos, kuros Kerija iegriezās, pašreiz bija «klusā sezona», taču glīto un gaumīgi tērpto sievieti uz klausīja daudz uzmanīgāk nekā citas darba meklētājas. Kerijai nācās dzirdēt tos pašus jautājumus, kas viņai jau bija tik labi pazīstami.

— Ko jūs protat darīt? Vai jūs kādreiz esat strādājusi mazumtirdzniecībā? Vai jums ir pieredze?

«Bazārā», kā arī citos lielajos veikalos bija tas pats. Visur viņa dzirdēja, ka pašlaik esot «klusā sezona», lai pienākot vēlāk, varbūt viņa būšot vajadzīga.

Kad dienas beigās Kerija nogurusi un nomākta atgriezās mājas, viņa ievēroja, ka Druē bijis dzīvoklī. Viņš bija aiznesis lietussargu un vasaras mēteli. Laikam arī vēl ko citu, bet Kerija nebija par to gluži pārliecināta. Visas savas lietas viņš tomēr nebija paņēmis.

Taču viņš nebija aizgājis tikai pagaidām. Ko lai viņa tagad dara? Pēc pāris dienām viņai, acīm redzot, atkal vajadzēs vienai pašai cīnīties ar pasauli. Viņas drānas drīz vien nonēsāsies. Kerija savā parastajā izteiksmīgajā veidā salika rokas un saspieda pirkstus. Lielas asaras sariesās acīs un noritēja pār vaigiem. Viņa bija vientuļa, bezgala vientuļa.

Druē patiesi bija ieradies, bet gluži citā nolūkā, nekā Kerija domāja. Viņš cerēja satikt Keriju mājās, gribēja teikt viņai, ka atnācis pēc savām drēbēm, un pirms aiziešanas izlīgt ar viņu.

Tādēļ viņš jutās stipri vīlies, nesastapis Keriju mājās. Viņš ilgi kavējās dzīvoklī, cerēdams, ka Kerija aizgājusi kaut kur netālu un drīz atgriezīsies. Visu laiku viņš ausījās, vai uz kāpnēm neatskanēs viņas soļi.

Druē gribēja izlikties, it kā būtu tikko ienācis, un tēlot apmulsušo, kas gluži negaidot pārsteigts. Pēc tam varētu paskaidrot, ka ieradies pēc drēbēm, un uzzināt, ko viņa domā.

Taču visa gaidīšana izrādījās veltīga, Kerija nenāca. Druē pārtrauca rakņāšanos pa atvilktnēm, piegāja pie loga un raudzījās uz ielu, beidzot apsēdās šūpuļkrēslā. Tomēr no Kerijas ne vēsts. Druē sāka nervozēt un aizsmēķēja cigāru. Pēc brīža viņš piecēlās un sāka staigāt pa istabu šurp un turp. Tad, raudzīdamies ārā pa logu, pamanīja, ka mākoņi pārklāj debesis. Druē atcerējās, ka pulksten trijos viņam norunāta satikšanās ar kādu biznesmenu. Viņš nolēma, ka ilgāk gaidīt nav vērts, paņēma savu lietussargu un vasaras mēteli un nodomāja, ka šīs lietas viņam tā kā tā nepieciešamas. Kerija droši vien pamanīs, ka to vairs nav un izbīsies. Rīt viņš atnāks pēc citām mantām un noskaidros, kas Kerijai padomā.

Kad Druē grasījās iet projām, viņš patiesi nožēloja, ka nav sagaidījis Keriju. Pie sienas karājās neliels viņas portrets: tajā jaunā sieviete bija redzama glītajā jaciņā, kuru tas viņai pašu pirmo bija dāvājis, — portretā viņa izskatījās mazliet domīgāka nekā pēdējā laikā. Druē jutās aizkustināts, viņš raudzījās uz Kerijas acīm, un viņu pārņēma neparasti maigas jūtas.

—Tu izturējies slikti pret mani, Ked! — viņš teica, it kā sarunātos ar pašu Keriju.

Tad Druē devas uz durvīm, vēlreiz pārlaida skatienu istabai un izgāja.

DIVDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

Kad dzelme aprij cilvēku, tas tiecas pēc zvaigznes

Kad Herstvuds drūmā garastāvoklī atgriezās no pastaigas, kurā bija devies pēc advokātu «Makgregora, Džeimsa un Heija» vēstules saņemšanas, viņš atrada sava kantorī Kerijas vēstuli, kuru tā no rīta bija rakstījusi. Viņš nodrebēja, kad ieraudzīja pazīstamo rokrakstu, un steidzās atplēst aploksni.

«Viņa taču mani mīl,» Herstvuds nodomāja, «citādi jau viņa nebūtu man rakstījusi.»

Izlasījis vēstuli, viņš pirmajā brīdī jutās mazliet nomākts par vēstules saturu, bet drīz vien atguva drosmi. «Viņa nebūtu rakstījusi, ja mani nemīlētu.»

Tikai šī doma palīdzēja viņam aizdzīt grūtsirdību. No vēstules satura neko daudz nevarēja uzzināt, taču Herstvudam šķita, ka viņš atminējis tās noskaņojumu.

Tas patiešām bija kaut kas ārkārtīgi cilvēcisks, pat aizkustinošs, ka, izlasījis pārmetumu pilno vēstuli, Herstvuds jutās ļoti atvieglots. Viņš, kas tik ilgi bija noslēdzies sevī, tagad meklēja mierinājumu — un kur? Slepenie jūtu pavedieni, kā tie mūs visus saista!

Herstvuda vaigos iesitās sārtums. Viņš uz brīdi aizmirsa advokātu vēstuli. Ja Kerija atrastos pie viņa, varbūt viņam tad izdotos izkļūt no sarežģītā stāvokļa, varbūt visām šīm nepatikšanām tad nebūtu nekādas nozīmes. Viņam būtu vienalga, ko sieva dara, ja tikai nebūtu jāzaudē Kerija. Herstvuds piecēlās un staigāja apkārt, sapņodams brīnišķīgus sapņus par dzīvi kopā ar sievieti, kurai piederēja viņa sirds.

Bet nebija ilgi jāgaida, kad rūpes no jauna atgriezās un līdz ar tām arī ārkārtīgs nogurums. Viņš domāja par rītdienu un par gaidāmo tiesas prāvu. Viņš nebija nekā izdarījis, bet pēcpusdiena gandrīz jau pagājusi. Pulkstenis rādīja bez ceturkšņa četri, un piecos advokāti slēgs kantori. Palika vēl tikai rītdiena līdz pulksten divpadsmitiem. Domājot pagāja pēdējās piecpadsmit minūtes, un pulkstenis nosita četri. Tad Herstvuds galīgi atmeta nodomu šodien apmeklēt advokātus un pievērsās Kerijai.

Jāpiebilst, ka Herstvuds nemaz necentās sevi attaisnot. Viņam tas nenāca ne prātā. Viņš domāja tikai par to, kā pierunāt Keriju nākt viņam līdz. Kas tur ļauns? Viņa bija tam neizsakāmi mīļa. No tā bija atkarīga viņu abu laime. Kaut tikai Druē ātrāk atstātu Čikāgu!

Herstvuds pēkšņi pamodās no saviem sapņiem par Keriju, jo atcerējās, ka rīt viņam nepieciešama tīra veļa.

Pa ceļam uz Palmera viesnīcu viņš nopirka veļu un pusduci kaklasaišu. Ieejot vestibilā, Herstvudam likās, ka viņš redz Druē ejam augšā pa kāpnēm ar atslēgu rokā. Nē, tas nevar būt!» Vēlāk viņš nodomāja, ka Druē un Kerija pārnākuši dzīvot uz viesnīcu. Herstvuds devās pie šveicara galdiņa.

— Vai misters Druē dzīvo viesnīcā? — viņš jautāja.

— Man tā šķiet, — šveicars atbildēja, pārlūkodams sarakstu. — Jā, dzīvo gan.

— Nevar būt! — iesaucās Herstvuds, pūlēdamies noslēpt pārsteigumu. — Vai viens pats?

— Jā, — atbildēja šveicars.

Herstvuds aizgriezās un saknieba lūpas, lai nenodotu savu satraukumu.

«Ko tas nozīmē?» viņš domāja. «Acīm redzot, saķildojušies.»

Viņš steidzās uz savu istabu jau daudz labākā garastāvoklī un pārmainīja veļu. Ģērbdamies viņš nolēma, ka jāuzzina, vai Kerija palikusi viena, vai arī aizgājusi dzīvot kaut kur citur. Jāuzmeklē viņa tūlīt.

«Tagad es zinu, ko darīšu,» viņš prātoja, «piezvanīšu pie durvīm un jautāšu, vai misters Druē mājās. Tad noskaidrosies, vai viņš tur vēl dzīvo un kur atrodas Kerija.»

Šī doma uzmundrināja Herstvudu, un viņš nolēma doties turp tūlīt pēc vakariņām. Pulksten sešos, nākdams lejā no savas istabas, Herstvuds vērīgi lūkojās apkārt, vai Druē nav kaut kur tuvumā, un tad devās uz restorānu. Taču viņš gandrīz nekā nevarēja ieēst, jo viņam gribējās drīzāk nokļūt pie Kerijas. Pirms došanās ceļā Herstvuds nolēma pārliecināties, kur atrodas Druē, un tādēļ atgriezās viesnīcā.

—Vai misters Druē aizgājis? — viņš vaicāja šveicaram.

— Nē, — tas atbildēja, — viņš ir savā istabā. Vai jūs

vēlaties uzsūtīt viņam karti?

— Nē. Es pienākšu vēlāk, — atbildēja Herstvuds un

gāja ārā.

Medisona alejā viņš iesēdās zirgu tramvajā, aizbrauca līdz Ogdena laukumam un šoreiz droši devās uz parādes durvīm. Istabene atvēra durvis.

— Vai misters Druē mājās? — Herstvuds laipni jautāja.

— Viņa nav pilsētā, — atbildēja meiča, jo bija noklausījusies Kerijas un misis Heilas sarunu.

— Bet misis Druē?

— Viņa aizgāja uz teātri.

— Ak tā? — brīnījās Herstvuds. Tad, izlikdamies, it kā viņam būtu kaut kas svarīgs padomā, jautāja: — Vai jūs nezināt, uz kuru teātri?

Istabenei nebija ne jausmas, kur Kerija aizgājusi, bet viņa neieredzēja Herstvudu un gribēja sagādāt tam nepatikšanas, tādēļ atbildēja: — Uz Hūlija teātri.

— Pateicos, — sacīja bāra pārvaldnieks un, mazliet pacēlis platmali, gāja projām.

«Iegriezīšos Hūlija teātrī,» viņš nodomāja, taču savu apņemšanos neizpildīja. Pa ceļam uz pilsētas centru viņš paspēja visu labi pārdomāt un nolēma, ka nav vērts. Lai arī kā Herstvudam gribējās redzēt Keriju, viņš saprata, ka viņa nebūs teātrī viena, tādēļ neērti viņu traucēt ar savu lūgumu. Labāk pagaidīt — vismaz līdz rītam. Bet rīt viņam vajadzēja tikties ar advokātiem.

Šī doma iedarbojās uz Herstvudu kā auksta ūdens šalts. Viņš atkal nokļuva seno rūpju varā un, sasniedzot bāru, domāja tikai par to, kā mazliet aizmirsties. Zālē bija sapulcējies vesels bars džentlmeņu, kas ar savām mundrajām balsīm piepildīja visu telpu. Grupa Kuka apgabala politiķu bija sasēdušies ap sarkankoka galdu zāles viņā galā un dzīvi sarunājās. Vairāki jauni švīti drūzmējās pie letes, lai pēc tam ar nokavēšanos dotos uz teātri. Kāds panīcis džentlmenis ar sarkanu degunu un vecmodīgu cilindru galvā letes galā vientulīgi sūca savu alu. Herstvuds pamāja ar galvu politiķiem un iegāja savā kabinetā.

Ap pulksten desmitiem kāds no Herstvuda paziņām misters Frenks Teintors, dedzīgs zirgu skriešanās sacīkšu cienītājs, iegriezās bārā un, redzēdams, ka pie pārvaldnieka neviena nav, gāja pie viņa.

— Sveiks, Džordž! — viņš sacīja.

— Kā klājas, Frenk? — pārvaldnieks atsaucās, ieraugot paziņu, un kļuva mazliet možāks. — Sēdieties, — viņš aicināja, norādīdams uz vienu no brīvajiem krēsliem.

— Kas jums kait, Džordž? — Teintors jautāja. — Jūs izskatāties mazliet sapīcis. Laikam paspēlējāt sacīkstēs?

— Šovakar es nejūtos visai labi. Būšu laikam saaukstējies.

— Iedzeriet viskiju, Džordž! — ieteica Teintors. — Jums taču vajadzēja to zināt.

Herstvuds smaidīja.

Kamēr viņi kabinetā sarunājās, bārā ienāca vēl daži Herstvuda paziņas, un pēc pulksten vienpadsmitiem, kad beidzās teātru izrādes, sāka ierasties aktieri, starp tiem dažas slavenības.

Tad iesākās viena no tām bezsaturīgajām sarunām, kas tik ļoti parastas amerikāņu bāros un restorānos, kur tie, kas vēlas iekļūt izredzēto pulkā, cenšas iegūt sev daļu no tā mirdzuma, ar ko tik bagātīgi apveltītas slavenības. Ja Herstvudam bija kāda vājība, tad tā bija tieksme pēc slavenībām. Arī pats sevi viņš pieskaitīja šai ļaužu grupai. Herstvuds bija pārāk lepns, lai kādam glaimotu, un stingri ievēroja savu stāvokli, ja atradās sabiedrībā, kas viņu ne sevišķi cienīja. Bet šovakar viņš varēja spīdēt kā pilntiesīgs džentlmenis, un apziņa, ka ievērojami vīri bez šaubīšanās pieņem viņu kā draugu un līdzīgu, sajūsmināja Herstvudu. Tieši šādās reizēs viņš mēdza iemest lieku glāzīti. Kad bārā sapulcējās sabiedrības zieds, viņš pat atļāvās dzert glāzi pēc glāzes reizē ar pārējiem un stingri ievēroja savu kārtu izmaksāt, it kā viņš šeit būtu svešinieks tāpat kā citi. Un, ja Herstvuds kādreiz apreiba, — pareizāk sakot, sāka sajust patīkamu siltumu un omulību, kam seko daudz nepatīkamāks stāvoklis, — tas notika tieši tad, kad viņš atradās starp tādiem ļaudīm kā patlaban, kad viņam apkārt sprēgāja pazīstamu slavenību valodas. Šovakar, kad Herstvuds bija sevišķi uztraukts, viņš priecājās par sabiedrību un, tagad slavenību vidū aizmirsis uz laiku visas rūpes un nepatikšanas, nodevās vispārējai jautrībai.

Drīz visa kompānija bija manāmi iereibusi. Tika bārstītas anekdotes — šie nekad neapnīkstošie smieklīgie nostāsti, kas šādos gadījumos ir galvenais amerikāņu vīriešu sarunu temats.

Pienāca pusnakts — bāra slēgšanas laiks, un kompānija sāka izklīst. Herstvuds sirsnīgi atvadījās no viesiem. Viņš jutās lieliski. Viņš bija nonācis līdz tam stāvoklim, kad prāts vēl skaidrs, taču viegli pakļaujas iztēlei. Herstvudam šķita, ka viņa nepatikšanas nav nemaz tik nopietnas. Iegājis savā kabinetā, viņš sāka pārskatīt dažus rēķinus un gaidīja, kad aizies bārmeni un kasieris.

Pēc tam kad visi bija prom, pārvaldniekam vajadzēja pārbaudīt, vai pa nakti viss droši un kārtīgi noslēgts: šis pienākums jau bija kļuvis Herstvudam par paradumu. Lielākas naudas summas pa nakti uzņēmumā neglabājās, tikai tas mazumiņš, ko ieņēma pēc banku slēgšanas, un to pašu kasieris parasti ieslēdza seifā, kura atvēršanas noslēpumu zināja tikai viņš un bāra īpašnieki. Taču Herstvuds katru nakti piesardzības dēļ pārbaudīja, vai kases atvilktnes un seifa durvis patiešām ciet. Pēc tam viņš aizslēdza savu kantori, iededza lampiņu blakus seifam un tikai tad devās uz mājām.

Vēl nekad pa šiem gadiem Herstvudam nebija gadījies atrast kaut ko nekārtībā, bet šodien, kad viņš, aizslēdzis savu galdu, iznāca no kabineta un spēcīgi parāva seifa durvis, tās atvērās. Herstvuds bija pārsteigts un, ieskatījies iekšā, redzēja, ka tur atrodas nauda. Pirmajā brīdī viņš gribēja durvis aizgrūst ciet,

«Rīt būs jāparunā ar kasieri,» Herstvuds nodomāja.

Kasieris, pirms kādas pusstundas atstādams bāru, nešaubījās, ka aiztaisījis seifa durvis, kā pienākas. Nekad agrāk viņš nebija kļūdījies. Bet tonakt kasierim bija pavisam citas rūpes, kas saistīja visu viņa uzmanību. Viņš prātoja, kā atvērt pašam savu uzņēmumu.

«Jāpaskatās, kas tur iekšā,» domāja Herstvuds, izvilkdams vienu no atvilktnēm. Viņš nezināja, kāpēc viņam gribas tajā. ielūkoties. Tas notika gluži neapzināti, un nekad agrāk viņš nebūtu tā darījis.

Pirmajā atvilktnē viņa skatienu saistīja banknošu paciņas tūkstoš dolāru vērtībā, tieši tādas, kādas bankas mēdz izsniegt. Viņš nevarēja pateikt, cik daudz naudas tur ir, un labu brīdi pakavējās pie tām ar acīm. Tad viņš izvilka otru atvilktni. Tajā atradās šīs dienas ienākumi.

«Es nemaz nezināju, ka Ficdžeralds un Mojs tā atstāj naudu,» viņš nodomāja. «Droši vien aizmirsuši.»

Herstvuds lūkojās uz atvilktni, kurā atradās banknotes.

«Nu, saskaiti,» kāda balss čukstēja viņam ausī.

Herstvuds iebāza roku atvilktnē, paņēma visu banknošu kaudzi un pēc tam ļāva atsevišķām paciņām krist atpakaļ. Tajās bija piecdesmit un simt dolāru banknotes. Herstvuds saskaitīja kādas desmit paciņas.

«Kādēļ es neaiztaisu seifu?» viņš domās jautāja sev. «Kāpēc es kavējos?»

Viņš saņēma pavisam neparastu atbildi:

«Vai tev kādreiz ir bijis desmit tūkstoši dolāru skaidrā naudā?»

Pārvaldnieks atcerējās, ka viņam nekad nav bijis tik daudz naudas. Viss viņa īpašums bija sakrāts pamazām, un tagad tas piederēja sievai. Visu kopā saskaitot, iznāktu vairāk par četrdesmit tūkstošiem, un tagad to visu mantos sieva.

Šīs domas mulsināja Herstvudu. Viņš iebīdīja atvilktnes atpakaļ seifā un aizvēra durvis, bet pirksti vēl neatlaida apaļo rokturi, kuru tik viegli varēja pagriezt, un tad būtu beigas visiem kārdinājumiem. Taču Herstvuds vilcinājās. Beidzot viņš piegāja pie loga un nolaida aizkarus. Tad paraustīja durvis, kuras bija iepriekš noslēdzis. Kāpēc viņš bija kļuvis tik aizdomīgs? Kāpēc viņš kustējās tik klusi? Herstvuds aizgāja līdz letes galam, atspiedās uz tās ar roku un domāja. Tad viņš atslēdza sava kabineta durvis un iededza gaismu. Viņš attaisīja savu galdu, apsēdās pie tā, un dīvainas domas šaudījās viņam pa galvu.

«Seifs ir vaļā,» čukstēja balss. «Vēl ir palikusi šaura sprauga. Atslēga nav vēl aizcirtusies.»

No šī domu jucekļa Herstvudam galva griezās riņķī. Viņš no jauna atcerējās visus šīsdienas sarežģījumus. Viņu neatstāja doma, ka te ir iespēja atrisināt visas grūtības. Ar šo naudu to varēja izdarīt. Ak, kaut viņam bijusi šī nauda un Kerija! Herstvuds piecēlās un stāvēja kā sastindzis, skatīdamies grīdā.

«Nu, kā tad būs?» viņš jautāja pats sev, un par atbildi lēnām pacēla roku un pakasīja galvu.

Pārvaldnieks nebija muļķis, lai akli mestos šādā avantūrā, bet viņš atradās ļoti īpatnējā stāvoklī. Viņa asinīs kūsāja vīns. Tas bija sakāpis Herstvudam galvā, un viņš redzēja visu rožainā gaismā. Šie desmit tūkstoši dolāru solīja viņam lieliskas iespējas. Tie pavērs viņam visus ceļus. Viņš iegūs Keriju. Jā, jā, par to nav nekādu šaubu! Viņš varēs atbrīvoties no sievas. Un vēstule, kas aicina viņu rīt no rīta uz pārrunām ar advokātiem? Viņam nevajadzēs ar tiem satikties! Herstvuds aizgāja atpakaļ pie seifa un uzlika roku uz apaļā roktura. Tad viņš atrāva durvis līdz galam vaļā un izvilka ārā kastīti ar naudu.

Kad banknošu paciņas atradās viņa priekšā, viņam šķita muļķīgi likt tās atpakaļ. Protams, muļķīgi! Ar šo naudu viņš un Kerija varēja iztikt gadiem ilgi.

Ak dievs, kas tas bija? Pirmoreiz dzīve viņš nespēja kustēties, it kā smaga roka būtu uzgulusi viņa plecam. Herstvuds bailīgi raudzījās apkārt. Nevienas dzīvas dvēseles. Nevienas skaņas. Kāds, lēni kājas vilkdams, gāja garām pa ietvi. Herstvuds paņēma kastīti ar naudu un iebāza to atpakaļ seifā. Tad viņš no jauna pievēra durvis.

Tiem, kas nekad nešaubās par savu rīcību, grūti saprast to ļaužu stāvokli, kuru gribasspēks nav stiprs un kuri drebēdami svārstās starp pienākumu un iekāri. Tie, kuri nekad nav dzirdējuši spoku pulksteņa nopietno balsi, kas ar baismīgu noteiktību atkārto: «Tev tas jādara!» — «Tu nedrīksti to darīt! Tev tas jādara!» — «Tu nedrīksti to darīt!» — tie nespēj tiesāt šādus cilvēkus. Ne tikai jūtīgi un augsti attīstīti raksturi pārdzīvo šādu cīņu. Pat vistrulākais cilvēces pārstāvis dzird sirdsapziņas balsi tai brīdī, kad iekāre mudina viņu uz ļaunu, un šī balss skan jo spēcīgāk, jo lielāks ir noziegums. Mums jāatceras, ka tā ne vienmēr ir izpratne par pareizo, jo neviens nevar apgalvot, ka dzīvnieka instinktīvā novēršanās no ļauna izskaidrojama ar izpratni par pareizo. Cilvēks vēl aizvien vadās vispirms no instinktiem un tikai pēc tam no prāta slēdzieniem. Tieši instinkts attur noziedznieku no pārkāpuma, tieši instinkts — tādos gadījumos, kur cilvēks nespēj pareizi spriest, — skubina ļaundari baidīties no briesmām, baidīties no nozieguma.

Pirmoreiz darot kaut ko ļaunu, cilvēka prāts šaubās. Domu pulkstenis tikšķina savas vēlēšanās un aizliegumus. Tiem, kas nekad nav pārdzīvojuši šādu garīgu cīņu, turpmākā notikumu gaita būs īsts atklājums.

Kad Herstvuds atlika naudu atpakaļ, viņš atkal jutās brīvs un drošs. Neviens viņu neredzēja, viņš bija gluži viens. Neviens nevarēja pateikt, ko viņš bija gribējis darīt. Viņš varēja visu labi apsvērt.

Šīvakara skurbulis vēl nebija pārgājis. Herstvuda piere bija mitra, viņa rokas drebēja aiz neizskaidrojamām bailēm, alkohola tvaiki vēl aizvien turēja viņu savā varā. Viņš gandrīz nemanīja, kā aizrit laiks. Viņš atkal un atkal pārdomāja savu stāvokli, domās visu laiku redzēja naudas kaudzi un savā fantāzijā nebeidza iztēloties iespējas, ko ar šo naudu varēja sasniegt. Viņš iegāja savā mazajā kabinetā, tad aizgāja līdz durvīm, pēc tam atkal pie seifa. Viņš satvēra apaļo rokturi un atvēra seifa durvis. Lūk, nauda! Kas gan tur ļauns skatīties uz naudu?

Herstvuds no jauna izvilka kastīti un sāka pārcilāt banknošu paciņas. Tās bija tik gludas, tik blīvas, tik viegli aiznesamas. Patiešām brīnums, cik maz vietas tās aizņēma. Herstvuds nolēma naudu paņemt. Jā, viņš to darīs. Viņš iebāzīs naudu kabatā. Bet tūlīt pat saprata, ka visām paciņām tur nebūs vietas. Viņa soma! Jā, cik labi, ka viņam līdz soma! Tur varēs salikt visu naudu. Un nevienam nebūs par to nekādu aizdomu. Herstvuds iegāja savā kabineta un paņēma no plaukta somu, Viņš uzlika to uz sava galda, izgāja pa durvīm un devās pie seifa. Nezin kādēļ viņam negribējās likt naudu somā plašajās bāra telpās.

Vispirms viņš ienesa kabinetā banknošu paciņas, pēc tam šī vakara ieņēmumu. Viņš ņems visu. Viņš atlika atpakaļ tukšas kastītes, pievēra seifa tērauda durvis un domīgs palika stāvam.

Grūti izskaidrot, kāpēc cilvēks šādos gadījumos šaubās, taču tā patiešām notiek. Herstvuds nespēja spert izšķirošo soli. Viņam gribējās atkal un atkal visu pārdomāt, pārdomāt un apsvērt, izlemt, kā būtu labāk. Viņš tā ilgojās pēc Kerijas, viņa attiecības ar ģimeni bija tā sarežģījušās, ka paņemt naudu šķita viņam vislabākais atrisinājums. Taču viņš vēl svārstījās. Viņš nezināja, ar ko tas viss varēja beigties, nevarēja iedomāties, kad pienāks atmaksas stunda. Apsvērt savu rīcību no morāles viedokļa viņam nenāca ne prātā — šāda doma nekad un nekādos apstākļos nebūtu ienākusi Herstvudam prātā.

Kad viņš bija salicis visu naudu somā, viņu pēkšņi sagrāba riebums. Viņš to nedarīs — nē, nedarīs! Kāds skandāls tad izcelsies! Policija! Tā būs viņam tūlīt uz pēdām. Viņam būs jābēg, bet kur? Kādas šausmas — bēgt no tiesas! Herstvuds izņēma abas kastītes un salika naudu atpakaļ. Uztraukumā viņš samainīja kastītes. Taisīdams ciet durvis, viņš aptvēra, ka kļūdījies, un no jauna atvēra seifu. Nu, protams, naudas summas nebija agrākajā vieta.

Herstvuds no jauna izvilka kastītes un sāka izlabot kļūdu, un, darbojoties ar naudu, šausmas atkal izgaisa. Kāpēc gan baidīties?

Kamēr nauda atradās viņam rokā, slēdzene noklikšķēja. Noklikšķēja! Vai viņš pats to bija izdarījis? Herstvuds satvēra rokturi un spēcīgi sāka to raustīt. Durvis bija ciet. Ak dievs! Tagad viss pagalam!

Tiklīdz Herstvuds saprata, ka seifs patiešām aizslēdzies, sviedri izspiedās viņam uz pieres un viņš sāka drebēt. Herstvuds palūkojās apkārt un acumirklī izlēma, ko darīt. Kavēties vairs nedrīkstēja.

«Ja es nolieku naudu uz seifa un aizeju,» Herstvuds domāja, «visi tāpat zinās, kas to darījis. Es vienmēr pēdējais aizeju no šejienes. Un daudz kas var gadīties, ja uzsāk izmeklēšanu.»

Viņš tūlīt sāka enerģiski rīkoties.

«Man jātiek projām no šejienes,» viņš domāja.

Viņš iesteidzās savā kabinetā, paņēma vasaras mēteli un platmali, aizslēdza rakstāmgaldu un paķēra somu. Atstājis degam tikai vienu spuldzi, Herstvuds atvēra durvis. Viņš centās izskatīties drošs un pārliecināts, taču tas viņam neizdevās. Viņš jau nožēloja savu rīcību.

— Kaut es nebūtu to darījis, — viņš teica. — Tā bija kļūda.

Viņš noteiktiem soļiem gāja pa ielu, pa ceļam pasveicināja naktssargu, kas mēdza pārbaudīt durvis. Viņam jātiek prom no pilsētas cik ātri vien iespējams.

«Jāuzzina, kad iet vilciens,» viņš domāja.

Herstvuds izvilka pulksteni un paskatījās. Tas rādīja pusdivi.

Viņš apstājās pie tuvākās aptiekas, jo redzēja tajā tālsarunu telefona kabīni. Tā bija ievērojama aptieka, un tajā bija iekārtota viena no pirmajām telefona kabīnēm.

— Atļaujiet man izmantot jūsu telefonu, — Herstvuds lūdza nakts dežurantam.

Tas pamāja.

— Dodiet man 1643, — viņš teica, sameklējis Mičiganas Centrālās stacijas numuru. Drīz viņu savienoja ar kasieri.

— Kad aiziet vilciens uz Detroitu? — Herstvuds jautāja.

Kasieris saka uzskaitīt vilcienus.

— Tātad šonakt vilcienu vairs nav?

— Vilciena ar guļamvagoniem nav. Nē, viens tomēr ir; — kasieris piebilda. — Pasta vilciens, kas atiet pulksten trijos.

— Labi, — teica Herstvuds. — Kad tas pienāk Detroitā? Viņš domāja, kaut tikai savlaicīgi tiktu pāri upei un nokļūtu Kanādā. Tad mierīgi varētu doties tālāk uz Monreālu. Viņš atviegloti uzelpoja, uzzinājis, ka vilciens pienāk Detroitā pulksten divpadsmitos dienā.

«Pirms pulksten deviņiem kasieris neatvērs seifu,» Herstvuds domāja. «Līdz pusdienai viņi netiks man uz pēdām.»

Tad viņš atcerējās Keriju. Jāsteidzas zibens ātrumā, ja viņš grib aizvest līdz Keriju. Viņai jābrauc līdz! Viņš ielēca tuvākajā važonī.

— Uz Ogdena laukumu!— viņš uzsauca kučierim. — Ja pasteigsieties, saņemsiet dolāru dzeramnaudas.

Kučieris pātagoja zirgu, un tas sāka aulekšot. — Pa ceļam Herstvuds izdomāja, kā rīkoties. Sasniedzis Kerijas māju, viņš steidzās augšā pa kāpnēm un, zvanu netaupīdams, pamodināja istabeni.

— Vai misis Druē mājās? — viņš jautāja.

— Jā, — atbildēja pārsteigtā meitene.

— Sakiet, lai viņa tūlīt saģērbjas un nāk lejā. Viņas vīrs ir slimnīcā, ievainots, un vēlas redzēt sievu.

Istabene skrēja augšā, Herstvuda uztrauktais izskats un tonis viņu pārliecināja.

— Ko— iesaucās Kerija, aizdedzinādama gāzi un sniegdamās pēc drēbēm.

— Misters Druē ir ievainots un atrodas slimnīcā. Viņš grib jūs redzēt Važonis jūs lejā gaida.

Kerija ģērbās ļoti ātri un steidzās lejā. Viņa domāja tikai par to, ko teica istabene.

— Druē ir ievainots, — Herstvuds nekavējoties paziņoja. — Viņš grib jūs redzēt. Brauksim ātri!

Kerija bija tik apmulsusi, ka pieņēma visu par skaidru patiesību.

— Kāpiet iekšā, — sacīja Herstvuds, palīdzēdams viņai iesēsties ratos un pēc tam pats ielēkdams.

Važonis sāka pagriezt zirgu.

— Uz Mičiganas Centrālo staciju, — Herstvuds teica, pieceldamies kājās un runādams ļoti klusi, lai Kerija nedzirdētu, — cik ātri vien iespējams.

DIVDESMIT ASTOTĀ NODAĻA

Ceļotājs, bēglis. Sagūstītais gars.

Važonis paspēja pabraukt garām tikai dažām mājām, kad Kerija, ērti novietojusies sēdeklī un atžirgusi nakts gaisā, jautāja:

— Kas ar viņu noticis? Vai viņš smagi ievainots?

— Nav nekas sevišķi nopietns, — Herstvuds drūmi atbildēja. Viņš bija ļoti noraizējies par savu stāvokli un tagad, kad Kerija atradās viņam blakus, domāja tikai par to, kā izrauties no likuma ķetnām. Viņam ne prātā nenāca sarunāties, un viņš pateica tikai to, kas nepieciešams viņa plānu īstenošanai.

Kerija neaizmirsa, ka viņas un Herstvuda attiecībās bija kaut kas nenokārtots, bet šajā uztraukuma pilnajā brīdī jautājums tika atlikts uz vēlāku laiku: Tagad vajadzēja cik iespējams ātrāk sasniegt šī dīvainā ceļojuma mērķi.

— Kur viņš atrodas?

— Diezgan tālu, pilsētas dienvidu pusē, — atbildēja Herstvuds. — Mums būs jābrauc ar vilcienu. Tā visātrāk nokļūsim galā.

Kerija neteica nekā, un zirgs aulekšiem devas uz priekšu. Neparastā pilsētas nakts ainava saistīja viņas uzmanību. Viņa raudzījās uz bezgalīgajām, atpakaļ slīdošajam ielas spuldžu rindām un aplūkoja tumšās, klusās mājas.

— Kas tad ar viņu galu galā noticis? — viņa jautāja, gribēdama zināt, vai Druē stipri cietis. Herstvudam nepatika melot vairāk kā nepieciešams, un viņš nolēma neko nepaskaidrot līdz tam brīdim, kamēr briesmas būs pāri.

— Es īsti nezinu, — Herstvuds teica. — Viņi tikai piezvanīja un lūdza nekavējoties aizvest jūs pie viņa. Teica, ka neesot iemesla sevišķi uztraukties, bet lai noteikti atvedot jūs.

Herstvuda nopietnība pārliecināja Keriju, viņa apklusa un iegrima domas.

Herstvuds raudzījās pulkstenī un skubināja važoni. Kaut arī stāvoklis bija ārkārtīgi kutelīgs, viņš saglabāja aukstasinību. Viņš domāja tikai par to, kā paspēt uz vilcienu un slepus aizbraukt no pilsētas. Kerija bija paklausīga, un Herstvuds apsveica sevi ar panākumiem.

Viņi vēl laikā sasniedza staciju. Palīdzējis Kerijai izkāpt, Herstvuds pasniedza važonim piecus dolārus un steidzās tālāk.

— Jūs pasēdiet šeit, — viņš teica Kerijai, kad viņi iegāja uzgaidāmajās telpās, — kamēr es nopirkšu biļetes.

— Cik laika vēl palicis līdz vilciena atiešanai uz Detroitu? — viņš jautāja kasierim.

— Četras minūtes, kasieris atbildēja.

Herstvuds samaksāja par divām biļetēm, cenzdamies nepievērst sev kasiera uzmanību.

— Vai mums tālu jābrauc? — jautāja Kerija, kad viņš atgriezās.

— Ne sevišķi, — Herstvuds atbildēja. — Mums tūlīt jāiekāpj.

Pie izejas uz perona Herstvuds palaida Keriju pa priekšu un nostājās starp viņu un biļešu kontrolieri, lai Kerija neredzētu biļetes, tad steidzās viņai nopakaļ.

Pie perona stāvēja gara rinda bagāžas un pasažieru vagonu, starp tiem pāris parasto dienas vagonu. Tā kā šis vilciens bija laists apgrozībā tikai nesen un administrācija negaidīja daudz pasažieru, tam bija tikai divi konduktori. Herstvuds un Kerija iekāpa vienā no dienas vagoniem un apsēdās. Gandrīz tai pašā brīdī ārpusē atskanēja: «Iekāpt!» — un vilciens sāka kustēties.

Braukšana uz staciju Kerijai šķita mazliet dīvaina, bet viņa neteica nekā. Viss notikums bija tik neparasts, ka viņa centās nepiešķirt pārāk lielu nozīmi dažādiem sīkumiem.

— Kā jūs jūtaties? — laipni jautāja Herstvuds, kurš tagad varēja vieglāk uzelpot.

— Ļoti labi, — atbildēja Kerija, kura bija tik samulsusi, ka nezināja, kā izturēties pret Herstvudu. Viņa vēlējās cik iespējams ātrāk nokļūt pie Druē un redzēt, kas noticis. Herstvuds vēroja viņu un uzminēja viņas domas. Viņu neuztrauca Kerijas līdzjūtība Druē. Tā bija viena no Kerijas īpašībām, kuru viņš augstu vērtēja. Viņu mazliet uztrauca domas par gaidāmo izskaidrošanos. Taču jāsaka, ka arī šī doma nebija pati nepatīkamākā. Viņa paša pārkāpums un bēgšana uzgula viņa apziņai kā tumša ēna.

«Kāds muļķis es biju,» viņš atkārtoja atkal un atkal no jauna. «Kādu kļūdu esmu izdarījis!»

Tagad, skaidrā prātā, Herstvuds nespēja aptvert, kā varējis tā rīkoties. Viņš vēl nejutās kā bēglis, kuru vajā likums. Viņš bieži bija lasījis par līdzīgiem gadījumiem un domājis, cik šausmīgi gan jūtas cilvēks šādā stāvoklī, bet nu, kad tas bija noticis ar viņu pašu, Herstvuds gluži mierīgi sēdēja un kavējās pagātne. Herstvuda nākotne saistījās ar Kanādas robežu. Viņš gribēja ātrāk to sasniegt. Viņš pārdomāja savu pagājušā vakara rīcību un uzskatīja to par lielu kļūdu.

«Bet ko es citu varēju darīt?»

Tad viņš nolēma, ka jāsamierinās ar notikušo, un tūlīt sāka atkal no jauna pārcilāt pagājušās dienas notikumus. Tas bija neauglīgs, nepatīkams domu riņķojums, galīgi nepiemērots gaidāmajai sarunai ar Keriju.

Vilciens klabēdams brauca pāri sliežu tīklam gar ezera krastu un diezgan lēnām virzījās uz Divdesmit ceturto ielu. Aiz loga spīdēja signālugunis un ceļa rādītāji Lokomotīve reizēm īsi iesvilpās, un bieži skanēja brīdinājuma zvans. Konduktori ar laternām rokās izgāja cauri vagonam. Tie aizslēdza platformu durvis un sakārtoja vagonus garam ceļam.

Vilciens palielināja ātrumu, un gar Kerijas logu ātri cita pēc citas slīdēja pilsētas klusās ielas. Arī lokomotīve aizvien biežāk lika skanēt četrdaļīgajiem signāliem, brīdinot par tuvošanos ceļu krustojumiem.

— Vai tas ir ļoti tālu? — jautāja Kerija.

— Ne sevišķi, — Herstvuds tikko spēja apspiest smaidu, domājot par viņas lētticību. Viņš vēlējās Kerijai visu izskaidrot un iegūt viņas uzticību, bet vajadzēja aizbraukt cik iespējams tālāk no Čikāgas.

Nākamās pusstundas laikā Kerija atskārta, ka Herstvuds ved viņu kaut kur tālu.

— Vai tas ir Čikāgā? — viņa nervozi jautāja. Viņi atradās jau tālu ārpus pilsētas robežām, un vilciens milzīgā ātrumā joņoja pa Indiānas maģistrāli.

— Nē, — Herstvuds atbildēja, — tas nav Čikāgā. Kaut kas Herstvuda tonī acumirklī pamodināja Kerijā aizdomas. Viņa sarauca pieri.

— Vai tad mēs nebraucam pie Čārlija? — viņa jautāja.

Herstvuds saprata, ka pienācis izšķirošais brīdis. Jāizskaidrojas tā kā tā, vai nu agrāk, vai vēlāk. Tādēļ viņš, laipni raudzīdamies Kerijā, viegli papurināja galvu.

— Ko! — Kerija iesaucās. Viņa bija ārkārtīgi pārsteigta, uzzinādama, ka brauc pavisam kur citur, nevis pie Čārlija.

Herstvuds raudzījās Kerijā laipni un samierinoši.

— Uz kurieni tad jūs mani vedat? — viņa jautāja izbiedētā balsī.

— Es jums visu pastāstīšu, Kerij, ja apsolāties izturēties mierīgi. Es vēlos, lai jūs brauktu man līdz uz citu pilsētu.

— Ak! — Kerija gandrīz iekliedzās, — Atstājiet mani! Es negribu braukt jums līdz!

Keriju satrieca šī vīrieša pārdrošība. Kaut kas tāds viņai nekad nebija ienācis prātā. Viņas vienīgā doma bija — bēgt, tūlīt aizbēgt. Ja tikai spētu apturēt vilcienu, kas traucās uz priekšu milzīgā ātrumā, viņa izjauktu šo ļauno nodomu.

Viņa piecēlās un mēģināja iziet gaitenī. Kerija zināja: kaut kas bija jādara, bet Herstvuds maigi saņēma viņas roku.

— Sēdiet mierīgi, Kerij, — viņš teica. — Sēdiet mierīgi. Jums nav ko steigties. Uzklausiet mani, un es jums visu paskaidrošu. Pagaidiet brītiņu.

Kerija mēģināja paiet Herstvudam garām, bet tas vilka viņu atpakaļ. Neviens neredzēja šo nelielo sadursmi, jo vagona bija ļoti maz pasažieru, un tie paši snauda.

— Es negribu, — protestēja Kerija, tomēr paklausīja un apsēdās. — Ļaujiet man iet. Kā jūs iedrošināties! — un lielas asaras sariesās viņai acīs.

Tikai tagad Herstvuds pilnīgi apzinājās visas grūtības un aizmirsa pats savu stāvokli. Viņam kaut kā jānomierina jaunā sieviete, citādi viņa sagādās tam nepatikšanas. Herstvuds ņēma talkā visu savu daiļrunību.

— Paklausieties, Kerij, — viņš teica, — jums nevajag tā uztraukties. Es negribēju jūs apvainot. Es nevēlos darīt nekā tāda, kas jums nepatīk.

— Ai! — šņukstēja Kerija. — Ai-ai-ai!

— Nu, nu, — Herstvuds sacīja, — nevajag raudāt. Kāpēc jūs negribat mani uzklausīt? Paklausieties kaut brītiņu, un es jums paskaidrošu, kāpēc es tā darīju. Es citādi nevarēju. Ticiet man, nevarēju. Kāpēc jūs negribat mani uzklausīt?

Kerijas šņukstēšana Herstvudu stipri uztrauca, un viņš bija pārliecināts, ka viņa no teiktā nav dzirdējusi ne vārda.

— Jūs negribat mani uzklausīt, — viņš žēlojās.

— Negribu! — Kerija aizsvilās. — Atlaidiet mani, citādi pasaukšu konduktoru. Es negribu braukt jums līdz. Kā jums nav kauna! — šņuksti neļāva viņai turpināt.

Herstvuds pārsteigts klausījās. Viņš saprata, ka Kerijai tiesības justies apvainotai, taču vēlējās cik iespējams ātrāk viņu nomierināt. Drīz konduktors nāks pārbaudīt biļetes. Nedrīkstēja pieļaut nekādu traci, nekādas nepatikšanas. Viņa katrā ziņā jānomierina.

— Jūs nevarat izkāpt, kamēr vilciens nav apstājies, — sacīja Herstvuds. — Līdz nākamajai stacijai nav vairs tālu. Jūs varēsiet tur izkāpt, ja vēlēsieties. Es nedomāju jūs atturēt. Es tikai gribu, lai jūs kaut brīdi mani uzklausītu. Ļaujiet man paskaidrot.

Kerija, kā likās, neklausījās. Viņa tikai pagrieza galvu pret logu, kur ārpusē viss bija tumšs. Vilciens steidzas vienmērīgā ātrumā pāri laukiem un cauri mežu biezokņiem. Gari un skumji svilpa lokomotīve, tuvojoties vientulīgiem mežu ceļiem.

Vagonā ienāca konduktors, lai izsniegtu biļetes pāris pasažieriem, kas nebija paspējuši tās iegādāties stacijā, un pārbaudītu biļetes pārējiem braucējiem. Viņš tuvojas Herstvudam, un tas pasniedza divas biļetes. Kaut arī Kerija bija kareivīgi noskaņota, viņa tomēr nedarīja nekā. Viņa pat nepaskatījās.

Kad konduktors aizgāja, Herstvuds atviegloti uzelpoja.

— Jūs, dusmojaties uz mani, tāpēc ka es jūs piekrāpu, — viņš teica. — Es negribēju jūs krāpt, Kerij.

Goda vārds, negribēju. Bet es citādi nevarēju. Es nevarēju dzīvot bez jums, kopš jūs pirmoreiz ieraudzīju.

Izdoma par nelaimes gadījumu ar Druē Herstvudam šķita neievērojams sīkums, kuru nav vērts pieminēt. Viņš steidzās Keriju pārliecināt, ka sieva vairs nav viņam nekāds šķērslis. Viņš centās izmest no galvas domas par naudu, kuru bija nozadzis.

— Nerunājiet ar mani, — sacīja Kerija. — Es jūs ienīstu. Lieciet mani mierā! Es izkāpšu nākamajā stacijā.

Runājot Kerija aiz uztraukuma drebēja.

— Labi,— Herstvuds piekrita. — Tikai uzklausiet mani. Pēc visa tā, ko jūs kādreiz teicāt par mīlestību pret mani, jūs taču varētu mani uzklausīt. Es nedomāju darīt jums nekā ļauna. Došu jums naudu, ja gribēsiet braukt atpakaļ. Es tikai vēlos jums visu pastāstīt, Kerij. Jūs nevarat aizliegt man jūs mīlēt, lai arī ko jūs par mani domātu.

Viņš maigi raudzījās jaunajā sievietē, taču atbildi nesaņēma.

— Jūs domājat, ka esmu jūs nekaunīgi piekrāpis, bet es neesmu darījis to ar nodomu. Gar sievu man nav nekādas daļas. Viņai nav nekādu prasību pret mani. Es viņu vairs nekad neredzēšu. Tādēļ jau es šonakt esmu kopā ar jums šeit vilcienā. Tādēļ jau es aizbraucu jums pakaļ.

— Jūs teicāt, ka Čārlijs ir ievainots, — Kerija nikni izmeta. — Jūs piekrāpāt mani. Jūs visu laiku esat mani krāpis, un tagad jūs ar varu gribat piespiest, lai es braucu jums līdz.

Kerija bija tik uztraukta, ka piecēlās kājās un atkal mēģināja tikt Herstvudam garām. Herstvuds viņu neatturēja un ļāva apsēsties citā vietā. Pēc tam pats apsēdās viņai blakus.

— Nebēdziet no manis, Kerij, — viņš laipni ierunājās. — Ļaujiet man izskaidrot. Ja tikai jūs uzklausītu mani, jūs mani saprastu. Es jau teicu, ka ar sievu esmu sarāvis visas saites. Kopš gadiem viņa mani vairs neinteresē, citādi jau es nebūtu tuvojies jums. Es šķiršos no viņas, cik drīz vien varēšu, un mēs vairs nekad nesatiksimies. Man ar viņu viss izbeigts. Jūs esat vienīgā sieviete, kuru es mīlu. Ja jūs būsiet pie manis, es nekad nesākšu domāt, par kādu citu sievieti.

Kerija klausījās viņā ļoti satraukta. Kaut arī viņa rīcību nevarēja attaisnot, taču viņa vārdi skanēja dedzīgi un patiesi. Viņa balsī un žestos varēja jaust sasprindzinājumu, un tas, protams, ietekmēja Keriju. Viņa negribēja par Herstvudu nekā zināt. Viņš bija precējies, viņš bija to jau vienreiz piemānījis un tagad atkal, — viņš bija briesmīgs cilvēks. Taču šādā pārdrošībā un neatlaidībā ir kaut kas, kas apbur sievieti, it sevišķi, ja viņa jūt, ka tas viss noticis aiz mīlestības.

Liela nozīme grūtās problēmas atrisināšanā bija vilciena nemitīgajai kustībai uz priekšu. Riteņi steidzās, mainījās dabas ainavas, un Čikāga palika aizvien tālāk un tālāk aiz muguras. Kerija sajuta, ka viņa nobraukusi garu ceļa gabalu, ka vilciens traucas tiešā ceļā uz kādu lielu pilsētu. Reizēm viņai gribējās raudāt un saukt pēc palīdzības, pēc tam atkal šķita, ka tas gluži veltīgi — viņa bija tik tālu, ka tagad nekas vairs nevarēja viņai palīdzēt. Bet Herstvuds centās izteikt savu lūgumu tādos vārdos, kas rastu atbalsi Kerijas sirdī un modinātu viņā līdzjūtību.

— Kerij, es atrados tādā stāvoklī, ka man nebija citas izejas.

Kerija ne ar ko neizrādīja, ka viņa klausās.

— Kad es sapratu, ka jūs nebrauksiet man līdz, kamēr es nevarēšu ar jums apprecēties, es nolēmu pamest visu un aizvest jūs. Tagad es braucu uz citu pilsētu. Domāju uzturēties kādu laiku Monreālā, un pēc tam mēs brauksim, kur vien jūs vēlēsieties. Ja gribat, mēs varam braukt uz Ņujorku un apmesties tur.

— Man ar jums nav nekā kopēja, — sacīja Kerija. — Es gribu tikt prom no šejienes. Uz kurieni mēs braucam?

— Uz Detroitu, — atbildēja Herstvuds.

— Ak! — Kerija šausminādamās iesaucās. Tāds tālums šķita vēl palielinām grūtības.

— Vai tad jūs nebrauksiet man līdz? — turpināja Herstvuds, it kā viņam draudētu lielas briesmas, ja viņa atteiktos. — Jums nevajadzēs nekā darīt, tikai braukt kopā ar mani. Es jūs nemaz netraucēšu. Jūs redzēsiet Monrealu un Ņujorku un tad, ja negribēsiet palikt, varēsiet atgriezties. Tā būs labāk nekā atgriezties tūlīt, šonakt.

Kerija saskatīja šajā priekšlikumā pirmo gaismas stariņu. Tas modināja uzticību, kaut gan Kerija baiļojas, — diez vai Herstvuds to atļaus. Monreāla un Ņujorka! Jau tagad viņa steidzas pretī šīm lielajām, nepazīstamajām pilsētām un redzēs tās, ja vien vēlēsies. Tā viņa domāja, bet neļāva nekā manīt.

Herstvudam šķita, ka viņa piekāpjas. Viņš dubultoja savu dedzību.

— Iedomājieties tik, — viņš teica, — ko visu es neesmu jūsu dēļ pametis. Es vairs nevaru atgriezties Čikāgā. Ja jūs nebrauksiet līdz, man uz visu mūžu jāpaliek vienam. Jūs taču nepametīsiet mani, Kerij?

— Es aizliedzu jums ar mani tā runāt! — Kerija stingri sacīja.

Herstvuds klusēja kādu brīdi.

Kerija juta, ka vilciens palēnina gaitu. Bija pienācis izšķirošais bridis, ja viņa vispār gribēja kaut ko darīt. Viņa nemierīgi sakustējās.

Nepametiet mani, Kerij, — lūdzās Herstvuds. — Ja jūs kādreiz mani kaut mazliet mīlējāt, brauciet man līdz, un mēs sāksim jaunu dzīvi. Es darīšu visu, ko jūs teiksiet. Mēs apprecēsimies, vai arī es ļaušu jums griezties atpakaļ. Nesteidzieties, bet labi padomājiet. Ja es jūs nemīlētu, kādēļ tad es būtu vedis jūs līdz? Dieva vārds, Kerij, es nevaru dzīvot bez jums! Nevaru un negribu!

Vīrieša lūgums skanēja tik dedzīgi un kvēli, ka aizkustināja Keriju. Herstvuda krūtīs trakoja nevaldāma kaislību uguns. Viņš mīlēja Keriju pārāk stipri, lai atteiktos no viņas tik grūta brīdī. Viņš satvēra Kerijas roku un izmisis spieda to cieši jo cieši.

Vilciens lēnām brauca garām vagoniem, kas stāvēja uz blakus sliedēm. Aiz loga viss bija tumšs un drūms. Sīkas ūdens lāses uz stikla liecināja, ka sācis līt. Kerija pārdzīvoja grūtus brīžus: te gatavojās izkāpt, te no jauna šaubījās. Vilciens beidzot apstājas, bet viņa vēl aizvien klausījās Herstvuda vārdos. Lokomotīve noraustījās, paslīdēja mazliet atpakaļ, un viss apklusa.

Kerija bezpalīdzīgi sēdēja uz sola, nespēdama pakustēties. Pagāja minūte pēc minūtes, viņa vēl aizvien šaubījās, viņš lūdzas.

— Vai jūs ļausiet braukt man atpakaļ, ja es gribēšu? — jautāja Kerija, it kā viņa būtu guvusi virsroku un viņas ceļa biedrs tagad atrastos pilnīgi viņas varā.

— Protams, — Herstvuds piekrita, — jūs taču zināt, ka es nespēju jūs aizturēt.

Kerija klausījās viņā ar tāda cilvēka izskatu, kas dāvājis otram īslaicīgu apžēlošanu. Viņai sāka likties, ka tālākā notikumu norise tagad pilnīgi atkarīga no viņas.

Vilciens atkal steidzās uz priekšu. Herstvuds mainīja sarunu tematu.

— Vai jūs neesat ļoti nogurusi? — viņš jautāja.

— Nē, — atteica Kerija.

— Atļaujiet man paņemt jums vietu guļamvagonā.

Kerija pakratīja galvu. Kaut arī viņa bija ļoti nelaimīga, kaut arī Herstvuds bija viņu piekrāpis, viņa atkal sāka ievērot ceļa biedra gādību, kuru vienmēr bija jutusi.

— Es lūdzu jūs, — neatlaidās Herstvuds. — Jums būs tur daudz labāk.

Kerija atkal papurināja galvu.

— Nu, tad atļaujiet palikt jums pagalvī mēteli, — viņš piecēlās un salocīja savu vasaras mēteli tā, lai Kerija varētu atspiest pret to galvu.

— Tagad pamēģiniet mazliet atpūsties, — Herstvuds laipni sacīja. Viņš būtu ar mieru Keriju noskūpstīt par viņas piekāpību. Apsēdies viņai blakus, Herstvuds brīdi padomāja.

— Droši vien būs pamatīgs lietus, — viņš teica.

— Laikam gan, — atbildēja Kerija, kuras nervi pamazām nomierinājās, klausoties lietus lāšu graboņā, ko brāzmainais vējš trieca pret logu, vilcienam mežonīgi traucoties cauri tumsai uz jaunu dzīvi.

Apziņa, ka viņam izdevies mazliet nomierināt Keriju, iepriecināja Herstvudu, bet tā bija tikai īslaicīga atelpa. Tagad, kad bija salauzta Kerijas pretestība, viņam atlika laiks pārdomāt savu nepareizo rīcību.

Viņa stāvoklis bija ārkārtīgi nožēlojams, jo viņš nemaz negribēja naudu, kuru bija paņēmis. Viņš negribēja būt zaglis. Nekāda naudas summa nespēja atlīdzināt par sabiedrisko stāvokli, kuru viņš tik vieglprātīgi bija pametis. Tā nespēja atdot viņa draugu pulku, viņa labo vārdu, māju un ģimeni, ne arī Keriju — tā, kā viņš bija cerējis. Viņš bija izraidīts no Čikāgas, no savas vieglās, ērtās dzīves. Viņš pats bija aplaupījis sevi, zaudējis savas jautrās sanāksmes, patīkamos vakarus. Un kādēļ? Jo vairāk viņš domāja, jo grūtāk viņam kļuva. Viņš mēģinās atgūt savu agrāko stāvokli. Viņš atdos šos nožēlojamos tūkstošus, ko bija vakar paņēmis, un visu izskaidros. Varbūt Mojs sapratīs. Varbūt viņi tam piedos un aicinās atpakaļ.

Dienas vidū vilciens iebrauca Detroitā, un Herstvuds ārkārtīgi uztraucās. Policija droši vien bija viņam uz pēdām. Jādomā, ka policija visās lielajās pilsētās brīdināta un detektīvi viņu jau gaida. Atceroties aprakstus par noziedznieku apcietināšanu, Herstvudam kļuva smagi elpot, un viņa seja nobālēja. Rokas nervozi raustījās, it kā meklēdamas, kur pieķerties. Viņš izlikās interesējamies par ainavām aiz loga un nervozi dauzīja ar kāju pa grīdu.

Kerija pamanīja viņa uztraukumu, bet neteica nekā. Viņai nebija ne jausmas par šīs nervozitātes cēloni.

Herstvuds nožēloja, ka nebija pajautājis, vai šis vilciens neiet tieši uz Monreālu vai kādu citu Kanādas pilsētu. Varbūt viņš varētu iegūt laiku. Herstvuds pielēca kājās un uzmeklēja konduktoru.

— Vai daļa vagonu neiet tieši uz Monreālu? — viņš jautāja.

— Jā, nākamais guļamvagons iet uz Monreālu.

Herstvuds gribēja turpināt sarunu, bet iedomājās, ka tas nebūtu prātīgi, un nolēma apjautāties labāk stacijā.

Vilciens pūzdams un klabēdams ieripoja stacijā.

— Es domāju, ka mums labāk braukt tūlīt uz Monreālu, — Herstvuds sacīja Kerijai. — Tiklīdz izkāpsim, es iešu pajautāt, kad atiet vilciens.

Herstvuds ārkārtīgi uztraucās, bet centās izskatīties mierīgs. Kerija tikai raudzījās viņā platām, grūtsirdīgām acīm. Viņa nespēja sakarīgi domāt un izlemt, ko darīt.

Kad vilciens apstājās, Herstvuds palīdzēja viņai izkāpt un gāja pa priekšu. Viņš bailīgi raudzījās apkārt, izlikdamies, ka skatās, vai Kerija neatpaliek. Redzēdams, ka neviens viņu nenovēro, viņš devās pie biļešu kases.

— Kad attiet nākamais vilciens uz Monreālu? — viņš jautāja.

— Pēc divdesmit minūtēm, — kasieris atbildēja. Herstvuds nopirka divas vietas pulmaņa vagonā un steidzās atpakaļ pie Kerijas.

— Mēs tūlīt dosimies tālāk, — viņš paziņoja, nemaz neievērodams, ka Kerija izskatās nogurusi un izvārgusi.

— Kaut tas viss drīzāk beigtos! — Kerija drūmi izsaucās.

— Jūs jutīsieties labāk, kad būsim Monrealā, — viņš teica.

— Man nav nekā līdz, — žēlojās Kerija, — pat ne kabatas lakatiņa.

— Tiklīdz nokļūsim galā, jūs varēsiet nopirkt visu, kas vajadzīgs, mana dārgā, — Herstvuds viņu mierināja. — Jūs varēsiet uzaicināt šuvēju.

Viņi iekāpa vagonā, un drīz vien stacijas dežurants deva atiešanas signālu. Kad vilciens sāka kustēties, Herstvuds atviegloti uzelpoja. Vispirms īss skrējiens līdz upei, pēc tam vilcienu pārcēla otrā krastā. Tikko viņi atradās Kanādas pusē, Hertsvuds nopūzdamies atlaidās pret dīvāna atzveltni.

— Tagad vairs nebūs ilgi, — viņš sacīja, atcerēdamies šajā prieka brīdī arī Keriju. — Agri no rīta mēs jau būsim Monreālā.

Kerija nekā neatbildēja.

— Iešu paskatīšos, vai vilcienā nav restorāna vagons, — viņš piebilda. — Esmu izsalcis.

DIVDESMIT DEVĪTĀ NODAĻA

Ceļojums iepriecina. Jūras kuģi.

Cilvēkam, kas nekad nav ceļojis, katra jauna vieta, kas kaut cik atšķiras no viņa dzimtās puses, izskatās ārkārtīgi pievilcīga. Ceļošana, tāpat kā mīlestība, sagādā cilvēkam prieku un mierinājumu. Viss jaunais šķiet ļoti svarīgs, un prāts, kas ir tikai mūsu jutekļu uztvertā atspoguļotājs, pakļaujas iespaidu plūsmai. Tā var aizmirst mīļoto, izkliedēt bēdas, atgaiņāt bailes no nāves. Nodrāztajā izteicienā «es aizbraucu» slēpjas vesela pasaule neizteiktu jūtu.

Lūkodamās uz garāmslīdošajām ainavām, Kerija gandrīz aizmirsa, ka viņa pret savu gribu ievilināta šajā garajā ceļojumā, ka viņai nav līdz ceļam nepieciešamo lietu. Reizēm viņa pilnīgi aizmirsa Herstvuda klātbūtni un pārsteigta raudzījās uz mājīgajām lauku sētām un ērtajām kotedžām ciematos. Viņai atklājās jauna, interesanta pasaule. Viņai šķita, ka dzīve tikko sākas. Kerija nebūt nejutās uzvarēta. Viņas cerības nebija izpostītas.

Lielā pilsēta solīja daudz. Kas zina — iespējams, ka tur viņa izkļūs no verdzības brīvībā. Varbūt viņa būs laimīga. Šīs domas pacēla viņu pāri maldiem. Viņa bija glābta, jo nezaudēja cerības.

Nākamajā rītā vilciens mierīgi iebrauca Monreālā un viņi izkāpa: Herstvuds priecādamies, ka atrodas ārpus briesmām, Kerija brīnīdamās par ziemeļu pilsētas ainavām. Pirms daudziem gadiem Herstvuds bija apmeklējis šo pilsētu un atcerējās viesnīcas nosaukumu, kurā bija apmeties. Iznākot pa galvenajām durvīm no stacijas, viņš izdzirda kādu omnibusa vadītāju nosaucam šo viesnīcu.

— Mēs brauksim tieši turp un paņemsim istabas, — viņš teica.

Uzņemšanas birojā Herstvuds šķirstīja viesu grāmatu, kamēr pienāca ierēdnis. Viņš domāja, kādu vārdu rakstīt. Kad ierēdnis jau atradās viņa priekšā, vairs nebija laika vilcināties. Herstvuds, par laimi, atcerējās vārdu, kuru bija redzējis pa ekipāžas logu. Tas šķita pietiekami labs. Ar vieglu roku viņš uzrakstīja: «G. V. Merdoks ar sievu.» Viņš sajuta to kā zemošanos apstākļu priekšā, bet no saviem iniciāļiem viņš nekādā gadījumā negribēja atteikties.

Kad viņiem parādīja istabas, Kerija tūlīt ievēroja, ka viņai domātā telpa ir ļoti jauka.

— Tur jums ir arī vanna, — Herstvuds teica, — jūs tūlīt pat varat nomazgāties.

Kerija piegāja pie loga un raudzījās ārā, bet Herstvuds raudzījās spogulī savā attēlā. Viņš jutās noputējis un netīrs. Viņam nebija čemodāna, nebija tīras veļas, nebija pat matu sukas.

— Es zvanīšu, lai atnes ziepes un dvieļus, — viņš teica, — un lai atsūta jums matu suku. Tad jūs varēsiet nomazgāties un sakārtoties brokastīm. Es iešu noskūties, kad atgriezīšos, mēs dosimies uz pilsētu un nopirksim jums kaut ko no drēbēm.

To teikdams, viņš laipni pasmaidīja.

— Labi, — piekrita Kerija.

Viņa apsēdās vienā no šūpuļkrēsliem, bet Herstvuds sāka gaidīt izsūtāmo zēnu, kas drīz vien klauvēja pie durvīm.

— Ziepes, dvieļus un krūzi auksta ūdens.

— Jā, ser.

— Tagad es iešu, — sacīja Herstvuds, tuvodamies Kerijai ar izstieptām rokām, bet viņa pat nepakustējās, lai tās saņemtu.

— Jūs aizvien vēl dusmojaties uz mani, Kerij? — viņš maigi jautāja.

— Ak ne, — viņa atbildēja diezgan vienaldzīgi.

— Vai tad jūs mani nemaz nemīlat?

Kerija nekā neatbildēja, tikai raudzījās laukā pa logu.

— Vai tad jūs nekad nevarēsiet iemīlēt mani? — viņš lūdzās, saņemdams vienu Kerijas roku, kuru viņa centās izraut. — Kādreiz jūs taču teicāt, ka mani mīlat.

— Kāpēc jūs mani piekrāpāt? — Kerija pārmeta.

— Es citādi nevarēju, — taisnojās Herstvuds. — Es jūs pārāk mīlu.

— Jums nebija tiesību mani mīlēt, — Kerija dzēlīgi atbildēja.

— Ak Kerij, — atsaucās Herstvuds, — es esmu te, pie jums. Tagad ir par vēlu. Kāpēc jūs nevarētu mani mazdrusciņ mīlēt?

Viņš stāvēja Kerijas priekšā un izskatījās gaužām satriekts.

Kerija noraidoši papurināja galvu.

— Ļaujiet man sākt visu no gala, — turpināja Herstvuds. — Kļūstiet no šodienas mana sieva.

Kerija piecēlās, it kā gribētu iet projām, bet Herstvuds vēl aizvien turēja viņas roku. Tad viņš aplika viņai roku ap vidu, Kerija mēģināja atbrīvoties, bet velti. Viņš turēja viņu cieši. Pēkšņi viņā pamodās iekāre. Maigums pārvērtās par kaisli.

— Laidiet mani vaļā, — protestēja Kerija, jo Herstvuds viņu turēja, cieši apkampis.

— Vai tad jūs mani nemīlat? — viņš vaicāja. — Kāpēc jūs negribat būt mana?

Kerija vienmēr bija Herstvudu labi ieredzējusi. Vēl pirms brīža viņa apmierināta klausījās Herstvuda vārdos, atcerēdamās savu bijušo mīlestību. Viņš bija tik glīts, tik pārdrošs!

Tagad šīs jūtas bija pārvērtušās protesta jūtās, kas kļuva aizvien spēcīgākas. Tās uz brīdi guva virsroku, bet, sajūtot Herstvuda ciešo apkampienu, protests izgaisa. Kerija ierunājās kaut kas cits. Vīrietis, kas kļāva viņu pie savām krūtīm, bija stiprs, viņš bija kaislīgs un mīlēja viņu, bet Kerija jutās tik vientuļa. Ja viņa negrib meklēt atbalstu, pieņemt Herstvuda mīlestību, ko tad lai viņa iesāk? Viņas pretošanās manāmi saplaka Herstvuda karsto jūtu straumē.

Herstvuds pacēla Kerijas noliekto galvu un ieskatījās viņai acīs. Kas tas bija par magnētisku spēku viņa skatienā, to Kerija nekad nevarēja saprast. Šajā brīdī visi viņa pārkāpumi bija aizmirsti.

Viņš piekļāva viņu vēl ciešāk un sāka dedzīgi skūpstīt, un Kerija saprata, ka tālāka pretošanās veltīga.

— Vai jūs precēsiet mani? — viņa jautāja, nemaz nepadomādama, vai tas iespējams.

— Šodien pat, — sajūsmināts atsaucās Herstvuds. Izsūtāmais zēns klauvēja pie durvīm, un Herstvuds ar nožēlu atlaida Keriju.

— Jūs drīz būsiet kārtībā, vai ne? — viņš sacīja.

— Jā, — Kerija apstiprināja.

— Būšu atpakaļ pēc nepilnas stundas.

Kerija, piesarkusi un satraukta, atkāpās, kad viņš ielaida izsūtāmo zēnu.

Lejā vestibilā Herstvuds palika stāvam, lai uzzinātu, kur atrodas frizētava. Šajā brīdī viņš jutās lieliski. Uzvara pār Keriju atalgoja par visu, ko viņš pēdējās dienās bija izcietis. Dzīve bija vērta, lai par to cīnītos. Šī bēgšana uz austrumiem no visa pazīstamā un pierastā varbūt atnesīs viņam laimi. Vētra pārgājusi, un pie debesīm laistījās varavīksne …

Herstvuds jau gribēja doties uz durvīm, kurām blakus bija piestiprināts stabiņš ar baltām un sarkanām svītrām[6], kad pēkšņi kāds viņu familiāri apsveica. Viņa drosme saplaka.

— Sveiks, Džordž, veco zēn! — kāds uzsauca. — Ko jūs šeit darāt?

Un tūlīt pat Herstvuds atradās vaigu vaigā ar kādu no saviem paziņām — biržas mākleri Keniju.

— Kārtoju nelielu privātu darījumu, — Herstvuds atbildēja, un viņa smadzenes strādāja drudžainā ātrumā. Kenijs, acīm redzot, nekā nezināja — nebija vēl lasījis šīrīta laikrakstus.

— Cik dīvaini sastapt jūs tik tālu ziemeļos, — misters Kenijs labsirdīgi sacīja. — Vai esat apmeties šajā viesnīcā?

— Jā, — Herstvuds nedroši atbildēja, domādams par savu rokrakstu viesu grāmatā.

:— Vai ilgi paliksiet pilsētā?

— Nē, vienu vai divas dienas.

— Ak tā. Vai jūs jau brokastojāt? '

— Jā, — Herstvuds meloja. — Es eju skūties.

— Vai neiedzersim kādu glāzīti?

— Patlaban ne, vēlāk, — atbildēja bijušais pārvaldnieks. — Satiksimies vēlāk. Vai esat apmeties šeit?

— Jā, — atbildēja Kenijs. — Kas jauns Čikāgā?

— Viss pa vecam, — sacīja Herstvuds, laipni smaidīdams.

— Vai sieva jums līdz?

— Nē.

— Nu, mums noteikti vajag šodien vēl satikties. Es eju brokastot. Ienāciet pie manis, tiklīdz esat brīvs.

— Katrā ziņā, — Herstvuds apsolīja, iedams projām. Šī saruna bija viņam smags pārbaudījums. Katrs vārds šķita vēl vairāk sarežģījam viņa jau tā grūto stāvokli. Kenijs pamodināja viņā tūkstošiem atmiņu. Viņš pārstāvēja visu to, ko Herstvuds bija pametis Čikāgā, — viņa sievu, eleganto bāru — to visu pieminēja Kenijs savos jautājumos. Un Kenijs bija apmeties tieši šajā viesnīcā, gribēja ar viņu aprunāties un, bez šaubām, cerēja kopā ar viņu pavadīt dažas patīkamas stundas. Kuru katru brīdi varēja pienākt Čikāgas laikraksti. Arī šejienes laikrakstos jau šodien viss būs lasāms. Domājot, ka šis cilvēks drīz vien uzzinās par seifa aplaupīšanu, Herstvuds aizmirsa savu uzvaru pār Keriju. Ieejot frizētavā, viņš tikko savaldījās, lai neievaidētos. Viņš nolēma bēgt no šejienes un uzmeklēt mazāk pazīstamu viesnīcu.

Iznākot no frizētavas, Herstvuds bija priecīgs, ka vestibilā neviena nav, un steidzās uz kāpnēm. Viņš kopā ar Keriju izies no viesnīcas pa citām durvīm, un viņi pabrokastos kādā daudz vienkāršākā vietā.

Taču vestibila pretējā pusē kāds vīrietis viņu uzmanīgi novēroja. Tas bija tipisks īrs, maza auguma, diezgan trūcīgi ģērbies, bet viņa galva bija ļoti līdzīga kāda augstākā policijas priekšnieka galvai — tikai «mazākā izdevuma». Šis vīrietis, acīm redzot, bija sarunājies, ar viesu reģistrētāju, bet tagad visu savu uzmanību veltīja bijušajam bāra pārvaldniekam.

Herstvuds sajuta svešā neatlaidīgo skatienu un tūlīt uzminēja tā profesiju. Viņš saprata, ka detektīvs viņu novēro. Herstvuds steidzās cauri vestibilam, izlikdamies, ka nav nekā manījis, taču viņa galvā griezās nemierīgu domu karuselis. Kas tagad notiks? Ko šie ļaudis varēja viņam padarīt? Viņu sāka uztraukt likumi par noziedznieku izdošanu. Viņš tos skaidri neizprata. Varbūt viņu varēja apcietināt. Ja Kerija to uzzinās! Monreālā viņam dega zeme zem kājām. Viņam gribējās tikt ātrāk prom.

Kerija bija nomazgājusies un gaidīja viņu. Viņa izskatījās atspirgusi un sevišķi skaista, bet izturējās ļoti atturīgi. Kad Herstvuds bija aizgājis, viņai izdevās atgūt aukstasinību. Viņas sirdī nekvēloja mīlestība. Herstvuds to sajuta un uztraucas vēl vairāk. Viņš nevarēja slēgt Keriju savos apkampienos, viņš pat nemēģināja to darīt. Kaut kas viņas uzvedībā to aizliedza. Šādu uzskatu pa daļai varēja izskaidrot ar viņa piedzīvojumiem un pārdomām lejā, vestibilā.

— Jūs esat sagatavojusies? — viņš laipni jautāja.

— Jā, — Kerija atbildēja.

— Mēs iesim brokastot kaut kur citur. Viesnīcas restorāns man nepatīk.

— Labi, — piekrita Kerija. Viņi izgāja no viesnīcas.

Uz tuvākā ielas stūra stāvēja tas pats detektīvs, kuru viņš bija pamanījis vestibilā. Herstvuds tikko savaldījās, lai neizrādītu šim tipam, ka ievērojis viņa klātbūtni. Detektīva nekaunīgais skatiens viņu ārkārtīgi saniknoja. Taču viņi pagāja tam garām, un Herstvuds aizrautīgi stāstīja Kerijai kaut ko par Monreālu. Drīz viņi ieraudzīja restorānu un gāja iekšā.

— Kāda dīvaina pilsēta! — piezīmēja Kerija, kura brīnījās par Monreālu tāpēc, ka tā nebija līdzīga Čikāgai.

— Tajā nav tādas drūzmas kā Čikāgā, — sacīja Herstvuds. — Vai jums šeit nepatīk?

— Nē, — atbildēja Kerija, kura bija jau pieradusi pie lielās Rietumu pilsētas.

— Jā, Monreāla nav tik interesanta, — piekrita Herstvuds.

— Kas te tik ievērojams? — jautāja Kerija, brīnīdamās, ka Herstvuds atbraucis tieši uz šo pilsētu.

— Nekas sevišķs, — atteica Herstvuds. —Tā ir savā ziņā kūrorts. Pilsēta atrodas gleznainā apvidū.

Kerija klausījās viņā, slēpdama nemieru. Viņas stāvoklis bija tik nenoteikts, ka viņa nespēja izjust prieku, ko citos apstākļos ceļojums būtu viņai sagādājis.

— Mēs nepaliksim šeit ilgi, — sacīja Herstvuds, kurš jutās patiešām priecīgs, ka Kerijai Monreāla nepatīk. — Tiklīdz pabrokastosim, jūs nopirksiet sev nepieciešamās lietas un mēs dosimies uz Ņujorku. Tā jums patiks. Čikāgu un Ņujorku var patiešām saukt par lielpilsētām.

Herstvuds par to vien domāja kā ātrāk un bez lieka trokšņa tikt projām no Monreālas. Tikai iepriekš jānogaida, ko darīs detektīvi, kādus soļus spers viņa bijušie saimnieki Čikāgā, pēc tam viņš pazudīs, aizbrauks uz Ņujorku, kur viegli paslēpties. Viņš pietiekami labi pazina šo pilsētu, lai zinātu, ka tā sniedz bezgalīgas iespējas maldināt izsekotājus.

Jo vairāk viņš domāja, jo nožēlojamāks viņš jutās. Viņš saprata, ka bēgšana uz Monreālu nebūt neuzlabo viņa stāvokli. Iespējams, ka viņa saimnieki algos detektīvus, lai viņu novēro, — Pinkertona vīrus vai Munija un Bolenda aģentus. Tie var viņu apcietināt, tiklīdz viņš mēģinās atstāt Kanādu. Varbūt viņam vajadzēs dzīvot šeit mēnešiem ilgi, turklāt vienās bailēs.

Atgriezies viesnīcā, Herstvuds gribēja cik iespējams ātrāk pārskatīt rīta laikrakstus, taču reize arī baidījās ņemt tos rokā. Viņš vēlējās noskaidrot, cik tālu izplatījusies ziņa par izdarīto noziegumu. Viņš pateica Kerijai, ka atgriezīsies pēc dažām minūtēm, un devās pēc laikrakstiem. Vestibilā nebija nevienas pazīstamas vai aizdomīgas sejas, taču viņam nepatika sēdēt tur un lasīt, tādēļ viņš uzkāpa otrajā stāvā, apsēdās salonā pie loga un sāka pārlapot laikrakstus. Par viņa noziegumu bija rakstīts ļoti maz, tikai dažas rindiņas starp visvisādiem telegrāfiskiem paziņojumiem par slepkavībām, nelaimes gadījumiem, laulībām un citiem notikumiem. Viņš noskumis domāja, kaut nebūtu to darījis. Ar katru brīdi, kuru viņš pavadīja šai tālajā patvērumā, viņš aizvien skaidrāk saprata, ka izdarījis lielu kļūdu. Droši vien bija kāda cita — daudz vieglāka izeja, kuru viņš nezināja.

Herstvuds negribēja, ka laikraksti nokļūst Kerijai rokās, tādēļ pirms iešanas uz savām telpām atstāja tos salonā.

— Nu, kā jūtaties? — viņš jautāja Kerijai, kas sēdēja pie loga un raudzījās uz ielu.

Nekas, labi, — viņa atbildēja. Herstvuds devās pie viņas, lai turpinātu sarunu, kad pie durvīm kāds klauvēja.

— Droši vien mani iepirkumi, — sacīja Kerija. Herstvuds atvēra durvis, ārpusē stāvēja nepatīkamais

īrs, kuru viņš uzskatīja par detektīvu.

— Jūs esat misters Herstvuds, vai ne? — jautāja īrs, izlikdamies ļoti viltīgs un pašpārliecināts.

— Jā, — Herstvuds mierīgi atbildēja. Viņš tik labi pazina šos ļaudis, ka atguva daļu no savas senākās pašapziņas. Bārā tādus viesus mēdza uzņemt ļoti auksti. Herstvuds izgāja gaitenī un aizvēra durvis.

— Jūs taču zināt, kāpēc es esmu ieradies, — detektīvs paklusi sacīja.

— Jā, zinu, — Herstvuds tikpat klusi atbildēja.

— Vai jūs domājat naudu paturēt?

— Tā ir mana personīgā lieta, — Herstvuds dusmīgi atbildēja.

— Jūs ļoti labi zināt, ka tas jums neizdosies, — detektīvs teica, aukstasinīgi noraudzīdamies viņā.

— Paklausieties, mīļais, — Herstvuds sacīja valdonīgā tonī, — jūs šajā lietā itin nekā nesaprotat, un es nevēlos jums neko paskaidrot. Ko esmu nodomājis darīt, to arī darīšu, neprasot nevienam padomu. Un tagad lūdzu mani atvainot.

— Jūs velti tā runājat, — sacīja detektīvs, — jūs taču atrodaties policijas rokās. Mēs varam sagādāt jums lielas nepatikšanas, ja vien vēlamies. Jūs esat pierakstījies šeit ar citu vārdu, un jums nebūt nav līdz sieva. Bet laikraksti vēl nezina, ka jūs esat šeit, un es iesaku jums būt prātīgam.

— Ko jūs gribat zināt?

— Vai jūs sūtīsiet atpakaļ naudu vai ne? Herstvuds klusēdams raudzījās grīdā.

— Man nav jādod jums paskaidrojumi, — viņš beidzot teica. — Un jums nav nekādas vajadzības man jautāt. Ticiet man, es neesmu muļķis. Es gluži labi zinu, ko jūs varat un ko nevarat. Jūs, protams, varat sagādāt man krietni daudz nepatikšanu. Es to zinu, bet tas nepalīdzēs jums atgūt naudu. Es jau esmu izlēmis, ko darīt. Esmu aizrakstījis Ficdžeraldam un Mojam, un vairāk man nav nekā ko teikt. Gaidiet, kamēr saņemsiet no viņiem jaunus rīkojumus.

Runājot Herstvuds virzījās aizvien tālāk un tālāk no durvīm, lai Kerija nekā nedzirdētu. Beidzot viņi bija nonākuši gaiteņa galā, kur atradās lielais kopējais salons.

— Tātad jūs atsakāties atdot naudu, — sacīja detektīvs.

Šie vārdi sadusmoja Herstvudu. Karsts asiņu vilnis iesitās viņam galvā. Domas ātri nomainīja cita citu: Viņš nebija zaglis. Viņš negribēja šo naudu. Kaut varētu izskaidrot Ficdžeraldam un Mojam, tad varbūt viss nokārtotos.

— Paklausieties, es vispār nevēlos apspriest ar jums šo jautājumu, — Herstvuds teica. — Es atzīstu jūsu varu, bet es gribu runāt ar tiem ļaudīm, kas labāk informēti par šo notikumu.

— Kā vēlaties, bet no Kanādas jūs naudu neizvedīsiet, — sacīja detektīvs.

— Es nemaz netaisos aizbraukt no Kanādas, — atteica Herstvuds. — Kad būšu visu nokārtojis, neviens pat nedomās mani aizkavēt.

Viņš apgriezās un devās atpakaļ, bet detektīvs viņu neatlaidīgi vēroja. Tas šķita neizturami, taču Herstvuds stūrgalvīgi gāja tik tālāk iekšā istabā.

— Kas tas bija? — jautāja Kerija.

— Kāds no maniem Čikāgas paziņam.

Saruna ar detektīvu deva Herstvudam milzīgu triecienu, it sevišķi tāpēc, ka tā notika tūlīt pēc rūpju un nepatikšanu pilnās nedēļas Čikāgā, — ar šo sarunu pietika, lai Herstvuds iegrimtu dziļā grūtsirdībā un morālā pašapsūdzībā. Visvairāk viņu sāpināja apziņa, ka viņu apsūdz kā zagli. Viņš sāka saprast, cik netaisni ir sabiedrības uzskati, kas parasti nosoda tikai vienu posmu garā un grūtā traģēdijā. Visi laikraksti ziņoja tikai vienu, ka viņš paņēmis svešu naudu. Bet kāpēc un kādos apstākļos tas noticis — tas nevienu neinteresēja. Sarežģījumi, kas noveda līdz šim solim palika nezināmi. Tagad viņu apsūdzēja, nemaz necenšoties izprast, kas pamudināja viņu tā darīt.

Tajā pašā dienā, sēdēdams viesnīcas istabā kopā ar Keriju, Herstvuds nolēma sūtīt naudu atpakaļ. Viņš rakstīs Ficdžeraldam un Mojam, paskaidros viņiem, kā tas viss noticis, un pa telegrāfu aizsūtīs naudu. Varbūt viņi tam piedos. Varbūt aicinās atpakaļ. Viņš bija maldinājis detektīvu, teikdams, ka aizrakstījis saviem bijušajiem saimniekiem, bet tagad viņš to patiešām darīs. Un tad viņi atstās šo pilsētu.

Veselu stundu viņš domāja, kā no visa šī notikumu mudžekļa uzrakstīt piemērotu paziņojumu. Viņš gribēja pastāstīt par savām attiecībām ar sievu, bet nevarēja. Galu galā viņš īsi paziņoja, ka iedzēris kopā ar draugiem, atradis seifu vaļā, izņēmis no tā naudu un pēc tam nejauši aizgrūdis seifa durvis. Tagad viņš ļoti nožēlo savu rīcību, nožēlo, ka sagādājis viņiem tik daudz nepatikšanu. Viņš izlabos savu vainu, aizsūtot naudu atpakaļ — lielāko daļu naudas. Pārējo viņš atmaksās, tiklīdz būs iespējams. Vēstules beigās viņš piemetināja, ka labprāt uzņemtos agrākos pienākumus.

Jau vēstules saturs liecināja, cik samulsis un uztraukts bija Herstvuds. Viņš pat aizmirsa, cik grūti būtu strādāt vecajā vietā, ja bāra īpašnieki ņemtu viņu atpakaļ. Viņš aizmirsa, ka atgriezis sevi no pagātnes kā ar zobena cirtienu, un, ja viņam arī kaut kādā veidā izdotos atjaunot saites ar šo pagātni, cirtiena vietā uz visiem laikiem paliktu robaina rēta. Herstvuds tagad pastāvīgi kaut ko aizmirsa: te savu sievu, te Keriju, te savu tagadējo stāvokli un to, ka viņam nepieciešama nauda, tādēļ nebija spējīgs skaidri spriest. Viņš aizsūtīja vēstuli, bet naudu nolēma sūtīt tikai tad, kad būs saņēmis atbildi.

Pagaidām viņš samierinājās ar savu tagadējo stāvokli un priecājās par Kerijas klātbūtni.

Ap dienas vidu parādījās saule un zeltaina straume plūda pa atvērto logu istabā. Zvirbuļi čivināja. Gaisā skanēja smiekli un dziesmas. Herstvuds nevarēja atraut acis no Kerijas. Tā šķita vienīgais saules stars viņa bēdu jūrā. Ak, kaut tikai viņa to mīlētu! Kaut viņa atkal to apkamptu ar tādu pašu sirsnību un prieku kā toreiz mazajā Čikāgas parkā, — cik laimīgs viņš būtu! Tā būtu atmaksa par visu pārdzīvoto, tad viņš zinātu, ka viss vēl nav zaudēts. Par visu citu tad būtu maza bēda!

— Kerij, — viņš teica, pieceldamies un iedams pie jaunās sievietes, — tu taču paliksi pie manis?

Kerija zobgalīgi paraudzījās Herstvudā, taču viņas acīs iemirdzējās līdzjūtība, tiklīdz viņa pamanīja tā sejas izteiksmi. Viņa redzēja tajā mīlestību, kvēlu un dedzīgu mīlestību, kas bija kļuvusi stipra grūtībās un pārbaudījumos. Un Kerija neviļus laipni pasmaidīja.

— No šī brīža es gribu būt tev viss, — Herstvuds turpināja. — Atbrīvo mani no manām ciešanām. Es būšu tev uzticīgs. Mēs brauksim uz Ņujorku un noīrēsim tur jauku dzīvokli. Es atkal uzsākšu biznesu, un mēs būsim laimīgi. Vai tu negribi būt mana?

Kerija klausījās gluži nopietni. Viņa nejuta dziļu kaislību, bet notikumu gaita un šī vīrieša klātbūtne pamodināja viņā maigas jūtas. Viņai bija žēl Herstvuda, tas bija žēlums pret cilvēku, kuru viņa vēl pavisam nesen tā apbrīnoja, īstu mīlestību pret viņu Kerija nekad nebija jutusi. Viņa pati par to pārliecinātos, ja būtu paanalizējusi savas jūtas. Bet tas, ko tagad viņā pamodināja Herstvuda spēcīgās jūtas, spēja noārdīt barjeru, kas viņus šķīra.

— Tu paliksi pie manis? — viņš jautāja.

— Jā, — viņa atbildēja, pamādama ar galvu. Herstvuds pievilka viņu tuvāk un sāka skūpstīt viņas

lūpas un vaigus.

— Tev mani jāprec, — Kerija sacīja.

— Šodien es izņemšu atļauju, — viņš atbildēja.

— Kā tu to izdarīsi?

— Ar citu vārdu, — atteica Herstvuds. — Es pieņemšu jaunu vārdu un sākšu jaunu dzīvi. Kopš šī rīta es esmu Merdoks.

— Ak, tikai ne to vārdu, — protestēja Kerija.

— Kāpēc ne?

— Man tas nepatīk.

— Kādu vārdu tu gribētu, — viņš jautāja.

— Vienalga, kādu, tikai ne to.

Neizlaizdams Keriju no rokām, viņš kādu brīdi padomāja, tad teica:

— Kā tev patīk «Vīlers»?

— Gluži labi, — Kerija atbildēja.

— Nu, tad lai būtu Vīlers, — viņš sacīja. — Šodien es izņemšu atļauju.

Viņus salaulāja kāds baptistu mācītājs, pirmais garīdznieks, kuru viņi sastapa.

Beidzot pienāca arī vēstule no Čikāgas, ko misters Mojs bija diktējis. Viņš rakstīja, ka Herstvuda rīcība viņu pārsteigusi un ka viņam ļoti žēl, ka tā noticis. Ja Herstvuds atsūtīs naudu, viņi neierosinās tiesas prāvu, jo viņi nevēl tam ļaunu. Kas attiecas uz atgriešanos agrākajā darbā, tad viņi vēl nav galīgi izlēmuši šo jautājumu. Viņi vēl padomās un paziņos viņam vēlāk, iespējams, pēc kāda laika …

Vēstules galvenā doma bija, ka Herstvudam vairs nav nekādu cerību. Viņa bijušie saimnieki tikai gribēja atdabūt naudu bez lieka skandāla. Izlasījis Moja atbildi, Herstvuds apzinājās savu likteni. Viņš nolēma samaksāt aģentam, kuru bāra īpašnieki solījās atsūtīt, deviņtūkstoš piecsimt dolāru, bet tūkstoš trīssimt dolāru paturēt savām vajadzībām. Viņš telegrāfiski paziņoja par to saviem bijušajiem saimniekiem, atdeva naudu pilnvarotajam, kas tai pašā dienā ieradās pie viņa viesnīcā, saņēma pretī kvīti un teica Kerijai, lai sakravā čemodānu. Sākumā viņš bija mazliet nomākts par notikumu jauno ievirzi, bet pamazām atguvās. Viņš baidījās, ka arī vēl tagad viņu var apcietināt un aizvest atpakaļ, tādēļ centās aizbraukt slepeni, kaut gan tas bija gandrīz neiespējami. Viņš pavēlēja aizvest Kerijas čemodānu uz staciju un nosūtīt ar ekspresi uz Ņujorku. Šķita, ka neviens viņu nenovēro, tomēr viņš atstāja viesnīcu tikai naktī. Herstvuds uztraucās, ka pirmajā pieturā aiz robežas vai arī Ņujorkas stacijā viņu droši vien sagaidīs policists.

Bet Kerija, neko nezinādama ne par notikušo zādzību, ne par Herstvuda bailēm, priecājās, ka brauc uz Ņujorku. Kad otrā rītā vilciens, sekodams Hudzonas upes straumei, tuvojās milzu pilsētai, viņas uzmanību saistīja skaistie, zaļie pakalni, kas ielenca plašo upes ieleju. Viņa jau agrāk bija dzirdējusi par Hudzonas upi un Ņujorku un tagad, raudzīdamās pa logu, jūsmoja par brīnišķīgo panorāmu.

Kad vilciens pagriezās uz austrumiem un brauca tālāk pa Hārlemas upes austrumu krastu, Herstvuds ļoti uztraucies uzsauca savai ceļa biedrei, ka viņi sasnieguši pilsētas robežu. Kerija pazina Čikāgas stacijas un domāja, ka redzēs garas vagonu rindas un plašu sliežu tīklu, — un ievēroja starpību, jo te nekā tāda nebija. Daži kuģi Hārlemas upē un krietni daudz kuģu Istriverā sajūsmināja viņas jauno sirdi. Tā bija pirmā zīme, ka tuvumā atrodas okeāns.

Tālāk parādījās parasta iela ar ķieģeļu namiem piecu stāvu augstumā, pēc tam vilciens nozuda tunelī.

— Lielā Centrālā stacija! — sauca konduktors, kad pēc dažām tumsā un dūmos pavadītām minūtēm vilciens no jauna iznira dienas gaismā. Herstvuds piecēlās un paņēma savu nelielo čemodāniņu. Viņa nervi bija saspīlēti līdz galējībai. Kopā ar Keriju viņš gaidīja pie durvīm un tad izkāpa. Neviens viņam netuvojās, bet, virzoties uz izeju, viņš bailīgi raudzījās apkārt. Herstvuds bija tik uztraukts, ka pavisam aizmirsa Keriju, kura mazliet atpalika, un brīnījās par sava ceļa biedra izklaidību. Atstājot Centrālās stacijas ēku, viņa uztraukums sasniedza kulmināciju un tad atslāba. Pēkšņi viņš atradās uz ietves, kur viņu sagaidīja tikai važoņi. Herstvuds dziļi ievilka elpu un, atcerējies Keriju, pagriezās pret viņu.

— Es jau domāju, ka tu gribi aizbēgt un atstāt mani vienu, — viņa teica.

— Es centos atcerēties, ar kādu tramvaju var nokļūt uz «Džilsija» hoteli.

Kerija ar lielu interesi vēroja trokšņaino ielu un tikpat kā nedzirdēja atbildi.

— Cik iedzīvotāju ir Ņujorkā? — viņa jautāja.

— Miljons vai vairāk, — atbildēja Herstvuds.

Viņš pasauca važoni, bet pavisam citādi nekā agrāk.

Pirmoreiz pēc daudziem gadiem viņam prātā pazibēja doma, ka arī šajos sīkajos izdevumos jābūt taupīgam. Tas bija nepatīkami.

Herstvuds nolēma nedzīvot viesnīcā, bet noīrēt dzīvokli. Viņš pateica to arī Kerijai, un viņa piekrita.

— Mēs varam apskatīties jau šodien, ja tu vēlies, — viņa sacīja.

Pēkšņi Herstvuds atcerējās nepatīkamo satikšanos Monreālā. Lielākajos Ņujorkas hoteļos viņš droši vien satiks paziņas no Čikāgas. Piecēlies no sēdekļa, viņš griezās pie važoņa.

— Aizvediet mūs uz «Belforda» hoteli, — viņš teica, zinādams, ka tur reti apmetās tie, kurus viņš pazīst. Tad viņš atkal apsēdās.

— Kurā Ņujorkas daļā atrodas dzīvojamie kvartāli? — jautāja Kerija, kura nevarēja iedomāties, ka augstajos piecstāvu namos abpus ielas ir ģimeņu mājokļi.

— It visur, — atbildēja Herstvuds, kas pazina pilsētu diezgan labi. — Ņujorkā dzīvojamo māju priekšā nav zālāju. Visās šais piecstāvu celtnēs ir dzīvokļi.

— Nu tad man tās nepatīk, — sacīja Kerija, kurai sāka rasties patstāvīgi spriedumi.

TRĪSDESMITĀ NODAĻA

Slavenību karaļvalsts. Ceļinieks sapņo.

Lai arī kādu stāvokli Herstvuds ieņēma Čikāgā, tādā okeānā kā Ņujorka viņš bija tikai neievērojams piliens. Čikāgā, kuras iedzīvotāju skaits sniedzās līdz piecsimt tūkstošiem, miljonāru nebija daudz. Bagātnieki nebija vēl tik pārmērīgi bagāti, lai pilnīgi aizēnotu ļaudis ar vidējiem ienākumiem. Iedzīvotāji nebija tik neprātīgi nodevušies vietējo slavenību apbrīnošanai dramatiskajā, mākslinieciskajā, sabiedriskajā un reliģiskajā laukā, lai neievērotu labi nodrošinātu cilvēku. Čikāgā bija tikai divi ceļi, kā tikt uz augšu: politika un tirdzniecība. Ņujorkā šo ceļu bija kāds pussimts, un pa katru no tiem virzījās simtiem ļaužu, tādēļ slavenību bija daudz. Okeāns jau bija pilns valzivīm. Parastajai zivij vajadzēja pilnīgi nozust no redzes lauka — kļūt neredzamai. Citiem vārdiem sakot: Herstvuds Ņujorkā nebija nekas.

Šādam stāvoklim ir arī vēl citas — bīstamākas sekas, ko ne vienmēr ievēro, — tas izraisa pasaules traģēdijas. Slavenības rada ap sevi atmosfēru, kas ļauni ietekmē vienkāršos ļaudis. Šo atmosfēru var viegli un ātri sajust. Ej garām lieliskajām savrupmājām, greznajām ekipāžām, mirdzošajiem veikaliem, restorāniem un citām izpriecu vietām; ieelpo puķu, zīda, vīnu smaržas; ievēro smieklus, kas plūst no greznības izlutinātām krūtīm, un skatienus, kas dzeļ kā šķēpa asmens; izjūti, ko vērts šie smaidi, kas griež kā mirdzošs zobens, un šī lepnā gaita, un tu sapratīsi, kādā atmosfērā dzīvo varenie un slavenie. Nav nozīmes strīdēties, ka tā nav īsta diženuma karaļvalsts, bet, kamēr visa pasaule tieksies pēc tās, kamēr cilvēka sirds uzskatīs to par vienīgo iekārojamo mērķi, tik ilgi tā būs diženuma karaļvalsts. Tātad tik ilgi šīs valstības atmosfēra bojās cilvēku dvēseles. Tā ir kā ķīmisks reaģents.

Kādu dienu tās iedarbība, tāpat kā piliens ķīmiskā reaģentā, ietekmēs un izmainīs mūsu uzskatus, mērķus un centienus tā, ka tajos uz visiem laikiem paliks neizdzēšamas pēdas. Viena diena šādā atmosfērā nepieradušam prātam ir tas pats, kas opijs nepieradušam organismam. Tā pamodina iekāri, kura, ja tai padodas, neizbēgami beidzas ar sapņiem un nāvi. Ai, šie nepiepildītie sapņi — tie moka un vilina; šie tukšie rēgi, kas māj un aicina, māj un aicina, līdz nāve un iznīcība tos sagrauj un atgriež mūs aklus dabas klēpī.

Herstvuda vecuma un temperamenta cilvēks nav pakļauts jaunības ilūzijām un vēlēšanām, toties viņam nav arī cerību, kas kā fontāns izlaužas no jaunas sirds. Šāda atmosfēra nespēj pamodināt viņā ilgas, kādas plosa astoņpadsmit gadus veca jaunieša dvēseli, taču cerību trūkums kādreiz iekļūt šai atmosfērā pastiprināja rūgtumu par neveiksmi. It visur viņš redzēja zīmes, kas liecināja par bagātību un greznību. Herstvuds jau agrāk bija apmeklējis Ņujorku un zināja, kādas trakulīgas izpriecas šī pilsēta var sniegt. Ņujorka iedvesa viņam godbijīgas bailes, jo te bija apvienots viss, ko viņš šajā pasaulē visvairāk cienīja, — bagātība, augsts stāvoklis, slava. Lielākā daļa slavenību, ar kuriem viņš savās pārvaldnieka dienās saskandināja glāzītes, bija cēlušies no šīs egocentriskās un pārapdzīvotās pilsētas. Viņš bija dzirdējis visvilinošākos nostāstus par Ņujorkas miljonāru piļu greznību un to iemītnieku izpriecām. Herstvuds zināja, ka šeit cilvēks, pats to nemanīdams, augu dienu saskaras ar bagātību; zināja, ka simt vai piecsimt tūkstošu dolāru ļauj to īpašniekam dzīvot tik bagātā vietā ne vairāk kā pieklājīgi. Mode un greznība prasa daudz lielākas summas, tā ka nabaga cilvēkam par to nav ko domāt. Atrazdamies šajā pilsētā, atšķirts no draugiem, zaudējis ne vien savu nelielo īpašumu, bet arī savu vārdu, un spiests sākt no jauna cīņu par eksistenci, Herstvuds ļoti skaidri to saprata. Viņš nebija vecs, bet nebija arī tāds muļķis, lai nezinātu, ka drīz sāks novecot. Pēkšņi šī skaisto tērpu, slavas un varas parāde ieguva sevišķu nozīmi. Pārāk liels bija kontrasts starp šo greznību un viņa nožēlojamo stāvokli.

Viņš patiešām atradās gaužām nožēlojamā situācijā. Herstvuds drīz atzina, ka nejust bailes no apcietināšanas nebūt nav vienīgais noteikums, lai cilvēks varētu dzīvot.

Tikko šīs briesmas bija garām, to vietā radās citas — trūkums. Niecīgā summa, tūkstoš trīssimt dolāru, ar kuru viņam un Kerijai vajadzēs iztikt vairākus gadus, segt izdevumus par dzīvokli, apģērbu, uzturu un izpriecām, nevarēja nomierināt cilvēku, kas bija radis izdot gada laikā piecreiz tik daudz. Pirmajās dienās viņš ļoti daudz domāja par šo jautājumu un nolēma, ka nekavējoties kaut kas jāuzsāk. Tādēļ cītīgi lasīja sludinājumus rīta laikrakstos un sāka meklēt darbu.

Taču tas notika tikai pēc tam, kad viņi bija apmetušies uz pastāvīgu dzīvi. Ieradušies Ņujorkā, viņi, kā bija norunāts, devās meklēt dzīvokli un noīrēja to Septiņdesmit astotajā ielā netālu no Amsterdamas avēnijas. Tas bija piecstāvu nams, un viņu dzīvoklis atradās trešajā stāvā. Tā kā iela nebija vēl cieši apbūvēta, tad uz austrumiem varēja redzēt Centrālā parka koku zaļās galotnes un uz rietumiem nelielu laukumiņu no plašajiem Hudzonas ūdeņiem. Par dzīvokli, kurā bija sešas istabas rindā cita aiz citas un vanna, viņiem vajadzēja maksāt trīsdesmit piecus dolārus mēnesī, kas tajā laikā bija parasta cena, taču Herstvuda kabatai pārāk liela summa. Kerija ievēroja, ka šīs istabas daudz mazākas nekā Čikāgā, un aizrādīja uz to.

— Tu neatradīsi nekā labāka, mana mīļā, — sacīja Herstvuds, — ja negribēsi dzīvot kādā no vecajām mājām, bet tur nebūs tādu ērtību kā šeit.

Kerija izvēlējās šo dzīvokli, tāpēc ka tas bija pavisam jauns un visas tā koka daļas bija gaišā krāsā. Tas atradās vienā no pašām modernākajām mājām ar centrālapkuri — tā bija liela priekšrocība. Atsevišķa virtuve, auksts un karsts ūdens, lifts, mājas telefons un zvans šveicara izsaukšanai, tas viss ļoti patika Kerijai. Viņai bija pietiekami attīstīts mājasmātes instinkts, lai priecātos par šīm ērtībām.

Herstvuds vienojās ar kādu mēbeļu firmu, lai tā iekārto jauno dzīvokli. Par mēbelēm Herstvudam vajadzēja samaksāt piecdesmit dolāru tūlīt, bet atlikušo summu dzēst pa daļām, maksājot ik mēnesi desmit dolārus. Pēc tam viņš pasūtīja nelielu vara plāksnīti, uz kuras bija iegravēts viņa jaunais vārds «Dž. V. Vīlers», un piestiprināja to vestibilā virs savas vēstuļu kastītes. Sākumā Kerijai šķita ārkārtīgi dīvaini, ka šveicars sauc viņu par misis Vīleru, bet ar laiku pierada pie jaunā vārda.

Kad dzīvokļa iekārtošana bija pabeigta, Herstvuds, sekojot sludinājumiem, uzmeklēja dažus uzņēmumus, gribēdams kļūt par kāda ienesīga bāra līdzīpašnieku. Pieradis pie Adamsa ielas greznības, viņš nevarēja samierināties ar vienkāršajām dzertuvēm, kurās viņš tagad iegriezās. Tās visas šķita viņam ārkārtīgi nepievilcīgas, un viņš tikai veltīgi izšķieda laiku, tās aplūkojot. Toties, sarunājoties ar šo dzertuvju pārvaldniekiem, Herstvuds daudz ko uzzināja, piemēram, cik milzīga ietekme ir Tamani holam[7] biznesa pasaulē un cik svarīgi būt labās attiecībās ar policiju. Viņš ievēroja, ka visienesīgākie bāri ir tie, kur tieši pretēji Ficdžeraldam un Mojam uzņēmumus vada, pārkāpjot likuma atzītās normas. Tādas vietās parasti bija iekārtoti slepeni kabineti un elegantas istabas otrajā stāvā. Redzot korpulentos īpašniekus, kuru pletkreklus greznoja lielas dimanta pogas un kuru uzvalki bija piegriezti pēc pēdējās modes, viņš secināja, ka tirdzniecība ar alkoholu šeit, tāpat kā visur citur, ienes milzu peļņu.

Beidzot Herstvuds atrada cilvēku, kam piederēja bārs Vorena ielā. Tas izskatījās patīkams, un to varēja iekārtot vēl labāk. īpašnieks apgalvoja, ka ieņēmumi esot lieliski, un tā arī likās.

— Mūsu uzņēmumu apmeklē tikai labākā sabiedrība, — viņš stāstīja Herstvudam. — Tirgotāji, komivojažieri, dažādu profesiju ļaudis. Visi labi ģērbušies. Klaidoņus mēs šeit neielaižam.

Herstvuds klausījās, cik bieži skan kases zvaniņš, un vēroja, kā veicas ar tirgošanos.

— Jūs domājat, ka ienākumi no bāra pietiktu diviem? — viņš jautāja īpašniekam.

— Jūs pats varat par to pārliecināties, ja esat lietpratējs, — īpašnieks atbildēja. — Šis ir viens no maniem uzņēmumiem. Otrs atrodas Nasavas ielā. Es viens pats nevaru tos abus vadīt. Ja atrastu piemērotu cilvēku, kas labi pazīst šo biznesu, es dalītos ar viņu ienākumos un ieceltu viņu par šī bāra pārvaldnieku.

— Man ir pieredze, — Herstvuds laipni sacīja, bet baidījās pieminēt Ficdžeraldu un Moju.

— Nu, ja jums vieta šķiet piemērota, mister Vīler … — teica īpašnieks.

Viņš piedāvāja trešo daļu no ienākumiem, esošajiem preču krājumiem un bāra iekārtas, bet Herstvudam bija jāiemaksā tūkstoš dolāru un jāuzņemas pārvaldnieka pienākumi. Nekustamā īpašuma tiesības netika pieminētas, jo bāra telpas saimnieks tikai rentēja.

Piedāvājums šķita Herstvudam diezgan pieņemams. Taču viņš nebija drošs, vai tādā apkārtnē trešā daļa no bāra ienākumiem dos viņam katru mēnesi simt piecdesmit dolāru, kas pēc viņa aprēķina bija nepieciešami, lai segtu ģimenes izdevumus un varētu ērti dzīvot. Bet vilcināties nevarēja, jo pēc daudzajām neveiksmēm viņš bija zaudējis cerības sameklēt kaut ko labāku. Jādomā, ka trešā daļa pagaidām nodrošinās viņam vismaz simt dolāru mēnesī. Ja bāru pareizi vadītu un uzlabotu apkalpošanu, tas varētu dot arī lielākus ienākumus. Tādēļ Herstvuds nolēma kļūt par partneri, noskaitīja tūkstoš dolāru un gatavojās nākamajā dienā uzņemties jaunos pienākumus.

Sākumā Herstvuds bija sajūsmināts un stāstīja Kerijai, ka viņš ļoti izdevīgi ieguldījis naudu. Bet ar laiku viņš pamanīja daudz ko tādu, par ko vajadzēja padomāt. Izrādījās, ka viņa partneris ir ļoti nepatīkama persona. Viņš bieži piedzērās un kļuva ķildīgs. Piedzerties darba laikā — tas nesaskanēja ar Herstvuda principiem. Turklāt bāra ienākumi stipri svārstījās. Šeit nebija pastāvīgu apmeklētāju kā Čikāgas bārā, Herstvuds saprata, ka paies ilgs laiks, līdz viņš ar kādu iedraudzēsies. Ļaudis steidzās iekšā un ārā, nemeklēdami nekādas draudzības. Bārs nebija nekāda sapulcēšanās vai izklaidēšanās vieta. Pagāja dienas un nedēļas, bet Herstvuds nedzirdēja nevienu no tiem sirsnīgajiem apsveikumiem, kādus bija paradis dzirdēt Čikāgā katru dienu.

Bez tam Herstvudam šeit trūka slavenību — to eleganto ļaužu, kas piešķir smalku toni pat vienkāršam bāram un atnes sev līdz ziņas no lielās pasaules un augstākajām aprindām. Mēneša laikā viņš neredzēja neviena šāda izcila cilvēka. Vakaros Herstvudam dažreiz gadījās lasīt laikrakstos par slavenībām, kuras viņš pazina, ar kurām kopā viņš ne vienreiz vien bija izdzēris pa glāzītei. Šie ļaudis apmeklēja tādus bārus kā «Ficdžeralds un Mojs» Čikāgā vai «Hofmanis» Ņujorkā, un viņš skaidri zināja, ka nekad neredzēs tos šeit.

Arī uzņēmums nedeva tādu peļņu, kā viņš bija cerējis. Tā mazliet palielinājās, taču viņš saprata, ka jāierobežo mājsaimniecības izdevumi. Tas bija pazemojoši.

Pašā sākumā viņš jutās ļoti laimīgs, kad, vēlu vakarā atgriezās mājās, sastapa tur Keriju. Viņš iedalīja savu laiku tā, lai starp pulksten sešiem un septiņiem varētu kopā ar viņu paēst un no rītiem palikt mājās līdz pulksten deviņiem. Bet ar laiku jaunie apstākļi zaudēja sākotnējo pievilcību, Un Herstvuds sāka sajust savu pienākumu vienmuļību.

Tikko bija pagājis pirmais mēnesis, kad Kerija gluži nevērīgā tonī sacīja: — Šonedēļ es gribētu aiziet uz pilsētu un nopirkt sev jaunu kleitu.

— Kādu kleitu tu domā pirkt? — apvaicājās Herstvuds.

— Kaut ko ielai, — Kerija atbildēja.

— Labi, — Herstvuds smaidīdams piekrita, kaut gan nodomāja, ka viņa kabatai būtu daudz patīkamāk, ja kleitu nepirktu. Nākamajā dienā Kerija to vairs nepieminēja, bet trešās dienas rītā Herstvuds apjautājās:

— Vai tu kleitu jau nopirki?

— Vēl ne, — atbildēja Kerija.

Herstvuds kādu brīdi klusēja, it kā ko pārdomātu, tad teica:

— Vai tu nevari dažas dienas pagaidīt?

— Protams, varu, — atbildēja Kerija, neuztvērusi viņa domu gājienu. Viņai nekad nebija ienācis prātā, ka Herstvudam varētu būt naudas grūtības. — Bet kāpēc gaidīt? — viņa painteresējās.

— Nu labi, pastāstīšu, — atbildēja Herstvuds. — Jaunajam uzņēmumam tieši tagad nepieciešams daudz naudas. Es ceru to visdrīzākā laikā dabūt atpakaļ, bet pašreiz jāpietaupa.

— Ak! — iesaucās Kerija. — Nu, protams, mīļais! Kāpēc tu man to agrāk neteici?

— Tas nebija vajadzīgs, — atbildēja Herstvuds. Kaut gan Kerija labprāt piekrita, taču kaut kas Herstvuda runas veidā atgādināja viņai Druē, kas arī vienmēr solījās visdrīzākā laikā nokārtot kādu darījumu. Šī doma pazibēja tikai acumirkli, taču tas bija sākums kaut kam jaunam. Kerija sāka savādāk vērtēt Herstvudu.

Sekoja līdzīgi gadījumi, tie bija tīrie sīkumi, bet to kopējā ietekme bija tikpat spēcīga kā lielam atklājumam. Kerija nebija muļķe. Divi cilvēki nevar ilgi dzīvot kopā un neiepazīt viens otru. Viena cilvēka garīgie pārdzīvojumi atklājas otram, vienalga, vai viņš par tiem stāsta vai ne. Gaisā bija jūtams, ka tuvojas jaunas rūpes, un noskaņojums kļuva aizvien drūmāks. Herstvuds ģērbās tikpat glīti kā parasti, bet valkāja vēl to pašu uzvalku, ko Kanādā. Kerija ievēroja, ka viņš nepapildina savu trūcīgo garderobi. Viņa ievēroja arī, ka Herstvuds ļoti reti uzaicina viņu kaut kur izklaidēties, neslavē viņas gatavotos ēdienus un šķiet pilnīgi nodevies biznesam. Tas vairs nebija bezrūpīgais, devīgais, bagātais Herstvuds, kuru viņa pazina Čikāgā. Starpība bija tik liela, ka to nevarēja nepamanīt.

Ar laiku Kerija sajuta, ka notikusi pārmaiņa, ka vīrs nedalās ar viņu savās domās. Viņš bija noslēgts un neizpauda savus nodomus. Kerijai vajadzēja viņu izjautāt par visādiem sīkumiem, un tas ir ļoti nepatīkami ikvienai sievietei. Liela mīlestība ar to samierinās, kaut arī neatzīst par pareizu. Bet tur, kur lielas mīlestības nav, cilvēks nonāk pie noteiktiem un visai nepatīkamiem slēdzieniem.

Herstvuds drosmīgi cīnījās ar grūtībām, ar kurām nācās sastapties jaunajos dzīves apstākļos. Viņš bija pietiekami gudrs, lai apzinātos savu milzīgo kļūdu un pienācīgi novērtētu to mazumiņu, kas viņam tagad piederēja, taču stundu pēc stundas, dienu pēc dienas viņš negribot salīdzināja savu tagadējo stāvokli ar agrāko.

Kopš tās dienas, kad viņš īsi pēc ierašanās Ņujorkā bija saticis kādu no saviem senajiem paziņām, viņu pastāvīgi mocīja bailes, ka nejauši varētu satikties vēl ar citiem. Toreiz viņš gāja pa Brodveju un pēkšņi ieraudzīja, ka viņam pretī nāk pazīstams cilvēks. Nebija laika izlikties. Viņi bija paspējuši apmainīties vērīgiem skatieniem, un bija pārāk skaidrs, ka viņi viens otru pazīst. Paziņa, kādas lielas Čikāgas firmas pārstāvis, uzskatīja par savu pienākumu apstāties.

— Kā klājas? — viņš jautāja, sniegdams Herstvudam roku, taču ne viņa tonis, ne žests neliecināja par sevišķu interesi.

— Ļoti labi, — atbildēja Herstvuds samulsis. — Un kā jums?

— Nekas. Esmu atbraucis iepirkties. Vai jūs tagad dzīvojat Ņujorkā?

— Jā, — atbildēja Herstvuds. — Man ir savs bārs Vorena ielā.

— Patiešām! Priecājos, to dzirdot. Es jūs kādreiz apmeklēšu.

— Lūdzu!

— Uz redzēšanos, — atbildēja paziņa, laipni pasmaidīdams, un turpināja ceļu.

«Viņš pat nepajautāja mājas numuru,» nodomāja Herstvuds. «Viņš, protams, nenāks.»

Herstvuds noslaucīja nosvīdušo pieri un vēlējās, kaut vairs nevienu nesatiktu.

Visi šie sīkumi sāka atsaukties uz Herstvuda labsirdīgo raksturu. Viņš loloja tikai vienu cerību, ka viņa materiālais stāvoklis drīz uzlabosies. Kerija bija pie viņa. Viņš kārtīgi maksāja parādu par mēbelēm. Viņam bija nodrošināta vieta. Kerijai pagaidām bija jāapmierinās ar tām izpriecām, ko viņš varēja tai piedāvāt. Kaut tik viņam izdotos noslēpt Kerijai savu patieso stāvokli, tad viss būtu labi. Bet viņš aizmirsa, ka cilvēka raksturs nav pastāvīgs, ka ģimenes dzīve nav domājama bez sarežģījumiem. Kerija bija jauna. Viņiem abiem bieži mainījās garastāvoklis. Pie galda kuru katru brīdi varēja izcelties ķilda. Tas bieži notiek pat saticīgās ģimenēs. Tikai liela mīlestība spēj aizmirst sīkos pārpratumus, kas rodas šādos gadījumos. Kur šīs mīlestības trūkst, abas puses saskaita visus sīkumus un uzkrātais kļūst par problēmu.

trīsdesmit pirmā nodaļa

Laimes lutekle. Brodveja dižojas ar savu bagātību.

Ņujorka un jaunais stāvoklis, protams, ietekmēja arī Keriju, bet viņa pretēji Herstvudam priecīgi saņēma visu, ko liktenis sūtīja. Kaut gan sākumā Kerija izteicās par pilsētu neatzinīgi, drīz vien tā pamodināja viņā lielu interesi. Tīrais gaiss, platās, trokšņainās maģistrāles, īpatnējā vienaldzība pret cilvēku — viss viņu dziļi ietekmēja.

Kerija nekad nebija redzējusi tādu mazu dzīvoklīti kā savējo, taču drīz vien tas viņai ļoti iepatikās. Jaunās mēbeles izskatījās lieliski, bufete, kurā Herstvuds visu sakārtoja pēc sava prāta, mirdzēja un laistījās. Katra istaba bija piemēroti iekārtota, un tā sauktajā salonā vai viesistabā atradās arī pianīno, jo Kerija teica, ka gribot mācīties spēlēt. Viņa pieņēma apkalpotāju un ātri apguva mājsaimniecības iemaņas un zināšanas. Pirmoreiz mūžā viņa atzina savu stāvokli par nodrošinātu un, kā viņai šķita, varēja attaisnot sevi sabiedrības acīs. Viņa jutās apmierināta un nedomāja neko ļaunu. Ilgu laiku viņas uzmanību saistīja ņujorkiešu dzīvokļu iekārtojums, un viņa nevarēja vien nobrīnīties, kā gan desmit ģimenes var mitināties zem viena jumta, nepazīstot cita citu, neinteresējoties cita par citu. Viņa brīnījās par garajiem, dobjajiem brīdinājuma signāliem, ar kādiem simtiem kuģu un pārceltuvju apmainījās miglas laikā. Jau tas vien, ka šīs skaņas plūda no jūras, šķita kaut kas brīnišķīgs. Viņa bieži raudzījās uz nelielo Hudzonas upes plankumiņu, ko varēja redzēt pa dzīvokļa rietumu daļas logiem, un neapnikusi vēroja lielo pilsētu, kas neticamā ātrumā izauga visapkārt. Te bija daudz, par ko padomāt, un jaunie iespaidi vairāk nekā gadu saistīja viņas uzmanību.

Bez tam Herstvuds ar savu mīlestību šķita viņai ārkārtīgi interesants. Kaut arī viņu nomāca rūpes, viņš nekad nestāstīja par tām Kerijai. Viņš izturējās tikpat pašapzinīgi kā agrāk, samierinājās ar savu jauno stāvokli un jūsmoja par Kerijas spējām un panākumiem. Katru dienu viņš noteiktā laikā ieradās uz vakariņām un vienmēr atrada ēdamistabu glīti uzpostu. Istabas mazie izmēri tikai pavairoja tās omulību. Šķita, ka tā bagātīgi apgādāta ar visu nepieciešamo. Uz balti klātā galda atradās gaumīgi sakārtoti trauki, un tos apgaismoja lustra ar četriem žuburiem, virs kuriem pacēlās sarkani abažūri. Kalponei piepalīdzot, Kerijai izdevās pagatavot nevainojamus bifštekus un cepešus, un dažādi konservi kādu laiku aizvietoja pārējos ēdienus. Kerija mācījās arī cept, viņas pūles drīz vien vainagojās panākumiem, viņa varēja likt galdā šķīvi ar garšīgu, čauganu biskvītu.

Tā pagāja otrais, trešais un ceturtais mēnesis. Pienāca ziema un tai līdz sajūta, ka mājās ir vispatīkamāk, tādēļ teātrus pieminēja tikai retumis. Herstvuds darīja, ko spēja, lai segtu visus izdevumus, un neļāva Kerijai nekā manīt. Viņš stāstīja, ka no jauna ieguldījis naudu uzņēmumā, lai tas nākotnē dotu lielāku peļņu. Savas personīgās tualetes papildināšanai viņš izdeva ļoti maz, arī Kerijai visai reti ieteica nopirkt kaut ko jaunu. Tā pagāja pirmā ziema.

Otrā gadā Herstvuda vadītais uzņēmums mazliet atdzīvojās un deva viņam ik mēnesi simt piecdesmit dolārus, uz kuriem viņš bija cerējis. Par nelaimi, Kerija līdz tam laikam bija paspējusi nonākt pie dažiem secinājumiem, un Herstvudam bija radušies daži paziņas.

Būdama pēc dabas vairāk pasīva vērotāja nekā aktīva darītāja, Kerija samierinājās ar stāvokli, kas viņai šķita puslīdz ciešams. Reizēm viņi kopīgi apmeklēja teātri, reizēm vasaras laikā aizbrauca uz pludmali vai citām pilsētnieku atpūtas vietām Ņujorkas apkārtnē, bet paziņu viņiem nebija. Savās attiecībās pret Keriju Herstvuds atmeta izsmalcinātās manieres un izturējās pret viņu ar sirsnīgu vienkāršību. Viņiem nebija domstarpību, ne arī lielas uzskatu atšķirības. Tā kā Herstvudam nebija nedz naudas, nedz draugu, kas viņu apciemotu, viņa dzīves veids nevarēja modināt ne greizsirdību, ne aizdomas. Kerijai patika Herstvuda nodošanās darbam, un viņa nemaz nejutās sarūgtināta, ka tagad viņai daudz mazāk izpriecu nekā Čikāgā. Viņai pagaidām pietika ar Ņujorkas pilsētu un savu dzīvokli.

Kad Herstvuda uzņēmums paplašinājās, viņš iepazinās tuvāk ar dažiem klientiem un sāka veltīt lielāku uzmanību savam apģērbam. Viņš centās sevi pārliecināt, ka ļoti ciena ģimenes dzīvi, taču šad un tad atļāvās neierasties mājās uz vakariņām. Kad tas notika pirmoreiz, viņš aizsūtīja Kerijai ziņu, ka ir aizņemts. Kerija paēda viena un vēlējās, kaut tas vairs neatkārtotos. Arī otrreiz viņš tai paziņoja, taču pašā pēdējā brīdī. Trešoreiz viņš aizmirsa brīdināt Keriju un atvainojās tikai pēc tam, kad atgriezās mājās. Tiesa, šos notikumus citu no cita šķīra vairāki mēneši.

— Kur tu biji, Džordž? — jautāja Kerija, kad viņš pirmoreiz nokavējās.

— Aizķēros kantorī, — viņš mundri atbildēja. — Vajadzēja sakārtot dažus rēķinus.

— Ļoti žēl, ka nevarēji tikt mājās, — viņa laipni teica. — Es biju nodomājusi pagatavot sevišķi labas vakariņas.

Arī otrreiz viņš aizbildinājās ar darbu kantorī, bet trešoreiz Kerija bija par Herstvuda uzvedību mazliet citādās domās nekā parasti.

— Nevarēju tikt mājās, — viņš taisnojās, vēlu vakarā ienākdams dzīvoklī. — Biju ļoti aizņemts.

— Kāpēc neatsūtīji man ziņu? — Kerija jautāja.

— Gribēju sūtīt, bet aizmirsu, un, kad atcerējos, bija jau par vēlu.

— Un es pagatavoju tik garšīgas vakariņas, — nopūtās Kerija.

Vērojot Kerijas izturēšanos, Herstvudam radās iespaids, ka viņa pieder pie tās sieviešu grupas, kuras mīl sēdēt mājās. Pēc gada viņš bija pilnīgi pārliecināts, ka viņas būtība atradusi savu piepildījumu mājsaimniecībā. Viņš nonāca pie šī dīvainā slēdziena, kaut gan bija redzējis Keriju Čikāgā uz skatuves un pēdējo gadu bija varējis viņu novērot tikai pieticīgajos mājas apstākļos, kur Kerijai nebija ne draugu, ne paziņu. Herstvuds priecājās, ka viņam ir sieva, kurai tik niecīgas prasības. Tādam secinājumam bija dabiskas sekas: iedomājies, ka Kerija ar visu apmierināta, Herstvuds uzskatīja par savu pienākumu dot viņai tikai to, kas vairo šo apmierinātību. Viņš apgādāja dzīvokli ar mēbelēm un rūpējās par tā izdaiļošanu, gādāja par uzturu un nepieciešamo apģērbu. Viņš aizvien mazāk un mazāk domāja par to, kā Keriju izklaidēt, iepazīstināt ar lielās pilsētas greznību un spožumu. Herstvudu pašu vilināja pasaule, kas atradās ārpus viņa dzīvokļa sienām, bet nezin kādēļ viņš iedomājās, ka Kerijai nebūtu interesanti viņu pavadīt. Reiz viņš aizgāja uz teātri viens pats. Kādu citu vakaru pavadīja, spēlējot pokeru ar saviem jaunajiem draugiem. Kopš naudas ienākumi sāka palielināties, viņam no jauna radās vēlēšanās izklaidēties. Tas, protams, nenotika ar tik plašu vērienu kā Čikāgā. Bez tam viņš izvairījās no izpriecu vietām, kur varētu satikt cilvēkus, kas viņu agrāk pazina.

Kerija sāka to visu instinktīvi nojaust. Bet viņa nepiederēja pie tām sievietēm, kuras nopietni uztrauktos par šādu vīra rīcību. Tā kā viņa Herstvudu sevišķi nemīlēja, viņa necieta arī greizsirdības mokas. Patiesību sakot, viņa nemaz nebija greizsirdīga. Herstvuds priecājās par viņas miermīlīgo raksturu un necentās izprast tā cēloņus. Ja Herstvuds kādreiz neatnāca mājās, viņai tas nelikās nekas briesmīgs. Viņa to attaisnoja, saprazdama, ka Herstvudam, tāpat kā citiem vīriešiem, varēja atgadīties daudz vilinājumu — ļaudis, ar kuriem gribas parunāt, vietas, kurās patīkami iegriezties, draugi, ar kuriem apspriesties. Kerijai nebija nekas pretī, ka viņš izklaidējās pēc sava prāta, viņa tikai nevarēja paciest, ka viņu neievēro. Taču stāvoklis šķita viņai vēl arvien gluži apmierinošs. Viņa tikai ievēroja, ka Herstvuds kļuvis mazliet savādāks.

Kad viņi dzīvoja Septiņdesmit astotajā ielā jau otru gadu, pretējais dzīvoklis atbrīvojās un drīz tajā apmetās ļoti skaista jauna sieviete ar savu vīru. Kerija drīz vien iepazinās ar šo pāri. Šo iepazīšanos paātrināja lifts, kuru izmantoja abu dzīvokļu iemītnieki. Ar šo ierīci varēja uzsūtīt augšā kurināmo, pārtikas produktus un citus iepirkumus, bet lejā visādus atkritumus un saslaukas. No abiem dzīvokļiem uz šo liftu veda nelielas durtiņas.

Ja abu dzīvokļu iemītnieki reizē paklausīja šveicara svilpei, tie atradās viens otram pretī, tiklīdz atvērās lifta durvis. Kādu rītu, kad Kerija gāja paņemt laikrakstu, jaunā kaimiņiene — skaista, gadus divdesmit trīs veca brunete parādījās pretējās lifta durvīs, acīm redzot, ar to pašu nolūku. Viņa bija naktskreklā un rīta svārkos un stipri izpūrusi, tomēr izskatījās tik glīta un labsirdīga, ka tūlīt iepatikās Kerijai. Kaimiņiene samulsusi mazliet pasmaidīja, taču ar to pietika. Kerija vēlējās iepazīties ar viņu tuvāk, un līdzīga doma ienāca prātā arī kaimiņienei, kuru sajūsmināja Kerijas nevainīgā sejiņa.

— Pretējā dzīvoklī apmetusies ļoti skaista sieviete, — Kerija sacīja Herstvudam pie brokastgalda.

— Kas viņi ir? — jautāja Herstvuds.

— Es nezinu, — atbildēja Kerija. — Viņiem uz zvana uzrakstīts «Venss». Tur kāds ļoti skaisti spēlē. Tā droši vien ir viņa.

— Nu, šajā pilsētā nekad nevar zināt, kādi ļaudis dzīvo tev blakus, — sacīja Herstvuds, līdz ar to izteikdams parastos ņujorkiešu uzskatus par kaimiņiem.

— Iedomājies tik, — žēlojās Kerija. — Esmu nodzīvojusi šajā mājā kopā ar deviņām citām ģimenēm vairāk nekā gadu, taču nepazīstu nevienu dzīvu dvēseli. Jaunie kaimiņi dzīvo šeit jau mēnesi, bet tikai šorīt ieraudzīju misis Vensu.

— Varbūt tā ir labāk, — sacīja Herstvuds. — Nekad nevar zināt, ar ko tev darīšana. Nejauši var iekulties sliktā sabiedrībā.

— Protams, — Kerija viņam piekrita.

Viņi sāka runāt par kaut ko citu, un Kerija vairs nedomāja par jaunajiem kaimiņiem, līdz pāris dienu vēlāk, iedama uz tirgu, satika misis Vensu, kura tieši tad atgriezās mājās. Misis Vensa pazina Keriju un pamāja viņai ar galvu, Kerija atbildēja ar smaidu. Tā radās labvēlīgi apstākļi turpmākai draudzībai. Ja šoreiz viņas būtu izlikušās, ka viena otru nepazīst, tad arī paliktu svešinieces uz visiem laikiem.

Kerija neredzēja misis Vensu vairākas nedēļas, bet caur plāno sienu, kas šķīra abu dzīvokļu viesistabas, dzirdēja viņu spēlējam un priecājās par jautrajām kompozīcijām un lielisko izpildījumu. Kerija pati spēlēja tikai viduvēji, tādēļ misis Vensas daudzveidīgā spēle šķita viņai jau īsta māksla. Viss, ko viņa līdz šim bija redzējusi un dzirdējusi — īslaicīgi un visai neskaidri iespaidi, — norādīja, ka šie ļaudis ir ļoti kulturāli un turīgi. Tādēļ Kerija ar nepacietību gaidīja, kad varēs iepazīties ar viņiem tuvāk.

Kādu dienu Kerijas dzīvoklī atskanēja zvans, un kalpone, kas strādāja virtuvē, nospieda pogu, kas automātiski atvēra galvenās durvis apakšējā stāvā. Lai redzētu, kas pie viņas nāks, Kerija gaidīja pie savām durvīm trešajā stāvā: parādījās misis Vensa.

— Ceru, ka jūs mani atvainosiet, — viņa sacīja. — Pirms kāda brīža es izgāju un aizmirsu paņemt ārējo durvju atslēgu, tad iedomājos, ka varu piezvanīt jums.

Tā parasti darīja arī citi mājas iedzīvotāji, kad bija aizmirsuši atslēgas. Bet tiem ne prātā nenāca atvainoties.

— Nu protams, — sacīja Kerija. — Es priecājos, ka jūs to iedomājāties. Dažreiz es arī pati tā daru.

— Šodien brīnišķīgs laiks, vai ne? — sacīja misis Vensa, uz brīdi apstādamās.

Vēl pēc pāris ievadsarunām iepazīšanās bija notikusi, un jaunajā misis Vensā Kerija atrada patīkamu draudzeni.

Kerija bieži apmeklēja kaimiņieni, un tā savukārt ieradās pie viņas. Abi dzīvokļi bija glīti iekārtoti, bet Vensu miteklis bija mazliet greznāks.

— Es vēlētos, lai jūs šovakar ienāktu pie mums un iepazītos ar manu vīru, — sacīja misis Vensa drīz pēc tam, kad abas bija iedraudzējušās. — Mans vīrs arī grib jūs satikt. Jūs taču spēlējat kārtis, vai ne?

— Mazliet, — atbildēja Kerija.

— Nu, tad mēs varēsim saspēlēt kādu partiju. Ja pārnāk jūsu vīrs, ņemiet arī viņu līdz.

— Šodien viņš uz vakariņām mājās nebūs, — sacīja Kerija.

— Kad viņš ieradīsies, mēs viņu pasauksim.

Kerija piekrita un to pašu vakaru iepazinās ar tuklo misteru Vensu, kurš bija dažus gadus jaunāks par Herstvudu, un varēja pateikties par savu šķietami laimīgo laulību vairāk savai naudai nekā izskatam. Kerija iepatikās viņam no pirmā acu skatiena; viņš centās būt laipns pret viešņu, iemācīja viņai jaunu kāršu spēli un stāstīja par Ņujorku un tās izpriecām. Misis Vensa kādu brīdi spēlēja klavieres, un beidzot ieradās ari Herstvuds.

— Ļoti priecājos, — viņš teica misis Vensai, kad Kerija viņus iepazīstināja, un viņa manierēs parādījās agrākā pievilcība, kas Čikāgā Keriju bija apbūrusi.

— Jūs laikam domājāt, ka sieva aizbēgusi? — jautāja misters Venss, sniegdams roku.

— Domāju, ka būs atradusi citu, labāku vīru, — atjokoja Herstvuds.

Tad viņš pievērsa visu savu uzmanību misis Vensai, un acumirklī Kerija redzēja to, ko pēdējā laikā nemaz vairs nebija manījusi Herstvuda uzvedībā, — atjautību un glaimus. Kerija redzēja arī, ka viņa pati nebija pietiekami labi ģērbusies — ne tuvu tik labi kā misis Vensa. Tās vairs nebija tikai neskaidras nojautas. It kā aizsegs nokrita viņai no acīm. Kerija sajuta, ka viņa nedzīvo, bet vienkārši veģetē, un tas bija pietiekams iemesls, lai kļūtu grūtsirdīga. Atgriezās agrākā neremdināmā melanholija, un kārdinātājs čukstēja Kerijai ausīs par dažādām iespējām.

Šai atmodai nebija nekādu tūlītēju seku, jo Kerijai bija maz uzņēmības. Taču viņai piemita tieksme padoties pārmaiņu straumei, un tā varēja viņu aiznest tālu. Herstvuds neko nepamanīja. Viņš nepamanīja tos acīm redzamos kontrastus, kurus bija ievērojusi Kerija. Viņš pat nenotvēra melanholijas ēnu, kas iegula Kerijai acīs. Taču vissliktākais bija tas, ka viņa tagad sāka justies savā dzīvoklī vientuļa un meklēja misis Vensas sabiedrību, kurai bija ļoti iepatikusies.

— Iesim pēcpusdienā uz teātri, — sacīja misis Vensa, kādu rītu ienākdama Kerijas dzīvoklī, tērpusies tikai viegli rožainos rīta svārkos. Herstvuds un Venss jau pirms kādas stundas bija devušies katrs savās gaitās.

— Labi, — piekrita Kerija un tīksminājās lutinātās un labi koptās sievietes klātbūtnē. Vajadzēja tik paskatīties uz misis Vensu, lai saprastu, ka vīrs viņu ļoti mīl un izpilda katru viņas vēlēšanos.

— Ko mēs šodien skatīsimies? — painteresējās Kerija.

— Man ļoti gribas redzēt Natu Gudvinu, — atbildēja misis Vensa. — Man šķiet, ka viņš ir vislabākais komiķis pasaulē. Laikraksti ļoti slavē šo izrādi.

— Cikos mēs iziesim no mājas? — jautāja Kerija.

— Iziesim pulksten vienos un, sākot no Trīsdesmit ceturtās ielas, pastaigāsimies pa Brodveju, — atbildēja misis Vensa. — Tas būs ļoti interesanti. Teātris atrodas Medisona laukumā.

— Es labprāt iešu, — sacīja Kerija. — Cik maksā biļete?

— Ne vairāk par dolāru.

Misis Vensa aizgāja un pulksten vienos atkal atgriezās, tērpusies pārsteidzoši elegantā, tumši zilā kostīmā un pieskaņotā cepurītē. Arī Kerija bija glīti saposusies un izskatījās ļoti jauka, taču viņai kļuva skumji, redzot, cik stipri viņa atšķiras no savas kaimiņienes. Misis Vensai bija daudz brīnšķīgu tualetes piederumu, kuru Kerijai trūka: zelta greznumlietiņas, eleganta, zaļas ādas somiņa ar viņas iniciāļiem, bagātīgi izrotāts kabatas lakatiņš un citi sīkumi. Kerija saprata, ka viņai nepieciešams daudz labu tērpu, lai varētu sacensties ar šo sievieti, un nodomāja, ka, skatoties uz viņām abām, katrs dos priekšroku misis Vensai. Tā bija sāpīga, bet nepareiza doma, jo viņas augums bija tikpat glīts kā draudzenei — Kerija bija izveidojusies par ārkārtīgi pievilcīgu sava tipa skaistuli. Starpība bija tikai apģērbā — Kerijas tērps nebija tik labas kvalitātes, ne arī tik moderns, bet šī atšķirība nebija sevišķi manāma. Taču ar to pietika, lai Kerijas neapmierinātība ar savu stāvokli vēl vairāk pastiprinātos.

Pastaiga pa Brodveju toreiz, tāpat kā tagad, bija viena no ievērojamākām pilsētas īpatnībām. Šeit pirms un pēc dienas izrādēm var sastapt ne vien skaistas sievietes, kam patīk sevi izrādīt, bet arī vīriešus, kam patīk tās aplūkot un apbrīnot. Tā bija skaistu seju un elegantu tērpu procesija. Sievietes izrādīja savas vislabākās cepures, kurpes un cimdus, roku rokā viņas devās vai nu uz greznajiem veikaliem, vai uz teātriem, kas atradās starp Četrpadsmito un Trīsdesmit ceturto ielu. Tāpat pastaigājās arī vīrieši, ģērbušies pēc jaunākās modes. Šeit drēbnieks varēja izvēlēties modeli vīriešu uzvalkam, kurpnieks — pareizās liestes un apavu krāsas, cepurnieks — jaunākos cepuru fasonus. Ja kāds skaistu tērpu cienītājs iegādājās kaut ko jaunu, tad viņš to pirmoreiz parādīja ļaudīm, pastaigājoties pa Brodveju. Tas bija neapgāžams fakts, un dažus gadus vēlāk radās dziesmiņa, kas stāstīja par šo un citām pēcpusdienas parādes īpatnībām; to publicēja ar nosaukumu «Kas viņam meklējams Brodvejā?», un tai bija milzu panākumi visos pilsētas varietē teātros.

Kerija pa visu savu uzturēšanās laiku Ņujorkā nebija nekā dzirdējusi par šo parādi; viņai ne reizi nebija gadījies būt Brodvejā. Turpretī misis Vensai tā nebija nekas jauns: viņa ne vien zināja par šo tualešu parādi, bet bija arī pati tajā piedalījusies, lai rādītu sevi un redzētu citus, lai sajūsminātu ar savu skaistumu un eleganci, un, galvenais, lai pārliecinātos, ka neatpaliek no modes.

Izkāpusi pie Trīsdesmit ceturtās ielas no tramvaja, Kerija brīvi soļoja blakus draudzenei, vērodama greznos ļaudis, kas nāca pretī vai arī reizē ar viņām virzījās uz priekšu. Viņa pēkšņi pamanīja, ka misis Vensas gaita un izturēšanās kļuva nedabiska, kad glīti jauni cilvēki un eleganti tērptas lēdijas, neievērojot nekādas pieklājības normas, blenza viņā. Skatīties otram tieši sejā — to šeit, acīm redzot, atzina par gluži pareizu un dabisku parādību. Kerija sajuta, ka arī viņu apskata un pēta desmitiem acu. Vīrieši nevainojamos mēteļos un cilindros, sudrabu rotātiem spieķiem rokā nekautrēdamies tuvojās sievietēm un raudzījās tām acīs. Lēdijas čaukstošās drānās gāja garām, nedabiski smaidīdamas un atstādamas aiz sevis smalku parfīma smaržu. Šeit izvirtība aizēnoja tikumību. Krāsoti vaigi un lūpas, pūderētas sejas, sasmaržoti mati un lielas, gurdas un tvīkstošas acis bija parasta parādība. Kerija pēkšņi saprata, ka atrodas pašā modes un elegances izstādes vidū — un kādas izstādes! Juvelieru veikalu skatlogi vizuļoja abās pusēs ielai gandrīz uz katra soļa. Puķu veikali, kažokādu, galantērijas preču, vīriešu un sieviešu apģērbu veikali sekoja cits citam. Ielā bija daudz ekipāžu. Uzpūtīgi šveicari milzīgos mēteļos ar spožām bronzas jostām un pogām stāvēja pie grezno pārdotavu durvīm. Kučieri dzeltenbrūnos zābakos, šaurās, baltās biksēs un zilās žaketēs padevīgi gaidīja kariešu īpašnieces, kas iepirkās veikalos. Visai ielai piemita bagātības un greznības smarža, un Kerija juta, ka viņa te neiederas. Lai arī kā viņa centās, viņa nespēja izturēties tik pašapzinīgi kā misis Vensa, kura bija tik skaista un pašpārliecināta; Kerijai šķita, ka ikviens pretimnācējs ievēro, ka viņa nav tik eleganti ģērbusies kā viņas draudzene. Tas viņu aizvainoja, un viņa nolēma, ka vairs nerādīsies šeit, kamēr nebūs labāk apģērbta. Tai pašā laikā viņa ilgojās izbaudīt prieku, ko viņai sagādātu iespēja pastaigāties šeit kā līdzīgai starp līdzīgām. Ak, kāda laime tā būtu!

TRĪSDESMIT OTRĀ NODAĻA

Belzacara dzīres. Dzīves pareģis.

Jūtas, kas pamodās Kerijā, pastaigājoties pa Brodveju, noskaņoja viņu ārkārtīgi labvēlīgi pret izrādi, kuru viņa todien noskatījās. Aktieris, kas izpildīja galveno lomu, bija ieguvis popularitāti salkanās komēdijās, kur humoristiskas ainas kontrasta labad mijās ar cilvēcisku ciešanu pilnām ainām. Teātris, kā mēs jau zinām, ļoti valdzināja Keriju. Viņa nekad neaizmirsa savus aktrises panākumus Čikāgā. Tie dzīvoja viņas atmiņā un nodarbināja viņas prātu garajās pēcpusdienas stundās, kad šūpuļkrēsls un jaunākais romāns bija viņas vienīgā izklaidēšanās. Tiklīdz viņai gadījās būt kādā izrādē, viņa tūlīt atcerējās savas spējas. Dažreiz, noskatoties kādu ainu, viņā modās karsta vēlēšanās piedalīties tajā, lai varētu izteikt jūtas, ko pārdzīvoja viena vai otra persona. Un gandrīz katru reizi viņa aiznesa sev līdz spilgtus iespaidus un domāja par tiem vienatnē visu nākamo dienu. Šie sapņi viņas dzīvē bija tikpat nozīmīgi kā pārējie ikdienas notikumi.

Tas gadījās reti, ka viņa ieradās izrādē tūlīt pēc tam, kad dzīvē pieredzētais bija saviļņojis viņu līdz sirds dziļumiem. Bet šodien viņas sirdī klusi skanēja ilgu pilna melodija, ko izraisīja redzētā greznība, jautrība un skaistums. Ak, šīs sievietes, kas simtiem un simtiem gāja viņai garām, — kas viņas bija? No kurienes šīs smalkās elegantās tualetes, šīs pārsteidzoši greznās saspraudes, šīs sudraba un zelta rotas? Kur dzīvoja šīs brīnišķīgās būtnes? Starp kādām dārgām stila mēbelēm, izrotātām sienām, krāšņiem gobelēniem tās pavadīja savas dienas? Kur atradās viņu greznie mājokļi, pilni ar visu, ko vien par naudu var nopirkt? Kādos staļļos mita šie labi koptie, nemierīgie zirgi un lepnās karietes? Kur uzturējās glīti uzpostie sulaiņi? Ak, šīs pilis, spožās ugunis, parfīms, omulīgie buduāri un pārpilnie dzīru galdi! Ņujorkā jābūt daudzām šādām pilīm, citādi jau nebūtu šo skaisto, nekautrīgo, iedomīgo būtņu. Tās audzēja kaut kur siltumnīcās. Kerijai bija sāpīgi apzināties, ka viņa pie tām nepieder, — ak vai, viņa bija sapņojusi, bet sapnis nepiepildījās. Viņa brīnījās par savu vientulību pēdējos divos gados, par savu vienaldzību, ka nebija sasniegusi to, pēc kā visu laiku bija ilgojusies.

Izrādīja vienu no tām salonkomēdijām, kur starp apzeltītām mēbelēm apburoši tērptas lēdijas un eleganti džentlmeņi cieš mīlestības un greizsirdības mokas. Šādas izrādes vienmēr sajūsmina ļaudis, kas visu mūžu ilgojušies pēc šādas apkārtnes, bet nekad nav varējuši savu vēlēšanos piepildīt. Tajās parādītas ciešanas ideālos dzīves apstākļos. Kurš gan nevēlētos skumt, sēdēdams apzeltītā krēslā? Kurš gan nevēlētos ciest starp smaržīgiem gobelēniem, mīkstām mēbelēm un livrejās tērptiem kalpotājiem? Bēdas šādos apstākļos kļūst par ļoti kārdinošu pārdzīvojumu. Kerija vēlējās piederēt pie šiem ļaudīm. Vēlējās ciest sāpes, lai arī kādas tās būtu, tieši tādā apkārtnē; ja tas nebūtu iespējams, tad vismaz tēlot ciešanas šādos burvīgos apstākļos uz skatuves. Viss redzētais tā aizrāva Kerijas fantāziju, ka izrāde viņai šķita ārkārtīgi skaista. Viņa pilnīgi iegrima uz skatuves attēlotajā pasaulē un vēlējās, kaut nekad nebūtu jāatgriežas īstenībā. Starpbrīžos viņa aplūkoja eleganto publiku priekšējās rindās un ložās un guva jaunus ieskatus par Ņujorku. Tagad viņa zināja, ka līdz šim laikam nebija pilsētu nemaz redzējusi, zināja, ka šī pilsēta ir viens vienīgs jautrības un izpriecu virpulis.

Kad viņas izgāja no teātra, tā pati Brodveja sniedza Kerijai daudz iespaidīgāku mācību. Aina, kuru viņa redzēja, ejot uz teātri, tagad bija sasniegusi savu kulmināciju. Tik elegantu un vieglprātīgu ļaužu drūzmu Kerija nebija nekad redzējusi. Kāds kontrasts salīdzinājumā ar viņas stāvokli. Viņa nedzīvoja, viņai nebija pat tiesību apgalvot, ka dzīvo, iekams daļa no šīs greznības nepiederēs arī viņai. Šeit sievietes šķiedās ar naudu kā ar ūdeni; to viņa, garam ejot, varēja redzēt kurā katrā no lepnajiem veikaliem. Puķes, saldumi, dārgakmeņi — šķita, visvairāk interesējam elegantās lēdijas. Bet viņa! Viņai tikko pietika kabatas naudas, lai dažas reizes mēnesī varētu atļauties aiziet uz teātri.

Tovakar mazais, glītais dzīvoklītis Kerijai šķita ļoti ikdienišķs. Tas nebūt nebija tāds, kādos mājoja visa pārējā pasaule. Viņa vienaldzīgi noraudzījās, kā kalpone gatavo vakariņas. Citu pēc citas viņa atcerējās ainas, ko bija redzējusi izrādē. Sevišķi spilgti viņai bija palikusi atmiņā kāda skaista aktrise — iemīļotā, ap kuru visi lakstojās, kuras sirdi visi centās iegūt. Kerija nevarēja aizmirst šīs sievietes grāciju. Viņas tualetes bija vispilnīgākie mākslas darbi, viņas sāpes tik patiesas. Ciešanas, ko aktrise attēloja uz skatuves, bija Kerijai saprotamas. Viņa domāja, ka spētu tēlot tikpat pārliecinoši, dažās vietās pat labāk. Viņa klusām atkārtoja dažas frāzes. Ak, ja viņa dabūtu šādu lomu, cik bagāta tad būtu viņas dzīve! Arī viņa mācētu aizkustināt skatītāju sirdis.

Kad ieradās Herstvuds, Kerija bija sliktā garastāvoklī. Viņa sēdēja pie loga, šūpojās un domāja, un nevēlējās, ka viņas skaistos sapņus pārtrauc; tādēļ centās runāt maz vai arī klusēja.

— Kas tev noticis, Kerij? — jautāja Herstvuds, drīz vien pamanījis, cik viņa klusa un nerunīga.

— Nekas, — atbildēja Kerija. — Es tikai nejūtos īsti labi.

— Varbūt esi slima? — Herstvuds jautāja, pienākdams viņai cieši klāt.

— Ak nē! — gluži apvainojusies atsaucās Kerija. — Es tikai nejutos labi.

— Ļoti žēl, — sacīja Herstvuds, atkāpdamies un sakārtodams vesti, kas, viņam pieliecoties, bija mazliet sakrokojusies. — Es domāju, ka mēs šovakar varētu aiziet uz teātri.

— Man negribas, — atcirta Kerija, dusmodamās, ka vilinošās sapņu ainas tiek izkliedētas. — Es jau biju uz pēcpusdienas izrādi.

— Ak tā! — noteica Herstvuds. — Ko rādīja?

— «Zelta raktuves».

— Nu, kā tev patika?

— Gluži labi, — atbildēja Kerija.

— Un tu negribi skatīties otrreiz?

— Negribu.

Taču, atbrīvojusies no melanholijas un apsēdusies pie galda, viņa mainīja savu lēmumu. Ēdiens vienmēr rada brīnumus. Kerija kopā ar Herstvudu devās uz teātri un uz laiku atguva garīgo līdzsvaru. Tomēr lielā atmoda bija atnākusi. Lai arī kā viņa pūlējās aizdzīt domas par Brodvejā redzēto — tās pastāvīgi atgriezās. Laiks un atkārtošanās — ak, kas tas par brīnišķīgu spēku. Ūdens lāsītes sagrauž pat cietu akmeni!

Neilgi pēc šīs dienas izrādes — varbūt mēnesi vēlāk — misis Vensa atkal aicināja Keriju uz teātri. Torīt Kerija bija teikusi, ka Herstvuds nebūšot uz vakariņām mājas.

— Kāpēc jūs nevarētu nākt mums līdz? Negatavojiet sev nekā. Mēs paēdīsim pie «Šerija» un tad dosimies uz «Liceju». Nāciet mums līdz.

— Labprāt, — Kerija piekrita.

Viņa jau pulksten trijos sāka posties, lai pussešos varētu doties uz iecienīto restorānu, kas tajā laika sacentās ar «Delmoniko» restorānu par pirmo vietu. Šoreiz Kerijas apģērbā jau varēja manīt elegantās misis Vensas ietekmi. Viņa pastāvīgi pievērsa Kerijas uzmanību jaunumiem, kas parādījās sieviešu modes pasaulē.

«Vai jūs pirksiet tādu un tādu cepuri?» — «Vai esat redzējusi jaunos cimdus ar ovālām perlamutra pogām?» — bija tikai daži piemēri no daudzajiem aizrādījumiem.

— Mīļā, kad jūs nākamo reizi pirksiet zābakus, tad ņemiet tos ar podziņām, biezajām zolēm un lakādas purngaliem. Tie šoruden ir paši modernākie.

— Labi, — sacīja Kerija.

— Ak mīļā, vai esat ievērojusi jaunas blūzes Altmaņa veikalā? Tur ir daži apburoši fasoni. Es tur aplūkoju vienu blūzi, kas jums ļoti piestāvētu. Man tas tūlīt ienāca prātā, tiklīdz to ieraudzīju.

Kerija ar lielu interesi uzklausīja šos padomus, kuros bija jūtama daudz lielāka sirsnība, nekā tas parasts starp skaistām sievietēm. Misis Vensai patika Kerijas labsirdīgais raksturs, un viņa ar patiesu prieku deva kaimiņienei padomus par pēdējiem modes jaunumiem.

— Kāpēc jūs neiegādājaties skaistos sarža svārkus, ko pārdod Lorda un Teilora firma? — viņa kādu dienu jautāja Kerijai. — Tiem ir zvanveida piegriezums, un tie pašlaik nāk modē. Tumši zils jums labi piestāvētu.

Kerija kāri klausījās. Bet ar vīru viņa par to nekad nerunāja. Taču laiku pa laikam ieminējās, ka vēlas nopirkt to vai citu lietu, un Herstvuds piekrita, neizteikdams savas domas. Viņš ievēroja Kerijas jaunās tieksmes un, dzirdot sievu katru dienu slavējam misis Vensu, beidzot nojauta šo pārmaiņu cēloni. Pagaidām viņš nedomāja celt iebildumus, bet drīz vien pārliecinājās, ka sievas prasības aug. Tas, protams, nevarēja būt Herstvudam pa prātam, taču viņš vēl arvien mīlēja Keriju un neprotestēja. Tikai no sīkumiem Kerija nojauta, ka viņas prasības nesagādā vīram prieku. Viņš nekad nejūsmoja par pirkumiem. Kerija domāja, ka vīrs kļuvis pret viņu vienaldzīgs, un tā viņu attiecībās atkal radās jauna plaisa.

Misis Vensas padomi bija atraduši dzirdīgas ausis, un šoreiz, pošoties uz izrādi, Kerija ar savu tērpu bija gandrīz apmierināta. Uzvilkusi savu labāko kleitu, Kerija ar patiku nodomāja: lai gan viņai jāsamierinās tikai ar vienu «labāko», tā tomēr ir glīta un labi piestāv. Tagad viņa, bez šaubām, izskatījās pēc labi koptas divdesmit vienu gadu vecas sievietes. Misis Vensa apbēra viņu komplimentiem, tā kā Kerijai piesarka apaļie vaigi un lielās acis iemirdzējās. Bija gaidāms lietus, tādēļ misters Venss, izpildot sievas vēlēšanos, pasauca ekipāžu.

— Vai jūsu vīrs nebrauks mums līdz? — jautāja misters Venss, kad Kerija ienāca viesistabā.

— Nē, viņš teica, ka nenākšot mājās uz vakariņām. Labāk uzrakstiet viņam zīmīti, kur mēs būsim. Varbūt viņš vēlāk ierodas.

— Jums taisnība, — piekrita Kerija, kurai tas iepriekš nebija ienācis prātā.

— Rakstiet, ka mēs līdz pulksten astoņiem būsim pie Šerija. Viņš, protams, zina, kur tas atrodas.

Tērpam čaukstot, Kerija devās pāri kāpņu laukumiņam uz savu dzīvokli un, cimdus nenovilkusi, uzrakstīja pāris rindiņu. Kad viņa atgriezās Vensu dzīvoklī, tur bija ieradies kāds viesis.

— Misis Vīlera, atļaujiet man iepazīstināt jūs ar savu brālēnu misteru Eimsu, — sacīja misis Vensa. — Viņš mūs pavadīs, vai ne, Robert?

— Ļoti priecājos ar jums iepazīties, — sacīja Eimss, pieklājīgi paklanīdamies.

Kerija ar pirmo acu uzmetienu paspēja ievērot, ka viņš ir ļoti stalta auguma, rūpīgi noskuvies, jauns un glīts.

— Misters Eimss ieradies Ņujorkā uz dažām dienām — piebilda misters Venss, — un mēs cenšamies parādīt viņam pilsētu.

— Ak tā, — sacīja Kerija un vēlreiz uzlūkoja svešinieku.

— Jā, es tikko atbraucu no Indianapolisas un palikšu šeit kādu nedēļu, — paskaidroja jaunais Eimss, apsēzdamies uz krēsla maliņas, lai pagaidītu, kamēr misis Vensa pabeidz savu tualeti.

— Man šķiet, ka Ņujorkā jūs atradīsiet daudz ko apskatīt, — Kerija iedrošinājās pateikt, lai pārtrauktu klusēšanu.

— Pilsēta ir pārāk liela, lai ar to iepazītos nedēļas laikā, — Eimss laipni atbildēja.

Jaunais cilvēks šķita lāga dvēsele un nemaz nemēģināja izlikties. Kerijai likās, ka viņš nav vēl pilnīgi atbrīvojies no jauneklīgās kautrības. Viņš, acīm redzot, nebija asprātīgs sarunu biedrs, taču viņam piemita dažas priekšrocības: viņš bija labi ģērbies un izturējās sabiedrībā diezgan droši. Kerija domāja, ka viņai nebūtu grūti ar to sarunāties.

— Tagad, man šķiet, mēs esam gatavi, — sacīja misters Venss. — Ekipāža stāv pie durvīm.

— Iesim nu, draugi, — smaidot sacīja misis Vensa, ienākdama viesistabā. — Robert, tev jārūpējas par misis Vīleru.

— Es mēģināšu, — Roberts tāpat smaidot atbildēja un pievirzījās Kerijai, tuvāk. — Domāju, ka man nevajadzēs par jums sevišķi rūpēties, — viņš teica, it kā pielabinādamies un palīdzību lūgdams.

— Ceru, ka ne, — atteica Kerija.

Misis Vensa vēl izteica dažus priekšlikumus kamēr viņi devās lejā pa kāpnēm un iesēdās vaļējā ekipāžā.

— Viss kārtībā, — noteica Venss, aizsizdams durvis, un ekipāža aizripoja.

—:Ko mēs skatīsimies? — painteresējās Eimss.

— «Lordu Čamliju», — atbildēja Venss, — ar Sazernu galvenajā loma.

— Ak, Sazerns tik brīnišķīgi tēlo! — iesaucās misis Vensa.— Viņš ir vislabākais komiķis pasaulē.

— Ja, laikraksti viņu ļoti slavē, — piebilda Eimss.

— Es nešaubos, ka viņš mums visiem patiks, — sacīja misters Venss.

Eimss sēdēja Kerijai blakus un uzskatīja par savu pienākumu dāvāt viņai mazliet uzmanības. Viņu ieinteresēja šī sieviete, kas bija tik jauna un skaista, un jau precējusies, taču šī interese nepārsniedza pieklājības robežas. Jaunais Eimss nebija donžuāns. Viņš cienīja laulības saites un domāja tikai par dažām skaistām meitenēm Indianapolisā.

— Vai jūs esat dzimusi Ņujorkā? — viņš jautāja Kerijai.

— Ai nē, es dzīvoju šeit tikai kopš diviem gadiem.

— Nu, tad jums bijis pietiekami daudz laika iepazīties ar pilsētu.

— Tomēr nē, — atbildēja Kerija. — Ņujorka ir man tikpat sveša kā pirmajā dienā.

— Jūs esat no rietumu štatiem, vai ne?

— Jā, no Viskonsinas, — apliecināja Kerija.

— Šķiet, ka vairums Ņujorkas iedzīvotāju ieradušies pilsētā tikai nesen. Esmu dzirdējis, ka daudzi manas profesijas ļaudis, kas šeit strādā, atbraukuši no Indiānas štata.

— Kāda tad ir jūsu profesija? — jautāja Kerija.

— Es strādāju kādā elektrības kompānijā, — atbildēja jauneklis.

Viņi turpināja paviršo sarunu, kuru laiku pa laikam pārtrauca Vensi ar savām piezīmēm. Tad saruna kļuva vispārīga, reizēm pat asprātīga un jautra. Tā viņi beidzot sasniedza restorānu.

Kerija paspēja ievērot jautro, izpriecu kāro pūli ielās, pa kurām viņi brauca. Daudz ekipāžu, vēl vairāk kājāmgājēju un Piecdesmit devītajā ielā pārpildīti tramvaji. Piecdesmit devītās ielas un Piektās avēnijas stūrī uguņu jūra, kas plūda no vairākiem nesen uzceltiem hoteļiem ap Plaza laukumu un liecināja par izšķērdību un greznību, piektā avēnija — bagātnieku iela — pilna karietēm un džentlmeņiem frakās. Pie Šerija restorāna stalts šveicars atvēra viņiem ekipāžas durvis un palīdzēja izkāpt. Kad viņi devās augšā pa kāpnēm, jaunais Eimss paņēma Keriju zem rokas. Viņi iegāja vestibilā, kas jau bija viesu pilns, un, atstājuši tur savus apmetņus, virzījās uz krāšņo ēdamzāli.

Kerija nekad nebija redzējusi kaut ko tamlīdzīgu. Pa visu laiku, kamēr viņi dzīvoja Ņujorkā, Herstvuds ne reizes nebija vedis viņu uz šādu restorānu, jo ierobežotie naudas līdzekļi to neatļāva. Te valdīja tas neaprakstāmais noskaņojums, kas pārliecināja ikvienu jaunatnācēju, ka tas nokļuvis īstajā vietā. Augstas cenas ierobežoja apmeklētāju aprindas, un te varēja sastapt tikai bagātniekus vai arī tipiskus uzdzīvotājus. Kerija bieži bija lasījusi laikrakstos «Morning» un «Evening World» par ballēm, banketiem, pusdienām un vakariņām Šerija restorānā. «Misis tāda un tāda trešdienas vakara uzņems viesus Šerija restorānā.» — «Jaunais misters tāds un tāds sešpadsmitajā datumā ielūdz draugus uz brokastīm Šerija restorānā.» Parastās, nodrāztās frāzes par notikumiem labākajā sabiedrība, kuras Kerija katru dienu cītīgi izlasīja, palīdzēja viņai iegūt diezgan skaidru priekšstatu par šī gastronomijas tempļa greznību. Beidzot arī viņa pati atradās šeit. Viņa bija nākusi augšā pa greznām kāpnēm, kuras apsargāja stalts šveicars. Vestibilā stāvēja otrs stalts džentlmenis, un formās tērpti zēni parūpējās par viesu spieķiem, mēteļiem, cepurēm. Kerijas acīm pavērās grezna ēdamzāle, gaumīgi iekārtota, gaismas pārplūdināta zāle, kurā ēda bagātnieki. Ak, cik laimīga ir misis Vensa: jauna, skaista, bagāta — katrā ziņā pietiekami bagāta, lai varētu braukt šurp ekipāžā. Cik brīnišķīgi būt bagātai!

Misters Venss gāja pa priekšu, vezdams viņus starp mirdzošu galdu rindām, pie kuriem sēdēja pusdienotāji: divas, trīs, četras, piecas vai sešas personas. Jaunatnācējs tūlīt pamanīja, cik droši un pašapzinīgi izturas šī restorāna apmeklētāji. Elektrisko spuldžu mirdzums un to atspīdums kristāla traukos, zeltainie sienu rotājumi —viss saplūda vienā gaismas jūrā un pagāja vairākas minūtes, pirms acis aprada un sāka atšķirt atsevišķus priekšmetus.

Džentlmeņu pletkreklu spoži baltās krūtis, gaišie lēdiju tērpi, dimanti un citi dārgakmeņi, greznas spalvas — viss bija ļoti skaidri saredzams.

Kerija gāja pa zāli tikpat cēli kā misis Vensa un, atnākusi pie galda, apsēdās krēslā, ko viņai piedāvāja galvenais viesmīlis. Viņa ievēroja katru sīkumu, kas norisinājās viņas klātbūtnē, — viesmīļu un galvenā viesmīļa klanīšanos un citas laipnības, par ko amerikāņiem jāmaksā. Galvenā viesmīļa sejas izteiksme, kad tas mazliet pavilka krēslu, un rokas mājiens, ar ko tas aicināja viesi apsēsties, droši vien bija vērts vairākus dolārus.

Tikko viņi apsēdās, iesākās bagātu amerikāņu tik iemīļotā lepnā, izšķērdīgā un neveselīgā gastronomijas izstāde, kas rada izbrīnu un neizpratni visā patiesi kulturālā pasaulē. Garajā ēdienu kartē bija minēts tik daudz dažādu ēdienu, ka ar tiem varētu pabarot veselu armiju, bet pretī atzīmētās cenas tūlīt parādīja, ka domāt par kaut cik saprātīgiem izdevumiem šeit būtu vienkārši smieklīgi. Kāds ducis viru — porcija piecdesmit centi vai dolārs; austeres četrdesmit dažādos veidos — pusducis sešdesmit centi, uzkožamie, zivju un gaļas ēdieni — porcijas cenas tādas, ka par šo summu cilvēks varēja pārnakšņot labā viesnīcā. Pusotra un divi dolāri šķita pašas parastākās cenas šajā gaumīgi iespiestajā ēdienu kartē.

Tas, protams, Kerijai nepalika apslēpts, un, ieraudzījusi cepta cāļa cenu, viņa pēkšņi atcerējās citu ēdienu karti un citu dienu, kad viņa pirmoreiz kopā ar Druē sēdēja labā restorānā Čikāgā. Tas bija tikai acumirklis — skumjš motīvs no senas dziesmas — un tūlīt pat izgaisa. Bet ar to pietika, lai viņa redzētu citu Keriju — nabadzīgu, izsalkušu, kura vairs nezināja, ko iesākt, un kurai visa Čikāga šķita auksta, aizslēgta pasaule, pa kuru viņa klejoja, meklēdama darbu.

Uz zāles sienām bija uzkrāsoti zaļganzili četrstūri greznos zeltītos ietvaros ar fantastiskiem ģipša rotājumiem stūros, kur virs augļu un ziedu vijumiem lidinājās tukli, bezrūpīgi amori. Griestus greznoja krāsains, bagātīgi apzeltīts raksts, kas sniedzās līdz pat centram, kur vienās ugunīs laistījās lustra — elektrisko spuldžu, mirdzošu stikla prizmu, apzeltītu, žuburotu ģipša veidojumu ķekars. Spožajai parketa grīdai bija sarkanīga nokrāsa, un visur spoguļi, augsti, mirdzoši, ar noslīpinātām malām, kuros atspoguļojās mēbeles, sejas, kandelabri — desmitiem un simtiem reižu.

Galdi paši par sevi nebija nekas ievērojams, bet uz galdautiem un salvetēm iespiestā restorāna zīme «Šerijs», «Tifanija» firmas zīmogs uz sudraba galda piederumiem un «Hevilenda» vārds uz porcelāna piešķīra tiem sevišķu izsmalcinātību. Uz katra galda atradās mazs kandelabrs ar sarkanu abažūru, kas meta rožainu gaismu uz sejām, tualetēm un sienām un neparasti koši izskaistināja ēdamzāli. Viesmīlis ar savu prasmi klanīties, pakalpot, it kā rotaļājoties uzlikt un noņemt traukus vēl pastiprināja restorāna izsmalcinātības un elegances atmosfēru. Katram atsevišķam viesim tas veltīja sevišķu uzmanību — mazliet pieliecies, galvu pašķiebis, elkoņus sāniem piespiedis, atkārtoja pasūtījumu: «Bruņurupuča viru, labi. Vienu porciju — lūdzu. Austeres — protams — pusduci — lūdzu. Sparģeļus. Olīvas — lūdzu.»

Šī procedūra būtu atkārtojusies ar visiem pēc kārtas, ja misters Venss neuzņemtos pasūtītāja pienākumus, uzklausot, protams, katra vēlēšanos un padomu. Kerija uzmanīgi vēroja zālē sapulcējušos ļaudis. Tātad šī bija Ņujorkas augstākās sabiedrības dzīve. Tad, lūk, kā bagātnieki pavadīja savas dienas un vakarus. Kerijas mazā galviņa nespēja citādi domāt, kā attiecināt nedaudzās redzētās ainas uz visu sabiedrību. Pēc viņas domām, katrai smalkai lēdijai pēcpusdienā jāatrodas ļaužu pārpildītajā Brodvejā vai teātrī, bet vakaros restorānā. Visapkārt uguņu mirdzums un greznība, pie durvīm ekipāžas un sulaiņi — bet viņai tā visa trūka. Divus garus gadus viņa ne reizes nebija atradusies tādā vietā kā šī.

Toties misters Venss jutās šeit kā zivs ūdenī, gluži tāpat kā būtu juties Herstvuds agrākajos laikos. Nerēķinādamies ar cenām, viņš pasūtīja viras, austeres, cepešus ar dažādām piedevām un vairākas pudeles vīna, kas atradās pītā grozā blakus galdam.

Jaunais Eimss izklaidīgi raudzījās pūlī, pagriezis pret Keriju savu glīto profilu. Viņam bija augsta piere, paliels deguns, diezgan enerģisks zods. Mute liela un paplata, bet skaisti veidota, tumši brūni mati ar šķirtni vienos sānos. Kerijai šķita, ka viņam piemīt kaut kas zēnisks, tomēr viņš bija pilnīgi pieaudzis vīrietis.

— Vai zināt, — viņš sacīja, pēc ilgāka pārdomu brīža atkal pievērsdamies Kerijai, — man dažreiz ienāk prātā, kāds kauns izšķiest tik daudz naudas šādā veidā.

Kerija kādu brīdi raudzījās savā galda biedrā, pārsteigta par viņa nopietno toni. Viņš, acīm redzot, lauzīja galvu par tādiem jautājumiem, par kuriem Kerija nekad nebija domājusi.

— Vai patiešām? — viņa ieinteresēta jautāja.

— Jā, — Eimss atbildēja, — šeit par visu jāmaksā daudz vairāk nekā citur. Jāmaksā par lieko greznību.

— Kāpēc lai ļaudis netērētu naudu, ja viņi var to atļauties? — sacīja misis Vensa.

— Tas nevienam nenāk par ļaunu, — misters Venss atbalstīja sievu, vēl aizvien lūkodamies ēdienu kartē, kaut gan savu pasūtījumu bija jau nodevis.

Eimss lūkojās sānis, un Kerija atkal skatījās uz viņa augsto pieri. Viņš droši vien domā par kaut ko neparastu. Laipnām acīm viņš vēroja restorānā sapulcējušos ļaudis.

— Paskatieties uz tās sievietes tērpu, — viņš sacīja, no jauna pievērsdamies Kerijai un viegli pamādams ar galvu, norādīja virzienu.

— Kur? — jautāja Kerija, sekodama viņa skatienam.

— Tur pāri viņā stūrī. Vai redzat viņas saktu?

— Cik liela!

— Pats lielākais dārgakmeņu ķekars, kādu jebkad esmu redzējis, — sacīja Eimss.

— Jā, pārāk liels, — piekrita Kerija.

Viņai gribējās patikt šim jaunajam cilvēkam un līdz ar to modās neskaidra nojauta — bet varbūt vispirms bija nojauta, — ka viņš daudz izglītotāks nekā viņa un, protams, arī gudrāks. Viņš tāds izskatījās. Tā bija viena no Kerijas labākajām īpašībām, ka viņa spēja saprast, ka cilvēki var būt gudrāki par viņu. Savā mūžā viņa bija redzējusi ne vienu vien, kuru, pēc viņas domām, varēja pieskaitīt zinātniekiem. Šim blakus sēdošajam jauneklim ar skaidro, atklāto skatienu, acīm redzot, piemita dzīves uztvere, kuru Kerija ne visai labi saprata, kaut arī izturējās pret to atzinīgi. «Cik patīkami, ja vīrietis ir tāds kā Eimss,» viņa nodomāja.

Saruna novirzījās uz Alberta Rosa grāmatu «Kādas meitenes audzināšana», kas tajā laikā bija ļoti populāra. Misis Vensa bija lasījusi pašu romānu, bet viņas vīrs — laikrakstu recenzijas.

— Cik daudz trokšņa var sacelt grāmata, — sacīja misters Venss. — Par šo Rosu ļaudis nevar vien beigt runāt. — To teikdams, viņš raudzījās uz Keriju.

— Es neesmu par viņu neko dzirdējusi, — Kerija godīgi atzinās.

— Es gan, — sacīja misis Vensa. — Viņš rakstījis daudz. Un pēdējais romāns ir gluži labs.

— Jūsu Ross nav neko daudz vērts, — pēkšņi ieteicās Eimss.

Kerija skatījās uz viņu kā uz orākulu.

— Visi viņa darbi ir gandrīz tikpat slikti kā «Dora Torna», — nobeidza Eimss.

Kerija uzņēma to kā personisku pārmetumu. Viņa lasīja «Doru Tornu», patiesību sakot, bija lasījusi to agrāk. Kerijai šī grāmata ne visai patika, bet viņa domāja, ka vairums lasītāju uzskata to par ļoti labu. Bet tagad jaunais Eimss ar skaidrajām acīm un glīto profilu, kurā viņa saskatīja kaut ko no studenta, zobojās par šo grāmatu. Pēc viņa domām, to nebija vērts lasīt. Kerija nolaida acis, un pirmoreiz dzīvē jutās apbēdināta par savu neziņu.

Bet Eimsa balsī nebija ne jausmas no sarkasma vai iedomības. Nē, tāds viņš nebija. Kerija sajuta, ka šim jauneklim vienkārši piemīt cits, augstāks domāšanas veids — pareizais domāšanas veids, un viņai gribējās uzzināt, ko šis cilvēks uzskata par labu un pareizu. Eimss ievēroja, ka Kerija uzmanīgi klausās un, acīm redzot, simpatizē viņam, tādēļ no šī brīža sarunājās galvenokārt ar viņu.

Kamēr viesmīlis viņus apkalpoja, pārbaudīja šķīvjus, vai tie pietiekami karsti, atnesa karotes, nažus un dakšiņas un visādi centās parādīt viesiem uzmanību, lai tie justos ērti un omulīgi, Eimss, mazliet pieliecies uz Kerijas pusi, ļoti gudri stāstīja viņai par dzīvi Indianapolisā. Viņš patiešām bija mācīts cilvēks un uzrādīja sevišķas spējas elektrotehnikas jautājumos. Taču viņš interesējās arī par citām zinātnes nozarēm, tāpat arī par cilvēkiem. Sārtā abažūra gaisma piešķīra viņa sejai brūnganu nokrāsu un aizdedzināja viņa acīs spožas liesmiņas. Kerija to visu ievēroja un jutās neparasti jauna. Šis jauneklis bija viņai tālu priekšā. Eimss likās gudrāks par Herstvudu, saprātīgāks un izglītotāks par Druē. Viņš šķita nevainīgs un tīrs, un Kerijai viņš ļoti patika. Viņa ievēroja arī, ka šis jauneklis interesējas par viņu bez jebkādiem savtīgiem nolūkiem. Kerijai nebija nekāda sakara ne ar viņa dzīvi, ne ar viņa patiesajām interesēm, bet tagad, kad viņš par tām stāstīja, tās rada Kerijā atbalsi.

— Es negribētu būt bagāts, — Eimss sacīja vēlāk maltītes laikā, kad ēdieni un dzērieni bija viņu mazliet iesildījuši, — negribētu būt tik bagāts, lai varētu tērēt naudu šādā veidā.

— Jūs negribētu? — jautāja Kerija, pirmoreiz sākdama iedziļināties viņa uzskatos.

— Nē, — viņš atbildēja. — Kāds no tā labums? Lai cilvēks būtu laimīgs, viņam tas nav vajadzīgs.

Kerija par to šaubījās, bet tās bija Eimsa domas un tādēļ pelnīja ievērību.

«Viņš laikam gan var būt laimīgs gluži viens,» Kerijai ienāca prātā. «Viņš ir tik stiprs.»

Vensu pāris pastāvīgi pārtrauca sarunu, un Eimss tikai retumis varēja pateikt Kerijai kaut ko nozīmīgu. Taču ar to pietika, jo ne vien vārdi, bet arī pati jaunekļa būtība stipri ietekmēja Keriju. Jaunajā cilvēkā — bet varbūt tajā pasaulē, kurā viņš dzīvoja, — bija kaut kas saistošs un pievilcīgs. Misters Eimss atsauca Kerijai atmiņā ainas, ko viņa bija redzējusi uz skatuves, — atgādināja par skumjām un upuriem, kas vienmēr sekoja, viņa pati nezināja, kam. Viņš spēja mazināt sarūgtinājumu, ko Kerija pārdzīvoja, salīdzinot savu dzīvi ar to dzīvi, kuru viņa tagad vēroja restorānā, un to viņš panāca ar savu mierīgo, vienaldzīgo attieksmi, kas viņam bija tik raksturīga.

Kad viņi gāja ārā no restorāna, misters Eimss piedāvāja Kerijai roku un palīdzēja viņai iekāpt ekipāžā, un tad viņi brauca uz teātri.

Izrādes laikā Kerija ļoti uzmanīgi klausījās, ko Eimss stāstīja. Viņš atzinīgi izteicās par tām vietām izrādē, kas arī Kerijai ļoti patika, kas viņu dziļi aizkustināja.

— Vai jums neliekas, ka par aktieri būt ir brīnišķīgi? — viņa reiz iejautājās.

— Jā, — viņš atbildēja, — būt labam aktierim ir ļoti jauki! Teātris ir liela māksla.

Ar šo atzinību pietika, lai Kerijas sirds sāktu pukstēt straujāk. Ak, kaut viņa varētu kļūt par aktrisi — labu aktrisi! Šis cilvēks ir gudrs — viņš visu zina — un viņš atzīst teātri. Ja viņa būs laba aktrise, tad par viņu interesēsies tādi vīrieši kā misters Eimss. Kerija sajuta pateicību par šiem vārdiem, kaut gan tie nemaz neattiecās uz viņu.

Izrādes beigās viņa pēkšņi uzzināja, ka misters Eimss nepavadīs viņus uz mājām.

— Ak jūs nebrauksiet? — vīlusies iesaucās Kerija.

— Nē, — viņš atbildēja. — Esmu apmeties tepat netālu — Trīsdesmit trešajā ielā.

Kerija vairs neko neteica, bet nezin kādēļ jutās apbēdināta. Viņai jau tā bija žēl, kā šis patīkamais vakars drīz beigsies, taču viņa bija cerējusi, ka tas turpināsies vēl vismaz pusstundu. Ak, šīs pusstundas, šīs minūtes, no kurām sastāv dzīve, cik daudz ciešanu un bēdu tajās sakopots!

Kerija atvadījās no Eimsa ar mākslotu vienaldzību. Kāda gan tam nozīme? Taču ekipāža bez Eimsa viņai šķita tukša.

Kad Kerija atgriezās savā dzīvoklī, viņai bija jādomā par aizvadīto vakaru. Viņa nezināja, vai vēl kādreiz satiks šo cilvēku. Bet kāda gan tam nozīme — kāda nozīme?

Herstvuds jau bija pārnācis un aizgājis gulēt. Viņa drēbes bija izsvaidītas pa istabu. Kerija piegāja pie durvīm, ieraudzīja viņu un atkāpās. Viņai gribējās vēl kādu brīdi palikt vienai un visu pārdomāt. Kerijai nepatika tagad ieiet pie vīra.

Atgriezusies ēdamistabā, viņa apsēdās savā krēslā, šūpojās un domāja. Viņas mazās rokas bija cieši sažņaugtas. Sapņu un pretrunīgu vēlēšanos plīvurs, kas aizsedza viņas skatienu, pamazām izgaisa, un Kerija sāka šo to saprast. Ak, priekšā tik daudz cerību un nožēlu, tik daudz sāpju un ciešanu! Viņa šūpojās un sāka saprast aizvien skaidrāk un skaidrāk.

TRĪSDESMIT TREŠĀ NODAĻA

Ārpus pilsētas augstajiem mūriem. Gadi aizsteidzas.

Šim vakaram nebija nekādu tūlītēju seku. Tādos gadījumos sekas neparādās tik ātri. No rīta viss atkal izskatās citādi. Dzīves apstākļi, kādos cilvēks zināmā brīdī atrodas, neizbēgami ietekmē viņa noskaņojumu. Tikai šad un tad mēs ievērojam, cik nožēlojams ir mūsu stāvoklis. Sirds sāpēs sažņaudzas, kad atrodamies asu kontrastu priekšā. Aizvāciet tos — un sāpes norims.

Kādu pusgadu vai vairāk Kerija dzīvoja tāpat kā agrāk. Eimsu viņa vairs nesatika. Viņš gan vēlreiz bija ieradies pie Vensiem, bet Kerija uzzināja par to no savas kaimiņienes tikai vēlāk. Tad viņš aizbrauca uz Rietumiem un pamazām jūtas, kas Keriju saistīja pie viņa, izgaisa. Bet garīgā ietekme neizzuda un pilnīgi neizzudīs nekad. Tagad Kerijai bija ideāls, ar ko salīdzināt vīriešus — sevišķi tos, kas atradās viņas tuvumā.

Visu šo laiku, gandrīz jau trīs gadus, Herstvuda dzīve virzījās pa līdzenu taku. Nebija manāma ne slīdēšana uz leju, ne kāpšana augšup — tā vismaz varēja likties paviršam vērotājam. Bet bija notikusi psiholoģiska pārvērtība, pietiekami skaidra, lai varētu paredzēt, kāda būs Herstvuda turpmākā dzīve. Galvenais iemesls bija tas, ka, aizbraucot no Čikāgas, apstājās arī viņa karjeras augšupeja. Cilvēka materiālajiem panākumiem ir daudz kopēja ar viņa paša fizisko attīstību. Jauneklis, tuvojoties brieduma gadiem, kļūst stiprāks, veselīgāks, gudrāks, bet pusmūža vīrs, tuvojoties vecumam, kļūst vājāks, nedrošāks, garīgi aprobežotāks. Citu stāvokļu nav. Vidū starp jauneklīgo augšanas periodu un mūža otrā pusē tik parasto pagrimuma periodu atrodas gadi, kad abi šie procesi viens otru līdzsvaro, nekādas sevišķas pārmaiņas nav manāmas. Bet ar laiku svari noliecas uz kapa pusi. Sākumā lēni, pēc tam arvien ātrāk, līdz lejup slīdošais process rit pilnā sparā. Tāpat notiek ar cilvēka bagātību. Ja tās augšanas process nekad neapstājas, ja līdzsvara stāvoklis nekad neiestājas, tad nebūs arī sabrukuma. Mūsu laikos bagātnieki mēdz pasargāt savu mantību no iznīcības, algojot jaunākas smadzenes. Šīs jaunās smadzenes uzskata svešās bagātības intereses par savējām, nostiprina un vada tās tālāko pieaugumu. Ja atsevišķam indivīdam gluži vienam būtu jārūpējas par savām interesēm un būtu pietiekami daudz laika kļūt vecam, viņa bagātība izputētu tāpat kā viņa spēks un griba. Viņš un viņa manta tiktu izkaisīta uz visām četrām debess pusēm.

Bet tagad mēs aplūkosim, kādas ir atšķirības. Bagātība, tāpat kā cilvēks, ir organisms, kas pievelk garīgus un fiziskus spēkus, kuru trūkst tās pamatlicējam. Algas pievilinātie jaunie cilvēki atnes sev līdz jaunus spēkus, kas rūpējas par bagātību, kad pamatlicēja spēks un gudrība sāk mazināties. Bagātība var saglabāties arī tad, ja aug un attīstās sabiedrība vai valsts. To var iesaistīt ražošanā, kuras produkcijai paredzams liels pieprasījums. Šie apstākļi atbrīvo bagātības pamatlicēju no sevišķām rūpēm. Tagad īpašumam vairāk nepieciešama prasmīga vadība nekā tālredzība. Cilvēks iznīkst, pieprasījums paliek līdzšinējais vai arī pieaug, un īpašums, lai arī kādās rokās tas nonāk, turpina savu eksistenci. Tādēļ daži cilvēki nemaz nepamana robežpunktu savu spēju attīstībā. Tikai retos gadījumos, kad tie zaudē bagātību vai panākumiem nodrošinātu stāvokli, nespēja strādāt tā, kā tie strādāja agrāk, kļūst acīm redzama. Herstvudam, kas bija nokļuvis jaunos apstākļos, vajadzēja ievērot, ka viņš vairs nav jauns. Ja viņš to neredzēja, tad tikai tādēļ, ka atradās tādā līdzsvara stāvoklī, kad pakāpeniska slīdēšana lejup nav vēl manāma.

Tā kā viņš nebija radis analizēt pats sevi, viņš nespēja saprast tās pārmaiņas, kas norisinājās viņa prātā un ķermenī, bet viņš jutās nomākts. Pastāvīgi salīdzinot savu agrāko stāvokli ar tagadējo, svari sliecās uz slikto pusi, tādēļ Herstvudam vienmēr bija drūms un nospiests garastāvoklis. Eksperimentālā ceļā pierādīts, ka ilgstoša grūtsirdība rada asinīs sevišķas indes — katastates, tāpat kā prieks un sajūsma rada derīgas ķīmiskas vielas — anastates. Indes, ko rada sirdsapziņas pārmetumi, bojā organismu un bieži izsauc manāmu fizisku sabrukumu. Herstvuds bija tām pakļauts.

Ar laiku šīs indes ietekmēja arī viņa raksturu. Viņa skatiens vairs nebija tik dzīves priecīgs un vērīgs kā toreiz, kad viņš strādāja Adamsa ielā. Soļi vairs nebija tik noteikti un droši kā agrāk. Herstvuds aizvien vairāk un vairāk nodevās domām. Viņa jaunie paziņas nebija slavenības. Šie ļaudis bija mazvērtīgāki, nedaudz rupjāki un juteklīgāki. Viņa sabiedrībā Herstvuds nejutās tik patīkami kā eleganto apmeklētāju vidū Čikāgas bārā. Viņam nekas cits neatlika kā nodoties domām.

Lēnām, ārkārtīgi lēnām Herstvudam zuda vēlēšanās apsveikt ļaudis, kas apmeklēja Vorena ielas bāru, iegūt viņu labvēlību un rūpēties par viņu omulību. Tāpat ļoti lēnām viņš sāka saprast, cik nozīmīgs bijis darba lauks, kuru viņš bija pametis. Kamēr viņš strādāja Adamsa ielā, tas viņam nemaz nelikās kaut kas brīnišķīgs. Toreiz šķita, ka ikvienam ir ļoti viegli tikt uz augšu, nopelnīt tik daudz, lai varētu segt visus izdevumus un nauda vēl paliktu pāri, bet tagad tas viss bija nesasniedzami tālu. Herstvuds sāka skatīties uz savu pagātni kā uz pilsētu, kuru apņem augsti mūri. Pie vārtiem stāv sargi. Iekšā tikt nevar. Tie, kas atrodas iekšpusē, nevēlas iznākt un paskatīties, kas tu esi. Viņiem tur tik jautri, ka viņi aizmirsuši visus, kas aiz vārtiem, un Herstvuds atradās ārpusē.

Katru dienu viņš lasīja vakara laikrakstos, kas notiek mūriem apjoztajā pilsētā. Eiropas apmeklētāju sarakstos viņš atrada pazīstamu slavenību vārdus — vecā bāra pastāvīgo viesu vārdus. Teātra ziņās laiku pa laikam parādījās raksti par viņam labi zināmu aktieru neseniem panākumiem. Šie ļaudis droši vien nodevās izpriecām tāpat kā agrāk. Pulmaņa vagoni vizināja viņus šurp un turp pa visu valsti, laikraksti veltīja viņiem glaimojošas atsauksmes, viesnīcu elegantie vestibili un greznās restorāna ēdamzāles viņus cieši saistīja mūriem apjoztajā pilsētā. Džentlmeņi, kurus viņš pazina, ar kuriem vēl nesen saskandināja glāzītes, bija bagāti, un viņš bija aizmirsts! Kas gan bija misters Vīlers? Kas bija Vorena ielas bārs? Tpū!

Ja kādam šķiet, ka šādas domas neienāk prātā vidusmēra cilvēkam, ka šādas jūtas prasa augstāku garīgu attīstību, — tad es gribu tam atgādināt, ka tikai garīgi attīstītākie spēj atvairīt šādas domas. Patiesi inteliģenta cilvēka prāts neļauj ilgi kavēties pie materiālām vērtībām, neļauj ciest, par tām domājot. Parastais prāts ir ārkārtīgi jūtīgs pret visu, kas skar viņa fizisko labklājību. Neattīstīts skopulis svīst asins sviedrus par pazaudētiem simt dolāriem. Epiktets[8] smaida, kad pēdējās fiziskās labklājības paliekas tiek atņemtas.

Trešajā gadā Herstvuda pastāvīgā domāšana sāka nelabvēlīgi ietekmēt Vorena ielas bāra darbību. Klientu pieplūdums samazinājās salīdzinājumā ar maksimālo apmeklētāju skaitu viņa darbības uzplaukuma periodā. Tas viņu kaitināja un uztrauca.

Kādu vakaru viņš atzinās Kerijai, ka bizness šajā mēnesī nav tik ienesīgs kā iepriekš. Tā bija atbilde Kerijai, kad tā izteica vēlēšanos nopirkt dažus sīkumus. Kerija bija ievērojusi, ka, pērkot sev jaunu uzvalku, Herstvuds nekad iepriekš neaprunājas ar viņu. Pirmoreiz viņai ienāca prātā, ka tā ir tikai viltība, lai viņa nepirktu sev kaut ko jaunu. Viņa atbildēja diezgan mierīgi, taču domās sacēlās pret šādu netaisnību. Herstvuds vairs nemaz nerūpējās par viņu. Ja Kerijai kādreiz izdevās mazliet papriecāties, tad par to viņa varēja pateikties vienīgi Vensiem.

Un tagad viņi paziņoja, ka aizbraukšot no Ņujorkas. Tuvojās pavasaris, un viņi gatavojās doties uz Ziemeļiem.

— Jā, — sarunājoties ar Keriju, sacīja misis Vensa, — mēs domājam uzteikt dzīvokli un mantas nodot glabāšanā. Mēs būsim prom augu vasaru. — Kāda gan jēga maksāt visu laiku par dzīvokli. Bez tam mēs apmetīsimies mazliet tuvāk centram, kad atgriezīsimies.

Kerija klausījās viņā un sajuta patiesu nožēlu. Misis Vensas draudzība bija sagādājusi viņai daudz prieka. Visā mājā nebija neviena cita cilvēka, kuru viņa pazītu. Tagad viņa atkal paliks gluži viena.

Herstvuda drūmais noskaņojums, ko radīja peļņas samazināšanās, sakrita tieši ar Vensu aizbraukšanu. Tā Kerijai vienā un tai pašā laikā nācās izbaudīt vīra slikto garastāvokli un vientulību. Tas bija ļoti grūti. Viņa nervozēja un bija neapmierināta ne jau tieši ar Herstvudu, kā viņa sev iegalvoja, bet ar visu savu dzīvi. Kāda tā bija? Patiešām ļoti garlaicīga. Ko tā viņai sniedza? Tikpat kā neko, tikai šo šauro dzīvoklīti. Vensi var ceļot un atļauties visu, kas patīk, bet viņai jāsēž mājās vienai. Vai tad viņa radīta tikai šādai dzīvei? Viņa domāja un domāja, līdz sāka ritēt asaras — vienīgais mierinātājs visa pasaulē.

Šāds stāvoklis turpinājās vēl kādu laiku, un viņu abu dzīve bija ārkārtīgi vienmuļa, tad notika neliela pārmaiņa — uz slikto pusi. Domājot, kā ierobežot Kerijas prasības pēc jaunām tualetēm un vispār samazināt saimniecības izdevumus, Herstvuds kādu vakaru teica:

— Man šķiet, ka es laikam nevarēšu sadzīvot ar Šonesiju.

— Kas noticis? — jautāja Kerija.

— Ak, viņš ir tik slinks un skops! Viņš nepiekrīt nekādiem uzlabojumiem bārā, un bez pārkārtošanas tas nekad nedos peļņu.

— Vai tu nevari viņu pārliecināt? — jautāja Kerija.

— Nē, es jau mēģināju. Ja gribu uzlabot savu stāvokli, tad man jādabū pašam savs uzņēmums, citas izejas es neredzu.

— Kāpēc tad tu to nedari?

— Visa mana nauda ieguldīta Šonesija bārā. Ja man būtu izdevība dzīvot kādu laiku taupīgāk, es droši vien varētu atvērt pats savu uzņēmumu, un tas ienestu mums daudz naudas.

— Vai tad mēs nevaram taupīt?

— Vajadzēs pamēģināt, — sacīja Herstvuds. — Es domāju, ja mēs paņemtu mazāku dzīvokli un taupītu vismaz gadu, mēs sakrātu pietiekami daudz, lai kopā ar Vorena ielā ieguldīto summu atvērtu labu bāru. Tad mēs varētu dzīvot tā, kā tev patīk.

— Man nav iebildumu, — sacīja Kerija, kaut gan jutās nomākta, ka notikumi ņēmuši tādu virzienu. Saruna par mazāku dzīvokli atgādināja viņai nabadzību.

— Sestās avēnijas rajonā aiz Četrpadsmitās ielas ir daudz mazu, skaistu dzīvoklīšu. Mēs varbūt atradīsim tur kaut ko piemērotu.

— Ja gribi, es tos apskatīšu.

— Gada laikā es varētu atbrīvoties no sava kompanjona, — sacīja Herstvuds. — No sadarbības ar Šonesiju nekas labs nav gaidāms.

— Es apskatīšu dzīvokļus, — Kerija sacīja, saprazdama, ka Herstvuds uzskata šo pārcelšanos par ļoti svarīgu.

Drīz pēc šīs sarunas notika pārvākšanās uz citu dzīvokli, un Kerija iegrima dziļā grūtsirdībā. Tas satrieca viņu daudz vairāk nekā pārējie pēdējā laika notikumi. Viņa sāka vērot Herstvudu nevis kā savu vīru vai mīļāko, bet kā cilvēku. Kerija jutās cieši saistīta ar viņu; lai notiktu kas notikdams, viņas liktenis nav šķirams no Herstvuda likteņa. Viņa ievēroja, ka vīrs kļūst aizvien drūmāks un nerunīgāks, ka viņš nav vairs jauns, spēcīgs un dzīves priecīgs. Grumbas ap acīm un muti liecināja par tuvojošos vecumu, par to, pēc viņas domām, liecināja arī citas pazīmes. Kerija sāka saprast, ka ir kļūdījusies. Vienlaikus viņa atcerējās, ka Herstvuds vārda pilnā nozīmē bija piespiedis viņu bēgt tam līdz:

Jaunais dzīvoklis atradās Trīspadsmitajā ielā kādu puskvartālu atstatu no Sestās avēnijas, un tajā bija tikai četras istabas. Jaunā apkārtne Kerijai nepatika. Šeit nebija koku, pa logu nevarēja redzēt upi. Gar ielas malām mājas stāvēja cieši cita pie citas. Šeit zem viena jumta dzīvoja divpadsmit ģimenes, diezgan cienījami ļaudis, bet tos nevarēja ne salīdzināt ar Vensiem. Bagātniekiem nepieciešams plašums.

Mazajā dzīvoklītī Kerija iztika bez kalpones. Viņa iekārtoja to visai jauki, bet tas viņu nemaz neiepriecināja. Arī Herstvuds nebija apmierināts, ka viņiem jāmaina ierastais dzīves veids, taču saprata, ka citas izejas nav. Viņam atlika tikai rādīt laipnu seju un samierināties.

Gribēdams pārliecināt Keriju, ka nevajag uztraukties par viņu materiālo stāvokli, bet gan priecāties, jo pēc gada viņš varēs atvērt pats savu bāru, Herstvuds sāka vest Keriju biežāk uz teātri un deva viņai vairāk saimniecības naudas. Bet tas bija tikai neilgu laiku. Pamazām viņu pārņēma tāds noskaņojums, kad cilvēks grib būt viens, grib, lai neviens netraucē viņu nodoties domām. Viņš kļuva par melanholijas — šīs briesmīgās slimības upuri. Viņu neinteresēja nekas cits kā tikai laikraksti un viņa paša domas. Arī mīlestība vairs nesniedza nekāda prieka. Par viņa devīzi kļuva: dzīvo un samierinies ar nožēlojamo eksistenci.

Ceļā uz leju ir maz apstāšanās vietu un līdzenu laukumu. Herstvuda drūmais garastāvoklis vēl vairāk palielināja nesaskaņas starp viņu un viņa kompanjonu. Beidzot Šonesijs sāka prātot, kā atbrīvoties no Herstvuda. Gadījās, ka īpašnieks pārdeva zemes gabalu, uz kura atradās bārs, un līdz ar to atrisināja sasāpējušo jautājumu daudz radikālāk, nekā ļauns prāts spētu izplānot.

— Vai jūs jau lasījāt? — Šonesijs kādu rītu jautāja Herstvudam, norādīdams uz nekustamu īpašumu sarakstu «Heraldā».

Nē, kas tur ir? — atsaucās Herstvuds, pārskatīdams paziņojumus.

— Cilvēks, kam pieder šis zemes gabals, to pārdevis.

— Nevar būt! — iesaucās Herstvuds.

Viņš paņēma laikrakstu un lasīja: «Misters Augusts Vīls vakar pārdeva misteram J. Slovsonam zemes gabalu — 25x75 pēdas — Vorena un Hudzona ielas stūrī par piecdesmit septiņiem tūkstošiem dolāru.»

— Kad izbeidzas mūsu līgums? — Herstvuds domīgs jautāja. — Nākamo februāri, vai ne?

— Gluži pareizi, — apstiprināja Šonesijs.

— Te nav nekas teikts, ko jaunais īpašnieks nodomājis ar to darīt, — piebilda Herstvuds, vēlreiz ieskatīdamies laikrakstā.

— Jādomā, ka mēs to drīz uzzināsim, — sacīja Šonesijs.

Un patiešām tas noskaidrojās visai drīz. Misteram Slovsonam piederēja arī blakus esošais zemes gabals, un viņš bija nodomājis uzcelt modernu daudzstāvu namu, galvenokārt biroju vajadzībām. Veco ēku, kurā atradās arī bārs, bija paredzēts nojaukt. Kamēr uzcels jauno, paies vismaz pusotra gada.

Notikumi risinājās lēnām, un Herstvudam pietika laika padomāt, kas notiks ar bāru. Kādu dienu viņš runāja par to ar savu kompanjonu.

— Vai jūs nedomājat atvērt jaunu bāru kaut kur tuvākā apkārtnē?

— Kāda tam nozīme? — sacīja Šonesijs. — Neviena brīva stūra šajā apkārtnē nav.

— Un jūs domājat, ka citur bārs neatmaksātos?

— Es negribu mēģināt, — atbildēja Šonesijs. Gaidāmā pārmaiņa kļuva Herstvudam par ļoti nopietnu

problēmu. Ja līgumu anulēs, viņam būs jāzaudē ieguldītie tūkstoš dolāri, un līdz tam laikam viņš nepaspēs sakrāt citu tūkstoti. Herstvuds saprata, ka Šonesijam gluži vienkārši apnikusi viņa līdzdalība uzņēmumā. Kad jaunais nams būs uzcelts, Šonesijs droši vien nomās tajā telpas viens pats. Herstvudam vajadzēja atrast kaut ko jaunu, citādi viņam draudēja finansiāls sabrukums. Tādā noskaņojumā viņš, protams, nevarēja priecāties ne par jauno dzīvokli, ne par Kerijas sabiedrību, un viņa sliktais garastāvoklis ietekmēja arī Keriju.

Herstvuds tagad izmantoja katru brīvu brīdi jauna uzņēmuma meklēšanai, bet nekas piemērots negadījās. Bez tam viņš vairs nebija tas drošais, pašpaļāvīgais vīrs, kas pirms trim gadiem ieradās Ņujorkā. Drūmās domas bija atstājušas pēdas arī viņa skatienā, un tas, protams, nevarēja noskaņot svešiniekus labvēlīgi. Bez tam viņam vairs nebija to tūkstoš trīssimt dolāru, uz kuriem viņš toreiz atsaucās savās sarunās. Pēc kāda mēneša Šonesijs, redzēdams, ka Herstvuda garastāvoklis neuzlabojas, paziņoja viņam, ka Slovsons atteicies pagarināt līgumu.

— Mūsu bāram, acīm redzot, pienākušas beigas, — viņš sacīja, izlikdamies apbēdināts.

— Nu, kad beigas, tad beigas, — Herstvuds nopietni atbildēja. Viņš neļaus šim cilvēkam lasīt savas domas, lai kādas tās būtu. Šo prieku viņš tam nesagādās.

Pāris dienu vēlāk Herstvuds nolēma paziņot par to Kerijai.

— Man šķiet, ka no bārā ieguldītās naudas man nekas daudz nepaliks.

— Kā tad tā? — Kerija brīnījās.

— Māju, kurā atrodas bārs, pārdeva, un jaunais īpašnieks negrib atjaunot līgumu. Tā nu iznāk, ka uzņēmums jālikvidē.

— Vai nevar atvērt bāru citur?

— Nezin vai atradīsies piemērota vieta, — atbildēja Herstvuds. — Bez tam Šonesijs vairs negrib sadarboties ar mani.

— Un tu zaudēsi savu ieguldījumu?

— Jā, — sacīja Herstvuds, kura seja izteica vairāk nekā vārdi.

— Cik slikti! — iesaucās Kerija.

— Tā tikai viltība, vairāk nekas, — paskaidroja Herstvuds. — Viņš droši vien atkal atvērs bāru tai pašā vieta, tiklīdz jaunā māja būs gatava.

Kerija raudzījās uz Herstvudu un no visas viņa izturēšanās secināja, ka stāvoklis nopietns, ļoti nopietns.

— Vai tev izdosies atrast kaut ko jaunu? — viņa nedroši ieminējās.

Herstvuds domāja kādu brīdi. Tagad beigas pasaciņai par naudu un izdevīgo ieguldījumu. Kerija saprata, ka viņš bankrotējis.

— Grūti pateikt, — viņš beidzot nopietni atbildēja. — Es mēģināšu.

trīsdesmit ceturtā nodaļa

Dzirnakmeņi maļ. Mazliet pelavu.

Kad Kerija bija aptvērusi dzirdētos faktus, viņa sāka domāt par radušos stāvokli tikpat neatlaidīgi kā Herstvuds. Pagāja vairākas dienas, iekams viņa pilnīgi saprata, ka pēc biznesa likvidēšanas viņiem atkal draud nabadzība un cīņa par eksistenci. Kerija atcerējās pirmās Čikāgā pavadītās dienas, atcerējās Hansonus un viņu dzīvokli, un viņas sirds sašutusi protestēja. Cik briesmīgi! Viss, kas saistās ar nabadzību, ir briesmīgs. Vajadzēja atrast kādu izeju. Vensu sabiedrībā pavadītais laiks neļāva Kerijai mierīgi apsvērt stāvokli. Pilsētas labākās sabiedrības dzīves spožums, ko viņai bija izdevies pāris reižu redzēt, turēja viņu savā gūstā. Viņai iemācīja labi ģērbties, viņai parādīja, kurp iet, bet viņai nebija naudas ne tualetēm, ne izpriecām. Tagad šie kārdinājumi vienmēr stāvēja Kerijai acu priekšā. Jo ierobežotāki kļuva materiālie apstākļi, jo vilinošāka šķita tā otra dzīve, kuras spožums bija viņu apžilbinājis. Un tagad nabadzība draudēja Keriju sagrābt un galīgi atšķirt no šīs sapņu pasaules, kas kļūs neaizsniedzama kā debesis, pret kurām viņa, tāpat kā Lācars, lūgdamās izstiepj savas rokas.

Bet ideāls, ko Eimss bija dāvājis viņas dzīvei, neizzuda. Eimss bija aizgājis, bet Kerija atcerējās viņa vārdus, ka bagātība nav galvenais; ka pasaulē ir daudz vērtīga, par ko Kerijai nav ne jausmas; ka teātris ir labs, bet grāmatas, ko viņa līdz šim lasījusi, nav neko vērts. Šis cilvēks bija stiprs un morāli tīrs — daudz stiprāks un labāks nekā Herstvuds un Druē, bet viņai negribējās to atzīt. Viņa tīšu prātu centās neievērot šo atšķirību.

Pēdējos trīs mēnešus, kamēr bārs Vorena ielā vēl nebija slēgts, Herstvuds bieži pameta darbu un devās meklēt jaunu biznesu. Tas nebija patīkams uzdevums, jo visdrīzākā laikā vajadzēja kaut ko atrast, citādi būs jāsāk tērēt nelielā summa, ko viņš saņems pēc bāra likvidēšanas, un tad nepietiks naudas, ko ieguldīt jaunā uzņēmumā, un nāksies pieņemt algotu vietu.

Visi bāri, kurus viņš uzmeklēja pēc sludinājumos minētajām adresēm, izrādījās vai nu pārāk dārgi, vai pārāk nožēlojami. Tuvojās ziema, laikraksti bija pilni ļaunām vēstīm, un Herstvudam šķita, ka gaidāmi grūti laiki. Rūpju nomākts, viņš sāka pamanīt arī citu ļaužu postu. No rītiem pārskatot laikrakstus, viņš nepalaida garām nevienu paziņojumu par bankrotējušām firmām, par badā mirstošām ģimenēm, par cilvēkiem, kas aiz nespēka pakrituši uz ielas un nomiruši. Kādu dienu laikraksts «World» publicēja sensacionālu paziņojumu, ka ziemā Ņujorkā ir 80 000 bezdarbnieku. Tas iedūra Herstvudam kā ar nazi sirdī.

«Astoņdesmit tūkstoši!» viņš domāja. «Kādas šausmas!»

Par šādiem jautājumiem Herstvuds agrāk nemēdza galvu lauzīt. Senāk viņam šķita, ka pasaulē viss ir kārtībā. Dzīvojot Čikāgā, viņam bieži gadījās redzēt šādus paziņojumus laikrakstā «Daily News», bet Herstvuds neveltīja tiem uzmanību. Turpretī tagad tie šķita viņam kā pelēki mākoņi, kas skaidrā dienā savelkas pie horizonta. Tie draudēja pārklāt visas debesis un aptumšot Herstvuda turpmāko dzīvi. Viņš centās no tiem atbrīvoties, tos aizmirst, centās uzmundrināt sevi. Dažreiz viņš domāja:

«Kādēļ tā uztraukties? Es vēl neesmu bez darba. Man vēl atlikušas sešas nedēļas. Un, ja notiek pats ļaunākais, man naudas diezgan, lai varētu ar to iztikt sešus mēnešus.»

Patiešām dīvaini, ka tagad, kad Herstvuds bija norūpējies par savu nākotni, viņš bieži atcerējās savu sievu un ģimeni. Pirmos trīs gadus viņš, cik vien iespējams, centās izvairīties no šīm atmiņām. Viņš ienīda sievu, viņš varēja bez tās iztikt. Dievs ar viņu! Gan viņš tāpat tiks uz augšu. Bet tagad, kad vairs neveicās, viņš aizvien biežāk sāka prātot, ko dara sieva, kā klājas bērniem. Savā iztēlē Herstvuds redzēja tos bezrūpīgi dzīvojam viņa ērtajā mājā un tērējam viņa naudu.

— Kāda netaisnība, velns parāvis, ka viņi dabūjuši visu! — viņš bieži sūrojās. — Ko tad es tādu esmu darījis?

Atcerēdamies pagātni un analizēdams notikumus, kas noveda viņu pie zādzības, viņš sāka sevi attaisnot. Ko viņš bija darījis — nu saki viens cilvēks, — ka viņu šādā veida izstumj no sabiedrības, uzkrauj viņam tik daudz grūtību? Šķita, ka vēl vakar viņš bija bagāts un dzīvoja ērti un patīkami. Bet tagad tas viss viņam bija atņemts.

«Viņa nav pelnījusi to, ko no manis saņēmusi,» Herstvuds domāja, atcerēdamies sievu. «Ja ļaudis zinātu patiesību, tie būtu vienisprātis, ka es nekā sevišķa neesmu izdarījis.»

Taču viņam ne prātā nenāca izklāstīt kādam šos faktus. Viņš tikai centās attaisnoties pats savās acīs, lai varētu panest savu stāvokli kā godīgs cilvēks.

Kādu pēcpusdienu, piecas nedēļas pirms Vorena ielas bāra likvidēšanas, Herstvuds devās apskatīt kādus trīs vai četrus uzņēmumus, kuru sludinājumus viņš bija lasījis laikrakstā «Herold». Viens no tiem atradās Golda ielā; Herstvuds aizbrauca uz turieni, bet neiegāja pat iekšā. Bārs izskatījās tik noplucis, ka viņš nebūtu varējis tajā strādāt. Otrs atradās Bauerijā, kur, kā viņš zināja, bija vesela rinda šādu uzņēmumu. Šis bārs bija netālu no Galvenās ielas un izrādījās patiešām skaisti iekārtots. Herstvuds gandrīz veselu stundu sarunājās ar tā īpašnieku par iemaksu. Tas apgalvoja, ka nolēmis pieņemt kompanjonu tikai tāpēc, ka pašam esot vāja veselība.

— Cik daudz tad jūs prasāt par pusi no uzņēmuma? — beidzot jautāja Herstvuds, kurš varēja iemaksāt ne vairāk kā septiņsimt dolāru.

— Trīs tūkstošus, — atbildēja bāra īpašnieks. Herstvuda seja izstiepās.

— Skaidrā naudā? — viņš jautāja.

— Skaidrā naudā.

Herstvuds izlikās apsveram priekšlikumu, kā jau tas piederas biznesmenam, kas patiešām spējīgs pirkt, bet viņa acis bija drūmas. Viņš izbeidza sarunu, teikdams, ka vēl padomās, un gāja prom. Bāra īpašnieks neskaidri nojauta viņa patieso stāvokli.

«Nez vai tas bija nopietns pircējs,» īpašnieks prātoja. «Spriežot pēc runas, tā nemaz nelikās.»

Pēcpusdiena bija auksta un pelēka kā svins. Pūta dzestrs ziemas vējš. Herstvuds devās uz kādu bāru, kas atradās tālu pilsētas austrumu daļā Sešdesmit devītās ielas apkaimē. Kad viņš pulksten piecos sasniedza bāru, sāka jau krēslot. Šeit viņu sagaidīja tukls vācietis.

— Es ierados pie jums sakarā ar sludinājumu laikrakstā, — teica Herstvuds, kuram bāra izskats lāgā nepatika.

— Esmu pārdomājis, — atbildēja vācietis. — Es vairs nepārdodu.

— Kā tā? — brīnījās Herstvuds.

— Jā, neko darīt. Esmu pārdomājis.

Nu labi, — Herstvuds sacīja apgriezdamies.

Vācietis vairs nepievērsa viņam uzmanību, un tas saniknoja Herstvudu.

«Stulbais ēzelis!» viņš norūca. «Kāda velna pēc tad viņš liek sludinājumu laikrakstā?»

Galīgi sašļucis, Herstvuds atgriezās mājās Trīspadsmitajā ielā. Dzīvoklī tikai virtuvē bija gaisma — tur strādāja Kerija. Herstvuds uzrāva sērkociņu, aizdedzināja gāzi un, nesasveicinājies ar Keriju, apsēdās ēdamistabā. Kerija pienāca pie durvīm un palūkojās iekšā.

— Ak, tas esi tu, — viņa teica un gāja atpakaļ.

— Jā, es, — atsaucās Herstvuds, pat nepaceldams acis no vakara laikraksta, kuru bija nopircis.

Kerija saprata, ka viņam gadījies kaut kas nepatīkams. Kad Herstvuds bija sliktā garastāvoklī, viņš neizskatījās glīts. Grumbas ap acīm iezīmējās asāk. Tumšā ādas krāsa it kā kļuva vēl tumšāka, un viņš šķita ļauns un draudošs. Tādās reizēs viņš bija visai nepievilcīgs.

Kerija uzklāja galdu un ienesa ēdienu.

— Vakariņas gatavas, — viņa teica, iedama garām, lai kaut ko atnestu.

Viņš lasīja tik tālāk un nekā neatbildēja. Kerija atgriezās un apsēdās savā vietā, juzdamās dziļi nelaimīga.

— Vai tu neēdīsi? — viņa jautāja.

Herstvuds salocīja laikrakstu un apsēdās pie galda. Kādu laiku valdīja klusums, kuru tikai retumis pārtrauca vardi «lūdzu» un «paldies».

— Drūma diena, vai ne? — Kerija pēc kāda brīža iedrošinājās piezīmēt.

— Jā, — viņš atbildēja.

Herstvuds izklaidīgi bakstīja uz šķīvja salikto ēdienu. — Vai tu domā, ka bāru patiešām slēgs? — Kerija mēģināja uzsākt sarunu par tematu, kuru viņi tik bieži bija apsprieduši.

Protams, slēgs, — Herstvuds mazliet asi atbildēja. Atbilde sadusmoja Keriju. Arī viņa bija pavadījusi drūmu dienu.

— Kāpēc tu runā ar mani tādā tonī? — viņa pārmeta. — Ak iesaucās Herstvuds, atgrūzdams krēslu no galda, it kā gribētu vēl ko teikt. Bet, nebildis ne vārda, paņēma atkal laikrakstu. Kerija, tik tikko valdīdamās, piecēlās no savas vietas. Herstvuds saprata, ka viņa apvainojusies.

— Neej projām, — viņš teica, kad Kerija grasījās iet uz virtuvi. — Paēd taču vakariņas.

Bet Kerija klusēdama pagāja viņam garām. Herstvuds vēl kādu brīdi palasīja laikrakstu, tad piecēlās un uzvilka mēteli.

— Kerij, es vēl aiziešu uz pilsētu, — viņš paskaidroja promiedams. — Šovakar man slikts garastāvoklis.

Kerija neko neatbildēja.

— Nedusmojies, — viņš teica. — Rīt viss būs atkal labi.

Herstvuds kādu brīdi noraudzījās Kerijā, bet viņa tik mazgāja traukus un nelikās nekā dzirdam.

— Uz redzēšanos, — viņš beidzot noteica un aizgāja.

Tā bija pirmā asākā sadursme, ko radīja rūpes par nākotni, un, jo tuvāk nāca bāra slēgšanas diena, jo drūmāks kļuva noskaņojums. Herstvuds nespēja noslēpt savu nemieru. Un Kerija nevarēja vien beigt prātot, kur gan viņu nes dzīves straume. Galu galā viņi tikpat kā vairs nesarunājās viens ar otru, un ne jau Herstvuds izvairījās no Kerijas. Gluži otrādi — Kerija novērsās no Herstvuda. Viņš to pamanīja un jutās apbēdināts, ka viņa kļuvusi tik vienaldzīga. Viņš darīja visu iespējamo, lai saglabātu draudzīgas attiecības, — pašreizējos apstākļos tas prasīja no viņa milzīgu piepūli — un neapmierināts ievēroja, ka Kerijas izturēšanās iznīcina visus viņa labos nodomus.

Beidzot pienāca pēdējā diena. Herstvuds, kas bija tādā noskaņojumā, kuram vislabāk atbilstu negaiss un pērkona dārdi, jutās atvieglots, ka tā bija pati parastākā diena. Spīdēja saule, laiks bija silts. Sēzdamies pie brokastu galda, viņš nodomāja, ka galu galā nemaz tik briesmīgi nav.

— Nu, šodien ir mana pēdējā diena uz zemes, — viņš teica.

Kerija pasmaidīja par viņa joku.

Herstvuds gandrīz vai apmierināts sāka pārskatīt laikrakstu. Šķita, it kā viņš būtu nometis smagu nastu.

— Es kādu brīdi būšu bārā, — viņš teica, pabeidzis brokastot. — Pēc tam iešu apskatīt dažus uzņēmumus. Rīt es varēšu staigāt pa pilsētu visu dienu. Kad būšu pilnīgi brīvs, es noteiktu kaut ko atradīšu.

Herstvuds smaidīdams izgāja no mājas un ieradās bārā. Viņš sastapa tur Šonesiju. Abi kompanjoni jau iepriekš bija vienojušies sadalīt īpašumu proporcionāli iemaksām. Herstvuds pavadīja bārā ilgāku laiku, tad kādas trīs stundas kaut kur nozuda un, kad atgriezās, bija pilnīgi zaudējis labo garastāvokli. Kaut arī viņam bija daudz iebildumu pret šo bāru, tagad, kad to slēdza, viņam bija tā žēl. Viņš vēlējās, kaut notikumi nebūtu ņēmuši tādu virzienu.

Šonesijs izturējās vēsi un lietišķi.

Pulksten piecos viņš teica: — Tagad varam saskaitīt kasi un izdalīt ieņēmumus.

Tā viņi arī darīja. Iekārta bija jau pārdota agrāk un summa sadalīta.

— Ar labu nakti, — Herstvuds šķiroties sacīja, sakopodams visus spēkus, lai izliktos laipns.

— Uz redzēšanos, — sacīja Šonesijs, neuzmezdams viņam pat skatienu.

Tā Vorena ielas bizness tika likvidēts. Kerija bija pagatavojusi labas vakariņas, bet Herstvuds atgriezās mājās kluss un nopietns.

— Nu? — Kerija ziņkārīgi jautāja.

— Viss nokārtots, — Herstvuds atbildēja, novilkdams mēteli.

Kerija raudzījās uz viņu un domāja, kāds gan ir tagad viņa finansiālais stāvoklis. Apsēdušies pie galda, viņi runāja ļoti maz.

— Vai tev pietiek naudas, lai kļūtu par kompanjonu kādā citā bārā? — jautāja Kerija.

— Nē, — atbildēja Herstvuds. — Jāmeklē kaut kas cits un jācenšas mazliet iekrāt.

— Būtu labi, ja tu atrastu kādu darbu, — sacīja Kerija, baiļu un cerību skubināta.

— Es domāju, ka dabūšu, — viņš domīgi atbildēja. Vairākas dienas pēc kārtas Herstvuds katru rītu uzvilka mēteli un izgāja no mājas. Sākumā viņš sevi mierināja, ka ar septiņsimt dolāriem kabatā viņš varēs atrast kaut ko piemērotu. Viņš domāja griezties pie kādas alusfabrikas un rast tur atbalstu, jo zināja, ka šiem ļaudīm pieder arī bāri, kurus tie iznomā. Tad viņš atcerējās, ka vajadzēs samaksāt vairākus simtus dolāru par iekārtu un naudas vairs neatliks kārtējiem ģimenes izdevumiem. Lai varētu dzīvot, viņiem vajadzēja gandrīz astoņdesmit dolāru mēnesī.

«Nē,» viņš attapdamies teica pats sev, «tā nevar rīkoties. Man jāiestājas kādā darbā un jāiekrāj nauda.»

Jautājums par darbu kļuva aizvien sarežģītāks, jo vairāk viņš par to domāja. Meklēt pārvaldnieka vietu? Kur gan viņš to atradīs? Laikrakstos tādu sludinājumu nav. Viņš zināja, ka šādu vietu var iegūt tikai pēc ilgiem darba gadiem vai arī nopirkt, iemaksājot pusi vai trešo daļu no uzņēmuma vērtības. Bet viņam nebija tik daudz naudas, lai varētu iemaksāt nepieciešamo summu bārā, kas var atļauties algot pārvaldnieku.

Tomēr Herstvuds devās ceļā. Viņa apģērbs bija ļoti labs, viņa izskats nevainojams — tas radīja dažādus pārpratumus. Redzot šo drukno, labi ģērbto, vēl pajauno džentlmeni, ikviens tūlīt nodomāja, ka viņš, bez šaubām, ir bagāts. Ļaudīm šķita, ka viņš ir kāda ievērojama uzņēmuma īpašnieks, no kura vienkāršie mirstīgie var sagaidīt dzeramnaudu. Herstvuds tagad bija četrdesmit trīs gadus vecs un mazliet patukls, tā kā staigāt viņam nenācās viegli. Viņš jau daudzus gadus nebija radis fiziski piepūlēties. Kājas nogura, pleci sāpēja, un dienas beigās kāju pēdas smeldza, kaut gan viņš visur, kur vien varēja, brauca ar tramvaju. Jau pati iekāpšana un izkāpšana, ja to vajadzēja atkārtot vairākas reizes dienā, viņu nogurdināja.

Herstvuds gluži labi saprata, ka ļaudis notur viņu par bagātu cilvēku. Bija skaidrs, ka šis maldīgais uzskats tikai mazina viņa izredzes uz darbu. Herstvuds, protams, nenožēloja, ka viņam tik solīda āriene, bet viņam nepatika apkaunot savu solīdo ārieni ar lūgumiem pēc darba. Tā viņš vilcinājās, nezinādams, ko darīt.

Viņš domāja arī par hoteļiem, bet tūlīt atcerējās, ka viņam nav nekādas pieredzes šajā nozarē un, pats galvenais, nav draugu, pie kuriem varētu griezties. Tiesa, viņam bija pazīstami daži viesnīcu īpašnieki vairākās pilsētās, arī Ņujorkā, bet tie, protams, zināja par notikumu Ficdžeralda un Moja bārā. Viņš nevarēja pie tiem iet. Viņam ienāca prātā ari citas nozares — pārtikas preču, dzelzslietu un citas vairumtirdzniecības firmas, apdrošināšanas sabiedrības un līdzīgi uzņēmumi, — bet nevienā no tiem viņam nebija pieredzes.

Kā viņam rīkoties, lai dabūtu darbu? Varbūt ierasties personīgi un lūgt; gaidīt ārpus biroju durvīm un tad, tik elegantam un solīdam, atzīties, ka meklē darbu? Viņam bija sāpīgi par to domāt. Nē, to viņš nedarīs!

Viņš klaiņoja pa pilsētu bez noteikta mērķa un, tā kā laiks bija auksts, iegāja kādā hotelī. Viņš pietiekami labi pazina hoteļus un zināja, ka ikviens pieklājīgi ģērbies cilvēks drīkst ieiet vestibilā un apsēsties krēslā. Tas bija Brodvejas Centrālais hotelis — viens no visievērojamākajiem hoteļiem pilsētā. Meklēt šeit krēslu, lai atpūstos, bija ļoti nepatīkami. Kas to būtu domājis, ka viņš nonāks tik tālu! Viņš bija dzirdējis, ka tos, kas slaistās pa hoteļu vestibiliem, dēvē par krēslu sildītājiem. Savā laikā arī viņš bija tos tā saucis. Bet tagad viņš pats sēdēja vestibilā, kaut gan te viņu varēja ieraudzīt kāds no senajiem paziņām, — sēdēja, lai paglābtos no aukstās un garlaicīgās ielas.

«Tā nekas neiznāks,» viņš sacīja pats sev. «Nav nekādas nozīmes rītos iziet no mājas, ja neesmu iepriekš izdomājis, kurp iet. Vispirms jāizvēlas noteiktas vietas un tad tās jāapmeklē.»

Herstvudam ienāca prātā, ka dažreiz ir brīvas bufetnieku vietas, bet viņš nekavējoties izmeta šo domu no galvas. Bufetnieks! Viņš — bijušais pārvaldnieks!

Herstvudam apnika sēdēt vestibilā, un jau pulksten četros viņš devās uz mājām. Ieiedams dzīvoklī, viņš centās rādīt lietišķu seju, bet iznāca tikai nožēlojama grimase. Šūpuļkrēsls ēdamistabā bija ļoti ērts. Atviegloti nopūzdamies, viņš ieslīga tajā un sāka lasīt laikrakstus, kurus pa ceļam bija nopircis.

Iedama cauri istabai uz virtuvi, lai gatavotu vakariņas, Kerija teica:

— Saimnieks šodien bija atnācis pēc īres.

— Ak tā, — noteica Herstvuds.

Pierē viņam ievilkās grumba, atceroties, ka šodien otrais februāris un jāmaksā īre. Izvilkdams no kabatas naudas maku, viņš pirmoreiz dzīvē izbaudīja rūgtumu, ko izjūt cilvēks, izdodot naudu, kad nav nekādu izredžu kaut ko nopelnīt. Viņš raudzījās uz biezo, zaļo dolāru žūksni, kā slimnieks raugās uz vienīgo iespējamo glābšanas līdzekli. Tad viņš noskaitīja divdesmit astoņus dolārus.

— Te būs, — viņš teica Kerijai, kad tā atkal ienāca istabā.

Herstvuds no jauna iegrima lasīšanā. Ak, kāds miers — kāda atpūta pēc visas tās staigāšanas un domāšanas! Šie telegrāfa ziņojumu plūdi bija viņam kā Letas ūdeņi. Tos lasot, viņš gandrīz aizmirsa savas rūpes. Te jauna, skaista sieviete — ja ģīmetnei laikrakstā var ticēt — ierosinājusi šķiršanās prāvu pret savu tuklo, bagāto vīru, konfekšu fabrikas īpašnieku Bruklinā. Te kāds cits ziņojums par kuģa avāriju starp ledājiem Prinča līcī pie Steitena salas. Te gara un jautra nodaļa par jaunumiem teātra pasaulē — recenzijas par izrādēm un jaunajiem aktieriem, režisoru paziņojumi par gaidāmajām izrādēm … Fannija Deivenporta [9] uzsāk sezonu teātrī «Piektā Avēnija». Augustīns Deilijs uzvedīs Karali Līru. No laikrakstiem Herstvuds arī uzzināja, ka Vanderbilti kopā ar saviem draugiem agrāk, nekā parasti, devušies uz Floridu; ka Kentuki kalnos notikušas interesantas šaušanas sacensības.

Tā Herstvuds lasīja un lasīja, šūpodamies krēslā pie siltā radiatora un gaidīdams vakariņas.

TRĪSDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

Meklēšana atslābst. Vaigu vaigā ar trūkumu.

Nākamajā rītā Herstvuds pārskatīja laikrakstus, rūpīgi izlasīja firmu sludinājumu sarakstu un šo to atzīmēja. Tad ar nepatiku pievērsās nodaļai, kurā bija publicēti pieprasījumi pēc vīriešu darba spēka. Viņam priekšā visa diena — gara diena, kurā viņš droši vien kaut ko atradīs, — un šādā veidā viņam jāuzsāk savi meklējumi. Herstvuds pārlaida acis garajai slejai, un galvenokārt tika pieprasīti maiznieki, nesēji, pavāri, burtliči, kučieri, un tikai divi sludinājumi saistīja viņa uzmanību. Kāda mēbeļu vairumtirdzniecības firma meklēja kasieri, kāda viskija firma — komivojažieri. Šāda iespēja viņam nekad nebija ienākusi prātā. Viņš tūlīt nolēma doties turp.

Tā bija viskija vairumtirdzniecības firma «Alsbery & Co». Herstvudu tūlīt ielaida pārvaldnieka kabinetā.

— Labrīt, ser, — tas teica, domādams, ka ieradies kāds pasūtītājs no provinces.

— Labrīt, — atbildēja Herstvuds. — Man šķiet, jūs ievietojāt sludinājumu, ka vajadzīgs komivojažieris.

— Ak, — iesaucās vīrietis, kas tikai tagad saprata, ar ko viņam darīšana. — Jā. Jā, mēs ievietojām.

— Es nolēmu iegriezties pie jums, — Herstvuds cienīgi turpināja. — Man ir pieredze šajā nozarē.

— Jums ir pieredze? — sacīja vīrietis. — Un kāda tā būtu?

— Esmu bijis par pārvaldnieku vairākos baros. Pēdējā laikā biju līdzīpašnieks bārā, kas atrodas Vorena un Hudzona ielas stūrī.

— Ak tā, — sacīja vīrietis. Herstvuds apklusa un gaidīja atbildi.

— Mums patiešām vajadzīgs komivojažieris. Es tikai nezinu, vai jūs gribēsiet šo vietu pieņemt.

— Es saprotu, — atbildēja Herstvuds. — Bet pašreizējā stāvoklī man nav citas izvēles. Ja vieta brīva, es labprāt to pieņemtu.

Firmas pārvaldniekam nepatika Herstvuda teiktie vārdi «nav citas izvēles». Viņš negribēja pieņemt nevienu, kas domā par izvēli vai kaut ko labāku. Un nekādā gadījumā padzīvojušu cilvēku. Viņam bija vajadzīgs enerģisks jauneklis, kas būtu ar mieru strādāt par nelielu algu. Herstvuds viņam nemaz nepatika. Viņam bija daudz cienījamāks izskats nekā pašam firmas pārvaldniekam.

— Nu, — viņš atbildēja, — mēs labprāt apspriedīsim jūsu kandidatūru. Galīgi izlemsim tikai pēc dažām dienām. Līdz tam laikam iesūtiet savas rekomendācijas.

— Labi, — piekrita Herstvuds.

Atsveicinoties viņš pamāja ar galvu un gāja projām. Uz stūra viņš ieskatījās grāmatiņā, kur bija pierakstījis mēbeļu firmas adresi, un pārliecinājās, ka tā atrodas Divdesmit trešajā ielā. Viņš brauca turp. Taču uzņēmums nebija, nekāds lielais. Kalpotāji slaistījās apkārt bez darba un acīm redzot, saņēma niecīgu algu. Herstvuds, garām iedams, skatījās iekšā pa logu un nolēma, ka šeit neatmaksājas pieteikties.

«Viņi droši vien grib meiteni par desmit dolāriem nedēļā,» viņš nodomāja.

Pulksten vienos Herstvudam sāka gribēties ēst, un viņš iegāja kādā restorānā Medisona laukumā. Ēdot viņš pārdomāja, kur šodien vēl varētu iegriezties. Kājas bija piekusušas. Debesis atkal sāka pārklāties tumšiem mākoņiem. Otrpus Medisona parka slējās augstās hoteļu celtnes, kuru logi raudzījās lejup uz ļaužu pilno ielu. Herstvuds nolēma iet un pasēdēt kādā hoteļa vestibilā. Tur būs silti un gaiši. Brodvejas Centrālajā hotelī viņš nebija redzējis nevienu no senajiem paziņām. Droši vien arī šeit viņš nevienu nesatiks. Atradis brīvu vietu kādā no sarkanajiem plīša dīvāniem pie plašajiem logiem, pa kuriem varēja redzēt Brodveju, Herstvuds apsēdās un nodevās pārdomām. Tagad viņam stāvoklis vairs nelikās tik slikts. Tā ērti sēžot dīvānā un raugoties ārā pa logu, viņam nelielu mierinājumu sniedza tie daži simti dolāru, kas atradās kabatā. Šeit greznajā vestibilā varēja uz laiku aizmirst nogurdinošos meklējumus un neviesmīlīgās ielas. Tā, protams, bija tikai bēgšana no grūta stāvokļa mazāk grūtā stāvoklī. Herstvuds sēdēja drūms un nedrošs. Minūtes vilkās ļoti lēnām. Stunda šķita milzīgi gara. Herstvudam tā pagāja, vērojot hoteļa apmeklētājus, kas steidzās iekšā un ārā, kā arī garāmgājējus aiz loga, kuru apģērbs un izturēšanās liecināja par bagātību. Pirmoreiz kopš ierašanās Ņujorkā viņam bija pietiekami daudz laika tos aplūkot. Kļuvis pret savu gribu par slaistu, viņš ar lielu interesi sekoja citu ļaužu darbībai. Cik jautri bija šie jaunie cilvēki, cik skaistas šīs sievietes! Viņām visām bija tik eleganti tērpi. Viņas visas kāroja kaut kur nokļūt. Herstvuds redzēja brīnišķīgas meitenes koķeti raugāmies apkārt. Ak, cik daudz naudas vajadzēja, lai kļūtu par šo skaistuļu pavadoni — to viņš labi zināja. Kādreiz arī viņš varēja to atļauties. Cik sen tas bija!

Kaut kur ārā pulkstenis nosita četri. Bija vēl mazliet par agru, taču Herstvuds jau prātoja par mājām.

Kerija droši vien uzskatīs viņu par sliņķi, ja viņš tik drīz atgriezīsies dzīvoklī. Viņš nebija domājis iet tik agri mājās, taču laiks vilkās bezgala gausi. Mājās viņš vismaz bija savās četrās sienās. Viņš varēja sēdēt savā šūpuļkrēslā un lasīt. Tur viņa acu priekšā nerēgojās šī raibā, trokšņainā Brodveja ar saviem kārdinājumiem. Tur viņam bija laikraksti. Un Herstvuds devās uz mājām. Kerija bija gluži viena. Viņa lasīja, kaut gan dzīvokli, ko aizēnoja citas celtnes, jau bija diezgan tumšs.

— Tu sabojāsi acis, — Herstvuds, viņu ieraudzījis, teica.

Kad Herstvuds bija novilcis mēteli, viņam ienāca prātā, ka jāpastāsta Kerijai par dienā piedzīvoto.

— Es pieteicos kādā reibinošu dzērienu firmā, — viņš teica. — Varbūt es tur dabūšu vietu.

— Cik jauki! — sacīja Kerija.

— Jā, nemaz nebūtu slikti, — viņš atbildēja.

Pēdējā laikā Herstvuds bija paradis katru vakaru nopirkt uz ielas stūra divus laikrakstus: «Evening World» un Evening Sun». Un tagad ar laikrakstiem rokā viņš devās garām Kerijai.

Pievilcis krēslu tuvāk radiatoram, viņš iededza gaismu. Tālāk viss notika tāpat kā iepriekšējā vakarā. Lasot par notikumiem, kas viņu tik ļoti interesēja, atkal aizmirsās paša rūpes un raizes.

Nākamā diena bija sliktāka nekā iepriekšējā, jo viņš nekādi nevarēja izdomāt, kur lai iet. Viņš lasīja sludinājumus līdz pat pulksten desmitiem, taču neatrada nekā piemērota. Herstvuds saprata, ka jādodas meklēt darbu, bet, jau domājot vien par to, viņam kļuva nelabi. Kur lai viņš iet? Kur?

— Neaizmirsti atstāt man naudu šai nedēļai, — Kerija mierīgi sacīja.

Viņi bija norunājuši, ka viņš katru nedēļu dos divpadsmit dolārus saimniecības izdevumiem. Izdzirdis Kerijas atgādinājumu, Herstvuds nopūtās un izvilka naudas maku. Viņu atkal pārņēma bailes. Viņš tikai ņem un ņem nost, bet klāt nekas nenāk!

«Ak dievs, tā tas nevar turpināties,» viņš domāja.

Bet Kerijai viņš nekā neteica. Taču viņa nojauta, ka atgādinājums par naudu vīru uztrauc. Drīz vien katrs maksājums kļūs viņam par īstu mocību.

«Galu galā kas man par daļu?» Kerija nodomāja. «Kāpēc man pastāvīgi jāraizējas!»

Herstvuds izgāja un devās uz Brodvejas pusi. Vajadzēja izdomāt, kurp iet. Viņš drīz vien sasniedza «Grand Hotel» Trīsdesmit pirmajā ielā. Šajā viesnīcā bija omulīgs vestibils. Pēc divdesmit kvartālu garā ceļa Herstvuds jutās nosalis.

«Ieiešu frizētavā un noskūšu bārdu,» viņš nolēma.

Tas bija labs iegansts pasēdēt pēc tam vestibilā.

Tā kā laiks atkal vilkās neiedomājami lēni, viņš agri atgriezās mājās, un tā tas turpinājās vairākas dienas: katru dienu viņš mocījās ar domām, ka jāmeklē darbs, un katru reizi riebums pret šiem meklējumiem, izmisums un kauns iedzina viņu hotelī, kur viņš stundām ilgi kvernēja bezdarbībā.

Pēc tam trīs dienas no vietas plosījās sniega vētra, un viņš nemaz neizgāja no mājām. Sniegs pēkšņi sāka krist kādā vēlā pēcpusdienā lielām, mīkstām pārslām. Otrā rītā vēl aizvien sniga un pūta stiprs vējš, — laikraksti vēstīja, ka gaidāms sniegputenis. Pa logu varēja redzēt mīksto, balto sniega segu.

— Es šodien neiešu uz pilsētu, — Herstvuds pie brokastgalda teica Kerijai. — Laikraksti ziņo, ka būs putenis.

— Un man vēl nav atnestas ogles, — sacīja Kerija, kas pirka kurināmo maisiem.

— Es aiziešu un aprunāšos, — sacīja Herstvuds. Tā bija pirmā reize, kad viņš piesolījās Kerijai palīdzēt, taču vēlēšanās palikt mājās skubināja viņu kaut kā atmaksāt par šo privilēģiju.

Sniga cauru dienu un cauru nakti, un pilsētā radās satiksmes traucējumi. Laikraksti trekniem burtiem ziņoja par sniega vētras nodarīto postu Ņujorkas nabadzīgajiem iedzīvotājiem.

Herstvuds sēdēja kaktā pie radiatora un lasīja. Viņš pat nemēģināja domāt, ka jāmeklē darbs. Briesmīgais putenis, kas paralizēja visu pilsētas dzīvi, atbrīvoja Herstvudu no šīm rūpēm. Ērti atlaidies krēslā, viņš lasīja un sildīja kājas.

Herstvuda labā oma uztrauca Keriju. Lai arī ārā trakoja vētra, viņa nebija pārliecināta, ka Herstvuds rīkojas pareizi, sēdēdams pilnīgā bezdarbībā. Viņš pārāk filozofiski izturējās pret savu stāvokli.

Bet Herstvuds tikai lasīja un lasīja. Viņš nepievērsa Kerijai gandrīz nekādu uzmanību. Viņa pildīja savus mājasmātes pienākumus un netraucēja vīru.

Nākamajā dienā vēl aizvien sniga, un trešajā dienā bija ļoti auksts. Herstvuds paklausīja laikrakstu brīdinājumiem un palika mājās. Tagad viņš labprātīgi pieteicās šo to palīdzēt. Viņš aizgāja Kerijas vietā uz gaļas pārdotavu un pārtikas preču tirgotavu. Šie sīkie pakalpojumi viņu nemaz neapgrūtināja. Tos izpildot, viņš jutās vērtīgāks un šādā sniegputenī patiešām noderīgs saimniecībā.

Ceturtajā dienā laiks noskaidrojās un laikraksti ziņoja, ka vētra mitējusies. Herstvuds tomēr vēl kavējās mājā, domādams, ka ielas būs slapjas un netīras.

Tikai ap pusdienas laiku viņš beidzot šķīrās no saviem laikrakstiem un devās ceļā. Pilsētā patiešām bija īsts slapjdraņķis, jo laiks bija kļuvis siltāks. Herstvuds šķērsoja Četrpadsmito ielu, iesēdās tramvajā un nopirka pārsēšanās biļeti uz Brodveju. Viņam kabatā bija kāda bāra adrese Perlas ielā. Bet, aizbraucis līdz Brodvejas Centrālajam hotelim, Herstvuds mainīja savu nodomu.

«Kāda nozīme braukt turp?» viņš domāja, raudzīdamies uz kūstošo sniegu. «Tā kā tā nepietiks naudas iemaksai. Tūkstotis pret vienu, ka nekas neiznāks. Izkāpšu labāk šeit,» un viņš izkāpa. Apsēdies vestibilā, viņš atkal sāka lauzīt galvu, ko varētu iesākt.

Kamēr Herstvuds tā sēdēja, dziļi domās nogrimis un apmierināts, ka atrodas siltumā, viņam garām gāja kāds labi ģērbies džentlmenis, kas pēkšņi apstājās, cieši palūkojās uz viņu, it kā neticēdams savai atmiņai, un nāca klāt. Herstvuds tūlīt pazina Kārdžilu, lielo staļļu īpašnieku Čikāgā. Pēdējo reizi viņš redzēja šo cilvēku tai dienā, kad Kerija piedalījās amatieru teātra izrādē. Viņš atcerējās arī, kā šis pats Kārdžils kopā ar sievu pienāca pie viņa sasveicināties.

Herstvudam bija briesmīgs kauns. Viņa acu izteiksme liecināja, cik grūts viņam šis brīdis.

— Tas taču Herstvuds! — Kārdžils iesaucās un tūlīt pat nožēloja, ka nebija pazinis viņu uzreiz, tad būtu varējis izvairīties no nepatīkamās satikšanās.

— Jā, — sacīja Herstvuds. — Kā klājas?

— Ļoti labi, — Kārdžils atbildēja, nezinādams, par ko lai runā. — Vai esat šeit apmeties?

— Nē, — sacīja Herstvuds, — man te norunāta satikšanas.

— Es zināju, ka jūs esat pametis Čikāgu, bet nevarēju iedomāties, kas ar jums noticis.

— Es jau sen dzīvoju šeit, — atbildēja Herstvuds, prātodams, kā ātrāk atbrīvoties no sava sarunu biedra.

— Jums droši vien klājas labi?

— Lieliski.

— Man prieks to dzirdēt.

Viņi apmulsuši skatījās viens otrā.

— Man augšējā stāvā norunāta satikšanas ar kādu draugu. Uz redzēšanos!

Herstvuds pamāja ar galvu.

— Nolādēts! — viņš murmināja, iedams uz durvīm.

— Es jau zināju, ka tā notiks.

Herstvuds nogāja vairākus kvartālus. Pulkstenis rādīja pusdivi. Viņš centās atcerēties, kur varētu iet, ko varētu darīt. Laiks bija tik slikts, ka Herstvudam gribējās ātrāk nokļūt pajumtē. Kājas bija mitras un sāka salt, tādēļ viņš iekāpa tramvajā. Tas aizveda viņu līdz Piecdesmit devītajai ielai. Herstvudam bija gluži vienalga, kurp viņš brauc. Izkāpis no tramvaja, viņš pagriezās, lai ietu atpakaļ pa Septīto avēniju, bet šķīdonis bija pārāk nepatīkams. Bezmērķīgā klaiņošanā apkārt kļuva nepanesama. Turklāt Herstvudam šķita, ka viņš ir saaukstējies.

Viņš apstājās uz ielas stūra un gaidīja tramvaju, kas ies uz pilsētas dienvidu kvartālu. Šādā diena nedrīkstēja ilgi palikt ārā; viņš brauks atpakaļ uz dzīvokli.

Kerija, viņu ieraugot, bija pārsteigta, jo pulkstenis rādīja tikai ceturksni uz trim.

— Nejauks laiks, — viņš noteica. Tad novilka mēteli un apmainīja apavus.

Nakti Herstvudu sāka kratīt drebuļi un viņš iedzēra hinīnu. Drudzis mocīja viņu līdz pat rītam, otrā dienā viņš palika mājās un Kerija rūpējās par vīru. Slimības laika Herstvuds bija gluži nevarīgs; tumša peldu mētelī un nesukātiem matiem viņš izskatījās vecs un neglīts. Acis bija dziļi iekritušas. Kerija to visu ievēroja, un viņai tas, protams, nevarēja patikt. Viņa gribēja būt laipna un izpalīdzīga, bet kaut kas šajā cilvēkā viņu atturēja.

Pret vakaru Herstvuds izskatījās tik slikti, ka Kerija ieteica viņam likties gultā.

— Tev būs labāk, ja gulēsi viens pats, — viņa teica.

— Es tūlīt uzklāšu tev gultu.

— Labi, — Herstvuds piekrita.

Sakārtojot gultu, Kerija izmisusi domāja: «Kas tā par dzīvi! Kas par dzīvi!»

Dienā, kad Herstvuds sakņupis sēdēja krēslā pie radiatora un lasīja, Kerija, ieraudzījusi viņu šādā stāvoklī, nepatikā sarauca pieri. Iegājusi viesistabā, kur nebija tik silts, viņa apsēdās krēslā pie loga un raudāja. Tad tāda bija viņai nolemtā dzīve! Iesprostota šaurā būrī kopā ar cilvēku, kam nebija darba, ar dīkdieni, kas bija pilnīgi vienaldzīgs pret viņu. Viņa bija tam tikai kalpone, nekas vairāk.

No raudāšanas viņai piesārta plakstiņi. Kad viņa iededza gaismu, lai redzētu uzklāt gultu, un pasauca Herstvudu, tas pamanīja viņas saraudātās acis.

— Kas tev noticis? — viņš jautāja, ielūkodamies Kerijai sejā. Balss viņam bija aizsmakusi, un viņa izpūrušie mati tikai pastiprināja nepatīkamo iespaidu.

— Nekas, — Kerija klusi atbildēja.

— Tu esi raudājusi.

— Nē.

Viņš zināja, ka šīs asaras nav lietas viņa dēļ.

— Nevajag raudāt, — viņš teica, atlaizdamies gultā. — Gan viss nokārtosies.

Pēc pāris dienām Herstvuds bija atkal uz kājām, bet, tā kā laiks pieturējās auksts, viņš neizgāja no dzīvokļa. Laikrakstu pārdevējs, itālietis, pienesa rīta laikrakstus mājās, un Herstvuds tos cītīgi lasīja. Pēc slimošanas viņš vēl dažas reizes aizgāja uz pilsētu, bet, saticis atkal vienu no saviem senajiem paziņām, vairs neiedrošinājās apmesties hoteļu vestibilos.

Katru dienu viņš atgriezās mājās agri un beidzot vairs nemaz necentās izlikties, ka meklē darbu. Ziema nebija piemērots laiks šādiem meklējumiem.

Sēdēdams gandrīz visu dienu mājās, Herstvuds, protams, ievēroja, kā Kerija saimnieko. Viņa nebija sevišķi taupīga namamāte, un Herstvudam tas nepalika nepamanīts. Taču viņš neteica nekā, kamēr viņas iknedēļas prasība pēc saimniecības naudas nebija kļuvusi viņam par īstu mocību. Sēdēdams mājās bez darba, Herstvuds bija pārsteigts, cik ātri paiet nedēļa pēc nedēļas. Un Kerija katru otrdienu Prasīja naudu.

— Kā tu domā, vai mēs nevarētu dzīvot taupīgāk? — viņš jautāja kādu otrdienas rītu.

— Es daru visu, ko varu, — atbildēja Kerija.

Ar to arī saruna beidzās, bet nākamajā dienā viņš jautāja:

— Vai tu kādreiz ej iepirkties uz Genzevurta tirgu?

— Es nemaz nezināju, ka tāds tirgus pastāv, — atbildēja Kerija.

— Stāsta, ka tur visu varot nopirkt daudz lētāk. Kerija nepievērsa uzmanību šim aizrādījumam. Viņu tas nemaz neinteresēja.

— Cik tu maksā par mārciņu gaļas? — Herstvuds kādu dienu jautāja Kerijai.

— Ak, cenas ir dažādas, — viņa atbildēja. — Bifšteks, piemēram, maksā divdesmit divus centus.

— Tas ir ļoti dārgi, vai ne? — viņš noteica.

Tā viņš izjautāja Keriju arī par citām produktu cenām, līdz šis paradums kļuva viņam par īstu māniju. Viņš uzzināja cenas un tās iegaumēja.

Turklāt viņš sāka izrādīt aizvien lielākas spējas kā izsūtāmais.

Tas, protams, iesākās ar sīkumiem. Kad Kerija kādu rītu dzīrās likt galvā cepuri, Herstvuds viņu atturēja.

— Kur tu iesi, Kerij? — viņš jautāja.

— Pie maiznieka, — viņa atbildēja.

— Es varu aiziet tavā vietā, — viņš piesolījās.

Kerija piekrita, un Herstvuds atnesa maizi. Pēcpusdienā, gatavodamies iet pēc laikrakstiem, viņš mēdza apjautāties:

— Vai tev nevajag kaut ko atnest, Kerij?

Pamazām Kerija pierada izmantot viņa pakalpojumus. Bet līdz ar to viņa vairs nesaņēma no Herstvuda divpadsmit dolārus saimniecības izdevumiem.

— Man šodien vajadzīga nauda, — kādu otrdienas rītu Kerija sacīja vīram.

— Cik tev vajag? — viņš vaicāja. Viņa gluži labi saprata, ko tas nozīmē.

— Kādus piecus dolārus, — viņa atbildēja. — Esmu parādā par oglēm.

Tajā pašā dienā Herstvuds paziņoja:

— Man šķiet, itālietis uz stūra pārdod ogles lētāk, viņš prasa divdesmit piecus centus par maisu. Es pirkšu no viņa.

Kerija klausījās pavisam vienaldzīgi.

— Labi, — viņa teica.

Pēc tam viss norisinājās tā:

— Džordž, man vajadzīgas ogles. Džordž, aizej un atnes pusdienām gaļu.

Herstvuds uzzināja, kas vajadzīgs, un devās pēc iepirkumiem.

Turklāt viņš kļuva aizvien skopāks.

— Es nopirku tikai pusmārciņu bifšteka, — viņš teica kādu pēcpusdienu, pārnākdams mājās ar laikrakstiem. — Mēs nekad visu neapēdam.

Šie nožēlojamie sīkumi uztrauca Keriju. Tie aptumšoja viņas dienas, skumdināja viņas dvēseli. Ak, kā šis cilvēks bija pārvērties! Dienu pēc dienas no rīta līdz vakaram viņš sēdēja mājās un lasīja savus laikrakstus. Šķita, ka pasaule viņu vairs nemaz neinteresē. Reizēm, kad laiks bija labs, viņš izgāja uz kādām četrām vai piecām stundām, parasti starp pulksten vienpadsmitiem un četriem. Kerija nicināja viņu aizvien vairāk un vairāk.

Herstvudu bija pārņēmusi pilnīga apātija, tāpēc ka viņš neredzēja nekādas izejas. Nelielais naudas krājums dila ar katru mēnesi. Tagad viņam bija vairs tikai pieci simti dolāru un viņš turējās pie šīs summas kā slīcējs pie salmiņa, it kā tā gadiem ilgi varētu pasargāt viņu no trūkuma. Tā kā viņš pastāvīgi dzīvoja pa māju, viņš nolēma valkāt savas vecākās drēbes. Pirmoreiz tas viņam ienāca prātā sniegputeņa laikā. Toreiz viņš atvainojās Kerijai, teikdams:

— Šodien tik slikts laiks, ka es nolēmu uzģērbt kaut ko vecāku.

Vēlāk tas kļuva viņam par paradumu.

Agrāk Herstvuds mēdza maksāt piecdesmit centus par bārdas skūšanu un atstāt meistaram desmit centu dzeramnaudas. Savas neveiksmes pirmajās dienās viņš samazināja dzeramnaudu par pieciem centiem, pēc tam nedeva vairs nemaz. Pēc kāda laika viņš izmēģinājuma pēc iegriezās kādā daudz lētākā frizētavā, kur prasīja tikai desmit centus. Pārliecinājies, ka darbs apmierinošs, viņš ieradās tur katru dienu. Vēlāk viņš gāja skūties tikai pārdienās, pēc tam katru trešo dienu un tā aizvien retāk, līdz skuvās vairs tikai reizi nedēļā. Sestdienās tad tik bija skats!

Kad Herstvuds zaudēja savu pašcieņu, arī Kerija nejuta vairs ne vismazāko cieņu pret viņu. Viņa nekādi nevarēja saprast, kas noticis ar šo cilvēku. Viņam bija vēl mazliet naudas, bija pieklājīgs uzvalks, un, kad viņš kārtīgi apģērbās, nemaz neizskatījās slikti. Kerija atcerējās grūtības, ko pati bija piedzīvojusi Čikāgā, bet tikpat labi viņa atcerējās arī, ka nekad nebija pārtraukusi darba meklēšanu. Bet Herstvuds nemaz necentās meklēt. Viņš nelasīja vairs pat sludinājumus laikrakstos.

Beidzot Kerija nenocietās un pateica viņam savas domas.

— Kāpēc tu liec tik daudz sviesta pie cepeša? — viņš jautāja kādu vakaru, slaistīdamies pa virtuvi.

— Lai būtu garšīgāks, — viņa atbildēja.

— Sviests tagad ir briesmīgi dārgs, — viņš aizrādīja.

— Ja tu strādātu, tu par to nemaz neuztrauktos. Herstvuds tūlīt apklusa un atgriezās ēdamistabā pie

saviem laikrakstiem, bet Kerijas atbilde neizgāja viņam no prāta. Tā bija pirmā asā piezīme, ko viņš no tās dzirdēja.

Tajā pašā vakarā Kerija, beigusi lasīt, uzklāja sev guļvietu viesistabā. To viņa agrāk nekad nebija darījusi. Herstvuds, kā parasti, devās gulēt vēlāk, neiededzis gaismu. Un tikai tad viņš atklāja, ka Kerijas nav.

«Dīvaini,» viņš nodomāja, «varbūt viņa ir vēl augšā.»

Viņš par to sevišķi neuztraucās un drīz vien aizmiga. Bet no rīta Kerija neatradās viņam blakus. Patiešām savādi, ka šis gadījums neizraisīja nekādu pārrunu.

Nākamajā vakarā Kerija sacīja:

— Man mazliet sāp galva. Es labāk gulēšu viena pati.

— Kā vēlies, — atbildēja Herstvuds.

Trešajā vakarā Kerija bez jebkādiem paskaidrojumiem devās gulēt uz viesistabu.

Herstvudam tas bija nežēlīgs sitiens, bet viņš nebilda ne vārda.

«Labi, lai guļ viena pati,» viņš nodomāja, taču negribot saviebās.

TRĪSDESMIT SESTĀ NODAĻA

Rūgta atkāpšanās. Laimes rēgs.

Vensi, kas bija atgriezušies Ņujorkā jau ziemsvētkos, neaizmirsa Keriju; viņi, patiesību sakot, misis Vensa, nebija viņu apciemojuši tāpēc, ka nezināja jauno adresi. Kerija sarakstījās ar misis Vensu, kamēr vēl dzīvoja Septiņdesmit astotajā ielā, bet, kad pārvācās uz Trīspadsmito ielu, sāka gudrot, kā noklusēt misis Vensai par šo dzīves vietas maiņu, jo baidījās, ka draudzene, to uzzinājusi, varētu noprast, ka viņas materiālie apstākļi pasliktinājušies. Taču nespēja nekā izdomāt un smagu sirdi pārtrauca sarakstīšanos. Misis Vensa, nezinādama, kā izskaidrot draudzenes klusēšanu, nodomāja, ka Kerija aizbraukusi no Ņujorkas un viņas droši vien nekad vairs nesatiksies. Tādēļ bija ārkārtīgi pārsteigta, satiekot Keriju Četrpadsmitajā ielā, kur viņas abas bija atnākušas iepirkties.

— Ak misis Vīlera, — misis Vensa iesaucās, pārlaizdama Kerijai ātru skatienu, — kur jūs bijāt pazudusi? Kāpēc neatnācāt pie manis? Nevarēju vien nobrīnīties, kas ar jums noticis. Es patiešām …

— Es esmu tik priecīga! — Kerija sacīja reizē iepriecināta un apjukusi. Viņa bija satikusies ar misis Vensu pavisam nelaikā. — Mēs dzīvojam tepat tuvumā. Vienmēr esmu gribējusi jūs apciemot. Kur jūs tagad dzīvojat?

— Piecdesmit astotajā ielā, — atbildēja misis Vensa, — netālu no Septītās avēnijas — numurs divsimt astoņpadsmit. Jūs atnāksiet, vai ne?

Labprāt, — atbildēja Kerija. — Man patiešām gribējās satikties ar jums. Sen jau vajadzēja aiziet. Nudien kauns. Bet zināt…

— Kur jūs dzīvojat? — misis Vensa viņu pārtrauca.

— Trīspadsmitajā ielā, — Kerija negribīgi atbildēja, — mājas numurs simt divpadsmit.

— No šejienes tas taču pavisam tuvu, vai ne? Jā, — apstiprināja Kerija. — Atnāciet pie manis kādu dienu.

— Nu, esat gan jūs man! — misis Vensa smiedamās piezīmēja. Sarunas laikā viņa paspēja ievērot, ka Kerijas izskats stipri izmainījies. «Un jaunā adrese,» viņa nodomāja, «viņiem droši vien klājas grūti.»

Misis Vensai tomēr ļoti patika Kerija, un viņa aicināja to sev līdz.

— Ieiesim uz brīdi šajā veikalā, — viņa teica, paņemdama draudzeni zem rokas.

Kad Kerija pārnāca mājās, Herstvuds, kā parasti, sēdēja ēdamistabā un lasīja. Šķita, ka pašreizējais stāvoklis viņam nesagādā ne mazāko rūpju. Viņš nebija skuvies vismaz četras dienas.

«Ja pēkšņi atnāktu misis Vensa un redzētu viņu tādā izskatā!» Kerija nodomāja.

Viņa skumji pašūpoja galvu. Situācija bija neciešama.

Pēc vakariņām viņa izmisusi jautāja:

— Vai esi saņēmis kādu ziņu no viskija firmas?

— Nē, — Herstvuds atbildēja. — Viņiem nav vajadzīgs cilvēks bez pieredzes.

Kerija izbeidza šo sarunu, nespēdama vēl kaut ko piebilst.

— Šodien es satiku misis Vensu, — viņa pēc kāda brīža teica.

— Ak tā?

— Viņi ir atkal Ņujorkā, — Kerija turpināja. — Viņa patiešām izskatās eleganta.

— Nu, viņa var to atļauties, kamēr vīram ir nauda, — atbildēja Herstvuds. — Viņam ir ienesīgs darbs.

Herstvuds raudzījās savā laikrakstā un neredzēja bezgala nogurušo un neapmierināto skatienu, ar kādu Kerija viņā noraudzījās.

— Viņa teica, ka apmeklēšot mūs kādu dienu.

— Pārāk ilgi vilcinājusies, vai ne? — Herstvuds mazliet sarkastiski sacīja.

Viņš nejuta sevišķas simpātijas pret misis Vensu, jo uzskatīja viņu par pārāk izšķērdīgu.

— Ak, es nezinu, — Kerija atbildēja, dusmodamās par vīra toni. — Varbūt es pati negribēju, ka viņa nāk.

— Viņa ir pārāk vieglprātīga, — Herstvuds daudznozīmīgi sacīja. — Viņai līdz var turēties tikai tas, kam daudz naudas.

— Misteram Vensam tas, acīm redzot, nenākas nemaz grūti.

— Tagad varbūt, — Herstvuds nīgri atbildēja, gluži labi saprazdams Kerijas piezīmi. — Bet viņa dzīve nav vēl galā. Nekad nevar būt drošs, kas notiks nākotnē. Arī viņam var pienākt trūkums tāpat kā citiem.

Viņa balsī bija kaut kas zemisks, kaut kas pretīgs. Šķita, ka viņš, acis ļauni piemiedzis, vērotu laimes lutekļus, gaidīdams viņu krišanu. Par savu stāvokli viņš nedomāja — to nebija vērts pieminēt.

Te izpaudās pēdējās paliekas no viņa agrākās pašapziņas un neatkarības. Sēžot savā dzīvoklī un lasot par citu cilvēku darbiem, viņā dažreiz pamodās senais, drosmīgais gars. Aizmirsis nogurdinošo klaiņošanu pa ielām un pazemojošo darba meklēšanu, viņš lepni izslējās, it kā gribētu teikt:

«Es vēl kaut ko spēju. Es neesmu vēl gluži zemē metams. Ja tikai gribētu, es daudz ko sasniegtu.»

Dažreiz, būdams šādā garastāvoklī, viņš rūpīgi apģērbās, noskuvās, uzvilka cimdus un devās uz pilsētu gluži mundrā solī. Taču bez noteikta mērķa. Šīs pastaigas bija atkarīgas no viņa garastāvokļa. Viņam gluži vienkārši gribējās būt ārā un kaut ko darīt.

Šādos gadījumos viņš izdeva arī daudz naudas. Viņš zināja pilsētā vienu otru vietu, kur spēlēja pokeru. Rātsnama apkārtnes izpriecu vietās viņam bija daži paziņas. Satikties ar viņiem un apmainīties draudzīgām frāzēm bija patīkama pārmaiņa viņa dzīvē.

Senāk Herstvuds bija labs pokera spēlētājs. Ne vienreiz vien viņš draugu pulkā laimēja simt un pat vairāk dolāru, un tajās dienās šī summa bija viņam tikai patīkama piedeva spēlei, nevis galvenais. Un tagad Herstvuds atkal domāja par pokeru.

«Es varu laimēt vienu, pat divus simtus. Neesmu vēl aizmirsis šo spēli.»

Jāatzīstas, ka šī doma bija ienākusi Herstvudam prātā vairākas reizes, pirms viņš nolēma to īstenot.

Pirmā spēļu zāle, kurā viņš nokļuva, atradās virs kādas dzertuves Vesta ielā netālu no pārceltuves. Viņš jau agrāk bija to apmeklējis. Pašlaik te spēlēja pie vairākiem galdiem. Herstvuds kādu laiku noskatījās un ievēroja, ka bankā sakrājusies krietna summa, kaut gan likme bija niecīga.

— Dodiet arī man, — viņš teica, kad atkal no jauna tika jauktas kārtis. Herstvuds apsēdās krēslā un aplūkoja savas kārtis. Pārējie spēlētāji slepus, taču ļoti uzmanīgi pētīja jaunpienācēju.

Sākumā Herstvudam nemaz neveicās. Viņam bija iedalītas piecas dažādas kārtis bez jebkādas secības vai pāriem. Spēle sākās.

— Es pasēju, — viņš teica.

Herstvudam bija jāzaudē iemaksātā summa. Vēlāk viņam ienāca lieliskas kārtis, un galu galā viņš devās prom, aiznesdams līdz dažus laimētus dolārus.

Nākamajā pēcpusdienā Herstvuds, meklēdams izklaidēšanos un peļņu, atkal ieradās spēļu zālē. Šoreiz viņš, kā par nelaimi, saņēma trīs vienādas kārtis. Viņam pretī sēdēja jauns, kareivīgi noskaņots īrs, kāds politikānis no Tamanijas kluba, kam patlaban norisinājās spēle; īram bija labākas kārtis. Herstvuds bija pārsteigts par sava pretinieka neatlaidību un aukstasinību, ar kādu tas paaugstināja likmes. Ja tā bija tikai izlikšanās, tad jāatzīst, ka viņš lieliski prata šo mākslu. Herstvuds sāka šaubīties par savām kārtīm, bet ārēji saglabāja vai arī centās saglabāt pilnīgu mieru, kas agrākajos laikos palīdzēja viņam apmānīt tos spēļu galdu psihologus, kuri nepievērsa uzmanību ārējām pazīmēm — kaut arī maldinošām, — bet šķita lasām citu domas un noskaņojumu. Herstvuds nevarēja atbrīvoties no domām, ka pretinieka kārtis labākas, ka tas izturēs līdz galam, izvilks viņam pēdējo dolāru, ja viņš laikā neatkāpsies. Taču viņš cerēja daudz laimēt — viņam rokā lieliskas kārtis. Kāpēc nepaaugstināt par pieci?

— Es paaugstinu par trīs, — sacīja jaunais īrs.

— Lai būtu visi pieci, — atsaucās Herstvuds, pabīdīdams uz priekšu savas spēļu markas.

— Un vēlreiz tikpat! — sacīja viņa pretinieks, savukārt pievienodams bankai nelielu sarkanu spēļu marku kaudzīti.

— Dodiet man vēl markas, — Herstvuds palūdza marku glabātājam un pasniedza banknoti.

Cinisks smīns pārslīdēja jauneklīgā pretinieka sejai. Saņēmis markas, Herstvuds ielika bankā savu daļu.

— Vēlreiz pieci! — sacīja īrs.

Herstvudam piere kļuva mitra. Viņš bija aizgājis par tālu — pārāk tālu, ievērojot viņa finansiālo stāvokli. Bankā jau atradās sešdesmit dolāru viņam tik dārgās naudas. Herstvuds pēc dabas nebija gļēvulis, bet, domājot, ka būs jāzaudē tik liela summa, viņa drosme saplaka. Herstvuds padevās. Viņš vairs neuzticējās savām labajām kārtīm.

— Kas jums? — Herstvuds jautāja, izbeigdams spēli.

— Trijnieks un pāris, — atbildēja jauneklis, parādīdams kārtis.

Herstvuds bezspēcīgi nolaida roku.

— Un es domāju, ka pieveikšu jūs, — viņš tikko dzirdami noteica.

Jaunais īrs savāca visas markas, un Herstvuds gāja projām. Uz kāpnēm viņš apstājās, lai izskaitītu pārpalikušo naudu.

— Trīssimt četrdesmit dolāru, — viņš nočukstēja.

Cik daudz naudas jau iztērēts kopš bāra slēgšanas!

Atgriezies dzīvoklī, viņš nolēma vairs nespēlēt.

Kerija, atcerēdamās misis Vensas solījumu viņus apmeklēt, vēlreiz iedrošinājās aizrādīt Herstvudam par viņa ārējo izskatu.

Mājās Herstvuds pārģērbās vecajā uzvalkā, kuru tagad bija paradis nēsāt.

— Kāpēc tu vienmēr velc mugurā šīs vecās drēbes? — jautāja Kerija.

— Kāpēc man novalkāt mājās savu labāko kārtu? — Herstvuds savukārt jautāja Kerijai.

— Man šķiet, ja būsi kārtīgi apģērbies, tu jutīsies daudz labāk. — Tad vēl piebilda: — Kāds var pie mums atnākt.

— Kas tad?

— Piemēram, misis Vensa, — atbildēja Kerija.

— Viņai nemaz nav uz mani jāskatās, — viņš sapīcis norūca.

Pilnīgais pašlepnuma un intereses trūkums izraisīja Kerija gandrīz naidu pret šo cilvēku.

«Tā viņš sēž augām dienām,» viņa nodomāja. ««Viņai nemaz nav uz mani jāskatās» — viņam gan vajadzētu kaunēties pašam no sevis.»

Vēl lielāku sarūgtinājumu Kerija pārdzīvoja tajā dienā, kad misis Vensa patiešām atnāca. Iedama iepirkties, viņa nolēma iegriezties pie Kerijas. Uznākusi augšā pa gluži vienkāršām kāpnēm, viņa pieklauvēja.

Kerijas, kā par nelaimi, nebija mājās. Herstvuds atvēra durvis, domādams, ka klauvētāja ir Kerija. Ieraudzījis misis Vensu, viņš patiešām iztrūkās. Senāko dienu lepnums no jauna ierunājās viņā.

— Ak misis Vensa, — viņš stostījās, — labdien!

—Labdien, — sacīja misis Vensa, neticēdama savām acīm. Viņa tūlīt pamanīja Herstvuda samulsumu. Viņš pat nevarēja izšķirties, vai aicināt viešņu iekšā vai ne.

— Vai jūsu sieva mājās? — viņa vaicāja.

— Nē, — viņš atbildēja, — Kerija kaut kur aizgāja. Lūdzu, nāciet iekšā. Viņa drīz būs atpakaļ.

— Nē-ē, es ļoti steidzos, — sacīja misis Vensa, sapratusi, kāda milzīga pārmaiņa notikusi ar viņas paziņām. — Es tikai tāpat, garām ejot, sadomāju uznākt un paskatīties, bet palikt es nevaru. Pasakiet Kerijai, ka es lūdzu viņu atnākt pie manis.

— Labi, — atbildēja Herstvuds, atkāpdamies un izjuzdams patiesu atvieglojumu, kad viešņa aizgāja. Viņam bija tāds kauns, ka vēlāk, atsēdies krēslā un pārdomādams notikušo, sāka pat lauzīt rokas.

Kerijai, atgriežoties mājās no otras puses, šķita, ka viņa redz misis Vensu aizejam. Lai arī cik saspringti viņa raudzījās, tomēr īstu skaidrību neguva.

— Vai kāds tikko nebija pie mums? — viņa vaicāja Herstvudam.

— Jā, — viņš, vainīgs juzdamies, atbildēja, — misis Vensa.

— Vai viņa tevi redzēja? — Kerija izmisusi jautāja. Šie vārdi trāpīja Herstvudu kā pātagas cirtiens, un viņš

sadusmojās.

— Ja viņai bija acis, viņa redzēja. Es taču atvēru durvis.

— Ak, — iesaucās Kerija, aiz nervozitātes sažņaugdama pirkstus dūrē. — Ko viņa teica?

— Neko, — Herstvuds atbildēja. — Viņai nebija laika pagaidīt.

— Un tu šādā izskatā! — iesaucās Kerija, atmezdama visu savaldību.

— Un kas par to? — Herstvuds dusmīgi iesaucās. — Es taču nezināju, ka viņa nāks.

— Tu gluži labi zināji, ka viņa var atnākt, — sacīja Kerija. — Es taču tevi brīdināju. Cik reižu neesmu tevi lūgusi valkāt citas drēbes. Ak, kādas šausmas!

—Izbeidz taču, — Herstvuds sacīja. — Kāda tam nozīme. Tu tā kā tā nevari ar viņu draudzēties. Viņa ir pārāk bagāta.

— Vai tad es tev saku, ka gribu draudzēties, — Kerija nikni atcirta.

— Kāpēc tad tu uztraucies, kāpēc cel tādu brēku par manu izskatu? Gandrīz vai jādomā, ka esmu izdarījis…

Kerija viņu pārtrauca:

— Tas tiesa. Es nevarētu draudzēties, kaut arī gribētu, bet kas tur vainīgs? Tev viegli tā sēdēt bezdarbībā un aizrādīt, ar ko man draudzēties, ar ko ne. Kāpēc tu neej meklēt darbu?

Tas bija kā zibens spēriens no skaidrām debesīm.

— Kas tev par daļu? — Herstvuds pieceldamies nikni uzkliedza. — Es maksāju par dzīvokli, ne tu. Es gādāju par …

— Jā, tu maksā par dzīvokli, — Kerija viņu atkal pārtrauca. — Tu runā tā, it kā pasaulē nekā cita vairs nebūtu kā tikai dzīvoklis, kur augām dienām kvernēt. Trīs mēnešus tu nekā neesi darījis, tikai sēdējis mājās un traucējis man saimniekot. Es gribētu zināt, kāpēc tad tu mani vispār precēji?

— Es nemaz neesmu ar tevi precējies! — Herstvuds ņirdzīgi atbildēja.

— Neesi precējies! Bet kas tad notika Monreālā? — Kerija neizpratnē jautāja.

— To, kas notika Monreālā, tu labāk izmet no galvas. Tās taču nebija īstas laulības. Tu runā tā, it kā pati to nezinātu, — Herstvuds sacīja.

Kerija raudzījās uz viņu, acis iepletusi. Viņa bija ticējusi, ka salaulāta ar Herstvudu pilnīgi likumīgi. — Kāpēc tad tu man meloji? — viņa noskaitusies jautāja. — Kāpēc tu ar varu piespiedi mani bēgt tev līdz?

Kerijas balss aizlūza.

— Piespiedu bēgt! — Herstvuds, zobgalīgi savilcis lūpas, sacīja. — Nu, visai daudz jau man nebija jāpūlas.

— Ak! — iesaucās Kerija, nevarēdama izturēt sasprindzinājumu. — Ak, ak! — un izskrēja viesistabā.

Herstvuds bija iekarsis un uzbudināts. Tas bija viņam liels garīgs un morāls trieciens. Viņš lūkojās apkārt un slaucīja sviedrus, tad piegāja pie skapja un pārģērbās. No Kerijas nebija dzirdama ne skaņa. Kad Herstvuds sāka ģērbties, viņa mitējās šņukstēt. Viņa baiļojās, ka Herstvuds aizies un atstās viņu bez naudas, bet viņai ne prātā nenāca uztraukties, ka var to zaudēt uz visiem laikiem. Kerija dzirdēja, ka Herstvuds paņem no augšēja plaukta platmali. Tad ēdamistabas durvis aizcirtās un viņš aizgāja.

Pēc īsa klusuma brīža Kerija piecēlās, acis viņai bija sausas, viņa skatījās laukā pa logu. Herstvuds devas prom Sestās avēnijas virzienā.

Viņš gāja pa Trīspadsmito ielu, šķērsoja Četrpadsmito ielu un iznāca «Union» skvērā.

«Meklē darbu!» viņš teica pats sev. «Meklē darbu! Viņa pavēlēja man iet un meklēt darbu.»

Viņš centās pasargāt sevi no pārmetumiem, kurus pret viņu raidīja viņa paša prāts, kas nemitējas atkārtot, ka Kerijai taisnība.

«Velns parāvis šo misis Vensu!» viņš dusmojās. «Kā viņa tur stāvēja un aplūkoja mani no galvas līdz kājām! Es gluži labi zinu, ko viņa domāja.»

Herstvuds atcerējās tās nedaudzās reizes, kad bija redzējis misis Vensu Septiņdesmit astotajā ielā. Viņa vienmēr izskatījās tik eleganta, un viņas klātbūtnē Herstvuds bija centies izturēties kā cilvēks no viņas aprindām. Un tagad misis Vensa redzēja viņu tādā izskata! Herstvuds nepatikā sarauca pieri.

— Velns parāvis! — viņš teica jau kuro reizi pēdējās stundas laikā.

Kad Herstvuds atstāja dzīvokli, pulkstenis radīja ceturksni uz pieciem. Kerija palika mājās raudam. Šodien vakariņu nebūs.

«Pie velna!» viņš dižodamies sacīja, lai slēptu savu kaunu no sevis paša. «Ar mani vēl nemaz tik slikti nav. Es vēl turos virspusē.»

Viņš pārlaida skatienu skvēram un, redzēdams vairākus lielus hoteļus, nolēma ieiet kādā un paēst. Viņš nopirks laikrakstu un iekārtosies tur gluži ērti.

Herstvuds uzkāpa augšā greznajā Mortona hoteļa zālē, kas tajā laikā bija viena no lepnākajām Ņujorkā. Apsēdies mīkstā krēslā, viņš sāka lasīt savu laikrakstu. Viņam ne prātā nenāca uztraukties, ka viņa ierobežotie līdzekļi neatļauj tādu izšķērdību. Tāpat kā morfinists, viņš pamazām bija kļuvis par īslaicīgas aizmirstības vergu. Herstvuds bija ar mieru darīt visu, lai tikai atbrīvotos no izmisuma, kas viņu nomāca, un apmierinātu savu tieksmi pēc ērtībām. Viņš citādi nevarēja. Prom domas par rītdienu — viņš nespēja domāt ne par rītdienu, ne par kādu citu nelaimi, kas varētu viņam uzbrukt. Tāpat kā mēs cenšamies aizdzīt domas par nenovēršamo nāvi, tā viņš visiem spēkiem centās izmest no galvas domas, ka drīz paliks bez dolāra kabatā, un tas viņam uz laiku arī izdevās.

Labi ģērbušies viesi, kas gāja šurp un turp pa biezajiem paklājiem, atgādināja viņam senās dienas. Kāda jauna lēdija, kas bija apmetusies viesnīcā, spēlēja nišā pie loga klavieres; Herstvudam spēlētāja iepatikās, viņš apsēdās tās tuvuma un lasīja.

Vakariņas izmaksāja pusotra dolāra. Pulksten astoņos viņš bija paēdis. Redzēdams, ka viesi sāk izklīst un izpriecu meklētāju pūlis uz ielas kļūst lielāks, viņš pārdomāja, kurp iet. Tikai ne mājās! Kerija būs vēl augšā. Nē, šonakt viņš vispār neies mājās. Viņš paliks pilsētā un pavadīs laiku tā, kā to var atļauties pilnīgi neatkarīgs cilvēks. Herstvuds nopirka cigāru, izgāja no viesnīcas un apstājās uz ielas stūra, kur bariņos slaistījās tādi paši dīkdieņi kā viņš — mākleri, hipodroma cienītāji, teātra ļaudis — viņa miesa un asinis. Tā stāvot un smēķējot, viņš atcerējās, kā mēdza pavadīt vakarus Čikāgā. Cik daudzreiz viņš bija spēlējis ar draugiem kārtis. Un domas atkal pievērsās pokeram.

«Pagājušo reizi es nedarīju pareizi,» viņš prātoja, atcerēdamies zaudētos sešdesmit dolārus. «Man nevajadzēja padoties. Beigu beigās es būtu iebiedējis to zelli. Es vienkārši nebiju formā, tur visa tā vaina.»

Tad viņš sāka pārdomāt iespējas, kā būtu varējis pieveikt pretinieku dažādos spēles posmos, ja tikai būtu rīkojies drosmīgāk.

«Es esmu pietiekami vecs, lai spēlētu pokeru un no tā iegūtu kaut ko. Šovakar es izmēģināšu savu laimi.»

Vīzijas par lielām summām rēgojās viņa acu priekšā. Ja viņš, piemēram, laimētu pāris simtu, vai tas nebūtu lieliski? Viņš pazina daudzus, kas pelnījās ar kāršu spēli un dzīvoja labi.

«Viņiem vienmēr bija tikpat daudz kā man,» viņš domāja.

Herstvuds devās uz tuvāko pokera zāli un jutās gandrīz tāpat kā agrākajos laikos. Nesenās ķildas uztraukts, hotelī iebaudīto vakariņu, izdzerto kokteiļu un izsmēķētā cigāra ietekmēts, viņš uz dažām stundām kļuva gandrīz līdzīgs senākajam Herstvudam. Taču tas nebija senais Herstvuds, tas bija cilvēks, kas cīnījās ar savu sirdsapziņu un vilinošo mirāžu.

Šī pokera zāle bija ļoti līdzīga tai, ko Herstvuds apmeklēja iepriekšējo reizi, tikai šoreiz tā atradās daudz elegantāka bāra blakus telpās. Herstvuds kādu brīdi noskatījās un vēlāk arī pats piebiedrojās kādai spēlei, kas viņam šķita interesanta. Sākumā viss gāja tīri gludi, viņš laimēja dažas reizes, un viņa garastāvoklis uzlabojās, pēc tam zaudēja un, protams, gribēja atgūt zaudēto. Beidzot saistošā spēle paņēma viņu pilnīgi savā varā. Herstvuds priecājās par risku un, kaut gan viņam rokā bija pavisam nevērtīgas kārtis, nolēma izlikties, ka tās ir sevišķi labas; viņš izšķīrās par blefu, lai iegūtu lielāku naudas summu. Sev par milzīgu apmierinājumu viņš to arī ieguva.

Uzvara sagrozīja Herstvudam galvu, un viņš sāka domāt, ka šoreiz laime ir viņam labvēlīga. Līdz šim vēl tik daudz neviens nebija laimējis. Viņam atkal gadījās tikai vidēji labas kārtis, un viņš atkal mēģināja iegūt banku. Bet viņa partneri bija pieredzējuši spēlmaņi, kas prata atminēt slepenos nodomus.

«Man rokā trijnieks,» prātoja viens no spēlmaņiem, «es turēšos līdz galam.»

Un tā sākās iemaksu paaugstināšana.

— Es paaugstinu par desmit, — Herstvuds teica.

— Labi.

— Vēl desmit.

— Labi.

— Vēlreiz desmit.

— Labi.

Nonāca tiktāl, ka bankā atradās septiņdesmit pieci dolāri Herstvuda naudas. Pretinieks kļuva domīgs. «Varbūt šim zellim patiešām labas kārtis.»

— Kas jums? — viņš jautāja.

Herstvuds parādīja savas kārtis. Viņš bija sakauts. Rūgtā patiesība, ka zaudējis septiņdesmit piecus dolārus, noveda viņu izmisumā.

— Vēl vienu partiju, — viņš drūmi sacīja.

— Lai notiek, — atbildēja pretinieks.

Daži spēlētāji aizgāja, novērotāji ieņēma savas vietas. Laiks gāja, un drīz pienāca pusnakts. Herstvuds turpināja spēli — gan laimēdams, gan zaudēdams nelielas summas. Viņš bija ļoti noguris un pašā pēdējā reizē zaudēja divdesmit dolārus. Herstvuds bija satriekts.

Bija jau ceturksnis uz diviem, kad viņš atstāja spēļu zāli. Tukšās, aukstās ielas šķita smejamies par viņu. Herstvuds lēnām devās uz mājām, gandrīz aizmirsis ķildu ar Keriju. Viņš uzkāpa augšā un iegāja savā istabā, it kā nekas nebūtu noticis. Viņš domāja par paspēlēto naudu. Apsēdies uz gultas malas, Herstvuds pārskaitīja savu krājumu. Viņam vēl bija atlicis tikai simt deviņdesmit dolāru un mazliet sīknaudas. Iebāzis naudu atpakaļ kabatā, viņš sāka izģērbties.

«Es nesaprotu, kas ar mani noticis,» viņš errojās.

No rīta Kerija gandrīz nerunāja un Herstvuds domāja, ka labāk arī šodien aiziet no mājas. Viņš apzinājās, ka izturējies slikti pret Keriju, bet nespēja sevi pārvarēt un lūgt piedošanu. Izmisuma pārņemts, viņš vairākas dienas no vietas devās uz pilsētu un dzīvoja kā džentlmenis — pareizāk sakot, dzīvoja tā, kā, pēc viņa domām, džentlmenim būtu jādzīvo, — un tas prasīja naudu. Pēc šiem klejojumiem viņš jutās vēl sliktāk gan fiziski, gan garīgi, nerunājot nemaz par viņa naudas maku, kas zaudēja vēl trīsdesmit dolārus. Tikai tad Herstvuds it kā atmodās un nāca pie prāta.

— Šodien jāmaksā īre, — Kerija vienaldzīgi paziņoja ceturtās dienas rītā.

— Kā tā? — brīnījās Herstvuds.

— Šodien ir otrais datums, — atbildēja Kerija. Herstvuds saviebās. Tad viņš izmisis izvilka naudas

maku.

— Briesmīgi daudz naudas iziet par īri, — viņš teica. Herstvuds tuvojās pēdējai simtdolāru banknotei,

TRĪSDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

Griba pamostas. Jaunu iespēju meklēšana.

Lieki būtu paskaidrot, kā pēc zināma laika viņi nonāca līdz pēdējiem piecdesmit dolāriem. Herstvuda vieglprātības dēļ septiņsimt dolāri tika iztērēti jau līdz jūnijam.

Pirms Herstvuds ķērās pie pēdējā simta, viņš sāka saprast, ka tuvojas nelaime.

— Es nezinu, — viņš kādu dienu teica, izmantodams kā ieganstu pavisam niecīgus izdevumus par gaļu, — es nezinu, bet man šķiet, ka mēs izdodam ļoti daudz naudas.

— Man gan tā neliekas, — atbildēja Kerija.

— Gandrīz visa mana nauda izgājusi, — Herstvuds turpināja, — un es pat nezinu, kur tā palikusi.

— Visi septiņsimt dolāri? — iesaucās Kerija.

— Jā, palicis tikai viens simtnieks.

Viņš izskatījās tik nelaimīgs, ka Kerija iztrūkās. Viņa sāka saprast, ka arī viņa bezpalīdzīgi peld pa straumi. Viņa bija jutusi to visu laiku.

— Bet, Džordž, — viņa iesaucas, — kāpēc tu neej un nemeklē darbu? Gan kaut ko atrastu:

— Es jau meklēju, — viņš atbildēja. — Es taču nevaru piespiest ļaudis dot man darbu.

Kerija skumji raudzījās viņa un teica:

— Bet ko tu domā iesākt? Ar simt dolāriem mēs ilgi neiztiksim.

— Es nezinu, — Herstvuds atbildēja. — Man atliek tikai meklēt.

Dzirdot šo atzīšanos, Kerija izbijās. Viņa izmisusi prātoja, ko darīt. Bieži viņa bija domājusi par teātri kā par durvīm, pa kurām varētu nokļūt tai apzeltītajā valstībā, pēc kuras viņa tā ilgojās. Tagad, tāpat ka Čikāgā, teātris šķita viņai vienīgais glābiņš nelaimē. Ja Herstvuds drīz nedabūs darbu, viņai kaut kas jāuzsāk. Varbūt viņai atkal vienai būs jācīnās par eksistenci.

Kerija jautāja sev, kā rīkoties, lai nokļūtu uz skatuves. Pieredze Čikāgā liecināja, ka viņa nebija gājusi pareizo ceļu. Jābūt taču cilvēkiem, kas tevi uzklausīs, izmēģinās un dos iespēju parādīt savas spējas.

Pāris dienu vēlāk Kerija pie brokastgalda pieminēja afišas, kas vēstīja, ka Zāra Bernāra viesosies Amerikā. Herstvuds arī bija par to lasījis.

— Džordž, kā cilvēks var kļūt par aktieri? — viņa beidzot gluži nevainīgi ieprasījās.

— Es īsti labi nezinu, — viņš atbildēja. — Jādomā, ka pastāv speciāli teātru aģenti.

Kerija sūca kafiju un nepacēla acis uz augšu.

— Kārtīgi cilvēki, kas sagādā aktieriem vietas?

— Jā, es tā domāju, — viņš atbildēja.

Pēkšņi Herstvuda uzmanību saistīja Kerijas tonis.

— Vai tad tu vēl aizvien domā par aktrises karjeru? — viņš painteresējās.

— Nē, — Kerija atbildēja. — Es tikai tāpat vien.

Nezin kādēļ Herstvudam bija iebildumi pret šo nodarbošanos. Pēc trīs gadu ilgiem novērojumiem viņš vairs neticēja, ka Kerija varētu gūt panākumus šinī nozarē. Viņa šķita pārāk vienkārša, pārāk padevīga. Herstvuds domāja, ka mākslai nepieciešams kaut kas daudz impozantāks. Ja Kerija mēģinās tikt uz skatuves, viņa droši vien nokļūs kāda nelietīga režisora rokās un kļūs tāda pati kā «viņas visas». Herstvuds labi zināja, ko viņš apzīmē ar vārdiem «viņas visas». Kerija bija skaista. Viņa tiks uz priekšu, bet kas tad notiks ar viņu, Herstvudu?

— Es tavā vietā mestu pie malas domas par teātri. Tas ir daudz grūtāk, nekā tev liekas.

Kerija saklausīja viņa vārdos neticību savām aktrises spējām.

— Toreiz Čikāgā tu teici, ka es spēlēju ļoti labi, — viņa iebilda.

— Tas tiesa, — Herstvuds piekrita, ievērojis, ka viņa gatavojas protestēt. — Bet Čikāga nav Ņujorka, atšķirība starp tam liela.

Kerija neatbildēja ne vārda. Viņa bija apbēdināta.

— Skatuve ir ļoti izdevīga teātra zvaigznēm, — Herstvuds turpināja, — bet parastiem aktieriem tā nekā nedod. Lai kļūtu par slavenību, jāpaiet ļoti ilgam laikam.

— Ak, es nezinu, — sacīja Kerija, mazliet aizkaitināta. Acumirklī Herstvudam kļuva skaidrs, kādas sekas tam varētu būt. Tagad, kad tuvojās katastrofa, Kerija tā vai citādi nokļūs uz skatuves un pametīs viņu. Dīvaini, ka viņš nebija pratis novērtēt Kerijas garīgās spējas. Un viss tikai tādēļ, ka viņš neizprata jūtu varenību. Viņš nezināja, ka cilvēks var būt liels ne vien prāta, bet arī jūtu sfērā. Amatieru izrāde Aļņu klubā bija pārāk sens notikums, un atmiņas par to sāka jau izbālēt. Herstvuds pārāk ilgi bija dzīvojis kopā ar šo sievieti.

Bet es zinu, — viņš atbildēja. — Tavā vietā es par to nemaz nedomātu. Un vispār šī profesija nav piemērota sievietēm.

— Vai tad labāk ciest badu? — sacīja Kerija. — Ja negribi, ka es kļūstu par aktrisi, kāpēc tad tu neej meklēt darbu?

Uz to Herstvudam nebija ko atbildēt. Pie tādiem aizrādījumiem viņš jau bija pieradis.

— Ak, liecies nu mierā! — viņš noteica.

Pēc šīs sarunas Kerija tomēr nolēma pamēģināt. Herstvudam par to nav nekādas daļas. Viņa neļaus, lai viņai uzbrūk trūkums vai vēl kas ļaunāks tikai tāpēc vien, ka viņam tā patīk. Viņai, bez šaubām, ir talants. Viņa dabūs kādu nelielu lomu un pamazām tiks uz augšu. Ko tad viņš teiks? Kerija jau iztēlojās, ka piedalās brīnišķīgā izrādē kādā no Brodvejas teātriem; katru vakaru viņa dodas uz savu ģērbtuvi, kur grimējas un sapošas izrādei. Ap pulksten vienpadsmitiem viņa atstāj teātri un redz daudzās ekipāžas, kas gaida ļaudis iznākam. Kerijai pašreiz bija pilnīgi vienalga, vai viņa kļūst par slavenu zvaigzni vai ne. Ja tikai viņa nokļūtu uz skatuves, saņemtu pieklājīgu algu, varētu ģērbties pēc savas gaumes, varētu iet, kur patīk, un darīt, kas patīk, — cik jauki tad būtu! Augas dienas viņa dzīvoja šajos sapņos. Jo nožēlojamāks kļuva Herstvuda stāvoklis, jo skaistākas un pievilcīgākas kļuva mākslinieku dzīves ainas.

Lai arī cik dīvaini tas būtu, šī doma pamazam nostiprinājās arī Herstvuda apziņā. Dilstošā naudas summa atgādināja, ka viņam drīz būs nepieciešams atbalsts. Kāpēc Kerija nevarētu viņam mazliet palīdzēt, kamēr viņš atrod darbu?

Šādās domās iegrimis, viņš kādu dienu, pārnācis mājās, teica:

— Šoreiz es satiku Džonu Dreiku. Viņš rudenī atvērs šeit viesnīcu un solījās dot man darbu.

— Kas viņš tāds ir? — jautāja Kerija.

— Viņš ir hoteļa «Grand Pacific» vadītājs Čikagā.

— Ā! — iesaucās Kerija.

— Tur es saņemšu apmēram pusotru tūkstoti gadā.

— Tas būtu ļoti jauki, — viņa līdzjūtīgi sacīja.

— Ja tikai varētu izturēt līdz rudenim, tad viss būtu labi, — Herstvuds turpināja. — Es atkal esmu nodibinājis sakarus ar saviem vecajiem draugiem.

Kerija mierīgi noklausījās šo skaisto pasaciņu. Viņai ļoti gribējās, kaut Herstvuds varētu izturēt šo vasaru. Viņš izskatījās tik nožēlojams.

— Cik daudz naudas tev vēl atlicis? — viņa vaicāja.

— Tikai piecdesmit dolāri.

— Ak dievs! — Kerija iesaucās. — Ko mēs iesāksim? Pēc divdesmit dienām atkal jāmaksā īre.

Herstvuds atbalstīja galvu rokās un tukšu skatienu raudzījās grīdā.

— Varbūt tu dabūsi darbu teātrī? — viņš laipni sacīja.

— Varbūt, — Kerija atbildēja, priecādamās, ka Herstvuds atbalsta viņas nodomu.

— Es no savas puses apsolu, ka ķeršos pie kura katra darba, lai arī kāds tas būtu, — viņš teica, redzēdams, ka Kerijas seja noskaidrojas. — Es droši vien kaut ko atradīšu.

Kādu rītu, kad Herstvuds bija aizgājis, Kerija uzkopa māju, saposās savās labākajās drānās un devās uz Brodveju. Viņa vēl visai labi nepazina šo brīnišķīgo maģistrāli. Tā šķita viņai visa grandiozā un varenā sakopojums. Šeit atradās teātri — tātad tepat kaut kur tuvumā jābūt arī aģentiem. Kerija nolēma ieiet teātrī, kas atradās Medisona laukuma, un apjautāties, kur meklēt teātra aģentus. Tas šķita pats prātīgākais. Iegājusi vestibilā, viņa griezās pie kasiera.

— Teātra aģenti? — tas atkārtoja. — Es patiešām nezinu. Varbūt atradīsiet tos «Kliperā». Tur parasti publicē tāda veida ziņojumus.

— Vai tas ir laikraksts? — jautāja Kerija.

— Jā, — atbildēja kasieris, brīnīdamies, kā gan var nezināt tik vienkāršu faktu. — Jūs varat dabūt to katrā kioskā, — viņš laipni piebilda, ievērojis, cik vaicātāja skaista.

Kerija nopirka «Kliperu» un turpat pie kioska sāka meklēt aģentu adreses. Bet izrādījās, ka tas nav nemaz tik viegli izdarāms. Līdz Trīspadsmitajai ielai bija tālu, tomēr Kerija devās mājup, cieši sažņaugusi rokā dārgo laikrakstu un nožēlodama, ka velti zaudējusi laiku.

Herstvuds jau bija mājā un sēdēja savā parastajā vietā.

—' Kur tu biji? — viņš jautāja.

— Mēģināju atrast kādu teātra aģentu.

Viņš kautrējās Keriju sīkāk izjautāt. Bet laikraksts, kuru viņa sāka pārskatīt, saistīja Herstvuda uzmanību. — Kas tev tur ir?

— «Klipers», — atbildēja Kerija. — Man teica, ka tajā es atradīšot teātra aģentu adreses.

— Un tikai tāpēc tu devies uz Brodveju? Es arī būtu varējis tev to pateikt.

— Kāpēc tad tu neteici? — jautāja Kerija, nepaceldama acu no laikrakstā.

— Tu man neprasīji, — atbildēja Herstvuds.

Kerija veltīgi centās kaut ko atrast cieši apdrukātajās slejās. Viņu uztrauca šī vīrieša vienaldzīgā izturēšanās. Viss, ko viņš darīja, tikai pasliktināja jau tā grūto stāvokli. Kerijai sirdī modās nožēla pašai pret sevi. Asaras sariesās acīs. Herstvuds pamanīja viņas satraukumu.

— Dod, es paskatīšos.

Lai mazliet nomierinātos, Kerija izgāja viesistabā, bet Herstvuds paņēma laikrakstu. Drīz viņa atgriezās. Herstvuds bija paņēmis zīmuli un kaut ko rakstīja uz vecas aploksnes.

— Te ir trīs adreses, — viņš teica.

Kerija paņēma aploksni: pirmā bija misis Bermudeza, otrs — Marks Dženkss, trešais — Persijs Veilss. Izlasījusi adreses, Kerija nekavējoties devas uz durvīm.

— Labāk iešu tūlīt, — viņa neatskatīdamās teica. Herstvuds redzēja, ka viņa aiziet, un viņam sametās

kauns: tas bija kādreizējā, neparasti ātri notrulināta vīrišķīgā lepnuma īslaicīgs uzliesmojums. Viņš pasēdēja kādu brīdi, bet tad vairs nevarēja izturēt. Piecēlās un uzlika platmali.

«Iešu pastaigāties,» viņš noteica un gāja, pats nezinādams, kurp, bet viņš nevarēja neiet.

Kerija vispirms uzmeklēja misis Bermudezu, kas dzīvoja vistuvāk. Tā bija vecmodīga savrupmāja, pielāgota kantora vajadzībām. Misis Bermudezas kantoris sastāvēja no divām telpām: kādreizējās viesistabas un guļamistabas. Uz durvīm vēl bija palicis uzraksts «Privāti».

Kad Kerija iegāja iekšā, tur jau atradās vairākas personas — vīrieši, kas nekā nesacīja un nekā nedarīja.

Drīz atvērās durvis un pa tām iznāca divas ļoti vīrišķīga izskata sievietes, cieši pieguļošos kostīmos, ar baltam apkaklītēm un aprocēm. Aiz viņām nāca tukla, gadus četrdesmit piecus veca lēdija ar gaišiem matiem un vērīgām acīm, — spriežot pēc ārienes, viņa šķita labsirdīga. Viņa vismaz smaidīja.

Tikai neaizmirstiet, — sacīja viena no vīrišķīgajām sievietēm.

— Neaizmirsīšu, — atbildēja tuklā lēdija. — Bet kur jūs būsiet februāra pirmajā nedēļā?

— Pitsburgā.

— Es rakstīšu jums uz turieni.

— Labi, — atbildēja kliente un kopā ar savu pavadoni aizgāja.

Acumirklī tuklās lēdijas seja kļuva ārkārtīgi nopietna un lietišķa. Viņa apgriezās un pētoši uzlūkoja Keriju.

— Nu, jaunā lēdij, ar ko varu jums pakalpot? — viņa jautāja.

— Vai jūs esat misis Bermudeza?

— Jā.

— Sakiet, lūdzu, — Kerija vilcinādamās iesāka, — vai jūs apgādājat aktieriem vietas teātrī?

— Jā.

— Vai jūs nevarētu sameklēt kaut ko arī man?

— Vai jums ir pieredze?

— Ļoti maz.

— Kādā trupā jūs uzstājāties?

— Ak, nekādā, — Kerija sāka paskaidrot, — tā bija tikai izrāde, kas …

— Es saprotu, — tuklā lēdija viņu pārtrauca. — Pašlaik es nekā nevaru jums piedāvāt.

Kerijas seja apmācās.

— Jums vajadzīgs pastrādāt Ņujorkā, — nobeidza labsirdīga misis Bermudeza. — Mēs tomēr pierakstīsim jūsu adresi.

Kerija stāvēja un noskatījās, kā tuklā lēdija nozūd savā kabinetā.

— Kur jūs dzīvojat? — vaicāja jauna sieviete, kas sēdēja aiz rakstamgalda, atsākdama pārtraukto sarunu.

Kerija piegāja tuvāk, pateica savu vārdu un adresi. Sieviete pierakstīja datus, un tad Kerija varēja iet. Gandrīz tas pats atkārtojās mistera Dženksa kantori, vienīgā atšķirība bija tā, ka sarunas beigās viņš sacīja: — Ja jūs uzstātos kādā no vietējiem teātriem vai arī 'jums būtu programma ar jūsu vārdu, , es varbūt varētu jūsu labā kaut ko darīt.»

Trešajā vietā viņai uzreiz noprasīja: — Kādu darbu tad jūs meklējat?

— Es jūs lāgā nesaprotu, — sacīja Kerija.

— Nu, piemēram, vai jūs gribat spēlēt komēdijā, varietē vai arī uzstāties kā koriste?

— Es gribētu dabūt lomu kādā lugā, — atbildēja Kerija

— Hm, — norūca teātra aģents, — par to jums vajadzēs maksāt.

— Cik? — jautāja Kerija, kurai, lai arī cik smieklīgi tas izliekas, nekad nebija ienākusi prātā šāda iespēja.

— Tas jānosaka jums pašai, — aģents viltīgi atbildēja. Kerija ziņkārīgi raudzījās aģentā. Viņa nezināja, kā turpināt sarunu.

— Vai jūs pagādāsiet man lomu, ja es samaksāšu?

— Protams, bet, ja nevarēsim, atdosim naudu atpakaļ.

— Ak, — Kerija iesaucās.

Aģents saprata, ka apmeklētājai trūkst jebkādas pieredzes, tādēļ turpināja:

— Jums vajadzēs iemaksāt vismaz piecdesmit dolāru. Par mazāku summu neviens negribēs ar jums nodarboties.

Kerija sāka saprast.

— Pateicos, — viņa teica. — Es padomāšu. Viņa devās uz durvīm, tad pēkšņi apstājas, it kā kaut

ko atcerēdamās.

— Cik ilgā laikā jūs pagādāsiet man lomu? — viņa vaicāja.

— To grūti pateikt, — atbildēja aģents. — Varbūt pēc nedēļas, varbūt pēc mēneša. Jūs dabūsiet pirmo lomu, kas būs jums piemērota.

— Saprotu, — sacīja Kerija un, piespiesti pasmaidīdama, izgāja.

Teātra aģents, kādu brīdi noraudzījās viņai pakaļ, klusi noteica:

— Dīvaini, kā šīs sievietes cenšas nokļūt uz skatuves! Priekšlikums iemaksāt piecdesmit dolārus neizgāja Kerijai no prāta. «Varbūt aģents paņems tikai naudu, bet pēc tam neliksies par mani ne zinis,» viņa domāja. Kerijai bija dažas dārglietas — gredzens ar dimantu, sakta un citi nieciņi. Ja tos ieķīlātu, viņa droši vien dabūtu piecdesmit dolāru.

Herstvuds bija jau mājā. Viņam nebija ienācis prātā, ka Kerija tik ilgi varētu palikt pilsētā.

— Nu? viņš sacīja, neiedrošinādamies vairāk jautāt.

— Šodien es nekā neatradu, — atbildēja Kerija, novilkdama cimdus. — Viņi visi prasa naudu un tikai tad solās sagādāt vietu.

— Cik daudz? — jautāja Herstvuds.

— Piecdesmit dolārus.

— Tīrais sīkums, vai ne?

— Ak, viņi ir tādi paši kā visi, — atbildēja Kerija. — Nekad nevar zināt, vai viņi patiešām kaut ko darīs tevis labā, kad būs saņēmuši naudu.

— Es gan neriskētu ar piecdesmit dolāriem, — sacīja Herstvuds, it kā viņam būtu šī summa un viņš izšķirtu šo jautājumu.

— Es nezinu, — sacīja Kerija. — Es vēl griezīšos pie dažiem režisoriem.

Herstvuds mierīgi to noklausījās, — briesmas, kas slēpās šai plānā, nenonāca līdz viņa apziņai. Viņš lēnām šūpojās šurp un turp un grauza nagus. Šādos grūtos apstākļos viss viņam šķita pieņemams. Vēlāk viņš izlabos savu vainu.

TRĪSDESMIT ASTOTĀ NODAĻA

Sapņu valstībā. Nežēlīgā ārpasaule.

Nākamajā dienā Kerija no jauna devās meklēt darbu; «Kazino» teātrī viņa uzzināja, ka kļūt par koristi tikpat grūti kā atrast darbu kaut kur citur. Glītu meiteņu, kas var izpildīt statistu lomas, nekad netrūkst, tāpat kā netrūkst strādnieku, kas spēj cilāt kapli. Viņa uzzināja arī, ka teātri pievērš uzmanību tikai ārējam izskatam, vai tas atbilst parastajam skaistuma un formas standartam. Pašu darba meklētāju domas par savām aktrises spējām nevienu neinteresē.

— Vai es varētu satikt misteru Greju? — Kerija jautāja saīgušam šveicaram, kas sēdēja pie skatuves ieejas «Kazino» teātrī.

— Nē. Viņš ir aizņemts.

— Vai jūs nezināt, kad es varētu viņu satikt? — Vai jums ir uzaicinājums.

— Nē.

— Tad jums jāgriežas pie viņa kantorī.

— Ak dievs! — iesaucās Kerija. — Kur ir viņa kantoris?

Šveicars pateica istabas numuru.

Kerija zināja, ka pašreiz nav nozīmes iet uz kantori, jo mistera Greja tur nebūs. Nekas cits neatlika kā izmantot brīvo laiku tālākiem meklējumiem.

Drūmo stāstu par Kerijas piedzīvojumiem citos teātros var ātri izstāstīt. Misters Deilijs, piemēram, nepieņēma nevienu bez iepriekšēja pieteikuma. Kerijai veselu stundu nācās nosēdēt netīrās uzgaidāmās telpās, pirms viņa to uzzināja no mierīgā, vienaldzīgā Deilija sekretāra mistera Dornija.

— Jums vajag iepriekš aizrakstīt viņam un lūgt, lai jūs pieņem.

Kerija gāja prom.

«Empaira» teātrī Kerija sastapa veselu baru ļoti neatsaucīgu un vienaldzīgu cilvēku. Visur ērtas, mīkstas mēbeles, grezna apdare, visur ļoti atturīgs tonis.

«Licejā» Kerija iekļuva vienā no pagrabstāvā iekārtotajiem kabinetiem, kur sienas bija apsistas ar dārgu paneli un grīdas sedza mīksti paklāji, tā, ka ienācējs tūlīt sajuta bijību pret katru amatpersonu. Šeit visi tēloja lielus vīrus: gan kasieris, gan šveicars, gan izsūtāmais.

«Esi tagad pazemīgs — ļoti pazemīgs! Pastāsti, ko tu vēlies. Stāsti ātri, kautrīgi un bez jebkādām pašlepnuma pazīmēm. Ja tas nesagādās mums nekādas rūpes, mēs paskatīsimies, ko varētu darīt.»

Tāds bija noskaņojums «Licejā» — tāda patiesībā bija attieksme pret lūdzējiem visos pilsētas teātru kantoros. Šie sīkie uzņēmēji jūtās kā neierobežoti karaļi savā valstībā.

Kerija gāja prom nogurusi un apmulsusi, ka visi viņas pūliņi palikuši bez panākumiem.

Vakarā Herstvuds dabūja dzirdēt visus sīkumus par nogurdinošo un veltīgo meklēšanu.

— Man pat neizdevās nevienu redzēt, — viņa žēlojās. — Es visu laiku tikai gāju un gāju un gaidīju stundām ilgi.

Herstvuds klusēdams raudzījās Kerija.

— Jā, bez draugiem neko nevar panākt, — viņš bezcerīgi piebilda.

Herstvuds saprata, ar kādām grūtībām Kerijai jāsastopas savās gaitās, bet tās viņam nemaz nelikās tik briesmīgas. Viņa bija nogurusi un zaudējusi drosmi, bet tagad viņa varēja atpūsties. Raudzīdamies uz pasauli no sava šūpuļkrēsla, viņš nespēja aptvert viņas pārdzīvojumu rūgtumu. Kāpēc tā uztraukties? Rīt taču arī vēl diena.

Rīts pienāca, pēc tam nākamais, aiznākamais un citi rīti.

Beidzot Kerijai izdevās satikt «Kazino» direktoru.

— Pienāciet nākamās nedēļas sākumā, — tas teica. — Varbūt tad pie mums notiks kādas izmaiņas.

Tas bija liels, plecīgs vīrietis, pārmērīgi švītīgi ģērbies un aptaukojies no laba ēdiena; viņš vērtēja sievietes tāpat, kā citi vērtē zirgus. Kerija bija skaista un gracioza. Viņu varēja pieņemt, kaut arī viņai nebija nekādas pieredzes. Kāds no īpašniekiem bija aizrādījis, ka kordebaletā trūkstot skaistu meiteņu.

Līdz nākamās nedēļas sākumam bija jāgaida vēl dažas dienas. Bet nākamā mēneša pirmais datums vairs nebija tālu. Kerija uztraucās tā, kā vēl nekad nebija uztraukusies.

— Vai tu patiešām meklē darbu, kad ej uz pilsētu? — kādu rītu pēc grūtām pārdomām viņa jautāja Herstvudam.

— Protams, meklēju, — viņš sapīcis atbildēja, taču sevišķi neapvainojās par pazemojošo mājienu.

— Tev pagaidām vajadzētu pieņemt vienalga kādu darbu, — Kerija sacīja. — Drīz atkal būs mēneša pirmais datums.

Viņa izskatījās kā pats izmisuma iemiesojums.

Herstvuds beidza lasīt laikrakstu un sāka pārģērbties.

«Iešu un paskatīšos,» viņš domāja. «Varbūt alusfabrikā atradīsies kāds darbs. Jā, varētu pieņemt arī bufetnieka vietu, ja tāda pagadītos.»

Vēlreiz atkārtojās svētceļojums, ko viņš jau agrāk bieži bija gājis. Pēc viena vai diviem nelaipniem atraidījumiem Herstvuda apņēmība izgaisa.

«Nav nozīmes,» viņš domāja. «Labāk iešu uz mājām.»

Tagad, kad naudas bija tik maz, Herstvuds sāka pievērst uzmanību savam apģērbam un redzēja, ka pat viņa labākā kārta izskatās jau diezgan apbružāta. Tas viņu ļoti sarūgtināja

Kerija pārnāca mājās krietni vēlāk.

— Šodien es apmeklēju dažus varietē, — viņa drūmi sacīja. — Bet viņi prasa jau gatavu priekšnesumu, bez tā nevienu nepieņem.

— Es šodien aizgāju aprunāties uz alusfabriku, — sacīja Herstvuds. — Tur man apsolīja darbu pēc divām vai trim nedēļām.

Redzot Kerijas izmisumu, viņam vajadzēja izlikties, un viņš to darīja. Pagurums atvainojas enerģijas priekša. Pirmdien Kerija atkal devās uz «Kazino».

— Vai es teicu jums šodien ierasties? — jautāja direktors, nopētīdams viņu no galvas līdz kājām.

— Jūs teicāt: nākamās nedēļas sākuma, — atbildēja Kerija, stipri samulsusi.

— Vai jūs jau kādreiz esat strādājusi teātrī? — direktors gandrīz bargi noprasīja.

Kerija atzinās, ka nav strādājusi.

Rakņādamies pa papīriem, direktors vēlreiz aplūkoja darba meklētāju. Patiesībā viņš bija ļoti apmierināts ar šo skaisto, jauno sievieti, kura izskatījās tik kautrīga.

— Atnāciet rīt no rīta uz teātri, — viņš sacīja. Kerijai sirds aiz prieka salēcās.

— Labi, — viņa ar pūlēm pateica. Viņa saprata, ka šis cilvēks grib dot viņai darbu, un pagriezās uz durvju pusi.

«Vai viņš patiešām pieņems mani trupā? Ak dievs, vai tas varētu būt!»

Lielās pilsētas troksnis, kas ieplūda caur atvērtajiem logiem, vienā mirklī kļuva viņai patīkams.

It kā atbildot uz viņas domām, atskanēja skarba balss, kas izkliedēja visas Kerijas šaubas.

— Tā kā esiet klāt noteiktā laika, — direktors bargi sacīja, — ja nokavēsiet, paliksiet bez darba.

Kerija steidzās prom. Šajā brīdī viņai nebija nekādas vēlēšanās pārmest Herstvudam viņa kūtrumu. Viņai ir vieta! Viņai ir vieta! Šie vārdi ka jauka dziesma skanēja viņai ausīs.

Priecīgi satraukta viņa gribēja tūlīt izstāstīt visu Herstvudam. Bet, ejot uz mājām, viņai arvien vairāk un vairāk bija jādomā par dīvaino sagadīšanos, ka viņa atrada darbu pēc dažām nedēļām, bet Herstvuds jau mēnešiem ilgi slaistījās bezdarbībā.

«Kāpēc viņš negrib strādāt?» viņa atklāti pati sev jautāja. «Ja es atradu darbu, kāpēc viņš neatrod? Man tas nemaz nebija tik grūti.

Viņa aizmirsa savu jaunību un skaistumu. Savā sajūsmā viņa nerēķinājās ar grūtībām, kas stājas cilvēkam ceļā, vecumam tuvojoties.

Tā vienmēr runā panākumu balss.

Taču Kerija nespēja saglabāt savu noslēpumu. Viņa centās izturēties mierīgi un vienaldzīgi, bet tūlīt varēja noprast, ka viņa izliekas.

— Nu? — Herstvuds jautāja, redzēdams Kerijas priecīgo seju.

— Man ir darbs.

— Tev ir darbs? — sacīja Herstvuds, atviegloti uzelpodams.

— Jā.

— Kas tas ir par darbu? — jautāja Herstvuds, kuram uzreiz likās, ka tagad arī viņš atradīs kaut ko labu.

— Kordebaletā, — viņa atbildēja.

— Vai «Kazino» teātrī, par ko tu man jau minēji?

— Jā, — Kerija apstiprināja. — Rīt sāksies mēģinājumi.

Kerija bija tik priecīga, ka izstāstīja notikušo visos sīkumos. Beidzot Herstvuds jautāja:

— Vai tu zini, cik tev maksās?

— Nē, man negribējās prasīt, — atbildēja Kerija. — Man šķiet, ka viņi maksās divpadsmit vai četrpadsmit dolārus nedēļā.

— Jā, es arī tā domāju, — sacīja Herstvuds.

Todien milzīgais sasprindzinājums, kas pēdējā laikā valdīja mazajā dzīvoklītī, atslāba, un viņi paēda labas vakariņas. Herstvuds aizgāja noskūt bārdu un atgriezās mājās, nopircis arī krietnu gabalu gaļas.

«Rīt arī es došos meklēt darbu,» viņš domāja un ar jaunām cerībām iedrošinājās atkal pacelt galvu uz augšu.

Nākamajā rītā Kerija laikus ieradās teātrī un viņai ierādīja vietu kordebaletā. Viņa redzēja milzīgu, tukšu krēslainu zāli, kurā vēl glabājās atmiņas par iepriekšējā vakara greznību un smaržām, — tā bija slavena ar savu austrumniecisko iekārtojumu. Tā iepriecināja Keriju un iedvesa viņai godbijīgas bailes. Lai svētīta teātra brīnišķīgā realitāte! Ak, kā viņa strādās, lai būtu šīs vietas cienīga! Tā pacēlās pāri visam parastajam, pāri bezdarbībai un trūkumam, pāri visam, kas neievērojams un niecīgs. Eleganti tērpušies ļaudis brauc uz šejieni ekipāžās. Te ir jautrības un spožu uguņu centrs. Un viņa — tā visa dalībniece. Ak, ja vien varētu te palikt, cik laimīga tad viņa būtu!

— Kā jūs sauc? — jautāja režisors, kas vadīja nodarbības.

— Madenda, — viņa atbildēja, acumirklī atcerēdamās vārdu, ko Druē viņai Čikāgā bija izvēlējies. — Kerija Madenda.

— Nu, mis Madenda, — viņš ļoti laipni teica, vismaz Kerijai tā šķita, — jūs stājieties tur.

Tad viņš uzsauca kādai jaunai sievietei, kas jau agrāk bija pieņemta trupā:

— Mis Klarka, jūs iesiet pārī ar mis Madendu.

Jaunā sieviete panācās uz priekšu, lai Kerija redzētu, kur nostāties.

Mēģinājums sākās, Kerija drīz pārliecinājās, ka aktieru apmācība notika gandrīz tāpat kā toreiz Čikāgā, tikai režisora izturēšanās bija daudz valdonīgāka. Jau toreiz Čikāgā Kerija bija brīnījusies par mistera Millera neatlaidību un augstprātību, taču tagadējais režisors bija ne vien neatlaidīgs, bet arī ļoti rupjš. Jo ilgāk mēģināja, jo vairāk viņš dusmojās par katru vismazāko kļūdu un auroja pilnā kaklā. Viņam, acīm redzot, ne prātā nenāca izturēties ar cieņu pret šīm sievietēm.

— Klārk! — viņš kliedza, tīšu prātu aizmirsdams vārdiņu «mis». — Kāpēc jūs neievērojat takti?

— Pa četri pa labi! Pa labi, es saku. Pa labi! Neguliet, velns lai parauj! Pa labi! — Pēdējos vārdus sakot, viņš aiz niknuma rēca.

— Meitlend, Meitlend! — viņš pēkšņi iesaucās. Maza, glīti ģērbusies meitene uztraukta iznāca no rindas. Kerijas sirdi pildīja līdzjūtība un bailes.

— Jā, ser, — sacīja mis Meitlenda.

— Kas kait jūsu ausīm?

— Nekas, ser.

— Vai jūs zināt, ko nozīmē «kolona pa kreisi»?

— Jā, ser.

— Kāpēc tad jūs griežaties pa labi? Tīšu prātu jaucat mēģinājumu?

— Es tikko gribēju …

— Kas man par daļu, ko jūs gribējāt! Labāk izmazgājiet ausis!

Kerijai bija meitenes žēl, un viņa ar bailēm gaidīja savu kārtu. Bet nākamo rājienu saņēma kāda cita.

— Stāt! — kliedza režisors, it kā izmisumā paceldams uz augšu abas rokas; viņš izskatījās briesmīgi nikns.

— Elvers! Kas jums mutē?

— Nekas, — mis Elvērsa atbildēja, bet blakus stāvētājas kautrīgi smaidīja un nervozi mīņājās uz vietas.

— Jūs sarunājāties?

— Nē, ser.

— Nu, tad turiet muti ciet! Un tagad vēlreiz visas kopā. Beidzot pienāca arī Kerijas kārta. Viņa centās izpildīt

visu cik labi vien iespējams, un tieši šī pārliekā centība izrādījās viņas klupšanas akmens.

— Meison, — režisors sauca, — mis Meison!

Kerija raudzījās apkārt, gribēdama uzzināt, uz kuru šis vārds attiecas. Meitene, kas stāvēja viņai aizmugurē, mazliet pastūma Keriju uz priekšu, bet viņa vēl nesaprata.

— Jūs, jūs! — sacīja režisors. — Vai kurla esat?

— Ak! — izdvesa Kerija, satrūkdamās un stipri nosarkdama.

— Vai tad jūsu uzvārds nav Meisona? — jautāja režisors.

— Nē, ser. Mani sauc Madenda.

— Nu tad sakiet — kas kait jūsu kājām? Vai jūs neprotat dejot?

— Protu, ser! — atbildēja Kerija, kura jau sen bija apguvusi šo mākslu.

— Kāpēc tad nedejojat? Kāpēc velciet kājas kā mironis? Man vajadzīgas meitenes, kurās dzīvība kūsāt kūsā.

Kerijai vaigi dega kā ugunī. Lūpas viegli drebēja.

— Jā, ser, — viņa atbildēja.

Trīs stundas Kerijai bija jāklausās saniknotā un nenogurdināmā režisora klaigāšanā. Viņa atstāja teātri fiziski nogurusi, taču pārāk satraukta, lai to ievērotu. Viņa gribēja iet mājās un vingrināties, kā režisors bija ieteicis. Turpmāk viņa nedrīkst kļūdīties.

Herstvuda nebija mājās. Kerija nodomāja, ka viņš, kā par brīnumu, aizgājis meklēt darbu. Viņa iekoda dažus kumosus un tūlīt sāka vingrināties. Cerība atbrīvoties no materiālām grūtībām viņu stiprināja. «Slavas zvani skanēja viņai ausīs.»

Kad Herstvuds atgriezās mājās, viņam vairs nebija ne vēsts no tā priecīgā noskaņojuma, kādā bija devies uz pilsētu. Kerijai vajadzēja pārtraukt vingrināšanos un gatavot pusdienas. Tas viņu kaitināja. Vai tad viņai darba nepietiek? Viņa taču nevar vienā un tai pašā laikā spēlēt teātrī un nodarboties ar mājsaimniecību.

«Kad sāksies izrādes, es to vairs nedarīšu,» Kerija nolēma. «Lai viņš iet ēst ārpus mājas.»

Katra diena nesa sev līdz jaunas rūpes. Kerija drīz pārliecinājās, ka būt par statisti nav nemaz tik brīnišķīgi, kā viņai agrāk šķita; viņa uzzināja arī, ka saņems divpadsmit dolārus nedēļā. Pēc dažām dienām viņa pirmoreiz redzēja teātra «augstības» — lēdijas un džentlmeņus, galveno lomu tēlotājus. Tie bija privileģēti ļaudis, pret kuriem visi izturējās ar cieņu. Bet viņa nebija nekas, itin nekas!

Mājās Keriju gaidīja Herstvuds, kas nesagādāja viņai nekā cita kā tikai rūpes. Viņš, acīm redzot, nedomāja meklēt darbu, taču nekautrējās izvaicāt Keriju, kā viņai veicas teātrī. Spriežot pēc neatlaidības, ar kādu viņš katru dienu jautāja vienu un to pašu, bija jāsecina, ka viņš cer dzīvot no viņas darba algas. Tagad, kad Kerijai paredzami pašai savi ienākumi, viņu uztrauca Herstvuda izturēšanās. Šis cilvēks tīkoja pēc viņas nožēlojamiem divpadsmit dolāriem.

— Nu, kā tev veicas? — viņš mēdza apvaicāties.

— Gluži labi, — viņa atbildēja.

— Vai nav grūti?

— Nekas, gan jau pieradīšu.

Un Herstvuds atkal iedziļinājās savā laikrakstā.

— Pa ceļam es nopirku mazliet tauku, — viņš piebilda, it kā nejauši būtu to atcerējies. — Domāju, ka tu varbūt gribēsi cept biskvītu.

Šī vīrieša mierīgais aizrādījums mazliet pārsteidza Keriju, it sevišķi pēc nesenajiem notikumiem. Neatkarība, kuru viņa cerēja drīz sasniegt, piešķīra viņas novērojumiem lielāku asumu, un viņai bieži radās vēlēšanās izteikt visu, kas sakrājies uz sirds. Taču viņa nevarēja runāt ar Herstvudu tā, kā bija runājusi ar Druē. Šajā cilvēkā bija kaut kas, pret ko viņa vienmēr bija jutusi godbijību. Šķita, ka Herstvudā vēl slēpjas kāds neredzams spēks.

Kādu dienu, apmēram nedēļu pēc pirmā mēģinājuma, notika tas, ko Kerija bija paredzējusi.

— Mums jābūt ļoti taupīgiem, — Herstvuds teica, nolikdams uz galda nopirkto gaļu. — Tu jau vēl tik drīz algu nedabūsi.

— Nē, — atbildēja Kerija, maisīdama kaut ko pannā uz plīts.

— Man iznāk, ko samaksāt īri, un tad atliek vairs tikai trīspadsmit dolāri, — viņš piebilda.

«Tātad sākas!» nodomāja Kerija. «Tagad man vajadzēs tērēt savu naudu.»

Acumirklī viņa atcerējās, ka bija gribējusi nopirkt sev vienu otru lietu. Viņai vajadzēja jaunas drēbes. Arī cepure bija stipri nonēsāta.

«Vai tad ar maniem divpadsmit dolāriem pietiks, ko samaksāt īri un segt saimniecības izdevumus?» viņa domāja. «Nē, tas nav iespējams. Kāpēc viņš nemeklē darbu?»

Tuvojās pirmizrādes vakars. Kerija neaicināja Herstvudu nākt un paskatīties. Arī pats Herstvuds nedomāja iet. Tā būtu tikai lieka naudas izšķiešana. Kerijas loma bija tik niecīga.

Laikrakstos parādījās paziņojumi, visur rēgojās afišas ar primadonnas un citu aktieru vārdiem. Kerija nebija nekas.

Tāpat kā Čikāgā, viņu pārņēma lampu drudzis, kad baletam vajadzēja iziet uz skatuves, taču viņa drīz atguvās. Loma bija tik niecīga, ka visas bailes izzuda. Kerija jutās pavisam neievērojama, viņai nebija ko uztraukties. Par laimi, nevajadzēja uzģērbt triko. Viņa bija to divpadsmit meiteņu skaitā, kuras ietērpa skaistos, zeltainos svārciņos, kas izbeidzās kādu sprīdi virspus ceļiem.

Stāvot uz skatuves, soļojot un laiku pa laikam pievienojot savu balsi kopējam korim, Kerija varēja lūkoties uz publiku, un viņa saprata, ka operete gūst panākumus. Skatītāji neskopojās aplausiem, taču Kerija ievēroja, cik slikti tēloja dažas pazīstamas aktrises.

«Es tēlotu daudz labāk,» viņa vairākas reizes nodomāja. Jāatzīst, ka viņai bija taisnība.

Tiklīdz izrāde beidzās, Kerija ātri pārģērbās: režisors bija norājis dažas meitenes, bet Kerijai nebija teicis ne vārda, tādēļ viņa iedomājās, ka gluži labi tikusi galā ar lomu. Kerijai gribējās ātrāk aiziet no teātra, viņa gandrīz nevienu te nepazina, un skatuves zvaigznes mīlēja tenkot. Ārpusē gaidīja ekipāžas un švītīgi ģērbušies jaunekļi. Kerija pamanīja, ka viņu uzmanīgi novēro. Vajadzēja tikai pamirkšķināt ar acīm, un viņai tūlīt rastos pavadonis. Bet viņa to nedarīja.

Tomēr kāds pārdrošs jauneklis iedrošinājās viņu uzrunāt.

— Jūs taču nedomājat braukt uz mājam viena? Kerija tikai paātrināja soļus un iesēdās Piektās avēnijas tramvajā. Galva viņai bija tik pilna šī vakara iespaidiem, ka viņa ne par ko citu nespēja domāt.

Nedēļas beigās Kerija, vēlēdamās pamudināt Herstvudu kaut ko uzsākt, it kā neviļus apjautājās: — Vai neesi saņēmis kādu ziņu no alusfabrikas?

— Nē, — atbildēja Herstvuds, — viņi nav vēl sagatavojušies. Taču es ceru, ka tur vietu dabūšu.

Kerija vairs neko neteica, taču doma, ka viņai vajadzēs atdot savu naudu, viņu stipri uztrauca. Herstvuds noprata, ka tuvojas izšķirošais brīdis, un nolēma iežēlināt Keriju. Viņš jau sen zināja, ka viņa ir labsirdīga un pacietīga. Herstvudam bija mazliet kauns, ka jāķeras pie šādiem līdzekļiem, bet viņš centās sevi attaisnot, domājot, ka drīz vien atradīs darbu. Tajā dienā, kad vajadzēja maksāt īri, viņam radās izdevība par to runāt.

— Nu, — viņš teica, noskaitīdams vajadzīgo summu, — tā ir gandrīz visa mana nauda. Visdrīzākā laikā jāsameklē darbs.

Kerija iesānis skatījās uz viņu, neskaidri nojauzdama, ka tūlīt sekos lūgums.

— Ja tikai es vēl mazliet varētu izturēt, es droši vien kaut ko atrastu. Septembrī Dreiks noteikti atvērs hoteli.

— Patiešām? — jautāja Kerija, domādama, ka līdz septembrim vairs palicis tikai mēnesis.

— Vai tu neizpalīdzētu man līdz tam laikam? — viņš lūdzoši sacīja. — Esmu pārliecināts, ka drīz tikšu atkal uz zaļa zara.

— Jā-ā, — atbildēja Kerija, ar skumjam nodomādama ka liktenis viņu piekrāpis.

— Mēs varētu kaut kā iztikt, ja dzīvotu taupīgi. Es, protams, tev visu atmaksāšu.

— Ak, es labprāt tev palīdzēšu, — sacīja Kerija, kaunēdamās par savu cietsirdību; viņa sajuta sirdsapziņas pārmetumus, ka viņam tā jāzemojas, taču vēlēšanās paturēt pašai nopelnīto naudu izraisīja viņā protestu.

— Džordž, kāpēc tu neķeries pie kura katra darba, vismaz pagaidām? — viņa teica. — Vai nav vienalga, ko dara? Varbūt vēlāk atradīsi kaut ko labāku.

— Esmu ar mieru strādāt jebkuru darbu, — Herstvuds, atviegloti uzelpodams, sacīja, taču mazliet saviebās, dzirdot viņas pārmetumus. — Esmu ar mieru tīrīt pat ielas. Mani jau te neviens nepazīst.

— Ak, tev tas nemaz nav jādara, — iesaucās Kerija, kurai uzreiz kļuva Herstvuda žēl. — Ir taču vēl citi darbi.

— Es noteikti kaut ko atradīšu, — viņš teica, izlikdamies drošs un apņēmīgs.

Tad viņš no jauna ķērās pie sava laikraksta.

TRĪSDESMIT DEVĪTĀ NODAĻA

Gaisma un ēnas. Ceļi šķiras.

Taču Herstvuda apņēmībai nebija nekādu panākumu, viņā tikai vēl vairāk nostiprinājās pārliecība, ka tieši šī diena nav īstā diena darba meklēšanai. Bet Kerija nākamās trīsdesmit dienas pavadīja vienās raizēs.

Jo skaidrāk viņa saprata, ka par savu nopelnīto naudu nevarēs iegādāties jaunus tērpus, nerunājot nemaz par rotas lietām, jo vairāk viņa pēc tiem kāroja. Žēlums, ko viņa sajuta pret Herstvudu, kad tas lūdza palīdzību, izzuda, domājot par glītu apģērbu. Herstvuds neatkārtoja savu lūgumu katru dienu, bet tieksme labi izskatīties urdīja Keriju neatlaidīgi. Tā bija tik neatvairāma, un Kerijai tik ļoti gribējās apmierināt šo tieksmi, ka viņa aizvien vairāk un vairāk vēlējās, kaut Herstvuds nestāvētu viņai ceļā.

Kad Herstvuds ķērās pie pēdējiem desmit dolāriem, viņš nolēma paturēt sev mazliet kabatas naudas tramvajam, frizierim un citiem sīkiem izdevumiem, lai nekļūtu pilnīgi atkarīgs no Kerijas. Viņš paziņoja, ka naudas vairs nav, kaut arī šī nelielā summa vēl bija viņam kabatā.

— Mana kabata tukša, — viņš teica Kerijai kādu pēcpusdienu. — Šorīt es samaksāju par oglēm, atlika tikai daži centi.

— Man somiņā ir mazliet naudas.

Herstvuds paņēma no somiņas piecpadsmit centus un gāja uz veikalu pēc konservētiem tomātiem. Kerija pat lāgā neaptvēra, ka tas ir jaunās kārtības sākums. Kopš tās dienas viņš sāka pirkt šādus tādus sīkumus par sievas naudu, līdz kādu rītu Kerija pēkšņi atcerējās, ka atgriezīsies mājās tikai vakariņu laikā.

— Mums mājās nav nemaz miltu, — viņa teica. — Tu varētu aiziet uz veikalu. Paņem arī gaļu. Varbūt aknas un speķi?

— Labi, — piekrita Herstvuds.

— Paņem pusi vai trīsceturtdaļmārciņas.

— Pietiks ar pusmārciņu.

Kerija atvēra somiņu un nolika uz galda piecdesmit centus. Herstvuds izlikās naudu neredzam.

Vēlāk viņš par trīspadsmit centiem nopirka miltus, kurus visās tirgotavās pārdod maisiņos pa trīsarpus mārciņām katrā, un par piecpadsmit centiem — aknas un speķi. Pārnācis mājās, Herstvuds nolika pirkumus un atlikušos trīsdesmit divus centus virtuvē uz galda, kur Kerija tos atrada. Viņa ievēroja, ka atlikums ir precīzs, un sirds viņai iesmeldzās, domājot, ka šis cilvēks no viņas vairāk nekā nevēlas kā tikai pārtiku. Viņai šķita, ka izturējusies netaisni. Varbūt viņš vēl dabūs darbu. Viņam nebija nekādas vainas.

Bet to pašu vakaru, kad Kerija tuvojās teātra ieejai, viņai garām pagāja kāda no kordebaleta artistēm jaunā, glītā tvīda kostīmā, kas saistīja Kerijas uzmanību. Pie krūtīm jaunā sieviete bija piespraudusi vijolīšu pušķīti, un šķita esam ļoti labā garastāvoklī. Viņa laipni uzsmaidīja Kerijai, parādīdama skaistus, līdzenus zobus, un Kerija atbildēja ar tādu pašu smaidu.

«Viņa var to atļauties,» Kerija klusībā nodomāja. «Es arī varētu ģērbties tikpat glīti, ja paturētu visu naudu sev. Man nav pat nevienas kārtīgas lentas.»

Pastiepusi uz priekšu kāju, Kerija domīgi aplūkoja savu kurpi.

«Lai notiek kas notikdams, bet sestdien es nopirkšu sev jaunas kurpes,» viņa nolēma.

Viena no visjaukākajām un piemīlīgākajām kordebaleta meitenēm iedraudzējās ar Keriju, jo Kerijā nebija nekā tāda, kas viņu atbaidītu. Tā bija jautra, maza Manona, kas sevišķi neuztraucās par bargajiem morāles likumiem, toties bija laipna un izpalīdzīga pret visiem. Izrādes laikā nebija atļauts sarunāties, taču meitenēm šad un tad izdevās apmainīties ar dažām frāzēm.

— Cik šovakar karsts! — sacīja mazā aktrise, kas bija tērpusies rožainā triko, galvā tai bija zeltīta ķivere, rokā spožs vairogs.

— Jā, karsts gan, — atbildēja Kerija, priecādamās, ka viņu uzrunā.

— Es nudien izcepšu! — turpināja meitene.

Kerija paskatījās uz viņas glīto sejiņu ar lielajām, zilajām acīm un redzēja sviedru lāsītes uz viņas pieres.

— Man vēl nekad nav nācies tik daudz maršēt kā šajā operetē, — piebilda meitene zeltītajā ķiverē.

— Vai tad jūs esat piedalījusies arī citās? — jautāja Kerija, pārsteigta, ka šai mazajai aktrisei ir jau pieredze.

— Ļoti daudzās. Bet jūs?

— Šī ir mana pirmā uzstāšanās.

— Vai patiešām? Man šķiet, es redzēju jūs, kad izradīja «Karalienes draugu».

— Nē, — Kerija papurināja galvu.

Viņu saruna pārtrūka, jo atskanēja orķestra dārdi, un aiz kulisēm iedegās prožektori. Kordebaletam vajadzēja sakārtoties, lai no jauna izietu uz skatuves. Tovakar viņām vairs neizdevās sarunāties, bet nākamajā dienā, kad visi posās izrādei, šī meitene atkal pienāca pie Kerijas.

— Es dzirdēju, ka trupa nākamo mēnesi došoties turnejā.

— Vai patiesi? — uztraucās Kerija.

— Jā, vai jūs brauksiet līdz?

— Es nezinu. Droši vien braukšu, ja viņi mani ņems.

— Protams, ņems. Bet es nebraukšu. Turnejā viņi negrib maksāt vairāk, un tā viss, ko nopelni, iziet uzturam. Es nekad nepametu Ņujorku. Te pastāvīgi notiek tik daudz izrāžu.

— Vai jūs vienmēr dabūjat vietu citur?

— Protams. Tieši šajā mēnesī Brodvejas teātrī uzvedīs jaunu opereti. Ja mūsu trupa patiešām dosies ceļā, es mēģināšu tur iekļūt.

Kerija ar lielu interesi noklausījās meitenes paskaidrojumos. Acīm redzot, dabūt vietu teātrī nebija nemaz tik grūti. Varbūt arī viņai izdosies iekārtoties kaut kur citur, kad trupa atstās pilsētu.

— Vai visās vietās maksā apmēram tikpat? — Kerija jautāja.

— Jā. Dažreiz mazliet vairāk. Šajā operetē maksā maz.

— Es saņemu divpadsmit, — sacīja Kerija,

— Nevar būt! — meitene brīnījās. — Man viņi maksā piecpadsmit, un jūs darāt vairāk nekā es. Es gan tā nepiekāptos. Viņi maksā mazāk, jo domā, ka jūs nekā nezināt. Jums vajadzēja saņemt piecpadsmit.

— Bet es nesaņemu, — sacīja Kerija.

— Nu, nākamajā vietā jums maksās vairāk, — turpināja meitene, kurai Kerija ļoti patika. — Jūs visu izpildāt tik jauki, un režisors to, protams, zina.

Patiesību sakot, Kerija pati nemaz neapzinājās, ka izturas uz skatuves cēli un graciozi. Par to viņa varēja pateikties savai dabiskajai stājai un pilnīgam iedomības trūkumam.

— Jūs domājat, ka Brodvejā es varētu dabūt vairāk?

— Nu protams, — atbildēja meitene. — Iesim abas reizē. Es runāšu arī par jums.

Kerija aiz pateicības nosarka. Viņai patika šis mazais skatuves bruņinieks. Meitene zeltītajā ķiverē un karavīra tērpā šķita tik pieredzējusi un pašapzinīga.

«Ja es vienmēr dabūšu darbu, tad mana nākotne nodrošināta,» domāja Kerija.

Taču no rīta, kad vajadzēja veikt saimniecības pienākumus un Herstvuds sēdēja savā šūpuļkrēslā kā īsts nelaimes putns, Kerija ar rūgtumu domāja par savu likteni. Tā kā Herstvuds iepirkās ļoti apdomīgi, ēšanai naudas pietika, varbūt pietiktu arī īres samaksai, bet pāri gan tad nepaliktu ne centa. Kad Kerija nopirka kurpes un citus sīkumus, jautājums par īres maksu stipri sarežģījās. Nedēļu pirms liktenīgās dienas Kerija pēkšņi saprata, ka naudas nepietiks.

— Es baidos, ka man nepietiks naudas īres samaksai, — viņa brokastojot iesaucās, ieskatīdamās savā somiņā.

— Cik naudas tev ir? — Herstvuds jautāja.

— Man ir divdesmit divi dolāri, bet šonedēļ mums taču jāpērk pārtika, un, ja es izdošu par īri visu algu, ko sestdien saņemšu, tad nākamajai nedēļai vairs nepaliks nekā. Kā tev šķiet, vai tavs draugs drīz atvērs šai mēnesī savu

hoteli?

— Es domāju gan, — atbildēja Herstvuds. — Vismaz viņš tā teica.

Pēc kāda brīža viņš piebilda.

— Neraizējies, Kerij! Pārtikas preču tirgotājs droši vien būs ar mieru pagaidīt. Mēs jau tik ilgi iepērkamies viņa veikalā, ka vienu vai divas nedēļas varēsim ņemt preces uz kredīta.

— Vai tu domā, ka viņš atļaus?

— Esmu par to pārliecināts.

To pašu dienu Herstvuds iegāja veikalā pēc mārciņas kafijas un, atklāti raudzīdamies tirgotājam acīs, sacīja:

— Mister Eslodž, vai jums nebūtu nekas pretī, ja mēs norēķinātos par visu nedēļas beigās?

— Lūdzu, mister Vīler! — atbildēja Eslodžs. — Kāpēc gan ne?

Herstvuds arī grūtos apstākļos izturējās taktiski un vairāk nekā neteica. Viņš skatījās ārā pa durvīm, tad paņēma savu kafiju un aizgāja. Bija sākusies izmisuša cilvēka cīņa par savu eksistenci.

Īri par dzīvokli samaksāja, tad pienāca kārta tirgotāja rēķinam. Herstvuds samaksāja to no saviem atlikušajiem desmit dolāriem un nedēļas beigās saņēma naudu no Kerijas. Arī nākamajā reizē viņš novilcināja norēķināšanos ar tirgotāju un tā drīz vien atguva savus desmit dolārus, bet Eslodžs saņēma samaksu par tās nedēļas rēķinu tikai nākamajā ceturtdienā vai piektdienā.

Šo sarežģījumu dēļ Kerija sāka ilgoties pēc pārmaiņām, vienalga, kādām. Herstvuds, acīm redzot, nesaprata, ka viņai varētu būt vēl citas prasības. Viņš plānoja, kā segt visus izdevumus ar viņas algu, bet pats nedarīja nekā, lai dotu kaut ko arī no savas puses.

«Viņš runā par raizēm,» domāja Kerija. «Ja viņš patiešām raizētos, tad vis nesēdētu mierīgi mājās un negaidītu mani. Viņš strādātu. Nevar taču būt, ka vīrietis septiņu mēnešu laikā neatrastu darbu, ja vien labi pacenstos.»

Herstvuda drūmais vecajās, nodilušajās drānās tērptais stāvs, kas pastāvīgi rēgojās acu priekšā, kļuva Kerijai tik pretīgs, ka viņa sāka meklēt izklaidēšanos ārpus mājas. Divreiz nedēļā notika dienas izrādes, un tad Herstvuds pats sagādāja sev kaut ko ēdamu. Divās citās dienās mēģinājums sākās jau desmitos no rīta un turpinājās līdz pulksten vieniem. Pēc mēģinājuma Kerija parasti apciemoja vienu vai otru koristi mājās, tai skaitā arī mazo, zilacaino teātra bruņinieku ar zeltīto ķiveri. Šie apciemojumi sagādāja viņai prieku un ļāva uz laiku aizmirst savas garlaicīgās mājas, kur, drūmās domās nogrimis, sēdēja viņas vīrs.

Zilacaino skatuves bruņinieku sauca par Lolu Osbornu. Viņa dzīvoja Deviņpadsmitajā ielā, netālu no Ceturtās avēnijas; tagad šai māju blokā atrodas tikai biroju celtnes. Te viņa īrēja istabu, pa kuras logiem varēja pārredzēt veselu rindu pagalmu, kuros auga daži kupli, ēnaini koki.

— Vai jūsu ģimene nedzīvo Ņujorkā? — Kerija kādu dienu jautāja Lolai.

— Dzīvo gan, bet es nevaru satikt ar saviem vecākiem. Viņi grib, lai es vienmēr daru tā, kā viņiem patīk. Jūs taču arī dzīvojat Ņujorkā?

— Jā, — atbildēja Kerija.

— Ar savu ģimeni?

Kerijai bija kauns atzīties, ka viņa precējusies. Viņa bieži bija žēlojusies Lolai, ka saņem tik mazu algu, bieži dalījusies ar draudzeni savās rūpēs par nākotni, un tagad viņai bija neērti runāt par vīru.

— Nē, es dzīvoju pie saviem radiniekiem, — viņa atbildēja.

Mis Osborna bija pārliecināta, ka Kerija, tāpat kā viņa, var pavadīt savu brīvo laiku, kā pašai patīk. Tādēļ pastāvīgi lūdza draudzeni palikt ilgāk vai arī aicināja pastaigāties, un tā Kerija aizvien biežāk sāka nokavēt vakariņu gatavošanas laiku. Herstvuds to ievēroja, bet neuzdrošinājās neko iebilst. Dažreiz viņa pārnāca tik vēlu, ka tikko paspēja kaut ko pagatavot, un tūlīt devās uz teātri.

— Vai mēģinājumi notiek arī pēcpusdienā? — viņš kādu dienu jautāja, un viņam gandrīz pilnīgi izdevās noslēpt savu sarūgtinājumu un aizdomas.

— Nē, bet es meklēju sev citu vietu, — atbildēja Kerija.

Tā bija patiesība, bet ar to nevarēja attaisnot viņas ilgo prombūtni. Mis Osborna un Kerija patiešām bija aizgājušas pie režisora, kas gatavojās iestudēt jauno opereti Brodvejas teātrī, bet pēc tam abas bija atgriezušās Lolas istabā un nosēdējušas tur visu laiku.

Kerija uzskatīja Herstvuda jautājumu par mēģinājumu ierobežot viņas personīgo brīvību. Viņa nemaz nenovērtēja, cik lielu brīvību jau ieguvusi. Bet cilvēks vienmēr augstu vērtē savus pēdējos sasniegumus un modri sargā to, ko tam izdevies iekarot.

Herstvuds visu saprata. Viņš nebija muļķis, bet viņā bija saglabājies vēl pietiekami daudz takta sajūtas, kas neļāva atklāti protestēt. Viņš arvien dziļāk un dziļāk iegrima dīvainā, neizskaidrojamā vienaldzībā un mierīgi noskatījās, kā Kerija pamazām aizslīd no viņa dzīves, un tikpat vienaldzīgi izlaida no rokām arī katru izdevību no jauna pacelties virspusē. Taču viņš nespēja atturēties no netiešām, apnicīgām un pilnīgi nesekmīgām piezīmēm, kuras aizvien platāku vērta plaisu, kas šķīra viņu no Kerijas.

Kādu dienu galvenais režisors, skatīdamies starp kulisēm uz spoži apgaismoto skatuvi, kur kordebalets izpildīja kādu no saviem priekšnesumiem, sacīja baletmeistaram:

— Kā sauc ceturto meiteni par labi? To, kas atrodas kolonas beigās?

— Tā ir mis Madenda, — atbildēja baletmeistars.

— Viņa ir skaista. Lieciet viņu priekšgalā.

— Lai notiek, — piekrita baletmeistars.

— Dariet tā. Viņa izskatīsies daudz labāk nekā tā, kas patlaban tur atrodas.

— Labi. Lai vada, — noteica baletmeistars. Nākamajā vakarā Keriju izsauca no ierindas tieši tāpat,

kā mēdza izsaukt tajās reizēs, ja kāda kļūdījās.

— Šovakar jūs vadīsiet kolonu, — teica baletmeistars.

— Jā, ser, — atbildēja Kerija.

— Un dariet to braši un sprigani, — viņš vēl piebilda.

— Jā, ser.

Sākumā Kerija bija pārsteigta un nodomāja, ka līdzšinējā vadītāja droši vien saslimusi, bet tad, ievērojusi, ka tā atrodas turpat rindā un uzlūko viņu ar neslēptu niknumu, beidzot saprata, ka šis gods piešķirts viņai par nopelniem.

Kerija prata graciozi noliekt galvu uz sāniem un turēt rokas nevis gurdeni nolaistas, bet mazliet saspringtas. Kolonas priekšgalā tas izskatījās vēl iespaidīgāk.

Kādu citu vakaru režisors sacīja: — Šī meitene zina, kā izturēties uz skatuves. — Viņš labprāt ar to parunātos. Ja viņš jau agrāk nebūtu stingri apņēmies neuzsākt flirtu ar kordebaleta artistēm, viņš ļoti neatlaidīgi tuvotos šai meitenei.

— Lieciet to meiteni baltās kolonas priekšgalā, — viņš ieteica baletmeistaram.

Baltā kolona sastāvēja no divdesmit meitenēm koši baltos flaneļa tērpos ar ziliem un sudrabotiem rotājumiem. Meitenei, kas vadīja kolonu, bija tās pašas krāsas tērps, tikai daudz greznāks, ar uzplečiem, sudraba jostu un īsu, spožu zobentiņu pie sāniem. Kerijai šis kostīms bija pašā laikā, un pēc dažām dienām viņa parādījās tajā uz skatuves, lepodamās ar saviem panākumiem. Sevišķi iepriecināta viņa jutās tad, kad uzzināja, ka tagad saņems astoņpadsmit dolārus agrāko divpadsmit dolāru vietā.

Par šīm pārmaiņām Herstvuds, protams, nekā nezināja.

«Es nedomāju atdot viņam visu,» Kerija nolēma. «Es jau tā dodu pietiekami daudz. Man jānopērk kaut kas valkāšanai.»

Patiesību sakot, otrajā mēnesī viņa iepirkās tik pārgalvīgi, cik vien iespējams, nemaz nepadomādama, kādas šai izšķērdībai varētu būt sekas. Īres dienā viņiem draudēja vēl lielāki sarežģījumi, un kredītu nācās lūgt vairākos apkārtējos veikalos. Tagad viņai likās, ka būtu daudz labāk vienai pašai.

Kerija vispirms gribēja nopirkt blūzi, un, to izvēloties, viņa pārliecinājās, cik maz var nopirkt par to, kas viņai palika, un cik daudz — ja varētu izdot visu naudu. Kerija pavisam aizmirsa, ka, dzīvojot atsevišķi, viņai tāpat būtu jāmaksā par istabu un uzturu, un iedomājās, ka tad varētu izdot visus astoņpadsmit dolārus tikai par apģērbu un citiem tualetes piederumiem.

Beidzot viņa izvēlējās pirkumu, par kuru bija jāatdod ne vien algas paaugstinājums, bet arī daļa no neaizskaramajiem divpadsmit dolāriem. Kerija saprata, ka atļāvusies pārāk daudz, bet viņas sievišķīgā greznošanās kāre guva virsroku. Nākamajā dienā Herstvuds teica:

— Šonedēļ mēs esam tirgotājam parādā piecus dolārus un četrdesmit centus.

— Tik daudz? — Kerija, mazliet saviebdamās, pārjautāja.

Viņa atvēra somiņu, lai iedotu Herstvudam naudu.

— Man ir tikai astoņi dolāri un divdesmit centi.

— Par pienu mēs esam parādā sešdesmit centus, — piebilda Herstvuds.

— Jā, un vēl par oglēm, — sacīja Kerija.

Herstvuds neteica nekā. Viņš bija ievērojis, ka Kerija pērk sev jaunus tērpus, atstāj novārtā savus saimnieces pienākumus, labprāt aiziet pēcpusdienās no mājas un atgriežas vēlu. Viņš nojauta, ka notiks kaut kas nepatīkams. Kerija pēkšņi ierunājās:

— Nudien nezinu, ko darīt. Es nevaru segt visus izdevumus. Es nepelnu tik daudz.

Tas bija tiešs izaicinājums. Un Herstvudam vajadzēja to pieņemt. Viņš centās izturēties mierīgi.

— Es nemaz negribu, lai tu maksātu par visu, — viņš teica. — Es tikai lūdzu mazliet palīdzēt, kamēr atrodu darbu.

— Tā jau tu vienmēr saki, — atbildēja Kerija. — Saproti taču, ka ar manu algu nepietiek. Vienkārši nezinu, ko iesākt.

— Vai tad es neesmu meklējis darbu? — iesaucās Herstvuds. — Ko tu no manis gribi?

— Tu, acīm redzot, neesi sevišķi centies, — sacīja Kerija. — Kā tad es atradu!

— Esmu gan, — Herstvuds atbildēja, tikko valdīdamies, lai nepateiktu kaut ko asu. — Nevajag jau tūlīt plātīties ar saviem panākumiem! Es tikai lūdzu mazliet palīdzēt, kamēr atrodu darbu. Es vēl neesmu pagalam. Gan es vēl tikšu virspusē.

Viņš centās runāt mierīgi, taču viņa balss mazliet drebēja.

Kerijas dusmas acumirklī izgaisa. Viņai bija kauns.

— Ņem naudu, — Kerija sacīja, izbērdama uz galda somiņas saturu. — Ar to, protams, visiem izdevumiem nepietiks. Ja viņi var pagaidīt līdz sestdienai, tad samaksāšu arī pārējos.

— Paturi to pati sev, — Herstvuds skumji teica, atdodams daļu naudas Kerijai. — Es tikai gribu samaksāt pārtikas preču tirgotājam.

Kerija ielika naudu atpakaļ somiņā un laikus sāka gatavot vakariņas. Viņa kaunējās par savu izaicinošo izturēšanos un gribēja izpirkt savu vainu.

Taču pēc neilga laika viņi abi atkal nodevās katrs savām domām.

«Kerija nopelna vairāk, nekā viņa man saka,» prātoja Herstvuds. «Par divpadsmit dolāriem taču nevar to visu nopirkt. Bet man vienalga. Lai patur vien savu naudu. Tuvākajās dienās es noteikti dabūšu darbu. Un tad lai viņa iet pie velna!»

Viņš pateica to dusmās, bet pēc šī izteiciena jau varēja nojaust, kādas būs viņu turpmākās attiecības, viņu turpmākā rīcība.

«Galu galā man vienalga,» domāja Kerija. «Vienreiz man viņam tā kā tā bija jāsaka, lai iet un meklē darbu. Tas taču nav pareizi, ka man viņš jāuztur.»

Tajās dienās Kerija iepazinās ar vairākiem jaunekļiem, mis Osbornas draugiem, kuriem ļoti labi varēja piemērot zīmīgo nosaukumu «lustīgie zēni». Kādu dienu tie ieradās pie mis Osbornas un aicināja viņu pavizināties ekipāžā. Tieši tad Lolas dzīvoklī atradās arī Kerija.

— Brauc mums līdz, — Lola aicināja.

— Nē, es nevaru, — atbildēja Kerija.

— Nu nāc, brauksim! Kāpēc tu nevari?

— Pulksten piecos man jābūt mājās, — paskaidroja Kerija.

— Kāpēc?

— Vakariņu laiks.

— Neuztraucies. Viņi pacienās mūs ar vakariņām, — sacīja Lola.

— Nē, nē, — protestēja Kerija. — Es nebraukšu. Es nevaru.

— Nu, nāc taču! Tie ir briesmīgi jauki zēni. Mēs laikus atvedīsim tevi atpakaļ. Mēs tikai pavizināsimies pa Centrālo parku.

Kerija padomāja kādu brīdi, tad piekrita.

— Man jābūt atpakaļ puspiecos, — viņa teica.

Šis aizrādījums bija Lolai pa vienu ausi iekšā, pa otru ārā.

Pēc pazīšanās ar Druē un Herstvudu Kerija raudzījās uz jauniem vīriešiem diezgan nicinoši — it sevišķi uz tiem, kas bija jautri un vieglprātīgi. Kerija jutās mazliet vecāka par viņiem. Viņu skaistie komplimenti šķita muļķīgi. Bet viņa bija jauna fiziski un garīgi, un jaunība pievelk jaunību.

— Neraizējieties, mis Madenda, mēs būsim atpakaļ īstā laikā, — viens no jaunekļiem palocīdamies sacīja. — Vai tad jūs domājat, ka mēs aizkavēsim jūs pārāk ilgi?

— Kas to lai zina, — Kerija smaidīdama atbildēja.

Viņi devās izbraukumā — Kerija raudzījās uz glīti tērptajiem ļaudīm un klausījās jauno vīriešu tukšajos komplimentos un nodrāztajās asprātībās, ko labākā sabiedrībā mēdz uzskatīt par humoru. Kerija redzēja grezno ekipāžu parādi, kas sākās pie Piecdesmit devītās ielas vārtiem, aizlocījās garām Mākslas muzejam un izbeidzās pie izejas Simt desmitās ielas un Septītās avēnijas krustojumā. Viņa nevarēja vien beigt apbrīnot šo bagātības skati — greznos tērpus, elegantos pajūgus, straujos zirgus, bet par visu vairāk izsmalcinātību un skaistumu. Atkal viņu mocīja domas par nabadzību, tomēr šoreiz viņai izdevās aizmirst savu postu un līdz ar to arī Herstvudu. Tas sēdēja savā šūpuļkrēslā un gaidīja līdz četriem, pieciem, pat līdz sešiem. Sāka jau tumst, kad viņš beidzot piecēlās.

— Šķiet, ka šodien viņa nemaz nenāks mājās, — viņš saīdzis noteica.

«Tā tas ir,» viņš prātoja. «Tagad viņa ir iesākusi. Man viņas dzīvē nav vairs vietas.»

Kerija atcerējās mājas tikai pēc pulksten pieciem, kad ekipāža atradās Septītās avēnijas viņā galā, netālu no Hārlemas upes.

— Cik pulkstenis? — viņa pēkšņi apjautājās. — Man jābrauc atpakaļ.

— Ceturksnis uz sešiem, — atbildēja viens no ceļa biedriem, palūkodamies modernā pulkstenī, kuram nebija vāciņa.

— Ak dievs! — iesaucās Kerija. Tad viņa nopūzdamās atslīga atpakaļ sēdeklī. — Izlietu ūdeni vairs nesasmelsi, — viņa teica. — Tagad par vēlu.

— Protams, par vēlu, — sacīja viens no jaunekļiem, kas domās jau iztēlojās lieliskas vakariņas un aizraujošas sarunas, kuras, protams, beigsies ar solījumu pēc izrādes atkal satikties. Kerija viņam ļoti patika. — Aizbrauksim uz «Delmoniko» un mazliet iestiprināsimies. Kā tu domā, Orin?

— Lai notiek, — Orins jautri atbildēja.

Kerijai bija jādomā par Herstvudu. Nekad agrāk viņa nebija nokavējusi vakariņas bez svarīga iemesla.

Ekipāža brauca atpakaļ, un pulkstenis rādīja jau ceturksni uz septiņiem, kad viņi sēdās pie galda vakariņot. Atkal viss bija tāpat kā toreiz pie Šerija, un Kerija iegrima skumjās pārdomās. Viņa atcerējās misis Vensu, kura pēc toreizējā apciemojuma, kad Herstvuds viņu ielaida, vairs nebija rādījusies, viņa atcerējās arī misteru Eimsu.

Kerija ilgi kavējās pie viņa tēla. Tā bija skaidra un spēcīga vīzija. Viņam patika labākas grāmatas nekā tās, ko viņa lasīja, patika labāki ļaudis nekā tie, ar kuriem viņa satikās. Viņa ideāli rada atbalsi Kerijas sirdī.

«Būt labai aktrisei ir ļoti jauki,» viņa ļoti skaidri atcerējās mistera Eimsa vārdus.

Bet kāda aktrise bija viņa?

— Par ko jūs domājat, mis Madenda, — apjautājās viņas jautrais galda biedrs. — Pamēģināsim, varbūt es varu atminēt.

— Ai nē, — sacīja Kerija. — Labāk nemēģiniet! Kerija it kā pamodās un sāka ēst. Viņai izdevās mazliet aizmirsties un iekļauties vispārējā jautrībā. Bet, kad jaunekļi ierunājās par satikšanos pēc izrādes, Kerija papurināja galvu.

— Nē, — viņa teica. — Es nevaru. Man jau norunāta satikšanās.

— Ak mis Madenda! — lūdzošā balsī sacīja jauneklis.

— Nē, nē, es nevaru, — atbildēja Kerija. — Jūs esat ļoti laipns, taču es, lūdzu, mani atvainot.

Jaunais cilvēks izskatījās galīgi sašļucis.

— Galvu augšā, veco zēn! — draugs viņam čukstēja. — Mēs tomēr sagaidīsim viņu pie aktieru ieejas. Varbūt viņa būs pārdomājusi.

Četrdesmitā nodaļa

Atklāts konflikts. Pēdējais mēģinājums.

Taču pēc izrādes nekāda kopīga izklaidēšanās nenotika, vismaz Kerija tajā nepiedalījās. Viņa tūlīt devās uz mājām, domādama, kā izskaidrot savu prombūtni. Herstvuds jau gulēja, bet pamodās, kad viņa gāja uz savu istabu.

— Vai tā esi tu? — viņš jautāja.

— Jā, — viņa atbildēja.

Nākamajā rītā pie brokastgalda Keriju mocīja vainas apziņa, un viņa kaut ko gribēja pateikt, lai sevi attaisnotu.

— Pagājušo vakaru es nevarēju tikt mājās, — viņa iesāka.

— Ak Kerij, kāpēc par to runāt? — Herstvuds viņu pārtrauca. — Man taču vienalga. Kāpēc tu pūlies iestāstīt man to, kas nav tiesa?

— Es patiešām nevarēju, — viņa nosarkusi atkārtoja. Tad, ievērojusi, ka Herstvuds raugās viņā, it kā gribētu teikt: «Es jau visu zinu,» — viņa iesaucās: — Nu labi! Arī man vienalga.

No šīs dienas māja kļuva Kerijai vēl vienaldzīgāka. Viņai un Herstvudam vairs nebija nekā kopīga, par ko runāt. Viņa pat piemirsa, ka jādod nauda uzturam, un atcerējās to tikai tad, kad Herstvuds lūdza. Bet Herstvudam šī pastāvīgā diedelēšana bija ārkārtīgi pretīga. Viņš centās novilcināt samaksu maizniekam un miesniekam, cik ilgi vien iespējams. Viņš palielināja savu parādu pie Eslodža līdz sešpadsmit dolāriem, jo iegādājās uz kredīta krietnu krājumu pašu nepieciešamāko produktu ar tādu aprēķinu, lai pietiktu ilgākam laikam. Pēc tam Herstvuds sāka apmeklēt citu pārtikas preču veikalu. Viņš pameta arī gaļas tirgotāju un maiznieku, pie kuriem visu laiku bija iepircies. Kerija par to nekā nezināja. Herstvuds prasīja no viņas tikai nelielas summas un tikai pašos nepieciešamākajos gadījumos un nokļuva aizvien lielākos sarežģījumos, kuriem varēja būt tikai viens atrisinājums.

Tā pagāja septembris.

— Vai misters Dreiks drīz atvērs savu hoteli? — Kerija vairākkārt apjautājās. — Jā. Bet ne ātrāk par oktobri.

Kerija sāka sajust pret viņu riebumu. «Ir gan cilvēks!» viņa ne vienreiz vien nodomāja. Aizvien biežāk un biežāk viņa ciemojās pie citām kordebaleta artistēm un gandrīz visu savu naudu — kas galu galā nemaz nebija tik sevišķi liela summa — izdeva par apģērbu. Beidzot kļuva zināms, ka trupa pēc četrām nedēļām dosies turnejā. «Panākumiem bagātās operetes pēdējās izrādes…» varēja lasīt afišās un laikrakstos.

— Es nebraukšu viņiem līdz, — sacīja mis Osborna.

Kerija kopā ar viņu devās uz citu teātri, lai aprunātos ar režisoru.

— Vai esat jau kādreiz uzstājusies? — bija viens no viņa pirmajiem jautājumiem.

— Es patlaban spēlēju «Kazino» teātrī.

— Ak tā, — režisors noteica.

Viņu tūlīt pieņēma, un alga — divdesmit dolāru nedēļā.

Kerija bija sajūsmināta. Viņa juta, ka atradusi savu vietu dzīvē. Ļaudis prot novērtēt talantu!

Toties mājas apstākļi kļuva ar katru dienu neciešamāki. Tur bija tikai nabadzība un rūpes, vismaz viņai tā šķita, jo viss smagums gūlās uz viņas pleciem. Dzīvoklis kļuva viņai par vietu, no kuras labāk turēties tālāk. Taču Kerija vēl aizvien pārgulēja tajā un veltīja diezgan daudz laika istabu uzkopšanai. Bet Herstvuds tikai sēdēja savā krēslā un, nepārtraukti šūpodamies, vai nu lasīja, vai domāja par savu nelaimīgo likteni. Pagāja oktobris, pēc tam novembris. Bet Herstvuds vēl aizvien sēdēja tai pašā vietā un gandrīz nemanīja, ka iestājas ziema.

Viņš noprata, ka Kerija teātrī virzās augšup. Par to liecināja viņas glītais, pat elegantais apģērbs. Herstvuds redzēja viņu ejam un nākam un reizēm iztēlojās viņas ceļu uz slavu. Viņš ēda ļoti maz un sāka izdilt. Viņam nebija apetītes. Arī viņa apģērbs liecināja par nabadzību. Doma atrast kaut kādu darbu šķita viņam pat smieklīga. Tā viņš bezdarbībā sēdēja un gaidīja — ko, to viņš pats nezināja.

Beidzot rūpju nasta kļuva viņam pārāk smaga. Neatlaidīgie kreditori, Kerijas vienaldzība, pilnīgais klusums dzīvoklī un ziema aiz loga — tas viss nevarēja beigties citādi kā ar sadursmi. Tā notika tajā dienā, kad misters Eslodžs personīgi ieradās dzīvoklī un sastapa tur Keriju.

— Es atnācu, lai saņemtu naudu par rēķinu, — Eslodžs teica.

Kerija nebija sevišķi pārsteigta. — Cik liels tas ir? — viņa jautāja.

— Sešpadsmit dolāru, — atbildēja Eslodžs.

— Ak, cik daudz! — Kerija iesaucās. — Vai tas pareizi? — viņa griezās pie Herstvuda.

— Jā, — tas apstiprināja.

— Bet es nekā par to nezināju.

Viņa raudzījās uz Herstvudu, it kā tas būtu atļāvies nevajadzīgus izdevumus.

— Mēs to visu esam patērējuši, — viņš atbildēja. Tad, pievērsdamies Eslodžam, teica: — Šodien es jums nekā nevaru maksāt.

— Bet kad jūs varēsiet? — tirgotājs jautāja.

— Ne ātrāk kā sestdien, — atbildēja Herstvuds.

— Hm, — norūca veikalnieks. — Tas nu gan ir jauki! Man vajadzīga nauda. Maksājiet tūlīt!

Kerija stāvēja tālāk istabā un dzirdēja visu. Viņa bija sašutusi. Cik neglīti, cik pretīgi! Arī Herstvuds bija apvainojies.

— Tagad runāt par samaksu ir gluži veltīgi, — viņš teica. — Atnāciet sestdien, un jūs saņemsiet daļu naudas.

Tirgotājs aizgāja.

— Kā mēs to samaksāsim? — jautāja Kerija, pārsteigta par lielo summu. — Es to nevaru.

— Tev tas arī nav jādara, — atbildējā Herstvuds. — Ko nevar, to nevar. Viņam vajadzēs pagaidīt.

— Es nesaprotu, kā mēs esam sakrājuši tādu parādu, — Kerija nevarēja rimties.

— Mēs esam to visu apēduši, — atbildēja Herstvuds.

— Dīvaini, — Kerija sacīja, vēl aizvien šaubīdamās.

— Kāpēc tu tā runā! — Herstvuds iesaucās. — Vai tad es viens pats to visu apēdu? Tu runā tā, it kā es būtu šo summu piesavinājies.

— Bet rēķins ir pārāk liels, — sacīja Kerija. — Mani nevar piespiest to samaksāt. Man nav tik daudz naudas.

— Labi, — noteica Herstvuds, atsēzdamies krēslā. Viņam bija pretīgi klausīties šajos pārmetumos.

Kerija aizgāja, viņš palika sēžam, stingri apņēmies kaut ko darīt.

Ap to laiku laikrakstos sāka parādīties ziņas, ka Bruklinā gaidāms tramvajnieku streiks. Strādnieki bija neapmierināti ar garo darba dienu un zemo atalgojumu. Viņi, kā parasti, kaut kādu neizprotamu iemeslu dēļ bija izvēlējušies tieši ziemu, lai piespiestu savus darba devējus piekāpties un atrisinātu sasāpējušos jautājumus.

Herstvuds lasīja laikrakstus un domāja, ka šis streiks apstādinās pilsētā visu kustību. Vienu vai divas dienas pirms ķildas ar Keriju streiks patiešām sākās. Kādā aukstā Pēcpusdienā, kad debesis bija apmākušās un varēja gaidīt sniegu, laikraksti ziņoja, ka tramvajnieki pārtraukuši darbu uz visām Bruklinas līnijām.

Tā kā Herstvudam nebija nekā ko darīt, viņš cītīgi lasīja laikrakstus, un viņa galva bija pilna ar daudziem pareģojumiem par šajā ziemā gaidāmo bezdarbu un panisko noskaņojumu naudas tirgū, tādēļ viņš ar lielu interesi lasīja ziņojumus par streiku. Viņš iegaumēja tramvaju vadītāju un konduktoru prasības: tie žēlojās, ka agrāk viņi saņēmuši divus dolārus dienā, bet pirms kāda gada uzņēmēji sākuši nodarbināt gadījuma vadītājus, un līdz ar to viņu izpeļņa samazinājusies uz pusi, bet darba laiks pagarinājies no desmit līdz divpadsmit un pat četrpadsmit stundām. Šos gadījuma vadītājus jeb «reiziniekus» pieņēma pašā karstākajā darba laikā, lai tie vadītu tramvajus, kad vislielākais pasažieru pieplūdums. Par katru šādu braucienu maksāja tikai divdesmit piecus centus. Kad pasažieru pieplūdums samazinājās, «reiziniekus» atlaida. Pats sliktākais bija tas, ka neviens nezināja, kad viņam būs jābrauc. Tādēļ vajadzēja ierasties depo jau no paša rīta un gaidīt ārpusē gan labā, gan sliktā laikā — līdz tam brīdim, kad viņš būs nepieciešams. Divi braucieni bija parastā atmaksa par ilgo gaidīšanu — vairāk nekā trīs stundas darba par piecdesmit centiem. Gaidīšanas laiks netika ieskaitīts.

Tramvajnieki sūdzējās, ka šo «reizinieku» sistēmu sāk izmantot aizvien plašāk, ka drīz no septiņtūkstoš strādniekiem tikai nedaudzi varēs nopelnīt divus dolārus dienā. Viņi pieprasīja atcelt «reizinieku» sistēmu, noteikt desmit stundu garu darba dienu, neieskaitot dažus atsevišķus gadījumus, un algu, ne zemāku par diviem dolāriem divdesmit pieciem centiem dienā. Viņi prasīja nekavējoties pieņemt šos noteikumus, bet tramvaju kompānijas atteicās.

Herstvuds sākumā juta līdz strādniekiem un uzskatīja viņu prasības par taisnīgām. Patiesībā var pat apgalvot, ka viņš visu laiku juta līdz streikotājiem, lai arī kāda bija viņa turpmākā rīcība. Lasot par jaunākajiem notikumiem, viņa uzmanību vispirms saistīja uztraucošie virsraksti, ar kādiem laikrakstā «World» sākās ziņojumi par streiku. Viņš izlasīja tos no sākuma līdz beigām — visu septiņu tramvaju kompāniju nosaukumus un streikojošo strādnieku skaitu.

«Cik muļķīgi viņi dara, streikodami tik aukstā laikā,» Herstvuds nodomāja. «Es tomēr gribu, lai viņi uzvar.»

Nākamajā dienā ziņojumi bija vēl plašāki. «Bruklinieši iet kājām!» rakstīja laikraksts «World». «Streikotāji aptur tramvaju satiksmi pāri tiltam!» — «Streiko septiņi tūkstoši strādnieku!»

Herstvuds to visu izlasīja un centās paredzēt, kas uzvarēs šai cīņā. Viņš zināja tramvaju kompāniju spēku.

«Streikotāji diez vai uzvarēs, viņiem nav naudas. Un policija, protams, aizsargās kompānijas. Viņiem tas jādara. Ļaudīm nepieciešami tramvaji.»

Herstvuds nebūt nejuta līdz tramvaju īpašnieku savienībām, bet tām bija vara, īpašums un pasažieru atbalsts.

«Streikotāji nevar uzvarēt,» viņš nolēma.

Starp citiem sludinājumiem Herstvuds pamanīja šādu paziņojumu:

«Atlantijas avēnijas tramvaju kompānija.

Speciālziņojums.

Tā kā tramvaju vadītāji, konduktori un citi mūsu kompānijas kalpotāji pēkšņi pametuši darbu, mēs uzaicinām visus lojālos strādniekus, kas pret savu gribu ierauti streikā, atgriezties savās vietās un paziņot par to līdz pulksten divpadsmitiem trešdien, 16. janvārī. Šīs personas pieņems darbā (aizsardzība garantēta) pieteikumu iesniegšanas kārtībā un nekavējoties norādīs tām braucienu maršrutus. Visus tos, kas pieteikumus neiesniegs, kompānija uzskatīs par atlaistiem un viņu vietā pieņems citus.

Bendžamins Nortons.

Kompānijas direktors.»

Darba piedāvājumu slejā Herstvuds ievēroja arī šādu sludinājumu:

«Vajadzīgi 50 pieredzējuši, pie Vestinghauza sistēmas pieraduši tramvaju vadītāji pasta pārvadāšanai Bruklinas pilsētā. Aizsardzība garantēta.»

Abos sludinājumos Herstvuds ievēroja piezīmi: «Aizsardzība garantēta.» Tā liecināja par kompāniju neuzvaramo spēku.

«Policija ir viņu pusē,» viņš domāja. «Streikotāji nekā nepanāks.»

Kamēr iespaidi par izlasīto bija vēl gluži svaigi, ieradās Eslodžs un notika asā vārdu maiņa ar Keriju. Jau agrāk daudz kas bija Herstvudu kaitinājis, bet tagad bija ļaunāk. Kerija vēl nekad nebija apvainojusi viņu zagšanā, bet šoreiz viņas vārdus gandrīz varēja tā iztulkot. Viņa šaubījās, ka parāds patiešām varētu būt tik liels. Un viņš tā bija nopūlējies, lai samazinātu izdevumus. Viņš pats bija gājis pie maiznieka un miesnieka, lai tie neuzmāktos Kerijai ar saviem rēķiniem. Viņš ēda ļoti maz — gandrīz nemaz.

— Velns parāvis! — viņš iesaucās. — Es vēl varu atrast darbu. Es vēl neesmu pagalam.

Herstvuds domāja, ka tagad viņam patiešām kaut kas jādara. Sēdēt un klausīties šādos apvainojumos bija pārāk apkaunojoši. Ja tas tā turpināsies, tad viņam drīz vien būs jāpacieš vēl daudz kas vairāk.

Viņš piecēlās un raudzījās caur logu uz auksto ielu. Tā stāvot un skatoties, viņā pamazām nobrieda apņemšanās doties uz Bruklinu.

«Kāpēc gan ne?» viņš prātoja. «Tur ikviens var dabūt darbu. Tu saņemsi divus dolārus dienā.»

«Bet kā ar sadursmēm?» čukstēja kāda balss. «Streikotāji var tevi ievainot.»

«Sadursmju nebūs!» Herstvuds pats sev atbildēja. «Kompānijas dabūjušas palīgā policiju. Policisti apsargās katru, kas gribēs vadīt tramvaju.»

«Bet tu taču neproti vadīt tramvaju,» balss brīdināja.

«Kāpēc lai es kļūtu par vadītāju?» viņš atbildēja. «Maksu par biļetēm es taču pratīšu iekasēt.»

«Viņiem galvenokārt vajadzīgi vagonu vadītāji.»

«Cik es zinu, tad viņi pieņems kuru katru.»

Herstvuds vairākas stundas apsvēra visus «par» un «pret» un, būdams pārliecināts, ka darbu dabūs, nodomāja, ka nav sevišķi jāsteidzas.

Nākamajā rītā viņš uzvilka savu labāko uzvalku, kas jau izskatījās visai noplucis, un ietina gabalu maizes un gaļas laikraksta lapā. Kerija ar interesi noraudzījās viņa rīcībā.

— Kur tu iesi? — viņa apprasījās.

— Uz Bruklinu, — Herstvuds atbildēja. Tad, redzēdams, ka Kerija jautājoši nolūkojas viņā, piebilda: — Es domāju, ka dabūšu tur darbu.

— Uz tramvaja līnijas? — Kerija pārsteigta vaicāja.

— Jā, — viņš atbildēja.

— Vai tev bailes nav? — brīnījās Kerija.

— Kāpēc baidīties? — atbildēja Herstvuds. — Policisti apsargā vadītājus.

— Laikraksti ziņo, ka vakar ievainoti trīs streiklauži.

— Jā, — Herstvuds atbildēja. — Bet visam, par ko ziņo laikraksti, jau nevar ticēt. Tramvaji tā kā tā sāks kursēt.

Herstvuds izskatījās visai apņēmīgs, bet tā bija izmisuša cilvēka apņēmība, un Kerijai kļuva viņa žēl. Viņa pēkšņi it kā redzēja senāko Herstvudu — vāju atspulgu no tā, kas kādreiz bija vīrišķīgs un gudrs cilvēks. Ārā debesis bija apmākušās, vējš dzenāja retas sniega pārslas.

«Tādā laikā doties uz Bruklinu,» Kerija neviļus nodomāja.

Herstvuds atstāja māju pirms Kerijas — tas bija kaut kas neparasts — un, aizgājis līdz Četrpadsmitās ielas un Sestās avēnijas stūrim, iesēdās tramvajā. Viņš bija lasījis, ka Bruklinas tramvaju kompānijas pārvaldē pieteicoties daudz strādnieku un visi tiekot pieņemti. Zirgu tramvajs, pēc tam pārceltuve nogādāja viņu Bruklinā — klusu, drūmu vīru. Ceļš līdz pārvaldei bija garš un grūts, jo tramvaji negāja un laiks bija auksts, bet Herstvuds apņēmīgi turpināja ceļu. Bruklinā tūlīt varēja sajust, ka šeit ir streika rajons. Par to liecināja arī iedzīvotāju izturēšanās. Pa sliedēm neredzēja braucam nevienu tramvaju. Uz ielu stūriem dzertuvju tuvumā slaistījās nelielas ļaužu grupas. Herstvudam garām pabrauca vairāki furgoni, kuros bija novietoti krēsli pasažieriem. Uz ratiem bija uzraksti: «Fletbuša» vai «Parka prospekts. Maksa 10 centi». Herstvuds ievēroja, cik nelaipnas un drūmas ir ļaužu sejas. Strādnieki šeit cīnījās par savām tiesībām.

Tuvojoties tramvaju kompānijas pārvaldei, Herstvuds ieraudzīja ēkas ārpusē dažus vīriešus privātās drēbēs un vairākus policistus. Tālāk uz ielu stūriem stāvēja ļaužu grupas, acīm redzot, streikotāji, un vēroja, kas notiek. Apkārtējās koka mājeles izskatījās nožēlojamas, ielas netīras un grubuļainas. Salīdzinājumā ar Ņujorku Bruklinā izskatījās patiešām neglīta un nabadzīga.

Herstvuds iegāja nelielās ļaužu grupas vidū, policisti un vīri privātās drēbēs viņu uzmanīgi vēroja. Beidzot kāds no policistiem viņam jautāja:

— Ko jūs meklējat?

— Es gribu dabūt šeit darbu.

— Birojs atrodas tur augšā, — atbildēja vīrs zilajā formas tērpā. Viņš izskatījās pavisam vienaldzīgs, bet savas sirds dziļumos juta līdz streikotājiem un neieredzēja pienākušo streiklauzi. Taču kā amata persona viņš cienīja un atzina policijas spēku, kas gādāja par kārtību. Par policijas īsto lomu ļaužu sabiedrībā viņam nebija ne jausmas. Viņš nebija tik attīstīts, lai par to domātu. Šīs divējādās jūtas cīnījās viena ar otru un izlīdzināja viena otru. Viņš aizsargātu šo vīru tikpat neatlaidīgi kā sevi pašu, bet vienīgi tādēļ, ka tā pavēlēts. Ja viņam norautu zilo uniformu, viņš drīz vien nostātos īstajā pusē — streikotāju pusē.

Herstvuds devās augšā pa putekļainām kāpnēm un iegāja mazā, pelēkā istabā, kurā atradās garš galds un vairāki ierēdņi.

— Ko jūs vēlaties, ser? — jautāja pusmūža vīrietis, palūkodamies uz augšu.

— Vai jūs pieņemat darbā strādniekus? — Herstvuds jautāja.

— Kas jūs esat — vagona vadītājs?

— Nē, es neesmu nekas, — Herstvuds atbildēja. Viņš neapmulsa. Viņš zināja, ka tramvaju kompānijām

vajadzīgi strādnieki. Ja šajā birojā viņu nepieņems, viņš dabūs darbu citur. Viņam bija gluži vienalga, vai šis ierēdnis viņu pieņem vai ne.

— Mēs, protams, dodam priekšroku pieredzējušiem vadītājiem, — sacīja ierēdnis. Tad, redzēdams, ka Herstvuds vienaldzīgi pasmaida, viņš piebilda: — Bet es domāju, ka jūs drīz iemācīsieties. Kā jūs sauc?

— Vīlers.

Ierēdnis uzrakstīja norīkojumu uz nelielas kartītes. — Ejiet uz mūsu depo un nododiet to meistaram. Viņš parādīs, kas jādara.

Herstvuds nokāpa lejā un devās norādītajā virzienā. Policisti noskatījās viņam pakaļ.

— Vēl viens grib izmēģināt, — policists Kīlijs sacīja policistam Meisijam.

— Es domāju, ka viņš dabūs pa biksēm, — viņa biedrs mierīgi atbildēja.

Viņi bija redzējuši ne vienu vien streiku.

Četrdesmit pirmā nodaļa

Streiks.

Tramvaju depo, kurā pieteicās Herstvuds, bija ārkārtīgi liels strādnieku trūkums, tur darbojās tikai trīs vīri. Apkārt stāvēja daudz iesācēju — dīvaini, izsalkuši ļaudis, kuru sejas liecināja, ka tikai trūkums piespiedis viņus spert šo izmisuma pilno soli. Viņi centās izturēties mundri un nepiespiesti, taču izskatījās nomākti.

Herstvuds izgāja cauri depo un nonāca lielā iežogotā laukumā, kur bija plašs gan taisnu, gan līkumotu ceļu tīkls. Pa sliedēm kustējās kāds pusducis vagonu, uz kuriem instruktoru uzraudzībā vingrinājās iesācēji. Citi skolnieki gaidīja savu kārtu pie milzīgā šķūņa durvīm.

Herstvuds klusēdams vēroja notiekošo un gaidīja. Kādu brīdi viņa uzmanību saistīja nākamie darba biedri, kaut gan patiesībā tie interesēja Herstvudu mazāk nekā vagoni. Te bija sapulcējušies ļoti nepievilcīga izskata ļaudis. Daži bija vāji un kalseni, daži pārāk resni, citi turpretim gluži izģinduši, ar neveselīgu sejas krāsu, acīm redzot, pārcietuši visādas likstas un nedienas.

— Vai lasījāt laikrakstos, ka viņi saukšot palīgā policiju? — Herstvuds dzirdēja kādu sakām.

— Kā gan citādi, — otrs atbildēja. — Šādos gadījumos vienmēr tā dara.

— Kā jūs domājat, vai mums draud lielas nepatikšanas? — teica kāds streiklauzis, kuru Herstvuds neredzēja.

— Ne sevišķi.

— Tas skots, kas vadīja pēdējo tramvaju, stāstīja, ka viņam esot iesviests ar ogles gabalu pa ausi, — sacīja kāda balss.

Kā atbilde atskanēja klusi, nervozi smiekli.

— Kādam no mūsējiem, kas braucis pa Piekto avēniju, nācies piedzīvot īstu elli, tā laikraksti ziņo, — kāds atkal ierunājās. — Tie izsituši vagonam logus un pašu izvilkuši ārā uz ielas, pirms piesteigusies policija.

— Jā, bet šodien dežurē vairāk policistu.

Herstvuds klausījās, neko daudz nedomādams. Viņam šķita, ka šie ļaudis ir nobijušies. Tie, acīm redzot, runāja tikai tāpēc, lai paši sevi nomierinātu. Viņš skatījās uz laukumu un gaidīja.

Divi no gaidītājiem pienāca viņam no aizmugures gluži tuvu. Tie bija runīgi ļaudis, un Herstvuds negribot dzirdēja sarunu:

— Vai jūs esat tramvajnieks? — jautāja viens no viņiem.

— Es? Nē! Es strādāju papīra fabrikā.

— Bet es līdz pat oktobrim strādāju Ņujorkā, — pirmais tikpat atklāti atbildēja.

Tad viņi pārmija dažus vārdus tik klusi, ka Herstvuds nekā nesaprata. Bet drīz vien saruna atkal kļuva skaļāka.

— Es nemaz nevainoju tramvajniekus, ka viņi sākuši streikot, — teica pirmais. — Viņiem uz to tiesības, bet man nepieciešams darbs.

— Es arī ne, — piebilda otrs. — Ja man būtu darbs Ņujorkā, es nenāktu šurp un neriskētu ar savu ādu.

— Jā, dzīve kļuvusi par īstu elli, — piekrita pirmais. — Nabagam tagad nav nekur glābiņa. Aiz bada var nomirt kaut ielas vidū, un neviens tev nepalīdzēs.

— Tas tiesa, — otrs atbildēja. — Es zaudēju darbu tāpēc, ka viņi slēdza fabriku. Īpašnieki pagājušajā vasarā saražoja lielus krājumus un pēc tam izbeidza darbu.

Herstvuds tikai pa ausu galam klausījās sarunā. Viņš jutās mazliet pārāks par šiem diviem — un mazliet labākā stāvoklī. Tie šķita viņam rupji un neizglītoti, muļķa aitiņas darba devēja rokās.

«Nabaga velni!» viņš domāja. Šajos vārdos izpaudās nicinājums, ar kādu viņš savā ziedu laikā izturējās pret trūkumcietējiem.

— Nākošais! — sauca viens no instruktoriem.

— Jūsu kārta, — kāds sacīja, pieskardamies Herstvuda elkonim.

Viņš devās uz priekšu un uzkāpa uz vagona platformas. Instruktors bez kaut kāda ievada uzsāka apmācību.

— Vai redzat šo rokturi? — viņš teica, norādīdams uz svirslēdzi pie vagona griestiem. — Tas noder strāvas ieslēgšanai un izslēgšanai. Ja gribat braukt atpakaļ, pagrieziet to uz šo pusi. Ja gribat braukt uz priekšu, tad pagrieziet uz to pusi. Ja gribat izslēgt strāvu, pastumiet rokturi uz vidu.

Herstvuds smaidīja par vienkāršajiem paskaidrojumiem.

— Bet šis rokturis regulē motora ātrumu. Ja pagriezīsiet to līdz šai vietai, — viņš teica, rādīdams ar pirkstu, — dabūsiet četru jūdžu lielu ātrumu stundā. Līdz šai vietai — astoņas jūdzes. Ja pagriezīsiet līdz pašam galam, tad apmēram četrpadsmit jūdzes.

Herstvuds mierīgi vēroja instruktoru. Viņam jau agrāk bija gadījies redzēt, kā strādā vagona vadītājs. Viņš apmēram zināja, ka to dara, un nešaubījās, ka pēc neilgas vingrināšanās pratīs tikpat labi.

Instruktors paskaidroja vēl dažus sīkumus un tad teica:

— Tagad es virzīšu vagonu atpakaļ.

Herstvuds mierīgi stāvēja blakus instruktoram, kamēr vagons ripoja atpakaļ laukumā.

— Iesākot braukt, jābūt ļoti uzmanīgam. Ļaujiet vagonam iet kādu brīdi ar vismazāko ātrumu, pirms ieslēdziet nākamo. Daudzu vagona vadītāju galvenā kļūda ir tā, ka viņi uzreiz pagriež rokturi gandrīz līdz galam. Tā nedrīkst. Tas ir bīstami. Turklāt bojā, motoru. Nedariet tā.

— Es saprotu, — sacīja Herstvuds.

Viņš pacietīgi gaidīja, kamēr instruktors stāstīja un stāstīja.

— Un tagad pamēģiniet pats, — viņš beidzot teica.

Bijušais bāra pārvaldnieks satvēra rokturi un, kā viņam šķita, mazliet to pagrieza. Taču tas darbojās daudz vieglāk, nekā viņš bija domājis, un vagons ar tādu spēku rāvās uz priekšu, ka atsvieda Herstvudu atpakaļ pret durvīm. Viņš nobijies centās atgūt līdzsvaru, kamēr instruktors ar bremzi apturēja vagonu.

— Jums jābūt uzmanīgam! — instruktors noteica. Herstvuds drīz saprata, ka regulēt ātrumu un vienlaikus rīkoties ar bremzi nav nemaz tik vienkārši, kā bija iedomājies. Vienu vai divas reizes viņš būtu ar visu vagonu izbraucis cauri žogam, ja instruktors laikā nebūtu viņu brīdinājis un pielicis savu roku. Instruktors izturējās pret viņu ļoti iecietīgi, bet ne reizes nepasmaidīja.

— Jums jāpierod strādāt ar abām rokām reizē, — viņš aizrādīja. — Lai to varētu, vajadzīga prakse.

Kamēr instruktors viņu mācīja, pienāca pusdienas laiks, pulkstenis jau rādīja vienu, un Herstvuds jutās izsalcis. Sāka snigt, un viņam kļuva auksti. Turklāt viņam bija apnicis braukāt ar vagonu šurp un turp pa īso sliežu ceļu.

Beidzot viņi aizbrauca līdz galapunktam, apturēja vagonu un abi izkāpa. Herstvuds iegāja šķūnī, apsēdās uz kāda tramvaja kāpnēm un izvilka no kabatas laikraksta lapā ietīto lenču. Ūdens nebija, maize bija apkaltusi, bet Herstvudam tā garšoja kā vēl nekad. Maltīte tika ieturēta pavisam vienkārši. Viņš ēda lieliem kumosiem un raudzījās apkārt, domādams par vienkāršo, garlaicīgo darbu. Tas bija nepatīkams, ļoti nepatīkams. Ne jau tādēļ, ka tas bija pazemojošs, bet gan tāpēc, ka viņam grūti nācās to izpildīt. Nevienam tas nebūtu viegli, viņš domāja.

Paēdis Herstvuds piebiedrojās citiem streiklaužiem un gaidīja savu kārtu.

Bija paredzēts, ka viņam ļaus vingrināties visu pēcpusdienu, taču lielākā laika daļa pagāja gaidot.

Beidzot pienāca vakars, tam līdz izsalkums un pārdomas, kur pavadīt nakti. Pulkstenis rādīja pusseši — bija vakariņu laiks. Ja viņš dotos mājās, viņam vajadzētu vismaz divarpus stundas, kamēr tiktu galā, jo sākumā bija jāiet kājām. Bez tam Herstvudam bija piekodināts ierasties darbā pulksten septiņos no rīta, un, ja viņš ietu mājās, tad būtu jāceļas augšā jau pirms gaismas. Herstvudam kabatā bija tikai dolārs un piecpadsmit centu. Šo naudu viņš bija paņēmis no Kerijas, lai samaksātu divu nedēļu rēķinu par oglēm, bet tad viņam bija ienācis prātā doties uz Bruklinu.

«Te jābūt kādai vietai, kur pārgulēt,» viņš domāja. «Kur gan paliks tas vīrs no Ņujorkas?»

Herstvuds nolēma pajautāt. Netālu no viņa pie vārtiem stāvēja kāds jauneklis, gaidīdams savu pēdējo braucienu. Viņš izskatījās vēl gluži zēnisks, varbūt divdesmit vienu gadu vecs, — garais, izstīdzējušais stāvs liecināja par nabadzību un trūkumu. Ja šim jauneklim būtu mazliet labāks uzturs, viņš kļūtu spēcīgs un pašapzinīgs.

— Vai viņi kaut ko dod, ja cilvēkam nav nemaz naudas? — Herstvuds piesardzīgi jautāja.

Jauneklis pagriezās un vērīgi noraudzījās Herstvudā.

— Jūs jautājat par ēšanu? — viņš noprasīja.

— Jā, un par gulēšanu. Es nevaru pa nakti atgriezties Ņujorkā.

— Es domāju, ka meistars to nokārtos, ja jūs palūgsiet. Par mani viņš jau parūpējās.

— Ak tā?

— Jā. Es teicu viņam, ka man nekā nav. Ziniet, es nevaru tikt mājās. Es dzīvoju pāri Hobokenā.

Herstvuds nokremšļojās, it kā izteikdams atzinību.

— Cik es sapratu, tad viņiem augšā ir istaba. Es nezinu kāda tā ir. Droši vien slikta. Viņš iedeva man arī pusdienu talonu. Nekā daudz jau tur nebija.

Herstvuds rūgti pasmaidīja, jaunietis smējās.

— Tas nav nekāds joks, vai ne? — viņš vaicāja, veltīgi gaidīdams jautru atbildi.

— Nav gan, — sacīja Herstvuds.

— Es jūsu vietā tūlīt aprunātos ar meistaru, viņš var drīz aiziet.

Herstvuds paklausīja.

— Vai šeit nav kāda vieta, kur es varētu pārnakšņot? — viņš jautāja. — Ja man jādodas atpakaļ uz Ņujorku, es baidos, ka …

— Augšā ir dažas guļvietas, — meistars viņu pārtrauca.

— Ja gribat, varat vienu no tām dabūt. — Pateicos, — sacīja Herstvuds.

Viņš gribēja lūgt arī ēdienu talonu, bet nevarēja sagaidīt piemērotu brīdi un nolēma šovakar paēst par savu naudu.

«Palūgšu rīt.»

Herstvuds paēda lētā restorānā netālu no depo un, būdams vientuļš un nosalis, tūlīt devās uzmeklēt savu naktsmītni. Tumsai iestājoties, tramvaju kompānija vairs nemēģināja sūtīt vagonus ceļā. Tā bija ieteikusi policija.

Istabā, kur ieradās Herstvuds, agrāk droši vien bija uzturējušies nakts maiņas strādnieki. Tajā bija kādas deviņas lāviņas, divi vai trīs koka krēsli, ziepju trauks un maza, apaļa krāsniņa, kurā liesmoja uguns. Kaut gan bija vēl agrs, kāds vīrs atradās tur jau priekšā. Tas sēdēja pie krāsns un sildīja rokas.

Arī Herstvuds piegāja pie krāsns un izstiepa rokas pret uguni. Viņam derdzās trūkums un nabadzība, kas saistījās ar riskanto pasākumu, taču viņš apņēmās izturēt. Viņš iedomājās, ka spēs to kādu laiku paciest.

— Auksts, — sacīja svešais.

— Jā, auksts. Ilgs klusums.

— Nav sevišķi patīkama vieta gulēšanai, vai ne? — no jauna ierunājās svešais.

— Tomēr labāk nekā uz ielas, — atbildēja Herstvuds. Atkal klusums.

— Laiks likties uz auss, — vīrs noteica.

Viņš atlaidās kādā no lāviņām, iepriekš noāvis tikai zābakus, un uzvilka pār galvu vecu, noskrandušu vatētu segu. Šis skats Herstvudam derdzās, tādēļ viņš pie tā ilgi nepakavējās, bet labāk lūkojās ugunī un mēģināja domāt par kaut ko citu. Drīz vien arī viņš nolēma doties pie miera un, izvēlējies lāviņu, sāka noaut kājas.

Kamēr viņš vilka nost zābakus, ienāca jauneklis, kas bija viņam ieteicis šo naktsmītni, un, ieraudzījis Herstvudu, centās būt draudzīgs.

— Labāk kā nekas, — viņš teica, raudzīdamies apkārt. Herstvuds nodomāja, ka šie vārdi neattiecas uz viņu,

bet izteic tikai jaunekļa apmierinātību, un tādēļ nekā neatbildēja. Jauneklis, domādams, ka viņa kaimiņš ir sliktā garastāvoklī, sāka klusi svilpot. Tad, redzēdams, ka viens jau guļ, viņš pārtrauca svilpošanu un klusēja.

Herstvuds centās iekārtoties cik iespējams labāk: viņš atgūlās ar visām drēbēm un atlocīja netīro segu, lai tā nepieskartos sejai. Beidzot nogurums viņu pieveica. Sega sāka likties viņam aizvien patīkamāka un, aizmirsis, cik tā netīra, viņš uzvilka to līdz zodam un aizmiga.

No rīta viņa jaukos sapņus pārtrauca neparasts troksnis: vairāki cilvēki kustējās pa auksto, nemīlīgo istabu. Sapnī viņš bija atkal Čikāgā savā ērtajā mājā. Džesika gatavojās kaut kur iet, un viņš ar to sarunājās. Viņš tik skaidri redzēja šo ainu, ka pamostoties bija ārkārtīgi pārsteigts par lielo kontrastu, Herstvuds pacēla galvu un aukstajā, skarbajā īstenībā acumirklī atģidās.

«Jāceļas labāk augšā,» viņš nodomāja.

Augšstāvā nebija ūdens. Herstvuds uzvilka zābakus, piecēlās un izstaipīja stīvos locekļus. Viņa uzvalks bija saburzīts, mati — sajukuši.

— Pie velna! — viņš murmināja, uzlikdams galvā platmali.

Apakšā sākās parastā dienas kņada.

Herstvuds atrada ūdens krānu un sili, kuru agrāk droši vien izmantoja zirgu dzirdināšanai, bet dvieļa šeit nebija un kabatas lakatiņš jau vakar bija kļuvis netīrs. Tādēļ viņš apslapināja ar ledusauksto ūdeni tikai acis. Pēc tam viņš uzmeklēja meistaru, kas jau atradās laukumā.

— Vai jūs jau pabrokastojāt? — šis cienījamais vīrs jautajā.

— Nē, — atbildēja Herstvuds.

— Tad labāk paēdiet, jūsu vagons būs kārtībā tikai pēc kāda laika.

Herstvuds kavējās.

— Vai jūs nevarētu iedot man brokastu talonu? — viņš ar pūlēm ieminējās.

— Lūdzu, — atbildēja meistars, pasniegdams talonu. Brokastis bija tikpat trūcīgas kā vakariņas iepriekšējā

dienā — slikta kafija un mazliet ceptas gaļas. Herstvuds paēda un gāja atpakaļ.

— Šurp! — meistars viņu aicināja, mādams ar roku. — Pēc dažām minūtēm jums jādodas ceļā ar šo vagonu.

Pustumšajā šķūnī Herstvuds uzkāpa uz vagona platformas un gaidīja signālu. Viņš nervozēja, taču sajuta zināmu atvieglojumu. Lai notiek kas notikdams, tikai nepalikt vairs ilgāk depo!

Šī bija ceturtā streika diena, un stāvoklis bija kļuvis ļaunāks. Sākumā streikotāji, paklausot savu vadoņu un laikrakstu padomiem, bija cīnījušies par savām tiesībām diezgan miermīlīgi. Nebija notikušas nekādas lielākas sadursmes. Tiesa, streikotāji apturēja vagonus un uzsāka sarunas ar streiklaužiem. Dažu tramvaju apkalpes paklausīja un aizgāja, dažiem vagoniem izsita logus — tas viss, protams, nenotika bez kliegšanas un ņirgāšanās, bet tikai kādi pieci vai seši cilvēki dabūja nopietnākus ievainojumus. Bet arī šajos retajos gadījumos streiku vadītāji vainoja nevis tramvajniekus, bet pūli.

Taču bezdarbība un apziņa, ka policija atbalsta tramvaju kompānijas un palīdz tām gūt uzvaru, saniknoja strādniekus. Viņi ievēroja, ka ar katru dienu aizvien vairāk un vairāk vagonu dodas ceļā un kompāniju varasvīri aizvien biežāk un biežāk publicē ziņojumus, ka pretošanās kustība pilnīgi salauzta. Tas noveda streikotājus izmisumā. Viņi saprata, ka miermīlīgas metodes nekur neder, — kompānijas drīz vien laidīs apgrozībā visus vagonus un atlaidīs tos, kas iedrošinājušies pretoties. Nekas tā nepalīdzēja tramvaju kompānijām kā miermīlīgas metodes.

Pēkšņi niknums sagrāba strādniekus, un kādu nedēļu plosījās nemieri un vardarbība. Streikotāji uzbruka vagoniem, metās virsū streiklaužiem, uzsāka cīņu ar policistiem, izlauza sliedes. Beidzot sāka atskanēt pat šāvieni, ielu cīņas un nemieri kļuva parasta parādība, un pilsētā ieradās policijas papildspēki.

Herstvuds nekā nezināja par pārmaiņām streikotāju noskaņojumā.

— Brauciet savu vagonu ārā! — sauca meistars, enerģiski mādams ar roku. Konduktors, tāds pats iesācējs kā Herstvuds, uzlēca uz pakaļējās platformas un divreiz nošķindināja zvanu, tas bija signāls, ka jāsāk kustēties. Herstvuds pagrieza rokturi un izbrauca pa šķūņa durvīm uz ielas. Šeit divi spēcīgi policisti uzkāpa viņam blakus uz platformas — pa vienam katrā pusē.

Pie šķūņa durvīm nosita gongs, konduktors atkal divreiz nošķindināja savu zvanu, un Herstvuds pagrieza rokturi.

Policisti mierīgi raudzījās apkārt.

— Šorīt diezgan auksts, — ar stipru īru akcentu sacīja policists, kas stāvēja kreisajā pusē.

— Man pietiek ar vakardienu, — atsaucās otrs. — Es negribētu pastāvīgi atrasties šādā postenī.

— Es arī ne.

Ne viens, ne otrs nepievērsa uzmanību Herstvudam, kas stāvēja ar seju pret vēju, gluži stīvs no aukstuma, un domāja par meistara norādījumiem.

«Brauciet vienmērīgi,» meistars bija teicis. «Nepieturiet, ja cilvēks neizskatās pēc īsta pasažiera. Nekādā gadījumā neapstājieties tur, kur sapulcējies daudz ļaužu.»

Policisti kādu brīdi klusēja.

— Iepriekšējais vadītājs laikam laimīgi ticis cauri, — sacīja policists, kas stāvēja kreisajā pusē. — Vagona nekur neredz.

— Kas brauca līdz? — jautāja otrs, domādams, protams, par saviem biedriem, vagona pavadoņiem.

— Šefers un Raijans.

Atkal klusums, un vagons mierīgi brauca uz priekšu. Šajā rajonā nebija daudz māju un Herstvuds tikai retumis redzēja kādu gājēju. Stāvoklis nelikās viņam sevišķi nepatīkams. Ja nebūtu tik auksts, viņš varētu izpildīt savu uzdevumu gluži labi.

Šis miermīlīgais noskaņojums izgaisa, kad priekšā negaidot parādījās ceļa līkums. Herstvuds izslēdza strāvu un enerģiski nospieda bremzi, bet par vēlu. Vagons brauca pārāk ātri un pamatīgi sakratīja viņu. Herstvudam šķita, ka vajadzētu atvainoties, bet viņš neteica nekā.

— Pagriezienos jābūt uzmanīgākam, — policistam, kas atradās kreisajā pusē, labpatika aizrādīt.

— Jums taisnība, — Herstvuds nokaunējies piekrita.

— Uz šīs līnijas daudz tādu asu pagriezienu, — piezīmēja otrs policists.

Aiz pagrieziena sākās daudz apdzīvotāks rajons. Priekšā redzēja pāris gājēju. Kāds zēns, iznākdams pa vārtiem ar piena kanniņu rokā, pirmais nosauca Herstvudu pretīgā vārdā.

— Streiklauzis, — zēns kliedza. — Streiklauzis! Herstvuds to dzirdēja, bet centās par to nedomāt. Viņš zināja, ka ne vienreiz vien dzirdēs šo vārdu un droši vien arī kaut ko sliktāku.

Tālāk uz stūra pie sliedēm stāvēja kāds vīrs, kas, ieraudzījis tramvaju, māja ar roku, lai aptur.

— Neievērojiet viņu, — sacīja viens no policistiem. — Viņam kaut kas padomā.

Herstvuds paklausīja. Sasniedzis stūri, viņš pārliecinājās, ka policistam bijusi taisnība. Tiklīdz vīrs saprata, ka vagonu neapturēs, viņš sāka kratīt dūri.

— Ak tu asinssuns! — viņš kliedza.

Kāds pusducis vīru, kuri stāvēja uz stūra, nokliedza vagonam pakaļ lamu vārdus un dzēlīgas piezīmes.

Herstvuds mazliet saviebās. Īstenībā bija daudz sliktāk, nekā viņš bija paredzējis.

Kādus trīs vai četrus kvartālus tālāk uz ceļa bija redzama tāda kā kaudze.

— Viņi, acīm redzot, tur krietni papūlējušies, — sacīja viens no policistiem.

— Būs pamatīga saķeršanās, — teica otrs. Herstvuds aizvadīja vagonu līdz barikādei un apturēja.

Vagons vēl lāgā nepaspēja apstāties, kad to no visam pusēm jau ielenca pūlis. Tur bija tramvaju vadītāji un konduktori, viņu draugi un līdzjutēji.

— Kāp nost, biedri, — atskanēja kāda balss, kas izklausījās diezgan draudzīga. — Tu taču negribēsi atraut otram maizes kumosu?

Herstvuds gluži bāls turējās pie motora un bremzes rokturiem, nezinādams, ko darīt.

— Atpakaļ! — kliedza viens no policistiem, pārliecies pār platformas margām. — Ejiet nost no ceļa! Ļaujiet cilvēkam strādāt!

— Klausies, biedri, — nepievērsdams uzmanību policistam, streikotāju vadonis no jauna uzrunāja Herstvudu.

— Mēs visi esam strādnieki tāpat kā tu. Ja tu būtu īsts tramvaja vadītājs un pret tevi izturētos tā kā pret mums, arī tu negribētu, ka cits ieņem tavu vietu, vai ne tā? Tev nepatiktu, ja kāds kavētu tevi cīnīties par savam tiesībām, vai nav tiesa, biedri?

— Pievaldi mēli! Pietiek! — policists rupji uzkliedza.

— Nost no ceļa! — viņš pārlēca pāri margām un, stāvēdams pūļa priekšā, sāka stumt to atpakaļ. Acumirklī otrs policists atradās viņam blakus.

— Atpakaļ, atpakaļ! — viņi kliedza. — Nost no ceļa! Velns parāvis! Ko jūs gribat? Prom!

Pūlis virmoja un dūca kā bišu spiets.

— Negrūdiet mani! — kāds no streikotājiem dusmīgi iesaucās. — Es nekā nedaru.

— Prom no šejienes! — sauca policists, vicinādams steku. — Projām, citādi dabūsi pa galvu. Prom, kad es saku!

— Pie velna! — kliedza kāds cits no streikotājiem, spiezdamies virsū policistam un neganti lādēdamies.

Krah! Gumijas rundziņa trāpīja strādniekam pa pieri. Tas, nekā vairs neredzēdams, mirkšķināja acis, sagrīļojās, pacēla rokas uz augšu un streipuļodams atkāpās. Tai pašā acumirklī smaga dūre nolaidās policistam uz skausta.

Policists pārskaities metās pa labi un kreisi, gluži kā traks sizdams ar steku. Viņa amata brālis zilajā formas tērpā cītīgi viņam palīdzēja, turklāt vēl izgāzdams par satracināto pūli veselu lāstu straumi. Taču neviens netika nopietni ievainots, jo streikotāji veikli izvairījās no sitieniem. Tagad viņi stāvēja uz ietves un ņirgājas.

— Kur konduktors? — kliedza viens no policistiem un ieraudzīja to stipri uztrauktu stāvam blakus Herstvudam. Herstvuds līdz šim bija vērojis notiekošo vairāk pārsteigts nekā nobijies.

— Kāpēc jūs nekāpjat zemē un nenovācat akmeņus no sliedēm? — jautāja policists. — Ko jūs tur stāvat? Laikam gribat palikt te visu dienu? Tūlīt kāpiet zemē!

Smagi elpodams, Herstvuds reizē ar izbiedēto konduktoru nolēca no platformas, it kā policists būtu saucis arī viņu.

— Ātri ātri! — skubināja policists.

Kaut gan laiks bija auksts, policisti bija sakarsuši un nikni. Herstvuds kopā ar konduktoru vāca nost akmeni pēc akmens un strādājot sasildījās.

— Ak tu nolādētais streiklauzi! — kliedza pūlis. — Tu zaķapastala! Gribi atņemt cilvēkam darbu, nelieti! Aplaupīt nabagu, zaglis tāds! Pagaidi, gan tu vēl dabūsi!

To neteica viens cilvēks. Tādi un līdzīgi izsaucieni, pavadīti ar spēcīgiem lāstiem, skanēja no visām pusēm.

— Strādājiet, nelieši! — kliedza kāda balss. — Dariet savu nekrietno darbu. Jūsu dēļ, asinssūcēji, nabaga ļaudīm klājas grūti.

— Kaut tu nomirtu bada nāvē! — kliedza kāda veca īriete, atvērdama turpat tuvumā logu un izbāzdama pa to galvu.

— Jā, un tu arī, — viņa piebilda, uztvērusi policista skatienu. — Tu neģēlīgais slepkava! Kā tu iedrošinies sist manam dēlam pa galvu? Tu cietsirdīgais, asinskārais velns!

Es tev …

Policists izlikās nedzirdam.

— Ej pie velna, vecā ragana! — viņš norūca, raudzīdamies uz izklīdināto pūli.

Akmeņi bija novākti, Herstvuds, lamu vārdu pavadīts, atkal ieņēma savu vietu. Abi policisti nostājās viņam blakus, un konduktors nozvanīja, kad — krah, krah! — pa logiem un durvīm lidoja iekšā akmeņi un ķieģeļu gabali. Viens gandrīz trāpīja Herstvudam pa galvu, otrs izsita aizmugure logu.

— Pilnu jaudu! — kliedza viens no policistiem, pats tverdams pēc roktura.

Herstvuds paklausīja, un vagons šāvās uz priekšu, akmeņu graboņas un lāstu pavadīts.

— Tas suņa gabals iesita man pa skaustu, — teica viens no policistiem. — Nu, bet es viņam krietni iegāzu ar steku.

— Man šķiet, es dažam labam atstāju pamatīgas piemiņas zīmes, — dižojās otrs.

Es pazīstu to garo zelli, kas mūs nosauca par… — sacīja pirmais. — Gan es viņam vēl parādīšu!

— Tikko ieraudzīju pūli, tūlīt nodomāju, ka būs sadursme, — teica otrs.

Herstvuds, sakarsis un uztraukts, raudzījās uz priekšu. Šis bija viņam neparasts piedzīvojums. Viņš, protams, bija lasījis par streikiem, taču īstenība šķita kaut kas pilnīgi jauns. Herstvuds nebija gļēvulis. Tagad, kad viņš jau tik daudz bija izcietis, viņā nobrieda stingra apņēmība izturēt līdz galam. Viņš nedomāja vairs ne par Ņujorku, ne par dzīvokli. Šis brauciens pa Bruklinu saistīja visu viņa uzmanību.

Bez turpmākiem starpgadījumiem viņi sasniedza pilsētas biznesa centru. Ļaudis blenza uz izsistajiem vagona logiem un uz Herstvudu plānajā apģērbā. Šad un tad kāds nosauca viņiem pakaļ «streiklauzis» vai arī kādu citu stiprāku vārdu, bet neviens nemēģināja uzbrukt vagonam. Tramvaja galapunktā viens no policistiem aizgāja piezvanīt savai nodaļai, lai ziņotu par notikušo.

— Tur ir kāda banda, — viņš teica, — kas gaida mūs atgriežamies. Būtu labi, ja jūs izsūtītu dažus ļaudis, kas to izklīdinātu.

Atpakaļ brauciens bija daudz mierīgāks — ļaudis svilpa, svieda ar akmeņiem, bet neuzbruka. Herstvuds atviegloti uzelpoja, kad ieraudzīja depo šķūņus.

— Galu galā es tiku cauri sveikā, — viņš noteica. Vagons iebrauca šķūnī, un Herstvudam ļāva atpūsties,

bet pēc kāda laika viņam atkal bija jādodas ceļā. Šoreiz viņu pavadīja citi policisti. Mazliet paļāvīgāk viņš pilnā gaitā vadīja vagonu pa nabadzīgajām ielām, nejuzdams vairs pirmītējās bailes. Taču viņam neklājās viegli. Laiks bija drēgns, reizēm krita sniegs un pūta brāzmains vējš, kuru tramvaja ātrā gaita vēl pastiprināja. Herstvuda apģērbs nebija piemērots šādam darbam. Viņš drebēja aiz aukstuma, dauzīja vienu kāju pret otru, berzēja rokas, kā bija redzējis tramvajniekus darām, bet neteica nekā. Neierastais un bīstamais stāvoklis viņu mazliet uzmundrināja, taču viņš vēl aizvien bija drūms un sapīcis. «Suņa dzīve!» viņš prātoja. «Bēdīgi, ka esi nonācis tik tālu!»

Vienīgi doma par Kerijas izteikto apvainojumu stiprināja Herstvuda apņēmību. Viņš vēl nebija kritis tik zemu, lai to paciestu. Viņš vēl kaut ko spēja un varēja kādu laiku izturēt pat šādu darbu. Pēc tam stāvoklis uzlabosies. Viņš iekrās mazliet naudas.

Kamēr viņš tā prātoja, kāds zēns svieda sasalušu dubļu piku, kas trāpīja viņam pa roku. Roka stipri sāpēja, un Herstvudu pārņēma tāds niknums, kādu viņš kopš šī rīta vel nebija sajutis.

— Nekrietnais kucēns! — viņš nomurmināja.

— Vai stipri sāp? — apjautājās policists.

— Nē, — atbildēja Herstvuds.

Uz ielas stūra, kur bija ass pagrieziens un vajadzēja palēnināt ātrumu, stāvēja kāds streikojošs tramvaja vadītājs un uzsauca Herstvudam:

— Biedri, esi īsts vīrs un kāp nost no vagona! Atceries, ka mēs cīnāmies par pieklājīgu dienas algu, tas ir viss. Mums jāapgādā ģimenes.

Vīrietis šķita gluži miermīlīgi noskaņots.

Herstvuds izlikās viņu neredzam. Skatīdamies tieši uz priekšu, viņš no jauna palielināja ātrumu. Taču streikotāja balss pamodināja viņā līdzjūtību.

Tā pagāja rīts un lielākā dienas daļa. Herstvuds bija veicis trīs reisus. Pusdienas bija pārāk trūcīgas, lai pietiktu spēka šādam darbam, arī aukstums kļuva neciešams. Ceļa galā viņš katru reizi nokāpa no platformas, lai izvingrinātu locekļus un sasildītos, bet aiz sāpēm tikko spēja valdīt vaidus. Kāds no depo strādniekiem aiz līdzjūtības aizdeva viņam biezu cepuri un siltus ādās cimdus, un Herstvuds jutās bezgala pateicīgs.

Otrajā pēcpusdienas reisā Herstvudam vajadzēja apstāties pusceļā, jo pār sliedēm bija nogāzts vecs telegrāfa stabs.

— Novāciet stabu! — kliedza policisti.

— Ha, ha, ha! — rēca pūlis. — Vāciet nost paši!

Abi policisti nolēca no platformas, un Herstvuds gribēja viņiem sekot.

— Labāk palieciet savā vietā, — policists viņam uzsauca. — Citādi kāds vēl aizbrauks ar vagonu.

Balsu jūklī Herstvuds gluži tuvu dzirdēja kādu sakām:

— Kāp nost, biedri, esi vīrs! Nevajag cīnīties pret nabagiem. Atstāj to prieku kompānijām.

Herstvuds pazina streikotāju, kas bija uzsaucis viņam no ielas stūra, un tāpat kā iepriekš, izlikās viņu nedzirdam.

— Kāp nost, — vīrietis mierīgi atkārtoja. — Tu taču negribi cīnīties pret nabagiem? Tev te vispār nav ko iejaukties. — Tas bija filozofiski noskaņots un ļoti viltīgs tramvaja vadītājs.

Nezin no kurienes pirmajiem diviem policistiem piesteidzās palīgā trešais, un kāds no viņiem aizskrēja pie telefona, lai izsauktu papildspēkus. Herstvuds raudzījās apkārt, pilns apņēmības, bet reizē arī baiļu.

Kāds saķēra viņu aiz mēteļa.

— Kāp zemē, — tas sauca, pūlēdamies pārvilkt Herstvudu pāri margām.

— Laid vaļā! — pārskaities kliedza Herstvuds.

— Es tev rādīšu, nolādētais streiklauzi! — atbildēja kāds jauns īrs, uzlēkdams uz platformas un tēmēdams Herstvudam ar dūri pa žokli. Bet tas pieliecās, un sitiens trāpīja plecu.

— Prom no šejienes! — sauca policists, steigdamies Herstvudam palīgā un pastiprinādams savu pavēli ar lamu vārdiem.

Herstvuds mazliet atguvās, taču vēl aizvien bija bāls un drebēja kā drudzī. Stāvoklis kļuva nopietns. Cilvēki skatījās augšup un ņirgājās. Kāda meitene vaikstīdamās izsmēja viņu.

Herstvuds jau sāka domāt, ka vajadzēs piekāpties, bet šai brīdī piebrauca patruļas mašīna un no tās izkāpa grupa policistu. Ceļu drīz atbrīvoja, un tramvajs varēja braukt tālāk.

— Tagad ātri uz priekšu, — sacīja policists, un Herstvuds brauca tālāk.

Katastrofa notika atpakaļceļā kādas pāris jūdzes no depo, kur bija sapulcējies milzīgs pūlis. Šis rajons izskatījās ārkārtīgi nabadzīgs. Herstvuds gribēja ātri izbraukt tam cauri, bet ceļš atkal bija aizsprostots. Jau pa lielu gabalu viņš redzēja, ka ļaudis kaut ko stiepj un noliek uz sliedēm.

— Viņi atkal ir tur! — teica viens no policistiem.

— Šoreiz es viņiem rādīšu! — iesaucās otrs, kura pacietības mērs bija pilns. Kad vagons piebrauca tuvāk, Herstvudam kļuva nelabi. Tāpat kā iepriekš, ļaudis sāka svilpt un sviest ar akmeņiem, taču klāt nenāca. Tika izsisti pāris logu un Herstvuds tik tikko izvairījās no akmens.

Abi policisti skrēja pretī pūlim, bet ļaudis savukārt metās uz vagonu. Starp uzbrucējiem bija jauna sieviete, gandrīz vēl meitene, ar resnu nūju rokā. Viņa bija ļoti nikna un uzbruka Herstvudam, kuram tomēr laimējās izvairīties no sitiena. Sievietes piemēra iedrošināti, vairāki vīrieši uzlēca uz platformas un pārvilka Herstvudu pāri margām. Viņš nepaspēja ne iekliegties, kad jau krita lejup.

— Laidiet mani vaļā! — viņš teica, noveldamies uz sāniem.

— Ak tu asinssūcējs! — kāds iekliedzās. Sitieni un spērieni bira uz viņu kā krusa. Herstvudam šķita, ka viņš nosmaks. Tad divi satvēra viņu un kaut kur nesa, bet viņš centās atbrīvoties.

— Beidziet, — sacīja kāda balss. — Neviens neaizskars jūs. Celieties augšā!

Herstvuds piecēlās un pazina policistus. Aiz noguruma viņš gandrīz zaudēja samaņu. Uz zoda viņš sajuta kaut ko mitru, pataustīja ar pirkstu un paskatījās. Pirksts bija sarkans.

— Esmu ievainots, — viņš apstulbis sacīja un meklēja kabatas lakatiņu.

— Nu, nu, — viens no policistiem viņu mierināja. — Tā ir tikai skramba.

Galva Herstvudam kļuva skaidra, un viņš sāka raudzīties apkārt. Viņš atradās nelielā veikaliņā, kur policisti bija viņu pametuši. Stāvēdams un slaucīdams zodu, viņš varēja redzēt tramvaju un uztraukto pūli. Tur atradās arī divas mašīnas ar policistu patruļām.

Herstvuds piegāja pie loga un skatījās ārā. Šai brīdī piebrauca arī ātrā palīdzība.

Policisti enerģiski devās virsū pūlim un dažus apcietināja.

— Nu nāciet šurp, ja gribat braukt, — sacīja kāds policists, atvērdams durvis un skatīdamies iekšā.

Herstvuds nedroši izgāja uz ielas. Viņam bija ļoti auksti, turklāt viņš bija nobijies.

— Kur konduktors? — viņš jautāja.

— Kas to lai zina, — atbildēja policists.

Herstvuds devās pie vagona un nervozēdams kāpa uz platformas. Tai brīdī atskanēja revolvera šāviens. Kaut kas iedzēla viņam plecā.

— Kas šāva? — viņš izdzirda policista balsi. — Velns parāvis, kas šāva? — Abi policisti pameta Herstvudu un skrēja uz tuvējo māju. Herstvuds pastāvēja kādu brīdi, tad nokāpa no platformas.

— Ak dievs, — viņš nomurmināja, — tas ir par daudz. Viņš bailīgi aizgāja līdz stūrim un steidzās prom pa sānieliņu.

— Fū! — viņš uzelpodams izdvesa.

Puskvartālu tālāk stāvēja kāda maza meitene un blenza viņā.

— Lasies ātrāk prom! — viņa sauca.

Negantai sniega vētrai plosoties, Herstvuds devās mājup un krēslā sasniedza pārceltuvi. Kuģīša kabīnes bija pilnas omulīgu pasažieru, kuri ar neslēptu ziņkāri viņu vēroja. Herstvudam galvā bija tāds haoss, ka viņš nespēja nekā skaidri aptvert. Viņš pat neredzēja brīnišķīgo uguņu rotaļu uz sniega aizplīvurotās upes. Tiklīdz kuģītis piestāja, Herstvuds no jauna cīnījās ar sniegu vētru, līdz sasniedza savu dzīvokli. Iegājis iekšā, viņš nopriecājās, ka istabas siltas. Kerijas nebija mājās. Uz galda atradās daži vakara laikraksti, kurus viņa bija tur nolikusi. Herstvuds iededza gaismu un apsēdās. Pēc brīža atkal piecēlās un novilka kreklu, lai apskatītu plecu. Tas bija tikai mazliet ieskrambāts. Viņš nomazgāja rokas un seju un, vēl aizvien drūmās domās kavēdamies, sasukāja matus. Tad sameklēja kaut ko ēdamu un, kad izsalkums bija apmierināts, apsēdās savā ērtajā šūpuļkrēsla. Cik brīnišķīga sajūta!

Herstvuds sēdēja, domīgi atspiedis zodu rokā, un aizmirsa pat laikrakstus.

— Jā-a, — viņš sacīja, kad bija mazliet attapies, — bīstama spēle tur notiek.

Tad viņš pagriezās, ieraudzīja laikrakstus un, viegli nopūzdamies, sniedzās pēc tiem.

«Streiks Bruklinā paplašinās,» ziņoja laikraksts «World». «Sacelšanās visos Bruklinas rajonos.»

Herstvuds paņēma laikrakstu rokā ērtāk un iegrima lasīšanā. Ilgi un ar interesi viņš iepazinās ar aprakstiem par streiku Bruklinā.

Četrdesmit otrā nodaļa

Pavasara vēsmas. Tukša gliemežnīca.

Tie, kas uzskata Herstvuda rīcību Bruklinā par kļūdaina sprieduma sekām, tomēr sapratīs, ka šī dēka viņu negatīvi ietekmēja, jo viņš bija mēģinājis strādāt, bet cietis neveiksmi. Arī Kerija guva nepareizu priekšstatu par šiem notikumiem. Herstvuds stāstīja ļoti maz, tādēļ Kerija iedomājās, ka viņš nav piedzīvojis neko ļaunāku kā tikai parastas rupjības un pametis visu tīro nieku dēļ. Viņš vienkārši negrib strādāt!

Kerija tagad bija iedalīta orientālo skaistuļu grupā, kuras operetes otrajā cēlienā vezīrs rāda jaunajam sultānam kā viņa harēma dārgumus. Nevienai no viņām nebija nekas jāsaka, bet tieši to vakaru, kad Herstvuds pārnakšņoja tramvaju depo bēniņos, operetes galvenais varonis un slavenība, gribēdams būt asprātīgs, vaicāja sulīgā basā, kas izraisīja skatītājos smieklu šalti:

— Nu, kas tu esi?

Tā bija vienkārši sagadīšanās, ka tajā brīdī tieši Kerija sveicināja viņu ar dziļu reveransu. Viņas vietā tikpat labi varēja būt arī kāda cita meitene. Galvenās lomas tēlotājs, protams, negaidīja atbildi un par muļķīgu atbildi būtu izteicis pat rājienu. Bet Kerija, kurai pieredze un pašapziņa deva drosmi, pieliecās vēl zemāk un atbildēja:

— Jūsu padevīgā kalpone!

Replika bija pavisam nenozīmīga, taču veids, kā viņa to pateica, publikai iepatikās — tā sirsnīgi smējās par šķietami sadusmoto sultānu, kas no sava troņa augstumiem nolūkojās uz jauno sievieti. Dzirdot smieklus, arī galvenās lomas tēlotājs bija apmierināts.

— Man šķiet, ka tevi sauc Smita, — sacīja aktieris, vēlēdamies paturēt pēdējo vārdu sev.

Kerija izbijās par savu pārdrošību. Kordebaletam bija stingri piekodināts, ka nedrīkst bilst ne vārda, ne arī atļauties kādus žestus, nepaklausīgajām draudēja naudas sods vai atlaišana. Kerija nezināja, ko domāt, ko ne.

Kad viņa pirms otrā cēliena aiz kulisēm gaidīja savu kārtu, galvenās lomas tēlotājs, garām iedams, pazina viņu un apstājās.

— Jūs varat arī turpmāk tāpat atbildēt, — viņš teica, ievērojis, cik viņa atjautīga. — Tikai nesakiet nekā vairāk.

— Pateicos, — Kerija pazemīgi atbildēja. Kad aktieris aizgāja, viņa aiz uztraukuma drebēja.

— Jums nu gan ir laime, — piezīmēja kāda no viņas biedrenēm. — Nevienai citai nav ne rindiņas.

Šī gadījuma nozīmi neviens nevarēja noliegt. Katram trupas dalībniekam bija skaidrs, ka Kerija spērusi pirmo soli uz panākumiem. Nākamajā vakarā replika atkal guva publikas atzinību, un viņa aiz prieka būtu varējusi pati sevi apkampt. Sajūsmināta viņa gāja mājās, pārliecināta, ka šī nelielā veiksme ienesīs pārmaiņas viņas darba. Tikko Kerija ieraudzīja Herstvudu, viss viņas prieks izgaisa un tā vietu ieņēma vēlēšanās atbrīvoties no šīs nožēlojamās dzīves.

Nākamajā dienā Kerija apjautājās Herstvudam, kā viņam klājies Bruklinā.

— Viņi laiž apgrozībā tramvajus tikai policistu apsardzībā, — Herstvuds atbildēja. — Teica, ka līdz nākamajai nedēļai viņiem neviena nevajagot.

Pagāja nedēļa, bet Kerija nemanīja nekādu pārmaiņu. Herstvuds bija kļuvis vēl apātiskāks nekā agrāk. Ar neiedomājamu vienaldzību viņš rītos noskatījās, kā Kerija dodas uz mēģinājumu vai kur citur. Tikai lasīja un lasīja. Vairākās reizes viņš pieķēra sevi raugāmies uz kādu rakstu, bet domājam pavisam kaut ko citu. Pirmoreiz viņš to pamanīja, kad gadījās lasīt aprakstu par kādu jautru vakaru vienā no Čikāgas klubiem, kura biedrs arī viņš kādreiz bija. Viņš sēdēja, raudzīdamies lejup, un drīz viņam šķita, ka dzird senās, pazīstamās balsis un glāžu šķindoņu.

«Tu esi īsts velna zellis, Herstvud!» viņš dzirdēja sava drauga Vokera balsi. Eleganti ģērbies, viņš atkal stāvēja savu draugu vidū un smaidīdams uzklausīja piekrišanas saucienus, ar kādiem viņu apveltīja klausītāji par interesanto anekdoti.

Pēkšņi viņš palūkojās augšup. Istabā bija tik kluss, spokaini kluss. Viņš ļoti skaidri dzirdēja pulksteni tikšķam un nodomāja, ka laikam bijis aizsnaudies, taču laikraksts vēl aizvien atradās viņam rokā, tā, ka par gulēšanu nevarēja būt ne domas. Herstvudam tas šķita dīvaini.

Kad šādi gadījumi sāka atkārtoties, viņš par tiem vairs nebrīnījās.

Miesnieks un pārtikas preču tirgotājs, maiznieks un ogļu pārdevējs — ne jau tie, pie kuriem viņš pašreiz iepirkās, bet gan tie, kas bija devuši viņam uz kredīta, — neatlaidīgi pieprasīja samaksu. Herstvuds saņēma viņus laipni un, izveicīgi atvainodamies, lūdza pagarinājumu. Beidzot viņš kļuva nekaunīgs un neatvēra vairs durvis, izlikdamies, ka neviena nav mājās, vai arī gluži vienkārši aizsūtīja nelūgtos «ciemiņus» prom.

— No nabaga nekā nevar izspiest, — viņš teica. — Ja man būtu nauda, es maksātu.

Mazā Lola Osborna, redzēdama Kerijas panākumus, kļuva it kā par pavadoni nākamajai slavenībai. Mis Osborna pati par sevi nevarēja neko sasniegt. Viņa to gluži labi apzinājās, tādēļ kā kaķēns savām mazajām, mīkstajām ķepiņām tīri instinktīvi pieķērās Kerijai.

— Jā, tu kāpsi uz augšu, — viņa pastāvīgi atkārtoja, ar apbrīnu raudzīdamās draudzenē. — Tev ir talants.

Kerija bija kautrīga, taču ļoti spējīga. Redzēdama, ka citi viņai tic, arī viņa pati sāka ticēt savām spējām. Dzīves pieredze un nepieciešamība nāca viņai par labu. Vīriešu vieglprātīgās laipnības vairs nespēja sagrozīt viņai galvu. Tagad viņa zināja, ka vīrieši var mainīties un kļūdīties. Atklāti glaimi bija zaudējuši varu pār viņu. Tikai garīgs pārākums — laipns pārākums varēja aizkustināt viņas sirdi, — piemēram,, tāda izcila cilvēka pārākums, kāds bija Eimss.

— Man nepatīk aktieri mūsu trupā, — viņa kādu dienu sacīja Lolai. — Viņi visi ir tik iedomīgi.

— Vai tev neliekas, ka misters Bārklijs ir ļoti jauks? — apjautajās Lola, kurai šis aktieris bija veltījis vienu otru laipnāku smaidu.

— Jā, viņš ir diezgan jauks, — atbildēja Kerija, — bet viņš nav patiess. Viņš tikai izliekas.

Lola izmantoja gadījumu, lai ietekmētu Keriju.

— Vai tu maksā par istabu?

— Protams, — atbildēja Kerija. — Kāpēc tu tā jautā?

— Es zinu, kur par lētu naudu varētu dabūt ļoti skaistu istabu ar vannu. Man vienai tā ir par lielu, bet divām tā būtu pašā laikā, un īres maksa tikai seši dolāri nedēļā.

— Kur tā atrodas? — jautāja Kerija.

— Septiņpadsmitajā ielā.

— Es nezinu, vai atmaksājas mainīt, — sacīja Kerija, tai pašā laikā apsvērdama, ka katrai būs jāmaksā tikai trīs dolāri. Ja viņai vajadzēs uzturēt tikai sevi, tad katru nedēļu atliks veseli septiņpadsmit dolāri.

Pēc šīs sarunas nekas neizmainījās, viss palika, ka bijis, līdz pat tai dienai, kad Herstvuds devas uz Bruklinu un Kerija guva panākumus ar savu repliku.. Tad Kerija sāka domāt, ka viņai jābūt brīvai. Viņa gribēja pamest Herstvudu un tā piespiest viņu sākt strādāt. Bet pēdējā laikā viņš izturējās visai dīvaini, un Kerija baidījās, ka viņš varētu celt iebildumus. Herstvuds varēja uzmeklēt viņu teātrī un vajāt viņu. Patiesībā Kerija tam lāgā neticēja, taču kas lai zina? Ja viņš parādītos, Kerijai tas būtu ārkārtīgi nepatīkami. Šī doma viņu ļoti uztrauca.

Šķiršanos pasteidzināja turpmākie notikumi — Kerijai pēkšņi piedāvāja lielāku lomu, jo aktrise, kas tēloja kautrīgu mīļāko, aizgāja no trupas un Keriju pieņēma viņas vietā.

— Cik daudz tu saņemsi? — vaicāja mis Osborna, uzzinājusi priecīgo vēsti.

— Es nepajautāju, — atzinās Kerija.

— Nu tad pajautā. Ak dievs, tu nedabūsi nekā, ja neprasīsi. Prasi viņiem vismaz četrdesmit dolārus.

— Ak nē! — iesaucās Kerija.

— Katrā ziņā! — Lola neatlaidās. — Vismaz pamēģini. Kerija ļāvās pierunāties, taču vēl nogaidīja, un tikai tad, kad režisors norādīja, kādi tērpi jāiegādājas jaunajai lomai, viņa iedrošinājās pajautāt:

— Kādu algu es tagad saņemšu?

— Trīsdesmit piecus dolārus, — režisors atbildēja. Kerija bija tik pārsteigta un iepriecināta, ka viņai ne

prātā nenāca prasīt četrdesmit. Aiz sajūsmas viņa bija kā bez prāta un gandrīz nožņaudza Lolu, kas, izdzirdusi jauno ziņu, metās viņai ap kaklu.

— Tas tomēr nav tik daudz, cik tev pienāktos, — Lola sacīja. — Neaizmirsti, ka tev pašai jāiegādājas tērpi.

To dzirdēdama, Kerija izbijās. Kur ņemt naudu? Viņa nebija neko iekrājusi. Bez tam drīz atkal būs jāmaksā īre.

«Es to nedarīšu,» viņa apņēmās. «Man šis dzīvoklis nav vajadzīgs. Šoreiz es nedošu savu naudu. Aiziešu dzīvot citur, un viss!»

Tieši tai laikā Lola vel neatlaidīgāk sāka pierunāt draudzeni.

— Nāc dzīvot pie manis, — viņa lūdzās. — Mēs varam dabūt pašu skaistāko istabu. Tā tev gandrīz nekā nemaksās.

— Es labprāt ietu, — Kerija atklāti pateica.

— Nu tad nāc! — skubināja Lola. — Mums abām kopā būs tik jauki.

Kerija kādu brīdi klusēja.

— Es iešu, — viņa beidzot sacīja un tad piebilda. — Tomēr vēl mazliet jāpadomā.

Šī apņemšanās stingri iesakņojās Kerijas apziņā. Tuvojas īres diena, bez tam bija pats pēdējais laiks pasūtīt tērpus jaunajai lomai. Un Kerijai vajadzēja tikai iedomāties Herstvuda bezdarbību, lai attaisnotu savu rīcību. Ar katru dienu viņš kļuva aizvien klusāks, ar katru dienu vairāk sakrita.

Tuvojoties īres dienai, arī Herstvudam radās savs nodoms. Pārāk uzmācīgie kreditori un apziņa, ka tādu saimniekošanu vairs ilgāk nespēs izturēt, skubināja viņu kaut ko darīt. «Divdesmit astoņi dolāri ir pārāk liela īre,» viņš secināja, «Kerijai grūti to samaksāt. Mēs varētu atrast kādu lētāku dzīvokli.»

Nākamajā rītā pie brokastgalda viņš pateica to Kerijai.

— Vai tev neliekas, ka mēs maksājam pārāk lielu īri?

— Jā, pārāk lielu, — Kerija atbildēja, nezinādama, kas viņam padomā.

— Es domāju, ka mēs varētu iztikt ar mazāku dzīvokli, — viņš teica. — Mums nav vajadzīgas četras istabas.

Ja Herstvuds būtu uzmanīgāk aplūkojis Kerijas sejas izteiksmi, viņš pamanītu uztraukumu, ko viņa izjuta, dzirdot nodomu dzīvot arī turpmāk pie viņas. Piedāvādams Kerijai vēl šaurākus dzīves apstākļus, Herstvuds nesaskatīja savā piedāvājumā nekā pazemojoša.

— Ak, es nezinu, — viņa atbildēja, kļūdama piesardzīga.

— Tepat tuvumā droši vien ir mājas, kur mēs varētu dabūt pāris istabu, ar divām mums pilnīgi pietiktu.

Kerija sadusmojās. «Nekad!» viņa nolēma. «Kur ņemt naudu, lai pārvāktos? Un pastāvīgi būt kopā ar viņu divās istabās!» Viņa nolēma iztērēt visu naudu par tērpiem, pirms nav noticis kaut kas briesmīgs. To pašu dienu viņa izpildīja savu apņemšanos. Pēc tam atlika tikai viens ceļš.

— Lola, — viņa sacīja, aizgājusi pie draudzenes. —Es nākšu dzīvot pie tevis.

— Ak, cik jauki! — Lola jūsmoja.

— Vai mēs tūlīt varam dabūt to istabu? — Kerija jautāja.

— Protams, — Lola atbildēja.

Viņas abas gāja apskatīt istabu. Kerija bija ietaupījusi desmit dolārus, ar šo summu pietika vienas nedēļas īrei un uzturam. Paaugstināto algu viņai sāks aprēķināt tikai pēc desmit dienām, un paies vēl nedēļa, kamēr viņa to saņems. Kerija kopā ar Lolu samaksāja pieprasītos sešus dolārus.

— Tagad man tik vien atlicis, lai kaut kā izvilktos līdz nedēļas beigām, — Kerija atzinās.

— Man ir nauda, — sacīja Lola. — Varu aizdot divdesmit piecus dolārus, ja tev vajadzīgs.

— Nē, — atteicās Kerija, — gan iztikšu.

Viņas nolēma pārvākties piektdien, līdz kurai vēl bija palikušas divas dienas. Tagad, kad viss bija nokārtots, Keriju sāka mocīt šaubas. Viņa jutās gandrīz kā noziedzniece. Vērojot Herstvudu, viņai gribot negribot bija jāatzīst, lai arī cik nepatīkama bija viņa izturēšanās, viņam tomēr piemita kaut kas aizkustinošs.

Arī tajā vakarā, kad Kerija bija nolēmusi aiziet, Herstvuds nelikās viņai nemaz tik nevarīgs un nevērtīgs, tikai likteņa nomākts un salauzts. Viņa skatiens bija zaudējis agrāko asumu, viņa sejā skaidri redzamas vecuma pazīmes, viņa rokas — ļenganas. Arī mati jau sākuši sirmot. Nenojauzdams savu nelaimi, viņš šūpojās krēslā un lasīja, un nemaz nemanīja, ka Kerija viņu novēro.

Zinādama, ka šķiršanās tuvu, Kerija sāka izturēties pret viņu uzmanīgāk.

— Vai tu neaizietu un neatnestu kārbu persiku? — viņa sacīja, nolikdama uz galda divus dolārus.

— Labi, — viņš teica, pārsteigts raudzīdamies uz naudu.

— Un paskaties, vai nevar dabūt labus sparģeļus, — viņa vēl piebilda. — Pagatavošu tos vakariņām.

Herstvuds piecēlās, paņēma naudu, uzvilka mēteli un uzlika galvā platmali. Kerija ievēroja, cik viņa apģērbs vecs un nodilis. Viņa jau agrāk bija to pamanījusi, bet tagad redzēja visu sevišķi asi. Varbūt viņš galu galā nemaz nav vainīgs? Čikāgā viņam taču bija panākumi. Kerija atcerējās, cik glīti Herstvuds ģērbās tajās dienās, kad viņi mēdza satikties parkā. Tad viņš bija tik žirgts un interesants. Vai tikai viņu vienu var vainot?

Herstvuds atgriezās un nolika iepirkumus līdz ar atlikušo naudu uz galda.

— Labāk paturi naudu sev, — Kerija piezīmēja.

— Mums droši vien vēl kaut ko vajadzēs.

— Nē, — Herstvuds ar viņam piemītošo lepnumu atbildēja, — lai stāv pie tevis.

— Nu ņem taču, — Kerija gandrīz izmisusi sacīja.

— Gan noderēs.

Herstvuds bija pārsteigts, jo nevarēja ne iedomāties, cik nožēlojams viņš šai brīdī šķiet Kerijai. Viņa tikko spēja savaldīties, lai balss nedrebētu.

Patiesību sakot, Kerija būtu rīkojusies tieši tāpat ikviena gadījumā. Atceroties savu šķiršanos no Druē, viņa vienmēr nožēloja, ka izturējusies pret viņu tik slikti. Viņa cerēja, ka vairs nekad nebūs jāsatiekas ar jauno komivojažieri, taču kaunējās par to, ko bija darījusi. Ne jau labprātīgi viņa bija spērusi izšķirošo soli. Kad Herstvuds ieradās pie viņas naktī un paziņoja, ka ar Druē notikusi nelaime, viņa nekavējoties brauca pie viņa, lai palīdzētu. Bet visā notikušajā bija kaut kas nežēlīgs, un, nevarēdama atrast tā loģiskos cēloņus, viņa sarūgtināta domāja, ka Druē nekad nesapratīs, kāda loma piekritusi Herstvudam, un saskatīs viņas rīcībā tikai cietsirdīgu nepateicību, un tādēļ viņa kaunējās. Ne jau aiz mīlestības, nē, viņa tikai nevēlējās, ka cilvēks, kas bijis labs pret viņu, domātu par viņu sliktu.

Kerija neaptvēra, ko viņa dara, padodamās šādām jūtam. Bet Herstvuds, ievērojis viņas laipnību, nodomāja: «Kerija pēc dabas ir labsirdīga.»

Kad Kerija to pašu dienu ieradās pie mis Osbornas, tā dziedādama kravāja savas lietas.

— Kāpēc tu nepārvācies šodien reizē ar mani? — viņa jautāja.

— Es nevaru, — Kerija atbildēja. — Pārvākšos piektdien. Vai tu neaizdotu man tos divdesmit piecus dolārus, par kuriem tu stāstīji?

— Kāpēc ne, — sacīja Lola, paņemdama naudas maciņu.

— Man šis tas jānopērk, — Kerija paskaidroja.

Pērc vien, — Lola labsirdīgi atbildēja, priecādamās,

ka var draudzenei palīdzēt.

Vairākas dienas Herstvuds nebija gājis nekur citur kā tikai uz veikalu un pēc laikrakstiem. Beidzot viņam bija apnicis sēdēt mājās, bet aukstais, drēgnais laiks atturēja no tālākām pastaigām. Piektdiena atnāca skaidra un silta. Tā bija viena no tām jaukajām pavasara vēstnesēm, kas drūmajā ziemā liecina, ka ne siltums, ne skaistums nav pametuši zemi uz visiem laikiem. Zilās debesīs mirdzēja zeltaina saule un plūdināja lejup siltas gaismas straumes. Klausoties zvirbuļu čivināšanā, varēja noprast, ka ārā mierīgs un patīkams laiks. Kad Kerija atvēra logu, viņai sejā iesitās dienvidu vējš.

— Šodien tik jauks laiks, — viņa sacīja.

— Vai patiesi? — jautāja Herstvuds.

Pēc brokastīm viņš nekavējoties uzvilka savu labāko uzvalku.

— Vai tu drīz atgriezīsies? — Kerija nervozi jautajā. — Nē, — Herstvuds atbildēja.

Iznācis uz ielas, viņš devās pa Septīto avēniju uz ziemeļiem, nolēmis aiziet līdz Hārlemas upei. Viņš bija redzējis tajā dažus kuģus — toreiz, kad bija gājis uz alusfabriku meklēt darbu. Viņš gribēja redzēt, kādas pārmaiņas notikušas šai rajonā.

Pagājis garām Piecdesmit devītajai ielai, viņš devās tālāk pa Centrālā parka rietumu daļu līdz Septiņdesmit astotajai ielai. Vieta šķita pazīstama, un viņš nogriezās sānis, lai palūkotos uz jaunajām mājām, kas pēdējā laikā bija šeit uzceltas; Apkārtne bija kļuvusi skaistāka. Plašos, tukšos laukumus pamazām aizpildīja augstceltnes. Atnācis atpakaļ līdz parkam, viņš devās gar tā malu līdz Simt desmitajai ielai, pēc tam no jauna iegriezās Septītajā avēnijā un pulksten vienos sasniedza Hārlemas upi.

Tā aizlocījās kā mirdzoša lenta starp viļņainiem, zemiem pauguriem labajā pusē un augstiem, kokiem apaugušiem kalniem kreisajā pusē. Pavasarīgais laiks it kā pamodināja Herstvudu, un viņš, salicis rokas uz muguras, stāvēja un priecājās par upes skaistumu. Tad pagriezās un devās gar krastu uz austrumiem, meklēdams kuģus, kurus toreiz bija redzējis. Pulksten četros, kad sāka jau krēslot un gaisā bija jūtams vakara vēsums, Herstvuds nolēma griezties atpakaļ. Viņš bija izsalcis un ar labpatiku domāja, ka ēdīs vakariņas siltā istabā.

Kad Herstvuds pussešos sasniedza dzīvokli, tas bija tumšs. Viņš zināja, ka Kerijas nav mājā: aiz loga aizkara neredzēja gaismu, un vakara laikraksti bija aizbāzti aiz durvju roktura. Viņš atslēdza durvis un iegāja. Visur bija tumšs. Iededzis gaismu, viņš apsēdās, lai pagaidītu kādu brīdi. Ja Kerija tagad atnāktu, vakariņas tā kā tā tik drīz nebūtu. Herstvuds lasīja laikrakstu līdz sešiem, tad piecēlās, lai sameklētu sev kaut ko ēdamu.

Un tikai tad viņš manīja, ka istaba izskatās mazliet citāda. Kāpēc tā? Viņš raudzījās apkārt, it kā ko meklēdams, un pēkšņi ieraudzīja aploksni netālu no tās vietas, kur viņš mēdza sēdēt. Tā runāja pati par sevi — viss bija skaidrs arī bez lasīšanas.

Herstvuds pasniedzās, lai paņemtu vēstuli, un salti drebuļi pārņēma viņa augumu. Papīrs viņa rokās skaļi nočaukstēja. Salocītajā zīmītē bija ielikta zaļa banknote.

«Mīļais Džordž,» viņš lasīja, sažņaudzis naudu rokā. «Es vairs neatgriezīšos. Mēs nevaram īrēt tādu dzīvokli; man nav tik daudz līdzekļu. Es labprāt Tev palīdzētu, ja varētu, bet es nespēju uzturēt mūs abus un vēl maksāt īri. Tas mazumiņš, ko es nopelnu, man vajadzīgs tērpiem. Atstāju Tev divdesmit dolārus — visu, kas man ir. Ar mēbelēm vari darīt, ko gribi. Man tās nav vajadzīgas. Kerija.»

Herstvuds ļāva vēstulei nokrist un mierīgi raudzījās apkārt. Tagad viņš zināja, kā istabā trūkst. Mazais, izgreznotais pulkstenis, kas piederēja Kerijai. Uz kamīna tā vairs nebija. Viņš gāja no istabas istabā un iededza gaismu. No bufetes bija pazuduši daži sudraba sīkumi un trauki. No galdiem noņemtas mežģiņu sedziņas. Viņš atvēra skapi — tur nekas nebija palicis no Kerijas drēbēm. Ieskatījās atvilktnēs — nekas no viņas veļas. Arī ceļa somas vairs nebija. Bet viņa vecais uzvalks atradās turpat, kur viņš to promiedams bija uzkāris. Arī cits nekas netrūka.

Herstvuds iegāja viesistabā un stāvēja tur kādu brīdi, ar tukšu skatienu vērdamies grīdā. Klusums bija nepanesams. Mazais dzīvoklītis bija kļuvis dīvaini tukšs. Herstvuds pilnīgi aizmirsa, ka ir izsalcis, ka ir vēl tikai vakariņu laiks. Viņam šķita, ka iestājusies dziļa nakts.

Tad viņš pamanīja, ka nauda vēl aizvien atrodas viņam rokā. Divdesmit dolāri, kā Kerija bija rakstījusi. Viņš gāja atpakaļ, atstādams uguni degam, un ar katru soli vairāk izjuzdams dzīvokļa tukšumu.

— Es aiziešu no šejienes! — viņš pats sev teica. Pēkšņi viņš apzinājās savu pilnīgo vientulību.

— Atstāja mani, — viņš murmināja, — atstāja mani. Ērtais dzīvoklis, kura siltumā viņš bija pavadījis tik

daudz dienu, bija vairs tikai atmiņa. Kaut kas aukstāks un skarbāks gaidīja viņu turpmāk. Viņš smagi apsēdās, krēslā un, atspiedis zodu plaukstā, sēdēja, nekā nedomādams, neskaidru sajūtu varā.

Herstvudu pārņēma žēlums pašam pret sevi, un viņš saprata, ka mīlestība aizgājusi no viņa dzīves.

— Viņai nevajadzēja pamest mani, — viņš teica. — Gan es būtu atradis kādu darbu.

Viņš ilgi sēdēja nekustēdamies un beidzot pavisam skaļi sacīja:

— Es taču mēģināju, vai ne?

Pienāca pusnakts, bet Herstvuds vēl aizvien sēdēja un šūpojās, nepaceldams skatienu no grīdas.

Četrdesmit trešĀ nodaļa

Pasaule sāk glaimot. Acs tumsā.

Ievākusies savā ērtajā istabā, Kerija domāja, kā gan Herstvuds izturēsies, uzzinājis, ka viņa aizgājusi. Steidzīgi šo to sakārtojusi, viņa devās uz teātri, gandrīz pārliecināta, ka sastaps pie durvīm Herstvudu. Tā kā viņa tur nebija, Kerijas bailes izzuda, un viņā modās daudz siltākas jūtas pret Herstvudu. Pa izrādes laiku Kerija viņu pilnīgi aizmirsa un, tikai izejot no teātra, ar bailēm nodomāja, ka Herstvuds varbūt gaidīs viņu ārpusē. Kad pagāja diena pēc dienas, bet no Herstvuda nebija nekādas ziņas, Kerija vairs nebaidījās, ka tas varētu sagādāt viņai nepatikšanas. Pēc neilga laika viņa gandrīz pilnīgi atbrīvojās no drūmajām domām, kas nomāca viņu vecajā dzīvoklī.

Dīvaini, cik ātri profesija paņem cilvēku pilnīgi savā varā. Klausīdamās Lolas pļāpāšanā par aizkulišu dzīvi, arī Kerija pamazam saka orientēties teātra notikumos. Viņa uzzināja, kādi laikraksti publicē aprakstus par teātriem, kuri no tiem pievērš sevišķu uzmanību aktrisēm. Viņa uzmanīgi lasīja visu, kas parādījās presē, gan par opereti, kurā viņai bija visai neliela loma, gan par citām izrādēm. Vēlēšanās kļūt pieminētai laikrakstos pamazām pārņēma Keriju. Viņa ilgojās būt slavena tāpat kā citas un alkatīgi lasīja visas glaimojošās un kritiskās piezīmes par dažādām skatuves zvaigznēm. Spožā pasaule, par kuru viņa interesējas, paņēma viņu pilnīgi savā varā.

Ap to laiku laikrakstos un žurnālos sāka iespiest skatuves skaistuļu ģīmetnes, un šis paradums saglabājies līdz pat mūsu dienam. It sevišķi svētdienas izdevumi veltīja veselas lappuses teātru slavenībām, kuru attēlus parasti ietvēra mākslinieciskas vinjetes. Arī žurnāli — vismaz divi vai trīs no jaunākajiem — šad un tad publicēja kādas glītas zvaigznes ģīmetni un uzņēmumus no dažādām izrādēm. Kerija ar lielu interesi sekoja šiem jaunumiem. Kad parādīsies uzņēmumi no viņas operetes? Kad beidzot kādam ienāks prātā iespiest viņas fotoattēlu?

Svētdien, pirms savas uzstāšanās jaunajā lomā, Kerija pārskatīja laikrakstos teātra lappuses, vai neatradīs kādu nelielu aizrādījumu. Viņa necerēja atrast kaut ko tieši par sevi, taču pēc dažiem ievērojamākiem notikumiem starp citām sīkām piezīmēm viņa ieraudzīja pāris rindiņu, kuras lasot viņai aiz uztraukuma skudriņas sāka skraidīt pa muguru.

«Lauku meitenes Katišas lomu operetē «Abdula sievas», kuru līdz šim izpildīja Inese Keru, tagad tēlos Kerija Madenda, viena no spējīgākajām kordebaleta artistēm.»

Keriju pārņēma neaprakstāma sajūsma. Ak, cik jauki! Beidzot! Pirmais, ilgi gaidītais, brīnišķīgais paziņojums presē! Viņa nosaukta par spējīgu. Kerija tikko savaldījās, lai aiz prieka nesāktu skaļi smieties. Nez vai Lola bija to lasījusi?

— Viņi ievietojuši avīzē rakstiņu par lomu, kuru es rītvakar izpildīšu, — Kerija sacīja draudzenei.

— Burvīgi! — iesaucās Lola, pieskriedama pie Kerijas. — Izlasījusi paziņojumu, viņa piebilda: — Patiešām brīnišķīgi! Ja tu tēlosi labi, viņi rakstīs par tevi vēl Reiz arī mana ģīmetne bija ievietota laikrakstā «World».

— Patiešām? — brīnījās Kerija.

— Kāpēc gan ne? — Lola atbildēja. — Turklāt ar vinjeti.

Kerija smējās.

— Mana ģīmetne vēl ne reizi nav parādījusies laikrakstā, — viņa sacīja.

— Bet drīz parādīsies, — teica Lola. — Gan redzēsi. Tu tēlo labāk nekā daudzas citas, kuru uzņēmumus pastāvīgi publicē.

Kerija bija ļoti pateicīga draudzenei. Par šiem vārdiem viņa bija gatava Lolu pat noskūpstīt. Viņas interese un uzslava bija Kerijai ļoti nepieciešama.

Kerija tēloja labi, un laikrakstā atkal parādījās dažas rindiņas, ka viņa sekmīgi tikusi gala ar savu lomu. Tas sagādāja neizsakāmu apmierinājumu. Viņa domāja, ka pasaule sāk viņu ievērot.

Pēc nedēļas, kad Kerija pirmoreiz saņēma trīsdesmit piecus dolārus, tā šķita viņai milzīga summa. Samaksāt trīs dolārus par istabu bija tīrais nieks. Kad viņa atdeva Lolai divdesmit piecus dolārus, viņai vēl atlika septiņi dolāri. Kopā ar pārpalikumu no iepriekšējās nedēļas sanāca vienpadsmit. Piecus no tiem Kerija samaksāja par pasūtītajiem tērpiem. Nākamajā nedēļā viņa kļuva vēl lielāka bagātniece. Tagad Kerija izdeva tikai trīs dolārus par istabu un piecus dolārus par tērpiem. Viss pārējais palika uzturam un dažādām iegribam.

— Labāk iekrāj kaut ko vasarai, — Lola viņai aizrādīja. — Maijā teātri droši vien slēgs.

— Es tā darīšu, — sacīja Kerija.

Ja cilvēks, kas gadiem ilgi cietis trūkumu, sāk saņemt katru nedēļu trīsdesmit piecus dolārus, tad šī summa viņu pilnīgi demoralizē. Kerijas naudas maks bija pilns zaļām lielas vērtības banknotēm. Tā kā viņai nebija neviena, par ko rūpēties, viņa sāka pirkt sev tērpus un rotas lietas, sāka labi ēst un izgreznot savu istabu. Nebija ilgi jāgaida, kad ap viņu sapulcējās draugu bars. Viņa iepazinās ar dažiem jauniem vīriešiem, kuri piederēja pie Lolas svītas. Bet trupas aktieri iepazinās ar viņu bez jebkādām ceremonijām. Kādam no viņiem Kerija ļoti iepatikās. Viņš vairākas reizes pavadīja Keriju uz mājām.

— Aiziesim kaut kur vakariņās, — reiz pēc izrādes viņš aicināja Keriju.

— Labi, — viņa piekrita.

Rožaini apgaismotajā restorānā, kas bija pilns jautru pusnakts izpriecu cienītāju, Kerija sāka domās kritizēt savu pavadoni. Viņa izturēšanās bija pārāk mākslota, pārāk pašapzinīga. Viņš neteica nekā tāda, kas paceltu Keriju pāri apnicīgajam sarunām par apģērbu un materiāliem panākumiem. Kad vakariņas bija paēstas, aktieris, laipni smaidīdams, vaicāja:

— Vai jums tūlīt jāiet mājās?

— Jā, — Kerija saprotoši atbildēja.

«Viņa nemaz nav tik naiva kā izskatās,» aktieris nodomāja, sajuzdams pret viņu vēl lielāku cieņu.

Pilnīgi saprotams, ka Kerijai, tāpat kā Lolai, patika jautri pavadīt laiku. Dažreiz viņas dienā brauca vizināties pa parku, pēc izrādes vakariņoja restorānā, pēcpusdienās pastaigājās pa Brodveju, lepodamās ar savām tualetēm. Kerija bija iekļuvusi lielpilsētas izpriecu virpulī.

Beidzot viņas ģīmetne parādījās kādā nedēļas laikrakstā. Kerijai aizrāvās elpa, kad viņa ieraudzīja parakstu «Mis Madenda, viena no publikas mīlulēm operetē «Abdula sievas»». Paklausot Lolas padomam, viņa bija nofotografējusies pie visiem pazīstamā Sarona. Tur preses ļaudis bija dabūjuši viņas ģīmetni. Kerija gribēja nopirkt vairākus laikraksta eksemplārus, bet tad atcerējās, ka viņai nav neviena, kam tos sūtīt. Visā pasaulē vienīgi Lola interesējas par viņas panākumiem.

Lielpilsētā starp ļaudīm nav siltu, sirsnīgu attiecību, un Kerija visai drīz saprata, ka mazliet naudas nedod nekā. Bagātnieku un slavenību pasaule bija viņai tikpat neaizsniedzama kā agrāk. Viņa sajuta, ka aiz vieglprātīgās jautrības, ar kādu ļaudis viņai tuvojās, nav ne kripatiņas īstas, patiesas draudzības. Katrs centās izklaidēties, katrs domāja tikai par sevi, nemaz nerēķinoties, ka var sagādāt citiem nepatikšanas. Viņa neaizmirsa mācību, ko bija saņēmusi no Druē un Herstvuda.

Aprīlī Kerija uzzināja, ka trupa sniegs izrādes līdz maija vidum vai beigām — atkarībā no apmeklētāju skaita. Nākamajā sezonā tā dosies turnejā. Kerija domāja, ka viņu diez vai aicinās braukt līdz. Mis Osborna, kā parasti, gribēja dabūt angažementu Ņujorkā.

— «Kazino» gatavojoties iestudēt kaut ko vasaras izrādēm, — viņa paziņoja pēc tam, kad bija aprunājusies vienā otrā vietā. — Pamēģināsim tur iekļūt.

— Labprāt, — piekrita Kerija.

Abas savlaicīgi ieradās «Kazino», un tur viņas uzaicināja atnākt vēlreiz sešpadsmitajā maijā. Viņu pašu teātris beidza sezonu piektajā maijā.

— Tiem, kas vēlas kopā ar trupu doties turnejā, — sacīja režisors, — šonedēļ jāparaksta līgums.

— Neparaksti, — Lola teica Kerijai. — Es nebraukšu.

— Bet ja es nekā cita nedabūju, — baiļojas Kerija.

— Es gan nebraukšu, — sacīja maza Lola, kura vajadzības gadījumā varēja dabūt naudu no saviem pielūdzējiem. — Reiz es braucu trupai līdz, bet sezonas beigās man nekas nebija palicis pāri.

Kerija pārdomāja draudzenes vārdus. Viņa nekad nebija braukusi kopā ar trupu.

— Gan mēs kaut kā iztiksim, — sacīja Lola. — Man vienmēr izdevies kaut kur iesaistīties,

Kerija neparakstīja līgumu.

Režisors, kas gatavoja vasaras izrādi «Kazino» teātrī, par Keriju nebija nekā dzirdējis, taču laikrakstu atsauksmes, ko viņa parādīja, publicētā ģīmetne un programma ar viņas vārdu mazliet ietekmēja šo visvareno vīru. Viņš iedalīja Kerijai mēmu lomu par trīsdesmit dolāriem nedēļā.

— Nu, vai es tev neteicu, — priecājas Lola. — Nav vērts braukt prom no Ņujorkas. Tiklīdz aizbrauc, visi tevi aizmirst.

Kerija bija skaista, un džentlmeņi, kas gatavoja ilustrēto pielikumu par gaidāmo izrādi, ievietoja kādā svētdienas laikrakstā kopā ar citu aktrišu fotogrāfijām arī viņas attēlu. Tā kā Kerija bija ļoti skaista, tad viņas ģīmetnei ierādīja izcilu vietu un izgreznoja to ar māksliniecisku vinjeti. Kerija bija sajūsmināta. Bet teātra vadība, acīm redzot, par to nekā nezināja, vismaz viņai neviens nepievērsa vairāk uzmanības nekā līdz šim. Viņas loma bija ļoti niecīga. Kā klusai, nerunīgai kvēkeru sektas piekritējai viņai vajadzēja atrasties uz skatuves daždažādās ainās. Operetes autors domāja, ka laba aktrise šajā lomā var daudz ko darīt, bet, redzēdams, ka loma iedalīta Kerijai, gribēja to pilnīgi svītrot.

— Nesteidzies, veco zēn, — sacīja režisors, — ja pirmajā nedēļā nebūs panākumu, tad izsvītrosim.

Kerija nekā nezināja par šo kluso vienošanos. Viņa noskumusi tēloja savu lomu, sajuzdama, ka atkal kļūst par mēmu statisti. Ģenerālmēģinājumā viņa izskatījās dusmīga.

— Tas nemaz nav tik slikti, — sacīja autors, kad režisors viņam aizrādīja, cik dīvainu iespaidu Kerijas dusmīgais izskats piešķir izrādei. — Sakiet viņai, lai sarauc uzacis vēl vairāk, kamēr Sparks dejo.

Kerija pati nemaz nezināja, ka viņai starp acīm iegulušās tikko manāmas grumbiņas un lūpas dusmīgi uzmestas.

— Mis Madenda, sarauciet uzacis vēl vairāk, — sacīja režisors.

Kerija domāja, ka tas ir pārmetums, un acumirklī jautri pasmaidīja.

— Nē, sarauciet uzacis, — viņš atkārtoja. — Sarauciet uzacis tā, kā jūs to nupat darījāt.

Kerija pārsteigta raudzījās uz režisoru.

— Es to domāju nopietni, — režisors sacīja. — Centieties izskatīties ļoti dusmīga, kamēr misters Sparks dejo. Es gribu redzēt, kādu iespaidu tas atstāj.

Tas nebija grūti. Kerija sarauca uzacis, cik vien varēja. Tas bija tik jocīgi, ka pat režisors iesmējās.

— Ļoti labi, — viņš teica. — Ja viņa visu laiku tā skatīsies, publika to ievēros.

Un, piegājis pie Kerijas, sacīja:

— Mēģiniet rādīt dusmīgu seju visu izrādes laiku. Lai skatītāji domā, ka esat briesmīgi nikna. Tas izskatīsies patiešām jocīgi.

Pirmizrādes vakarā Kerijai šķita, ka viņas lomā nav itin nekā interesanta. Pirmajā cēlienā jautrā, sakarsusī publika viņu nemaz nepamanīja. Kerija dusmīgi rauca uzacis, bet viss velti. Visu acis bija pievērstas «zvaigžņu» mākslinieciskajiem priekšnesumiem.

Otrajā cēlienā, kad skatītājiem bija apnicis klausīties garlaicīgajās sarunās, tie sāka aplūkot skatuvi un ieraudzīja Keriju. Viņa stāvēja savā pelēkajā kleitā klusa un pazemīga, bet viņas glītā sejiņa bija dusmīgi saraukta. Sākumā visi domāja, ka aktrise šajā brīdī ir ar kaut ko neapmierināta, ka tās ir īstas dusmas, nevis kaut kāds joks. Bet, tā kā Kerija dusmojās visu laiku, skatīdamās gan uz vienu, gan otru galveno personu, publika sāka smaidīt. Tuklie džentlmeņi pirmajās rindās nodomāja, ka šī meitene būtu gards kumosiņš. Tie labprāt aizdzītu viņas dusmas ar skūpstiem. Visu džentlmeņu sirdis tiecas pretī Kerijai. Viņa bija tik burvīga!

Galvenais varonis, dziedādams skatuves vidū, izdzirda smieklus tai brīdī, kad tos vismazāk varēja gaidīt. Tad atkal smiekli un atkal… Kad pienāca īstā vieta aplausiem, tie bija tikai viduvēji. Ko tas nozīmēja? Galvenais varonis saprata, ka notiek kaut kas nelabs.

Un pēkšņi, noiedams no skatuves, viņš pamanīja Keriju. Viņa viena pati stāvēja uz skatuves, dusmīgi saraukusi uzacis, bet publika irgojās un smējās.

«Velns parāvis! Es to necietīšu!» nodomāja aktieris. «Es neļaušu sabojāt savu lomu. Vai nu viņa atstās skatuvi, kad es uzstājos, vai arī es aiziešu.»

— Viss kārtībā, — atbildēja režisors, kad aktieris protestēja. — Viņa dara tieši to, kas viņai jādara. Nepievērsiet viņai uzmanību.

— Bet viņa sabojā manu lomu.

— Nebūt ne, — režisors centās aktieri nomierināt.

— Tas tikai neliels blakus joks.

— Jūs tā domājat? — iesaucās slavenais komiķis.

— Viņa atņem man panākumus. Es to necietīšu!

— Nu, pagaidiet līdz izrādes beigām. Pagaidiet līdz rītdienai. Tad redzēsim, ko darīt.

Taču jau nākamais cēliens paradīja, kas jādara. Kerija kļuva par komēdijas galveno personu. Jo vairāk publika uz viņu skatījās, jo vairāk jūsmoja. Visas citas lomas nobālēja blakus jautrajam, zobgalīgajam noskaņojumam, ko radīja Kerija, kamēr atradās uz skatuves. Režisoram un visai trupai bija skaidrs, ka Kerija guvusi milzu panākumus.

Laikrakstu kritiķi vēl pastiprināja viņas triumfu. Garās recenzijās tie slavēja komēdiju un vairākkārt pieminēja arī Keriju. Tie visi kā viens cildināja viņas tēlojumu, kas izraisīja skatītājos nerimstošu jautrību.

«Mis Madenda ir viena no jaukākajām aktrisēm, kādas jebkad redzētas uz «Kazino» skatuves,» rakstīja laikraksta «Sun» gudrais kritiķis. «Tā ir mierīga, vienkārša draiskulība, kas sasilda kā labs vīns. Viņas loma, acīm redzot, nav domāta kā galvenā, jo mis Madenda neuzturas uz skatuves visu laiku, taču publika ar tai raksturīgo stūrgalvību pati izšķīra šo jautājumu. Tai brīdī, kad maza kvēkeriete parādās, viņa acumirklī kļūst par publikas mīluli un visu laiku prot saistīt skatītāju uzmanību un gūt aplausus. Laimes untumi ir patiešām neaprēķināmi.»

Laikraksta «Evening World» kritiķis, kā parasti, centās atrast kādu asprātīgu izteicienu, kas kļūtu par saukli, un nobeidza savu rakstu: «Ja gribat pasmieties, tad ejiet skatīties Keriju dusmojamies.»

Šis notikums ienesa brīnišķīgu pārmaiņu Kerijas skatuves karjerā. Jau no rīta viņa saņēma apsveikumu no režisora:

«Jūs esat uzvarējusi visu pilsētu,» viņš rakstīja. «Tas ir lieliski! Es priecājos par Jums un par sevi.» Arī autors atrakstīja.

Vakarā, kad Kerija ieradās teātrī, režisors laipni sveicināja viņu un teica:

— Misters Stīvenss uzrakstījis jums nelielu dziesmiņu un vēlas, lai jūs to līdz nākamajai nedēļai iemācītos.

— Ak, es neprotu dziedāt, — atbildēja Kerija.

— Blēņas! Stīvenss saka, tā esot ļoti vienkārša un jums tieši kā radīta.

— Es labprāt pamēģināšu, — Kerija šķelmīgi noteica.

— Esiet tik laipna un ienāciet uz brīdi pie manis kabineta, pirms sākat pārģērbties, — režisors vēl piebilda. — Man ar jums jāparunā.

— Labi, — atbildēja Kerija.

Kad Kerija iegāja kabinetā, režisors nolika viņai priekšā kādu papīru.

— Tagad mēs, protams, gribam maksāt jums pieklājīgu algu, — viņš teica. — Jūs esat parakstījusi līgumu uz trim mēnešiem par trīsdesmit dolāriem nedēļā. Ko jūs teiktu, ja mēs piedāvātu jums simt piecdesmit dolāru nedēļā un pagarinātu līgumu uz visu gadu.

— Esmu ar mieru, — sacīja Kerija, negribēdama ticēt savām ausīm.

— Tādā gadījumā parakstieties.

Kerija ieraudzīja jaunu līgumu, līdzīgu iepriekšējam, tikai tajā bija atzīmēta cita alga un cits termiņš. Rokai aiz uztraukumā drebot, Kerija parakstījās.

— Simt piecdesmit dolāru nedēļā! — viņa murmināja, kad bija atkal viena. Kerija nespēja aptvert — bet kurš miljonārs gan to spēj? — ko nozīmē lielas naudas summas. Viņa iedomājās tikai kaut ko vizuļojošu, mirdzošu, kas atvēra viņas priekšā brīnišķīgu iespēju pasauli.

Bet Herstvuds tai laikā sēdēja kādā trešās šķiras viesnīcā Blīkera ielā un lasīja par Kerijas sekmēm, sākumā neaptverdams, ko laikraksts slavē. Tad pēkšņi attapās un izlasīja visu vēlreiz no sākuma līdz galam.

— Man šķiet — tā noteikti ir viņa! — Herstvuds tikko dzirdami sacīja.

Tad viņš pārlaida skatienu netīrajai viesnīcas priekštelpai ar kožu saēstajām mēbelēm.

«Viņai, acīm redzot, veicies!» Herstvuds nodomāja un uz brīdi redzēja senās, spožās pasaules vīziju: plīša mēbeles, ugunis, greznību, ekipāžas un ziedus. Jā, tagad Kerija atradās ar mūriem apjoztās pilsētas iekšpusē. Tās greznie vārti bija atvērušies un ielaiduši viņu no aukstās, drūmās ārpasaules. Viņa tagad šķita Herstvudam tikpat tāla kā visas tās slavenības, kuras viņš kādreiz bija pazinis.

— Lai izpriecājas! — Herstvuds noteica. — Es viņu netraucēšu.

Tā bija apbružāta, notraipīta, taču nesalauzta lepnuma nelokāma apņēmība.

Četrdesmit ceturta nodaļa

Šī nav nekāda brīnumzeme. Ko par zeltu nevar nopirkt.

Kad Kerija atgriezās aktieru telpās, viņai ierādīja citu ģērbtuvi.

— Tagad jūs varat izmantot šo istabu, mis Madenda,— sacīja kāds no skatuves apkalpotājiem.

Viņai vairs nevajadzēja doties augša pa kāpnēm uz nelielo skabūzīti, kas viņai bija ierādīts kopā ar otru koristi. Tagadējā istaba bija diezgan plaša un apgādāta ar ērtībām, par kādām augšējā skabūzītī nevarēja ne sapņot. Kerija priecīgi uzelpoja. Viņas prieks bija vairāk fizisks nekā garīgs. Patiesību sakot, viņa nemaz nedomāja. Viņas dvēsele un miesa atpūtās.

Cieņa, ar kādu pret viņu izturējās, un laimes vēlējumi, ar kuriem viņu apbēra, pamazam ļāva Kerijai noskārst sava stāvokļa vērtību. Viņai neviens vairs nepavēlēja, viņu lūdza, turklāt ļoti laipni. Pārējie aktieri ar skaudību noraudzījās Kerijā, kad viņa iznāca uz skatuves savā vienkāršajā tērpa, kuru nemainīja līdz pat izrādes beigām. Tie, kas agrāk skatījās uz viņu no augšas, tagad laipni smaidīja, it kā teiktu: «Cik draudzīgi mēs vienmēr esam bijuši!» Tikai galvenais komiķis, kas savā lomā jutās dziļi apvainots, izturējās auksti un nepiekāpīgi. Tēlaini runājot: viņš atteicās skūpstīt roku, kas viņam situsi.

Izpildot savu nelielo lomu, Kerija pamazām atskārta, ka aplausi attiecas tieši uz viņu, un tas viņu neizsakāmi iepriecināja. Viņā modās neskaidra vainas sajūta — it kā nebūtu visu šo godinājumu cienīga. Kad aiz kulisēm citi aktieri viņu uzrunāja, viņa laipni smaidīja. Lepnība un uzpūtība bija Kerijai sveša. Viņai nekad neienāca prātā izturēties atturīgi vai augstprātīgi — būt citādai nekā līdz šim. Pēc izrādēm viņa kopā ar Lolu brauca uz savu istabu ekipāžā, ko teātra vadība bija viņai pagādājusi.

Tad pienāca nedēļa, kad viņa sāka baudīt savu panākumu pirmos augļus — kausu pēc kausa. Tas neko nenozīmēja, ka viņa vēl nebija saņēmusi savu lielisko algu. Pasaule uzticējās arī tāpat. Viņa sāka saņemt vēstules un vizītkartes. Kāds misters Vizerss, par kuru viņa savu mūžu nebija nekā dzirdējusi un kurš diezin kā bija uzzinājis, kur viņa dzīvo, zemu klanīdamies, ieradās viņas istabā.

— Atvainojiet, — viņš sacīja, — ka iedrošinos jūs traucēt. Es tikai gribēju jums pavaicāt, vai netaisāties mainīt dzīvokli.

— Nē, es par to neesmu domājusi, — atbildēja Kerija.

— Redziet, es esmu «Velingtona» — jaunā Brodvejas hoteļa pārstāvis. Jūs droši vien esat lasījusi par to laikrakstos.

Kerija atcerējās nosaukumu — tas bija viens no jaunākajiem un ievērojamākajiem hoteļiem. Viņa bija arī dzirdējusi, ka tur esot lielisks restorāns.

— Tieši tā, — turpināja misters Vizerss, pieņemdams, ka Kerijai hotelis nav svešs. — Mums ir dažas ļoti elegantas istabas, un mēs vēlētos, lai jūs tās apskatītu, pirms izlemjat, kur vasarā apmesties. Mūsu. apartamenti ir pati pilnība — karsts un auksts ūdens, atsevišķa vanna, katram stāvam sava apkalpotāja, lifti un viss cits. Par mūsu restorānu jūs droši vien esat dzirdējusi. — Kerija mierīgi raudzījās uz misteru Vizersu. Šis cilvēks laikam uzskata viņu par miljonāri?

— Kādas ir jūsu cenas? — viņa apjautajās.

— Par to es gribēju aprunāties ar jums personīgi. Mūsu parastās cenas ir no trīsdesmit līdz piecdesmit dolāriem dienā.

— Ak dievs! — iesaucās Kerija. — Tādu naudu es nevaru maksāt.

— Es jūs ļoti labi saprotu, — misters Vizerss sacīja. — Bet atļaujiet man paskaidrotas teicu, ka tās ir mūsu parastās cenas. Taču, tāpat kā visiem citiem hoteļiem, arī mums ir izņēmuma cenas. Iespējams, ka jums tas nav ienācis prātā, bet jūsu vārds mums ir kaut ko vērts.

— Ak! — iesaucās Kerija, aptvērusi stāvokli.

— Nu protams. Katra hoteļa reputācija ir atkarīga no tiem, kas tajā dzīvo. Tāda pazīstama aktrise kā jūs,_— un viņš laipni paklanījās, bet Kerija nosarka, — sagādā hotelim cieņu un — kaut arī jūs tam varbūt neticat — bagātus klientus.

— Jā, jā, — izklaidīgi noteica Kerija, apsvērdama dīvaino priekšlikumu.

— Tagad, — turpināja misters Vizerss, viegli šūpodams savu katliņu un sizdams pa grīdu ar spožā zābaka purngalu, — es gribētu nokārtot, lai jūs, ja iespējams, pārnāktu dzīvot uz Velingtona hoteli. Par noteikumiem jums nav ko uztraukties. Patiesību sakot, mums par tiem nemaz nav jārunā. Vasaras laikam būs piemērota katra cena — nosauciet pati summu, kuru jūs varētu atļauties.

Kerija gribēja pārtraukt runātāju, bet viņai tas neizdevās.

— Jūs varat nākt šodien vai rīt — jo ātrāk, jo labāk,— un mēs ļausim jums izvēlēties no pašām labākajām mūsu istabām ar logiem uz ielu.

— Jūs esat ļoti laipns, — sacīja Kerija, aizkustinātā par aģenta ārkārtīgo pakalpību. — Es labprāt apmestos pie jums. Bet es gribu maksāt, cik pienākas. Es nevēlos …

— Jums par to nemaz nav jāraizējas, — misters Vizerss viņu pārtrauca. — Šo jautājumu mēs kurā katrā laikā varam nokārtot tā, ka jūs būsiet pilnīgi apmierināta. Jā trīs dolāri dienā jums šķiet piemērota summa, arī mēs būsim apmierināti. Jums nekas citas nav jādara kā tikai jāsamaksā šī summa ierēdnim nedēļas vai mēneša beigas, kā jums ērtāk, un jūs saņemsiet pretī kvīti, ka par istabām samaksāta parastā cena. Misters Vizerss apklusa.

— Varbūt jūs atnāktu un apskatītu istabas, — viņš piebilda.

— Labprāt, — sacīja Kerija, — bet šorīt man ir mēģinājums.

— Es nedomāju tūlīt, — viņš atbildēja. — Nāciet, kad jums izdevīgāk. Varbūt šo pēcpusdienu?

— Labi, — Kerija piekrita.

Pēkšņi viņa atcerējās Lolu, kuras nebija mājās.

— Man ir draudzene, kura vienmēr dzīvo tur, kur es. Biju pavisam aizmirsusi.

— Lūdzu, — misters Vizerss laipni sacīja. — Jūs, protams, varat izvēlēties, ar ko dzīvot kopā. Mēs iekārtosim visu tā, lai jūs būtu apmierināta.

Viņš klanījās un atmuguriski virzījās uz durvīm.

— Tātad ap pulksten četriem mēs varam jūs gaidīt?

— Jā, — atbildēja Kerija.

— Es būšu hotelī un pats parādīšu jums istabas, — sacīja misters Vizerss un izgāja.

Pēc mēģinājuma Kerija pastāstīja visu Lolai.

— Patiešām! — iesaucās Lola. — Ak, kāda laime! Brīnišķīgi, vai ne? Tik grezns hotelis! Mēs tur reiz ēdām vakariņas kopā ar tiem diviem jautrajiem puišiem, vai atceries?

— Atceros, — atbildēja Kerija.

— Grūti iedomāties kaut ko labāku!

— Aiziesim un apskatīsimies, — pēcpusdienā Kerija aicināja Lolu.

Misters Vizerss parādīja trīs istabas ar vannu, tās atradās otrajā stāvā. Istabas bija ieturētas šokolādes un tumši sarkanās nokrāsās ar pieskaņotiem paklājiem un portjerām. Pa trim logiem pavērās skats uz nemierīgo Brodveju, pa otriem trim uz kādu šķērsieliņu. Apartamentā bija divas guļamistabas ar balti emaljētām un misiņu apkaltām gultām, baltiem, lentām greznotiem krēsliem un pieskaņotiem skapjiem. Viesistabā atradās pianīno, stāvlampa ar krāšņu abažūru, rakstāmgalds, vairāki ērti šūpuļkrēsli, grāmatplaukti un zeltīta vitrīna ar dažādiem nieciņiem. Pie sienām gleznas, uz dīvāna mīksti turku spilveni, uz grīdas brūna plīša kājsoliņi. Tādas istabas parasti maksāja simt dolāru nedēļā.

— Ak, cik skaisti! — iesaucās Lola, apskatot istabas.

— Jā, šeit ir labi, — sacīja Kerija, paceldama mežģiņu aizkaru un raudzīdamās lejup uz nemierīgo Brodveju.

Vannas istaba bija ļoti jauka, visa baltā emaljā, pati vanna no balta marmora ar zilu svītru gar malu un spožiem niķelētiem krāniem. Gaišās un plašās telpas vienā sienā atradās liels spogulis un kādās trijās vietās mirdzēja elektriskās spuldzes.

— Vai esat apmierināta? — jautāja misters Vizerss.

— Pilnīgi, — atbildējā Kerija.

— Nu, tādā gadījumā istabas ir jūsu rīcībā, varat ievākties kurā katrā laikā. Kad iesiet prom, zēns iedos jums atslēgas.

Kerija ievēroja glītām grīdsegām klāto gaiteni, marmora vestibilu un krāšņo uzgaidāmo istabu. Šādās telpās viņa sen bija ilgojusies dzīvot.

— Kā tev šķiet, vai mums nevajadzētu pārvākties tūlīt? — viņa jautāja Lolai un atcerējās vienkāršo istabu Septiņpadsmitajā ielā.

— Es domāju gan, — atbildēja Lola.

Otrā dienā viņas nosūtīja savus čemodānus uz jauno dzīves vietu.

Kad nākamo trešdienu Kerija pēc dienas izrādes pārģērbās, pie viņas garderobes istabas durvīm kāds pieklauvēja.

Kerija paskatījās uz vizītkarti, ko zēns viņai pasniedza, un sastinga aiz pārsteiguma.

— Sakiet, ka es tūlīt iešu, — Kerija klusi teica. Tad, vēlreiz paskatījusies uz vizītkarti, piebilda: — Misis Vensa.

— Ak tu mazā blēde, — misis Vensa iesaucās, redzēdama Keriju nākam pār tukšo skatuvi. — Kā gan tas varēja notikt?

Kerija jautri smējās. Misis Vensā nemanīja ne vismazākā apmulsuma. Varēja domāt, ka ilgā šķiršanās bijusi tikai nejaušība.

— Es pati nezinu, — atbildēja Kerija, kuru no jauna pārņēma siltas jūtas pret šo glīto, labsirdīgo sievieti.

— Ziniet, es redzēju jūsu ģīmetni svētdienas laikrakstā, — čaloja misis Vensa, — bet paraksts mani maldināja. Es domāju, ka tā esat jūs vai kāda cita jums ļoti līdzīga un nolēmu: «Aiziešu pati un paskatīšos.» Savu mūžu neesmu bijusi tik pārsteigta. Kā jums klājas?

— Ak, ļoti labi, — atteica Kerija. — Un kā jūs dzīvojat?

— Ļoti labi. Bet jums nu ir gan panākumi, dārgā! Tādi panākumi! Visi laikraksti par to vien runā. Varu iedomāties, kā jūs lepojaties! Es gandrīz baidījos nākt.

— Kas par muļķībām! — Kerija sacīja un nosarka.

— Jūs taču zināt, ka es priecājos par jums.

— Lai nu kā, es tomēr jūs atradu. Vai jūs neatnāktu pie manis uz pusdienām? Kur jūs esat apmetusies?

— Velingtona hotelī, — Kerija atbildēja, un viņas balsī bija dzirdama neliela lepnības pieskaņa.

— Patiešām! — iesaucās misis Vensa, kura prata šo vārdu novērtēt.

Viņa atcerējās Herstvudu, bet izvairījās pieminēt. Kerija droši vien bija vīru pametusi. Vismaz misis Vensa tā domāja.

— Laikam nevarēšu, — Kerija atteicās. — Man ļoti maz laika. Jau pusastoņos man jābūt atpakaļ teātrī. Varbūt jūs pusdienotu kopā ar mani?

— Ļoti labprāt, bet šovakar arī es nevaru, — sacīja misis Vensa, ziņkārīgi aplūkodama Keriju, kuras draudzība viņai tagad šķita sevišķi vērtīga. — Es apsolījos būt mājās pulksten sešos. — Un, raudzīdamās uz mazo zelta pulkstenīti, kas bija piesprausts pie krūtīm, vēl piebilda:

— Man jāiet. Sakiet man, kad jūs atnāksiet, ja vispār domājat nākt.

— Kad jums izdevīgāk, — atbildēja Kerija.

— Nu tad rīt. Tagad es dzīvoju «Čelsijā».

— Atkal pārvācāties? — Kerija smiedamās iesaucās.

— Jā. Ziniet, es nevaru nodzīvot uz vietas ilgāk par sešiem mēnešiem. Man patīk pārmaiņas. Un atcerieties — es gaidīšu jūs pulksten pussešos.

— Neaizmirsīšu, — Kerija teica, noskatīdamās paziņai pakaļ. Tad Kerijai ienāca prātā, ka tagad viņa ir līdzīga ar šo sievieti, varbūt pat labāk situēta. Misis Vensas lielā interese modināja Kerijā sajūtu, ka tagad viņa, Kerija, ir tā, kas var parādīt vai liegt labvēlību.

Tāpat kā iepriekšējās dienās, «Kazino» šveicars pasniedza viņai vairākas vēstules. Kopš pirmdienas to skaits bija ievērojami pieaudzis. Kerija labi zināja to saturu.

Mīlestības vēstules nebija viņai nekas jauns. Viņa atcerējās, ka pirmo šādu vēstuli saņēma vēl meitenes gados Kolumbijas Sitijā. Kad Kerija sāka uzstāties kordebaletā, džentlmeņi pastāvīgi aicināja viņu uz satikšanos. Šīs vēstules sagādāja viņai un Lolai — kurai to, protams, arī netrūka — jautrus brīžus.

Bet tagad vēstules sāka pienākt kaudzēm. Bagāti džentlmeņi ņēmās uzskaitīt visus savus tikumus un, protams, neaizmirsa piebilst, ka tiem ir personīgi zirgi un ekipāžas. Tā kāds rakstīja:

«Man pieder miljons dolāru. Es varu sagādāt Jums tādu greznību, kādu vien vēlaties. Jums ne no kā nevajadzēs atteikties. Es nesaku to tāpēc, ka gribētu lielīties ar savu naudu, bet gan tāpēc, ka mīlu Jūs un gribu piepildīt katru Jūsu vēlēšanos. Tā ir mīlestība, kas mudina mani Jums rakstīt. Vai Jūs neatvēlētu man pusstundu no sava dārgā laika, lai es personīgi varētu izteikt Jums savas jūtas?»

Kamēr Kerija dzīvoja Septiņpadsmitajā ielā, viņa lasīja šādas vēstules ar daudz lielāku interesi nekā tagad, kad bija jau apmetusies Velingtona hoteļa greznajos apartamentos. Taču pat tur viņas iedomība — jeb tā visspilgtākā pašapziņas forma, ko sauc par iedomību, — vēl nebija tik pārsātināta, lai viņa atstātu šīs vēstules bez ievērības. Glaimi, vienalga, kā izteikti, viņai patika. Taču Kerija bija pietiekami gudra, lai saprastu atšķirību starp savu agrāko un tagadējo stāvokli. Agrāk viņai nebija ne slavas, ne naudas. Tagad bija gan slava, gan nauda. Agrāk viņu neaplidoja pielūdzēji un neviens nepiedāvāja viņai savu mīlestību. Tagad tie ieradās. Kāpēc? Viņa smaidīja, domājot, ka vīrieši pēkšņi sākuši uzskatīt viņu par pievilcīgu. Bet Kerija kļuva tikai vēl aukstāka un atturīgāka.

— Panāc šurp, — viņa aicināja Lolu. — Paskaties, ko raksta šis vīrietis!

Un sapņainā, gurdenā balsī Kerija lasīja: «Ja Jums labpatiktu dāvāt man pusstundu …» Kas par iedomu! Ir gan tie vīrieši muļķi!

— Spriežot pēc vēstules, viņam ir kaudzēm naudas, — piezīmēja Lola.

— To viņi visi raksta, — Kerija atbildēja.

— Kāpēc tu negribi pieņemt viņu un uzklausīt, kas viņam sakāms? — Lola aizrādīja.

— Patiešām negribu, — atbildēja Kerija. — Es jau zinu, ko viņš sacīs. Tādā veidā es negribu iepazīties ne ar vienu.

Lola raudzījās draudzenē platām acīm, kurās zibēja jautras uguntiņas.

— Viņš taču nenodarīs tev nekā ļauna. Bet tev būs par ko pasmieties.

Kerija purināja galvu.

— Tu patiešām esi ļoti savāda, — sacīja mazā draudzene ar zilajām acīm.

Laime sāka apbērt Keriju savām dāvanām. Kaut gan savu lielo algu viņa nebija vēl saņēmusi, visa pasaule, šķita, pilnīgi uzticējās jaunajai slavenībai. Bez naudas — vismaz bez nepieciešamās summas — viņa baudīja visas ērtības, kādas vien par naudu var nopirkt. Durvis uz greznām telpām atvērās viņai pašas no sevis, bez klauvēšanas. Šie greznie apartamenti Velingtona hotelī, cik brīnišķīgā kārtā tie kļuva par viņas mājvietu! Vensu elegantajās istabās Čelsija hotelī viņu sagaidīja atplestām rokām. Vīrieši sūtīja viņai ziedus un mīlestības vēstules, piedāvāja bagātību. Taču galva viņai vēl aizvien bija sapņu un fantāziju pilna. Simt piecdesmit dolāri! Simt piecdesmit dolāri! Tie šķita kā burvju atslēga, kas atvērs viņai durvis uz Aladina alu. Katru dienu viņa savā fantāzijā iztēlojās aizvien jaunas un jaunas iespējas, kā ar tādu milzu bagātību viņa iekārtos savu dzīvi. Viņai rādījās tādi prieki, kādu pasaulē nekad nav bijis. Beidzot pienāca ilgi gaidītā diena, kad viņa saņēma simt piecdesmit dolārus.

Naudu izmaksāja banknotēs — trīs divdesmit dolāru, sešas desmit dolāru un sešas piecu dolāru zīmes. Kopā iznāca diezgan krietns žūksnis, kuru kasieris pasniedza viņai ar laipnu smaidu.

— Lūdzu, mis Madenda, — kasieris sacīja, — simt piecdesmit dolāri. Izrādei patiešām ir panākumi.

— Tā šķiet, — Kerija atbildēja.

Tūlīt pēc viņas pie kases piegāja kāda no trupas koristēm, un Kerija dzirdēja pavisam citu uzrunu un citu balss toni.

— Cik? — tas pats kasieris asi noprasīja. Jauna meitene, gluži tāda pati, kāda viņa vēl nesen bija, gaidīja savu niecīgo algu. Kerija atcerējās tās dienas, kad viņa apavu fabrikā saņēma četrarpus dolāra nedēļā, un meistars, izdalot aploksnes ar naudu, izturējās augstprātīgi kā princis, kas pasniedz žēlastības dāvanas nabaga lūdzējiem. Viņa zināja, ka arī tagad Čikāgā tās pašas fabrikas telpās garās rindās pie klabošām mašīnām sēž nabadzīgi ģērbušās meitenes; ka viņas ar nepacietību gaida pusdienas pārtraukumu, lai apēstu līdzpaņemto maizi; ka sestdienās tās sapulcējas, lai saņemtu savu niecīgo algu par darbu, kas ir simtreiz grūtāks nekā tas, ko dara Kerija. Ak, tagad ir tik viegli! Pasaule šķiet tik gaiša un jauka! Viņa bija tik sajūsmināta, ka vajadzēja atgriezties hotelī, lai netraucēti padomātu, ko darīt.

Nauda drīz vien parāda savu bezspēcību, ja cilvēka vēlēšanās saistīta tikai ar jūtām. Saņēmusi savus simt piecdesmit dolārus, arī Kerija nezināja, ko ar naudu iesākt. Tā dažas dienas iepriecināja Keriju kā konkrēta lieta, ko var aptaustīt un apskatīt, bet šis prieks ātri pārgāja. Par hoteli bija jāmaksā ļoti maz. Tērpu viņai pietika. Pēc pāris dienām viņa atkal saņems simt piecdesmit dolārus. Kerijai šķita, ka viņas tagadējā dzīvē tie nemaz nav tik nepieciešami. Ja viņa gribēja kaut ko labāku, kaut ko augstāku, viņai vajadzēja vairāk — daudz vairāk.

Reiz pie Kerijas ieradās kritiķis un lūdza interviju, lai publicētu vienu no tiem spīdošajiem rakstiem, kas liecina par kritiķa asprātību, slavenības muļķību un iepriecina publiku. Kritiķim patika Kerija, un viņš to atklāti pateica, taču neaizmirsa piebilst, ka mis Madenda, protams, ir skaista un labsirdīga, bet teātrī viņai vienkārši laimējies. Tas Kerijai bija kā naža dūriens. Lai savāktu līdzekļus bezmaksas ledus fondam, laikraksts «Herald» rīkoja vakaru un kopā ar citām slavenībām ielūdza arī Keriju. Kad pie Kerijas ieradās kāds jauns dramaturgs ar savu lugu, kurā, pēc viņa domām, esot mis Madendai piemērota loma, viņa diemžēl neprata to novērtēt. Viņai bija sāpīgi to apzināties. Tad viņa iedomājās, ka nauda drošības labad jānogulda bankā, un beidzot secināja, ka durvis uz pilnīgu dzīves laimi nav vēl atvērušās.

Pamazam Kerijā nobrieda doma, ka viņas neapmierinātībā vainojama vasaras sezona. Pilsētā nenotika nekas interesants, visas izrādes bija līdzīgas tai, kurā viņa pati uzstājās. Piektās avēnijas bagātnieki bija pametuši savas rezidences. Arī Medisona avēnija bija pustukša. Pa Brodveju slaistījās aktieri, meklēdami angažementu nākamajai sezonai. Pilsētu bija pārņēmis gurdenums, un vakaros Kerija bija aizņemta darbā. Tādēļ radās sajūta, ka nav nekā, ko iesākt.

Kādu dienu, sēdēdama pie loga un raudzīdamās lejup uz Brodveju, Kerija teica Lolai:

— Patiešām nezinu, bet es jūtos tik vientuļa. Un tu, Lola?

— Nē, — atbildēja Lola, — ne sevišķi bieži. Tu negribi nekur iet. Tur tā vaina.

— Kur lai es eju?

— Vai tad vietu trūkst! — iesaucās Lola, atcerēdamas jautros izbraukumus dzīves priecīgo jauniešu sabiedrība. — Bet tu negribi ne ar vienu satikties.

— Es negribu satikties ar ļaudīm, kas raksta tik muļķīgas vēstules. Es zinu, kādi tie ir.

— Tev nevajadzēja būt tik vientuļai, — sacīja Lola, domādama par Kerijas panākumiem. — Daudzas nezin ko atdotu, lai tiktu tavā vietā.

Kerija atkal raudzījās lejup uz garam ejošo pūli.

— Es nezinu, — viņa nomurmināja.

Gluži nemanot bezdarbība sāka viņu nogurdināt.

Četrdesmit piektā nodaļa

Nabadzīga cilvēka dīvainais liktenis.

Herstvuds sadrūmis sēdēja lētajā viesnīcā, kur viņš bija apmeties ar saviem septiņdesmit dolāriem — viss, ko viņš bija dabūjis, pārdodot mēbeles, — un, lasīdams laikrakstus, vēroja, kā aiziet karstā vasara un atnāk vēsais rudens. Taču viņš nebija gluži vienaldzīgs, redzot, ka nauda pamazām izsīkst. Kad dienu pēc dienas vajadzēja atdot piecdesmit centus par istabu, viņš sāka uztraukties un beidzot, lai naudas pietiktu ilgākam laikam, pārgāja dzīvot lētākā istabā, par kuru prasīja tikai trīsdesmit piecus centus. Laikrakstos Herstvuds bieži lasīja par Kerijas panākumiem. Viņas ģīmetne kādas pāris reizes parādījās laikrakstā «World», un kāds vecs «Herald» numurs, kuru viņš nejauši atrada viesnīcā uz krēsla, ziņoja, ka Kerija kopā ar citām slavenībām nesen piedalījusies kādā labdarības sarīkojumā. Viņš lasīja šos rakstus ar dalītam jūtām. Katrs no tiem šķita aizvedam Keriju aizvien tālāk un tālāk tai pasaulē, kas bija kļuvusi Herstvudam neaizsniedzama. Arī uz afišām viņš redzēja Kerijas attēlu, kvēkeru meitenes tērpā viņa izskatījās tik kautra un smalka. Viņš ne vienreiz vien apstājās un drūmi raudzījās augšup uz viņas glīto sejiņu. Herstvuda apģērbs bija novalkāts, un viss viņa izskats bija asā kontrastā ar to tēlu, kādai, pēc viņa domām, tagad vajadzēja būt Kerijai.

Kamēr»Kerija uzstājās «Kazino» teātrī, Herstvuds, lai arī cik dīvaini tas bija, nejutās pilnīgi vientuļš, kaut gan viņam ne prātā nenāca to uzmeklēt. Operete kļuva par īstu «kases gabalu», un, kad tā bija noturējusies repertuārā pāris mēnešu, Herstvuds domāja, ka to izrādīs vēl ilgi. Bet septembrī trupa devās turnejā, un Herstvuds to nemaz nepamanīja. Kad viņam bija palikuši vairs tikai divdesmit dolāri, viņš pārgāja dzīvot uz kādu māju Bauerijā, kur istaba maksāja tikai piecpadsmit centus. Tur bija arī liela trūcīgi iekārtota atpūtas istaba ar vienkāršiem koka galdiem, soliem un dažiem krēsliem. Šeit Herstvuds mēdza sēdēt, aizvērt acis un sapņot par pagājušajām dienām. Sākumā viņš nebija aizmidzis — viņš tikai atsauca atmiņā ainas un notikumus no Čikāgas dzīves. Un, jo tumšāka kļuva tagadne, jo gaišāka šķita pagātne, un viss, kas ar to saistījās, izdalījās sevišķi skaidri.

Herstvuds pats neapzinājās, cik dziļi viņā iesakņojies šis paradums, līdz kādu dienu viņš dzirdami atkārtoja vārdus, kurus bija teicis kādam savam paziņam. Viņi atradās Ficdžeralda un Moja greznajā bārā. Viņš stāvēja sava skaistā kabineta atvērtajās durvīs, eleganti ģērbies, un apspriedās ar misteru Morisonu par zemes gabalu cenām Čikāgas dienvidu daļā, kur Morisons gribēja ieguldīt lielas naudas summas.

«Ko jūs teiktu, ja es uzaicinātu jūs par kompanjonu?» viņš dzirdēja Morisonu sakām.

«Nē, man jau visa nauda ieguldīta,» Herstvuds atbildēja tieši tāpat kā toreiz, priekš daudziem gadiem.

Lūpu kustības viņu pamodināja. Vai tad viņš būtu sarunājies pats ar sevi? Bet nākamo reizi viņš pārliecinājās, ka patiešām sācis runāt.

«Kāpēc tu nelec, muļķi? Lec taču!» viņš skubināja.

Tā bija ļoti jocīga angļu anekdote, kuru viņš mēdza stāstīt aktieru sabiedrībā. Kad Herstvuda paša balss atsauca viņu īstenībā, pat tad viņš vēl smaidīja. Večuks, kas sēdēja viņam blakus, nemierīgi sakustējās un pārsteigts paskatījās viņā. Herstvuds izslējās taisni. Jautrība acumirklī izgaisa, un viņam bija kauns. Viņš piecēlās no krēsla un izgāja uz ielas.

Kādu dienu, pārskatīdams sludinājumu slejas laikrakstā «Evening World», Herstvuds pamanīja, ka teātra «Kazino» programmā jauna luga. Viņš satrūkās. Kerija bija aizbraukusi! Herstvuds atcerējās, ka vēl vakar redzējis afišu ar viņas attēlu, — tā, bez šaubām, bijusi vecā afiša, kuru nav vēl paspējuši pārklāt ar jaunu. Lai arī cik dīvaini tas bija, šis atklājums viņu stipri satrieca. Herstvudam vajadzēja sev atzīties, ka viņa dzīve atkarīga no Kerijas. Tagad viņa bija prom. Kā gan viņš bija varējis palaist garām tik svarīgu notikumu? Dievs vien zina. kad viņa atgriezīsies! Baiļu pārņemts, Herstvuds izgāja netīrajā priekštelpā un nervozi pārskaitīja naudu. Bija palikuši tikai desmit dolāri.

Viņš sāka prātot, no kā gan pārtiek pārējie šī nama iemītnieki. Viņi, acīm redzot, nekur nestrādāja. Varbūt viņi ubagoja — droši vien ubagoja. Daudz sīknaudas Herstvuds savā laikā bija pasniedzis tādiem kā viņi. Herstvuds bija redzējis, kā ļaudis uz ielām ubago. Varbūt tādā veidā arī viņam izdotos kaut ko dabūt. Šausmas pārņēma viņu, par to domājot.

Herstvuds palika naktsmītnē, kamēr viņa naudas krājums saruka līdz piecdesmit centiem. Viņš bija taupījis un skaitījis, un viņa veselība bija stipri cietusi. No kādreizējā staltuma vairs nebija ne vēsts. Vecais uzvalks karājās viņam plecos kā maiss. Bija pēdējais laiks kaut ko uzsākt, un, staigājot apkārt pa pilsētu, viņš noskatījās, kā paiet vēl viena diena un viņa naudas krājums samazinās līdz pēdējiem divdesmit centiem — ar tiem nepietika, lai rītdien paēstu.

Saņēmis visu savu drosmi, viņš devas uz Brodvejas Centrālo hoteli. Bet, līdz galam neaizgājis, neziņā apstājās.

Pie kādas sānu ieejas stāvēja liela auguma šveicars un raudzījās uz ielu. Herstvuds nolēma griezties pie šā vīra. Viņš devās tieši uz durvīm un nostājās šveicaram priekša, pirms tas paspēja aizgriezties.

— Mans draugs, — viņš iesāka, un viņa balsī arī tagad skanēja augstprātīgā laipnība, ar kādu viņš bija radis uzrunāt šveicarus, — vai šajā hotelī es nevarētu dabūt kādu darbu?

Šveicars mierīgi raudzījās viņā un ļāva viņam runāt.

— Es esmu bez darba un bez naudas, un man nepieciešams darbs — vienalga, kāds. Negribu stāstīt jums, kas esmu kādreiz bijis, bet es būtu ļoti pateicīgs, ja jūs man pateiktu, kā dabūt šeit darbu. Kaut vai uz dažām dienam. Man vajadzīgs darbs.

Šveicars arvien vēl raudzījās runātājā, cenzdamies izskatīties vienaldzīgs. Tad, redzēdams, ka Herstvuds grasās turpināt, viņš teica:

— Man par to nav nekādas daļas. Pavaicājiet kantorī. Dīvainā kārtā šī atbilde skubināja Herstvudu neatkāpties.

— Es domāju, ka jūs varēsiet pateikt. Šveicars tikai dusmīgi papurināja galvu.

Bijušais bāra pārvaldnieks taisnā ceļā devās uz kantori, kur tai brīdi gadījās būt vienam no hoteļa pārvaldniekiem. Herstvuds raudzījās viņam tieši acīs un teica:

— Vai jūs nevarētu dot man kādu darbu uz dažām dienām? Es esmu tādā stāvoklī, ka man nekavējoties jāsāk strādāt.

Omulīgais pārvaldnieks skatījās uz viņu, it kā gribētu teikt: «Jā, tam es ticu.»

— Es atnācu šeit, — Herstvuds nervozi skaidroja, — tāpēc, ka es senāk arī biju pārvaldnieks. Man gadījās nelaime, bet es neesmu ieradies, lai žēlotos. Es lūdzu jums dot man darbu kaut vai vienu nedēļu.

Pārvaldniekam šķita, ka pamanījis lūdzēja acīs drudžainu spīdumu.

— Kādu hoteli jūs pārvaldījāt? — viņš jautāja.

— Tas nebija hotelis, — atbildēja Herstvuds. — Es biju Ficdžeralda un Moja bāra pārvaldnieks Čikāgā. Nostrādāju tur piecpadsmit gadus.

— Ja tas tiesa, — sacīja hoteļa pārvaldnieks, — kāpēc tad jūs to atstājāt?

Herstvuda izskats nekādi nesaskanēja ar viņa vārdiem.

— Paša muļķības dēļ. Tagad par to nav vērts runāt. Ja vēlaties, varat uzzināt, kāpēc. Tagad esmu salauzts cilvēks un, ticiet man, šodien neesmu vēl nekā ēdis.

Hoteļa pārvaldnieku mazliet ieinteresēja šī cilvēka stāsts. Viņš nezināja, kādu darbu tam dot, bet sirsnīgais lūgums pamodināja viņā vēlēšanos palīdzēt.

— Pasauciet Olsenu, — pārvaldnieks sacīja kantoristam.

Tas pazvanīja un aizsūtīja zēnu pēc galvenā šveicara Olsena, kurš drīz vien ieradās.

— Olsen, — teica pārvaldnieks, — vai lejā neatrastos kāds darbs šim cilvēkam. Es gribētu viņam palīdzēt.

— Es nezinu, ser, — Olsens atbildēja, — mums palīgu pietiek. Bet, ja nu jūs tā vēlaties, gan es kaut ko atradīšu.

— Pamēģiniet gan un aizvediet viņu uz virtuvi, un pasakiet Vilsonam, lai iedot ēst.

— Labi, ser, — atbildēja Olsens.

Herstvuds viņam sekoja. Tiklīdz pārvaldnieks viņus vairs nevarēja redzēt, šveicara izturēšanas mainījās.

— Velns viņu zina kādu darbu lai viņam dod! — viņš dusmojās.

Herstvuds neteica nekā. Viņš klusībā nicināja spēcīgo šveicaru.

— Dodiet šim cilvēkam ēst, — Olsens sacīja pavāram. Pavārs aplūkoja Herstvudu no galvas līdz kājām un, redzēdams viņa drošo un inteliģento skatienu, teica:

— Sēdieties tur!

Tā Herstvuds pieņēma darbu Brodvejas Centrālajā hotelī, bet viņam nebija lemts tur palikt. Bijušais pārvaldnieks nebija fiziski spējīgs strādāt melno darbu, turklāt viņam nebija arī nekādas patikas to darīt. Tā kā nekā labāka nebija, viņam vajadzēja palīdzēt kurinātājam strādāt pagrabā un darīt visu, ko vien viņam lika. Šveicari, pavāri, kurinātāji, ierēdņi — visi bija viņa priekšnieki. Turklāt viņš nevienam nepatika, jo bija pārāk kluss un atturīgs. Dzīve Herstvudam kļuva aizvien neciešamāka.

Ar izmisuša cilvēka sīkstumu viņš pacieta visu, gulēja bēniņos, ēda ko pavārs deva, un centās ietaupīt tos nedaudzos dolārus, ko saņēma katras nedēļas beigas. Viņa veselība nebija tik laba, lai to ilgi izturētu.

Reiz februāra mēnesī viņu sūtīja uz kādas lielas ogļu firmas kantori. Bija daudz snidzis, pēc tam kusis, un ielas bija dubļainas. Ceļā Herstvuda apavi izmirka, un, atgriežoties hotelī, viņu pārņēma nogurums un nespēks. Nākamajā dienā viņš jutās ļoti slikti un izvairījās kaut ko darīt, — tā izpelnoties to cilvēku dusmas, kuriem patīk, ka citi strādā.

Pēcpusdienā vajadzēja aizvākt dažas kastes, lai atbrīvotu vietu jauniem pārtikas krājumiem. Herstvuds dzina tās projām ar riču. Bet kādu sevišķi lielu kasti viņš nespēja pacelt.

— Kas jums noticis? — jautāja galvenais šveicars. — Nevarat pacelt?

Herstvuds sasprindzināja visus spēkus, taču velti.

— Nē, nevaru, — viņš vājā balsī noteica.

Šveicars paskatījās un redzēja, ka Herstvuds ir briesmīgi bāls.

— Varbūt esat slims? — šveicars jautāja.

— Laikam gan, — Herstvuds atbildēja.

— Tad labāk apsēdieties.

Herstvuds paklausīja, bet viņam kļuva aizvien sliktāk un sliktāk. Viņš tikko spēja aizvilkties līdz savai lāviņai bēniņos, kur nogulēja pārējo dienas daļu.

— Vīlers ir slims, — kāds no kalpotājiem ziņoja nakts dežurantam.

— Kas viņam kait?

— Es nezinu. Viņam ir stiprs drudzis. Viesnīcas ārsts izmeklēja Herstvudu un teica:

— Tūlīt sūtiet viņu uz slimnīcu. Viņam ir plaušu karsonis.

Un Herstvudu aizveda.

Pēc trijām nedēļām ļaunākais bija pāri, bet tikai maija sākumā viņš bija tiktāl atkopies, lai varētu atstāt slimnīcu. Tad viņu izrakstīja.

Diezin vai saulainajās, pavasarīgajās ielās varētu atrast otru tik nožēlojamu cilvēku, par kādu tagad bija kļuvis kādreizējais spēcīgais un jautrais pārvaldnieks. Viņš bija stipri novājējis. Seja izģindusi, dzeltenīga, rokas — zilgani bālas, augums — bezspēcīgs. Kopā ar visām drēbēm viņš svēra tikai piecdesmit četrus kilogramus. Slimnīcā viņam bija iedevuši dažus vecus apģērba gabalus — lētus, brūnus svārkus un pārāk lielas bikses. Iedeva arī mazliet sīknaudas un ieteica griezties pie labdarības iestādēm.

Herstvuds atkal apmetās Bauerijas naktsmītnē un domāja, ko darīt tālāk. Tagad no ubagošanas viņu šķīra vairs tikai viens solis.

— Ko ļaudis dara šādos apstākļos? — viņš sev jautāja. — Es taču nevaru nomirt badā?

Pašu pirmo reizi viņš griezās ar lūgumu pie kāda džentlmeņa saulainajā Otrajā avēnijā. Tas tikko iznāca no Staivesanta parka. Herstvuds sakopoja visu savu gribasspēku un tuvojās džentlmenim.

— Vai jūs neiedotu man desmit centus? — Herstvuds atklāti teica. — Es esmu tādā stāvoklī, ka man nekas cits neatliek kā lūgt.

Džentlmenis, gandrīz nepaskatījies uz Hertsvudu, iebāza pirkstus vestes kabatā un izvilka monētu.

— Ņemiet, — viņš teica.

—. Ļoti pateicos, — Herstvuds klusi atbildēja, bet džentlmenis viņu vairs neievēroja.

Apmierināts ar panākumiem, taču stipri nokaunējies, viņš nolēma savākt vēl divdesmit piecus centus. Ar to viņam pilnīgi pietiktu. Viņš klaiņoja apkārt pa ielām, novērtēdams cilvēkus, bet ilgi vajadzēja gaidīt, kamēr gadījās piemērota seja un piemērota situācija. Taču, kad viņš lūdza, viņam atteica. Tas viņu tā satrieca, ka pagāja vesela stunda, līdz viņš nomierinājās un iedrošinājās no jauna izmēģināt laimi. Šoreiz viņam iedeva piecus centus. Un tikai ar lielām grūtībām viņam izdevās savākt vēl divdesmit.

Nākamajā dienā Herstvuds atkal darīja to pašu: reizēm viņam atmeta pa monētai, bet daudz biežāk atraidīja. Beidzot Herstvudam ienāca prātā, ka pazīt sejas ir liela māksla, ka iespējams izvēlēties atsaucīgu cilvēku, ja vien iepriekš labi novēro.

Taču apturēt ļaudis uz ielas nebija patīkami. Viņš redzēja, kā policists apcietina kādu ubagotāju, un baidījās, ka ar viņu nenotiek tāpat. Bet nekas cits neatlika kā ubagot un cerēt uz kaut ko labāku.

Ar dziļu apmierinājumu viņš kādu rītu izlasīja paziņojumu, ka trupa ar mis Keriju Madendu atgriezusies. Pēdējā laikā Herstvuds bieži domāja par viņu. Cik lieli viņas panākumi! Cik gan daudz naudas viņa nopelna! Taču arī tagad Herstvudam nebija viegli lūgt viņai palīdzību, tikai pēc galīgas neveiksmes, kad viņu mocīja izsalkums, viņš nolēma:

— Iešu un palūgšu Kerijai. Viņa neatteiksies iedot man dažus dolārus.

Herstvuds devās uz «Kazino» teātri un vairākas reizes pagāja tam garām, lai uzzinātu, kur atrodas aktieru ieeja. Tad viņš apsēdās Braianta parkā dažas mājas atstatu no teātra un gaidīja. «Viņa neatteiksies man mazliet palīdzēt,» viņš savā nodabā atkārtoja.

Jau no pulksten pusseptiņiem Herstvuds kā ēna klīda ap aktieru ieeju, centās izlikties par steidzīgu garāmgājēju un baidījās, kaut tikai Kerija nepaietu garām neievērota. Tagad, kad tuvojās izšķirošais brīdis, viņš mazliet nervozēja, bet nespēks un izsalkums notrulināja viņa garīgās ciešanas. Kad sāka ierasties aktieri, viņa sasprindzinājums pieauga līdz galējībai.

Pēkšņi viņam šķita, ka ieraudzījis nākam Keriju, un viņš steidzās tai pretī, bet tad pamanīja, ka maldījies.

«Tagad vairs ilgi nebūs jāgaida,» viņš teica pats sev; viņš baidījās Keriju satikt, bet reizē arī uztraucās, kaut tik viņa nebūtu aizgājusi pa citu ceļu. Viņa vēders bija tik tukšs, ka sāpēja.

Cits pēc cita viņam garām pagāja cilvēki, gandrīz visi labi ģērbušies, gandrīz visi vienaldzīgi. Viņš redzēja braucam ekipāžas, redzēja ejam lēdijas ar saviem pavadoņiem — šajā teātru un hoteļu rajonā sākās nakts dzīve.

Pēkšņi piebrauca kāda ekipāža, kučieris ātri nolēca no bukas, lai atvērtu durvis. Pirms Herstvuds paspēja kaut ko darīt, divas lēdijas steidzās pāri ietvei un nozuda aktieru ieejā. Herstvudam šķita, ka viena bija Kerija, bet viss notika tik negaidīti, elegantā parādība tik ātri izgaisa, ka viņš nebija drošs. Viņš gaidīja vēl kādu laiku, tad, redzēdams, ka pie aktieru durvīm neviens vairs nepiebrauca un sāka jau ierasties publika, saprata, ka tā bijusi Kerija, un devās prom.

«Ko lai es daru?» viņš domāja un steidzās prom no ielas, kurā pulcējās laimīgāki cilvēki. «Man jādabū kaut kas ēdams.»

Tajā stundā, kad Brodveja mēdza pieņemt vispievilcīgāko izskatu, kāds dīvains cilvēks parasti ieņēma savu vietu Divdesmit sestās ielas un Brodvejas krustojumā, kur to šķērso arī Piektā avēnija. Šī bija tā stunda, kad teātros sāka ierasties apmeklētāji. Visapkārt liesmoja gaismas reklāmas, vēstīdamas par nakts izpriecām. Ekipāžas un karietes ripoja garām, mirdzinādamas savas ugunis kā dzeltenas acis. Ļaudis pa pāriem, pa trim un lielākām grupām pievienojās nemierīgajai gājēju straumei, kas smiedamās un jokodamās plūda garām. Pa Piekto avēniju lēni pastaigājās bagātie, labi ģērbušies džentlmeņi — kāds frants frakā, ar lēdiju zem rokas un uzdzīvotāji, kas gāja no kluba uz klubu. Otrpus Brodvejas augstajos hoteļos mirdzēja simtiem apgaismotu logu; kafejnīcās un biljarda istabās pulcējās omulīgi, eleganti tērpti izpriecu mīļotāji. Visapkārt nevaldāmā priekā pulsēja lielpilsētas nakts dzīve, kas meklē baudu tūkstoš veidos.

Šis dīvainais cilvēks uz stūra bija atvaļināts karavīrs, kas bija kļuvis reliģiozs. Pats daudz cietis no mūsu netaisnās sociālās sistēmas, viņš uzskatīja par dievam patīkamu darbu palīdzēt saviem nabaga brāļiem. Palīdzības veids, kuru viņš bija izvēlējies, šķita visai oriģināls. Viņš bija nolēmis sagādāt naktsmājas visiem bezpajumtniekiem, kas griezīsies pie viņa pēc palīdzības šajā vietā, kaut gan viņam pašam nebija pat tik daudz naudas, lai iekārtotu sev kaut cik ciešamus dzīves apstākļus.

Ieņēmis vietu uz stūra dzīves priecīgajā drūzmā, viņš stāvēja tur garš un vājš, ietinies platā mētelī ar kapuci, galvā cepure ar noļukušām malām, un gaidīja savus klientus, kuri kaut kā bija uzzinājuši par viņa labdarību. Kādu laiku viņš stāvēja viens pats, vienaldzīgi noraudzīdamies uz pastāvīgi mainīgo ainavu. Policists, iedams garām, draudzīgi pasveicināja viņu un nosauca par «kapteini». Kāds zeņķis, kas bija redzējis šo cilvēku jau agrāk, apstājās, lai paskatītos. Bet pārējie garāmgājēji neatrada viņā nekā sevišķa, uzskatīja viņu par iebraucēju, kas, bezbēdīgi svilpodams, stāv tur sava prieka pēc.

Pagāja pusstunda, un šur tur sāka parādīties dīvaini stāvi. Šad un tad ļaužu drūzmā varēja redzēt kādu klaidoni, kas ieinteresēts nāca tuvāk. Kāds skrandainis pārgāja pāri ielai un jautājoši nolūkojās uz cilvēku apmetnī. Kāds cits tuvojās pa Piekto avēniju, atnācis līdz Divdesmit sestās ielas stūrim, uzmanīgi visu aplūkoja un kliboja atkal atpakaļ. Divi vai trīs tipiski Bauerijas iemītnieki parādījās uz Piektās avēnijas Medisona skvēra pusē, taču neiedrošinājās iet pāri. Bet Kapteinis, ietinies mētelī, staigāja pa savu stūri desmit soļus šurp, desmit soļus turp un vienaldzīgi svilpoja.

Ap pulksten deviņiem troksnis uz ielas mazliet pierima. Hoteļos vairs nebija iepriekšējās skaļās jautrības. Arī laiks kļuva aukstāks. No visām pusēm sāka vilkties šurp dīvaini ļaudis — pavisam kāds ducis, — viņi vēroja un mīņājās uz vietas, it kā baidītos pārkāpt kādu neredzamu apli. Kad laiks kļuva jūtami aukstāks, kāds stāvs panācās uz priekšu. Tas iznira no Divdesmit sestās ielas krēslas, šķērsoja Brodveju un vilcinādamies, pa aplinkus ceļu tuvojās cilvēkam mētelī. Viņa kustības bija biklas un nedrošas, it kā viņš kaunētos un gribētu noslēpt, ka nolēmis apstāties. Tad, piegājis atvaļinātajam karavīram, pēkšņi sastinga uz vietas.

Kapteinis viņu pazina, bet nekāda sasveicināšanās nenotika. Pienācējs viegli pamāja ar galvu un nomurmināja kaut ko, kas izklausījās pēc lūguma. Kapteinis norādīja viņam uz ietves malu.

— Stājies tur, — viņš teica.

Līdz ar to apļa burvestība bija lauzta. Kad bijušais karavīrs atkal atsāka savu soļošanu, arī citi stāvi lēni vilkās uz priekšu. Neteikdami ne vārda, tie šņaukādamies un sēkdami, kājas vilkdami, pievienojās pirmajam.

— Auksts, vai ne?

— Labi, ka ziema beigusies.

— Liekas, būs lietus.

Ietves malā bija jau nostājušies kādi desmit cilvēki. Daži bija pazīstami un sarunājās. Citi turējās mazliet atstatu, jo negribēja pievienoties pūlim, bet reizē baidījās, ka viņus neaizmirst. Tie bija drūmi, skarbi ļaudis, kas mīņājās no vienas kājas uz otru un bez sevišķas intereses raudzījās apkārt.

Drīz būtu sākušās sarunas, bet Kapteinis nedeva viņiem šo izdevību. Viņš nolēma, ka skaits ir pietiekams, un, panācies uz priekšu, sacīja:

— Visiem vajadzīgas naktsmājas?

Atskanēja kāju švīkoņa nu piekrītoša murmināšana.

— Nu tad sastājieties rindā. Redzēsim, ko varēs darīt. Man pašam nav ne centa.

Bezpajumtnieki nostājās nelīdzenā, salauzītā rindā. Tagad varēja visus labi apskatīt. Viens, piemēram, bija ar koka kāju. Vispār jāatzīst, ka tik nožēlojami tērpti ļaudis neiederētos pat Hestera ielas veco apģērbu pārdotavā. Cepures visiem bija ar noļukušām malām. Bikses sagriezušās un noskrandušas, svārki izvalkāti un izbalējuši. Skatlogu gaismā dažas sejas izskatījās baltas kā krīts; citas ar sarkaniem plankumiem un aiztūkušām acīm, viens vai divi bija galīgi izģinduši un atgādināja ceļa rādītājus.

Ieinteresējušies par dīvaino grupu, daži garāmgājēji apstājās, aiz tiem vēl citi, un drīz vien apkārt salasījās pūlis, ļaudis spiedās uz priekšu un skatījās, mutes pavēruši. Kāds no rindā stāvētājiem sāka runāt.

— Klusu! — iesaucās Kapteinis. — Redziet, džentlmeņi, šiem cilvēkiem nav naktsmāju. Viņiem vajadzīga vieta, kur pārgulēt. Viņi taču nevar gulēt uz ielas. Man nepieciešami divpadsmit centi, lai samaksātu par naktsmītni vienam cilvēkam. Kas dos man šos divpadsmit centus?

Neviens neatbildēja.

— Nu, zēni, mums jāgaida šeit, kamēr kāds mums palīdzēs. Divpadsmit centi nav nekāda lielā summa.

— Te būs piecpadsmit, — iesaucās kāds jauns vīrietis, uztraukti raudzīdamies uz Kapteini. — Vairāk es nevaru dot.

— Ļoti labi. Tagad man ir piecpadsmit. Izej no rindas, — viņš teica un, satvēris pirmo stāvētāju aiz pleca, aizveda viņu mazliet tālāk un atstāja.

Atnācis atpakaļ, Kapteinis atkal nostājās savā vietā un turpināja:

— Džentlmeņi, man palikuši trīs centi. Šiem cilvēkiem jāsagādā guļvietas. Te ir, — un viņš sāka skaitīt, — viens, divi, trīs, četri, pieci, seši, septiņi, astoņi, deviņi, desmit, vienpadsmit, divpadsmit cilvēku. Vēl deviņi centi — un nākamais bezpajumtnieks dabūs ērtu gultu. Es pats eju viņiem līdz un rūpējos, lai viss būtu, kā pienākas. Kas dos man deviņus centus?

Kāds no apkārtstāvošajiem, šoreiz tas bija pusmūža vīrs, pasniedzu piecu centu monētu.

— Tagad man ir astoņi centi. Vēl četri — un nākamais būs nodrošināts ar naktsmājām. Džentlmeņi, kāpēc jūs šovakar esat tik neatsaucīgi? Jums visiem ir labas gultas. Bet kur lai paliek šie?

— Ņemiet, — sacīja kāds no tuvākstāvošajiem, ielikdams kapteinim saujā monētu.

— Ar to var samaksāt par divām guļvietām, un man vēl atliek pieci nākamajai. Kas dos man vēl septiņus centus?

— Es, — teica kāda balss.

Tajā vakarā Herstvuds, nākdams pa Sesto avēniju, nejauši nogriezās pa Divdesmit sesto ielu, lai dotos uz Piekto avēniju. Viņš bija tik izsalcis, ka kuru katru brīdi varēja aiz nespēka pakrist. Izmisis viņš domāja, kā satikt Keriju. Izrāde nebeigsies ātrāk par vienpadsmitiem. Ja viņa atbrauca uz teātri ekipāžā, tad droši vien arī mājās dosies ekipāžā. Vajadzēs apturēt viņu uz ielas, un tas nebūs patīkami. Pats sliktākais, ka viņš bija ļoti noguris un izsalcis, bet viņam vajadzēja gaidīt vēl veselu dienu, jo šovakar vairs nebija drosmes mēģināt. Viņam nebija ne pajumtes, ne ēdiena.

Tuvojoties Brodvejai, Herstvuds ieraudzīja Kapteiņa sapulcināto klaidoņu baru un, nodomājis, ka tie klausās vai nu ielas sprediķotāju, vai kāda medicīnas patentlīdzekļa reklamētāju, gribēja iet garām. Bet, šķērsojot ielu Medisona parka virzienā, viņš pamanīja no pūļa savrupstāvošo ļaužu rindu — tos, kuriem guļvietas bija jau nodrošinātas. Spožajā elektriskajā gaismā Herstvuds pazina «savējos» — ļaudis, kurus viņš satika uz ielām un naktsmītnēs, ļaudis, kas, tāpat kā viņš, bija salauzti fiziski un garīgi. «Kas gan tur varētu būt?» Herstvuds prātoja un griezās atpakaļ.

Kapteinis atkārtoja savu lūgumu. Herstvuds ar izbrīnu un atvieglojumu klausījās viņa vārdos:

— Šiem cilvēkiem nepieciešams kaut kur pārnakšņot.

Viņam priekšā garā rindā stāvēja tie nelaimīgie, kuriem vēl nebija naktsmāju, un, redzēdams kādu jāunpienācēju nostājamies rindas galā, arī Herstvuds nolēma pievienoties. Kādēļ cīnīties? Šonakt viņš bija pārāk noguris. Tā viņš vismaz atbrīvosies no rūpēm par naktsmītni. Rīt varbūt gadīsies kas labāks.

Herstvudam aizmugurē stāvēja daži no tiem laimīgajiem, kuriem guļvietas jau bija nodrošinātas, un viņu sasprindzinājums, acīm redzot, bija atslābis. Nedrošības sajūta bija izzudusi, un viņi diezgan brīvi sarunājās. Politika, reliģija, valdības stāvoklis, laikrakstu sensācijas, ievērojamākie pasaules notikumi — viss atrada šeit gan stāstītājus, gan klausītājus. Ķērkstošas, aizsmakušas balsis aizrautīgi stāstīja par dīvainiem notikumiem. Klausītāji izteica neskaidras un nesakarīgas piezīmes. Tur bija šķielētāji un glūniķi. Daži, kas bija pārāk aprobežoti vai noguruši, raudzījās stulbām vērša acīm.

Ilga stāvēšana nogurdina. Arī Herstvuds kļuva arvien gurdāks. Viņš domāja, ka tūlīt nokritīs, un nemierīgi mīņājās no vienas kājas uz otru. Beidzot pienāca viņa kārta. Par cilvēku, kas atradās viņam priekšā, tika samaksāts, un tas pievienojās laimīgo rindai. Herstvuds tagad bija pirmais, un Kapteinis jau runāja par viņu.

— Divpadsmit centi, džentlmeņi, divpadsmit centi sagadās šim cilvēkam iespēju pavadīt nakti gultā. Viņš nestāvētu šeit aukstumā, ja viņam būtu vieta, kur iet.

Herstvuds norija kaklā sakāpušo kamolu. Aiz izsalkuma un noguruma viņš bija kļuvis par gļēvuli.

— Lūdzu, — sacīja kāds svešinieks, pasniegdams Kapteinim naudu.

Tas laipni uzlika roku bijušajam pārvaldniekam uz pleca un teica:

— Stājieties tur!

Iekļuvis laimīgo rindā, Herstvuds atviegloti uzelpoja. Pasaule nemaz nebija tik slikta, ja tajā atrodas tāds labs cilvēks. Citi, acīm redzot, domāja tāpat.

— Kapteinis ir lielisks zellis, vai ne? — sacīja vīrelis, kas stāvēja Herstvudam priekšā, — mazs, nožēlojama izskata radījums, kas šķita pārcietis visļaunākās dzīves likstas un nedienas.

— Jā, — Herstvuds vienaldzīgi apstiprināja.

— Uh! tur vēl ļoti daudz, — sacīja kāds bezpajumtnieks, iznākdams no rindas un skatīdamies uz palikušajiem.

— Jā. Šonakt būs vairāk par simtu, — teica kāds cits.

— Redziet to džentlmeni ekipāžā! — iesaucās trešais. Pie ietves bija apstājusies ekipāža. Kāds džentlmenis

frakā pasniedza Kapteinim banknoti. Tas pateicās un pievērsās bezpajumtnieku rindai. Visi kakli pastiepās, kad baltajā virskreklā iemirdzējās briljants un ekipāža brauca tālāk. Pat apkārtstāvētājiem iepletās mutes.

— Par to iznāks naktsmājas vēl deviņiem, — sacīja Kapteinis, atskaitīdams no lūdzēju rindas deviņus. — Stājieties tur! Nu vēl atlikuši septiņi. Džentlmeņi, man vajag divpadsmit centus.

Nauda ienāca lēnām. Pūlis sāka izklīst, Kapteiņa tuvumā bija palikusi tikai neliela saujiņa ziņkārīgo. Piektā avēnija bija tukša, tikai retumis tur parādījās pa ekipāžai vai gājējam. Arī Brodvejā ļaužu palika aizvien mazāk. Tikai šad un tad kāds garāmgājējs ievēroja nelielo grupu, pasniedza Kapteinim monētu un nevērīgi turpināja ceļu.

Bet Kapteinis, tāpat kā iepriekš, bija mierīgs un neatlaidīgs. Viņš runāja maz un lēnām, bet ar tādu pārliecību, it kā būtu pilnīgi drošs par panākumiem.

— Pasteidzieties, džentlmeņi, es taču nevaru te stāvēt visu nakti. Šie cilvēki ir nosaluši un noguruši. Dodiet man vēl četrus centus.

Reizēm viņš neteica nekā. Viņam deva naudu, un par katriem divpadsmit centiem viņš izvēlējās vienu cilvēku un nostādīja to otrā rindā. Pēc tam atkal, galvu nodūris, staigāja uz priekšu un atpakaļ pa ietvi.

Teātros beidzās izrādes. Reklāmu ugunis dzisa. Pulkstenis nosita vienpadsmit. Pagāja vēl pusstunda, un palika vairs tikai divi bezpajumtnieki.

— Pasteidzieties, džentlmeņi, — Kapteinis uzsauca ziņkārīgajiem, kuri, garām ejot, bija apstājušies viņa tuvumā. — Astoņpadsmit centus! Un mums visiem būs vietas, kur pārgulēt. Astoņpadsmit centus! Man ir seši centi. Kāds man tos iedeva. Atcerieties, man vēl šovakar jāiet kājām uz Bruklinu. Bet vispirms man jāaizved šie ļaudis uz naktsmītni. Astoņpadsmit centus!

Neviens neatsaucās. Kapteinis soļoja šurp un turp un, raudzīdamies uz zemi, reizi pa reizei klusi atkārtoja: — Astoņpadsmit centus. — Šķita, ka šī niecīgā summa ilgāk nekā visas pārējās aizkavēs bezpajumtniekus sasniegt kāroto mērķi. Garā rinda Herstvudu mazliet uzmundrināja, taču viņš sajuta tādu nespēku, ka tikai ar mokām savaldījās, lai nesāktu vaidēt.

Beidzot pa Piekto avēniju džentlmeņa pavadībā nāca šurp kāda lēdija teātra apmetnī un čaukstošos svārkos. Herstvuds noguris raudzījās uz viņiem, atcerējās Keriju viņas jaunajos apstākļos un to laiku, kad viņš tieši tāpat bija pavadījis savu sievu.

Kamēr Herstvuds skatījās, lēdija, ieraudzījusi dīvaino sabiedrību, sūtīja šurp savu pavadoni. Elegants un piemīlīgs viņš nāca pāri ielai, turēdams rokā banknoti.

— Lūdzu, — viņš teica.

— Pateicos, — atbildēja Kapteinis un, pagriezies pret saviem ļaudīm, piebilda: — Tagad mums atliks mazliet arī rītdienai.

To teikdams, Kapteinis nostādīja rindā arī pēdējos divus un skaitīdams aizgāja līdz rindas galam.

— Simt trīsdesmit septiņi, — viņš paziņoja. — Nu, zēni, stāties! Pa labi līdzināties! Tagad vairs ilgi nebūs jāgaida. Pacietieties!

Kapteinis nostājās kolonas priekšgalā un nokomandēja: — Uz priekšu, marš! — Herstvuds kustējās līdz ar pārējiem. Garā rinda aizlocījās kā čūska pāri Piektajai avēnijai, cauri Medisona skvēram pa līkumotajām taciņām, tad uz austrumiem pa Divdesmit trešo ielu un lejup pa Trešo avēniju. Vēlīnie gājēji apstājās un izbrīnījušies noraudzījās viņiem pakaļ. Policisti uz ielu stūriem vienaldzīgi noskatījās vai arī pamāja Kapteinim, kuru viņi bija redzējuši jau agrāk. Pa Trešo avēniju viņi noguruši aizvilkās līdz Astotajai ielai, kur atradās kāda naktsmītne, acīm redzot, jau slēgta. Taču viņus tur gaidīja.

Bezpajumtnieki stāvēja tumsā uz ielas, kamēr Kapteinis iekšā sarunājās. Tad durvis atvērās un viņus ielaida, piesakot, lai nāk lēnām un uzmanīgi.

Kāds gāja pa priekšu un ierādīja istabas, tā ka atslēgu dēļ nevajadzēja lieki kavēties. Vilkdamies augšā pa čīkstošajām kāpnēm, Herstvuds palūkojās atpakaļ un ieraudzīja Kapteini, kas stāvēja un noskatījās; arī pašam pēdējam viņš neatrāva savu augstsirdīgo gādību. Tikai tad Kapteinis saņēma ciešāk savu mēteli un devās projām naktī.

— Es ilgi to neizturēšu, — sacīja Herstvuds, apsēzdamies uz nožēlojamās lāviņas mazajā, tumšajā istabelē un sarāvās aiz asām sāpēm kājās. — Man jādabū kaut kas ēdams, citādi nomiršu badā.

Četrdesmit sestā nodaļa

Saduļķoti ūdeņi.

Kādu vakaru drīz pēc atgriešanās Ņujorkā, kad Kerija tikko bija pārģērbusies, lai atstātu teātri, viņa pēkšņi izdzirda aiz durvīm kņadu. Bija dzirdama tāda kā pazīstama balss.

— Nekas, nekas. Es tikai gribu satikt mis Madendu.

— Tādā gadījumā jums vajag iesūtīt savu vizītkarti.

— Blēņas. Te būs.

Pusdolārs pārgāja no rokas rokā, un kāds pieklauvēja pie durvīm. Kerija atvēra.

— Nudien Kerija, — iesaucās Druē. — Patiešām Kerija! Nu, kā klājas? Es tevi tūlīt pazinu, tikko ieraudzīju uz skatuves.

Kerija soli atkāpās, domādama, ka sekos ļoti nepatīkama saruna.

— Vai tad tu ar mani nemaz nesasveicināsies? Ak, cik tu lepna! Nu nāc dod roku!

Kerija sniedza roku un apveltīja Druē ar smaidu — kaut vai par viņa pāri plūstošo labsirdību. Lai gan viņš bija mazliet vecāks, taču gandrīz nemaz nebija izmainījies. Elegants uzvalks, stalts augums, sārts no vaiga — tāpat kā senāk.

— Tas zellis pie durvīm negribēja laist mani iekšā, kamēr neiedevu dzeramnaudu. Es zināju, ka tu tā esi. Cik brīnišķīga izrāde! Tu lieliski tēloji savu lomu! Es jau zināju, ka citādi nemaz nevar būt. Man šovakar gadījās nākt te garām, sadomāju ieiet un paskatīties. Redzēju tavu vārdu programmā, bet nevarēju atcerēties, kamēr nebiji iznākusi uz skatuves. Tad pēkšņi viss kļuva skaidrs. Velns parāvis, ja tas nav tas pats vārds, ar kuru tu uzstājies Čikāgā!

— Jā, — Kerija apstiprināja, viesa pašpārliecinātā toņa pieveikta.

— Es pazinu tevi, tiklīdz ieraudzīju. Kā tev klājās visu šo laiku?

— Ļoti labi, — Kerija atbildēja, vēl aizvien kavēdamās ģērbtuvē un nevarēdama attapties no negaidītā uzbrukuma. — Un tev?

— Man! Lieliski! Es tagad dzīvoju Ņujorkā.

— Ak tā? — brīnījās Kerija.

— Jā, kopš sešiem mēnešiem. Es vadu šeit mūsu firmas filiāli.

— Cik patīkami!

— Un kad tu sāki strādāt teātrī? — apjautājās Druē.

— Pirms kādiem trim gadiem, — atbildēja Kerija.

— Nevar būt! Es tikai pirmoreiz par to dzirdu. Kaut gan es zināju, ka agri vai vēlu tas notiks. Vai atceries, es vienmēr teicu, ka tev ir talants?

Kerija smaidīja,

— Jā, teici gan.

— Tu izskaties lieliski, — Druē turpināja. — Man vēl nekad nav gadījies redzēt nevienu, kas būtu tā pārvērtusies. Tu esi kļuvusi it kā garāka.

— Es? Varbūt mazliet.

Druē raudzījās uz viņas tērpu, uz viņas matiem, kurus greznoja koķeta cepurīte, un ieskatījās viņai tieši acīs, kaut gan Kerija centās izvairīties. Viņš, acīm redzot, cerēja tūlīt un bez kādām pārmaiņām atjaunot veco draudzību.

— Nu, — sacīja Druē, redzēdams, ka viņa paņem rokas somiņu, kabatas lakatiņu un citus sīkumus un gatavojas aiziet, — es gribētu, lai tu nāktu man līdz vakariņās. Ārā mani gaida draugs.

— Nē, es nevaru, — atbildēja Kerija. — Šovakar nevaru. Rīt agri mums mēģinājums.

— Pie velna mēģinājumu! Nu, nāc! Aizsūtīšu draugu prom. Gribu ar tevi tā sirsnīgi parunāties.

— Nē, nē, — atvairījās Kerija. — Es nevaru. Nelūdz mani vairāk. Man nepatīk vēlas vakariņas:

— Nu, tādā gadījumā vienkārši parunāsimies.

— Tikai ne šovakar, — Kerija atkārtoja, papurinādama galvu. — Parunāsimies kādu citu reizi.

Viņa ievēroja, ka Druē sejai pārslīd ēna, it kā viņš būtu sācis saprast, ka apstākļi mainījušies. Tad Kerija nodomāja, ka cilvēks, kas vienmēr izturējies pret viņu labi, gan pelnījis mazliet uzmanības.

— Atnāc rīt uz hoteli, — viņa sacīja, nožēlodama savu atteikumu. — Mēs kopā paēdīsim pusdienas.

— Labi, — Druē teica un it kā atplauka. — Kur tu tagad dzīvo?

— Valdorfā, — atbildēja Kerija, nosaukdama nesen atvērto, moderno hoteli.

— Cikos?

— Pulksten trijos, — Kerija laipni atbildēja.

Nākamajā dienā Druē ieradās, bet Kerija atcerējās norunāto satikšanos bez sevišķa prieka. Taču, redzēdama viņu tikpat starojošu un laipnu ka vienmēr, viņa nomierinājās, jo saprata, ka pusdienas nebūs nepatīkamas. Druē, tāpat kā agrāk, runāja vienā runāšana.

— Viņi iekārtojuši šeit visu ārkārtīgi grezni, — bija viņa pirmā piezīme.

— Jā, — Kerija apliecināja.

Druē, kā jau egoists, tūlīt sāka stāstīt par savu biznesmena karjeru.

— Drīz man pašam būs savs uzņēmums, — viņš paziņoja. — Es varu dabūt kredītu par divsimt tūkstošiem dolāru.

Kerija klausījās viņā, cenzdamās būt laipna un uzmanīga.

Pēkšņi Druē iejautājās: — Kur tagad atrodas Herstvuds? Kerija viegli piesarka.

— Man šķiet, viņš ir Ņujorkā, — viņa atbildēja. — Neesmu viņu sen redzējusi.

Druē sēdēja kādu laiku klusēdams. Līdz pat šim brīdim viņš nezināja, vai bijušajam pārvaldniekam ir vēl kāda nozīme Kerijas dzīvē. Viņam šķita, ka ne, un Kerijas vārdi viņu nomierināja. Viņa, acīm redzot, bija no Herstvuda atbrīvojusies — pēc Druē domām, ļoti prātīgi darīts.

— Jā, — viņš beidzot sacīja, — tādu rīcību nekad nevar nosaukt citādi kā par neizlabojamu kļūdu.

— Kādu rīcību? — Kerija, nekā nesaprazdama, jautāja. — Ak, tu taču zini, — atbildēja Druē, pamādams ar

roku, it kā par to nevarētu būt nekādu šaubu.

— Bet es nezinu, — Kerija sacīja. — Ko tas nozīmē?

— Nu, tas skandāls Čikāgā… Toreiz, kad viņš aizbrauca.

— Es nesaprotu, par ko tu runā, — sacīja Kerija. Vai tas varētu būt, ka šis cilvēks tik netaktiski aizrādītu uz viņas un Herstvuda bēgšanu?

— Nesaproti? — Druē brīnījās. — Vai tad tu nezini, ka viņš paņēma desmit tūkstošus dolāru, kad aizbēga no Čikāgas?

— Ko? — iesaucās Kerija. — Tu gribi teikt, ka viņš nozaga naudu?

— Vai tad tu to nezināji? — vaicāja Druē, pārsteigts par viņas toni.

— Protams, nezināju, — atbildēja Kerija.

— Hm, dīvaini, — sacīja Druē. — Bet tas ir neapšaubāms fakts. Par to ziņoja visi laikraksti.

— Cik, tu teici, viņš paņēma?

— Desmit tūkstošus dolāru, — atbildēja Druē. — Runāja, ka viņš lielāko daļu naudas vēlāk atsūtījis atpakaļ.

Kerija ar izklaidīgu skatienu raudzījās uz grezno grīdas paklāju. Gadi kopš viņas bēgšanas no Čikāgas tagad parādījās Kerijai citādā gaismā. Viņa atcerējās simtiem sīkumu, kas apstiprināja notikušo, un iedomājās, ka Herstvuds paņēmis naudu viņas dēļ. Naida un nepatikas vietā pamodās žēlums. Nabaga cilvēks! Cik briesmīgi visu laiku baidīties no padarītā nozieguma!

Bet Druē, labi paēdis un iesilis no izdzertā vīna, iedomājās, ka atguvis Kerijas labvēlību. Kaut arī viņa bija uzlidojusi tik augstu, Druē šķita, ka nebūs grūti no jauna ieņemt vietu viņas dzīvē: «Ak, kas par ieguvumu!» viņš domāja. «Tik skaista, tik eleganta, tik slavena!» Uz skatuves, kā arī Valdorfa hoteļa greznībā Kerija šķita viņam vēl iekārojamāka nekā agrāk.

— Vai atceries, cik nervoza tu biji toreiz amatieru izrādē? — viņš atgādināja.

Kerija atcerējās un pasmaidīja.

— Es neesmu redzējis nevienu, kas spēlētu labāk kā tu tajā vakarā, — viņš aizkustināts piebilda, atspiezdamies ar elkoni uz galda. — Es toreiz domāju, ka mēs tik labi satiekam.

— Tev nevajag tā runāt, — Kerija diezgan vēsi aizrādīja.

— Atļauj man tev pateikt…

— Nē, — Kerija viņu pārtrauca un piecēlās. — Bez tam man laiks posties uz teātri. Man vajadzēs tevi atstāt. Iesim!

— Nu, paliec vēl brītiņu, — Druē lūdzās. — Tev vēl laika diezgan.

— Nē, — Kerija laipni atbildēja.

Druē negribot piecēlās no galda un pavadīja viņu līdz liftam. Atvadoties viņš jautāja:

— Kad es tevi atkal redzēšu?

— Varbūt kādreiz, — Kerija atbildēja. — Es būšu šeit visu vasaru. Arlabvakar!

Lifta durvis atvērās.

— Arlabvakar, — Druē teica, kad viņa, svārkiem čaukstot, devās kabīnē.

Druē noskumis gāja projām pa vestibilu. Viņa agrākā kaislība pret Keriju atdzīvojas — jo tagad viņa bija tik neaizsniedzama. Jautrās čalas visapkārt it kā runāja tikai par Keriju. Druē šķita, ka viņa izturējusies pārāk skarbi. Turpretī Kerijas prātu nodarbināja pavisam citas domas.

Tovakar viņa pagāja garām Herstvudam, kas gaidīja viņu pie aktieru ieejas, un nemaz to nepamanīja.

Nākamajā vakarā viņa satikās ar to vaigu vaigā. Herstvuds atkal stāvēja pie teātra, stingri apņēmies viņu satikt, kaut arī vajadzētu iesūtīt iekšā zīmīti. Sākumā Kerija nepazina vājo, noskrandušo cilvēku. Viņa pat mazliet izbijās, ieraudzījusi savā tuvumā svešinieku, kas, acīm redzot, bija izsalcis.

— Kerij, — tas čukstēja, — es gribu parunāt ar tevi dažus vārdus.

Kerija pagriezās un tūlīt pazina Herstvudu. Ja viņas sirdī kādreiz bija mājojušas siltākas jūtas pret šo cilvēku, tad tagad tās pilnīgi izzuda. Taču viņa atcerējās, ko Druē bija teicis par naudas zādzību.

— Džordž, — viņa iesaucās, — kas tev kait?

— Es biju slims, — viņš atbildēja. — Mani tikko izlaida no slimnīcas. Dieva dēļ, iedod man mazliet naudas!

— Tūlīt, — atbildēja Kerija, un lūpas viņai drebēja aiz līdzjūtības. — Bet saki — kas tev noticis?

Viņa attaisīja somiņu un izņēma no tās visu naudu — vienu piecu dolāru banknoti un divas divu dolāru banknotes.

— Es jau teicu, ka biju slims, — Herstvuds sapīcis atbildēja, viņu kaitināja Kerijas pārmērīgā līdzjūtība. Viņam bija grūti saņemt palīdzību no šīm rokām.

— Ņem, — viņa teica, — tas ir viss, kas man līdz.

— Labi, — viņš klusi atbildēja. — Es tev to visu kādreiz atdošu.

Viņa raudzījās uz Herstvudu, bet garāmgājēji izbrīnījušies blenza Kerijā. Ne viņai, ne Herstvudam nepatika būt ļaužu uzmanības centrā.

— Kāpēc tu nesaki, kas tev noticis? — viņa jautāja, nezinādama, ko iesākt. — Kur tu dzīvo?

— Man ir istaba Bauerijā, — viņš atbildēja. — Nav vērts šeit par to runāt. Viss kārtībā.

Viņš šķita apvainojies par Kerijas laipnību, par viņas rūpēm. Liktenis bija izturējies pret Keriju daudz labvēlīgāk nekā pret viņu.

— Labāk ej iekšā, — Herstvuds teica. — Paldies tev, bet vairāk es tevi nekad netraucēšu.

Kerija gribēja kaut ko atbildēt, bet viņš pagriezās un lēnām devās prom austrumu virzienā.

Šī satikšanās nomāca Keriju dienām ilgi un tikai pamazām aizmirsās.

Druē ieradās vēlreiz, bet Kerija viņu nepieņēma. Viņa uzmanība šķita uzmācīga.

— Manis nav mājās, — Kerija lika viņam pateikt. Viņa bija tik neparasti mierīga un atturīga, ka kļuva

publikas acīs par ļoti interesantu personību.

Pēc neilga laika trupas vadība nolēma viesoties ar izrādi Londonā. Otrā vasaras sezona Ņujorkā nesolīja sevišķus panākumus.

— Vai jums nepatiktu iekarot Londonu? — režisors kādu dienu jautāja Kerijai.

— Var notikt pilnīgi pretējais, — sacīja Kerija.

— Mēs brauksim jūnijā, — viņš piebilda. Gatavojoties aizbraukšanai, Kerija aizmirsa Herstvudu.

Arī Druē uzzināja par viesizrādēm tikai vēlāk. Kādu dienu viņš atkal ieradās pie Kerijas un, izdzirdis jauno vēsti, aiz pārsteiguma pat iekliedzās. Tad labu brīdi stāvēja vestibilā, košļādams ūsu galus. Beidzot saprata, ka bijušo nevar atgriezt.

— Kerijā nav nekā sevišķa, — viņš sacīja, bet sirds dziļumos domāja gluži pretējo.

Herstvuds kaut kā izsitās visu garo vasaru un rudeni. Reiz viņam laimējās dabūt šveicara vietu kādā deju lokālā, kur nostrādāja veselu mēnesi. Pēc tam atkal sāka ubagot, bieži badojās un gulēja parkā uz sola. Vairākas reizes vislielākā trūkuma brīžos viņš griezās pie labdarības iestādēm un saņēma tur nelielu palīdzību. Ziemu Kerija atgriezās Ņujorkā un piedalījās jaunā operetē Brodvejas teātrī. Herstvuds to nepamanīja. Nedēļām ilgi viņš klaiņoja pa pilsētu ubagodams, kamēr gaismas reklāma, kas ziņoja par Kerijas uzstāšanos, liesmoja ielās pār izpriecu kāro pūli. Druē redzēja reklāmu, bet neiedrošinājās iet iekšā.

Ap to laiku Ņujorkā atgriezās arī misters Eimss. Rietumos viņš bija guvis nelielus panākumus un tagad pats atvēra savu laboratoriju Vustera iela. Viņš, protams, satikās ar Keriju pie misis Vensas, bet šī satikšanas nebija visai sirsnīga. Eimss domāja, ka Kerija vēl aizvien saistīta ar Herstvudu, un tikai vēlāk uzzināja par šķiršanos. Nezinādams patiesos apstākļus, viņš izlikās nekā nesaprotam un atturējās kaut ko teikt.

Kopā ar misis Vensu Eimss noskatījās jauno opereti, kurā uzstājās Kerija, un izteica savas domas.

— Viņai nevajadzētu uzstāties operetē. Man šķiet, viņa spējīga tēlot nopietnākas lomas.

Kādu pēcpusdienu viņi nejauši satikās Vensu dzīvoklī un uzsāka ļoti draudzīgu sarunu. Kerija nevarēja pateikt, kādēļ viņas kādreizējā lielā interese pret šo cilvēku bija zudusi. Iemesls, bez šaubām, bija tas, ka toreiz Eimss pārstāvēja visu to, pēc kā viņa centās, kā viņai trūka; taču Kerija to nesaprata. Sekmes bija iedvesušas viņai pārliecību, ka tagad viņas dzīvē daudz kā tāda, ko arī viņš atzīst un ciena. Patiesību sakot, lētā avīžu slava Eimsam neko nenozīmēja. Viņš domāja, ka Kerija varētu sasniegt daudz vairāk.

— Jūs galu galā neaizgājāt uz drāmu? — viņš jautāja, atcerēdamies viņas interesi par šo teātra mākslas nozari.

— Nē, — Kerija atbildēja. — Pagaidām vēl ne. Misters Eimss tā savādi paskatījās uz Keriju, un viņa

uzreiz saprata, ka tas neatzīst viņas rīcību par pareizu. Tādēļ juta nepieciešamību piebilst: — Bet es to darīšu.

— Es ceru, — Eimss atbildēja. — Jums ir tāds raksturs, kas piemērots dramatiskam tēlojumam.

Kerija bija pārsteigta, ka viņš runā par raksturu. Vai tad viņš to tik labi pazina?

— Kādēļ jūs tā domājat? — viņa jautāja.

— Tāpēc, ka jūs pēc dabas esat ļoti līdzjūtīga, — atbildēja misters Eimss.

Kerija smaidīja un mazliet nosarka. Šis cilvēks bija ļoti atklāts pret viņu, un Kerijai viņš atkal kļuva tikpat pievilcīgs kā viņu pazīšanās pirmajās dienās — ideāls, pēc kā tiekties.

— Es nezinu, — Kerija atbildēja, nevarēdama tomēr noslēpt prieku par viņa vārdiem.

— Es redzēju jūs uz skatuves, — piebilda Eimss, — jūs tēlojāt ļoti labi.

— Priecājos, ka jums patika.

— Patiešām ļoti labi, — atkārtoja Eimss. — Protams, operetes žanrā, — viņš piebilda.

Tas pagaidām bija viss, ko viņi viens otram pateica, jo kāds pienācējs sarunu pārtrauca, bet vēlāk viņi atkal satikās. Pēc pusdienām misters Eimss sēdēja kādā istabas kaktā, domīgi raudzīdamies grīdā, kad pienāca Kerija kopā ar kādu citu viešņu. Grūts un neatlaidīgs darbs bija piešķīris Eimsa sejai noguruša cilvēka izskatu. Kerija nevarētu pateikt, kas viņai šai sejā šķiet tik pievilcīgs.

— Gluži viens? — viņa jautāja.

— Es klausos mūziku.

— Es drīz atgriezīšos, — sacīja Kerijas pavadone, kura jaunajā izgudrotājā neredzēja nekā interesanta.

Misters Eimss pacēla galvu uz augšu un ielūkojās Kerijai acīs, jo viņa bija palikusi stāvam.

— Vai nav aizkustinoša melodija? — viņš, uzmanīgi klausīdamies, vaicāja.

— Jā, ļoti, — atbildēja Kerija. Tagad, kad uz to aizrādīja, arī viņa uztvēra mūzikas neparasto skaistumu.

— Apsēdieties, — misters Eimss uzaicināja Keriju, piedāvādams viņai vietu uz blakus krēsla.

Viņi klausījās kādu brīdi klusēdami, pārdzīvodami līdzīgas jūtas; Kerija bija aizkustināta līdz sirds dziļumiem. Mūzika sajūsmināja Keriju tāpat kā senāk.

— Es nezinu, kāpēc tas tā, — viņa iesāka, mēģinādama rast izpausmi tām neizskaidrojamām ilgām, kas pildīja viņas sirdi, — bet, klausoties mūziku, manī vienmēr mostas tāda sajūta, it kā es vēlētos … it kā es .. .

— Jā, es jūs saprotu, — Eimss viņu pārtrauca.

Pēkšņi viņa uzmanību saistīja Kerijas neparastais garastāvoklis, viņas tieksme atklāti izteikt savas jūtas.

— Jums nevajag skumt, — viņš teica.

Kādu brīdi klusējis, viņš sāka runāt it kā par kaut ko citu, bet vārdi dīvainā kārtā saskanēja ar viņu abu noskaņojumu.

— Pasaulē ir daudz kā tāda, pēc kā mēs ilgojamies, bet, par nelaimi, visu nekad nevaram sasniegt. vai tādēļ izmisumā lauzīt rokas par katru nepiepildītu vēlēšanos?

Mūzika apklusa. Eimss piecēlās un palika stāvam Kerijas priekšā, it kā tādā veidā gribētu atpūsties.

— Kāpēc jūs nepiedalāties kādā laba, spēcīgā drāmā? — viņš jautāja. Viņš raudzījās lejup uz Keriju, uzmanīgi vērodams viņas seju. Viņas lielās, izteiksmīgās acis un sāpīgais vaibsts ap muti liecināja, ka viņš nekļūdās savos spriedumos.

— Varbūt es to darīšu, — viņa atbildēja.

— Tas ir jūsu īstais darbības lauks, — Eimss turpināja.

— Jūs tā domājat?

— Jā, es esmu par to pārliecināts, — viņš atbildēja. — Nez vai jūs to zināt, bet jūsu acīs, jūsu mutes līnijās ir kaut kas tāds, kas nepieciešams dramatiskam talantam.

Kerija nodrebēja aiz prieka, ka par viņu tik nopietni interesējas. Vientulības sajūta uz brīdi izgaisa. Šā cilvēka vārdos bija ne vien slavinājums, tajos slēpās arī gudra un vispusīga kritika.

— Jā, — Eimss domīgi turpināja, — jūsu acīs un mutes līnijās. Atceros, ka, redzot jūs pirmoreiz, es nodomāju, ka jūsu mutei piemīt kaut kas īpatnējs. Man likās, ka jūs tūlīt sāksiet raudāt.

— Cik dīvaini, — iesaucās Kerija, siltu jūtu pārņemta. Tieši pēc tā ilgojās viņas sirds.

— Vēlāk es ievēroju, ka tā ir jūsu sejas parastā izteiksme, un šovakar tā atkal saistīja manu uzmanību. Jūsu acīm bieži pārslīd it kā ēna, kas vēl pastiprina jūsu skumjo izskatu. Skumjas, šķiet, paslēpušās jūsu acu dzīlēs.

Kerija paskatījās viņam tieši sejā, viņa vārdi šķita pamodinājuši viņas dziļāko būtību.

— Jūs laikam pati to nemaz neapzināties, — Eimss piebilda.

Kerija raudzījās sānis; viņai bija patīkami, ka šis cilvēks tā runā, un viņa vēlējās būt to jūtu cienīga, kas, pēc viņa domām, atspoguļojās viņas sejā. Eimsa vārdi skubināja viņu tiekties pēc jauniem mērķiem.

Kerijai bija daudz par ko padomāt, līdz viņi atkal pēc vairākām nedēļām satikās. Izrādījās, ka Kerija bija attālinājusies no senā ideāla, kas pildīja viņas sirdi amatieru izrādes laikā Čikāgā un vēl ilgu laiku pēc tam. Kāpēc viņa bija to zaudējusi?

— Es zinu, kāpēc jums būs panākumi drāmā, — Eimss sacīja kādu citu reizi. — Esmu to izpētījis un …

— Nu kāpēc tad? — Kerija vaicāja.

— Redziet, — misters Eimss teica, kā cilvēks, kas atminējis grūtu mīklu, — viss slēpjas jūsu skumjajā sejas izteiksmē. Tādi pati ietekme ir aizkustinošai dziesmai un labai gleznai. Tas ir kaut kas tāds, kas ļaudīm patīk, jo tas ir visu mūsu ilgu atspoguļojums.

Kerija skatījās un klausījās, taču visai neskaidri aptvēra viņa vārdu nozīmi.

— Ļaudis vienmēr cenšas izteikt savas jūtas, — Eimss turpināja. — Vairums to nespēj. Tie ir atkarīgi no citiem. Tādēļ jau pasaulē ir ģēniji. Viens izsaka cilvēces ilgas mūzikā, otrs — dzejā, trešais — drāmā. Dažreiz daba atklāj tās kādā sejā, un tā kļūst par visas cilvēces ilgu izteicēju. Tieši tā noticis ar jums.

Misters Eimss runāja ļoti nopietni, un Kerija beidzot saprata. Vismaz viņai radās priekšstats, ka daba viņu apveltījusi ar seju, kura spēj atspoguļot visas pasaules ilgas. Viņa uzskatīja to par kaut ko ļoti jauku.

— Bet tas uzliek jums nopietnus pienākumus, — turpināja Eimss. — Jūs esat saņēmusi to kā dāvanu. Tas nav jūsu nopelns, es gribēju teikt — jūs tikpat labi varējāt to arī nesaņemt. Jūs par to neesat nekā maksājusi. Bet, tā kā šī dāvana jums piešķirta, jums tā jāizmanto.

— Kā? — jautāja Kerija.

— Es jau jums teicu, uzstājieties drāmā. Jums piemīt daudz līdzjūtības, un jums tik melodiska balss. Dariet tā, lai tā dotu kaut ko vērtīgu arī citiem. Tikai tad jūs nezaudēsiet savas spējas.

Pēdējo teikumu Kerija nesaprata. Bet pārējie liecināja, ka panākumi operetē ir tikai sīkums.

— Kā jūs to domājat? — Kerija jautāja.

— Šī īpatnība piemīt jūsu acīm, jūsu mutes veidojumam un, protams, arī jūsu raksturam. Jūs varat to zaudēt. Ja jūs novēršaties no tās un dzīvojat tā, lai apmierinātu tikai savas vēlēšanās, tā drīz vien izzudīs. Jūsu acīs vairs nebūs šī skatiena. Mutes līnija izmainīsies. Jūs zaudēsiet savu aktrises talantu. Varbūt jūs tam neticat, taču tā notiks. Daba par to parūpēsies.

Eimss tik ļoti vēlējās pārliecināt Keriju par savu secinājumu pareizību, ka reizēm sāka runāt patosā. Kaut kas Kerijas raksturā viņam patika. Viņš vēlējās uzmundrināt Keriju.

— Es zinu, ka jums taisnība, — viņa domīgi atbildēja, juzdamās mazliet vainīga.

— Es jūsu vietā nekavējoties parietu uz drāmu, — sacīja misters Eimss.

Viņa vārdi kā akmeņi satricināja mierīgu ūdens līmeni. Kerija uztraukta domāja par tiem, sēdēdama savā šūpuļkrēslā.

— Es vairs ilgi nepalikšu operetē, — viņa beidzot sacīja Lolai.

— Kāpēc tad ne?

— Man šķiet, ka es varētu gūt panākumus arī drāmā, Kerija atbildēja.

— Kas tev to teica?

— Neviens, — Kerija atbildēja. — Es vienmēr esmu par to domājusi.

Taču viņa nekā neuzsāka, tikai, tāpat kā agrāk, nodevās skumjām. Līdz īstai mākslai bija tāls un grūts ceļš — vismaz Kerijai tā šķita, — bet pašreizējais stāvoklis bija ērts un patīkams. Tādēļ viņa nekā nedarīja, tikai skuma un ilgojās.

Četrdesmit septītā nodaļa

Salauzta cilvēka ceļš. Arfa vējā.

Pilsētā tajā laikā bija daudz Kapteinim līdzīgu labdaru, un Herstvuds bieži meklēja pie tiem palīdzību. Uz Pestīšanas armijas mītnes durvīm Piecpadsmitajā ielā karājās vienkārša koka kastīte ziedojumiem ar uzrakstu, ka ikkatrs, kas lūdz šeit palīdzību, var saņemt par brīvu pusdienas. Šis vienkāršais paziņojums salīdzinājumā ar plašo Pestīšanas armijas darbību bija ārkārtīgi pieticīgs. Ņujorkā ir ļoti daudz šādu labdarības iestāžu, bet ļaudis, kas dzīvo pārticībā, tās nemaz nepamana. Toties cilvēkam, kas ar tām tuvāk saskaras, jāatzīst to milzīgā nozīme. Stāvot ap pusdienas laiku Sestās avēnijas un Piecpadsmitās ielas stūrī un nezinot nekā par šīs iestādes darbību, neviens neievēros, ka no ļaužu drūzmas, kas plūst garām pa maģistrāli, ik pēc brīža smagiem soļiem iznāk kāds izdilis, noskrandis cilvēku sabiedrības pārstāvis. Taču tas ir fakts, un, jo aukstāka diena, jo vairāk šo skrandaiņu. Telpu trūkuma dēļ šeit nespēja paēdināt vienā laikā vairāk par divdesmit pieciem vai trīsdesmit cilvēkiem, tādēļ ārpusē parasti izveidojās rinda. Šādu ainu varēja vērot katru dienu, bet pa daudzajiem gadiem tā bija kļuvusi ņujorkiešiem tik pierasta, ka neviens par to neuztraucās. Cilvēki gaidīja pacietīgi kā lopi pat visaukstākajā laikā — gaidīja vairākas stundas, līdz tika ielaisti. Šeit nevienam nekā nejautāja, nevienam neprasīja nekādu pretpakalpojumu. Viņi paēda un atkal aizgāja, daži ieradās katru dienu visu cauru ziemu.

Liela auguma pusmūža sieviete parasti stāvēja pie durvīm un atskaitīja tos, kurus vajadzēja ielaist. Ļaudis virzījās uz priekšu cits aiz cita. Neviens nesteidzās un nelīda otram priekšā. Tā bija gandrīz mēma procesija. Pat visnegantākajā salā rinda neizklīda. Asajā vējā šie grūtdieņi sita plaukstas un lēkāja no vienas kājas uz otru. Viņu sejas un pirksti bija stipri cietuši no aukstuma. Aplūkojot šos ļaudis gaišā dienas laikā, varēja redzēt, ka tie visi ir līdzīgi cits citam. Viņi piederēja pie tiem bezpajumtniekiem, kuri dienās, kad laiks kaut cik siltāks, sēž parkā uz soliem un vasaras naktīs turpat arī guļ. Viņi sastopami Bauerijas naktsmītnēs un neglītajās pilsētas austrumu daļas ielās, kur noskrandis apģērbs un izģindusi seja nav nekāds retums. Viņi ir tie, kas aukstā un nejaukā laikā uzturas lēto naktsmītņu kopējās telpās un pulcējas pie vislētākajām mājvietām, kuras atver savas durvis tikai pulksten sešos. Trūcīga pārtika, nelaikā un steigā apēsta, bija izkropļojusi viņu kaulus un muskuļus. Viņi visi bija bāli, šļaugani, drudžainām, dziļi iegrimušām acīm, iekritušām krūtīm un slimīgi sārtām lūpām. Mati bija nesukāti, ausis zilganas, apavi nošķiebušies un cauri. Tie bija ļaudis, kuri bezpalīdzīgi peld pa straumi un kurus straume laiku pa laikam izmet uz sēkļa tāpat kā pludināmos kokus.

Kādā citā pilsētas rajonā gandrīz jau divdesmit piecus gadus maiznieks Fleišmans izsniedz pa maizes kukulim katram, kas pusnaktī ierodas pie viņa restorāna Brodvejas. un Desmitās ielas stūrī. Katru nakti apmēram trīssimt cilvēku nostājas rindā, un, iedami garām durvīm katrs paņem pa kukulim no lielas kastes, kas izlikta ārpusē, un atkal nozūd naktī. Rindā stāvētāju skaits un sastāvs pa šo laiku tikpat kā nav mainījies. Tie, kas vēroja šo procesiju gadu pēc gada, pazina dažas sejas. Tur bija divi, kas piecpadsmit gadus no vietas nebija izlaiduši nevienu nakti. Tur bija kādi četrdesmit pastāvīgi apmeklētāji. Pārējie bija sveši. Krīzes laikā un sevišķi grūtos saimnieciskos apstākļos trūkumcietēju skaits reti kad pārsniedza trīs simtus. Arī uzplaukuma gados, kad gandrīz nekā nedzirdēja par bezdarbu, šis skaits reti kad bija mazāks par trim simtiem. Ziemu un vasaru, negaisā vai skaistā laikā, sliktos un labos gados apmēram trīssimt cilvēku ieradās uz drūmu satikšanos pusnaktī pie Fleišmana maizes kastes.

Šajā bargajā ziemā Herstvuds kļuva par pastāvīgu abu šo rindu dalībnieku. Kādā ļoti aukstā dienā, kad Herstvuds ilgi un bez panākumiem bija lūdzis dāvanas uz ielām, viņš ap pulksten divpadsmitiem devās uz Pestīšanas armijas mītni. Šajā rītā tādi paši nabagi kā viņš bija ieradušies tur jau pulksten vienpadsmitos. Vējš purināja un pluinīja viņu plānos apģērbus. Atnākuši agrāk, lai pirmie tiktu ēdamistabā, viņi stāvēja Piecpadsmitajā ielā, atspiedušies pret dzelzs margām pie Devītā pulka arsenāla sienas. Tā kā vēl bija jāgaida vesela stunda, izsalkušie sākumā turējās patālu no durvīm; bet, kad ieradās aizvien jauni, tie negribēja zaudēt savas priekšrocības un virzījās tuvāk. Herstvuds pievienojās šai sabiedrībai, nākdams no Septītās avēnijas puses, un apstājās tieši pie durvīm. Tie, kas bija ieradušies agrāk, pienāca viņam klāt un, neteikdami ne vārda, vienīgi ar savu izturēšanos lika saprast, ka viņi ir pirmie.

Redzēdams šo pretestību, Herstvuds sapīcis noraudzījās uz rindu, tad gāja un nostājās pašās beigās. Kad kārtība bija atjaunota, dzīvnieciskais naids izzuda.

— Drīz laikam būs pusdiena, — kāds ieteicās.

— Laikam gan, — sacīja otrs. — Es jau gaidu gandrīz stundu.

— Trakoti auksts šodien.

Viņi kārīgi raudzījās uz durvīm, pa kurām visi drīz ieies. Piebrauca rati ar pārtikas produktiem, un vedējs ienesa iekšā kastes. Tas noderēja par ieganstu pateikt dažus vārdus par tirgotājiem un pārtikas preču cenām.

— Gaļas cenas cēlušās, — kāds sacīja.

— Ja būtu karš, tas daudz palīdzētu mūsu valstij. Rinda ātri auga. Bija sapulcējušies jau cilvēku piecdesmit, un tie, kas atradās priekšgalā, acīm redzot, priecājās, ka viņiem nebūs tik ilgi jāgaida kā tiem, kas stāvēja beigās. Viņi staipīja kaklus un centās saskatīt rindas galu.

— Nav svarīgi, cik tuvu tu esi sākumam, jācenšas tikai iekļūt pirmajā divdesmitpiecniekā, — skaidroja kāds no laimīgajiem. — Visus divdesmit piecus laiž reizē iekšā.

— Hm, — norūca Herstvuds, kuru tik enerģiski bija izstūmuši no šī skaita.

— Galvenais ir nodoklis par zemi, — teica kāds cits. — Kamēr tas nebūs ievests, nevaram gaidīt nekādas kārtības.

Bet lielākoties visi klusēja. Izdiluši skrandaiņi mīņājās no vienas kājas uz otru, dauzīja rokas un skatījās uz durvīm.

Beidzot durvis atvērās un parādījās tuklā pusmūža sieviete. Viņa gādāja par kārtību. Rinda lēnām virzījās uz priekšu, un stāvētāji cits pēc cita gāja iekšā, līdz sagāja visi divdesmit pieci. Tad sieviete izstiepa spēcīgu roku un rinda apstājās. Seši cilvēki palika uz kāpnēm, starp tiem arī bijušais bāra pārvaldnieks. Gaidot savu kārtu, daži runāja, daži žēlojās par savu likteni, daži, tāpat kā Herstvuds, klusēja, drūmās domās iegrimuši. Beidzot Herstvudu ielaida. Viņš paēda, bet gāja projām gandrīz vai noskaities, tāpēc ka tik grūti bija šīs pusdienas sagaidīt.

Apmēram pēc divām nedēļām pulksten vienpadsmitos vakarā viņš stāvēja rindā pie Fleišmana restorāna un pacietīgi gaidīja maizi. Dienā viņam nebija veicies, bet tagad viņš jau bija pieradis domāt par savu stāvokli ar filozofisku mieru. Ja viņš nebija ēdis pusdienas vai jutās vēlu vakarā izsalcis, viņš varēja nākt šurp. Dažas minūtes pirms divpadsmitiem iznesa lielu kasti ar maizi, un tieši pusnaktī drukns vācietis ar apaļu seju nostājās pie kastes un uzsauca: — Nāciet! — Rinda tūlīt sāka virzīties uz priekšu, katrs paņēma pa klaipam un gāja projām. Tonakt bijušais bāra pārvaldnieks apēda maizi jau ceļā, vilkdamies pa tumšajām, klusajām ielām uz savu naktsmītni.

Kad pienāca janvāris, Herstvuds jau saprata, ka spēle beigusies. Agrāk viņš bija uzskatījis dzīvi par kaut ko ļoti vērtīgu, bet tagad, kad viņš pastāvīgi cieta trūkumu un kļuva aizvien nevarīgāks, zemes labumi šķita viņam nepievilcīgi un nenozīmīgi. Vairākas reizes, kad liktenis vajāja viņu sevišķi cietsirdīgi, viņš domāja par pašnāvību; bet, tiklīdz laiks uzlabojās vai arī kāds pasniedza viņam desmit vai divdesmit piecus centus, viņa garastāvoklis mainījās, viņš varēja vēl pagaidīt. Katru dienu Herstvuds pacēla kādu pamestu laikrakstu un uzmanīgi pārskatīja to, cerēdams atrast kādu ziņu par Keriju, bet visu vasaru un rudeni viņš meklēja velti. Lasot laikrakstus, viņš ievēroja, ka redze sākusi pasliktināties, stāvoklis kļuva aizvien ļaunāks, un beidzot viņš vairs nemēģināja lasīt pustumšajās naktsmītnes istabās. Trūcīgais uzturs bija iedragājis visu viņa organismu. Miegs bija vienīgais glābiņš, kas vēl bija atlicis, protams, ja bija nauda, ar ko samaksāt par naktsmītni.

Herstvuds ievēroja, ka noskrandušā apģērba un izģindušā auguma dēļ ļaudis sāk uzskatīt viņu par tipisku klaidoni un ubagu. Policija sekoja viņam, bāru un naktsmītņu īpašnieki dzina viņu prom, tiklīdz viņš bija saņēmis savu daļu, garāmgājēji centās no viņa izvairīties. Tie aizvien retāk un retāk atmeta viņam pa monētai.

Beidzot viņš atzina, ka laiks izbeigt dzīvi. Šī doma ienāca Herstvudam prātā pēc tam, kad viņš veltīgi bija ubagojis pie daudziem garāmgājējiem un nebija saņēmis ne centa. Lai viņš griezās pie kā griezdamies, visi centās no viņa atkratīties.

— Vai jūs neiedotu man kādu centu, ser? — viņš mēģināja pēdējo reizi: — Dieva dēļ, palīdziet! Es mirstu badā.

— Vācies pie velna! — vīrietis viņam rupji uzkliedza. — Tu neesi nekā vērts! Es tev nekā nedošu.

Herstvuds iebāza sarkanās, nosalušās rokas kabatās. Asaras saskrēja viņam acīs.

«Tas tiesa,» viņš sacīja pats sev. «Tagad es neesmu nekā vērts. Bet kādreiz biju. Tad man naudas netrūka. Laiks izbeigt šo dzīvi.» Ar domām par nāvi viņš devās uz Bauerijas pusi. «Jau agrāk ļaudis bija zinājuši, kā mirt. Vajadzēja tikai atgriezt gāzi — un visam beigas. Kas gan liedza viņam darīt tāpat?» Viņš atcerējās kādu naktsmītni, kurā par piecpadsmit centiem varēja dabūt mazu istabiņu ar gāzes radziņiem. Viss it kā ar nodomu jau iepriekš iekārtots tieši tā, lai varētu izpildīt savu apņemšanos. Tad Herstvuds iedomājās, ka viņam nav šo piecpadsmit centu.

Pa ceļam viņš satika kādu turīgu, tikko skuvušos džentlmeni, kas iznāca no greznas frizētavas.

— Ser, esiet tik laipni un iedodiet man kādu mazumiņu, — Herstvuds iedrošinājās viņu uzrunāt.

Džentlmenis nopētīja viņu no galvas līdz kājām un sāka rakņāties pa kabatu. Izrādījās, ka tur nav mazākas monētas par divdesmit pieciem centiem.

— Še, ņem! — džentlmenis teica, lai tiktu no viņa vaļā.

— Un tagad pazūdi!

Herstvuds domīgs turpināja ceļu. Lielā, spožā monēta viņu mazliet iepriecināja. Viņš atcerējās, ka nav vēl nekā ēdis un gultu varēja dabūt arī par desmit centiem. Līdz ar to domas par pašnāvību aizmirsās. Vienīgi tajās dienās, kad viņš nesaņēma nekā cita kā tikai apvainojumus, nāve šķita pievilcīga.

Kādu dienu ziemas vidū iestājās pats bargākais sals. Pirmā diena atausa pelēka un auksta, otrajā dienā sniga. Herstvudam nemaz neveicās, līdz tumsai viņš bija dabūjis tikai desmit centus un tos pašus izdevis par ēdienu. Naktij tuvojoties, viņš atradās uz Bulvāra un Sešdesmit septītās ielas, kur viņš beidzot pagriezās uz Bauerijas pusi. No rīta Herstvudu bija pārņēmusi tieksme klejot, un tagad viņš bija ļoti noguris un tikai ar pūlēm vilka samirkušās kājas. Veco, izdilušo svārku apkakli viņš bija sacēlis, cik augstu vien varēja, bet veco katliņu, kas sedza galvu, novilcis tik zemu, ka tas atlieca sarkanās, nosalušās ausis. Rokas bija sabāztas kabatās.

— Iešu pa Brodveju, — viņš klusi nomurmināja.

Kad Herstvuds sasniedza Četrdesmit otro ielu, tajā jau spoži liesmoja gaismas reklāmas. Ļaužu pūļi steidzās vakariņot. Caur apgaismotajiem grezno restorānu logiem varēja redzēt jautras kompānijas. Uz visām pusēm traucās ekipāžas un pārpildīti tramvaji.

Tik nogurušam un izsalkušam viņam nevajadzēja nākt uz šejieni. Kontrasts bija pārāk liels. Pat viņā pamodās atmiņas par labāku dzīvi.

«Kāda tam vairs nozīme?» viņš domāja. «Esmu beigts cilvēks. Pietiek dzīvot.»

Ļaudis pagriezās un noskatījās viņam pakaļ, pārsteigti par viņa ārkārtīgi nožēlojamo izskatu. Vairāki policisti neizlaida viņu no acīm, lai redzētu, vai viņš neubago.

Nejauši viņš apstājās pie kāda slavena restorāna, virs kura mirdzēja gaismas reklāma. Aiz platajiem spoguļstikla logiem varēja redzēt telpas ar sarkaniem un zeltītiem rotājumiem, spoži baltus galdautus, mirdzošus kristāla traukus, krāšņas palmas un pie galdiņiem jautrus ļaudis. Kaut arī viņa prāta spējas bija kļuvušas vājas, izsalkums prata novērtēt šīs ainas nozīmi. Herstvuds palika uz vietas kā pieaudzis, apspūrušie bikšu gali mirka ietves dubļos.

— Ēd! — viņš murmināja. — Tas gluži dabiski. Neviens nekā cita nevēlas.

Tad viņa balss kļuva vēl klusāka un, aizmirsis, par ko nupat vēl domāja, viņš norūca:

— Ļoti auksts! Velnišķīgi auksts!

Uz Brodvejas un Trīsdesmit devītās ielas stūra liesmoja ar elektriskām spuldzēm izveidots Kerijas vārds. «Kerija Madenda un «Kazino» trupa.» Slapjā, sniegainā ietve mirdzēja reklāmas ugunīs. Spožā gaisma saistīja Herstvuda uzmanību. Viņš paskatījās uz augšu un milzīgā apzeltītā ietvarā ieraudzīja afišu, kur Kerija bija parādīta visā augumā.

Herstvuds kādu brīdi raudzījās attēlā, šņaukājās un raustīja vienu plecu, it kā tas niezētu. Viņš bija tā novārdzis, ka tikai ar grūtībām spēja kaut ko aptvert.

— Tā esi tu, — viņš beidzot sacīja, uzrunādams attēlu. — Es nebiju tev pietiekami labs? Ko?

Viņš stāvēja un pūlējās domāt sakarīgi, bet nespēja.

— Kerijai ir nauda, — viņš turpināja. — Lai viņa dod kādu mazumiņu arī man.

Viņš devās uz teātra sāndurvīm. Bet tūlīt pat aizmirsa, ko bija gribējis darīt, un apstājies sabāza nosalušās rokas dziļāk kabatās. Pēkšņi viņš atcerējās. Aktieru durvis! Uz turieni viņš bija gribējis iet.

Herstvuds tuvojās durvīm un iegāja iekšā.

— Ko jums? — šveicars vaicāja, pārsteigts raudzīdamies uz ienācēju. Redzēdams, ka Herstvuds paliek stāvam, šveicars piegāja viņam klāt un sāka stumt viņu uz durvju pusi. — Prom no šejienes! — viņš teica.

— Es gribu satikt mis Madendu, — Herstvuds sacīja.

— Ko vēl negribēsi! — šveicars atbildēja, uzjautrinādamies par šo skatu. — Ej projām! — un viņš atkal stūma Herstvudu uz durvīm. Herstvudam nebija spēka pretoties.

— Es gribu satikt mis Madendu, — viņš pūlējās izskaidrot, kamēr šveicars dzina viņu prom. — Es neko… Es tikai…

Šveicars pagrūda viņu pēdējo reizi un aizvēra durvis. Herstvudam paslīdēja kāja, un viņš iekrita sniegā. Viņš sasitās, un viņā pamodās neskaidra kauna sajūta. Viņš raudāja un sāka lamāties.

— Dieva nolādētais suns! Nelietis tāds! — viņš teica, slaucīdams sniegu no izdilušajiem svārkiem. — Es … es savā laikā kalpināju tādus kā tu!

Pēkšņi viņā uzliesmoja negantas dusmas pret Keriju — uzliesmoja un tūlīt arī nodzisa..

— Viņai jādod man nauda, lai es varētu paēst, — viņš teica. — Tas ir viņas pienākums.

Zaudējis visas cerības, Herstvuds vilkās tālāk pa Brodveju, pa ceļam ubagodams un raudādams, atkal un atkal zaudēdams domu pavedienu.

Pēc dažām dienām kādā aukstā ziemas vakarā Herstvuds pieņēma galīgo lēmumu. Jau pulksten četros pēcpusdienā pār pilsētu sabiezēja drūma krēsla. Sākās sniegputenis — ass, dzēlīgs, vēja dzīts sniegs sitās sejā. Ielas sedza auksts, mīksts, sešas collas biezs paklājs, kas zem zirgu pakaviem un gājēju soļiem drīz pārvērtās netīrā, dzeltenīgā masā. Pa Brodveju ļaudis staigāja siltos mēteļos, paslēpušies zem lietussargiem. Bauerijā ļaudis brida pa sniegu, sacēluši svārku apkakles un novilkuši cepures pāri ausīm. Pa galveno maģistrāli Brodveju biznesmeņi un ceļotāji devās uz ērtajiem hoteļiem. Bauerijā nosaluši ļaužu pūļi steidzās garām nožēlojamiem veikaliņiem, kuros jau mirgoja nespodras ugunis. Arī tramvajos, kuru riteņu klaboņu klusināja dziļais sniegs, agri iededza gaismu. Visa pilsēta ietinās biezā, baltā mantijā.

Kerija šajā laikā sēdēja savās ērtajās istabās Valdorfa hotelī un lasīja Balzaka romānu «Gorio tēvs», kuru Eimss bija viņai ieteicis. Romāns bija tik spēcīgi uzrakstīts un Eimsa rekomendācija bija tā sakāpinājusi viņas interesi, ka Kerija gandrīz pilnīgi uztvēra tā patieso vērtību. Pirmoreiz viņa atskārta, cik muļķīgus un nevērtīgus darbus viņa lasījusi līdz šim. Grāmata tomēr nogurdināja, Kerija nožāvājās, piegāja pie loga un skatījās uz nebeidzamo ekipāžu straumi, kas plūda pa Piekto avēniju.

— Cik briesmīgs laiks, — viņa sacīja Lolai.

— Jā, briesmīgs! — atbildēja mazā Lola, piebiedrodamās draudzenei. — Es ceru, ka sasnigs tik daudz, lai varētu vizināties ar kamanām.

— Ak Lola, — iesaucās Kerija, kura vēl nevarēja aizmirst «Gorio tēva» ciešanas. — Tu domā tikai par izpriecām. Vai tev nemaz nav žēl cilvēku, kuriem nav naktsmāju šādā laikā?

— Protams, man viņu žēl, — atbildēja Lola, — bet ko es varu darīt. Man pašai nekā nav.

Kerija smaidīja.

— Tu nepalīdzētu, kaut arī būtu bagāta, — viņa sacīja.

— Palīdzētu, — Lola atteica. Pēc brīža viņa piebilda: — Kad es cietu trūkumu, arī man neviens nekā nedeva.

— Patiešām briesmīgi, — Kerija atkārtoja, raudzīdamās sniegputenī.

— Paskaties uz to ērmu otrpus ielas, — smiedamās sacīja Lola un rādīja uz kādu pakritušu garāmgājēju. — Cik muļķīgi izskatās vīrieši, kad viņi krīt, vai ne?

— Šodien vajadzēs braukt uz teātri ekipāžā, — Kerija domīgi noteica.

Hoteļa «Imperial» vestibilā tikko ienāca misters Čārlzs Druē un nopurināja sniegu no sava siltā, elegantā mēteļa. Sliktais laiks bija viņu agri atdzinis mājās un pamodinājis kāri pēc tādām izpriecām, kas palīdzētu aizmirst sniegu un grūtsirdību. Labas pusdienas jaunas sievietes sabiedrībā un teātra izrāde — tas bija viss, kas viņam vajadzīgs.

— Sveiks, Harij! — viņš uzrunāja jaunu cilvēku, kas sēdēja vestibilā kādā no ērtajiem krēsliem. — Kā klājas?

— Tā pa vidam, — atbildēja jaunais cilvēks.

— Briesmīgi nejauks laiks, vai ne?

— Jā, nejauks. Es te sēžu un domāju, ko lai šovakar iesāku.

— Nāc man līdz, — sacīja Druē. — Es iepazīstināšu tevi ar kaut ko sevišķu.

— Kas tas būs? — jautāja Harijs.

— Pāris skaistu meiteņu, tepat netālu Četrdesmitajā ielā. Mēs brīnišķīgi pavadīsim laiku. Es tieši tevi meklēju.

— Nu ko, paņemsim viņas un brauksim pusdienot.

— Norunāts, — sacīja Druē. — Pagaidi mani, kamēr uzeju augšā un pārģērbjos.

— Es būšu frizētavā, — atbildēja Harijs. — Gribu noskūt bārdu.

— Labi, — sacīja Druē un, elegantajiem zābakiem čīkstot, devās uz liftu. Taurenītis atkal lidinājās tikpat bezrūpīgi kā senāk.

Pulmaņa vagonā, kas ar četrdesmit jūdžu ātrumu stundā drāzās caur sniega vētru uz Ņujorku, sēdēja trīs ar radniecības saitēm vienoti pasažieri.

— Pirmais zvans uz pusdienām, — vēstīja oficiants, steigdamies pa gaiteni žilbinoši baltā žaketē un priekšautā.

— Es negribu vairs spēlēt, — sacīja jaunākā sieviete, no dabas bagātīgi apbalvota un likteņa izlutināta tumšmate, atstumdama kārtis.

— Varbūt iesim pusdienās? — apjautājās viņas vīrs — īsts pēdējās modes paraugs.

— Nē, vēl ne, — sieva viņam atbildēja. — Bet spēlēt

man apnicis.

— Džesika, — sacīja viņas māte, kas arī bija ģērbusies tik moderni, cik nu vien viņas vecumā varēja atļauties,

— pabīdi adatu dziļāk kaklasaitē, tā drīz izkritīs. Džesika sakārtoja saspraudi un, pārvilkusi ar roku kuplajiem matiem, palūkojās dārgakmeņiem rotātā pulkstenītī. Vīrs ar patiku raudzījās Džesikā — jo skaistums, kaut arī auksts, vienmēr mūs sajūsmina.

— Nu, mums vairs ilgi nebūs jācieš šis nejaukais laiks, — viņš teica. — Pēc divām nedēļām mēs jau būsim Romā.

Misis Herstvuda, iekārtodamās ērtāk kupejas stūrī, pasmaidīja. Bija ļoti patīkami būt par sievasmāti jaunam, bagātam cilvēkam, ar kura finansiālo stāvokli viņa personīgi bija iepazinusies.

— Kā tev šķiet, vai kuģis aties laikā?—; jautāja Džesika.

— Vai sniega vētra to neaizkavēs?

— Ak nē, — atbildēja vīrs. — Tvaikonim vienalga, kāds laiks.

Pa gaiteni garām gāja jauns, gaišmatains cilvēks, kāda Čikāgas baņķiera dēls, kurš jau sen bija metis acis uz augstprātīgo skaistuli. Arī tagad viņš nevilcinājās paskatīties uz Džesiku, un viņa to, protams, ievēroja. Ar mākslotu vienaldzību viņa pagrieza savu skaisto galviņu uz loga pusi. Bet tas nebūt neliecināja par sievišķīgu kautrību. Vienkārši viņas godkārība bija apmierināta.

Šajā brīdī Herstvuds stāvēja pie kādas netīras četrstāvu mājas, kuras kādreizējo dzeltenbrūno krāsu sodrēji un lietus bija izmainījuši līdz nepazīšanai; māja atradās kādā sānieliņā netālu no Bauerijas. Tās priekšā, kā arvien, bija sapulcējies bezpajumtnieku pūlis, kas kļuva aizvien lielāks.

Sākumā tur bija tikai kādi divi vai trīs, kas turējās slēgto durvju tuvumā un dauzīja vienu kāju pret otru, lai sasildītos. Galvā viņiem bija izbalējuši, formu zaudējuši katliņi. Pārmērīgi platie svārki bija kļuvuši smagi no kūstošā sniega, svārku apkakles bija saceltas līdz ausīm. Izdilušās, noskrandušās bikses nokarājās kā maisi pār lieliem, nošķiebtiem zābakiem, kuri sānos bija pārplīsuši un novalkāti līdz pēdējam. Šie ļaudis nemēģināja iet iekšā, bet drūmi mīņājās uz vietas, sabāzuši rokas kabatās, tie blenza te uz jaunpienācējiem, te uz spuldzēm, kas iedegās cita pēc citas. Pūlis auga ar katru brīdi. Tur bija gan veči ar sirmām bārdām un dziļi iegrimušām acīm, gan vēl diezgan jauni, bet slimību nomocīti cilvēki, gan pusmūža vīri. Tuklu te nebija. Vienā sejā nebija ne pilītes asiņu, kāda cita turpretī bija sarkana kā ķieģelis. Dažiem bija kumpa mugura, citiem koka kājas un vēl citi tik izģinduši, ka drēbes vaļīgi plandījās ap viņu augumiem. Visur rēgojās lielas ausis, uztūkuši deguni, biezas lūpas un asinīm pieplūdušas acis. Visā ļaužu masā nevienas normālas, veselīgas sejas, neviena taisna stāva, neviena droša, atklāta skatiena.

Vairīdamies no vēja un slapjdraņķa, viņi spiedās cits pie cita. Tur bija kailas, sarkanas rokas. Tur bija zilganas, nosalušas ausis, kuras centās aizsargāt kaut kas cepurēm līdzīgs. Mīņādamies no vienas kājas uz otru, šie ļaudis līgojās dīvainā saskanīgā ritmā.

Pūlim pie durvīm palielinoties, sākās murmināšana. Tā nebija saruna, bet gan laiku pa laikam izmestas frāzes, kurās bija lamu vārdi un žargona izteicieni.

— Nolādēts! Būtu vismaz pasteigušies atvērt durvis!

— Paskaties, kā tas kruķis mūs novēro.

— Varbūt viņš domā, ka tagad nav ziema?

— Tādā laikā labāk būtu Sing-Singā nekā uz brīvām kājām.

Uzpūta asāks vējš, un bezpajumtnieki saspiedās ciešāk. Tie stūma un grūda cits citu — bez dusmām, bez atvainošanās vai draudu vārdiem. Drūmo, pacietīgo gaidīšanu neatviegloja ne asprātības, ne draudzīga līdzjūtība.

Garām pabrauca kariete, kurā, ērti atlaidies sēdeklī, zvilnēja kāds džentlmenis. Kāds no nabagiem, kas stāvēja pie pašām durvīm, to redzēja.

— Paskatieties uz to zelli karietē!

— Tam gan nav auksti, — otrs atsaucās.

— Hei, hei, hei! — kāds cits kliedza, kad kariete jau sen bija garām.

Maz pamazām tuvojās nakts. Uz ielas saplūda ļaudis. Strādnieki un strādnieces steidzās pēc darba uz mājām. Garām brauca pārpildīti tramvaji. Gaiši dega gāzes lukturi, un katrā logā atspīdēja sārta, mierīga gaisma. Bet bezpajumtnieku pūlis pacietīgi gaidīja pie durvīm.

— Vai tie nemaz nedomā atvērt? — ieteicās kāda aizsmakusi balss.

Šī piezīme no jauna pamodināja vispārēju interesi par aizslēgtajām durvīm, un daudzi pavērās uz to pusi. Viņi raudzījās uz tām kā mēmi dzīvnieki, kā suņi, kas smilkstēdami sit ar ķepu pa durvju rokturi. Viņi mīņājās no vienas kājas uz otru, mirkšķināja acis, un reižu reizēm kāds izgrūda pa lamu vārdam. Tomēr visi pacietīgi gaidīja, kaut gan vējš svieda tiem sejā aukstu, svelošu sniegu. Tas sakrājās uz vecajām cepurēm un kaulainajiem pleciem. Izveidojās pat nelielas kaudzītes, bet neviens nepurināja sniegu nost. Pūļa vidū cilvēku miesas siltums un elpa to izkausēja, un ūdens lāsītes pilēja no noļukušajām cepuru malām un lejup pa deguniem. Bet pūļa malās sniega kaudzītes neizkusa. Herstvudam neizdevās iekļūt centrā, un viņš, galvu noliecis un sagumis, stāvēja malā un sala.

Beidzot aiz durvīm paspīdēja gaisma. Pūlis gaidās nodrebēja. Atskanēja atzinīga murmināšana. Beidzot iekšpusē noskrapstēja bultas un stāvētāji saausījās. Iekšpusē bija dzirdami šļūcoši soļi, kāda balss sauca: «Lēnāk, lēnāk!» — un durvis atvērās. Apmēram minūti pa durvīm iekšā spraucās bezpajumtnieki — klusēdami, nikni, kā dzīvnieku bars. Kustējās slapjas cepures, slapji pleci — auksta, sarāvusies, saīgusi ļaužu masa nozuda iekšpusē starp kailām, pelēkām sienām. Pulkstenis rādīja tieši seši, un katra steidzīgā gājēja sejā varēja lasīt domas par vakariņām. Bet šajā naktsmītnē neviens viņus nesagaidīja ar vakariņām — te bija tikai gultas.

Herstvuds samaksāja piecpadsmit centus un nogurušiem soļiem vilkās uz ierādīto istabu. Tā bija netīra, putekļaina ala ar dēļu sienām. Mazs gāzes radziņš apgaismoja nožēlojamo mājvietu.

— Hm! — Herstvuds nokremšļojās un aizslēdza durvis.

Viņš sāka nesteidzīgi noģērbties. Vispirms novilka svārkus un iebāza tos platajā spraugā zem durvīm. Arī vesti novietoja turpat. Veco, salauzīto un samirkušo katliņu viņš nolika uz galda. Tad novilka zābakus un atgūlās.

Pēc tam viņš, it kā kaut ko atcerēdamies, piecēlās, nogrieza gāzi un mierīgi stāvēja tumsā, paslēpts no ļaužu acīm. Pēc kāda brīža viņš no jauna atgrieza gāzi, bet nepielika sērkociņu pie radziņa. Tā viņš stāvēja, laipnās nakts tumsas apņemts, un gāze ātri piepildīja istabu. Kad Herstvuds saoda pretīgo gāzes smaku, viņš taustīdamies atrada gultu un atlaidās uz tās.

— Nav nozīmes turpināt, — viņš tikko dzirdami pateica un izstiepās visā garumā, lai atpūstos.

Beidzot Kerija bija sasniegusi to, kas viņai sākumā šķita dzīves mērķis, vismaz tādu daļu, kādu vien cilvēciskas būtnes spēj sasniegt no savām sākotnējām iecerēm. Viņa varēja tīksmināties par saviem tērpiem un personīgo ekipāžu, savām mēbelēm un bankas rēķinu. Viņai bija draugi — tādi, ko sabiedrībā pieņemts saukt par draugiem, — kas mēdza klanīties un smaidīt, tā izrādot atzinību viņas panākumiem. Pēc tiem Kerija kādreiz bija ilgojusies. Bija daudz aplausu un glaimojošu recenziju — kādreiz tas viss šķita tik tāls un neaizsniedzams, bet tagad bija kļuvis ikdienišķs un vienaldzīgs. Viņa bija apveltīta ar skaistumu — blondīnes tipa skaistumu, — taču jutās ļoti vientuļa. Brīvajā laikā viņa sēdēja savā šūpuļkrēslā — dziedāja un sapņoja.

Dzīvē vienmēr sastopami intelektuālie un emocionālie raksturi — personas, kas domā, un personas, kas jūt. No pirmajiem izveidojas enerģiski ļaudis — ģenerāļi un valstsvīri, no otrajiem — dzejnieki un sapņotāji — visi mākslinieki. Kā arfas vējā tie atsaucas uz katru fantāzijas lidojumu, atspoguļodami visas izmaiņas un svārstības ideālu pasaulē.

Cilvēks vēl nesaprot sapņotāju, tāpat kā vēl nesaprot ideāla būtību. Sapņotājam sabiedrības morāle un likumi ir pārāk stingri. Pastāvīgi uzklausot skaistuma aicinājumu, uzmanīgi vērojot skaistuma tālās spārnu vēdas, viņš cenšas tam sekot un nogurdina kājas garajā ceļā. Tā vēroja arī Kerija, tā viņa domās sekoja skaistumam, šūpodamās savā krēslā un dziedādama.

Jāatceras, ka saprāts te neņēma gandrīz nekādu dalību. Kad Čikāga pirmoreiz neskaidri iezīmējās viņas priekšā, viņai šķita, ka tā sola daudz neizbaudīta skaistuma, un viņa instinktīvi, padodamās savas dabas tieksmēm, pieķērās šai pilsētai. Kerija domāja, ka ļaudis, kas eleganti ģērbjas un dzīvo labos apstākļos, ir laimīgi, un tādēļ viņu vilināja tāda dzīve. Čikāga, Ņujorka; Druē, Herstvuds; greznības pasaule, skatuves pasaule — tam visam bija tikai gadījuma raksturs. Viņa ilgojās nevis pēc tiem, bet pēc tās dzīves, ko tie, kā viņai šķita, reprezentēja. Laiks pierādīja, ka viņas priekšstats bijis maldīgs.

Ak sarežģītā cilvēka dzīve! Cik daudz mēs vēl neizprotam! Lūk, Kerija, sākumā nabadzīga, vienkārša, jūtīga, ļoti atsaucīga pret to, kas dzīvē ir skaists, jauks un patīkams, bet viņai nesasniedzams. Likumi teiktu: «Tīksminies, ja gribi, par visu skaisto, bet tuvojies tam tikai pa taisnu ceļu.» Paraža teiktu: «Tu drīksti uzlabot savu stāvokli tikai ar godīgu darbu.» Ja godīgs darbs ir slikti atalgots un grūts, ja šis ceļš ir garš, ļoti garš un nekad nesasniedz skaistumu, tikai nogurdina kājas un sirdi, ja tieksme pēc skaistuma tik stipra, ka cilvēks pamet taisno ceļu un izvēlas sānceļu, kurš ātrāk noved viņu pie kārotā mērķa, — kas gan metīs uz viņu pirmo akmeni? Nevis ļaunums, bet tieksme pēc pilnības daudz biežāk vada no ceļa noklīdušā soļus. Nevis ļaunums, bet labsirdība daudz biežāk pavedina jūtīgu cilvēku, kas nav radis prātot.

Kaut gan Keriju apņēma ārišķīgs spožums un greznība, tomēr viņa nebija laimīga. Kad Druē aicināja viņu pie sevis, Kerija domāja: «Tagad es esmu pacēlusies augstāk.» Kad Herstvuds parādīja viņai šķietami labāku ceļu, viņa domāja: «Tagad es esmu laimīga.» Bet, tā kā dzīve cietsirdīgi paiet garām visiem, kas neņem dalību tās bezprātībās, Kerija bija palikusi viena. Viņas naudas maks vienmēr bija atvērts tiem, kuri cieta vislielāko trūkumu. Staigājot pa Brodveju, Kerija vairs nedomāja par to cilvēku eleganci, kurus viņa satika. Ja viņu dzīvē būtu vairāk tās harmonijas un skaistuma, kas mirdzēja tālumā, — tikai tad šos ļaudis būtu vērts apskaust.

Druē bija atmetis visas cerības un Keriju vairs netraucēja. Par Herstvuda nāvi viņa pat neuzzināja. Melns kuģis lēnām atgāja no piestātnes Divdesmit septītās ielas galā savā iknedēļas reisā, aizvezdams līdz ar citiem arī Herstvuda līķi uz nabagu kapsētu.

Tā izbeidzās Kerijas attiecības ar diviem cilvēkiem, kuru ietekmi uz Keriju var izskaidrot ar viņas rakstura tieksmēm. Tie abi viņai kādreiz šķita vislielāko materiālo panākumu pārstāvji. Tie reprezentēja to stāvokli, pēc kura Kerija ilgojās, — tie bija komforta un miera sūtņi, mirdzošiem pilnvaru rakstiem rokās. Gluži dabiski: kad pasaule, kuru tie pārstāvēja, Keriju vairs neinteresēja, tās sūtņus vajadzēja atlaist. Ja arī Herstvuds būtu atguvis savu agrāko skaistumu un slavu, viņš vairs nespētu Keriju valdzināt. Viņa bija uzzinājusi, ka laimes nav nedz viņa, nedz viņas pašas tagadējā pasaulē.

Viņa sēdēja viena. Runājot par Keriju, varētu daudz stāstīt par aplinkus ceļiem, pa kuriem, tiecoties pēc skaistuma, maldās cilvēks, kurā jūtas valda pār saprātu. Bieži vīlusies, viņa tomēr aizvien vēl gaidīja to laimīgo dienu, kad piepildīsies viņas sapņi. Eimss norādīja viņai nākamo soli, bet, ja viņa tam sekos, vajadzēs iet aizvien tālāk un tālāk. Pastāvīgi viņa redzēs savā priekšā diža prieka blāzmu, ko izstaro dzīves tālās virsotnes.

Ak, Kerij, Kerij! Ak aklās cilvēka sirds tieksmes! Uz priekšu, uz priekšu — sirds skubina, traukdamās pretim skaistumam. Vai tinkš vientuļš zvaniņš klusās ganībās, vai pamirdz skaists meža stūrītis, vai pazib dvēseles siltums garāmgājēja acīs — sirds to sajūt, atbild, tiecas pretī. Kad nogurst kājas un pieviļ cerības, kad sāp sirds un pamostas ilgas, — tad zini, ka tev nekad neiegūt apmierinājumu. Savā šūpuļkrēslā pie loga tu sēdēsi viena sapņodama un ilgodamās. Savā šūpuļkrēslā pie loga tu gaidīsi laimi, kādu nekad nesasniegsi.

SATURS

I. Magnēts pievelk. Bezpalīdzīgs radījums stihijas varā………………………..4

II. Ar ko draud nabadzība. Granīts un nauda …………………………….10

III. Mēs izaicinām likteni. Četrarpus dolāra nedēļā ……………………..14

IV. Sapņi izgaist. Īstenība ņirgājas ………………………………………………….. 21

V. Mirdzošā naktspuķe. Kā tika pieminēts Kerijas vārds……………………..30

VI. Mašīna un meitene. Mūsdienu bruņinieks ………………………….. 35

VII. Materiālie labumi kārdina. Skaistums runā pats par sevi………………. 43

VIII. Ziema atgādina sevi. Likteņa sūtnis …………………………………………. 51

IX. Tradīciju sprostā. Greizsirdīgās acis …………………………………………… 56

X. Ziemas padoms. Laimes sūtnis ierodas ………………………………………… 61

XI. Modes balss. Jūtu aizsardzībā…………………………………………………….. 67

XII. Spožās savrupmājas ugunis. Kārdinātāja lūgums …………………. 74

XIII. Viņa pilnvaras tiek saņemtas. Sajukums kā pie Bābeles torņa……….80

XIV. Acis, kuras neredz. Viena ietekme izzūd …………………………. 86

XV. Veco saišu žņaugos. Jaunības burvju vara …………………………. 91

XVI. Neapķērīgais Aladīns. Vārti uz pasauli …………………………… 99

XVII. Durvis paveras. Skatienā uzliesmo cerība ………………….……. 105

XVIII. Solis pāri robežai. Īslaicīga satikšanās ………………………….. 111

XIX. Stunda elfu pasaulē. Tikko dzirdama žēlošanās…………………… 115

XX. Gara vilinājums. Miesas iekāre …………………………………………………. 125

XXI. Gara vilinājums. Miesas iekāre. (Turpinājums.) ……………………130

XXII. Pēdējais uzliesmojums. Ģimenes nesaskaņas ………………………134

XXIII. Dvēseles mokas. Viens posms noiets ……………………………………….141

XXIV. Atdzisuši pelni. Seja aiz loga………………………………………………….. 149

XXV. Atdzisuši pelni. Pamats izzūd zem kājām ………………………….153

XXVI. Nežēlastībā kritušais sūtnis. Izeju meklējot…….…………………..156

XXVII. Kad dzelme aprij cilvēku, tas tiecas pēc zvaigznes ………………….. 164

XXVIII. Ceļotājs, bēglis. Sagūstītais gars…………………………………………….172

XXIX. Ceļojums iepriecina. Jūras kuģi ……………………………………179

XXX. Slavenību karaļvalsts. Ceļinieks sapņo ………………………………189

XXXI. Laimes lutekle. Brodveja dižojas ar savu bagātību …………………….. 194

XXXII. Belzacara dzīres. Dzīves pareģis ………………………………………………200

XXXIII. Ārpus pilsētas augstajiem mūriem. Gadi aizsteidzas ………………….210

XXXIV. Dzirnakmeņi maļ. Mazliet pelavu ………………………..………216

XXXV. Meklēšana atslābst. Vaigu vaigā ar trūkumu ……………………….223

XXXVI. Rūgta atkāpšanās. Laimes rēgs…………………………………………………230

XXXVII. Griba pamostas. Jaunu iespēju meklēšana …………………. ….. 238

XXXVIII. Sapņu valstībā. Nežēlīgā ārpasaule ………………………………………..244

XXXIX. Gaisma un ēnas. Ceļi šķiras……………………………………………………..251

XL. Atklāts konflikts. Pēdējais mēģinājums ……………………………. …260

XLI. Streiks………………………………………………………………………………………..266

XLII. Pavasara vēsmas. Tukša gliemežnīca ……………………………………………278

XLIII. Pasaule sāk glaimot. Acs tumsā…………………………………………………..285

XLIV. Šī nav nekāda brīnumzeme. Ko par zeltu nevar nopirkt………………….291

XLV. Nabadzīga cilvēka dīvainais liktenis …………………………………………….298

XLVI. Saduļķoti ūdeņi…………………………………………………………………………308

XLVII. Salauzta cilvēka ceļš. Arfa vējā …………………………..………..316

[1] džozefs Džefersons (1829—1905) — amerikāņu komēdiju aktieris.

[2] viena no labākajām pazīstamā amerikāņu rakstnieka Vašingtona Ervinga (1783—1859) lugām.

[3] bauerijā — iela Ņujorkā, kur atrodas lēti izpriecu lokāli, mazi veikaliņi un naktsmītnes. Tur kurā katrā laikā var sastapt klaidoņus.

[4] augustīns Deilijs — amerikāņu dramaturgs (1838—1899).

[5] nats gudvins (1857—1919) — amerikāņu aktieris.

[6] amerikā frizētavām nav izkārtņu. Tās aizvieto neliels svītrots stabiņš, kas dažreiz griežas.

[7] tammany hall — reakcionāra organizācija, saistīta ar gangsteriem, plaši izmanto ierēdņu uzpirkšanu un politisku šantāžu,

[8] epiktets (apm. 50 — 138) — romiešu filozofs stoiķis, sludināja pacietību un mērenību.

[9] fannija deivenporta — amerikāņu aktrise (1850—1898).

Content

Dreizers Teodors Māsa Kerija

PIRMĀ NODAĻA

OTRĀ NODAĻA

TREŠĀ NODAĻA

CETURTA NODAĻA

PIEKTĀ NODAĻA

SESTĀ NODAĻA

septītā nodaļa

ASTOTĀ NODAĻA

DEVĪTĀ NODAĻA

DESMITĀ NODAĻA

VIENPADSMITĀ NODAĻA

DIVPADSMITĀ NODAĻA

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA

ČETRPADSMITĀ NODAĻA

PIECPADSMITĀ NODAĻA

SEŠPADSMITĀ NODAĻA

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA

DIVDESMITĀ NODAĻA

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA

DIVDESMIT OTRĀ NODAĻA

DIVDESMIT TREŠĀ NODAĻA

DIVDESMIT CETURTĀ NODAĻA

DIVDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

DIVDESMIT SESTĀ NODAĻA

DIVDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

DIVDESMIT ASTOTĀ NODAĻA

DIVDESMIT DEVĪTĀ NODAĻA

TRĪSDESMITĀ NODAĻA

trīsdesmit pirmā nodaļa

TRĪSDESMIT OTRĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT TREŠĀ NODAĻA

trīsdesmit ceturtā nodaļa

TRĪSDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT SESTĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT ASTOTĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT DEVĪTĀ NODAĻA

Četrdesmitā nodaļa

Četrdesmit pirmā nodaļa

Četrdesmit otrā nodaļa

Četrdesmit trešĀ nodaļa

Četrdesmit ceturta nodaļa

Četrdesmit piektā nodaļa

Četrdesmit sestā nodaļa

Četrdesmit septītā nodaļa

SATURS