Dreizers Teodors

Stoiķis

Teodors Dreizers

Stoiķis

.

I NODAĻA

Pēc ilgstošas cīņas Čikāgā par koncesiju atjaunošanu uz turpmākajiem piecdesmit gadiem un pēc pilnīgas sakāves Frenks Kūpervuds nāca pie slēdziena, ka viņa ceļa stājušies divi grūti pārvarami šķēršļi.

Pirmais šķērslis bija viņa vecums. Kūpervuds jau tuvojās sešdesmitajam mūža gadam un, lai gan joprojām jutās spēka pilns, tomēr saprata, ka nebūs vairs viegli konkurēt ar jaunākiem un tikpat izveicīgiem finansistiem un īsā laikā pavairot savu kapitālu, lai tas sasniegtu vēlamo summu, kas neapšaubāmi būtu noticis, ja koncesijas būtu atjaunotas. Šī vēlamā summa bija piecdesmit miljoni dolāru.

Otrs šķērslis, kuru viņš savā reālistiskajā uztverē atzina par vēl svarīgāku, bija tas, ka viņš līdz šim laikam nebija nodibinājis nekādus solīdus sakarus vai, citiem vārdiem runājot, nebija ieguvis nekādu prestižu sabiedrībā. Saprotams, te sava nozīme bija tam, ka viņš jaunībā sēdējis Filadelfijas cietumā, tāpat viņa nepastāvībai, nelaimīgi izvēlētajai dzīves biedrei Eilīnas personā, kura nemācēja atbalstīt viņu sabiedrībā, un, beidzot, viņa paša neatkarīgais raksturs un pārāk uzsvērtais individuālisms atbaidīja ne mazumu derīgu cilvēku, kas būtu varējuši kļūt par viņa draugiem.

Jā, Kūpervuds nemēdza draudzēties ar tādiem, kam mazāk panākumu vai kas vājāki un neizveicīgāki par viņu pašu. To viņš uzskatīja par aplamu pazemošanos vai vismaz par veltīgu laika šķiešanu. No otras puses, viņš apzinājās, ka ar spēcīgiem, viltīgiem un patiesi nozīmīgiem cilvēkiem nebūt nav viegli nodibināt draudzīgus sakarus. It sevišķi te, Čikāgā, kur Kūpervudam bija nācies ar daudziem cīnīties par varu un stāvokli, te pretinieki pat sliecās uzstāties pret viņu kopīgiem spēkiem, un nevis tāpēc, ka viņš būtu turējies pie citiem uzskatiem vai rīkojies ar tādām metodēm, kuras tie nevēlētos izmantot, — nē, drīzāk tāpēc, ka viņš, svešinieks, bija ielauzies šejieniešu finansiālajā novadā un ieguvis daudz lielāku iespaidu un kapitālu, pie tam nesalīdzināmi īsākā laikā nekā viņi. Bez tam viņš bija pavedis daža laba sava negantākā konkurenta sievu vai meitu, un tie nu darīja visu, lai panāktu viņa izraidīšanu no Čikāgas sabiedrības, kas tiem bija pavisam labi izdevies.

Savās attieksmēs pret sievietēm Kūpervuds bija vienmēr centies nodrošināt sev pilnīgu brīvību un līdz šim nebija atkāpies no šiem uzskatiem ne par soli. Taču tai pašā reizē viņš visu mūžu bija ilgojies sastapt sievieti, kas prastu saistīt viņu pie sevis, zināms, ne jau padarot viņu absolūti uzticīgu, — tādas domas Kūpervudam prātā nenāca —, bet izveidojot garīgas tuvības, pieķeršanās un izpratnes atmosfēru. Un nu jau astoņus gadus viņš nespēja atbrīvoties no jūtām, ka atradis šādu ideālu Berenikā Flemingā. Bereniku acīmredzot nebūt neapžilbināja ne viņa slava, ne viņš pats, tāpat to neietekmēja viņa māka apburt sievietes. Dziļi estētiskās jūtas, ko Berenika viņā modināja, tāpat viņas daiļuma burvīgais spēks bija novedis Kūpervudu pie domām, ka Berenika ar savu jaunību, skaistumu, taktu un savas vērtības apziņu spētu izveidot nepieciešamo sabiedrisko fonu viņa varenībai un kapitālam, protams, ja viņš būtu brīvs un varētu Bereniku precēt.

Diemžēl, kaut viņš arī nedomāja atkāpties ne par mata tiesu no saviem lēmumiem par Eilīnu, tomēr nebija spējīgs no tās atbrīvoties. Viņa bija nelokāmi apņēmusies neatteikties no Kūpervuda. Karot ar Eilīnu par šķiršanos, kad visus spēkus aizņem sīvā cīņa par ielu dzelzceļu koncesijām Čikāgā, būtu pārāk smags slogs. Turklāt Berenika neizrādīja ne mazāko pretimnākšanu. Redzams, viņu valdzināja vīrieši ne vien jaunāki par Kūpervudu, bet arī ar zināmu privileģētu sabiedrisko stāvokli, kādu Kūpervuds ar savu reputāciju nespēja piedāvāt. Tā nu Kūpervuds pirmo reizi dabūja izbaudīt neatbildētas mīlas rūgtumu, un viņš stundām ilgi sēdēja kabinetā, iegrimis drūmās pārdomās, ka šoreiz ir pilnīgi satriekts cīņā par kapitāla pavairošanu un Berenikas mīlu.

Un tad pēkšņi, kad viņš to vismazāk gaidīja, Berenika ieradās un paziņoja, ka piederot viņam, un viņš uzreiz jutās atdzimis, atkal atguvis enerģiju un spēku. Beidzot viņš bija iemantojis to, pēc kā ilgojās: tādas sievietes mīlu, kura patiešām spēs būt viņa balsts cīņā par varu, slavu un sabiedrisko stāvokli.

Bet, lai cik neslēpti un vaļsirdīgi Berenika bija atklājusi savas ierašanās iemeslus («Es nodomāju, ka nu patiešām esmu jums vajadzīga ... un izšķīros par šo soli!»), tomēr bija jūtams, ka dzīve, sabiedrība meiteni aizvainojusi un ka aizvainojums spiedis meklēt iespēju kaut kā atmaksāt par visām tām nežēlīgajām pārestībām, kādas viņai nācies izbaudīt agrā jaunībā. Berenikas domas, kuras Kūpervuds, viņas negaidītās tuvības aizgrābts, nespēja izprast, varētu izsacīt šādi: «Tu esi izstumts no sabiedrības un es tāpat. Pasaule centās sadragāt tevi. Mani tā centās izmest no tās sfēras, kur es iederos aiz savas dabas un savām jūtām. Tu esi sašutis un es tāpat. Tad slēgsim savienību, dailes, spēka, prāta un drosmes savienību, kur abas puses vienlīdzīgas un necenšas pēc kundzības. Jo mums jābūt godīgiem vienam pret otru, citādi šādai savienībai nav paredzams ilgs mūžs.» Tie bija tolaik galvenie apsvērumi, kas atveda viņu pie Kūpervuda.

Ja Kūpervudam arī bija nojauta par Berenikas spēcīgo, sarežģīto raksturu, tad viņš visai maz noģida viņas domu gaitu. Un šai ziemas vakarā, kad Berenika tik negaidot bija ieradusies, ziedoša, ledainā vēja sārtotiem vaigiem, viņš, raugoties tajā, nekad nebūtu sacījis, ka viņa visu rūpīgi pārdomājusi, apsvērusi un skaidri apzinās savu rīcību. To nemaz nevarētu gaidīt no tik meitenīgas, smaidīgas, līksmas un apburoši sievišķīgas būtnes. Tomēr tas tā bija. Berenika stāvēja Kūpervuda priekšā, drosmīgi atmetusi galvu, kaut iekšēji mazliet satraukta. Berenikas attieksme pret Kūpervudu bija brīva no jebkādas viltības, drīzāk tā bija mīla, ja vien vēlēšanos piederēt viņam un palikt kopā līdz viņa mūža galam uz minētajiem noteikumiem var saukt par mīlu. Ar Kūpervuda palīdzību, kopā ar viņu Berenika cerēja sasniegt jebkuru iespējamo uzvaru, ja viņi abi mīlot atbalstīs viens otru.

Tā šai pašā vakarā Kūpervuds, lūkojoties viņā, sacīja:

— Mani ļoti interesē šis negaidītais lēmums, Bēvij. Kā jūs iedomājāties spert tādu soli tieši tagad, kad esmu cietis otro patiesi nopietno sakāvi?

Berenikas mierīgās, zilās acis silti ietvēra Kūpervudu savos mirgainajos staros.

— Jūs zināt, ka es visus šos gadus esmu domājusi par jums un lasījusi par jums presē. Pagājušo svētdien vien es Ņujorkā izlasīju par jums veselas divas lappuses «Sun». Tās, šķiet, palīdzēja man jūs mazliet labāk saprast.

— Avīzes? Vai patiesi?

— Ir jā, ir nē. Ne tā kritika, ar ko jūs apveltī, bet savāktie fakti, ja var saukt par faktiem visu, kas. tur sarakstīts. Vai tiesa, ka jūs nekad neesat mīlējis savu pirmo sievu?

— Es gan domāju, ka sākumā viņu mīlēju. Protams, es biju ļoti jauns, kad apprecēju viņu.

— Un savu pašreizejo sievu, misis Kūpervudu?

— Ak Eilīnu? Jā. Kādreiz es biju viņā ļoti iemīlējies,— Kūpervuds atzinās. — Viņa visai daudz darījusi manā labā, un to es nekad neaizmirsīšu, Bēvij. Bez tam tolaik viņa mani ļoti valdzināja, ļoti. Zināms, arī tolaik es vēl biju stipri jauns un garīgā ziņā neuzstādīju tādas prasības kā tagad. Eilīnas vaina tā nav. Tā ir vienkārši tāda cilvēka kļūda, kuram trūkst pieredzes.

— Man kļūst mazliet vieglāk, kad dzirdu jūs tā runājam, — Berenika sacīja. — Jūs tomēr neesat tik nežēlīgs, kādu jūs attēlo. Taču es esmu daudz jaunāka par Eilīnu, un tomēr man šķiet, ka manas garīgās īpašības jūs pārāk maz interesētu, ja es būtu neglīta.

Kūpervuds pasmaidīja.

— Pilnīgi pareizi, — viņš atbildēja. — Es nedomāju sākt taisnoties, ka esmu tāds un nevis citāds. Vai tas gudri vai ne, bet es dzīvē pastāvīgi vados no egoistiskiem apsvērumiem, jo uzskatu, ka tas ir vienīgais, no kā cilvēks var vadīties. Varbūt es maldos, bet man šķiet, ka vairums cilvēku tā rīkojas. Iespējams, ka ir arī citas intereses, augstākas par personīgajām, taču, kad cilvēks strādā savā labā, tad tur noteikti rodas labums arī citiem.

— Šim jūsu viedoklim es gandrīz gribētu piekrist, — Berenika piezīmēja.

— Man gribētos, lai jūs labi saprastu vienu, — Kūpervuds turpināja, mīļi uzsmaidot viņai, — proti, to, ka es nebūt necenšos ne pamazināt, ne slēpt kādu pārestību, ko esmu citiem nodarījis. Dzīve iet tālāk, cilvēki mainās, un ciešanas ir neizbēgamas. Es tikai vēlētos jums visu vaļsirdīgi izstāstīt, kā es to saprotu, lai jūs savukārt varētu labāk saprast mani.

— Pateicos, — un Berenika gaiši iesmējās, — bet jums nevajag justies tā, it kā jūs stāvētu soģa priekšā.

— Es patiešām tā jūtos. Bet ļaujiet man vēl ko pastāstīt par Eilīnu! Tā ir mīlas pilna būtne, kam pārsvarā jūtas, bet prāta ziņā viņa nekad nav atbildusi manām prasībām. Es viņu ļoti labi pazīstu un saprotu un vienmēr būšu pateicīgs par to, ko viņa manā labā darīja Filadelfijā. Viņa nepameta mani, kaut arī tāpēc cieta viņas labā slava. Tāpēc es viņu arī neesmu pametis, kaut gan nevaru viņu vairs mīlēt tā, kā esmu kādreiz mīlējis. Viņa saucas manā vārdā, dzīvo manā namā. Viņa apzinās savas tiesības ir uz vienu, ir uz otru. — Viņš nogaidot pavērās Berenikā. — Jūs taču saprotat, vai ne?

— Jā, jā, — Berenika atsaucās, — skaidrs, ka es saprotu. Nedomājiet, lūdzams, ka es gribu viņai sagādāt kādas nepatikšanas! Ar tādu nolūku es pie jums neesmu nākusi.

— Jūs esat ļoti augstsirdīga, Bēvij, bet netaisna pati pret sevi. Man gribas, lai jūs zinātu, cik jums liela nozīme visos manos nākotnes plānos. Jūs to varbūt vēl neaptverat, tāpēc es gribu to pateikt tūliņ skaidri un gaiši. Es neesmu veltīgi domājis par jums visus šos astoņus gadus. Tas liecina, ka es jūs mīlu un mīlu dziļi.

— To es zinu, — viņa maigi atbildēja, jo šī atzīšanās viņu dziļi aizkustināja.

Kūpervuds apklusa, alku pārņemts apskaut viņu, bet reizē izjuzdams, ka šobrīd tā nedrīkst rīkoties. Tad viņš izņēma no vestes kabatas plāniņu zelta medaljonu sudraba dolāra lielumā, atvēra un pasniedza Berenikai. Medaljonā bija maza Berenikas ģīmetne — divpadsmit gadus veca meitene, smuidra, glezna, augstprātīga, atturīga, nopietna, — tāda viņa bija arī tagad.

Viņa ielūkojās medaljonā un tūliņ atminējās, ka šis uzņēmums izdarīts vēl tais laikos, kad viņa dzīvoja Luisvilā un viņas māte bija sieviete ar nodrošinātu stāvokli un ienākumiem. Kā tagad viss pārmainījies, un cik daudz šīs pārmaiņas likušas viņai ciest! Viņa vērās ģīmetnē, un patīkamas ainas atausa atmiņā.

— Kur jūs to ņēmāt? — viņa beidzot ievaicājās.

— Es to ieraudzīju uz jūsu mātes rakstāmgalda Luisvilā un paņēmu sev. Zināms, ietvars tāds nebija, to es vēlāk liku pagatavot.

Viņš rūpīgi aizvēra medaljonu un noglabāja kabatā.

— Es nekad neesmu no tā šķīries, — viņš piemetināja.

Berenika pasmaidīja.

— Ceru, ka to neviens nav redzejis. Es tur esmu vēl gluži bērns.

— Un šis bērns kļuva par manu ideālu. Pašreiz vēl vairāk nekā jebkad. Protams, es esmu pazinis ne mazumu sieviešu savā mūžā, un mūsu attieksmes ir dažādi izveidojušās, tomēr neatkarīgi no visa tā man vienmēr bijis noteikts priekšstats par to, kas man īstenībā nepieciešams. Es vienmēr esmu sapņojis par tādu stipra rakstura jūtīgu, cēlu meiteni kā jūs. Domājiet par mani, ko gribat, bet turpmāk spriediet par mani pēc maniem darbiem, nevis vārdiem! Jūs sacījāt: «Es ierados tāpēc, ka domājos esam vajadzīga.» Jā, jūs esat man vajadzīga.

Berenika uzlika roku viņam uz pleca.

— Es esmu izšķīrusies, — viņa mierīgi sacīja. — Pats labākais, ko varu izdarīt savā mūžā, ir palīdzēt jums. Bet mēs... es... neviens no mums nevar rīkoties tā, kā gribētu. To jūs arī zināt.

— Un kā vēl! Bet es gribu, lai jums būtu labi ar mani un man labi ar jums. Protams, es nevarēšu labi justies, ja jūs būsiet noraizējusies. Man jābūt ārkārtīgi uzmanīgam Čikāgā un it īpaši pašlaik. Un jums tāpat. Tādēļ jums visā drīzumā jādodas atpakaļ uz savu viesnīcu. Bet rīt ir atkal diena, un es ceru, jūs man piezvanīsiet ap vienpadsmitiem. Tad mēs sastapsimies un pacentīsimies visu nokārtot. Mazliet pagaidiet!

Viņš saņēma Bereniku pie rokas un ieveda savā guļamistabā. Aizvēris durvis, viņš strauji piegāja pie skaisti kaldinātas, prāvas lādes istabas kaktā. Atslēdzis to, viņš izņēma trīs paplātes ar senlaicīgiem grieķu un feniķiešu gredzeniem un nolika Berenikai priekšā.

— Izvēlieties no tiem mūsu derību gredzenu!

Iecietīgi un mazliet nevērīgi, kā viņa vienmēr mēdza rīkoties, jo piederēja pie lūdzamām, nevis lūdzējām, Berenika sāka aplūkot un pārcilāt gredzenus, neviļus sajūsmā izsaukdamās, ja pagadījās kāds sevišķi interesants gredzens.

— Kirka droši vien būtu izvēlējusies šo saritinājušos sudraba čūsku, — viņa sacīja. — Helēna varbūt ņemtu šo puķu vītni no zaļas bronzas, un Afrodītei, manuprāt, patiktu šī saliektā roka un pirksti, kas cieši satvēruši akmeni. Bet man negribas izvēlēties vienkārši pašu skaistako. Es ņemšu sev šo apsūbējušo sudraba lenti. Tajā jūtams ir spēks, ir skaistums.

— Vienmēr kaut kas īpatnējs un negaidīts! — Kūpervuds iesaucās. — Bēvij, jūs esat nesalīdzināma!

Viņš maigi noskūpstīja Bereniku un uzvilka viņai gredzenu pirkstā.

II NODAĻA

Ierazdamās pie Kūpervuda tā sakāves laikā, Berenika atjaunoja viņam ticību negaidītai veiksmei, pat vēl vairāk — viņa iaimei; tā bija galvenā palīdzība. Kūpervuds pareizi nojauta, ka Berenika ir egoistiska, nosvērta, skeptiska būtne, vienīgi ne tik rupja kā viņš un cildenāka. Ja Kūpervuds alka iegūt naudu, lai iemantotu varu un izlietotu to pēc savas patikas, tad Berenika alka tikt ar naudas palīdzību pie iespējas izpaust savas bagātās gara dāvanas dažādās daiļo mākslu nozarēs un tā apmierināt savas estētiskās prasības. Viņa tik daudz nevēlējās izpaust savas dotības kādā no pastāvošām mākslas nozarēm kā aizvadīt savu dzīvi tā, lai tiklab viņa pati, ka arī viņas dzīve būtu mākslas iemiesojums. Viņa daudzkārt tika domājusi, cik radoši prastu izmantot lielus kapitālus un lielas iespējas. Viņa nekad nešķiestu naudu, lai iegūtu namus vai plašus zemes gabalus, nekad nenodotos ārišķībām, bet pacenstos radīt ap sevi tādu atmosfēru, kas būtu izcila, neparasta un iedvesmojoša.

Taču par to viņa nekad nerunāja. Tā bija daļa no viņas dziļākās būtības, ko Kūpervuds ne vienmēr gluži skaidri izprata. Berenika viņam šķita trausla, smalkjūtīga, netverama, izvairīga, mīklaina, un tāpēc viņam nekad neapnika vērot meiteni, tāpat kā neapnika jūsmot par dabu: jauna diena, negaidīts vējš, neredzēta ainava. Bet kas būs rīt? Vai Berenika būs tāda pati kā pagājušo reizi? To viņš nespēja pateikt. Un arī pati Berenika, apzinādamās sevī šo neizprotamo mainīgumu, nemācēja izskaidrot to ne viņam, ne kādam citam. Tāda nu reiz viņa bija. Lai Kūpervuds un visi pārējie samierinās ar to!

Piedevām viņā bija jūtams aristokrātisms. Nesatricināma un apvaldīta, viņa neviļus iedvesa cieņu visiem, ar ko tai nācās saskarties. No šāda iespaida neizvairījās neviens. Un Kūpervuds, nojautis šo Berenikas iedzimto pārākumu, bija dziļi sajūsmināts un pārsteigts par šo reto īpašību, kuru sirds dziļumos vienmēr bija apbrīnojis un ilgojies ieraudzīt sievietē. Viņa bija jauna, daiļa, gudra, nosvērta — īsta lēdija! Viņš bija to uzminējis jau toreiz Luisvilā pirms astoņiem gadiem, ielūkodamies divpadsmit gadus vecas meitenes fotogrāfijā.

Bet nu, kad Berenika beidzot bija ieradusies pie viņa, Kūpervudu mulsināja kāda doma. Šā mirkļa pacilātībā viņam gribējās no sirds apzvērēt, ka turpmāk nedalīti piederēs Berenikai vien. Bet vai tā bija patiesa apņemšanās? Pēc pirmās laulības, it sevišķi, kad radās bērni un ģimenes dzīve kļuva ikdienišķa un pliekana, viņš bija pilnīgi skaidri sapratis, ka parastās laulības dzīves normas nav viņam radītas. To jau pierādīja viņa romāns ar jauno un daiļo Eilīnu, kuras pašaizliedzīgo mīlu un pieķeršanos viņš vēlāk atmaksāja, meiteni apprecēdams. Šī rīcība gan tikpat labi apliecināja viņa godīguma jūtas, kā aizraušanos. Bet kopš tā laika Kūpervuds uzskatīja, ka nevienam nav tiesību iejaukties ne viņa jūtu, ne prāta dzīvē.

Kūpervudam nekad nebija piemitusi tieksme uz pastāvību vai cenšanās pēc tās. Tomēr veselus astoņus gadus viņš bija pūlējies iekarot Bereniku. Un nu viņš apsvēra, kādā veidā būtu iespējams vaļsirdīgi atklāt savu būtību. Berenika ir tik gudra un apveltīta ar lieliskām nojautas spējām. Noklusēšana un meli, ar ko var ja ne pilnīgi pievilt, tad vismaz nomierināt parasto sievieti, tikai pazemos Kūpervudu viņas acīs.

Pats ļaunākais, ka tieši tolaik Vācijā, Drēzdenē, viņam bija mīļāka Ārlete Veina. Viņu sakars bija sācies tikai pirms gada. Ārlete, uzaugusi kādā mazpilsētā Aiovas štatā un alkdama izrauties no šīs nožēlojamās vides, kur viņas talantam draudēja neglābjama bojāeja, bija atrakstījusi Kūpervudarn vēstuli, pievienodama fotogrāfiju, kas attēloja viņas valdzinošo seju. Nesaņēmusi atbildi, viņa bija sadabūjusi naudu ceļam un personīgi ieradusies Čikāgā. Ko nepanāca fotogrāfija, to panāca Ārlete pati, būdama ne vien pašpārliecināta un neatlaidīga, bet arī apveltīta ar možu garu, kas Kūpervudu vienmēr valdzināja. Bez tam Ārleti nevadīja tikai salts aprēķins: viņa no visas sirds bija pieķērusies mūzikai, un viņai bija laba balss. Pārliecinājies par to, Kūpervuds nolēma Ārletei palīdzēt. Viņa bija atvedusi līdzi uzskatāmus pierādījumus par savu agrāko dzīvi: maza namiņa fotogrāfiju, kur viņas dzīvoja abas ar atraitni māti, vietējo sīktirgotāju, un aizkustinošu stāstu, kādas pūles mātei jāpieliek, iai nopelnītu uzturu un nodrošinātu meitas nākotni.

Protams, tie daži simti dolāru, kas bija nepieciešami, lai Ārlete sasniegtu savu mērķi, Kūpervudam nenozīmēja itin neko. Cenšanās tikt uz augšu vienmēr bija modinājusi viņa atsaucību: meitenei izdevās viņu aizkustināt, un viņš apņēmās nokārtot tās turpmāko likteni. Vispirms viņš sagādāja Ārletei vislabākās iespējas mācīties, kādas vien Čikāgā varēja sniegt. Vēlāk, ja noskaidrosies, ka vērts to darīt, viņš bija apņēmies sūtīt meiteni papildināties uz ārzemēm. Taču, lai nekādā ziņā nekompromitētos un nesaistītu sevi, viņš piešķīra Ārletei zināmu summu mēnesī, ar ko tai vajadzēja iztikt un ko viņš maksāja arī vēl tagad. Viņš bija ieteicis Ārletei atvest tās māti uz Čikāgu un apmesties abām kopā. Ārlete tad noīrēja nelielu namiņu, atsauca māti un iekārtojās te, pēc tam Kūpervuds drīz vien kļuva tur biežs viesis.

Ārletes saprāts un nopietnā cenšanās piepildīt nodomāto palīdzēja viņai nodibināt ar Kūpervudu sirsnīgas un draudzīgas attieksmes. Viņai nebija ne mazākās vēlēšanās Kūpervudu kaut kā kompromitēt, un īsi pirms Berenikas ierašanās Kūpervuds, paredzēdams drīzu šķiršanos no Čikāgas, bija pierunājis Ārleti doties uz Drēzdeni. Un, ja nebūtu Berenikas, viņš droši vien pašlaik būtu viesojies pie Ārletes Vācijā.

Taču tagad, salīdzinādams Ārieti ar Bereniku, Kūpervuds nejuta ne mazākās tieksmes pēc pirmās. Berenika valdīja pār visu viņa būtni. Tomēr Ārletes muzikālās dotības viņu interesēja joprojām, viņam gribējās, lai tā gūst panākumus, tāpēc viņš apņēmās palīdzēt tai arī turpmāk. Bet viņš juta, ka Ārlete jāizsvītro pilnīgi no viņa dzīves. Nekāds lielais upuris tas vis nebija. Ārletes laiks bija pagājis. Labāk sākt dzīvi no jauna. Ja Berenika pieprasīs absolūtu romantisku uzticību, piedraudot ar šķiršanos, tad jādara viss iespējamais, lai izpildītu viņas vēlēšanos. Viņas dēl patiesi vērts nest jebkurus upurus. Un, domās skatīdams Bereniku, Kūpervuds izjuta lielāku tieksmi paļauties sapņiem un sniegt solījumus nekā jebkad kopš agrās jaunības dienām.

III NODAĻA

Otrā rītā dažas minūtes pēc pulksten desmitiem Berenika piezvanīja Kūpervudam, un abi vienojās sastapties Kūpervuda klubā, lai parunātos.

Iedama augšup pa speciālām kāpnēm uz Kūpervuda apartamentiem, Berenika ieraudzīja, ka viņš jau gaida pie durvīm. Viesistabā un guļamistabā bija puķes. Tomēr Kūpervudam pavisam trūka pārliecības par savu uzvaru, un, kamēr Berenika nesteigdamās tuvojās, smaidot vērdamās augšup, viņš bažīgi lūkojās tās sejā, bīdamies saskatīt tur kādu izteiksmes pārmaiņu. Un tikai tad, kad viņa, pārkāpusi pār slieksni, ļāva, lai Kūpervuds viņu apskauj un cieši piekļauj pie krūtīm, viņš juta kā akmeni noveļamies no sirds.

— Tu tomēr atnāci! — viņš līksmi un kvēli iesaucās, nenolaizdams acu no viņas sejas.

— Vai jūs domājāt, ka es neatnākšu? — Berenika jautāja, smiedamās par viņa mulso sejas izteiksmi.

— Vai tad es varēju būt pārliecināts? — viņš atbildēja. — Līdz šim tu nekad nerīkojies tā, kā es to vēlējos.

— Tiesa, bet jūs arī zināt, kāpēc. Nu viss būs citādi. —~ Un viņa sniedza tam savas lūpas.

— Kaut tu zinātu, ko man nozīmē tava ierašanās! — viņš lielā satraukumā sacīja. — Es acu neaizdarīju nakti. Un man šķiet, ka nekad man vairs negribēsies gulēt... Šie pērļu zobi... tēraudzilās acis... sārtās lūpas... — viņš apbrīnā turpināja un skūpstīja Berenikas acis. — Un mati kā saules stari! — Un viņš aizgrābts glāstīja tos.

— Zēns dabūjis jaunu rotaļlietu!

Viņas mazliet zobgalīgais, bet laipnais smaids iesvēla Kūpervuda kvēli; viņš apskāva Bereniku un pacēla viņu uz rokām.

— Frenk! Laid! Mani mati... tu man izjauksi visu. sasuku!

Viņa smiedamās turējās pretī, kad Kūpervuds nesa viņu guļamistabā, kas šķita laistāmies kamīna mirgainajās liesmās, un ļāvās izģērbties, pakļaudamās uzstājīgajiem lūgumiem un smaidīdama par viņa nepacietību.

Bija jau vēla pievakare, kad viņš, kā Berenika jokodamās piezīmēja, bija tiktāl nācis pie prāta, ka varēja mierīgi sarunāties. Abi sēdēja kamīna priekšā pie tējas galdiņa. Berenika izsacījās, ka gribētu palikt Čikāgā, lai būtu tuvāk Kūpervudam, taču jāiekārtojas tā, lai nepievērstu uzmanību. Kūpervuds tam pilnīgi piekrita. Viņa vārds patlaban bija visu laikrakstu slejās, un, tā kā visi zināja, ka Eilīna dzīvo šķirti Ņujorkā, tad parādīšanās sabiedrībā ar tik pievilcīgu sievieti kā Berenika būtu signāls avīžniekiem nākt klajā ar jaunu komentāru birumu. Viņi nekādā gadījumā nedrīkstēja rādīties kopā.

Viss šis notikums ar koncesijas pagarināšanu vai, pareizāk izsakoties, ar koncesijas neizsniegšanu, viņš piemetināja, nekādā ziņā nenozīmējot, ka viņš pārtraucis savu darbu, un vēl mazāk — ka viņš gatavs pamest likteņa varā uzbūvēto ielu dzelzceļu. Tas celts gadiem ilgi, akcijas izpirkuši tūkstošiem paju īpašnieku, un tās bez tiesas sprieduma nav atņemamas ne paju īpašniekiem, ne viņam pašam.

— Patlaban vajadzētu rīkoties tā, Bēvij, — viņš turpināja, pazeminājis balsi, — uzmeklēt kādu finansistu vai vairākus, vai veselu ļaužu grupu, kam kapitāls un kas varētu nopirkt visus šos īpašumus par tādu cenu, kura pieņemama abām pusēm. Skaidrs, ka tas nav nokārtojams vienā mirklī. Tas var vilkties gadiem. Un es īstenībā esmu pārliecināts, ka, iekams es pats nesperšu soli uz priekšu un nepacentīšos panākt to kā personīgu pakalpojumu, neviens gan nedomās ierasties pie manis un piedāvāt kaut ko tamlīdzīgu. Visi zina, cik grūti panākt, lai ielu dzelzceļi dotu peļņu. Un tad vēl šī tiesāšanās, — no tās neviens neizbēgs, vienalga, vai tie būtu mani ienaidnieki vai kāds svešs koncerns, kas apņemtos pārvaldīt šos uzņēmumus.

Viņš sēdēja Berenikai līdzās un runāja tā, it kā viņa būtu kāds finansists vai Kūpervudam līdzīgs veikalnieks. Un, lai gan Bereniku nemaz tik ļoti neinteresēja Kūpervuda finansu pasaules praktiskā darba sīkumi, viņa tomēr juta, cik ārkārtīgi dziļa ir šā cilvēka garīgā un praktiskā ieinteresētība šais jautājumos.

— Es zinu tikai vienu, — viņa pārtrauca, — ka, manuprāt, tevi neviens nevar īsti satriekt. Tu esi pārāk gudrs un pārāk izveicīgs.

— Pieņemsim, — viņš glaimots atbildēja. — Tomēr tas viss prasa laiku. Var paiet gadi, iekams es atbrīvošos no šiem dzelzceļiem. Un tai pašā laikā šāda novilcināšanās var nest man jūtamus zaudējumus. Var gadīties, ka iedomājos uzsākt ko citu, bet, kamēr netikšu vaļā no šīs atbildības, man būs saistītas rokas.

Un viņa lielās, pelēkās acis stingi lūkojās vienā punktā.

— Zini, ko man visvairāk gribētos tagad, kad man esi tu, — viņš domīgi runāja, — aizmirst uz laiku visu un doties ar tevi kādā ceļojumā. Esmu strādājis pietiekami daudz. Tu man esi dārgāka par naudu, nesalīdzināmi dārgāka! Tas ir dīvaini, bet tieši nupat es aptvēru, ka esmu pārāk daudz sava mūža ziedojis tikai darbam. — Viņš smaidīja un glāstīja meiteni.

Un Bereniku, dzirdot šos vārdus, pārņēma tiklab lepnuma un savas varas apziņa, kā arī patiess maigums.

— Tas ir pilnīgi pareizi, dārgais, — viņa atbildēja. — Tu līdzinies kādai milzu mašīnai vai lokomotīvei, kas traucas pilnā sparā uz priekšu, bet skaidri nezina, uz kurieni. — Viņa rotaļājās ar Kūpervuda matiem un mīļi novilka ar delnu pār tā vaigu. — Es bieži esmu domājusi par tavu dzīvi un taviem sasniegumiem. Manuprāt, tev vajadzētu dažus mēnešus pavadīt ārzemēs un šo to apskatīt Eiropā. Tiešām nesaprotu, kas tev te vēl darāms, varbūt vienīgi pavairojams kapitāls, un pie tam Čikāga nemaz nav tik pievilcīga vieta. Man tā liekas taisni drausmīga pilsēta!

— Es nu gan to neteiktu, — Kūpervuds aizstāvēja Čikāgu, — tai ir arī savas labās puses. Jāatzīstas, ka es te ierados vienkārši iedzīvoties kapitālā, un tai ziņā patiešām nevaru sūdzēties.

— To es zinu! — Berenika attrauca, pārsteigta par viņa iecietību, lai gan Čikāgā viņš bija piedzīvojis tik daudz nepatikšanu un pārestību. — Bet, Frenk... — viņa mirkli klusēja, rūpīgi apsvērdama savus vārdus. — Zini, es domāju, ka tu esi daudz lielāks nekā visi tavi pasākumi. Es vienmēr esmu tā domājusi. Vai tev neliekas, ka tev vajadzētu atpūsties, aplūkoties visapkārt, apskatīt pasauli ārpus veikalnieciskiem darījumiem? Ceļā tev var rasties kāda lieliska ideja, kāda iespēja ķerties pie liela sabiedriska pasākuma, kas atnestu tev ne tikai naudu, bet sagādātu slavu un sabiedrības atzinību. Varbūt tev pagadās kaut kas piemērots Anglijā vai Francijā. Man tā gribētos padzīvot kopā ar tevi Francijā! Kāpēc tu nevarētu doties uz turieni un uzcelt viņiem ko nebijušu? Kāpēc tu nevarētu sākt nodarboties ar Londonas satiksmes jautājumiem? Vispār šo vai to līdzīgu, tikai brauksim projām no Amerikas!

Viņš atzinīgi pasmaidīja.

— Zini, Bēvij, — viņš sacīja, — kaut gan šāda praktisku jautājumu apspriešana ir diezgan nedabiska, kad man pretī smaida daiļas, zilas acis un laistās liesmaini mati, tomēr tavos vārdos skan patiesība. Nākamā mēneša vidū vai arī agrāk mēs dosimies uz ārzemēm, tu un es. Tur, man šķiet, es uzmeklēšu kādu pasākumu, kas būs tev pa prātam: apmēram pirms kāda gada mani aicināja ierīkot Londonā apakšzemes dzelzceļu. Tikai toreiz es biju stipri aizņemts šeit, man neatlika laika citām domām. Nu, bet tagad... — Un viņš noglāstīja tās roku.

Berenika apmierināta pasmaidīja.

Jau krēsloja, kad viņa, mierīga, apvaldīta un smaidoša, atvadījās no Kūpervuda un iesēdās pasūtītajā ekipāžā.

Pēc dažiem mirkļiem Kūpervuds izgāja uz ielas, dzīves prieka un spara pilns, un domāja, ka rīt aprunāsies ar savu pilnvaroto, lai tas uzaicinātu Čikāgas mēru un citas iespaidīgas personas uz apspriedi, kurā apsvērtu noteikumus un līdzekļus, kā viņš varētu atbrīvoties no bezgala daudzajiem uzņēmumiem un saistībām. Un pēc tam... pēc tam... Jā, pēc tam būs Berenika, viens viņa mūža lielais sapnis, kas nu piepildījies! Kas par to, ka viņš cietis sakāvi! Nē, nekādas sakāves nav bijis! Mīla ir tā, kas veido dzīvi, nevis tikai bagātība vien.

IV NODAĻA

Apmēram pirms gada pie Kūpervuda bija griezušies divi angļu uzņēmēji, misters Fīlips Henšovs un misters Montegjū Grīvss, ar priekšlikumu uzņemties apakšzemes dzelzceļa būvi Londonā. Viņi bija atveduši līdzi vēstules no vairākiem labi pazīstamiem Londonas un Ņujorkas baņķieriem un mākleriem, kuri šos abus džentlmeņus ieteica kā solīdus uzņēmējus, kas būvējuši dzelzceļus, tramvaju līnijas un lielas fabrikas gan Anglijā, gan citur.

Viņi nesen bija iestājušies par akcionāriem Elektrības un transporta akciju sabiedrībā (tā bija angļu sabiedrība, dibināta pilsētas transporta paplašināšanas nolūkos), ieguldīdami desmittūkstoš mārciņu sterliņu, lai realizētu projektu par apakšzemes dzelzceļa būvi no Čeringkrosas dzelzceļa stacijas Londonas centrā līdz Hempstedai, kas nesen bija sākusi izveidoties par prāvu apdzīvotu rajonu. Viens no šā projekta obligātajiem nosacījumiem skanēja tā, ka jaunajai apakšzemes dzelzceļa līnijai jāsaista tiešā satiksmē Čeringkrosa (galastacija dienvidaustrumu dzelzceļa līnijā, kura apkalpoja Anglijas dienvidu un dienvidaustrumu rajonus un pildīja galvenās artērijas lomu, saistot Angliju ar kontinentu) ar Jūstonu. galastaciju ziemeļrietumu dzelzceļa līnijā, kura apkalpoja ziemeļrietumu rajonus un savienoja Angliju ar Skotiju.

Kā abi džentlmeņi paskaidroja Kūpervudam, Elektrības un transporta akciju sabiedrības rīcībā atradās trīsdesmit tūkstoši mārciņu sterliņu liels kapitāls. Sabiedrībai bija izdevies izdabūt cauri abām parlamenta palātām aktu, kas deva tai tiesības būvēt un ekspluatēt jauno līniju kā savu īpašumu, taču, lai to panāktu, sabiedrībai bija nācies izdot prāvu summu par spīti plaši izplatītajiem angļu uzskatiem par savu parlamentu, — ne jau lai uzpirktu vienu vai otru grupu, bet, kā abi džentlmeņi piesardzīgi lika manīt un kā Kupervuds saprata no pirmā vārda, — lai nodrošinātos ar vienas vai otras tādas personas protekciju, kura spējīga attiecīgi ietekmēt jautājuma izlēmējas komisijas locekļus, jo tad drīzāk gaidāmi panākumi nekā tad, kad pilnīgi svešas personas iesniedz lūgumu pēc atļaujas realizēt plašu sabiedrisku celtniecību, kas, kā Anglijā parasts, pāriet to mūžīgā lietošanā. To ievērojot, vajadzēja griezties pie juristu kantora «Raiders, Belloks, Džonsons un Čanss» — solīdas, plaši pazīstamas firmas, kuru vadīja talantīgi un tehniskos jautājumos tik labi informēti juristi, ar kādiem vien varēja lepoties Lielbritānijas galvaspilsēta. Šai godātajai firmai bija plaši sakari ar dažādu akciju sabiedrību priekšsēdētājiem un akcionāriem. Firma patiešām sameklēja vīrus, kas prata ne tikai ietekmēt komitejas locekļus un izdabūt aktu cauri parlamentam, bet arī pēc tam, kad akts jau atradās akciju sabiedrības rokās un sākotnējās trīsdesmittūkstoš mārciņas pagaisušas, iesaistīt šai pasākumā Grīvsu un Henšovu, un tie, apņēmušies divos gados izbūvēt Čeringkrosas—Hempstedas līniju, bija pirms gada ieguldījuši tanī desmittūkstoš mārciņu.

Akta noteikumi bija diezgan stingri. Tie paredzēja, ka «Elektrībai un transportam» jāiegulda sešdesmit tūkstoši mārciņu valsts vērtspapīros kā drošība, ka iecerētie darbi tiks paveikti nosacītā laikā. Tomēr, kā abi uzņēmēji bija paskaidrojuši Kūpervudam, nenāktos grūti atrast tādu banku vai finansistu grupu, kas būtu ar mieru par parastajiem aizdevumu procentiem noguldīt vajadzīgo daudzumu vērtspapīru aktā minētajā iestādē, tāpat arī parlamenta komitejā esot pilnīgi iespējams panākt darbu beigšanas termiņa pagarināšanu, — protams, ja ir nepieciešamā aizmugure.

Taču uzņēmēji, nostrādājuši pusotra gada, izdevuši četrdesmit tūkstošus mārciņu sterliņu un ieguldījuši vērtspapīrus par pieprasīto summu, nebija tomēr varējuši sadabūt naudu tuneļa būvei (vienu miljonu sešsimt tūkstošus mārciņu). Londonā gan sekmīgi darbojās viena gluži moderni ierīkota apakšzemes dzelzceļa līnija, kas savienoja Sitiju ar Londonas dienvidiem, tomēr šis fakts nespēja pārliecināt angļu kapitālistus, ka jaunprojektētais apakšzemes dzelzceļš atmaksāsies, būdams krietni garāks, tātad arī dārgāks. Divas pārējās pilsētas dzelzceļa līnijas bija parastie tvaika lokomotīvju dzelzceļi, kas vietumis gāja virs zemes, vietumis ienira tuneļos; viena — tā dēvētā Rajona līnija bija piecarpus jūdzes gara, otra — Metropolitēna līnija — tikai divas jūdzes, pie kam abas līnijas uz vienošanās pamata laida cauri viena otras vilcienus. Abās līnijās tvaiks bija dzinējspēks, tāpēc tuneļus un platformas klāja kvēpi un pildīja dūmi; arī ienesīgas šīs līnijas nebija. Un bez lietišķiem pierādījumiem, ka dzelzceļš, kura izbūve maksā miljoniem mārciņu, var nest peļņu, angļu kapitālisti nebija ieinteresējami par tamlīdzīgu pasākumu. Tā radās nepieciešamība meklēt kapitālu citās pasaules daļās, un šie meklējumi noveda misteru Henšovu un Grīvsu caur Berlīni, Parīzi, Vīni un Ņujorku pie Kūpervuda.

Kūpervuds, kā viņš tika stāstījis Berenikai, tolaik bija pilnīgi aizņemts ar savām Čikāgas nepatikšanām un noklausījās mistera Henšova un mistera Grīvsa vārdos tikai ar pusausi. Bet nu, kad viņa cīņa par koncesiju bija beigusies ar galīgu neveiksmi, un sevišķi pēc Berenikas aizrādījuma, ka viņa vēlētos izbraukt uz ārzemēm, Kūpervuds atcerējās angļu plānus un priekšlikumus. Zināms, viņam jau toreiz likās, ka pasākums aprijis pārāk daudz līdzekļu, lai cilvēks ar viņa pieredzi par to ieinteresētos, tomēr nenāktu par ļaunu iepazīties tuvāk ar ielu dzelzceļu stāvokli Londonā un, ja tur iespējams, izvērst plaša mēroga celtniecību, un varbūt pat iztikt bez tām blēdībām, kādas viņš bija spiests lietot Čikāgā, tad varētu apmierināties arī bez virspeļņas. Viņš jau tagad ir arhimiljonārs, kāda jēga raust naudu līdz mūža galam?

Turklāt viņam ar tādu pagātni un pēc tā nejēdzīgā trokšņa, ko par viņa tagadni bija sacēluši viņa ienaidnieki un prese, būtu taisni lieliski iemantot labu slavu Londonā, kura savos komerciālajos darījumos, kā šķiet, vēl līdz šim ir nevainojami godīga. Tas nodrošinātu viņam tādu sabiedrisko stāvokli, kādu Amerikā nav cerību sasniegt.

Šī ideja viņu kairināja. Turklāt tās ierosinātāja taču bija Berenika, meitene, kas vēl nepazina dzīvi. Daba viņu bagātigi apveltījusi ar uztveri un izpratni, tāpēc viņa bija spējīga nojaust šādu izdevību. Dīvaini gan, ja padomā, ka tas viss — Londonas plāni un izredzes, ko sola nākotnē kopdzīve ar Bereniku, — radies no kādas vieglprātīgas dēkas pirms deviņiem gadiem, kad viņi abi ar pulkvedi Natanielu Džillisu no Kentuki bija apmeklejuši šā no sabiedrības izstumtā radījuma, Hetijas Staras, Be renikas mātes, māju. Kas to teicis, ka no ļauna nevar nākt nekas labs?

V NODAĻA

Tikmēr Berenika, pēc pirmā satraukuma pamazām iejuzdamās jaunajās attieksmēs ar Kupervudu, saka prātot un apsvērt, kā izvairīties no piedauzības akmeņiem un bīstamajām nejaušībām, kas uzglūnēja ik uz soļa. Viņa nebija izlaidusi tās no acīm, kad bija izšķīrusies ņemt dalību Kūpervuda liktenī, taču pašlaik viņa juta, ka jābūt uz visu sagatavotai un nedrīkst zaudēt ne mirkli.

Pirmkārt, briesmas draudēja no Eilīnas — jūtu cilvēka, greizsirdīgas sievas, kas nerēķināsies ne ar kādiem līdzekļiem, lai iznīcinātu pretinieci, tiklīdz uzzinās, ka Kūpervuds mīl Bereniku. Otrkārt, laikraksti. Tie publicēs jebkuras skandalozas baumas par viņas sakariem ar Kupervudu, ja vien viņu parādīšanās kopā modinās vismazākās aizdomas. Beidzot, māte, kurai kaut kā jāizskaidro šis pēdējais Berenikas solis, un tad vēl brālis Rolfs, kam viņa cerēja sagādāt labākus dzīves apstākļus ar Kūpervuda palīdzību.

Viss tas lika viņai būt pastāvīgi un nemainīgi modrai, izmanīgai, diplomātiskai, drosmīgai un reizē gatavai uz zināmiem upuriem un piekāpšanos.

Arī Kūpervuds bieži vien domāja par to pašu. Tagad, kad Berenika ieņēma galveno vietuviņa dzīvē, viņš bija ārkārtīgi norūpējies par viņas labklājību un turpmāko kopējo dzīvi. Londonas priekšlikumi rādījās aizvien pievilcīgākā gaismā. Kad nākamajā dienā abi sastapās, Kūpervuds sāka visā nopietnībā apspriest šīs problēmas.

— Zini, Bēvij, — viņš sacīja, — es apsvēru šo tavu domu par Londonu, un man tā liekas visai pievilcīga; tur slēpjas interesantas iespējas.

Un viņš pastāstīja Berenikai par abu londoniešu vizīti un īsos vārdos minēja savas pārdomas,

— Patlaban, manuprāt, pats svarīgākais, — viņš turpināja, — aizsūtīt kādu uz Londonu pārliecināties, vai piedāvājums paliek spēkā. Un, ja tas tā, tad tavam priekšlikumam durvis vaļā. — Viņš atzinīgi uzsmaidīja Berenikai kā šā priekšlikuma ierosinātājai. — Tālāk, no šķēršļiem, kas stāv mūsu ceļā, bīstamākie ir preses izlēcieni un Eilīnas untumi. Viņa ir pārāk romantiska, nelīdzsvarota būtne; viņas rīcību noteic jūtas, nevis prāts. Es gadiem ilgi esmu pūlējies panākt, lai viņa mani saprastu, lai aptvertu, ka cilvēks var dzīves gaitā pārmainīties, pats to negribēdams. Tomēr viņa to nekādi nevar saprast. Viņa domā, ka cilvēks mainās tikai tāpēc, ka pats tā grib.

Kūpervuds apklusa un pasmaidīja.

— Eilīna pieder pie tām sievietēm, kurām pati daba lēmusi būt mūžīgi uzticīgām vienam vīrietim.

— Un tev tas nav pa prātam? — Berenika iejautājās.

— Gluži otrādi, man šķiet, ka tas ir brīnišķīgi. Vienīgā nelaime ir tā, ka es pats līdz šim tāds neesmu bijis.

— Un, manuprāt, nebūsi arī! — Berenika ķircinājās.

— Nerunā tā! — viņš lūdzās. — Neķildojies ar mani! Ļauj man pabeigt, dārgā! Viņa vienkārši nevar saprast, kā cilvēks, kas viņu kādreiz tik karsti mīlējis, šodien nav vairs spējīgs uz tādām jūtām. Tas viss viņu tā sāpinājis, ka viņas mīlestība pārvērtusies ienaidā vai vismaz viņa cenšas sev to iegalvot. Pats ļaunākais, ka tas viss viņai saistās ar lepnumu, ka viņa ir mana sieva. Kādreiz viņa ilgojās mirdzēt sabiedrībā un arī es to vēlējos, jo man likās, ka mums abiem tas nāks par labu. Taču drīz vien es pārliecinājos, ka šādai lomai Eilīna nav piemērota: viņai trūkst prāta. Un vēlāk es pats atmetu domas par palikšanu Čikāgā. Man likās, ka Ņujorka ir daudz nozīmīgāka — īsti piemērota pilsēta cilvēkam ar kapitālu. Tā es nolēmu izmēģināt laimi šeit. Un te man ienāca prātā, ka varbūt man nebūs viss mūžs jāpavada kopā ar Eilīnu, bet, tici vai netici, šī doma radās pēc tam, kad es biju ieraudzījis Luisvilā tavu fotogrāfiju — to pašu, ko nēsāju pie sevis. Tikai pēc tam es nolēmu celt namu Ņujorkā un ne vien dzīvot tanī, bet padarīt to par mākslas muzeju. Es domāju, ja tu kādreiz pievērsīsi man uzmanību...

— Tātad šī plašā savrupmāja, kurā es nekad nedzīvošu, bija domāta man! — noteica Berenika. — Cik dīvaini!

— Tāda ir dzīve! — Kūpervuds atbildēja. — Taču mēs arī tā varam būt laimīgi.

— Zināms, — viņa piekrita. — Man tas vienkārši likās ļoti savādi. Bet es negribu sagādāt Eillnai itin nekādas nepatikšanas!

— Es zinu, ka tu esi gudra un bez aizspriedumiem. Tu varbūt visus šos jautājumus nokārtosi labāk par mani.

— Domāju gan, ka varēšu nokārtot, — viņa mierīgi piezīmēja.

— Bet bez Eilīnas ir vēl avīzes. Tās rnani burtiski vajā. Un, ja tās padzirdēs par šo Londonas projektu, — pieņemsim, ka es patiešām nolemju to realizēt, — tad tās tūliņ sacels trauksmi! Bet, ja vēl tavu vārdu sāks minēt kopā ar manējo, tad tev uzbruks kā kraukļu bars. Ir tikai viena izeja: vai nu es adoptēju tevi, vai uzstājos Anglijā kā tavs aizbildnis. Tas man dos tiesības atrasties tavā tuvumā kā tava īpašuma pārzinātājam. Kā tev šķiet?,

— Jā, varbūt, — viņa, mirkli apsvērusi, atbildēja, — es arī citas izejas neredzu. Bet šis Londonas brauciens jāapspriež visai rūpīgi. Es te nedomāju tikai par sevi vien.

— To es ticu, — Kūpervuds sacīja, — bet, ja mums kaut mazliet laimēsies, mēs tiksim ar visu galā. Pašlaik mums tikai svarīgi uzmanīties, lai mūs neredz pārāk bieži kopā. Un pirmām kārtām jāpadomā, kā novērst Eilīnas uzmanību. Viņa, protams, zina par tevi visu. Ņujorkā es bieži apmeklēju tevi un tavu māti, un Eilīna jau ilgu laiku tur mūs aizdomās. Toreiz man nebija iespējams tev to pasacīt; man likās, tu mani diezin kā necieti.

— Es tevi diezin kā nesapratu, — Berenika pārlaboja. — Tu man biji pārāk liela mīkla.

— Bet tagad?

— Baidos, ka arī tagad stāvoklis nav mainījies.

— To nu gan es neticu! Bet attiecībā uz Eilinu es neko nevaru izdomāt. Viņa tik viegli pakļaujas aizdomām! Kamēr es uzturos šeit un tikai retumis ierodos Ņujorkā, viņa neko nesaka. Bet kad es aizbraukšu uz ilgāku laiku un apmetīšos Londonā un avīzes sāks šo jautājumu cilāt... — viņš iegrima pārdomās.

— No kā tu baidies? Vai no tā, ka viņa dos vietu tenkām vai sekos tev un sacels traci?.

— Grūti pasacīt, ko viņa darīs vai nedarīs. Ja būtu iespējams rast viņai kaut nelielu izklaidēšanos, tad varbūt viņa nedarītu nekā. Bet tikpat labi no viņas var gaidīt, visu, sevišķi tagad, pēdējos gados, kad viņa sākusi lietot alkoholu. Pirms dažiem gadiem kādā grūtsirdības lēkmē, būdama iereibusi, viņa mēģināja izdarīt pašnāvību. (Berenika neviļus sarāva uzacis.) Toreiz man izdevās ielauzties pie viņas un ar pūlēm pārliecināt, ka tā ir aplama rīcība.

Un viņš aprakstīja visu notikušo, taču pacentās neattēlot visā pilnībā savu nesaudzību.

Berenika klausījās un tikai tagad saprata, ka Eilīna mīl Kūpervudu patiešām bezprātīgi un ka viņa, Berenika, vēl palielinās šās sievietes neizbēgamās ciešanas. Bet, lai ko dara Eilīna, Kūpervudu tas neietekmēs. Un Berenikai ar viņas alkām kaut jel kā atriebties sabiedrībai... pie tam Kūpervudu viņa mīl, neapšaubāmi mīl. Kūpervuds uz viņu iedarbojās kā spēcīga narkotiska viela. Tiklab viņa garīgā, kā fiziskā pievilcība bija neierobežota, taisni neatvairāma. Pats svarīgākais tagad bija nostiprināt viņu savienību, nedarot Eilīnu vēl nelaimīgāku.

Viņa brītiņu padomāja un tad sacīja:

— Grūts uzdevums, vai ne? Atliksim to uz dažām dienām; tik daudz laika mums vēl ir. Es to neaizmirsīšu, vari būt drošs... — Viņas lielās acis domīgi un sirsnīgi lūkojās Kūpervudā, ap lūpām rotājās viegls, uzmundrinošs smaids. — Par abiem mēs to nokārtosim, es zinu.

Viņa piecēlās no krēsla kamīna priekšā, apsēdās Kūpervudam uz ceļiem un mīļi izbužināja viņa matus.

— Izrādās, ka pasaulē nav tikai finansiālas problēmas vien, — viņa jokodamās piemetināja, pieskardamās ar lūpām viņa pierei.

— Jā, gadās arī citādas, — viņš tādā pašā garā atbildēja, aizkustināts no viņas iejūtīgās izpratnes un uzmundrinājuma.

Un tad pārmaiņas labad viņš ierosināja noslēgt šo dienu ar izvizināšanos kamanās, jo vakar lielais putenis bija sanesis daudz sniega. Viņi varētu paēst vakariņas Ziemeļu ezera krastā jaukā viesnīcā un papriecāties par ezeru ziemas mēnesnīcas gaismā.

Berenika atgriezās vēlu naktī un ilgi sēdēja pie kamīna savā istabā, prātodama un kaldama plānus. Viņa .bija jau aizsūtījusi telegrammu mātei un uzaicinājusi to nekavējoties braukt uz Čikāgu. Māti varēs tūliņ aizvest uz pazīstamu viesnīcu Ziemeļu pusē, tur viņas abas pierakstīsies. Kad māte būs šeit, tad varēs mierīgi aprunāties ar viņu un atklāt savus un Kūpervuda plānus.

Visvairāk tomēr viņas domas šobrīd nodarbināja Eilīna — vientuļa savā lielajā Ņujorkas namā, pamesta sieviete, kurai jaunība un daļēji arī skaistums jau aiz muguras, izblīdusi, nolaidusies, jo zaudējusi interesi rūpēties par savu ārieni. Ģērbusies bezgaumīgi — pārmērīgi grezni un uzkrītoši. Gadi, āriene, šaurais garīgais apvārsnis — tas viss laupa viņai jebkuru iespēju sacensties ar Bereniku. Un Berenika apņēmās nekad nebūt nežēlīga pret Eilīnu, lai cik atriebīgi un naidīgi Eilīna izturētos pret viņu Viņa nolēma būt iespējami augstsirdīga un nepieļaut no Kūpervuda puses nekādu nežēlību vai nevērību pret Eilīnu. Berenikai sirds sažņaudzās žēlumā, iedomājoties, kādas sāpes cieš Eilīnas ievainotā, saplosītā sirds, jo, lai cik jauna bija Berenika, viņa pati bija pārcietusi daudz un tāpat noskatījusies savas mātes ciešanās. Šīs rētas vēl bija pavisam svaigas.

To visu ievērojot, tā viņa bija nolēmusi, viņas lomai Kūpervuda dzīvē jābūt pavisam nemanāmai, no malas vērojot. Viņa brauks Kūpervudam visur līdzi, jo tās ir viņa lielākās ilgas un alkas, taču papūlēsies palikt ēnā. Un tālāk — jāatrod līdzeklis, kas liktu Eilīnai aizmirst tās sarūgtinājumus un mazinātu naidu pret Kūpervudu un arī Bereniku, ja gadījumā Eilīna atklātu visu.

Berenikai uz mirkli pazibēja prātā domas par reliģiju, pareizāk sakot, par kādu mācītāju vai garīdznieku, kura pacilātās runas spētu ietekmēt Eilīnu. Vienmēr atrodami šādi labvēlīgi dvēseļu gani, kas, slēpdami savā iekšienē praktisku aprēķinu, cerībā uz devīgu atalgojumu tūliņ vai pieminēšanu testamentā labprāt uzņemas iepriecināt cietējas dvēseles. Berenika pat atcerējās, ka Ņujorkā pazinusi šādu garīdznieku, reverendu Villisu Stīlu, sv. Svīzina episkopālās diocēzes rektoru. Viņa vairākkārt bija apmeklējusi tā baznīcu, vairāk aiz vēlēšanās pakavēties klusumā jaukajā celtnē vai patīksmināties par ērģeļu skaņu diženo plūdumu, nekā ilgodamās tikt tuvāk Dievam. Reverends Villiss bija vidējos gados, patīkamu ārieni, pievilcīgām manierēm un visai pieglaimīgs. Reiz viņš bija mēģinājis tuvoties Berenikai, bet šīs atmiņas jauno meiteni sasmīdināja, un viņa atmeta domas par garīdzniekiem. Tomēr nepieciešams, lai kāds izklaidētu Eilīnu un kavētu tai laiku.

Te viņai pēkšņi ienāca prātā, ka šai nolūkā var vienkārši algot kādu personu: Ņujorkas labākās sabiedrības aprindās nereti sastopami paputējuši jauni cilvēki ar labām manierēm, bet bez jebkādiem līdzekļiem, kuri par krietnu atlīdzību vai solīdu uzturnaudu varētu radīt ap Eilīnu ja ne pavisam nevainojamu, tad vismaz atbilstošu vidi un tā izklaidēt viņu. Bet kā lai atrod tādu jaunu cilvēku, un kā lai griežas pie viņa ar tādu priekšlikumu?

Berenika apzinājās, ka šis ierosinājums Kūpervudam var likties diezgan neglīts un pat cinisks, ja tas nāks no viņas puses, bet nebija noliedzams arī tas, ka šī ideja pārāk vērtīga, lai to atmestu. Varbūt viņas māte varētu dot Kūpervudam mājienu, — ar to pietiks, lai viņš pats atrastu iespējas, kā to praktiski nokārtot.

VI NODAĻA

Henrijs de Soto Sipenss bija tas vīrs, kuru Kūpervuds izraudzījās par savu aģentu, lai tas Londonā izpētītu reālo stāvokli un apakšzemes dzelzceļu izbūves finansiālās iespējas,

Sipensu Kūpervuds bija uzdukurējis jau sen, un tas bija viņam izdarījis neatmaksājamus pakalpojumus vēl tolaik, kad Kūpervuds cīnījās par gāzes koncesiju Čikāgā. Ieņēmumi no koncesijas deva Kūpervudam iespēju sapirkt vajadzīgos gruntsgabalus un sagrābt savās rokās pilsētas transporta līniju būvi. Šai darbā viņš piesaistīja Sipensu, iepazinies ar šā vīra lielisko talantu izokšķerēt jebkuras nepieciešamās ziņas par pilsētas saimniecības nozarēm vai sabiedriskiem pasākumiem. Sipenss gan bija nervozs, ātri uztraucams, viegli zaudēja savaldīšanos un dažkārt arī taktu, taču par spīti savam neizskaužamajam, aprobežotajam «amerikānismam», tikpat vērtīgam, cik bieži vien neciešamam, viņš bija pilnīgi uzticams cilvēks.

Pēc Sipensa domām, Kūpervuds šoreiz bija saņēmis liktenīgu triecienu un cietis galīgu neveiksmi, zaudēdams savas ilgtermiņa koncesijas. Viņš nespēja aptvert, kā Kūpervuds vispār varēs norēķināties ar vietējiem finansistiem, kas bija ieguldījuši viņa uzņēmumos ne mazumu naudas un, protams, nepavisam nevēlējās ciest kaut nelielus zaudējumus. Kopš sakāves vakara Sipenss dzīvoja vienās bažās par gaidāmo satikšanos ar šefu. Ko lai viņam saka? Kā lai izrāda līdzjūtību vīram, kas tikko pirms nedēļas vēl šķita viens no pasaules neuzveicamajiem finansu milžiem?

Un nu, trešajā dienā pēc katastrofas, Sipenss saņēma kāda Kūpervuda sekretāra telegrammu ar rīkojumu nekavējoties ierasties pie šefa. Kad Sipenss ienāca kabinetā un ieraudzīja Kūpervudu jautru, dzirkstošu, labā omā, tad negribēja ticēt pats savām acīm.

— Nu, labrīt, šef! Prieks redzēt jūs tik labā noskaņojumā.

— Sen neesmu juties tik labi, de Soto. Un kā klājas jums? Vai varu rēķināties ar jūsu palīdzību?

— Varat būt drošs, šef. Es no jums atkāpies nekad neesmu. Lai kā, bet jūsu dēļ esmu gatavs uz visu.

— Es to zinu, de Soto, — Kūpervuds pasmaidīja.

Berenikas mīla, atmaksādama par visām neveiksmēm, bija iedvesusi Kūpervudam pārliecību, ka viņa dzīves spožākās lappuses nule tikai atveras, un tāpēc viņš bija ne vien cerību, bet arī laipnības pārpilns.

— Man ir kāds nodoms, kura izpildīšanu vēlētos uzticēt jums, de Soto, jo tas turams slepenībā, un es zinu, ka uz jums var paļauties.

Viņš cieši saknieba lūpas, un viņa acīs parādījās tas saltais, saspringtais, neizdibināmais metāliskais spožums, kas neviļus lika nodrebēt visiem, kuri nīda Kūpervudu vai baidījās no viņa. Sipenss izrieza krūtis, izslēja zodu un sāka ausīties. Viņš bija maza auguma, ne vairāk par piecām pēdām četrām collām, toties valkāja apavus ar augstiem papēžiem un nēsāja varen staltu gardibeni, kuru noņēma vienīgi Kūpervuda priekšā. Tāpat Sipensa garais, bagātīgi polstētais, uz krūtīm pamīšus pogājamais mētelis piešķīra viņam, pēc paša domām, brašumu un cienījamu izskatu.

— Paldies, šef, — viņš noteica. — Jūsu labad kaut vai peklē. Jūs to zināt. — Viņa lūpas drebēja, tik saspīlēti bija nervi, kam par iemeslu bija ne vien aizkustinājums, ko modināja Kūpervuda atzinība un uzticēšanās, bet arī viss, kas pārdzīvots ne tikai pēdējos mēnešos, bet visā viņu kopdarbības laikā.

— Šoreiz iztiksim bez pekles, — Kūpervuds pavīpsnāja, atlaizdamies atzveltnī. — Pietiekami esam tanī cepuši Čikāgā, otrreiz vairs tādā nelīdīsim. Es jums tūliņ pastāstīšu, kāpēc. Runa ir par Londonu, par tās metropolitēnu. Mums tikai jānoskaidro, kādas mums tur iespējas.

Viņš draudzīgi pamāja Sipensam, lai tas nosēžas tuvāk. Bet Sipenss, kuru bija galīgi apstulbinājusi šī negaidītā un interesantā sarunas ievirze, tikai vērās viņā ar vaļēju muti.

— Londona! Ko jūs sakāt, šef! Vareni! Es jau zināju, ka jūs ko izdomāsiet, šef, es to zināju! To nemaz nevar izsacīt, ko tas priekš manis nozīmē, šef! — Viņa seja laistījās it kā iekšējas uguns apspīdēta, pirksti drebēja. Viņš pietrūkās kājās, tad atkal atkrita sēdeklī, — tā bija viņam liela uztraukuma pazīme. Beidzot, nobraucījis garās, braši uzgrieztās ūsas, viņš aprima un nenolaida vairs no Kūpervuda aizgrābto un modro skatienu.

— Paldies, de Soto! — Kūpervuds pārtrauca klusumu. — Es jau tā domāju, ka tas. jūs ieinteresēs,

— Ieinteresēs vien, šef? — Sipenss sajūsmīgi atsaucās. — Jūs esat pats lielākais pasaules brīnums, šef! Tikko jūs esat ticis galā ar tiem Čikāgas bandubērniem un jau esat gatavs ķerties pie tādas lietas! Tas ir kas nepārspējams! To es sen zināju, ka jūs neviens no kājas nenolaidīs, taču jāatzīstas, pēc šā pēdējā trača man likās, ka jūs uz kādu laiku būsiet izsists no sliedēm. Bet jūs ne uz to pusi ne! Jums prātā nenāk liekties. Priekš tam jūs esat par stipru. Es no tāda joka būtu nogājis dibenā kā akmens, ne zīmes nepaliktu. Skaidrs, ka tā būtu. Bet jūs!... Nu, tad sakiet, kas man darāms, šef, un tas tiks izdarīts. Un neviens par to neuzzinās ne pušplēsta vārda, ja jūs tā gribat, šef.

— Jā, tas ir viens no galvenajiem noteikumiem, de Soto, — Kūpervuds apstiprināja. — Vislielākā slepenība un jūsu lieliskais, rūdītais okšķera deguns! Ar to palīdzību es ceru realizēt iecerēto. Un skaidrs, ka neviens no mums tukšā nepaliks.

— Nerunājiet par to, šef, nerunājiet! — de Soto sašutis protestēja. — Jūsu darbā es esmu tik daudz nopelnījis, ka varu mierā dzīvot līdz kapam, pat ja plika centa vairs neredzētu. Tikai paskaidrojiet man, kas vajadzīgs, un es darīšu visu, kas manos spēkos, bet, ja nespēšu tikt galā, tad tā arī skaidri un gaiši pateikšu.

— To es no jums nekad neesmu dzirdējis, de Soto, un ticu, ka nekad nedzirdēšu. Bet nu īsos vārdos: apmēram pirms gada, kad mums sākās ķibele ar gruntsgabaliem, pie manis ieradās divi angļi no Londonas, kāda vietējā sindikāta pārstāvji. Sīkumus es pastāstīšu vēlāk, bet tagad pašu galveno ...

Un viņš īsumā atstāstīja sarunu ar Grīvsu un Henšovu, kā arī minēja pats savus apsvērumus.

— Kā jūs redzat, de Soto, viņi pamatīgi iekrituši ar šo kontraktu. Ieguldīts apmēram pusmiljona, un nav nekā ko parādīt, izņemot vienīgi atļauju uzbūvēt piecas jūdzes garu līniju. Un tā vēl kaut kādā veidā jāsasaista ar abām jau pastāvošajām līnijām, iekams var stāties pie darba. To viņi paši uzsvēra. Kas mani pašreiz interesē, de Soto, tā nav tikai tagadējā Londonas apakšzemes dzelzceļu sistēma vien, bet arī iespējas to kārtīgi paplašināt, ja tādas ir. Jūs saprotat, ko es domāju: jaunas ienesīgas līnijas tādos rajonos, kas palikuši ārpus pašreizējā satiksmes tīkla. Jums tas skaidrs?

— Pavisam skaidrs, šef.

— Bez tam, — Kūpervuds turpināja, — man vajadzīgas kartes: pilsētas vispārējais plāns ar sīku aprakstu, tiklab virszemes, kā apakšzemes satiksmes ceļu plāns, kur redzams katras līnijas sākums un beigas, tāpat ģeoloģiskās kartes, ja tādas dabūjamas. Jāsameklē arī ziņas par apkārtni, par tuvākajiem rajoniem, līdz kuriem satiksmes ceļi sniedzas, kas šos rajonus apdzīvo vai tuvākā laikā apdzīvos. Vai tas jums skaidrs?

— Pilnīgi skaidrs, šef, pilnīgi!

— Tālāk, man gribētos zināt, kā rokās atrodas pašreizējo apakšzemes līniju koncesijas vai kontrakti, kā viņi tos sauc. Kāds to termiņš, kāds līniju garums, kam tās pieder, kādi ir lielākie akcionāri, kā norit ekspluatācija, kādu peļņu akcijas ienes. Vārdu sakot, viss, ko vien var uzzināt, nepievēršot pārāk lielu uzmanību sev un, protams, arī man. To jūs, protams, saprotat, kāpēc?

— Pilnīgi, šef, pilnīgi!

— Tad vēl, de Soto, mani interesē kalpotāju algas un ekspluatācijas izdevumi attiecībā uz pastāvošajām līnijām.

— Pareizi, šef, — Sipenss piebalsoja, jau domās apsvērdams, kā ķerties pie šā darba.

— Tāpat jāuzzina, cik izmaksājusi tuneļu rakšana un līniju ierīkošana, kādi zaudējumi un jauni izdevumi var rasties, pārkārtojot līnijas no tvaika dzinējspēka — viņiem, cik man zināms, tur vēl viss pa vecam — uz elektrisko, tāpat — vai nevar iekārtot vilkmi ar «trešo sliedi»; stāsta, ka Ņujorkas jaunajā apakšzemes dzelzceļa līnijā to sākot pielietot. Angļi, zināt, citādi rīkojas un citādi uztver šīs parādības nekā mēs, — labi būtu, ja jūs arī par to kaut ko uzzinātu. Un pēdējais — jāpainteresējas, cik tur maksā gruntsgabali un vai cenas necelsies, kad sāksim buvdarbus, — varbūt ir nozīme sapirkt tos jau iepriekš, kā mēs to darījām šeit Leikvjū un citur — atceraties?

— Kā nu ne, šef! — Sipenss atbildēja. — Es saprotu visu un izdarīšu visu, varbūt pat vairāk. Tas ir taisni brīnišķīgi! Es nevaru jums pateikt, cik esmu laimīgs un lepns, ka jūs atsaucāt mani un uzticējāt man tādu uzdevumu! Kā jūs domājat, kad man vajadzētu doties ceļā?

— Tūliņ, — Kūpervuds noteica, — tas ir, līdzko jus nokārtosiet savu darba jautājumu priekšpilsētā.

Viņš runāja par piepilsētas dzelzceļa tīkla pārvaldi, kur Sipenss bija direktors.

— Vislabāk būs, ja nodosiet lietas Kiteredžam; varat aizrādīt, ka gribat pavadīt ziemu Eiropas kontinentā vai Anglijā. Un vēl jo labāk, ja jums izdosies izvairīties no ziņām presē par jūsu aizceļošanu. Pamēģiniet izlikties, ka interesējaties par visu ko, tikai ne par transportu. Un, ja uzzināsiet, kurš no angļu kapitālistiem domā staties pie apakšzemes dzelzceļu izbūves vai saistīts ar šo pasākumu un tāpēc ņemams vērā, tad nekavējoties dariet to man zināmu. Jo, saprotiet, tas būs nevis amerikāņu, bet angļu uzņēmums, angļu no sākuma līdz galam, ja arī mēs tur piedalīsimies, de Soto. Tas jums jāzina. Angļi diezin kā necieš amerikāņus, un es negribu dot iemeslu naida kurināšanai pret amerikāņiem.

— Pareizi, šef, es saprotu. Es jums lūgtu tikai vienu: ja varu būt jums arī vēlāk noderīgs, tad nepiemirstiet mani. Mēs esam tik ilgi strādājuši kopā, šef, un tik labi sapratušies, ka man būtu ļoti grūti pēc visa tā ... — viņš apklusa, vērdamies Kūpervudā ar lūdzošām acīm, un Kūpervuds atbildēja viņam ar draudzīgi labvēlīgu, bet reizē neizdibināmu skatienu.

— Labi, labi, de Soto! Es to visu zinu un saprotu. Nāks laiks, nāks padoms. Es jūs nepiemirsīšu.

VII NODAĻA

Apgādājis Sipensu ar visām nepieciešamajām instrukcijām un noskaidrojis, ka vajadzēs braukt uz Ņujorku, lai apspriestos ar vienu otru finansistu, kā, likvidējot pasākumus Čikāgā, realizēt kaut daļu savu ieguldījumu, Kūpervuds pievērsās savās domās Berenikai un jautājumam, kā ceļot un dzīvot ar viņu kopā, nemodinot sabiedrības uzmanību.

Protams, viņš apzinājās daudz skaidrāk nekā Berenika, ar kādām stiprām saitēm viss kopēji pārdzīvotais un pārciestais saista viņu ar Eilīnu. Berenikai tas vienkārši nebija saprotams — kaut vai daļēji tāpēc, ka viņa sen bija nomanījusi Kūpervuda kvēlās jūtas pret sevi. Kūpervudam bija pilnīgi skaidrs arī tas, ka attiecībā uz Eilīnu derīga tikai viena taktika — izlīgšana un diplomātija. Jebkurš cits rīcības veids būtu pārāk riskants, sevišķi pēc nesenā neglītā trača Čikāgā sakarā ar viņa dibinātajām akciju sabiedrībām un darba paņēmieniem, ka arī Londonas plānu piepildīšanās gadījumā. Viņu taču bija apvainojuši kukuļu došanā un vispār sadzīves noteikumu pārkāpšanā. Izpelnīties vēl kādus publiskus apvainojumus vai sagaidīt atklātas nepatikšanas no Eilīnas — viņa taču varēja paziņot laikrakstu redakcijām par viņa attieksmēm ar Bereniku, — tas būtu vairāk nekā drausmīgi.

Bez tam Kūpervudam radīja bažas vēl kāds apstāklis, kas varēja būt par cēloni nesaskaņām starp viņu un Bereniku. Tie bija viņa sakari ar citām sievietēm, jo daži no tiem vēl nebija pārtraukti. Labi, Ārlete Veina bija tikpat kā izsvītrota no viņa dzīves, tāpat vienai otrai intrigai bija tikai gadījuma raksturs, bet vēl taču palika Kerolaina Henda, Hosmēra Henda, turīga Čikāgas dzelzceļu un konservu tresta akcionāra, sieva. Tolaik, kad Kūpervuds iepazinās ar Kerolainu, viņa vairāk atgādināja meiteni nekā sievu. Hends bija no Kerolainas šķīries, taču atstājis viņai labu kapitālu. Kerolaina arī vēl tagad bija stipri pieķērusies Kūpervudam. Viņš bija tai nopircis namu Čikāgā un savu finansiālo kauju laikā pavadījis daudz jauku brīžu Kerolainas sabiedrībā, būdams pārliecināts, ka Berenika viņu nekad neiemīlēs.

Un nu Kerolaina dzīrās pārcelties uz Ņujorku, lai būtu tuvāk Kūpervudam, kad viņš galīgi pametīs Čikāgu. Kerolaina bija gudra sieviete, bez greizsirdības — vai vismaz neizrādīja to; skaista, kaut arī ģērbās mazliet pārāk izaicinoši; viņas asprātība un možums allaž sagādāja Kūpervudam labu omu. Viņai bija trīsdesmit gadu, bet pēc izskata divdesmit pieci, un garīga možuma ziņā viņa varēja sacensties ar divdesmit gadus vecām. Līdz pat pēdējam laikam, kad parādījās pie apvāršņa Berenika, un arī pašlaik, kaut Berenika to nezināja, Kerolaina Henda rīkoja viesības, uzaicinot visus, ko Kūpervudam vajadzēja sastapt. Tā bija viņas mazā savrupmāja Ziemeļu pusē, kuru bija pieminējušas Čikāgas avīzes savos negantākajos uzbrukumos Kūpervudam. Kerolaina bieži mēdza piekodināt Kūpervudam, lai tas ir atklāts pret viņu un, ja vairs nemīl, lai tad godīgi pasaka to, — viņa nemēģinās to aizturēt.

Pārdomājot tagad šo sakaru, Kūpervuds prātoja, vai nevajadzētu, atsaucoties uz Kerolainas vārdiem, atklāti izrunāties ar viņu un tad šķirties. Tomēr, lai kā viņš mīlēja Bereniku, šāds solis viņam šķita pārāk krass. Gan jau viņš pratīs izskaidroties ir ar vienu, ir otru. Katrā gadījumā viņš nevienam neļaus iejaukties savās un Berenikas attieksmēs un pildīs solījumu būt uzticīgam Berenikai, cik vien tas bus viņa spēkos.

Taču viņa domas pastāvīgi atgriezās pie Eilīnas un viņš nespēja atvairīt neviļus atausušās atmiņas par tām nejaušībām, kas bija novedušas viņus pie tik ilgstošas, ciešas savienības. Kas tā bija par vētrainu un kvēlu mīlestību, kad Eilīna bija ieradusies pie viņa Filadelfijā, un cik bēdīgas sekas tam visam bija, jo šim notikumam piekrita stipri liela nozīme viņa pirmajā finansiālajā neveiksmē. Bezbēdīgā, neapdomīgā, neprātīgi iemīlējusies Eilina — cik dedzīgi viņa ziedoja savu jaunību, alkdama tikai vienu: mūžīgu pieķeršanos, mūžīgu uzticību, kuru mīlestība, sadragājot visus šķēršļus savā triumfa gājienā, nevienam nekad nav devusi. Un pat tagad, pēc tik daudziem gadiem, pēc visādām dēkām viņa un arī viņas dzīvē, Eilīna nav mainījusies un tāpat vēl mīl viņu.

— Zini, dārgā, — viņš sacīja Berenikai, — man patiešām žēl Eilīnas. Viena pati šai plašajā namā Ņujorkā, bez cik necik interesantiem paziņām, visādu vējagrābšļu aplenkta, kuri velk viņu uz restorāniem uzdzīvot un žūpot, pie kam rēķinus, protams, maksā viņa. Man to stāstīja apkalpotāji, tie man joprojām uzticīgi.

— Tas tiešām ir ļoti bēdīgi, — Berenika piezīmēja, — bet arī ļoti saprotami.

— Man negribētos būt nežēlīgam pret viņu, — Kūpervuds turpināja. — īstenībā es vienīgais esmu pie visa vainīgs. Man ienāca prātā, ka labi būtu sameklēt kādu patīkamu jaunu cilvēku no Ņujorkas labākajām aprindām vai vismaz tām tuvu stāvošu, kurš par zināmu atlīdzību uzņemtos viņu izklaidēt un pakavēt viņai laiku. Zināms, es to nedomāju tādā nozīmē... — viņš uzmeta Berenikai skatienu un sāpīgi pavīpsnāja.

Berenika klausījās šķietami vienaldzīgi, tikai viņas acīs uz mirkli iedzirkstījās pārsteigums un mutes kaktiņi notrīsēja. Tomēr Kūpervuds nemanīja, ka viņa izjūt dziļu apmierinājumu, jo pati daudz lauzījusi galvu par šo jautājumu.

— Nezinu, vis, — viņa piesardzīgi novilka. — Iespējams ,ka pasaulē sastopami arī tādi cilvēki.

— Nu, ar tādiem visas malas pilnas, — Kūpervuds lietišķi attrauca. — Protams, tam jābūt amerikānim. Eilīna necieš ārzemniekus kavalieru lomā. Bet to es gan zinu: ja gribam, lai mūs liek mierā un mēs varam netraucēti doties ceļojumā, tad šis jautājums jānokārto iespējami drīz.

— Man šķiet, es zinu piemērotu cilvēku, — Berenika domīgi sacīja. — Viņu sauc Brjūsu Tolliferu. Viņš ir no Virdžmijas un Dienvidkarolīnas Tolliferiem. Varbūt tu pat pazīsti viņu.

— Nē. Bet vai viņš ir tāds, kādu es domāju?

— Ļoti skaists jauneklis, ja tu tādu domā, — Berenika atbildēja. — Es pati viņu nepazīstu. Esmu redzējusi tikai vienu reizi Ņudžersijā, Denijas Mūras tenisa sacīkstēs. Edgars Bonsils toreiz stāstīja man, ka tas esot īsts parazīts un pastāvīgi dzīvojot uz bagātu sieviešu, piemēram, misis Denijas Mūras rēķina. — Viņa iesmējās un piemetināja: — Manuprāt, Edgars bija noraizējies, ka tikai es neiemīlos šai Tolliferā, un man viņš tiešām patika!

Un viņa uzsmaidīja Kūpervudam tā, it kā nule iedomājusies par šā jaunā cilvēka eksistenci.

— Tas skan daudzsološi, — Kūpervuds noteica. — Droši vien šo jaunekli Ņujorkā labi pazīst.

— Jā, Edgars man stāstīja, ka Tollifers esot bieži sastopams Volstrītā. Viņš gan nepiederot pie finansistu aprindām, bet grozoties tanīs, lai laistu citiem miglu acīs.

— Lieliski! — Kūpervuds ļoti apmierināts iesaucās. — Tādā gadījumā es viņu sameklēšu bez pūlēm, kaut gan šā tipa pārstāvju nekur netrūkst. Man pašam gadījies savā laikā tādus sastapt.

— Manuprāt, tas viss ir diezgan pretīgi, — Berenika sacīja. — Labi būtu, ja mums nevajadzētu pat runāt par to. Pie tam, ja tu gribi kādu izmantot šais nolūkos, tev jābūt pārliecinātam, ka viņš nesagādās Eilīnai nekādas nepatikšanas.

— Es gribu Eilīnai tikai labu, Bēvij, labu jebkurā nozīmē. Tev tas jāsaprot. Es vienkārši gribu atrast tādu cilvēku, kas varētu viņas labā izdarīt to, ko ne viņa pati, ne es, ne mēs abi kopā nevaram un nespējam veikt, — Viņš apklusa un jautājoši pavērās Berenikā. Viņa atbildēja ar mīklainu, sērīgu skatienu. — Man vajadzīgs cilvēks, kas uzņemas pakalpot Eillnai, sagādājot tai izpriecu un izklaidēšanos, un es par to labprat samaksašu un devīgi turklāt.

— Labi, gan jau redzēsim, — Berenika atvairījās un tad iesāka, it kā vēlēdamās pārmainīt nepatīkamo tematu: — Rīt pulksten vienos ierodas mana māte. Istabas Brendinghēmas viesnīcā jau sarunātas. Bet man vēl bija sakāms tev kāds vārds par Rolfu.

— Vai kas noticis?

— Ak, viņš ir tik nepraktisks! Viņam nekad nekas nav mācīts. Man tā gribētos atrast viņam kādu nodarbošanos.

— Par to tev nav jāraizējas. Es uzdošu kādam no saviem kompanjoniem parūpēties par viņu. Lai brauc šurp, es viņu ielikšu par sekretāru. Pateikšu Kiteredžam, lai tas viņam aizraksta.

Bereniku aizkustināja viņa augstsirdība un tā vienkāršība, ar kādu viņš mēdza visu atrisināt.

— Lūdzams, neuzskati mani par nepateicīgu, Frenk! Tu esi tik labs pret mani.

VIII NODAĻA

Kamēr Berenika stāstīja Kūpervudam par Brjūsu Tolliferu, šis skaistais vējagrābslis atpūtināja savu jau diezgan nogājušos ķermeni, visai mainīga un izmanīga gara mītni, kādā no pašām šaurākajām misis Zelmas Hollas mēbelētās pansijas istabām 53. Austrumu ielā. Kādreiz tas bija skaitījies diezgan pieklājīgs kvartāls, bet nu pavisam nolaists, iespiests Ņujorkas «brūnās frontes»1 rindās. Tollifers juta mutē riebīgu garšu pēc vakarnakts uzdzīves; viņam blakus uz laika zoba sagrauztas taburetes atradās pudele viskija, sifons ar zelteri un cigaretes. Un pie viņa sāniem uz dīvāna nolaistās atzveltnes gulēja ļoti pievilcīga jauna aktrise, kura dalījās ar Tolliferu savos ienākumos, savā pajumtē un visā pārējā, kas tai vēl piederēja.

Abi snauda, lai gan pulkstenis tuvojās vienpadsmitiem. Pēc brītiņa Rozālija Harigena atvēra acis, pārlaida skatienu trūcīgajai telpai ar nomelnējušām, kādreiz krēma krāsas lapelēm, ar zemu, trīsdaļīgu tualetes spoguli, vecu kumodi un nolēma, ka jāceļas augšā un jāsavāc neglīti izsvaidītie apģērba gabali. Tepat istabā bija atdalīts stūrītis virtuvei un mazgājamai telpai. Pa labi no taburetes atradās rakstāmgalds — tur Rozālija lika ēdienus, ja gadījās ēst mājās.

Pat novalkātajā rītatērpā Rozālija izskatījās valdzinoša. Krāšņie, cirtainie, melnie mati, smalkā, baltā sejiņa ar nelielam, skadrām, melnām acīm, sarkanās lūpas, mazliet uzrautais deguntiņš, graciozais, kārdinoši apaļīgais augums — tas viss kopā pagaidām vēl turēja gūstā nepastāvīgo, gaisīgo skaistuli Tolliferu.

Rozālija prātoja, vai nevajadzētu sajaukt viskiju ar sodu Tolliferam un piedāvāt viņam cigareti. Un tad, ja viņam iegribētos, uzvārīt kafiju un pāris olu. Bet, ja viņam labāk patīk tēlot iemigušo un nelikties viņu redzam, tad vajadzētu ģērbties un iet uz mēģinājumu, kam jānotiek divpadsmitos. Pēc tam var atgriezties un mierīgi gaidīt, kad viņam labpatiks uzmosties. Rozālija bija iemīlējusies līdz ausīm.

Tollifers, šis sieviešu mednieks, pavisam dzestri izturējās pret visiem laipnības pierādījumiem. Un kā nu ne! Viņš taču bija slaveno Virdžīnijas un Dienvidkarolīnas Tolliferu atvase! Viņam bija vieta vislabākajās aprindās! Vienīgā nelaime bija tā, ka parasti viņam nebija ne centa pie dvēseles, un, ja nepagadītos Rozālija vai cits līdzīgs skuķēns, Tollifers būtu galīgi noklīdis no ceļa, nodzēries un iekritis parādos. Taču šā vai tā, par spīti visiem trūkumiem viņš pievilka sievietes kā magnēts, lai gan vairāk nekā divdesmit gadu ilgās romantiskās dēkas nebija viņu novedušas līdz labai partijai. Tāpēc, kad viņam patrāpījās kāds iemīlējies upuris, viņš izturējās pret to skarbi, ironiski un tiranizēja to, kā prata.

Tollifers bija dienvidnieks, cēlies no kādreiz turīgas ģimenes ar augstu sabiedrisko stāvokli. Čarlstonā vēl tagad bija saglabājusies skaista, senlaicīga ferma, kurā mājoja šās kādreiz dižās cilts pēdējās atvases, kas bija palikušas dzīvas pēc pilsoņu kara. Tie vēl šobaltdien glabāja konfederācijas laiku ķīlu zīmes un obligācijas tūkstošiem dolāru vērtībā, par kurām tagad nedeva ne centa. Tollifera brālis Veksfords atradās armijā un bija uzkalpojies līdz kapteinim. Brjūsu viņš uzskatīja par izšķērdētāju un dīkdieni.

Sanantonio, Teksasā, dzīvoja otrs brālis, turīgs rančo īpašnieks, kas bija rietumos izdevīgi apprecējies, nodibinājis ģimeni un lūkojās uz Brjūsa cerībām iekļūt Ņujorkas sabiedrībā kā uz tīrām aplamībām. Ja Brjūss būtu patiešām spējīgs ko panākt, — teiksim, apprecēt bagātu mantinieci —, tad kāpēc tas sen jau nebija noticis? Tiesa, šad tad Brjūsa vārds patrāpījās avīzēs, un reiz pat bija paklīdušas baumas, ka viņš precēšot turīgu, nule sabiedrībā parādījušos meiteni, taču par to runāja pirms desmit gadiem, kad Brjūsam bija tikai divdesmit astoņi! No tā visa nekas nebija iznācis, un ne Brjūsa brāļi, ne citi tuvinieki neticēja viņam vairs ne tik, cik melns aiz naga. Pazudis cilvēks! Vairums viņa kādreizējo draugu Ņujorkas sabiedrībā sliecās uz tām pašām domām. Viņš bija pārāk lielā mērā savu iekāru upuris, pārāk zemu vērtēja savu sabiedrisko stāvokli un labo slavu. Un nu jau sen, kopš viņš atradās uz tās robežas, kad neviens vairs neuztic ne centa.

Un tomēr daudzi viņa bijušie paziņas, vīrieši un sievietes, veci un jauni, nejauši sastapuši viņu neiereibušu un pieklājīgi apģērbušos, neviļus nožēloja, ka viņam nav laimējies ieprecēties turīgās aprindās un tā atgriezties tai sabiedrībā, kurā viņš tik labi iederētos. Viņa piemīlīgā dienvidnieku izruna bija tik jauka un smaids tik pievilcīgs!

Pašreizējā dēka ar Rozāliju Harigenu bija sākusies pirms diviem mēnešiem, un tai nebija paredzams ilgs mūžs. Rozālija bija vienkārša koriste un pelnīja trīsdesmit piecus dolārus nedēļā. Viņa bija jautras dabas, mīlīga un sirsnīga meitene, bet Tollifers juta, ka viņai trūkst neatlaidības, lai taisītu karjeru. Vienīgi viņas vilinošais augums, mīlas kvēle un dedzīgā pieķeršanās pagaidām turēja Tolliferu valgos.

Un tā šorīt Rozālija, vērodama neizteicamā svētlaimē viņa izjukušos, melnos matus, daiļi veidoto muti un zodu, reizē izjuta izmisīgas bailes: viņu atņems cita! Rozālijā zināja, ka viņš pamodīsies ar lamu vārdiem, drausmīgiem lāstiem un niknām pavēlēm, bet viņai pietiktu laimes, ja varētu sēdēt Tolliferam blakus stundām ilgi un retumis pieskarties viņa matiem.

Tikmēr Tollifera apziņa ar pūlēm atbrīvojās no miega važām un negribot atgriezās pie ikdienas dzīves rūgtās tiešamības. Bez tās naudas, ko viņš varēja saņemt no Rozālijas, viņam nebija nekā. Un Rozālija īstenībā jau pietiekami apnikusi. Jā, kad viņam laimētos sastapt bagātu sievieti, tad viņš gan parādītu, ko nauda spēj (pat ja vajadzētu precēties), un tad gan visi vietējie iznireļi, kuri tagad noskatās uz viņu no augšas, redzētu, ko nozīmē Tollifers, Tollifers ar naudu!

Tikko pirmo reizi ieradies Ņujorkā, viņš bija mēģinājis aizbēgt ar iemīlējušos mantinieci, bet tās vecāki aizsūtīja meiteni uz ārzemēm. Tollifera vārdu vazāja pa avīzēm, lamāja par pūra mednieku, brīdināja no viņa visas turīgas un pieklājīgas ģimenes, kas grib redzēt savas meitas laimīgā laulībā. Šī viņa neveiksme vai kļūda kopā ar dzeršanu, kāršu spēli un uzdzīvošanu pakāpeniski aizvēra viņam visas to namu durvis, kuros viņš tā vēlējās iekļūt.

Galīgi pamodies, Tollifers sāka ģērbties un bārt Rozāliju, ka tā viņu vakar aizvilkusi uz viesībām. Viņi bija apmeklējuši Rozālijas draugus, un Tollifers dzērumā bija sācis tos izsmiet un nozākāt, tā ka tie varēja priecāties, tikuši no viņa vaļā.

— Tādi stulbeņi, tādi salašņas! — viņš brēca. — Un kāpēc tu man neteici, ka tie avīžu skribenti arī būs? Tavi aktieri jau nav ne velna vērti, nudien, bet tie papīra smērētāji, cilvēku rējēji, kurus atvāca līdzi tavas draudzenes! Fui!

— Es taču nemaz nezināju, ka viņi ieradīsies, Brjūs! — taisnojās bālā, daiļā Rozālija, grauzdēdama maizi uz gāzes pavarda. — Es domāju, ka tur būs tikai mūsu rēvijas zvaigznes!

— Zvaigznes! Un tās tu sauc par zvaigznēm? Ja tās ir zvaigznes, tad es esmu vesela zvaigznāju sistēma! — (Šis salīdzinājums nenonāca līdz Rozālijas apziņai, nabadzīte nesaprata, par ko viņš runā.) — Palaistuves, vairāk nekas! Nu, bet tu jau zvaigzni no petrolejas lampiņas nemāki atšķirt!

Tad viņš nožāvājās un atkal nodomāja: kad beidzot viņš saņems drosmi un pārvilks tam visam svītru? Vai iespējams vēl zemāk krist? Ļauties uzturēties no skuķiem, kas tikko nopelna sev iztikai, žūpot un spēlēt kārtis ar viņu paziņām, kuriem viņš ar savām tukšajām kabatām nevar justies pat līdzīgs!

— Nē, es vairs nevaru to izturēt! — viņš iesaucās. — Man pietiek! Es te ne mirkli ilgāk nepalikšu! Tas ir pārāk pazemojoši!

Viņš mēroja lieliem soļiem istabu, pikti iegrūdis rokas kabatās, kamēr Rozālija klusēdama blenza viņā. Meitene aiz bailēm nespēja parunāt.

— Vai dzirdi, ko es saku? — viņš nikni uzsauca. —Cik ilgi tu stāvēsi ka lelle? Ak jūs sievietesl Te jus plosāties ka kaķenes, te stāvat kā mēmas! Ak Dievs, ja es sastaptu vienu .sievieti, vienu vienīgu, kurai butu kaut drusciņ prāta, tad es... tad es...

Rozālija pavērās augšup uz viņu. Meitenes lūpas notrīsēja izmocītā smaidā.

— Ko tad tu darītu? — viņa klusu jautāja.

— Es viņai pieķertos no visas sirds! Varbūt es viņu pat iemīlētu! Bet kāda jēga par to runāt? Te es esmu, šai midzenī, un kādēļ? Es taču piederu citai pasaulei, un man jātiek tur atpakaļ! Mums abiem jāšķiras. Nekā nevar darīt. Es te neizcietīšu ne mirkli ilgāk!

Viņš piesteidzās pie sienas skapja, paķēra meteli un platmali un metās uz durvīm. Taču Rozālija aizskrēja priekšā, apskāva viņu un piekļāva vaigu pie viņa sejas.

— Paliec, Brjūs, paliec! — viņa elsoja. — Ko es tev esmu nodarījusi? Vai tu mani vairs nemaz nemīli? Vai neesmu darījusi visu, ko vien tu vēlējies? Es taču nekā no tevis neprasu, tikai paliec pie manis! Paliec, Brjūs!

Bet Tollifers atgrūda viņu.

— Nebrēc, Rozālij, kad tev saka! — viņš uzsauca. — Tu zini, ka es to ciest nevaru. Ar to tu mani neatturēsi. Es aizeju tāpēc, ka man jāiet!

Viņš atvēra durvis, bet Rozālija atkal metās ceļā un nostājās uz sliekšņa.

— Tu nedrīksti mani tā pamest, — viņa vaimanāja. — Dzirdi, tu nedrīksti mani pamest, Brjūs! Es darīšu visu, visu, ko vien tu gribi! Es dabūšu vairāk naudas, es sameklēšu labāku darbu, es zinu, ka es to panākšu. Mēs pārcelsimies uz citu istabu. Es to visu nokārtošu, Brjūs! Nāc apsēdies un neesi tik ļauns pret mani! Es padarīšu sev galu, ja tu mani pametīsi!

Bet Tollifers šoreiz bija nepielūdzams.

— Met mieru, Rozij! Neesi tik stulba! Es labi zinu, ka tu galu sev nedarīsi, un tu to zini tāpat. Nemuļķojies! Nomierinies, es atnākšu pie tevis šovakar vai varbūt rītdien, bet man jāatrod sev kāds darbs, tas ir viss. Vai tu saproti?

Rozālija juta, ka zem viņa skatiena spēki zud. Viņa saprata, ka nenovēršamajam jānotiek: Tollifers nav atturams, ja viņš nodomājis aiziet.

— O, Brjūs! Es tevi nelaidīšu! Nelaidīšu, nelaidīšu! Tu nevari tā aiziet! — viņa izmisumā daudzināja, kļaudamās viņam cieši klāt.

— Nevaru? — viņš iesmējās. — Nu, tad paskaties!

Tollifers atgrūda meiteni un aši noskrēja pa kāpnēm. Rozālija palika kā sastingusi un šausmās noklausījās, kā noblākšķēja ārdurvis. Tad viņa gausi apgriezās, iegāja savā istabā, aizvēra durvis un atbalstījās pret tām.

Bija laiks doties uz mēģinājumu, bet viņa nodrebēja, to iedomādamās. Tagad viss vienalga. Nav kam dzīvot... Ja nu vienīgi tad, kad viņš atgrieztos... viņam taču jānāk pēc savām mantām...

IX NODAĻA

Tollifers jau sen prātoja pameklēt darbu kādā starpniecības kantorī vai pie notāra, kam darīšanas ar bagātu atraitņu vai mantinieču īpašumu uzraudzību. Tomēr viņam sagādāja grūtības tas, ka viņš bija zaudējis saskari ar tiem izveicīgajiem jaunajiem cilvēkiem, kas bija pratuši ielavīties pašās labākajās Ņujorkas aprindās un pilniem malkiem baudīja dzīvi. Šādi ļaudis bija ne tikai noderīgi, bet dažkārt tieši nepieciešami naudīgām dāmām bez attiecīgas aizmugures, kuras tomēr alka iekļūt sabiedrībā, vai pārziedējušām jaunavām, kuras par spīti gadu skaitam vēl sapņoja par atbilstošu partiju.

No šādiem cilvēkiem prasīja izcelšanos no labas amerikāņu ģimenes, patīkamu ārieni, smalkas manieres, vispusīgas zināšanas par dažādām sporta nozarēm: burāšanu, zirgu skriešanās sacīkstēm, tenisu, polo, jāšanu, braukšanu četrjūgā, tāpat par operu, teātri un citām izpriecām. Šie jaunie cilvēki braukāja kopā ar bagātniekiem uz Parīzi, Biaricu, Montekarlo, Nicu, Sveici, Ņūportu, Palmbīču, apmeklēja slepenas spēļu elles dienvidos un dažādus aristokrātiskus klubus. Ņujorkā viņi parasti bija sastopami smalkos restorānos vai operu un teātru «dimanta pakavā» — dārgajās benuāra ložās. Viņiem vajadzēja prast nevainojami ģērbties, piemērojoties jebkuram gadījumam, būt pakalpīgiem un izmanīgiem, lai sagādātu labākās vietas hipodromā, tenisa un futbola sacīkstēs vai populārās izrādēs. Bija vēlams, lai viņi prastu dažādas kāršu spēles un varētu izskaidrot iesācējiem sarežģītos noteikumus, tāpat gadījumā sniegt derīgu padomu vai aizrādījumu attiecībā uz apģērbiem, rotaslietām un telpu iekārtu. Taču pats galvenais — viņiem vajadzēja rūpēties par to, lai viņu patroneses iespējami biežāk piemin avīžu slejās, pilsētas hronikas nodaļā.

— Šāda veida daudzpusīgu darbību parasti devīgi atalgoja, un tur nebija nekā nosodāma, tāpēc ka izveicīgajam jaunajam cilvēkam nācās šķiest ne mazumu pūļu un bieži vien nest upurus, atsakoties padoties jaunības un daiļuma vilinājumiem, jo viņa pakalpojumus izmantoja galvenokārt pusmūža dāmas, kas līdzīgi Eilīnai baidījas no bais mīgās vientulības tiklab sabiedriskajā, kā jūtu sfērā.

Tollifers tā bija darījis gadiem ilgi, bet savā trīsdesmit otrajā mūža gadā sācis just apnikumu. Tad aiz garlaicības un dziļas vienaldzības pret visu viņš pamazam slīdēja aizvien zemāk, sāka dzert vai meklēt aizmiršanos jaunas estrādes daiļavas apskāvienos, kura davāja tam savu mīlu un kaisli bez savtīgiem aprēķiniem. Taču tagad viņš atkal domāja par atgriešanos šais restorānos, bāros, hoteļos un citās bagātnieku uzturēšanās vietās, jo tikai tur varēja cerēt kaut ko iegūt. Šoreiz viņš savaldīsies, metīs dzeršanu pie malas, sadabūs mazliet naudas, kaut vai aizņemsies no Rozālijās, lai savestu savu ārieni pienācīgā kārtībā, un gan tad viņam radīsies iespēja paradīt sevi no labākās puses.

— Jā, tad — tad visi redzēs, ko viņš vērts!

X NODAĻA

Tikmēr Eilīna Ņujorkā veltīgi lauzīja galvu, kā padarīt savu dzīvi saistošāku un izbēgt no garlaicības mokām. Lai gan Kūpervuda pils, kā to visi dēvēja, bija viena no greznākajām un skaistākajām savrupmājām visā pilsētā, Eilīnai tā bija tukša čaula, viņas mīlas un sabiedrisko panākumu kaps.

lagad viņa labi saprata, cik lielu pārestību savā laikā

Tagad viņa labi saprata, cik lielu pārestību savā laikā nodarījusi Kūpervuda pirmajai sievai un bērniem. Toreiz viņa nebija pat nojautusi, kas misis Kūpervudai jāizcieš, nu viņa pati dabūja baudīt šo rūgto malku. Par spīti savai pašaizliedzīgajai mīlai, kas viņai lika pamest māju, draugus, atteikties no sabiedriskā stāvokļa un labās slavas, viņa bija nonākusi dziļā izmisumā. Citas sievietes, nežēlīgas, cietsirdīgas, atņem viņai Frenku — un ne jau aiz mīlas, bet viņa slavas un bagātības vilinātas. Un Frenku valdzina viņu jaunība un skaistums, kaut gan vēl pirms dažiem gadiem šīs sievietes nebūtu varējušas ar Eilīnu sacensties. Bet vienalga — tās Kūpervudu nekad nedabūs! Nekad! Neviena no tām nekad nesauksies par Frenka Aldžernona Kūpervuda sievu! Uzticīga mīlestība, uzticīga laulība — ar šīm saitēm Eilīna saistījusi Kūpervudu, un tās viņam nekad neizdosies saraut! Viņš neiedrošināsies atklāti pamest Eilīnu vai ierosināt šķiršanos. Pārāk daudz par viņu zināms — un ne tikai Eilīnai vien, bet viņa papūlēsies, lai visiem atklātu Kūpervuda īsto seju, ja viņš iedomātos atstāt sievu. Eilīna nebija aizmirsusi vīra vaļsirdīgo atzīšanos, ka viņš mīl jauno, glīto Bereniku Flemingu. Diezin kur viņa tagad atrodas? Droši vien Kūpervuda tuvumā. Bet Berenika nekad nebūs Kūpervuda likumīgā sieva, nekad!

Bet cik nomācoša ir šī vientulība! Lielais nams, plašās telpas ar marmora grīdām, griesti ar skulptūru veidojumiem, ar kokgriezumiem rotātās durvis, izkrāsotās, ar gleznām dekorētās sienas! Bars kalpotāju, kuri tikpat labi var būt algoti izspiegotāji! Un tik maz ko darīt, tik maz cilvēku, ar kuriem sastapties un kuri vispār vēlas viņu pazīt! To lielo savrupmāju iemītnieki, kuras atrodas Kūpervuda namam kaimiņos, neizrāda ne mazāko velēšanos pazīt viņu vai Kūpervudu par spīti visai viņu bagātībai.

Pāris iztapīgu pielūdzēju, kurus viņa tikko var ciest, daži tuvinieki, to skaitā abi viņas brāļi, kas dzīvo Filadelfijā, — tas ir viss. Brāļi ir turīgi un ieņem sabiedrībā redzamu stāvokli, bet ļoti reliģiozi un šaursirdīgi; viņu sievas un bērni turas tālāk no Eilīnas. Brāļi retumis ierodas uz brokastīm vai pusdienām vai paliek pie Eilīnas pa nakti, kad iebraukuši Ņujorkā, bet pārējos ģimenes locekļus viņi nekad neņem līdzi. Starp īsajiem apciemojumiem vienmēr ir ilgs laika sprīdis. Eilīna labi saprot brāļu domas par sevi, un brāļiem arī nav noslēpums, ka viņa to zina.

Un vairāk nekā, neviena kaut cik nozīmīga cilvēka! Laiku pa laikam pie viņas sapulcējas aktieri un izlaidīgi jaunekļi, kas galvenokārt tīko aizņemties naudu, bet savu uzmanību veltī savām gados jaunākām draudzenēm. Un vai Eilīna pavisam varētu pēc Kūpervuda iemīlēties kādā no šiem tukšajiem izpriecu meklētājiem? Mirkļa aizraušanās, — jā! Pēc ilgām, vientulībā aizvadītām dienām, drūmu domu nomocīta, vīnā apreibinājusies, viņa spējīga aizmirsties jebkurās rokās, klausoties mīļos vārdos. Ak dzīve, vientulība, gadu straujā gaita! Cik ātri izgaist viss, kas bija tuvs un jauks!

Kāds izsmiekls šis lepnais nams ar visām gleznu galerijām, skulptūrām un gobelēniem! Kupervuds, viņas vīrs, te ierodas tik reti. Un, kad viņš ierodas, tad ir piesardzīgs un vēss, lai gan kalpotāju priekšā tēlo uzmanīgu laulāto draugu. Skaidrs, ka tie uzskata viņu par Eilīnas un savu pavēlnieku, un tā tas arī ir, jo Kupervuds te ir saimnieks un visi viņam pakļaujas. Un, kad Eilīna mēģina sacelties vai izpaust savu sašutumu, cik pieglaudīgs un vērīgs viņš kļūst, cik maigi satver viņas roku vai pieskaras plecam un atgādina: «Eilīn, neaizmirsti taču! Tu esi un vienmēr būsi Frenka Kūpervuda sieva, bet tev ir jāievēro mūsu noruna.»

Un, kad viņai izlaužas nikni vārdi vai asaras, kad viņa izskrien no istabas ar trīsošām lūpām, asarām birstot, satraukuma lēkmē, tad viņš seko un māk pierunāt tik mīļi un pārliecinoši, ka beigās viņa piekrīt visam. Bet, ja tas neizdodas, viņš atsūta puķes, uzaicina doties uz operu, — un tad viņai jāpadodas; Kūpervuds prot labi izmantot viņas vājību un godkāri, jo parādīties ļaudīs Kūpervuda pavadībā — tas taču nozīmē, ka viņa joprojām ir Kūpervuda sieva, viņa namamāte!

XI NODAĻA

De Soto Sipenss, ieradies Londonā kopā ar vairākiem izveicīgiem palīgiem, noīrēja namu Naitsbridzā un sāka piesardzīgi vākt kopā Kūpervudam vajadzīgās ziņas.

Viņš tūliņ atklāja visai vērtīgu faktu: abas vecākās apakšzemes līnijas Metropolitēna un Rajona līnija jeb iekšējais loks, kā tās dēvēja, — izveidoja lielu cilpu, līdzīgu tai, kāda bija izveidota Kūpervuda sistēmā Čikāgā un kas bija tik izdevīga viņam un nesa tādus zaudējumus viņa konkurentiem. Abas Londonas līnijas, būdamas pirmās metro līnijas pasaulē, bija nelādzīgi būvētas, tās dzina tvaiks, un tās faktiski aptvēra visus galvenos pilsētas centrus. Tās varēja uzskatīt par atslēgu visam Londonas apakšzemes satiksmes tīklam. Tās virzījās paralēli, apmēram jūdzi atstatu viena no otras, to gali savienojās, lai abu līniju vilcieni varētu braukt cauri, un tās apkalpoja visu rajonu, sākot no Kensingtonas un Pedingtonas stacijas rietumos līdz Oldgeitai Anglijas bankas apvidū austrumos. Tādā kārtā tās aptvēra visas galvenās ielas, veikalu centru, kur grupējās finanses un tirdzniecība, teātrus, lielās viesnīcas, dzelzceļu stacijas un parlamenta ēkas.

Sipenss ātri noskaidroja, ka šīs līnijas, trūcīgi ierīkotas un nemākulīgi izmantotas, tikko spēj segt uzturēšanas izdevumus un ka tās noteikti var padarīt daudz ienesīgākas, jo, izņemot omnibusus, starp rajoniem citas tik ērtas satiksmes nav.

Novecojusies tvaika dzinējspēka sistēma apakšzemes dzelzceļos aizvien vairāk iesvēla publikas neapmierinātību, bet starp jaunajiem finansistiem, kas interesējās par metro izbūvi, kļuva stiprāka tieksme pārkārtot līnijas, elektrificēt tās, piemērot šodienas prasībām. Šai nelielajā grupā iespaidīgākā persona bija kāds lords Steins, galvenais Rajona līnijas akcionārs, visai ievērojams Londonas augstākās sabiedrības loceklis. Kūpervuds bija pieminējis viņu, runājot ar Sipensu.

Saņēmis no Sipensa garu vēstuli ar sīku stāvokļa aprakstu, Kūpervuds jutās ieinteresēts. Iespēja izmantot centrālo loku, ja tūliņ stājas pie darba un saņem koncesiju vai aktus atzarojumu izbūvei, dos viņam tieši to, pēc kā viņš ilgojās, — sakoncentrēs viņa rokās satiksmes tīkla pārvaldīšanu un nodrošinās visu turpmāko līniju vadību.

Tomēr kur lai ņem vajadzīgo summu skaidrā naudā, ja nevēlas apgriezt otrādi savas kabatas? Pasākums prasīs vismaz simt miljonus dolāru! Diezin vai viņš patlaban varēs iejūsmināt kādu ar šo ideju un tā iegūt finansiālu atbalstu, jo Londonas līnijas šobrīd labi ja sedz vajadzīgos uzturēšanas izdevumus. Stāties pie tāda pasākuma pašlaik visai riskanti, nepieciešams visu apsvērt un paredzēt, bet galvenais — laist darbā ļoti izveicīgi un atjautīgi sastādītu reklāmu, kas parādītu viņu pašu iespējami izdevīgā apgaismojumā.

Viņš pārcilāja atmiņā visu ievērojamāko Amerikai finansistu vārdus, viņu uzņēmumus un bankas, it īpaši austrumos, kur viņš, balstīdamies uz iepriekšējiem darījumiem, varētu izmēģināt laimi. Jārada visos pārliecība, ka viņš cenšas nevis iegūt nezin kādu pārmērīgu peļņu, bet iemantot uzticību. Jo Berenikai taisnība: šim beidzamajam un pašam lielākajam no viņa finansiālajiem pasākumiem — ja vispār tur kaut kas iznāks! — jābūt augstākā līmenī nekā agrākajām avantūrām, jo tikai tā iespējams izlīdzināt viņa vecos grēkus un blēdības.

Jāatzīstas, ka sirds dziļumos viņš nebūt nedomāja pavisam atteikties no tiem trikiem, kādus bija lietojis, organizējot un izmantojot pilsētas satiksmes ceļus. Un, tā kā viņa paņēmieni Anglijā nevarēja būt tik plaši pazīstami kā paša dzimtenē, tad viņš vēl jo vairak cerēja uz iespēju nodibināt vairākas akciju sabiedrības: katram atsevišķam iecirknim, katram jaunprojektētain vai pārkārtojamam atzarojumam. Lētticīgā publika tik un tā pirks šīs atšķaidītās akcijas. Tikai tā vien iespējams rīkoties veikalniekam! Publikai vienmēr var «iesmērēt» visu, jāprot tikai iegalvot, ka pasākums sola pastāvīgus un neapšaubāmus ienākumus. Zināms, viss atkarīgs no uzņēmuma labās slavas, solīduma un stabilitātes, bet tas panākams ar labiem sakariem. Izšķīries par to visu, Kuper vuds nosūtīja Sipensam pateicības telegrammu un pavēli palikt Londonā līdz turpmākiem rīkojumiem.

Tikmēr Berenikas māte bija ieradusies Čikāgā un abas iekārtojušas pagaidu mītni. Tiklab Berenika, ka Kūpervuds katrs no sava viedokļa iepazīstināja misis Kārteri ar jaunākajiem notikumiem, kuriem vajadzēja tuvināt visus trīs un radīt pārgrozības viņu dzīvē. Kaut gan sākumā Berenikas klātbūtnē misis Kārtere bija nobirdinājusi dažu labu asaru, galvenokārt sūrodamās par savu pagātni, kura, kā viņa pamatoti atzina, bija svarīgākais iemesls meitas riskantajam solim, tomēr tas viņu visumā nemaz tā nesatrieca, kā viņai šķita pirmajā sirdsapziņas pārmetumu mirklī. Kūpervuds tomēr ir iespaidīgs cilvēks un bez tam pats apgalvo, ka novelēs Berenikai testamentā krietnu daļu sava kapitāla un, ja Eilīna mirs vai dos piekrišanu šķirties, tad precēs Bereniku. Bet pagaidām viss paliek pa vecam: viņš ir misis Kārteres draugs un tās meitas aizbildnis. Un, lai noliek kas notikdams un lai nezin kādas tenkas klīst, tas būs viņu vienīgais attaisnojošais izskaidrojums. Sabiedrībā jārādās kopā, cik reti iespējams, un jācenšas nedot iemeslu aizdomām. Ko viņš un Berenika nodomājuši, tā ir viņu privātā darīšana, bet viņi nekad nebrauks ar vienu vilcienu vai tvaikoni un neapmetīsies vienā viesnīcā.

Londonā, tā Kūpervuds domāja, viss nokārtosies daudz vienkāršāk, un ja izdosies domātais pasākums un nodibināsies sakari ar augstākām finansistu aprindām, tad varēs finansu magnātus un labvēlīgi noskaņotus veikal niekus uzņemt pie sevis ar Berenikas un misis Kārteres palīdzību, jo Kūpervuds bija pārliecināts, ka misis Kārtere pratis radīt sev tādu apkārtni, kādā iederas dzīvot bagātai, cienījamai atraitnei, kas ceļo kopā ar savu meitu.

Bereniku, kas īstenībā bija to visu izdomājusi, šī ideja ļoti nodarbināja. Un pat misis Kārtere, aizmirsusi, ka nupat vēl Kūpervuds licies viņai nežēlīgs egoists, kas gādā tikai par savām ērtībām un nekad nepiekāpsies kāda priekšā, klausīdamās viņā, bija gatava noticēt, ka viss nokārtojas gaužām labi. Berenika bija paskaidrojusi viņai jaunās attieksmes ar Kūpervudu no tīri praktiska viedokļa:

— Es patiešām mīlu Frenku, māt, un vēlos būt viņa tuvumā, cik vien bieži tas iespējams. Viņš nekad nav mēģinājis mani uz to pierunāt, to tu zini. Tā biju es, kas nāca ar šādu ierosinājumu. Man jau sen likās, ka tas nav visai godīgi (kopš uzzināju, ka viņš mūs uztur) — ņemt vien un nekā nedot pretī. Un tad vēl es esmu tāda pati gļēvule kā tu, pārāk patmīlīga un izlutināta, lai varētu dzīvot bez jebkādiem eksistences līdzekļiem, un tā tas būtu, ja viņš būtu mūs pametis.

— Tev taisnība, Bēvij, taisnība! — māte žēlā balsī pārtrauca. — Lūdzama, nepārmet man, es tā jau ciešu. Lūdzu, lūdzu, nedari tā! Es taču vienmēr tiku domājusi vienīgi par tavu nākotni.

— Nebēdājies, māt, neuztraucies! — Berenika atmaigusi mierināja viņu, jo mīlēja māti un piedeva tai viņas maldus un vieglprātību. Tiesa, skolnieces gados viņa bija raudzījusies uz māti no augšas, apšaubot tās gaumi, zināšanas un spriedumus, bet nu, kad viss bija atklājies, Berenika uzlūkoja māti ar citādām acīm un, ja arī nespēja viņu attaisnot, tad juta līdzi un piedeva tai. Viņa vairs nerunāja ar māti nevērīgi un nievājoši, bet centās būt laipna, vērīga, it kā vēlēdamās likt mātei aizmirst visas nodarītās pārestības.

Tāpēc arī tagad viņa izturējās pret māti mīļi un sirsnīgi.

— Atceries, māt, — viņa sacīja, — es taču tā pūlējos izlauzt sev ceļu, bet drīz vien nopratu, ka neesmu piemērota tādam uzdevumam, ka neesmu tā audzināta, lai spētu uzveikt šķēršļus. Mani par daudz saudzējuši un lutinājuši. Es nedomāju pārmest to tev vai Frenkam. Bet sabiedriskā nozīmē es esmu bez nākotnes, it īpaši šai zemē. Vislabākais, ko varu darīt, — un par to esmu pārliecināta, — ir savienot savu dzīvi ar Frenka dzīvi, jo viņš ir vienīgais, kas var man patiesi palīdzēt.

Misis Kārtere piekrītot pamāja un skumji smaidīja. Viņa zināja, ka spiesta darīt visu, ko Berenika vēlas. Viņai nav vairs pašai savas dzīves, nav iespējas dzīvot neatkarīgi no Kūpervuda un savas meitas.

XII NODAĻA

Kad viss tā bija pārrunāts un panākta saprašanās, viņi devās uz Ņujorku — dāmas pirmās, Kūpervuds pēc dažām dienām. Ņujorkā viņš bija nolēmis noskaidrot, kurš no amerikāņu uzņēmējiem būtu ieinteresēts prāvos kapitāla ieguldījumos. Bez tam viņš gribēja saistīties ar kādu starptautisku mākleru firmu, ar kuras starpniecību varētu panākt, lai Londonas uzņēmēji vēlreiz griežas pie viņa ar Čeringkrosas līnijas projektu, nezinādami, ka viņu tas interesē.

Zināms, viņam tikpat Ņujorkā, kā Londonā bija savi mākleri: firma «Džerkinss, Klūrfeins un Rendolfs», bet tādā daudzsološā pasakumā uz tiem nevarēja pilnīgi paļauties. Džerkinss, galvenā figūra firmas amerikāņu atzarojumā, gan visai veikls un izmanīgs, tomēr pārak stipri rūpējās par savam interesēm un dažkārt mēdza vaļīgāk izrunāties. Tomēr griezties pie gluži svešas firmas arī bija bīstami: rezultāti varēja būt vēl ļaunāki. Beidzot viņš nolēma nosūtīt kādu uzticamu cilvēku pie Džerkinsa un likt tam manīt, ka nebūtu slikti, ja Grīvss un Henšovs vēlreiz apmeklētu Kūpervudu.

Šai sakarībā viņš atcerējās, ka starp ieteikšanas vēstulēm, kuras viņam bija iesnieguši Grīvss un Henšovs pirmajā apmeklējumā, bija vēstule no kāda Rafaēla Kola, stipri turīga Ņujorkas baņķiera, kurš tagad dzīvoja kā privāta persona. Pirms vairākiem gadiem Kols bija mēģinājis ieinteresēt Kūpervudu par Ņujorkas transportu, bet Kūpervuds tolaik tā bija ieslīdzis savos Čikāgas pasākumos, ka nespēja atrast mirkli, lai apdomātu Kola priekšlikumu. Tomēr viņiem bija saglabājušās draudzīgas attieksmes, un vēlāk Kols bija iegādājies viena otra Kūpervuda uzņēmuma pajas.

Kolu varētu ne vien iesaistīt Londonas pasākumā, bet ar viņa starpniecību varētu ietekmēt Džerkinsu un piespiest Grīvsu un Henšovu atkārtot savu priekšlikumu. Viņš nolēma uzaicināt Kolu pie sevis uz pusdienām Piektajā avēnijā, lai Eilīnai rastos izdevība tēlot namamāti. Tādā kārtā būs sagādāts prieks Eilīnai un Kolam pierādīts, ka Kūpervuds ir priekšzīmīgs laulāts draugs, — pats Kols bija šai ziņā principiāls cilvēks. Lai Londonas plāns izdotos, nepieciešams radīt jau iepriekš pietiekami respektablu aizmuguri un tā atvairīt iespējamos uzbrukumus. Arī Berenika bija aizrādījusi pirms aizbraukšanas uz Ņujorku: «Ievēro, Frenk, jo vairāk uzmanības tu parādīsi Eilīnai publiski, jo labāk tas būs mums visiem.» Un viņa bija pavērusies Kūpervudā ar savām nesatricināmi mierīgajām, zilajām acīm, un šai skatienā viņam likās ietverta visa gadsimtos uzkrātā sievišķīgā gudrība.

Tāpēc ceļā uz Ņujorku Kūpervuds, atceroties Berenikas gudro padomu, nosūtīja Eilīnai telegrammu, paziņojot par savu ierašanos. Un tūliņ sakarā ar Eilīnu viņš iedomājās uzmeklēt kādu Edvordu Binghēmu, akciju izplatītāju aģentu, kas kādreiz bieži mēdza iegriezties, — no tā būs iespējams dabūt vajadzīgās ziņas par šo Tolliferu.

Tādā kārtā, sastādījis ceļā rīcības programmu, viņš, ieradies Ņujorkā, vispirms piezvanīja Berenikai uz Parka avēniju, uz to pašu savrupmāju, kuru kādreiz bija iedāvinājis misis Kārterei Berenikas vajadzībām. Norunājis apmeklēt Bereniku pievakarē, viņš piezvanīja Kolam, tad uz savu kantori, uz hoteli «Nīderlande», kur kopā ar citām vēstīm uzzināja, ka Binghēms jau interesējies, kad Kūpervudam būtu vēlēšanās viņu sastapt. Pēc tam Kūpervuds devās uz mājām pacilātā omā — pavisam cits vīrs, salīdzinot ar to, kādu Eilīna bija redzējusi pirms dažiem mēnešiem.

Kad viņš torīt iegāja Eilīnas guļamistabā, viņa tūliņ no vīra acīm un gaitas noprata, ka tam padomā kāds patīkams pārsteigums.

— Nu, kā tev klājas, mana dārgā? — viņš iesāka tik laipni un draudzīgi, kā sen nebija runājis. — Ceru, ka manu telegrammu saņēmi.

— Jā, — Eilīna atbildēja mierīgi un reizē diezgan piesardzīgi, uzmezdama viņam paslepeni ziņkāru skatienu, jo viņas jūtās pret vīru bija tikpat daudz mīlestības, cik naida.

— Ā, tu lasi detektīvu piedzīvojumus! — viņš sacīja, ielūkodamies grāmatā uz Eilīnas naktsgaldiņa un domās salīdzinādams viņas aprobežotās intereses ar Berenikas garīgo apvārsni,

— Jā! — viņa strupi atcirta. — Ko tad lai es lasītu — Bībeli, vai? Jeb vai tavas mēneša bilances vai muzeju katalogus?

Viņa bija sašutusi un apvainota līdz sirds dziļumiem, ka Kūpervuds savu Čikāgas likstu laikā nebija atrakstījis ne rindiņas.

— Taisnību sakot, dārgā, — viņš turpināja tikpat pieglaudīgi un labvēlīgi, — es nezin cik reižu dzīros tev rakstīt, bet vienkārši spēka nebija. Vari man ticēt. Bez tam es domāju, ka tu jau lasi avīzes, un tur taču viss aprakstīts sīki jo sīki. Jā, tavu telegrammu saņēmu. Tā mani ļoti aizkustināja. Ārkārtīgi. Es domāju, ka esmu tev atbildējis. Ļoti labi atceros, ka dzīros atbildēt.

Viņš runāja par Eilīnas līdzjūtīgo un uzmundrinošo telegrammu, kuru tā bija atsūtījusi otrā dienā pēc Kūpervuda galīgās sakāves Čikāgas pilsētas padomē.

— Tad jau viss kārtībā, — Eilīna dzestri attrauca. — Pieņemsim, ka tu domāji atbildēt. Kas tev vēl sakāms?

Pulkstenis bija vienpadsmit, bet viņa tikko sāka ģērbties. Kūpervuds ievēroja, ka viņai mugurā sniegbalts mežģīņu rītatērps, — tā bija viņas iemīļotā krāsa, tik labi pieskaņota krāšņajiem, rudajiem matiem, kurus viņš kādreiz bija tā apbrīnojis. Viņš ievēroja arī, ka Eilīnas seju klāj bieza pūdera kārta. Nabadzīte, viņa nevar vairs bez tā iztikt, un tas ir tik bēdīgi! Laiks! Laiks! Laiks! Tas ir laika nerimstošais postīšanas darbs! Viņa kļūst vecāka. aizvien, aizvien vecāka! Un viņa nekā nevar darīt, kaut sirds asiņo, jo viņa ļoti labi zina, kā Kūpervuds necieš sieviešu vecuma pazīmes, lai gan nekad nav par to runājis un pat izlicies, ka nekā nemana.

Kūpervudam bija viņas stipri žēl, tāpēc viņš centās runāt tik sirsnīgi, cik vien prata. Raugoties Eilīnā, viņš domāja, ka Berenika īstenībā izturas pret Eilīnu bez jebkādiem aizspriedumiem. Kāpēc tad lai viņš netēlo šķietamu .samierināšanos un neaizved Eilīnu uz ārzemēm? Protams, nav nepieciešams braukt abiem reizē, — lai viņa izbrauc apmēram tai pašā laikā, tad radīsies iespaids, ka viņu ģimenes dzīvē viss kārtībā. Var arī braukt vienā tvaikonī, tikai tad jāsameklē šis Tollifers vai kāds cits, lai dabūtu brīvas rokas. Varbūt taisni vēlami, lai persona, kas nzņemas izklaidēt Eilīnu, atrodas viņas tuvumā ne vien šeit, bet arī ārzemēs, tad Eilīna nekrustos viņa un Berenikas ceļu.

— Vai tev šovakar kaut kas padomā? — viņš vēlīgi apvaicājās.

— Nē, nekas sevišķs, — Eilīna dzestri atbildēja, nojauzdama pēc Kūpervuda pieglaudīgās balss, ka viņam ir kāda vēlēšanās, un nespēdama to atminēt. — Vai tu domā palikt šeit kādu laiku?

— Jā, kādu laika sprīdi vai vismaz šad tad iegriezties šeit. Man ir daži plāni, kuru labad man ievajadzēsies pavadīt vienu otru nedēļu ārzemēs, un par to es gribēju aprunāties ar tevi.

Viņš apklusa, skaidri nezinādams, kā turpināt. Tas viss bija tik sarežģīti un grūti.

— Man vajadzēs vienu otru uzaicināt pie sevis, un man gribētos, lai tu palīdzi uzņemt viesus, ja tev nav iebildumu.

— Nē, — viņa strupi atteica, juzdama, ka tam visam nav nekāda sakara ar viņas personīgo dzīvi. Kūpervuda domas kavējās kaut kur tālu, kaut gan viņi tik ilgi nebija redzējušies, bet viņa jutās pārāk nogurusi un mazdūšīga, lai sāktu strīdēties.

— Vai tu nevēlētos iet šovakar uz operu? — viņš jautāja.

— Labprāt, ja tu patiešām to vēlies. — Lai kā, vismaz tas ir mierinājums, ka Kūpervuds kaut uz laiciņu būs viņas tuvumā.

— Protams, vēlos, — viņš attrauca, — un vēl kopā ar tevi. Tu taču galu galā esi mana sieva un šā nama saimniece. Un, lai ko tu jūti pret mani, mums tomēr jāizturas tā, lai visi domā, ka mūsu starpā valda saskaņa. Nevienam no mums tas nekaitēs, bet labu var atnest abiem. Zini, Eilīn, — viņš draudzīgi turpināja, — pēc visām tām nepatikšanām Čikāgā man ir tikai divas izejas: vai nu jāmet pie malas viss pasāktais šai zemē un jāaizvada mūža gals bezdarbībā, kas man, patiesību sakot, nemaz nav patīkami, vai jāsāk kaut kas pavisam cits un citā vietā. Kļūt par dzīvu mironi man vēl prieka nav.

— Tu — dzīvs mironis? — Eilīna iesaucās, izbrīnā lūkodamās viņā. — Tas nu gan nemaz nav tavā dabā. Tu drīzāk esi. spējīgs miroņus padarīt dzīvus!

Kūpervuds neviļus pasmaidīja.

— Šā vai tā, — viņš turpināja, — vienīgais, kas mani varētu kaut cik interesēt, ir paredzētā metropolitēna būve Parīzē (tā gan mani ne visai pievelk) vai... — viņš apklusa, iegrimis pārdomās, kamēr Eilīna mēģināja uzminēt no viņa sejas, vai tā ir patiesība, — vai kaut kas tamlīdzīgs Londonā. Man šķiet, ka vajadzētu tur aizbraukt un pārliecināties par turienes apakšzemes dzelzceļu stāvokli.

Viņš nepaguva ne pabeigt, kad Eilīna, pati nezinot, kāpēc, — varbūt tā bija iedvesma vai hipnoze — pēkšņi atplauka un atmirdzēja, it kā nojauzdama kaut ko visai interesantu.

— Nudien, tās ir tīri vilinošas izredzes, — viņa sacīja. — Bet, ja tu patiesi gribi uzsākt ko jaunu, tad ceru, ka šoreiz tu papūlēsies jau laikus norobežoties no visādām nepatikšanām. Citādi, lai ko tu uzsāc, tu vienmēr iepinies likstās, — vai nu tu pats tās radi, vai tās rodas pašas no sevis.

— Es tātad domāju, — Kūpervuds turpināja, nelikdamies dzirdot viņas pēdējos vārdus, — ka vajadzēs izmēģināt laimi Londonā, ja negadīsies nekas cits labāks, kaut gan man stāstīts, ka angļi izturoties visai nelabvēlīgi pret visiem amerikāņu pasākumiem.-Un, ja tas tā, tad diezin vai man tur pagadīsies kāda izdevība, it sevišķi pēc trača Čikāgā.

— Ko! Čikāgā! — Eilīna nievājoši izsaucās, tūliņ nostādamās Kupervuda pusē. — Vai par to vērts domāt! Katrs, kam smadzenes galvā, labi zina, ka Čikāgas veikalnieki gatavi visus aprīt kā šakāļi! Manuprat, Londona ir vispiemērotākā viela, ja tu gribi sākt ko jaunu. Tikai par visu jāvienojas jau iepriekš, lai nebūtu tādu negaidītu pārsteigumu kā koncesijām Čikāgā. Man vienmēr licies, Frenk, — Eilīna turpināja, nolēmusi izsacīties vaļsirdīgi (ne lai pieglaimotos, bet izmantojot ilggadējās kopdzīves sniegtās tiesības), ka tu pārāk maz rēķinies ar citu uzskatiem. Tā vien šķiet, ka pārējie tev nemaz neeksistē, lai tie būtu kas būdami. Tāpēc arī ceļas visādas sadursmes, un tādas vienmēr būs, ja tu nepacentīsies būt uzmanīgāks pret citiem cilvēkiem. Protams, es nezinu, kādi ir tavi plāni, bet esmu pārliecināta, ka tu, ja esi nodomājis kaut ko uzsākt un izturēsies kaut mazliet laipnāk pret ļaudīm, pratīsi ar savu māku dabūt visus savā pusē un ar atjautību novērst ikkatru šķērsli no sava ceļa. Tu vari kalnus gāzt, ja vien gribi.

Un viņa apklusa, gaidot Kūpervuda atbildi.

— Paldies, — viņš sacīja. — Varbūt tev taisnība. To es nezinu. Bet par Londonu es domāju visai nopietni.

Eilīna ierunājās atkal, nojauzdama, ka Kūpervuds jau par kaut ko izšķīries:

— Protams, es zinu, ka nemaz neesmu tev vajadzīga un nebūšu arī. Tas man tagad pavisam skaidrs. Bet tai pašā laikā es zinu un jūtu, ka man bijusi sava nozīme tavā dzīvē, un kaut vai tā dēļ vien, kas man kopā ar tevi bija jāpārcieš Filadelfijā un Čikāgā, tev mani nevajadzētu aizmest projām kā novalkātu apģērba gabalu. Tas butu par daudz netaisni. Un tas tev pašam vēlāk nāks par ļaunu. Es vienmēr esmu domājusi un domāju arī tagad, ka tev vismaz ārēji vajadzētu izturēties pret mani pieklājīgi. Parādi man vismaz drusku uzmanības un nepamet mani vienu veselām nedēļām un mēnešiem bez viena vārda, bez vēstules, bez ...

Un Kūpervuds atkal, jau nezin kuro reizi, ieraudzīja, ka Eilīnas acis pieplūst pilnas ar asarām an kakls sažņaudzas elsās. Viņa novērsās, nespēdama vairs parunāt. Un tai pašā mirklī Kūpervuds saprata, ka tas piepildījies, par ko viņš sapņojis, kopš Berenika ieradās Čikāgā, — Eilīna gatava piekāpties. Jā, Eilīna neapšaubāmi ir ar mieru padoties, kaut gan vēl nav skaidrs, ar kādiem noteikumiem.

— Man tagad jāatrod sev jauns darba lauks un arī kapitāls, — viņš ierunājās. — Tikmēr es domāju padzīvot šeit un likt visiem saprast, ka mūsu dzīve ir pareizās sliedēs. Tas radīs labu iespaidu. Bija laiks, to tu zini, kad es nopietni domāju par šķiršanos, bet, ja tu esi spējīga pārvilkt svītru pār mūsu agrākajām attieksmēm, kas nav vairs atjaunojamas, un apmierināties ar ārēju saticību, neiejaucoties ar pārmetumiem manā privātajā dzīvē, tad, es domāju, mēs varētu labi saprasties, patiešām labi. Es vairs neesmu nekāds jaunais, un, ja es arī gribu saglabāt tiesības rīkoties ar savu privāto dzīvi pēc patikas, tad neredzu iemesla, kāpēc mēs nevarētu dzīvot labā saskaņā un pat vēl labākā nekā līdz šim. Vai tu man piekrīti?

Un, tā kā Eilīnai nebija citas vēlēšanās kā palikt viņa sievai un tā kā par spīti vīra cietsirdībai un neuzticībai viņa tam vienmēr bija vēlējusi sekmes visos pasākumos, tad viņa tūliņ atsaucās:

— Kas man cits atliek kā piekrist? Tev ir visas kārtis rokās. Bet kas man ir? Nu, saki, — kas?

Te nu Kūpervuds uzskatīja par izdevīgu ieminēties par ceļojumu. Ja Eilīna vēloties viņu pavadīt, viņam, protams, neesot iebildumu, tāpat pret ziņojumiem presē, kas cildināšot viņu laulības dzīves harmoniju. Kamēr Eilīna nedomājot pastāvēt uz savām laulātas sievas tiesībām un tā iejaukties viņa privātajā dzīvē, viss būšot labi.

— Nu, ja tu tā vēlies, lai notiek! — Eilīna atbildēja. — Zaudēt es neko nezaudēju. — Klusībā viņa sprieda, ka te būšot iejaukta atkal kāda sieviete — droši vien tā skuķe Berenika Fleminga. Bet, ja tā, tad viņa, Eilīna, nekad nepiekāpsies! Nekad un neparko! Ļaut viņam ielaisties ar šo Bereniku! ... Nē, nekad Eilīna nepieļaus tādu negodu un pazemojumu, lai viņš atklāti saistītos ar šo nekaunīgo un viltīgo iznireli! Nekad un nekad!

Un, kamēr Kūpervuds apsveica sevi ar tik ātriem panākumiem un priecājās par tiem, tikmēr Eilīna domāja, ka arī viņa guvusi zināmu uzvaru: lai cik grūti apspiest savas jūtas, taču, jo vairāk uzmanības Kūpervuds parādīs viņai publiski, jo skaidrāks būs visiem, ka viņš pieder savai sievai, un jo lielāks būs viņas publiskais, ja arī ne intīmais triumfs.

XIII NODAĻA

Kūpcrvudam nebūt nenācās grūti, sēžot pie laba pusdienu galda, pamodināt Kola interesi par saviem Londonas plāniem, tā ka tas pats piedāvājās paskubināt Grīvsu un Henšovu vēlreiz iesniegt veco priekšlikumu. Londona, pēc Kola domām, esot daudz labāks darba lauks cilvēkam ar Kūpervuda spējām nekā Čikāga, un viņš, Kols, ar prieku ieguldīšot savus kapitālus ienesīgā pasākumā, ja Kūpervudam izdošoties dabūt koncesiju.

Tikpat iepriecinoša bija saruna ar Edvordu Binghēmu; Kūpervuds uzzināja visu vajadzīgo par Brjūsu Tolliferu. Pēc Binghēma vārdiem, Tollifers esot bēdīgā stāvoklī. Kādreiz tas esot bijis cilvēks ar labiem sakariem un pietiekamiem līdzekļiem, bet pašlaik ar tukšām kabatām. Skaists jauneklis, arī tagad vēl diezgan glīts, lai gan nolaidies; sapinies ar kāršu spēlmaņiem un dažādām tumšām personām; daudzi no agrākajiem draugiem un paziņām uzgriezuši viņam muguru.

Tomēr Binghēms jutās spiests aizrādīt, ka pēdējā laikā Tollifers laikam esot nācis pie prāta. Dzīvojot viens pats ne visai dārgā vecpuišu pansijā «Alkovā», Piecdesmit trešajā ielā, šad tad parādoties labākajos restorānos. Acīmredzot meklējot vai nu bagātu sievieti, kas gribētu atalgot viņu par attiecīgiem pakalpojumiem, vai atkal tīkojot iestāties par aģentu kādā mākleru firma, kura, ievērojot viņa agrākos sakarus, varētu piedāvāt tam pieklājīgu atlīdzību.

Šī Binghēma ironiskā piezīme izvilinaja Kupervudam smaidu: viņš taisni bija cerējis atrast Tolliferu šada stāvoklī.

Viņš pateicās Binghēmam un pēc tā aiziešanas piezvanīja Tolliferam uz «Alkovu». Šis džentlmenis tobrīd gulēja, nekārtīgi apģērbies, drūmā noskaņojumā gaidot, kad pulkstenis sitīs pieci un varēs doties kārtējā «reisā», ka viņš dēvēja klaiņošanu diendienā pa restorāniem, klubiem, teātriem, bāriem, tverot retos senu paziņu sveicienus un cenšoties atjaunot vecos vai nodibināt jaunus sakarus. Bija vējaina februāra diena, pulkstenis rādīja trīs, kad Tollifers nonāca lejā vestibilā, lai atbildētu uz Kupervuda zvanu, — izspūrušiem matiem, pussmēķētu cigareti pirkstos, šļūkādams ar izmītajām rītakurpēm.

Izdzirdējis vārdus: «Te runā Frenks Kūpervuds,» — Tollifers uz mirkli sastinga un tad strauji saslējās. Kupervuda vārdu viņš mēnešiem ilgi bija lasījis laikrakstu pirmo lappušu slejās.

— Jā, mister Kūpervud, ar ko varu jums pakalpot? — Tollifers atsaucās, un viņa balsī skanēja vislielākā uzmanība un strauja apņemšanās darīt visu, ko vien viņam varētu prasīt.

— Man ir kāds priekšlikums, mister Tollifer, kas jūs varētu ieinteresēt, tā es domāju. Būtu ļoti patīkami, ja jūs ierastos manā kantorī «Nīderlandes» hotelī rīt pusvienpadsmitos. Vai varu jūs gaidīt rīt šai laikā?

Kūpervuda balsī, kā Tollifers klusībā nodomāja, neskanēja augstākas personas nevērība, runājot ar zemāku, tomēr tā bija neparasti iespaidīga un valdonīga. Tollifers par spīti savai iedomībai un pašapziņai jutās ārkārtīgi ieinteresēts un ne mazumu satraukts.

— Protams, mister Kūpervud, es būšu noteiktā laikā,— viņš atbildēja bez apdomāšanās.

Ko tas varēja nozīmēt? Droši vien viņam piedāvās izplatīt obligācijas vai akcijas. Pie tāda darba viņš stātos ar prieku. Sēžot savā istabā, Tollifers pārdomāja negaidīto sarunu un pūlējās atsaukt atmiņā visu, ko bija dzirdējis par Kūpervudu. Liekas, Kūpervudi bija mēģinājuši iespiesties Ņujorkas augstākajā sabiedrībā un tas beidzies ar neveiksmi, tad baumas par sabrukušiem plāniem, par sakāvi... Tomēr Tollifera domas atkal pievērsās gaidāmajam darbam, tām sabiedriskajām iespējām, kas tad pavērsies, un viņš jutās dīvaini ielīksmots. Viņš piegāja pie spoguļa, vērīgi aplūkoja savu seju un augumu, tad pārbaudīja drēbes skapī. Vajadzēs frizētavā uzposties un noskūties, tāpat drēbes jādod iztīrīt un izgludināt. Šovakar jāpaliek mājās, labi jāatpūšas, lai rīt labāk justos.

Otrā dienā pusvienpadsmitos viņš ieradās Kūpervuda kantorī noskuvies, uzposies, spirgts, kāds sen nebija redzēts. Varbūt šis ir pagrieziens visā viņa dzīvē! Tā viņš vismaz cerēja, bet, kad iegāja kabinetā un ieraudzīja lielo vīru sēžam aiz milzīga sarkankoka galda, kas aizņēma visu istabas vidu, tad neviļus jutās nomākts un diezgan nedrošs, jo cilvēks aiz galda, kaut gan visai pieklājīgs un pat zināmā mērā laipns, šķita pārāk nesasniedzams un tāls. Tas bija skaists, spēcīgs un valdonīgs, ar lielām, caururbjošām, neizdibināmām, zilām acīm; glīti veidotās rokas izdvesa spēku; uz labās rokas zeltneša spīdēja vienkāršs zelta gredzons.

Šo gredzenu Kupervudam pirms daudziem gadiem, kad viņš sēdēja Filadelfijas cietumā, noslīdējis uz viszemākās pakāpes, no kuras tad sākās viņa nemainīgā augšupeja, bija uzmaukusi pirkstā Eilīna par savas mūžīgās, neizdziestošās mīlas zīmi, un viņš to nekad nebija novilcis. Un nu viņš dziras piedāvāt šim paklīdušajam dendijam algotu posteni, Eilīnas laika kavētāja posteni, lai pats varētu netraucēts baudīt citas sievietes sabiedrību. Morāla izvirtība — nekā citādi tas nav nosaucams! Kūpervuds to pilnīgi skaidri apzinājās, bet ko lai dara? Viņš to uzsācis tāpēc, ka citādi rīkoties nav iespējams, ka uz to spiež pati dzīve un apstākļi, kas pakļauj sev ir viņu, ir pārējo, ka te nekas nav maināms. Pārāk vēlu. Jārīkojas apņēmīgi, noteikti, nesaudzīgi, lai neviens nedrīkstētu apšaubīt viņa paņēmienu nepieciešamību. Kūpervuds nomēroja Tolliferu ar mierīgu, saltu skatienu un, norādījis uz krēslu, iesāka:

— Sēdieties, mistei Tollifer! Es jums piezvanīju tāpēc, ka gribu piedāvāt jums kādu darbu, kura veikšanai vajadzīgs cilvēks ar lielu taktu un pieredzi sabiedriskā dzīvē. Sīkāk es to paskaidrošu vēlāk. Atzīstos, ka, pirms zvanīju jums, es ievācu ziņas par jūsu biogrāfiju un pašreizējo stāvokli, — varat ticēt, ka man nebija nodoma jums kaitēt. Gluži otrādi. Domāju, ka varēšu būt jums noderīgs, ja jūs izrādīsieties noderīgs man.

Un viņa seju apstaroja tik valdzinošs smaids, ka Tollifers arī pasmaidīja, lai gan diezgan nedroši.

— Ceru, ka ievāktās ziņas nebūs jūs tā noskaņojušas, ka jūs nevēlētos šo sarunu turpināt, — Tollifers bikli sacīja. — Man jāatzīstas, ka mans dzīves veids nav bijis nevainojams, tas tiesa, bet baidos, ka citādam neesmu radīts.

— Droši vien ne, — Kūpervuds atbildēja ar dziļu izpratni un līdzjūtību. — Tomēr, iekams mēs to apspriežam, man gribētos, lai jūs pavisam vaļsirdīgi pastāstītu savas dzīves gaitas. Man jāzina par jums viss, lai varētu piedāvāt jums to, ko esmu nodomājis.

Viņš uzmeta Tolliferam uzmundrinošu skatienu. Tollifers tad nu godīgi, neko neslēpdams, izstāstīja īsumā visu par sevi, sākot ar bērnības dienām. Kūpervuds vērīgi klausījās un nāca pie slēdziena, ka šis cilvēks ir labāks, nekā viņš gaidījis, — drīzāk vieglprātīgs un izpriecu kārs nekā aprēķinātājs un slīpēts blēdis. Tāpēc Kūpervuds nolēma runāt ar Tolliferu vaļsirdīgāk, nekā sākumā bija apņēmies.

— Tātad finansiālā ziņā jūs pašlaik esat uz sēkļa?

— Apmēram, — Tollifers atzinās ar greizu smaidu. — Patiesību sakot, es no šā sēkļa nekad vēl neesmu ticis nost.

— Jā, tur vienmēr pietiekami daudz cilvēku apgrozās, — Kūpervuds filozofiski piemetināja. — Bet sakiet, vai jūs, kaut vai pēdējā laikā, neesat mēģinājis kaut ko uzsākt, lai atkal tiktu tais aprindās, pie kurām jūs piederat?

Rūgts vaibsts kā ēna aptumšoja Tollifera seju, un uz viņa lūpām parādījās tas pats greizais, mazliet sarkastiskais smaids, kad viņš atbildēja:

— Jā, esmu mēģinājis.

— Un kā jums šķiet, vai panākumi būs?

— Manā pašreizējā stāvoklī cerības nav lielas. Tais aprindās, kurās es agrāk uzturējos, vajadzīgi daudz lielāki līdzekļi nekā manējie. Es biju cerējis iekārtoties par aģentu kādā komisionāru kantorī vai mākleru firmā, kam būtu sakari ar maniem agrākajiem Ņujorkas paziņām, tad es varētu noslēgt kādu izdevīgu darījumu, kas nāktu par labu tiklab maniem darba devējiem, kā man, un tādā ceļā nākt saskarē ar cilvēkiem, kuri man varētu noderēt...

— Es saprotu, — Kūpervuds noteica. — Tā kā jūs esat pazaudējis visus sakarus, tad tos atjaunot nebūs tik viegli.. Bet vai jūs patiešām domājat, ka prastu atgūt kādreizējo stāvokli, ja iekārtotos tādā darbā, kādu jūs minējāt?

— Noteikti apgalvot es to nevaru, jo nezinu, — Tollifers atbildēja. — Bet es ceru.

Šaubu pieskaņa Kūpervuda balsī bija stipri iedragājusi Tollifera pašpaļāvību. Tomēr viņš saņēmās un turpināja:

— Es vēl neesmu tik vecs vai tiktāl nogājies, ka nevarētu mēģināt; daudzi bijuši līdzīgā stāvoklī, bet vēlāk tikuši atkal uz zaļa zara. Nelaime vienīgi tā, ka man naudas par maz. Ja man būtu bijusi nauda, es nekad nebūtu nogājis no ceļa. Vienīgi naudas trūkums pie visa vainīgs. Bet es nebūt nedomāju, ka man jau svītra pāri. Es gribu mēģināt, — vēl nekas nav zaudēts.

— Man patīk jūsu možums, — Kūpervuds piezīmēja, — un es ceru, ka tas jums palīdzēs. Un iekārtot jūs kādā mākleru firmā — tas man nesagādās nekādas grūtības.

Toliifers tūliņ atplauka.

— Kaut tas piepildītos! — viņš sacīja nopietni, kaut arī mazliet skumji. — Tas man patiešām būtu jaunas dzīves sākums.

Kūpervuds pasmaidīja.

— Nu, — viņš noteica, — šīs jūsu lietas es nokārtošu bez pūlēm. Bet tikai ar vienu noteikumu: jūs nedrīkstat turpmāk būt iejaukts nekādā publiskā skandālā. Tas ir ļoti svarīgi, ievērojot to uzdevumu, ko gribu jums uzticēt. Šis uzdevums nekādi neierobežos jūsu pašreizējo vecpuiša brīvību, bet tas prasīs, lai jūs kādu laiku pievērstu pastiprinātu uzmanību kādai dāmai, tas ir, nodarbotos ar to pašu, par ko jūs man nesen stāstījāt. Vārdu sakot, jums vajadzētu veltīt uzmanību kādai valdzinošai sievietei, mazliet vecākai par jums.

Tolliferam pazibēja prātā doma, ka runa ir par kādu vecāku, bagātu dāmu, Kūpervuda paziņu, ar kuru tam saistās svarīgi finansiāli plāni, un tāpēc Tolliferam būs jāuzņemas pievilinātāja loma.

— Esmu gatavs jums pakalpot, ja vien tas manos spēkos, mister Kūpervud, — viņš atbildēja.

Kūpervuds atlaidās atzveltnī un, salicis pirkstu galus kopā, pakavējās pie Tollifera ar vēsu, novērtējošu skatienu,

— Sieviete, par kuru es nupat runāju, ir mana sieva, mister Tollifer, — viņš ciniskā mierā strupi sacīja. — Jau ilgākus gadus mēs ar misis Kūpervudu atrodamies — es neteikšu, ka sliktās attiecībās, tas nebūs pareizi — ,bet zināmā atstatumā viens no otra.

Tollifers pamāja, likdams manīt, ka visu sapratis, bet Kūpervuds strauji turpināja:

— Tas nebūt nenozīmē, ka mēs vairāmies viens no otra vai ka es vēlos saņemt kādus likumīgus pierādījumus pret savu sievu. Nē, to es negribu. Viņas personīgā dzīve ir viņas rīcībā, protams, zināmās robežās. Es necietīšu nekādu publisku skandālu un nepieļaušu nevienam iejaukt viņu kādā netīrā dēkā.

— Es saprotu, — Tollifers piebilda, nojauzdams, ka šeit jārīkojas sevišķi piesardzīgi un jāievēro robežas, ja vien viņam laimēsies notvert šo piedāvājumu.

— Šaubos, — Kūpervuds dzestri attrauca, — bet es pacentīšos paskaidrot visu, lai jūs patiešām to saprastu. Misis Kūpervuda jaunībā bija īsta skaistule, viena no skaistākajām sievietēm, kādas esmu redzējis savā mūžā. Arī tagad viņa vēl ļoti pievilcīga, lai gan jau pusmūža gados. Un viņa varētu būt vēl pievilcīgāka, ja nebūtu tā padevusies grūtsirdībai un izmisumam. Tas ir tāpēc, ka es viņu vairs nemīlu, — un tā ir tikai mana vaina, viņai es nekā nevaru pārmest. Ceru, ka jums tas nu ir pilnīgi skaidrs.

— Jā, jā, — Tollifers godbijīgi apliecinaja, klausīdamies ar lielu interesi.

— Misis Kūpervuda ir tapusi nevērīga tiklab pret savu ārieni, kā pret sabiedrību, — varbūt savās domās viņa atrod tam attaisnojumu, kaut gan īstenībā tāda attaisnojuma nav. Viņa ir vēl pietiekami jauna, un, lai ko viņa mēģina sev iegalvot, dzīve var sniegt viņai daudz ko tādu, kā dēļ ir vērts dzīvot.

— Man šķiet, es saprotu viņas noskaņojumu, — Tollifers atkal pārtrauca, it kā cenzdamies parādīt, ka nepiekrīt Kūpervudam. Pēdējam tas bija pa prātam, jo liecināja par Tollifera atsaucību un līdzjūtību.

— Iespējamsl — viņš strupi noteica un uzsvērti turpināja: — Mans priekšlikums, kura izpildīšanai es jūs apgādāšu ar vajadzīgiem līdzekļiem, ir šāds: jums jāpacenšas padarīt viņas dzīvi pievilcīgāku un spilgtāku. Es, protams, palieku ēnā, viņa nedrīkst nekā zināt par mūsu sarunu. Viņa dzīvo pārāk vientulīgi, paziņu loks viņai šaurs, un tie paši nav piemēroti ļaudis. Tāpēc es jūs ataicināju šurp, lai vaicātu: ja es jums piešķiršu vajadzīgās summas, vai jūs varat, nepārkāpjot sabiedriskās pieklājības normas, paplašināt viņas interešu sfēru, iepazīstināt viņu ar cilvēkiem, kas viņai vairāk atbilst stāvokļa un rakstura ziņā? Es nebūt nedomāju par augstākajiem sabiedrības slāņiem, — tas nav vajadzīgs ne viņai, ne man. Bet ir dažādi starpslāņi, kuros var nodibināt interesantu iepazīšanos, kas būtu patīkama ir viņai, ir man. Ja jūs mani esat sapratis, tad varbūt jūs izsacītu kādus ierosinājumus?

Tollifers tūliņ visai gleznaini attēloja Kūpervudam, kādas pārmaiņas var ievest Eilīnas dzīvē. Kūpervuds vērīgi klausījās un šķita apmierināts, ka Tollifers tik labi izpratis situāciju.

— Vēl vienu vārdu, mister Tollifer, — viņš sacīja. —- Gribu, lai jūs zinātu, ka jūsu darbu mākleru firmā, kurā es jūs iekārtošu, vadīšu es pats. Ceru, ka mēs pilnīgi saprotamies, — un viņš piecēlās, tā norādot, ka audience beigusies.

— Jā, mister Kūpervud, — Tollifers atbildēja pieceldamies un smaidīdams.

— Labi. Iespējams, ka mēs tik drīz neredzēsimies, bet jūs saņemsiet norādījumus, un es parūpēšos, lai uz jūsu vārda būtu atvērts tekošais rēķins. Tas, man šķiet, ir viss. Uz redzēšanos!

Šie atvadu vārdi un dzestrais, augstmanīgais skatiens vēl lieku reizi lika Tolliferarn izjust, kāds bezdibenis viņu šķir no šā cilvēka.

XIV NODAĻA

Tollifers jutās taisni spārnots pēc šās pārsteidzošās sastapšanās. Iznācis no Kūpervuda kantora, viņš tūliņ nogriezās uz ziemeļiem pa Piekto avēniju, lai aplūkotu Kūpervuda krāšņo pili. Patīksminājies par šīs itāliskās pils iespaidīgo arhitektūru un skulptūras rotājumiem, viņš brīnišķīgu dēku nojausmā pasauca divriču kebu un aizbrauca uz «Delmoniko» Piektās avēnijas un Divdesmit septītās ielas stūrī. Šai restorānā brokastlaikā mēdza ierasties Ņujorkas sabiedrības ekstravagantākie un godkārīgākie pārstāvji, skatuves zvaigznes, mākslas pasaules un tieslietu zinātnes slavenības, lai parādītu sevi un paskatītos citos. Tollifers ilgi te neuzkavējās, taču paspēja pārmainīt pa vārdam ar kādu pusduci redzamu sabiedrības locekļu un ar savu možo un pašapzinīgo stāju piesaistīt daudz citu vērību.

Tikmēr Kūpervuds deva rīkojumu Centrālajai akcionāru kredītsabiedrībai, kurā viņš sastāvēja kā direktors un paju īpašnieks, paziņot kādam Brjūsam Toliiferam «Alkova» pansijā Piecdesmit trešajā ielā, Parka avēnijas tuvumā, lai tas nekavējoties ierodas speciālo norēķinu daļā, kur tam sniegs instrukcijas sakarā ar saņemtajiem uzdevumiem. Ieradies tai pašā dienā un saņēmis avansu mēneša algas apmērā, rēķinot divsimt dolāru nedēļā, Tollifers jutās kā septītajās debesīs. Viņš nolēma, ka nepieciešams iepazīties ar Kūpervuda biogrāfiju, it sevišķi ar tā dzīvi Ņujorkā, un sāka visai piesardzīgi ievākt ziņas ne tikai no žurnālistiem, bet arī no dažādiem visziņiem, kas mēdza uzturēties Brodvejas un Četrdesmit otrās ielas greznajos restorānos un mākslinieku krodziņos — «Džilsihausā», «Martinikā», «Marlboro» un «Metropolitēnā», šai dīkdieņu un izpriecu meklētāju Mekā.

Uzzinājis, ka Eilīna šad tad parādās aktieru sabiedrībā restorānos, zirgu skriešanās sacīkstēs vai citās publiskās vietās, viņš nosprieda, ka jāiepazīstas ar kādu no viņas draugiem. Pats labākais — tikt iepazīstinātam ar Eilīnu pēc visiem likumiem.

Kūpervuds, sameklējis tik atbilstošu personu Eilīnas izklaidēšanai, juta, ka nu viņam rokas brīvas. Nu viņš varēja mierīgi nodarboties ar savu Čikāgas uzņēmumu likvidēšanu un vismaz daļēji atbrīvoties no tiem. Tai pašā laikā viņš gaidīja, kā beigsies Kola ievadītās sarunas ar Čeringkrosas līnijas pārstāvjiem. Viņa galvenais nolūks bija, novilcinot laiku, novest šos pārstāvjus tiktāl, kamēr tie būs spiesti piekrist visiem Kūpervudam izdevīgiem noteikumiem.

Kad Džerkinss ieradās ar vēsti, ka Grīvss un Henšovs ļoti vēloties vēlreizēju sastapšanos, Kūpervuds izlikās, ka tas viņu maz interesē. Ja tas būtu patiesi lietišķs priekšlikums, nevis tukša izrunāšanās kā toreiz, un, ja viņi ierastos pēc dienām desmit, tad varbūt...

Džerkinss nekavējoties telegrafēja savam Londonas partnerim Klūrfeinam, ieteicot ašu rīcību. Pēc divdesmit četrām stundām misters Grīvss un misters Henšovs jau okeāna tvaikonī devās uz Ņujorku. Atbraukuši viņi vairākas dienas pavadīja, ieslēgušies kabinetā ar Džerkinsu un Rendolfu, apspriezdami Kūpervudam iesniedzama priekšlikuma noteikumus. Norunājuši pieņemšanas dienu un nemaz nenojauzdami, ka šās sastapšanās ierosinātājs ir pats Kūpervuds, viņi ienāca tā kantori Džerkinsa un Rendolfa pavadībā, kuri tikpat maz apzinājās, ka Kūpervuds jau iepriekš sadalījis visas lomas.

Kūpervuds bija ievācis ziņas, ka Grīvss un Henšovs ir plaša vēriena uzņēmēji un celtnieki Anglijā. Sipenss bija noskaidrojis, ka abi ir samērā turīgi vīri. Neskaitot līgumu ar Elektrības un transporta akciju sabiedrību par tuneļu ierīkošanu un jauno apakšzemes dzelzceļa staciju būvi, viņi bija atpirkuši no sabiedrības par trīsdesmit tūkstošiem mārciņu sterliņu tiesības uz parlamenta licenci visam pasākumam.

Acīmredzot Elektrības un transporta akciju sabiedrība atradās uz sēkļa. Tās akcionāros ietilpa Raiders, lords Steins, Džonsons un daži to draugi, solīdi vīri, labi speciālisti juridiskās un finansu lietās, tomēr nevienam nebija priekšstata, kā finansēt vai padarīt ienesīgu tamlīdzīgu pasākumu, tāpat viņiem trūka līdzekļu tā finansēšanai. Steins savā laikā bija ieguldījis krietnas summas abās centrālajās līnijās — Rajona un Metropolitēna līnijā, bet tās nedeva nekādus ienākumus. Tāpēc viņš pacentās atbrīvoties no Čeringkrosas līnijas un pierunāja citus piešķirt īpašuma tiesības uz to Grīvsam un Henšovam par trīsdesmit tūkstošiem mārciņu sterliņu, neskaitot desmit tūkstošus, ko viņi bija ieguldījuši jau iepriekš, lai nodrošinātu tiesības sākt būvdarbus. Kūpervuds, paturēdams prātā jaunās loka līnijas projektu, bija ieinteresēts dabūt savās rokās Čeringkrosas līniju, jo to varētu ekspluatēt patstāvīgi vai gadījumā, ja izdotos iegūt kontroli pār abām vecajām līnijām, radīt vienotu satiksmes tīklu, — šāda iespēja viņu ārkārtīgi kairināja.

Bet, kad Grīvss un Henšovs, Džerkinsa un Rendolfa bikstīti un stumti, ienāca viņa kantorī, viņš tos sagaidīja diezgan vēsi. Grīvss, plecīgs, izskatīgs, zaļoksnējs vīrs, bija pašpaļāvīga, pašapmierināta vidusšķiras pārstāvja tips. Henšovs, arī gara auguma, tikai bāls un kalsnējs, vairāk atgādināja džentlmeni. Pārskatījis plānus un dokumentus, ko viņi izklāja uz galda, un noklausījies vēlreiz visu, it kā dzirdētu to pirmo reizi, Kūpervuds griezās pie viņiem vienīgi ar pāris jautājumiem.

— Pieņemsim, džentlmeņi, ka mani tā ieinteresēs jūsu priekšlikums, ka būs vajadzīgs ar to tuvāk iepazīties, — viņš sacīja. — Cik ilgu laiku jūs varat man dot, lai es ar to iepazītos? Jo, ja es pareizi saprotu, tad jūs piedāvājat man savu akciju kontrolpaketi kopā ar dzelzceļa izbūves līgumu, vai ne?

Grīvss un Henšovs bija redzami pārsteigti, jo nekā tamlīdzīga nebija domājuši piedāvāt. Viņi paskaidroja, ka vēloties pārdot par trīsdesmit tūkstošiem mārciņu sterliņu pusi akciju. Pārējos piecdesmit procentus akciju un izbūves līgumu viņi gribot paturēt. Toties viņi esot gatavi izmantot savu ietekmi, tā viņi naivi izsacījās, lai palīdzētu pārdot simt dolāru akcijas kopsummā par astoņiem miljoniem; šīs akcijas bija izlaidusi Elektrības un transporta akciju sabiedrība, bet, nebūdama spējīga tās izplatīt, nodevusi savu pusi viņiem. Tāds vīrs kā Kūpervuds, viņi piemetināja, gan pratīšot tā nostādīt finansēšanu un ekspluatēšanu, ka dzelzceļš kļūšot ienesīgs. Kūpervuds tikai pasmaidīja: viņam nebija svarīga jaunās līnijas izbūve vai ekspluatācija, — viņš sapņoja par visu apakšzemes satiksmes līniju kontroli.

— Cik varu spriest no mūsu sarunas, tad jūs, izbūvējot dzelzceļu «Elektrībai un transportam», saņemsiet kārtīgu peļņu, vismaz desmit procentus, vai ne? — viņš jautāja.

— Mēs rēķināmies ar parasto peļņu, kādu dabū uzņēmēji, ne vairāk, — Grīvss atbildēja.

— Tā tas varētu būt, — Kūpervuds pielaidīgi noteica, — bet, ja es jūs pareizi sapratu, tad jūs, džentlmeņi, cerat ieņemt vismaz piecsimt tūkstošus dolāru par ceļa būvi, neskaitot ienākumus, ko jūs saņemsiet kā tās pašas akciju sabiedrības paju īpašnieki, kurai jūs būvējat šo ceļu.

— Bet mums taču par saviem piecdesmit procentiem jāpiesaista šai pasākumā zināmi angļu kapitāli, — Henšovs paskaidroja.

— Cik lielam jābūt šim angļu kapitālam? — Kūpervuds piesardzīgi apvaicājās, domās apsvērdams, ka būtu vērts padomāt par to visu, ja viņš dabūtu 51 procentu Čeringkrosas līnijas akciju. Tomēr, kā noskaidrojās no abu džentlmeņu atbildes, viņi paši nebija skaidrībā par kapitāla apjomu. Ja Kūpervuds piedalītos, uzņemdamies ieguldīt pieprasīto summu valsts vērtspapīros un piešķirot visam pasākumam zināmu reālu nokrāsu, tad iespējams, ka publika pirktu akcijas un 25 procenti izdevumu segtos no šiem ienākumiem.

— Vai jūs to varat garantēt? — Kūpervudu ieinteresēja šī ideja, — Citiem vārdiem runājot, vai jūs esat ar mieru uzņemties saistības mobilizēt šo kapitālu, pirms saņemsiet savas akcijas?

Nē, ar to viņi negribēja riskēt, bet, ja neizdošoties savākt pieprasīto summu, viņi apmierināšoties ar mazāku akciju daudzumu, teiksim, ar 30 vai 35 procentiem, tikai ar noteikumu, ka būves tiesības paliek viņiem.

Kūpervuds atkal pasmīnēja.

— Mani pārsteidz, džentlmeņi, ka jūs, tik labi pazīdami pasākuma tehnisko pusi, uzskatāt finansiālo pusi par tīriem niekiem. Tā tas nebūt nav. Tāpat kā jums nācies daudzus gadus mācīties un gadiem ilgi strādāt iekams sasniedzāt to stāvokli, kad jūsu reputācija dod jums iespēju slēgt tādus līgumus kā patlaban, tāpat arī man, finansistam, vajadzēja nostaigāt to pašu ceļu. Un jūs veltīgi cerat, ka cits vīrs, lai cik liela būtu viņa bagātība, būs ar mieru izlikt no savas kabatas vajadzīgo summu šāda apjoma dzelzceļa ierīkošanai un ekspluatācijai. To neviens nedarīs. Risks ir par lielu. Ikviens finansists rīkosies tāpat kā jūs: piespiedīs citus ieguldīt savus kapitālus. Un neviens finansists neizdos naudu nekādam pasākumam, iepriekš nenodrošinājis peļņu sev un tad tikai tiem, kuru kapitālus ieguldījis. Bet, lai viņam būtu tādas iespējas, tad viņa rīcībā jābūt krietni vairāk par 50 procentiem akciju.

Grīvss un Henšovs klusēja, un viņš turpināja:

— Jūs ne tikai gribat, lai es ieguldu kapitālu vai lielāko daļu no tā, kas dos jums iespēju sadabūt pārējās summas, — jūs gribat, lai es samaksāju par līnijas izbūvi un tad ekspluatēju šo līniju kopā ar jums. Ja jūs to nopietni domājat, tad nav nozīmes tālākai runāšanai, mani tas nevar interesēt. Es varētu atpirkt jūsu akciju izlaišanas tiesības, par kurām jūs samaksājāt trīsdesmit tūkstošus mārciņu sterliņu, ja ar to manās rokās nonāktu akciju kontrolpakete, tad es varbūt atstātu jums jūsu paju desmittūkstoš mārciņu sterliņu vērtībā un izbūves līgumu, bet vairāk nekā. Jo, cik man zināms, tur vēl ir garantiju papīri par sešdesmit tūkstošiem mārciņu, par kuriem jāizmaksā 4 procenti, un to nedrīkst aizmirst.

Džerkinss un Rendolfs sāka nojaust, ka viņi šai gadījumā kaut ko nav izdomājuši līdz galam. Bet Grīvss un Henšovs apmulsuši vērās viens otrā, noprazdami, ka cerēto panākumu vietā visu sabojājuši.

— Labi, — Grivss beidzot ierunājās, — jūs pats labāk zināt, kā jums jārīkojas, mister Kūpervud. Bet mēs vēlētos, lai jūs zināt, ka tik pieņemamu priekšlikumu ka mūsējais jūs vairs nesagaidīsiet. Piemērotākas vietas par Londonu apakšzemes dzelzceļa būvei pasaulē nav. Mums nav vienota apakšzemes dzelzceļu tīkla, tāpēc šī līnija ir absolūti nepieciešama un tiks izbūvēta. Gan nauda gadīsies.

— Iespējams, — Kūpervuds atbildēja, — bet es teikšu tā: ja pēc kāda laika, apsvēruši savas iespējas, pārliecināsieties, ka uzdevums nav jums pa spēkam, un gribēsiet pieņemt manu priekšlikumu, tad atrakstiet, — es padomāšu. Bet to jau iepriekš saku, ka piedalīšos tikai tad, ja noteikumus diktēšu es. Protams, tas nenozīmē, ka gribu iejaukties jūsu būvdarbos. Manuprāt, līgums var palikt, kā bijis, pieņemot, ka jūsu ierīkošanas aplēses ir apmierinošas.

Viņš sāka bungot ar pirkstiem pa galdu, it kā vēlēdamies aizrādīt, ka saruna beigusies, bet, kad angļi piecēlās un sāka atvadīties, viņš piemetināja:

— Tā kā mūsu saruna palikusi bez rezultātiem, tad būtu vēlams, lai presei nekas netiktu zināms.

Tad viņš pamāja Džerkinsam, lai tas paliek, un, kad pārējie bija atstājuši kabinetu, uzrunāja to:

— Tā ir jūsu nelaime, Džerkins, ka jūs nekad nevarat pilnīgi aptvert izdevību, kas pati nāk jums rokās! Padomājiet vien, kas te šodien notika! Jūs atvedat šos cilvēkus, kuriem, pēc jūsu un viņu pašu vārdiem, ir noslēgts svarīgs līgums par apakšzemes dzelzceļa izbūvi Londonā. Ja pie šāda pasākuma ķeras ar prātu, tad tas katram var sniegt neatsveramu izdevību. Bet šie cilvēki ierodas bez vismazākā priekšstata par to, kā es kārtoju darījumus. Jūs taču to zinājāt, ka kontrolei jābūt pilnīgi manās rokās. Šaubos, vai viņi arī tagad saprata, cik man šai ziņā liela pieredze un ko es varētu izdarīt ar šādu projektu. Bet viņi iedomājas iekārdināt mani ar pusi peļņas, un kontrole paliks viņiem un viņu draugiem. Es jūs brīdinu, Džerkins, — un Kūpervuds uzmeta viņam tik bargu skatienu, ka Džerkinsam šermuļi pārskrēja pār kauliem, — ja gribat būt man noderīgs, nepiņķējieties ilgāk ar šo aplamo priekšlikumu, bet noskaidrojiet, kā nākas, Londonas apakšzemes satiksmes stāvokli un visas iespējas to paplašināt. Un turpmāk visus savus personīgos apsvērumus attiecībā uz mani un maniem plāniem paturiet pie sevis! Ja jūs, iekams atvedāt šos cilvēkus pie manis, būtu papūlējies aizbraukt uz Londonu un noskaidrot uz vietas visu, kas par viņiem jāzina, tad jūs nebūtu licis ne man, ne viņiem veltīgi šķiest laiku.

— Jā, ser, — Džerkinss nomurmināja. Viņš bija apaļīgs vīrelis ap četrdesmit gadiem, švīts kā skatloga manekens, pašreiz aiz lielā satraukuma galīgi nosvīdis. Viņam bija čagana vaska krāsas seja, melnas, šaudīgas actiņas, smails deguntiņš un mīkstas, piepūstas lūpas. Viņš pastāvīgi sapņoja par kādu izdevīgu spekulāciju, kas padarītu viņu par arhimiljonāru un plaši pazīstamu personu pirmizrādēs, polo sacīkstēs, suņu izstādēs un citās publiskās izpriecās. Londonā viņam bija tikpat plaša pazīšanās kā Ņujorkā.

Kūpervuds to zināja un saprata, ka Džerkinss var viņam vēl noderēt, tomēr šobrīd viņš nevēlējās atklāt tam savas kārtis un apmierinājās ar mājienu, jo ar to pietika, lai Džerkinss mestos pakaļ Grīvsam un Henšovam un papūlētos panākt ar tiem vienošanos. Kas zina, varbūt viņš pat spējīgs aizšauties uz Londonu, un, ja tā, tad labāku reklāmu Kūpervudam neviens nesagādās kā misters Džerkinss!

XV NODAĻA

Un patiešām nepagāja vēl nedēļa pēc Grīvsa un Henšova aizceļošanas, kad Džerkinss jau atradās ceļā uz Londonu, trīcēdams nepacietībā drīzāk ņemt dalību šai grandiozajā avantūrā, kura beidzot atnesīs viņam kārotos miljonus.

Kaut gan pirmais solis uz Grīvsa un Henšova un viņu Čeringkrosas līnijas pusi nebija sniedzis gaidītos panākumus, tomēr Kūpervuda nodomi palika bez pārmaiņām. Sipenss bija atsūtījis pietiekami daudz svarīgu ziņu, un Kūpervuds apņēmās panākt kontroli pār jebkuru citu apakšzemes satiksmes līniju, ja ar Čeringkrosu nekas neiznāktu. Sakarā ar to viņa namā notika ne vien apspriedes, bet arī viesības, un Eilīnai radās iespaids, ka viņas vīrs sāk pamazām atgriezties pie agrākā dzīves veida, kas raksturoja viņu pirmos kopdzīves gadus Čikāgā, no kuriem viņai bija uzglabājušās visspilgtākās un laimīgākās atmiņas. Viņa dažkārt domāja, vai tikai šī Čikāgas katastrofa aiz dīvaina likteņa untuma nav atskur binājusi Kūpervudu un tam iegribējies vismaz ārēji atjaunot agrākās attiecības ar sievu, — tas būtu liels mierinājums arī tad, ja Kūpervuds būtu vienaldzīgs pret viņu.

Īstenībā Kūpervudu ar katru dienu vairāk valdzināja Berenika. Viņa varēja pēkšņi kļūt untumaina un draiska, un viņas veselīgais saprāts tik labi saderēja kopā ar viņas jūsmību un rotaļību, ka Kūpervuds nebeidza viņu apbrīnot. Viņam nekad neapnika pētīt Berenikas raksturu, un samērā īsajā laika sprīdī, kopš viņa bija ieradusies Čikāgā, Kūpervuds nāca pie ielīksminošas atziņas, ka garīgās degsmes ziņā viņi abi ir līdzīgi.

Nesen Čikāgā viņu bija sevišķi dziļi ietekmējusi kāda Berenikas izdoma. Vēlā pēcpusdienā viņi bija aizbraukuši ēst pusdienas uz kādu viesnīcu, kuru bija apmeklējuši pirms dažām dienām. Izkāpjot no kamanām, Berenika uzaicināja viņu aizstaigāt līdz tuvējai birztalai, kur apsnigušu ozoliņu un priežu jaunaudzes malā viņš pēkšņi ieraudzīja no sniega veidotu savu attēlu, mazliet kariķētu, bet stipri līdzīgu. Berenika bija todien atbraukusi viena agri no rīta un izveidojusi šo sniegavīru. Acu vietā tam laistījās spoži, zilganpelēki akmentiņi, bet degunu un muti veidoja dažāda lieluma priežu čiekuri. Berenika bija pievākusi kādu no Kūpervuda platmalēm, un tā, braši atstumta tēla pakausī, sevišķi pasvītroja līdzību ar oriģinālu. Kūpervuds pat nodrebēja aiz pārsteiguma, pēkšņi ieraudzījis savu dubultnieku vakara nokrēslī starp ziemas vējā švīkstošajiem zariem, ugunīgi sarkanās rieta saules apspīdētu.

— Kas tad tas, Bēvij? Kas tev ienācis prātā? Kad tu paspēji to izdarīt, blēdniece? — Un viņš skaļi iesmējās, jo sniega Kūpervuds bija komiski piemiedzis aci un deguns tam bija visai iespaidīgi izsliets.

— Šorīt. Es atbraucu viena un izveidoju šo piemīlīgo radījumu.

— Varen līdzīgs man, nudien! — Kūpervuds brīnījās. — Bet vai tas tev prasīja daudz laika, Bēvij?

— Nu, kādu stundu, — un viņa atkāpās, kritiski aplūkojot tēlu. Tad, satvērusi Kūpervuda spieķi, viņa pieslēja to pie sniegavīra sāniem, kur sīki oļi iezīmēja kabatu. — Paskaties, kāds skaistulis! Sniegs, akmens podziņas un čiekuri!

Viņa pacēlās pirkstgalos un noskūpstīja tēla muti.

— Bēvij! Ja tu gribi skūpstīties, nāc šurp! — Kūpervuds cieši satvēra viņu apskāvienos, un viņam šķita, ka tā rokās iekļaujas kaut kas rēgains, kāds meža gars. — Berenika! Tu man laupi saprātu! Vai tu esi dzīva būtne vai arī kāda lauma vai burve?

— Un tu to nezināji? — Viņa atliecās un izpleta pirkstus. — Es esmu burve un varu pārvērst tevi sniegā un ledū. — Un, cieši lūkodamās Kūpervudā, viņa tuvināja izplestos pirkstus tā sejai.

— Berenika! Kas tev prātā! Kādas aplamības! Dažreiz man liekas, ka tu pati esi apburta. Bet tu vari darīt ar mani, ko gribi, tikai neatstāj mani!

Kūpervuds piekļāva viņu pie krūtīm un skūpstīja. Bet Berenika izrāvās no viņa rokām un pieskrēja pie sniega tēla.

— Re nu! — viņa iesaucās. — Tu man visu sabojāji. Izrādās, ka tas nav īstais Kūpervuds, un es tā pūlējos, lai tas būtu īsts. Viņš bija tik liels un salts un tā gaidīja mani te. Bet nu es viņu iznīcināšu, nabadziņu, lai neviens neko par viņu nezina, izņemot mani.

Aši satvērusi Kūpervudā spieķi, viņa sadragāja tēlu:

— Es tevi radīju, es tevi iznīcinu!

Un viņa smiedamās izsvaidīja sniegu ar cimdotajiem pirkstiem, kamēr Kūpervuds apbrīnā nolūkojās viņā.

— Nāc, nāc, Bēvij, dārgā! Kā tu sacīji? Tu mani esi radījusi, un tu mani iznīcināsi? Dari, ko gribi, tikai nepamet mani! Kopā ar tevi es sasniedzu nezināmus apvāršņus, jaunas un svešas izjūtas. Tu man atklāj savu pasauli, brīnumu pasauli, un tā ir liela laime. Vai tu tici man?

— Protams, dārgais, protams, — Berenika atbildēja tik mierīgi un ierasti, it kā nesenā aina būtu tikai iedomu uzburta. — Tā tam jābūt. Un tā tas būs.

Viņa paņēma Kūpervudu zem rokas, un abi devās uz viesnīcu. Kūpervudam šķita, ka viņa nupat atžilbusi vai atgriezusies šai zemē no kādas savas ilūziju pasaules, par kuru tā gribētos izvaicāt, bet viņš juta, ka to nedrīkst darīt. Šī izjūta un līksmā pārliecība, ka viņa ir te — taustāma, redzama, dzirdama, ka ikkatru mirkli var satvert viņas roku, izdzirdēt viņas balsi, izraisīja Kūpervudā nepiedzīvotu gaviļu brāzmu, it kā tikai tagad viņš būtu izpratis, kādēļ vērts dzīvot. Nē, nekad viņš nevēlēsies šķirties no Berenikas, jo nekad savā mūžā nav sastapis tik daudzveidīgu, tik neparasti mainīgu, tik nosvērtu un saprātīgu un reizē tik neaprēķināmu un kaprīzu būtni. Mākslinieces daba, jā, un reizē tik spilgta un bagātīgi apdāvināta sieviete, kādu viņš nekad nav pazinis!

Pat pašos intīmākos tuvības mirkļos viņa pastāvīgi modināja Kūpervudā jūsmīgu apbrīnu. Viņa neatdevās nevarīgi, gurdama un pamirdama apskāvienos, pasīvi nepakļāvās vīrietiskās kaisles neprātam, nē, viņa apzinājās savu varu un, kaut pati trīsēja un iedegās, tomēr valdonīgi turēja vīrieti savas burvības gūstā ar savu ugunīgi zeltaino matu plūdumu, un magnētisko, zilo acu aicinājumu, ar skūpsta saldumu, ar mīklainā smaida vilinājumu.

Un, kad viņš pēc šādiem satricinošiem saplūsmes mirkļiem vienatnē kavējās atmiņās, tad saprata, ka tā nav vienkārša fizisku prasību apmierināšana vai kaislību uzliesmojums, bet jauna, līdz šim nezināmu reibinošu izjūtu un dailes apdvestu pārdzīvojumu pasaule, kuru viņam pavērusi burve Berenika.

XVI NODAĻA

Paredzēdams, ka vajadzēs saskaņot ar Tolliferu turpmāko rīcības plānu attiecībā uz Eilīnu, Kūpervuds nolēma pastāstīt viņai, ka pēc dažām nedēļām dosies uz Londonu un ka viņa var braukt līdzi, ja vēlas. Arī Tolliferam viņš to paziņos, lai tad tas izdomā, kā labāk izklaidēt Eilīnu, lai tā nemokās ar domām par vīra vienaldzību, kā tas noticis līdz šim. Kūpervuds bija ļoti labā omā. Pēc tik ilgiem traģisku nesaskaņu gadiem viņš beidzot atradis līdzekli, kā atvieglināt Eilīnas ciešanas un radīt vismaz šķietami saskanīgas attieksmes.

Kad viņš ienāca Eilīnas istabā, vēcinādams spieķi, ziedošs, starojošs, pašpārliecināts, ar gardēniju pogcaurumā, pelēku platmali galvā un pelēkiem cimdiem rokās, Eilīnai vajadzēja savaldīties, lai neapsveiktu Kūpervudu ar priecīgāku smaidu, nekā viņš to bija pelnījis. Kūpervuds tūliņ sāka runāt par savām darīšanām. Vai viņa lasījusi avīzēs, ka viens no viņa niknākajiem ienaidniekiem nupat miris? Par vienu kašķi mazāk! Kas šodien pusdienās? Vai Adriānam nevarētu pasūtīt solu^2 skābā mērcē? Zināms, ja nav par vēlu. Jā, viņš pats ļoti aizņemts; bijis Bostonā un Baltimorā, drīzumā jābrauc uz Čikāgu. Bet viņa Londonas plāni... šo to viņš jau uzzinājis un droši vien tuvākā nākotnē ceļos uz Angliju. Vai viņa nevēlētos doties līdzi? Zināms, viņam būs ļoti daudz darīšanu, bet tikmēr Eilīna var uzturēties Parīzē vai Biaricā, un viņš ieradīsies pie tās pavadīt svētdienu.

Pārsteigtā Eilīna pat saslējās atzveltnī, un viņas acis iedegās priekā. Tomēr, atcerējusies, kādas viņai attieksmes ar vīru, viņa atslīga sēdeklī. Pārāk daudz vilšanās viņa pārdzīvojusi, lai varētu tik viegli noticēt. Tomēr labāk izlikties, tā viņa nolēma, ka nedomā apšaubīt uzaicinājuma nopietnību.

— Jauki! Bet vai tu patiešām gribi, lai pavadu tevi?

— Kāpēc tad es tevi aicinātu, dārgā, ja negribētu? Protams, es gribu. Šis brauciens būs man nopietns solis. Es varu gūt panākumus, bet varu arī ciest neveiksmi. Bet, lai būtu kā būdams, — te Kūpervuds ķērās pie iecienītā paņēmiena — meliem, nekautrēdamies izmantot Eilīnas mīlestību, — es vēlos, lai tu būtu pie manis arī šoreiz, kad stājos pie trešā jaunā pasākuma, tāpat kā tu biji abas pirmās reizes.

— Jā, Frenk, ja tu tā domā, tad es braukšu līdzi. Tas būs taisni brīnišķīgi. Es nelikšu tev ne mirkli gaidīt, pasaki tikai, kad jābrauc. Ar kādu tvaikoni?

Kūpervuds atbildēja, ka likšot visu uzzināt Džemisonam (tas bija viņa privātsekretārs) un tad pasacīšot viņai. Eilīna piegāja pie durvīm un pazvanīja Kāram par pusdienām. Viņa izskatījās kā no jauna atdzimusi. Pēkšņi atausa atmiņā agrākā dzīve, kad viņa bija dalījusies ar Kūpervudu tā slavā un varenībā. Viņa tūliņ lika Kāram pārbaudīt, kādā stāvoklī ir ceļasomas.

Kūpervuds apvaicājās, kā jūtoties tropu putni, kurus viņš bija atvedis oranžērijai, un uzaicināja Eilīnu iet tos apskatīt. Eilīna, starodama līksmē, devās viņam līdzi un nenolaida no viņa acu, kamēr viņš ķircināja divus draiskus Orinoko papagaiļus, mēģinādams ar svilpieniem sakaitināt tēviņu, lai dzirdētu tā spalgo brēcienu. Pēkšņi viņš pagriezās uz Eilīnas pusi un sacīja:

— Tu zini, Eilīn, ka es vienmēr esmu domājis padarīt šo namu par īstu muzeju. Es arī tagad vēl šo to pērku un esmu pārliecināts, ka tā būs viena no labākajām privātajām kolekcijām. Pēdējā laikā esmu bieži prātojis, kā ar tevi nokārtot, lai pēc manas nāves, jo agri vai vēlu tā pienāks, šis nams tiktu saglabāts nevis kā piemiņa par mani, bet kā prieka avots cilvēkiem, kuri mīl retumus. Es gribu sastādīt jaunu testamentu, un šis ir viens no tiem punktiem, kas man tur jāietilpina.

Eilīnu tas pārsteidza. Ko tas nozīmē?

— Man drīz būs sešdesmit, — viņš mierīgi turpināja, — un, lai gan es pagaidām par miršanu nedomāju, tomēr šis tas man jānokārto tūliņ. Testamenta izpildītāji būs pieci, tai skaitā misters Dolens no Filadelfijas, misters Kols un Centrālā akciju kredītsabiedrība. Dolens un Kols ir speciālisti finansu un juridiskos jautājumos un pratīs izpildīt manus rīkojumus. Bet, tā kā es gribu atstāt tev šo namu mūža lietošanā, tad, man šķiet, vajadzēs arī tevi ieskaitīt testamenta izpildītājos kopā ar Dolenu un Kolu, un tad tu varēsi vai nu pati atvērt namu publikai, vai parūpēties, lai tas ar laiku tiktu izdarīts. Mani priecina tas, ka nams ir skaists, un man gribas, lai tas ir skaists arī pēc manas nāves.

Eilīna klausījās satraukta un lepna. Viņa nesaprata, kāds sakars šādai nopietnai sarunai ar vīra pasākumiem, bet jutās glaimota un iepriecināta. Iespējams, ka Kūpervuds patiešām izšķīries par prātīgāku un nopietnāku dzīvesveidu.

— Tu zini, Frenk, — viņa sacīja, pūlēdamās apvaldīt savas jūtas, — cik tuvs man viss, kam sakars ar tevi. Man īstenībā nav bijis citas dzīves kā vien kopā ar tevi, un man nekas nav vajadzīgs, ja man nav tevis, kaut gan tu, zināms, vairs nekā tamlīdzīga nejūti. Viss viens, vai tu atstāsi namu man vai ieskaitīsi mani testamenta izpildītājos, tu vari būt mierīgs, ka viss paliks, kā bijis. Es labi zinu, ka man trūkst tavas gaumes, tavu zināšanu, bet tu vari būt pārliecināts, ka tava vēlēšanās man svēta.

Kamēr Eilīna runāja, Kūpervuds ķircināja zaļi sārto makao papagaili, kas ar saviem spalgajiem brēcieniem un spilgtajam, raibajām krāsām likās ņirgājamies par šo dziļi izjusto ainu. Kūpervudu tomēr aizkustināja Eilīnas vardi; viņš pasniedzās un noglāstīja viņas plecu.

— Es tev ticu, Eilīn. Vienmēr esmu vēlējies, kaut mēs varētu lūkoties uz dzīvi no viena viedokļa. Bet, tā kā to mēs nevaram, tad gribu darīt visu iespējamo, lai tev būtu labi, jo es zinu, ka tu man esi pieķērusies un, šķiet, tavas jūtas nemainīsies. Un, vai tu tici vai ne, — es gribu atmaksāt tev, kā vien protu, jo bijušo atsaukt nespēju. Tāpēc es uzsāku sarunu par namu; ir vēl daudz kas cits, par ko mēs citreiz parunāsim.

Pie pusdienu galda viņš pastāstīja Eilīnai par kādu citu projektu: viņam griboties uzcelt slimnīcu ar dažādām laboratorijām un vispār pievērsties labdarīgiem mērķiem. Šai sakarā viņam bieži vajadzēšot braukāt uz Ņujorku un pavadīt zināmu laiku šeit. Būtu visai izdevīgi, ja viņa uzturētos te, kaut gan, zināms, laiku pa laikam viņa varētu izbraukt uz ārzemēm.

Un, redzot, ka Eilīna ir tik jautra un apmierināta, Kūpervuds klusībā apsveica sevi ar savu ģimenes lietu labvēlīgu atrisinājumu. Ja vien tas tā turpināsies, tad viss būs labi.

XVII NODAĻA

Misters Džerkinss, ieradies Londonā, steigšus devās pie sava partnera Klūrfeina paziņot tam jauno vēsti, ka lielais Kūpervuds acīmredzot interesējas par Londonas apakšzemes dzelzceļu visplašākā mērogā. Viņš attēloja Kūpervuda izturēšanos, atstāstīja tā vārdus un paskaidroja, ka viņu četrata pieļāvusi nepiedodamu kļūdu, neaptverot, ka vīrs ar tādiem milzu pasākumiem nesāks piņķēties ar vienu niecīgu dzelzceļa atzarojumu. Vai nav smieklīgi, ka Grīvss un Henšovs iedomājušies iekārdināt viņu ar 50 procentiem akciju? Nav ne mazāko izredžu, ka viņš pieņemtu šādus noteikumus! Vai nu 51 procents akciju un pilnīga kontrole pār visu, vai nekā! Bet kā Klūrfeins domā, — vai Grīvsam un Henšovam izdosies sadzīt naudu Anglijā, lai izbūvētu šo savu līniju?

Klūrfeins, tumīgs, izblīdis holandietis, visai izmanīgs sīkos veikalos un galīgi nespējīgs tur, kur pasākums prasīja plašu vērienu un drosmi, atbildēja:

— Kur nu! Kontraktu bez jēgas; tas viņus spiež. Un cik akciju sabiedrību necīnās savā starpā par katru atsevišķu līniju! Pie tam neviena negrib apvienot līnijas, lai publika par pieņemamu maksu varētu braukt bez pārsēšanās. Es tās pārsēšanās grūtības pats esmu izbaudījis, — kur tie gadi, kā braukāju pa Londonu no viena gala uz otru! Padomājiet vien, mums taču ir tikai divas līnijas — Metropolitēna un Rajona līnija, un tās aptver vienīgi Londonas centru ... — Un viņš sīki izskaidroja Džerkinsam, cik nepraktiska un nelietderīga ir tamlīdzīga satiksmes sistēma un kādi zaudējumi te ceļas. Uzņēmēji nevar saņemties ne izbūvēt jaunas līnijas, ne elektrificēt un modernizēt vecās. Vēl joprojām iet tās pašas tvaika lokomotīves — gan pa tuneļiem, gan pa uzbērumiem. Vienīgā akciju sabiedrība, kurai cik necik prāta, ir Sitija— Dienvidlondona: tā uzbūvējusi līniju no Monumenta^3 līdz Klephemkommonai. Līnija elektrificēta, darbojas trešā sliede, vilcieni iet bez pārtraukuma, viss tīrs, gaišs, — tā ir vienīgā labi iekārtotā līnija visā pilsētā. Tomēr tā ir pārāk īsa: pasažieriem jāpārsēžas un vēlreiz jāpērk biļete, lai brauktu pa loka līniju. Londonai noteikti vajadzīgs tāds vīrs kā Kūpervuds vai grupa angļu finansistu, kas būtu spējīgi apvienoties, lai finansētu un paplašinātu apakšzemes satiksmes tīklu. Bet, ja Kūpervuds vēlētos dabūt koncesiju uz jaunām līnijām, tad kāds londonietis, Ebingtons Skērs, bija iesniedzis projektu un noslēdzis līgumu par Beikerstrītas—Vaterlo līnijas izbūvi, tomēr pusotra gada laikā nekā nav izdarījis. Runāja arī, ka Rajona līnija grib būvēt atzarojumus, taču abos gadījumos trūkst kapitāla.

— Ja Kūpervuds patiešām vēlas dabūt Čeringkrosu, — Klūrfeins nobeidza, — tad tas viņam grūtības nesagādās. Elektrības un transporta akciju sabiedrība jau pirms diviem gadiem atteikusies šo līniju finansēt. Pasākums pārgājis šo abu inženieru rokās, bet viņiem, neskaitot sarunas ar Kūpervudu, nekādu citu izredžu vai iespēju nav. Pie tam viņi nav nemaz speciālisti transporta jautājumos, un, ja viņiem nelaimēsies sameklēt vīru ar tādu kapitālu kā Kūpervudam, tad šaubos, vai vispār viņiem kas kustēsies uz priekšu.

— Tad jau par viņiem pagaidām nav ko galvu lauzīt, — Džerkinss piezīmēja.

— Domāju gan, ka ne, — Klūrfeins apstiprināja. — Toties nebūtu par sliktu nodibināt sakarus ar dažiem galvenā loka līniju — Metropolitēna un Rajona līniju akcionāriem vai aprunāties ar kādu no Trednīdlstrītas baņķieriem, varbūt izdodas kaut ko uzzināt. Jūs taču pazīstat Kroušovu no firmas «Kroušovs un Voukss». Šī firma arī mēģināja sadzīt naudu Grīvsam un Henšovam, kad tie uzņēmās izbūves darbus. Protams, nekas neiznāca, tāpat kā Elektrības un transporta akciju sabiedrībai pirms tam. Te vajag stipri liela kapitāla.

— Elektrības un transporta akciju sabiedrība? — pārjautāja Džerkinss. — Tā pati, kas saņēma pirmo koncesiju? Kas tur darbojas?

Klūrfeins tūliņ visai mundri sāka uzskaitīt visus. Sipenss gan bija paspējis atklāt daudz vairāk, tomēr arī Klūrfeina ziņas nebija zemē metamas. Viņš nosauca atmiņā saglabājušos Steina, Raidera, Belloka un Džonsona vārdus, uzsverot, ka galvenie noteicēji ir Steins un Džonsons. Tie pirmie izvirzījuši Čeringkrosas un Hempstēdas līnijas projektu. Steins, liela apjoma akcionārs, angļu aristokrāts, sastāvēja Rajona un Sitijas—Dienvidlondonas akciju sabiedrībās. Džonsons, Steina un reizē Rajona un Metropolitēna akciju sabiedrību juriskonsults, bija akcionārs abās šais sabiedrībās.

— Vai mēs nevarētu pamēģināt aprunāties ar šo Džonsonu? — iejautājās Džerkinss, kas pēc Kūpervuda niknā brāziena centās nepalaist garām nevienu izdevību. — Šādam cilvēkam vajadzētu būt par visu labi informētam,

Klūrfeins stāvēja pie loga un lūkojās lejup ielā.

— Vareni! — viņš izsaucās apsviezdamies. — Lieliska ideja! Kāpēc gan ne? Tikai... — viņš sastomījās un šaubīdamies pavērās Džerkinsā. — Vai tā būs godīga rīcība? Cik saprotu, mums taču nav pilnvaru rīkoties Kūpervuda vārdā. Jūs, liekas, pats sacījāt, ka viņš pieņēmis Grīvsu un Henšovu, kad tie ieradušies Ņujorkā, vienīgi uz mūsu lūguma pamata. Viņš taču nav neko uzdevis mums sakarā ar šo apmeklējumu.

— Es tomēr domāju, ka nebūtu par sliktu šo to izvilkt no šā Džonsona, — Džerkinss neatlaidās. — Norādīsim viņam, ka Kūpervuds vai kāds cits pazīstams Amerikas miljonārs interesējas par apakšzemes dzelzceļu līniju apvienošanu, un liksim manīt, ka Čeringkrosas līniju varētu viņam izdevīgi pārdot, ja akciju sabiedrība dabūtu to atpakaļ. Ja mēs viņus savedīsim kopā, tad kā starpnieki nopelnīsim glītu summiņu. Un, ja mums vēl palaimējas uzpirkt akcijas un pārdot tai pašai sabiedrībai vai Kūpervudam, tad mēs tur nostiprināsimies kā aģenti uzpirkšanā vai atkalpārdošanā. Vai tas ir slikti?

— Tīri laba ideja, — Klūrfeins tapa manāmi žirgtāks. — Pamēģināšu piezvanīt Džonsonam.

Viņš ietipināja blakus istabā un jau dzīrās zvanīt, bet tad atskatījās uz Džerkinsu.

— Pats vienkāršākais būs palūgt, lai sniedz mums konsultāciju sarežģītā finansu jautājumā, kuru nav izdevīgi izskaidrot telefoniski. Viņš domās, ka jāsniedz padoms par maksu, un lai domā vien, kamēr viss būs skaidrs.

— Labi! — Džerkinss atsaucās. — Zvaniet vien!

Pēc visai miglainas un piesardzīgas sarunas Klūrfeins nolika klausuli un paziņoja:

— Viņš pieņems mūs rīt pulksten vienpadsmitos.

— Vareni! — Džerkinss izsaucās. — Man liekas, mēs esam uz pareizā ceļa. Vismaz mēs kustamies uz priekšu. Un, ja pat viņš pats neieinteresēsies, tad varēs norādīt, pie kā mums griezties.

— Pareizi, pareizi, — piebalsoja Klūrfeins, kas tobrīd domāja tikai par to, kā noplēst lielāko daļu no paredzētās peļņas. — Man liels prieks, ka iedomājos par šo Džonsonu. Var gadīties, ka šis ir lielākais darījums, kāds mums abiem nācis rokās.

— Pareizi, pareizi, — atkārtoja Džerkinss, kura pacilātību mazināja apziņa, ka nav varējis iztikt bez cita palīdzības, jo Džerkinss uzskatīja sevi ne vien par šās lieliskās kombinācijas ierosinātāju, bet arī par galveno dzinējspēku.

XVIII NODAĻA

Firmas «Raiders, Belloks, Džonsons un Čanss» kantoris, tāpat arī lorda Steina kantoris, atradās vienā no tumšākajiem nostūriem Storistrītā, kas piekļāvās advokātu korporāciju celtnēm. Īstenībā viss šis apvidus, atskaitot advokātu korporāciju celtnes, amerikānim liktos pavisam nepiemērota vieta daudzinātu jurisprudences spīdekļu kantorim. Mazie, vairākkārt pārbūvētie trīsstāvu un četrstāvu namiņi, kuros agrāk mitinājās sīki tirdzniecības uzņēmumi un noliktavas, nu bija pārveidoti par darba kabinetiem, pieņemšanas telpām, bibliotēkām un arhīviem. Te strādāja kāds ducis juristu ar savām stenogrāfistēm, kantora darbinieki, izsūtāmie un citi kalpotāji.

Storistrītā bija tik šaura, ka divi gājēji nevarēja soļot pa ietvi draudzīgi zem rokas, un pa bruģi varēja pabraukt viens otram garām divi ratiņu stūmēji, bet nekad divas ekipāžas. Tomēr pa šauro eju plūda vienmēr nepārtraukta ļaužu straume, jo te varēja tikt taisni ārā uz Strendu un citiem tuvīnajiem kvartāliem.

Firma «Raiders, Belloks, Džonsons un Čanss» aizņēma visus četrus stāvus Storistrītā Nr. 33. Nama fasāde nebija platāka par divdesmit trīs pēdām, tomēr dziļumā nams sasniedza ap piecdesmit pēdu. Apakšstāvā, kur kādreiz bija atradusies veca, vientulībā iegrimuša tiesneša pieņemamā istaba un viesistaba, tagad bija iekārtota kopējā pieņemamā telpa un bibliotēka. Lords Steins ieņēma nelielu kabinetu otrā stāva pagalma pusē. Trešajā stāvā atradās triju galveno firmas pārstāvju — Raidera, Džonsona un Belloka kabineti. Čanss ar saviem daudzajiem līdzstrādniekiem aizņēma visu ceturto stāvu. Elversona Džonsona kantoris trešā stāva dibendaļā pieslējās mazam, bruģētam pagalmiņam, kādreizējai sena romiešu pagalma sastāvdaļai, taču šis senatnes diženums bija zaudējis savu mirdzumu un kļuvis pārāk ierasts tiem, kam diendienā nācās uz to raudzīties.

Nekādas ceļamās ierīces vai, lietojot angļu terminu, lifta šai namā nebija. Samērā liela gaisa šahta pacēlās no otrā stāva vidus līdz jumtam. Katra kabineta sienā bija senlaicīgi ventilatori gaisa pievadīšanai. Bez tam katrā telpā atradās kamīns, kuru miglainās ziemas dienās vai slapjdraņķī kurināja ar mitrām akmeņoglēm un tā padarīja vēl jo omulīgāku šo ērto telpu mājīgo atmosfēru. Katra juriskonsulta kabinetā bija prāvi, labi nostrādāti rakstāmgaldi un atzveltņi, kamīna balto marmora dzegu rotāja grāmatas vai statuetes. Pie sienām karājās blāvi kādreizējo Anglijas jurisprudences spīdekļu attēli vai dabas ainavas.

Džonsons, visai iespaidīgs un finansiālā ziņā panākumiem bagāts firmas kompanjons, bija galvenokārt praktisks cilvēks; viņš darbojās patstāvīgi, vadīdamies no savām personīgajām interesēm. Tomēr kādā viņa apziņas kaktiņā bija saglabājusies vieta abstraktām pārdomām; viņš prātoja par reliģijas jautājumiem un pat juta līdzi nonkonformistu^4 dogmātu izplatīšanai. Viņam patika spriest par anglikāņu baznīcas liekulību un gara nabadzību, tāpat par tādu slavenu sektantu kā Džona Noksa, Viljama Penna, Džordža Foksa un Džona Veslija laicīgo un mūžīgo dižumu. Viņa juceklīgajos un visai ērmīgajos uzskatos par pasauli draudzīgi sadzīvoja paši pretrunīgākie un naidīgākie jēdzieni. Viņš ticēja, ka pasaulē jābūt valdošajai šķirai, kurai piederas visu rīkot un kārtot, balstoties uz visai ieteicamu, lai arī ne vienmēr attaisnojamu viltību. Tā kā Anglijā šī šķira pamatojas uz privātīpašuma, pirmdzimtības tiesību un mantošanas likumiem, tad šāda kārtība uzskatāma par cienījamu, pareizu un negrozāmu. Tāpēc garā un mantā nabagajiem atliek vienīgi pazemība, paklausība, sūrs darbs un ticība debesu Tēvam, kas, jādomā, kādreiz parūpēsies par viņiem. No otras puses, milzīgais bezdibenis, kas šķīra apdāvinātos trūcīgos no tiem, kuri nepelnīti iedzīvojušies bagātībā, likās Džonsonam kaut kas netaisns un pat grēcīgs. Šāds pasaules uzskats izraisīja viņā reliģisku neiecietību, kas dažkārt jau robežojās ar svētulību.

Džonsons nāca no zemākajiem slāņiem, no pazemoto un apspiesto vidus, un visu mūžu centās sasniegt augstāko pakāpi sabiedrībā, kur, ja ne viņš, tad viņa bērni — divi dēli un meita — dzīvos nesatricināmā labklājībā, tāpat kā tie, kurus viņš tā apbrīnoja, kaut arī klusībā pēla. Sev viņš vēlējās tikai titulu: vispirms pieticīgo «seru», kas vēlāk, ja laime būs labvēlīga, palīdzēs viņam iemantot arī vērtīgākas karaliskās uzmanības zīmes. Bet, lai šo mērķi sasniegtu, — to viņš labi zināja, — vajag ne tikai daudz lielāka kapitāla par to, kāds bija viņa rīcībā, bet arī to labvēlība, kam jau ir nauda un tituli. Tāpēc, vēlēdamies tiem izdabāt, viņš instinktīvi tiecās ar visu savu darbību veicināt privileģēto šķiru labklājību un uzplaukumu.

Viņš bija maza auguma, sīksts, izturējās svarīgi un iespaidīgi. Viņa tēvs, Sautvorkas namdaris, mēdza nodzert visu nopelnīto, un septiņu cilvēku lielā ģimene pastāvīgi cieta badu. Džonsons vēl zēna gados nolīga pie maiznieka un izvadāja maizi pa mājām. Pusaudža cītība ieinteresēja kādu klientu, tipogrāfijas īpašnieku, kas pieņēma zēnu par izsūtāmo, iemācīja lasīt un mudināja izraudzīties ienesīgu nodarbošanos, kas dotu iespēju izkļūt no pašreizējiem nožēlojamiem apstākļiem un kļūt patstāvīgam. Džonsons izrādījās vērīgs skolnieks. Izvadājot visādus iespiedmateriālus dažādiem komersantiem un veikalniekiem, viņš iepazinās ar jaunu juriskonsultu, Luteru Flečeru, kas bija izraudzīts par kandidātu uz Londonas grāfistes padomi un, vadīdams vēlēšanu kampaņu Sautvorkā, negaidot atklāja divdesmit gadus vecajā Džonsonā nākamā jurista spējas. Attapīgais un zinātkārais jauneklis tā iepatikās Flečeram, ka tas viņu nosūtīja uz juridisko vakarskolu.

Kopš tā laika Džonsona dzīve gāja kalnup. Firma, kurā viņš iestājās darbā, drīz vien pārliecinājās par viņa izcilo juridisko nojautu un sāka viņam uzticēt dažādus saga tavošanas darbus attiecībā uz tiem tiesiskajiem jautāju miem, ar ko firmai nācās saskarties: ar līgumiem, mantošanas tiesībām, testamentiem, akciju sabiedrību organizēšanu. Divdesmit divu gadu vecumā viņš izturēja visus vajadzīgos pārbaudījumus un kļuva par juriskonsultu. Pēc gada viņš iepazinās ar misteru Čansu no advokātu kantora «Belloks un Čanss» un pēc kāda laika saņēma priekšlikumu iestāties šai firmā par kompanjonu.

Belloks, kam bija plaša pazīšanās ar tiesu advokātiem, sagājās ar kādu Velingtonu Raideru, kam bija vēl iespaidīgāki sakari. Raiders bija lielu zemes īpašnieku, arī lorda Steina juriskonsults, bez tam vēl sastāvēja tādā pašā postenī Rajona metro līnijas akciju sabiedrībā. Raiders arī pareizi novērtēja Džonsonu un sākumā visai nopietni domāja aizvilt to no Belloka. Tomēr personīgas dabas apsvērumi un draudzība ar Belloku pamudināja viņu iet citu ceļu, lai izmantotu Džonsona pakalpojumus. Viņš apspriedās ar Belloku un iestājās par kompanjonu firmā, un šī juristu apvienība darbojās jau desmit gadus.

Reizē ar Raideru firmā iestājās lords Gordons Roderiks Steins, Anglijas pēra grāfa Steina vecākais dēls. Steins tolaik bija tikko beidzis Kembridžas universitāti, un viņa tēvs uzskatīja, ka ar to pilnīgi pietiek ģimenes vecākajai atvasei, lai kļūtu par cienīgu tēva titula un dzimtmuižu mantinieku. Tomēr jaunajam cilvēkam piemita savas dīvainības, viņa temperaments to spieda vairāk uzmanības veltīt praktiskiem dzīves, nevis vēstures jautājumiem. Viņš stājās dzīvē tai laikā, kad finansu ģēniju spožums sāka ne vien sacensties, bet daudzējādā ziņā pārspēt titula spožumu un visvarenību. Kembridžā Steins bija aizrāvies ar tautsaimniecību, politiku un socioloģiju un pat interesējies par fabiāņu virziena sociālistu uzskatiem, nebūt nezaudēdams stingro pārliecību par savām neapstrīdamajām mantošanas tiesībām. Iepazinies ar Raideru, kas visu savu uzmanību veltīja lielajām akciju sabiedrībām kā to juriskonsults, Steins visai ātri pieslējās Raidera uzskatiem, ka nākotnes noteicēji būs finansisti. Pasaulei aizvien pieaug prasības pēc materiālām un tehniskām vērtībām, un finansists, kas nodosies šo prasību apmierināšanai, neapšaubāmi kļūs par galveno sabiedrības attīstības faktoru.

Ar šādu pārliecību Steins turpināja angļu likumu pētīšanu firmas «Raiders, Belloks, Džonsons un Čanss» praktiskajā darbā. Vistuvāk viņš sadraudzējās ar Elversonu Džonsonu. Steins cienīja Džonsonā zemāko slāņu pārstāvi, kurš neatlaidīgi cenšas sasniegt augstāku stāvokli, Džonsons cienīja Steinu kā sabiedrisku un materiālu priekšrocību mantinieku, kurš neuzskata par lieku paplašināt savas zināšanas un rast tām praktisku pielietošanu dzīvē.

Tiklab Džonsons, kā Steins pašā sākumā nojauta, kādas neaptveramas iespējas sola Londonas apakšzemes satiksmes attīstība, un viņu interese izpaudās ne tikai Elektrības un transporta akciju sabiedrības nodibināšanā (viņi sastādīja sabiedrības galveno kodolu); viņi dedzīgi atbalstīja Sitijas—Dienvidlondonas līnijas izbūves projektu, ieguldīja tur naudu un piesaistīja draugu kapitālus, rēķinoties ar iespēju pievienot jauno līniju Metropolitēna un Rajona līnijām, kuras ietvēra Londonas centru. Kā Demostēns atēniešus, tā Džonsons centās pārliecināt angļu kapitālistus, ka tas, kas sagādās kapitālu, lai uzpirktu abu līniju akcijas un nodrošinātu sev kontrolpaketi, kļūs par neierobežotu visa apakšzemes satiksmes tīkla saimnieku un varēs rīkoties ar to pēc saviem ieskatiem.

Pēc tēva nāves Steins ar dažiem draugiem un Džonsonu bija centušies sapirkt Rajona līnijas akcijas, cerēdami tā tikt pie kontroles pār abām līnijām, tomēr uzdevums nebija viņiem pa spēkam. Pārāk daudz akciju atradās privātpersonu rokās, un to atpirkšanai trūka kapitāla. Un, tā kā līnija tika slikti izmantota un akcijas nenesa peļņu, tad viņi pasteidzās atbrīvoties no lielum lielās daļas iepirkuma.

Viņi gan bija nodibinājuši Elektrības un transporta akciju sabiedrību, lai izbūvētu Čeringkrosas līniju, taču arī šeit viņiem nelaimējās savākt vajadzīgo summu vai izplatīt iespiestās akcijas, lai iegūtu līnijas izbūvei miljonu sešsimt sešdesmit tūkstošus mārciņu sterliņu. Tad viņi mēģināja ar Grīvsa un Henšova palīdzību atrast kādu kapitālistu vai veselu grupu finansistu, kas atpirktu Čeringkrosas līniju vai, apvienojušies ar viņiem, palīdzētu realizēt seno sapni — dabūt savās rokās visu satiksmes tīklu.

Tomēr vēl joprojām nekas nebija izdevies. Džonsonam tikmēr pienāca četrdesmit septītais un lordam Steinam — četrdesmitais mūža gads. Abiem neauglīgā meklēšana bija paspējusi apnikt un pārliecība par grandiozā pasākuma izdošanos stipri sašķobījusies.

XIX NODAĻA

Tāds bija pašreizējais stāvoklis, kad misters Džerkinss un misters Klūrfeins ienāca Elversona Džonsona kantorī, lai apspriestos ar viņu par visai svarīgu problēmu. Tā skarot misteru Grīvsu un misteru Henšovu, kuri, kā misters Džonsons droši vien zinot, nesen veduši sarunas Ņujorkā ar viņu klientu misteru Frenku Kūpervudu, kura vārds noteikti misteram Džonsonam neesot svešs.

Misters Džonsons apstiprināja, ka esot dzirdējis Kūpervuda vārdu. Bet ar ko viņš varot saviem apmeklētājiem pakalpot?

Tas notika brīnišķīgā pavasara rītā. Saule spoži apmirdzēja seno romiešu pagalmiņa bruģi. Džonsons, viņiem ienākot, bija cilājis dokumentus no prāvas pret Sitijas—Dienvidlondonas līnijas akciju sabiedrību. Viņš jutās ļoti labā omā, jo diena bija silta un saulaina, Rajona līnijas akcijas mazliet cēlušās un viņa visai nopietnā runa, ko viņš bija teicis vakar starptautiskajā Epvortas metodistu līgā, bija atzinīgi pieminēta divos trijos rīta laikrakstos.

— Es papūlēšos pateikt visu īsi, — Džerkinss iesāka. Viņš bija tērpies pelēkā uzvalkā, pelēkā zīda virskreklā ar spilgtu, balti zilu kaklasaiti un turēja rokā Derbija platmali un niedrīti. Viņš jau bija paspējis aplūkot Džonsonu un nosprieda, ka saruna nebūs vieglā. Džonsons ir slīpēts, tas tūliņ redzams.

— Jūs, zināms, saprotat, mister Džonson, — Džerkinss turpināja ar vismīlīgāko smaidu, — ka misters Kūpervuds mūs nav pilnvarojis, bet es domāju, ka jūs pratīsiet pienācīgi novērtēt to, ko mēs sacīsim. Kā jums labi zināms, Grīvss un Henšovs ir saistīti ar Elektrības un transporta akciju sabiedrību, kuras juriskonsults jūs esat, kā man šķiet.

— Viens no juriskonsultiem, — Džonsons uzmanīgi pārlaboja. — Bet sabiedrība sen nav griezusies pie manis pēc konsultācijas.

— Jā, jā, — Džerkinss turpināja, — tomēr, manuprāt, jūs tas interesēs. Redziet, mūsu firma bija tā, kas saveda kopā Grīvsu un Henšovu ar misteru Kūpervudu. Kā jums zināms, misters Kūpervuds ir ārkārtīgi bagāts vīrs. Amerikā viņš finansējis visus iespējamos transporta veidus. Runā, ka viņš esot realizējis savus Čikāgas uzņēmumus vismaz par divdesmit miljoniem dolāru,

Izdzirdējis pieminam šādu skaitli, misters Džonsons sāka ausīties. Satiksme paliek satiksme, vai tā ir Čikāgā, Londonā vai kur citur, un vīrs, kas pratis izspiest no tās divdesmit miljonus, nav bez pamatīgām zināšanām šai nozarē. Džerkinss tūliņ manīja, ka trāpījis īstā vietā.

— Viss var būt, — misters Džonsons iespējami dzestri atbildēja, pūlēdamies visiem spēkiem noslēpt savu interesi, — bet kāds tam sakars ar mani? Neaizmirstiet, ka esmu tikai viens no Elektrības un transporta akciju sabiedrības juriskonsultiem un ka man nav nekādu darīšanu ne ar misteru Grīvsu, ne misteru Henšovu.

— Bet jums ir savas intereses attiecībā uz Londonas apakšzemes dzelzceļiem, — Džerkinss neatlaidās. — To esmu dzirdējis no mistera Klūrfeina. Citiem vārdiem runājot, — viņš diplomātiski piemetināja, — jūs pārstāvat personas, kas ir ieinteresētas apakšzemes transporta attīstībā.

— Es iedrošinājos pieminēt to faktu, — iejaucās Klūrfeins, — ka jūsu vārds, mister Džonson, laiku pa laikam parādās laikrakstos un ka uz jums atsaucas kā uz Metropolitēna, Rajona, Sitijas—Dienvidlondonas un Londonas Centra akciju sabiedrību pārstāvi.

— Pareizi, — Džonsons šķietami salti un nesatricināmi atsaucās. — Kā jurists es patiešām pārstāvu šīs sabiedrības. Bet man nav īsti skaidrs, ko jūs no manis vēlaties. Ja runa ir par pirkšanu vai pārdošanu sakarā ar Čeringkrosas—Hempstēdas līniju, tad jums jāgriežas pie citām personām.

— Es lūgšu tikai vienu mirkli uzmanības, — nerimās Džerkinss, pieliekdamies tuvāk Džonsonam. — Redziet, misters Kūpervuds pašlaik likvidē visus savus transporta uzņēmumus Čikāgā, un, kad tas būs nokārtots, viņam vairs nebūs ko darīt. Bet tas nav tāds cilvēks, kas turēs rokas klēpī. Ziniet, viņš nostrādājis transporta nozarē Čikāgā divdesmit piecus gadus. Es nebūt negribu sacīt, ka viņš meklē, kur ieguldīt kapitālu. Misters Grīvss un misters Henšovs pārliecinājušies, ka tā tas nav. Bet ar Kū pervudu viņus saveda kopā mūsu firma: Džerkinss, Klūrfeins un Rendolfs. Misters Klūrfeins ir mūsu Londonas filiāles vadītājs.

Džonsons pamāja; tagad viņš klausījās uzmanīgi.

— Protams, — Džerkinss turpināja, — ne misters Klūrfeins, ne es neesam ne vismazākā mērā pilnvaroti runāt mistera Kūpervuda vārdā. Tomēr mēs uzskatām, ka tad, ja piemērota persona pienācīgā veidā apgaismotu misteram Kūpervudam Londonas apakšzemes dzelzceļu stāvokli, rezultāti varētu būt ārkārtīgi vērtīgi visiem, kas šai jautājumā ieinteresēti. Jo es zinu pilnīgi skaidri, ka misters Kūpervuds nenoraidīja priekšlikumu par Čeringkrosas līniju aiz apsvērumiem, ka tā neatmaksāsies, bet tāpēc, ka viņam nepiedāvāja 51 procentu akciju — to, ar ko viņš paradis iesākt. Bez tam, protams, viņam likās, ka tas ir sīks atzarojums, bez sevišķas nozīmes visā satiksmes sistēmā, ka to var ekspluatēt tikai kā nelielu izolētu uzņēmumu. Bet misteru Kūpervudu var ieinteresēt tikai transporta tīkls visas pilsētas mērogā.

Džerkinsa balsī kļuva dzirdama pieglaimīga skaņa.

— Un tad es palūdzu misteru Klūrfeinu, — viņš tekoši turpināja, — iepazīstināt mani ar cilvēku, kas, labāk par citiem pazīdams šo jautājumu, prastu novērtēt, cik izcili svarīgi ieinteresēt par to misteru Kūpervudu. Jo, ja mēs pareizi izprotam, — te viņš ieurbās Džonsonā ar zīmīgu skatienu, — tad jūsu apakšzemes satiksmes tīklu sen laiks savienot un modernizēt, un misters Kūpervuds, kā visiem zināms, ir īsts ģēnijs satiksmes nozarē. Viņam drīz jāierodas Londonā, un mēs uzskatām par savu pienākumu sagādāt viņam iespēju sastapties un apspriesties ar tādu cilvēku, kas varētu viņu pārliecināt, ka Londonai viņš nepieciešams. Un, ja jums nav vēlēšanās te piedalīties, mister Džonson, — te Džerkinss atcerējās Steinu un tā izdaudzinātos sakarus, — tad varbūt jūs ieteiktu mums kādu citu personu. Mēs esam mākleri, kā jums pašam saprotams, un mums ir svarīgi ieinteresēt misteru Kūpervudu, lai nopelnītu savu starpniecības procentu, jo šādā pasākumā bez starpniecības nevar iztikt.

Džonsons sēdēja aiz rakstāmgalda un lūkojās nevis Džerkinsā vai Klūrfeinā, bet grīdā.

— Mjā, — viņš noteica. — Misters Kūpervuds ir Amerikas arhimiljonārs. Viņam ir liela pieredze pilsētas transporta un dzelzceļu nozarē tiklab Čikāgā, kā citās pilsētās. Man tātad viņš jāieinteresē par mūsu apakšzemes transporta atrisināšanas problēmu. Un, ja es to izdarīšu, tad man acīmredzot vajadzēs samaksāt jums vai vismaz parūpēties, lai jums samaksā par to, ka misters Kūpervuds palīdzēs vienam otram mūsu transporta entuziastam iedzīvoties kapitālā.

Viņš savilka uzacis uz augšu un paskatījās uz Džerkinsu. Tas atbildēja ar saprotošu skatienu, bet nesacīja ne vārda.

— Visai praktiska jautajuma uztvere, tas man jāatzīst, — Džonsons turpināja, — un es nešaubos, ka dažs labs te iedzīvosies, bet dažs labs ne. Londonas apakšzemes transporta problēma ir visai sarežģīta. Mums ir tik daudz projektu, tik daudz dažādu akciju sabiedrību, starp kurām jāprot panākt vienošanās, tik daudz līgumu noslēgti ar visādiem spekulantiem un projektu taisītājiem, kam nav ne šiliņa pie dvēseles!

Viņš drūmi pavērās abos apmeklētājos.

— Te jāiegulda milzums naudas. Miljoniem mārciņu. Ne mazāk par divdesmit pieciem miljoniem, tā man liekas.

Viņš nomākts sažņaudza rokas: tik liels bija šis neizbēgamo izdevumu slogs.

— Zināms, mistera Kūpervuda vārds te nav svešs. Ja nemaldos, Čikāgā pret viņu cēla visvisādus apvainojumus. Esmu gatavs piekrist, ka šie apvainojumi nedrīkst radīt šķēršļus un kavēt tāda liela sabiedriska pasākuma realizēšanu, kādu jūs, džentlmeņi, ieteicat, tomēr, paturot prātā mūsu angļu publikas konservatīvismu .,.

— Ā, jūs runājat par politiskajiem uzbrukumiem viņa finansiālajām metodēm Čikāgā? — Džerkinss sašutis iejaucās. — Tā ir tikai piesiešanās, tas ir Kūpervuda konkurentu darbs, kuriem skauž viņa panākumi.

— Zinu, zinu, — Džonsons drūmi pārtrauca. — Ļaudis no finansistu aprindām, zināms, saprot un māk pareizi novērtēt šāda veida opozīciju. Tomēr arī šeit viņam būs jāsastopas ar opozīciju, jo šās salas iemītnieki dzīvo ļoti konservatīvā un noslēgtā pasaulē un viņiem nemaz nepatīk visādi ārzemnieki, kas ierodas kārtot viņu darīšanas. Iespējams, kā jūs sacījāt, ka misters Kūpervuds ir patiesi apdāvināts vīrs ar lielu pieredzi. Bet, vai te atradīsies cilvēki, kas gribēs ar viņu sastrādāt, to es jums nevaru pateikt. Droši varu sacīt tikai to, ka maz būs tādu,— ja vispār būs, — kuri labprātīgi atdotu viņam pilnīgu kontroli pār šādu uzņēmumu.

Te viņš piecēlās un rūpīgi nopurināja no biksēm un vestes iedomātos putekļus.

— Jūs sacījāt, ka viņš noraidījis Grīvsa un Henšova priekšlikumu? — viņš piemetināja.

— Jā, noraidījis, — kā vienā balsī atsaucās Džerkinss un Klūrfeins.

— Ko tad Īsti viņi piedāvāja?

Džerkinss paskaidroja.

— Saprotu, saprotu. Viņi gribēja paturēt kontraktu un 50 procentus akciju. Nu, tad tā, — iekams es nebūšu visu apsvēris un apspriedies ar saviem kompanjoniem, es nekā noteikta pasacīt nevarēšu. Tomēr iespējams, — viņš piebilda, — ka viens otrs no mūsu lielākajiem akcionāriem vēlēsies aprunāties ar misteru Kūpervudu, kad tas ieradīsies.

Klusībā Džonsons nodomāja, ka Kūpervuds pats atsūtījis šos abus vīrus izpētīt stāvokli. Tomēr viņam likās apšaubāmi, ka šim amerikānim Kūpervudam, lai cik tas bagāts, izdotos izplēst no pašreizējiem transporta īpašniekiem kaut vai pusi akciju. Pat piekļūt pie šā pasākuma būs ārkārtīgi grūti. Bet, no otras puses, ja padomā, cik naudas viņi ar Steinu ieguldījuši! Un, ja nu vēl Čeringkrosa atkal nonāk Elektrības un transporta akciju sabiedrības rīcībā, tad tas nozīmē jaunus zaudējumus visiem kapitāla ieguldītājiem. Jā-ā...

Viņš strupi nobeidza sarunu:

— Man tas viss jāpārdomā, džentlmeņi. Pienāciet nākamo otrdien vai trešdien, tad es varēšu skaidri pateikt, vai spēšu būt jums noderīgs.

Viņš pavadīja tos līdz durvīm un tad pazvanīja kantora zēnam, lai tas izvada apmeklētājus ārā. Palicis viens, viņš piegāja pie loga un sāka lūkoties lejā senlaicīgajā pagalmā, kuru vēl aizvien apmirdzēja spožā aprīļa saule. Džonsonam bija paradums domājot atspiest mēli pret vaigu un salikt plaukstas kā lūgšanā. Tā viņš nostāvēja krietnu laika sprīdi, vērdamies ārā pagalmā.

Tikmēr Džerkinss ar Klūrfeinu soļoja pa Storistrītu, laiku pa laikam izsaukdamies:

— Vareni! Slīpēts blēdis, nudien! Bet ieinteresējās gan! Tā taču viņiem laba izeja, ja vien viņi vispār kaut ko sajēdz.

— Un atkal tās Čikāgas tenkas! Es jau domāju, ka bez tām neiztiks! — Džerkinss sirdījās. — Mūžīgi viņam pārmet sēdēšanu cietumā un dēkas ar sievietēm... it kā tam būtu kāds sakars ar darbu.

— Nejēdzība! Šausmīga nejēdzība! — Klūrfeins piebalsoja.

— Vajadzēs kaut ko darīt šai virzienā, varbūt apstrādāt šejienes presi, — Džerkinss prātoja.

— Atļaujiet man paskaidrot! — Klūrfeins pārtrauca. — Ja kāds no šejienes bagātniekiem sabiedrosies ar Kūpervudu, tad visām avīžu pļāpām būs svītra pāri. Mums ir citādi likumi nekā jums. Ja te grib celt skandālu, tad nerēķinās ne ar ko, bet, ja varasvīriem tas nav pa prātam, tad visiem mute ciet. Pie jums tas, redzams, ir citādi. Bet es pazīstu daudzus vietējos izdevējus, un, ja būs vajadzīgs, tad pietiks ar mājienu, lai visu nevēlamo apklusinātu,

XX NODAĻA

Džerkinsa un Klūrfeina apmeklējuma panākumi diezgan noteikti noskaidrojās sarunā starp Džonsonu un lordu Steinu tās pašas dienas pievakarē Steina kantorī Storistrītas nama otrajā stāvā.

Šai sakarā jāpiebilst, ka lords Steins galvenokārt cienīja Džonsonu par viņa komerciālo godīgumu un izcilo praktisko saprātu. Džonsons, pēc Steina domām, iemiesoja dziļu reliģiozitāti un tikumisku taisnprātību, kas tam neļāva pārkāpt zināmas robežas viņa izmanīgajās, kaut pilnīgi legālajās mahinācijās, lai cik liels būtu kārdinājums no personīgo interešu viedokļa. Būdams uzticīgs likuma kalps, Džonsons allaž prata atrast tanī kādu izeju, ar kuras palīdzību griezt visu sev par labu un izsist pretinieku no segliem. «Džonsona godīgums neļauj viņam iztikt bez grāmatvedības, bet atļauj neierakstīt tanī lielas parādzīmes,» tā kāds Steina paziņa izsacījās par šo vīru, un Steins pilnīgi pievienojās šim raksturojumam. Steinam patika Džonsona savādības, viņš ļoti bieži izzoboja tā šķietami sirsnīgo pieķeršanos starptautiskajai Epvortas metodistu līgai ar tās šauro svētdienas skolas morāli un neparasti konsekvento un pilnīgo atturēšanos no jebkuriem alkoholiskiem dzērieniem. Naudas jautājumos Džonsons nebija sīkumains. Viņš devīgi apveltīja baznīcas, svētdienas skolas, slimnīcas un Sautvorkas aklo patversmi, kur viņš skaitījās viens no direktoriem un bezmaksas juriskonsults.

Džonsons par visai pieticīgu atalgojumu pārzināja Steina ieguldījumus, apdrošinājumus un deva padomus visos iespējamos juridiskos jautājumos. Viņi bieži sprieda par politiku, par starptautiskiem jautājumiem, un Džonsons, kā Steins bija novērojis, vienmēr pareizi novērtēja notikumus. Toties par mākslu, celtniecību, dzeju, daiļliteratūru, sievietēm un citiem pasaulīgiem priekiem, kas nenesa nekādu peļņu, Džonsonam nebija ne mazākās jēgas. Kādreiz, kad abi bija krietni jaunāki, viņš bija izsacījies Steinam, ka tas viss viņam neesot pieejams. «Es uzaugu tādos apstākļos, kas man neatļāva domāt par kaut ko tamlīdzīgu,» tā viņš sacīja. «Zināms, man patīkami, ka mani zēni mācās Itonā un mana meitene Bedfordā, un man nav iebildumu, ka viņiem izveidojas tāda gaume un uzskati, kādi sabiedrībā pieņemti. Bet es, es esmu vienkāršs jurists, un man pietiek ar to, ko esmu sasniedzis.»

Un Steins smaidīja, jo viņam patika šās atzīšanās parupjais tiešums. Un tai pašā laikā Steins uzskatīja par pilnīgi saprotamu to, ka viņi ar Džonsonu atrodas katrs savā sabiedriskajā pakāpē, ka viņš tikai retumis ielūdz Džonsonu savā dzimtmuižā Tregesolā vai skaistajā, senlaicīgajā namā Berkleja skvērā — un vienīgi tad, kad darīšanas to prasa.

Todien Džonsons atrada Steinu visai ērtā pozā: lords bija atlaidies pret ērtā Čipendeila krēsla augsto atzveltni, izstiepies visā savā garajā augumā un uzcēlis kājas uz smagā sarkankoka rakstāmgalda. Steinam bija labi pašūts vilnas uzvalks smilšu krāsā, kafijbrūns krekls un tumši oranža kaklasaite; laiku pa laikam viņš laiski nobirdināja pelnus no papirosa. Viņš pētīja «De Bīrsa Dienvidāfrikas dimantraktuvju akciju sabiedrības» pārskatu,— ar šo sabiedrību viņu saistīja personiskas intereses. Divdesmit akcijas, kas viņam piederēja, ienesa ik gadu ap divsimt mārciņu skaidra ienākuma. Steinam bija garena, iedzeltena seja, prāvs deguns ar tikko manāmu kumpumu, zema piere, skaidras, tumšas acis, prāva, pievilcīga mute un mazliet izvirzīts zods.

— Ā, tas esat jūs! — viņš iesaucās, kad Džonsons pieklauvējis ienāca kabinetā. — Kas jauns, cienījamo metodist? Es šorīt kaut ko lasīju sakarā ar jūsu runu — laikam Stiknijā.

— Ak jūs par to, — Džonsons nomurmināja, stipri glaimots, ka Steins ievērojis ziņojumu avīzē, un uztraukumā pogāja ciet melnos, čaukstošos alpakas auduma svārkus, ko viņš valkāja darbā. — Tur, ziniet, bija izcēlies strīds starp diviem dažādu baznīcu garīdzniekiem mūsu rajonā, un man vajadzēja uzņemties samierinataja pienākumu. Un tad mani palūdza uzstāties, un es izmantoju gadījumu un nolasīju viņiem mazu pamācību. — Un, to atcerēdamies, viņš stalti un lepni saslējās. Steins to tūdaļ pamanīja.

— Jums, Džonson, vajadzētu uzstāties parlamentā vai tiesā, — viņš jokodams sacīja. — Un, ja jūs klausītu manam padomam, tad sākt vajadzētu ar parlamentu un tiesu atstāt vēlākam laikam. Mums būtu žēl atdot jūs tiesai, jo mēs bez jums nekādā galā netiksim.

Viņš labsirdīgi un izprotoši uzsmaidīja Džonsonam, kura seja aizkustinājumā un gandarījumā laistījās vien.

— Jāatzīstas, es sen jau domāju par parlamentu. Ir daudz tādu jautājumu sakarā ar mūsu darbu, kuriem nāktu par labu mana atrašanās parlamentā. Raiders un Belloks pastāvīgi runā par to. Patiesību sakot, Raiders uzstājas, lai es kandidējot viņa iecirknī septembra vēlēšanās. Viņš domā, ka mani noteikti ievēlēšot, tikai vajagot pāris vietās uzstāties.

— Un kāpēc tad ne? Kur viņi labāku kandidātu atradīs? Pie tam Raideram ir liels iespaids, kā jūs pats zināt. Es jums nopietni iesaku. Un, ja es vai kāds no maniem draugiem var jums palīdzēt, tad tikai pasakiet, — es ar prieku darīšu visu iespējamo.

— Esmu jums ļoti pateicīgs, tas ir patiešām laipni no jums, — Džonsons atbildēja. — Bet pie reizes, — te Džon sons pazemināja balsi, — šodien manā kantorī notika kaut kas tāds, kam var būt sakars ar iepriekš minēto.

Viņš izvilka kabatas lakatu un slaucīja degunu, kamēr Steins ziņkāri vēroja viņu.

— Kas jums ir par noslēpumiem?

— Pie manis ieradās divi vīri: Villards Džerkinss, amerikānis, un Villems Klūrfeins, holandietis. Viņi ir aģenti un mākleri: Klūrfeins — Londonā un Džerkinss — Ņujorkā. Viņi pastāstīja šo to interesantu. Vai atceraties Čeringkrosas akcijas, ko par trīsdesmit tūkstošiem pārdevām Grīvsam mn Henšovam?

Steins, kuram Džonsona noslēpumainība bija likusies jocīga, iedegās ziņkārē, nosvieda pārskatu, nocēla kājas no galda un uzmeta sarunu biedram asu skatienu:

— Atkal tā sasodītā «Elektrība un transports»! Kas nu noticis?

— Pēc visa spriežot, viņi nupat bijuši Ņujorkā un apspriedušies ar to arhimiljonāru Kūpervudu. Liekas, viņi tam piedāvājuši pusi no savām akcijām, lai tas sagādā naudu līnijas izbūvei. — Džonsons nicīgi pasmīnēja. — Pie tam viņam vēl nāktos piemaksāt tiem ap simttūkstoš mārciņu par viņu būvdarbiem.

Abi saskatījās, un viņiem neviļus paspruka smiekli.

— Viņš, zināms, atteicies, — Džonsons turpināja. — Tomēr šķiet, — viņam nav iebildumu pret Čeringkrosu, ja viņš dabū pilnīgu kontroli: visu vai neko. Spriežot pēc šo aģentu stāsta, Kūpervuds interesējoties par tādu transporta reorganizāciju, par kādu mēs domājam jau desmit gadus. No Čikāgas viņš izdzīts, kā jums zināms.

— Jā, to esmu dzirdējis, — Steins sacīja.

— Starp citu, es izlasīju kādu rakstu par viņu, ko šie cilvēki man atstāja. Te tas ir, — un viņš izvilka no kabatas «New York Sun» lappusi, kuras vidu aizņēma liels un visai līdzīgs, ar spalvu zīmēts Kūpervuda portrets.

Steins atlocīja lappusi un vērīgi aplūkoja portretu.

— Nav slikta seja, ko? Kas par enerģiju! — viņš noteica, pievērsies Džonsonam, un tad atkal iedziļinājās avīzē, kur skaitļos un shēmās bija attēloti Kūpervuda uzņēmumi Čikāgā. — Divsimt piecdesmit jūdzes... divdesmit gadu laikā. — Tad viņš izlasīja sleju, kas bija veltīta Kūpervuda Ņujorkas nama aprakstam. — Liekas būt labs mākslas pazinējs.

— Palasiet tālāk, tur rakstīts par viņa nepatikšanām Čikāgā, — Džonsons aizrādīja. — Viss ar tādu politiski sabiedrisku nokrāsu... — Viņš apklusa, gaidīdams, kamēr Steins izlasīs.

— Īsts kautiņš! — Steins piezīmēja, nolikdams avīzi. — Bet viņa kapitālieguldījumus novērtē uz divdesmit miljoniem.

— Jā, šie mākleri arī to teica. Bet pats interesantākais, ko viņi pavēstīja, ir tas, ka viņš pats te ieradīšoties tuvākajās nedēļās. Tāpēc viņi arī bija uzmeklējuši mani, lai es aprunātos ar Kūpervudu ne tikai par Čeringkrosas līniju, — viņi kaut kā uzoduši, ka mums būs tā jāņem atpakaļ, — bet par visu apakšzemes transporta apvienošanu, vārdu sakot, par mūsu ideju.

— Bet kas tie par cilvēkiem un no kurienes? — Steins jautāja. — Vai viņi ir Kūpervuda draugi?

— Nē, pat uz to pusi ne, — Džonsons steidzās paskaidrot. — Viņi, kā paši atzīstas, ir aģenti banku lietās un cer uz komisiju — vai nu no Grīvsa un Henšova, vai Kūpervuda, vai mums, īsi sakot, no katra, kuru izdosies ieinteresēt šai pasākumā, un vēl labāk — no visiem reizē. Kūpervuds viņus pilnvarojis nav.

Steins ironiski paraustīja plecus.

— Acīmredzot viņiem nācis zināms, — Džonsons turpināja, — ka mēs interesējamies par līniju apvienošanu, un viņiem gribētos, lai es sasauktu akcionārus un ieteiktu tiem Kūpervudu galvenā direktora lomai, bet pats viņam tā pasniegtu šo mūsu tīkla apvienošanas ideju, ka viņam tā iepatiktos. Un par to viņi grib saņemt komisiju.

Steins izbrīnā iepleta acis.

— Vareni izdomāts, nav vārdam vietas!

— Protams, te es viņiem nepiekritu, — Džonsons piesardzīgi turpināja, — bet man ienāca prātā, ka te varētu slēpties nopietnas iespējas. Varbūt Kūpervudu patiešām pievelk šis pasākums, un mums tas nāk par labu. Šo Čeringkrosas dzirnakmeni mēs tik viegli no kakla nost nedabūsim. Es ļoti labi zinu, ka neviens nepieļaus, lai amerikāņu miljonāri iejaucas mūsu darīšanās un rīkojas pēe savas patikas ar mūsu apakšzemes satiksmi. Bet varbūt mēs radām grupu — teiksim, jūs, lords Etindžs, Hedonfīlds, — izstrādājam pieņemamu kopējas kontroles formu, un viņš tad pievienojas.

Viņš apklusa, nogaidot, ko Steins teiks.

— Pareizi, Elverson, pareizi, — Steins piekrita. — Ja dažus mūsu akcionārus joprojām interesē šis jautājums tāpat kā pirms vairākiem gadiem, tad mums izdosies viņus atkal iesaistīt. Bez viņu palīdzības Kūpervuds netiek nekur klāt.

Viņš piecēlās, piegāja pie loga un skatījās laukā, kamēr Džonsons runāja tālāk. Džerkinsam un Klūrfeinam jāierodas pēc dažām dienām, un viņš solījis dot tiem atbildi. Nebūtu slikti viņus mazliet iebiedēt, pateikt, lai viņi neuzdrīkstas nevienam bilst ne pušplēsta vārda, ja grib gūt kādus panākumus šai lietā, un lai ļauj rīkoties viņam, Džonsonam.

— Pareizi! — Steins atsaucās.

Šai plānā neietilpst Čeringkrosa vien — turpināja Džonsons — bet arī «Elektrība un transports», jo tā ir šās līnijas īpašniece vai vismaz atbildīga par to. Un, kad viņi ar Steinu būs izpētījuši, ko domā Hedonfīlds, Etindžs un citi, tikai tad varēs izlemt, vai vērts stāties pie darba. Un, ja viņi savā starpā būs vienojušies, tad skaidrs, ka Kūpervuds labāk runās ar viņiem nekā ar tādiem Džerkinsiem un Klūrfeiniem, Grīvsiem un Henšoviem, kas ir tikai sīktirgotāji, nekas vairāk.

Steins klausījās un visur piekrita, un tā viņi norunāja līdz tumsai. Ārā jau klājās Londonas migla. Steins atcerējās, ka viņu gaida dzert tēju, bet Džonsons — ka jāiet uz sēdi. Abi šķīrās pacilāti un ar jaunām cerībām.

Nogaidījis trīs dienas, kas, pēc viņa domām, bija nepieciešamas, lai iedvestu lielāku cienību, Džonsons ataicināja Džerkinsu un Klūrfeinu un paziņoja tiem, ka aprunājies par viņiem zināmo tematu ar dažiem saviem draugiem un ka tiem nav iebildumu pret iepazīšanos ar Kūpervuda projektiem un priekšlikumiem. Saņemot Kūpervuda personīgu uzaicinājumu (bet ne citādi), viņš, Džonsons, ar mieru sastapties ar Kūpervudu un apspriesties ar to, — tikai ar noteikumu, ka Kupervuds līdz tam nestājas nekādos sakaros un nesāk pārrunas ar citām personām. Cilvēki, kurus Džonsons mēģinājis ieinteresēt, ir liela apjoma akcionāri un jokus necieš.

Tā viņi šķīrās, un Džerkinss ar Klūrfeinu aizsteidzās uz tuvāko telegrāfa nodaļu, lai informētu Kūpervudu par spožajiem panākumiem un pasteidzinātu viņu ātrāk ierasties Londonā; viņi lūdza to atlikt visu citu, jo gaidāmā apspriede būšot visai svarīga un aptveršot visus galvenos jautājumus.

Telegramma izvilināja Kūpervudam smaidu, kad viņš atcerējās, kādu bārienu bija saņēmis no viņa Džerkinss. Viņš atbildēja, ka patlaban esot ļoti aizņemts, bet cerot izbraukt aprīļa vidū un tad labprāt sastapšoties ar Džerkinsu un Klūrfeinu un apspriedīšot viņu priekšlikumus. Pie reizes viņš nosūtīja šifrētu telegrammu Sipensam, ka drīz būšot Londonā, ka noraidījis Grīvsa un Henšova priekšlikumu; Sipensam vajadzētu gādāt, lai šie vīri uzzina, ka Kūpervuds atbrauks sakarā ar svarīgiem un plaša apjoma piedāvājumiem transporta nozarē, kuriem nav nekā kopīga ar viņu ieteikto Čeringkrosas līniju. Šādai vēstij vajadzētu likt atjēgties Grīvsam un Henšovam un iesniegt pieņemamu priekšlikumu, iekams vēl piedāvāts kas cits. Tādā kārtā Kūpervuda rokās nāktu ierocis, kas viņam palīdzētu ietekmēt jaunos sabiedrotos.

Reizē ar to Kūpervuds, rosīgi gatavojoties braucienam, izstrādāja nākotnes plānus attiecībā uz Bereniku, Eilīnu un Tolliferu, ierādot tiem katram savu vietu.

XXI NODAĻA

Tikmēr Eillna, kaut viņas sirds dziļumos vēl mājoja aizdomas un šaubas, aizvien vairāk nonāca Kūpervuda negaidītās laipnības varā. Kūpervuds patiesi izturējās pret Eilīnu daudz maigāk, jo viņu spārnoja Londonas projekti, Berenikas tuvums un gaidāmais ceļojums. Viņa vēlēšanās, lai Eilīna brauc līdzi uz Angliju, jaunais testaments, kurā viņai bija paredzēta nama uzraudzītājas un savākto dārgumu sargātājas loma, — tas viss Eilīnai šķita neapšaubāmas Čikāgas katastrofas sekas. Dzīve devusi viņam smagu, bet atskurbinošu triecienu, tā Eilīna sprieda, un vēl tādā brīdī, kad viņš visvairāk varēja izjust šā trieciena spēku. Un nu viņš ir atgriezies pie sievas vai vismaz ceļā uz atgriešanos. Ar tādu apziņu pietika, lai atjaunotu viņas ticību mīlestībai un citu cilvēcisku jūtu pastāvībai.

Viņa sāka aizrautīgi gatavoties gaidāmajam ceļojumam: iepirkās audumus un tualetes piederumus, apmeklēja ateljē un modistes, iegādāja visjaunākā fasona ceļasomas. Atkal, tāpat kā agrāk, viņa ar neremdināmu kaislību tiecās pēc pārspīlētas greznības un ārējiem efektiem, uz ko Kūpervuds noraudzījās ar ierastajām šausmām. Viņiem bija pasūtītas luksusa kajītes uz okeāna tvaikoņa «Kaiser Wilhelm der Große», kas devās jūrā nākamo piektdien, un Eilīna steidzās sagādāt veselas garnitūras veļas, kas drīzāk piederētos līgavai, kaut gan abi zināja, ka nevar būt runas ne par kādām intīmām attieksmēm starp viņu un Kūpervudu.

Tikmēr Tollifers, kura plāni par iepazīšanos ar Eilīnu pagaidām nebija piepildījušies, negaidot ar vislielākā apmierinājuma jūtām atrada savā paskastītē vērtsvēstuli ar minētā pasažieru tvaikoņa plānu, biļeti un, kas viņu visvairāk ielīksmoja, ar trīstūkstoš dolāriem skaidrā naudā, kuri jo sevišķi pastiprināja viņa interesi un centību attiecībā uz atbildīgo pienākumu. Viņš cieši apņēmās darīt visu, lai Kūpervudam rastos par viņu labvēlīgs iespaids, — Kūpervudam, šim vīram, kurš acīmredzot labi prata baudīt dzīvi un ņemt no tās visu, kas vien vajadzīgs. Aši pārlaidis acis laikrakstiem, Tollifers pārliecinājās par to, ko jau paredzēja: Kūpervudu laulātais pāris devās Eiropas ceļojumā nākamo piektdien ar to pašu «Kaiser Wilhelm der Große».

Berenika, kurai Kūpervuds bija visu darījis zināmu, nolēma kopā ar māti izbraukt divas dienas iepriekš ar tvaikoni «Saksonija» un Londonā gaidīt Kūpervudu «Klaridžā» — hotelī, kur viņām jau agrāk bija gadījies apmesties.

Reportieru vajātais Kūpervuds paskaidroja, ka dodas ar sievu uz visu vasaru ceļojumā pa Eiropu, ka Čikāgā viņu nekas vairs nesaista un ka viņš patlaban nedomā ne par kādiem veikalnieciskiem darījumiem. Šim paskaidrojumam sekoja plaši komentējumi avīzēs: viņu dēvēja par ģēniju, jūsmoja par viņa karjeru un brīnījās, ka tāds izcils finansists ar tik lielu kapitālu tik ātri pārtrauc savu darbību. Kūpervudam šīs valodas bija pa prātam, jo tās negaidīti nāca viņam par labu, aizsedzot viņa patiesos plānus, un deva iespēju rīkoties bez steigas.

Tā pienāca aizceļošanas diena. Eilīna pastaigājās pa klāju ar tādu seju, it kā viņai ieņemt pirmo vietu sabiedrībā būtu kaut kas pavisam ikdienišķs un parasts.

Tollifers, kam nu bija pienācis laiks darboties, jutās sasprindzināts ir garīgi, ir fiziski. Kūpervuds, nejauši sastapdamies ar viņu, nepievērsa tam ne mazākās uzmanības, izlikdamies, ka nemaz to nepazīst. Saprazdams, ka tā tam jābūt, Tollifers centās izturēties pavisam brīvi, slepus pētīja Eilīnu un manīja, ka misis Kūpervuda vēro viņu ar zināmu interesi. Tolliferam nepatika Eilīnas uzkrītošie tērpi, atturības un gaumes trūkums. Tollifers bija novietots mazā kajītē uz B klāja, bet ēda pusdienas pie kapteiņa galda, turpretī Kūpervudu laulātais pāris pusdienoja savās telpās. Tomēr kapteinis, kam ļoti glaimoja fakts, ka ar viņa kuģi brauc tādi pasažieri kā Kūpervudi, centās radīt no tā reklāmu sev un tvaikonim. Viņš prata ātri novērtēt Tollifera sabiedriskos talantus, tāpēc papūlējās iedvest tam interesi par slaveno miljonāru un piedāvājās iepazīstināt to ar Kūpervudiem.

Un tā otrā ceļojuma dienā kapteinis Heinrihs Šreibers, apvaicājies, kā jūtas misis un misters Kūpervudi, lūdza parādīt viņam godu un izmantot viņa pakalpojumus. Varbūt misters Kūpervuds vēloties apskatīt kuģi? Pasažieru vidū esot viņa cienītāji, pašu kapteini ieskaitot, kuri, ja misteram Kūpervudam neesot iebildumu, būtu laimīgi ar viņu iepazīties.

Kūpervuds, nojauzdams, ka tas notiek ar Tollifera ziņu, atbildēja savā un Eilīnas vārdā, ka ar prieku sagaidīšot viesus savās telpās. Drīz vien kapteinis ieradās ar dramaturgu misteru Vilsonu Stailsu, misteru Kurtraitu, Arkanzasas štata gubernatoru, un Ņujorkas augstākās sabiedrības pārstāvjiem: misteru Brjūsu Tolliferu un mis Alasandru Gīvensu, kas ceļoja uz Londonu pie savas māsas. Tollifers, pamanījis pasažieru vidū visai pievilcīgo Alasandru un atcerējies, ka viņas tēvs ir sabiedrībā pazīstams vīrs, bija stādījies tai priekšā kā viņas paziņas draugs, un savaldzinātā Alasandra viegli uzķērās uz makšķeres.

Eilīnai ļoti patika šāda negaidīta viesu pieņemšana. Tiem ienākot, viņa piecēlās no atzveltņa, nolika pie malas žurnālu un nostājās blakus vīram apsveicināties ar apmeklētājiem. Kūpervuds tūliņ pamanīja Tolliferu un tā pavadoni, graciozo mis Gīvensu, kuras izturēšanās nemaldīgi apliecināja viņas piederību pie labākām aprindām. Eilīna ievēroja vienīgi Tolliferu, kas sasveicinājās ar Kūpervudu tā, it kā redzētos ar viņu pirmo reizi mūžā.

— Esmu ļoti laimīgs iepazīties ar tāda ievērojama vīra sievu, — Tollifers uzrunāja Eilīnu. — Jūs laikam dodaties uz kontinentu?

— Mēs vispirms apmeklēsim Londonu, — Eilīna atbildēja, — un tad dosimies uz Parīzi un tālāk. Manam vīram visur rodas daudz dažādu finansiālu darīšanu, lai kur viņš būtu.

— Citādi nemaz nevar būt, ja spriež pēc tā, ko par viņu raksta, — Tollifers valdzinoši pasmaidīja. — Būt tik daudzpusīga cilvēka dzīvesbiedrei — tas uzliek ļoti svarīgus pienākumus. Goda vārds, tas ir atbildīgs uzdevums!

— Jums taisnība, — Eilīna atbildēja. — Tas ir grūts uzdevums. — Un glaimota, ka jaunais cilvēks atzīst viņas nopelnus, viņa apbalvoja to ar pateicīgu smaidu.

— Vai jūs nedomājat pavadīt dažas dienas Parīzē? — viņš apjautājās.

— Jā, protams! Es gan nevaru pateikt, kādi plāni radīsies manam vīram Londonā, bet es pati domāju apmeklēt Parīzi.

— Es ieradīšos Parīzē uz zirgu skriešanās sacīkstēm. Varbūt mēs tur sastapsimies. Ja jūs būsiet Parīzē tai laikā un jums atliks kāds brīvs brīdis, tad mēs varētu kopīgi pavadīt vakaru.

— O, tas būtu jauki! — Eiiīnai iedzirkstījās acis aiz prieka par šādu uzmanību. Tik pievilcīga cilvēka vērība neapšaubāmi pacels viņas vērtību Kūpervuda acīs. — Bet jūs laikam vēl neesat runājis ar manu vīru. Pieiesim pie viņa!

Un Tollifera pavadībā viņa piegāja pie Kūpervuda, kas otrā salona galā runāja ar kapteini un misteru Kurtraitu.

— Frenk, — viņa jautri sacīja, — te ir vēl viens no taviem cienītājiem, — un, atskatīdamās uz Tolliferu, piemetināja: — Ja sievai tāds vīrs, tad viņš ir vienmēr uzmanības centrā, mister Tollifer.

Kūpervuds pagriezās pret Tolliferu ar vislaipnāko smaidu un jokodamies sacīja:

— Cienītāju nekad nevar būt par daudz. Jūs, mister Tollifer, laikam arī piedalāties mūsu pavasara uzbrukumā kontinentam?

Kūpervuds izturējās tik dabiski, ka Tollifers, neviļus atdarinādams viņu, pasmaidīja un atbildēja tādā pašā garā:

— Šķiet gan, ka tā būs. Man daudz draugu Londonā un Parīzē, un vēlāk es domāju apmesties kaut kur jūras tuvumā. Kāds mans draugs dzīvo Bretaņā. — Un, pievērsies Eilīnai, viņš piemetināja: — Ar to apvidu jums gan vajadzētu iepazīties, misis Kūpervuda. Ļoti jaukas vietas.

— Jā, tas būtu patīkami, — Eilīna atbildēja un paskatījās uz Kūpervudu. — Kā tu domā, Frenk, vai mēs nevaram uzņemt arī Bretaņu šās vasaras plānos?

— Varbūt. Man gan būs grūti, jo man daudz darīšanu. Nu, bet uz dažām dienām varēs atbrīvoties, — viņš uzmudinoši piebilda. — Vai jūs ilgi uzturēsieties Londonā, mister Tollifer?

— Pagaidām es pats par to neesmu skaidrībā, — Tollifers atbildēja nesatricināmā mierā. — Varbūt uzkavēšos kādu nedēļu vai mazliet ilgāk.

Tobrīd Alasandra, apnikusi klausīties misterā Stailsā, kas veltīgi pūlējās viņu ieinteresēt, panācās uz priekšu, nolēmusi atvadīties.

— Vai neesat aizmirsis mūsu šāvakara plānus, Brjūs?

— Ak jā! Lūdzu, atvainojiet mūs, mums patiešām jāsteidzas. — Un viņš piebilda Eilīnai: — Ceru, ka man būs prieks jūs vēl redzēt, misis Kūpervuda.

Eilīna, kuru bija aizskārusi nevērīgā, par daudz pašapzinīgā jaunās un visai pievilcīgās lēdijas izturēšanās, atsaucās pārspīlēti laipni:

— O jā, protams, mister Tollifer, man tas būs ļoti patīkami! — un, uztvērusi mis Gīvensas augstprātīgo smīnu, piemetināja: — Žēl gan, ka jums jāsteidzas, mis... mis...

— Mis Glvensa, — Tollifers pasteidzās atgādināt.

— Ak jā, — Eilīna pamāja viņam, — es lāgā nesadzirdēju uzvārdu.

Bet Alasandra reaģēja uz šo starpgadījumu, tikai viegli pacēlusi uzacis. Viņa paņēma Tolliferu zem rokas, uzsmaidīja atvadoties Kūpervudam un devās uz durvīm.

Kad viņi palika vieni, Eilīna nespēja vairs valdīties.

— Kā es neciešu tādus sīkus iznireļus! — viņa sašutusi iesaucās. — Nekā viņiem nav pie dvēseles, izņemot ģimenes sakarus, bet viņi nezina, cik augstu celt degunu!

— Bet, Eilīn, — Kūpervuds centās viņu nomierināt, — cik reižu es tev neesmu atkārtojis, ka ikviens lepojas ar to, kas viņam ir. Šai gadījumā viņa uzskata par sevišķi svarīgu savu sociālo izcelšanos, tāpēc ir tik iedomīga. Viņai pašai taču nav nekādas vērtības, vienkārši muļķa skuķēns. Kāda vajadzība tev par to uztraukties? Nevajag tā, es tevi lūdzu.

Domās viņš salīdzināja Eilīnu ar Bereniku. Ar kādu cieņu Berenika būtu norādījusi šai Alasandrai tās īsto vietu!

— Lai nu kā, — Eilīna iekaisusi turpināja, — bet misters Tollifers ir ļoti patīkams un uzmanīgs. Un, cik es varu spriest, viņš taču pieder pie tās pašas sabiedrības. Vai tā nav?

— Man, protams, nav nekāda pamata to apšaubīt, — Kūpervuds atbildēja, klusībā smīnēdams par Eilīnas vientiesību un lētticību, ne tik daudz ironiski, cik skumji. — Vismaz mis Gīvensa, liekas, jūsmo par misteru Tolliferu, un, ja tu mis Gīvensu pieskaiti pie labākajām aprindām, tad būs tām jāpieskaita arī Tollifers.

— Viņam vismaz ir pietiekami daudz takta, lai izturētos pieklājīgi, bet viņai tā trūkst, un tā tas ir vienmēr, kad sieviete saduras ar sievieti!

— Sieviešu nelaime ir tā, Eilīn, ka viņas īstenībā visas domā par vienu un to pašu. Vīriešus vai vismaz viņu intereses raksturo lielāka dažādība.

— Es varu teikt tikai vienu: misters Tollifers man patīk, bet tā skuķe nepatīk nemaz!

— Tev taču nav jāpievērš viņai uzmanība. Un, kas attiecas uz misteru Tolliferu, tad neviens mums nevar liegt būt laipniem pret viņu, ja tu tā vēlies. Neaizmirsti, ka es gribēju, lai tev šis brauciens sagādā prieku.

Un viņš pieglaudīgi uzsmaidīja Eilīnai.

Vēlāk viņš novēroja, kā Eilīna pārģērbās, lai dotos pēcpusdienas pastaigā uz klāju. Viņa izskatījās tik moža un apmierināta. «Taisni apbrīnojami,» viņš nodomāja, «ko var panākt, ja ar pienācīgu uzmanību izturas pret otra cilvēka vājībām, gaumi un iegribām.»

Bet ja nu Berenika rīkojas ar viņu tāpat? Uz to viņa pilnīgi spējīga. Lai, — viņš tik un tā apbrīnos un cildinās Bereniku, kā nupat pa pusei zobgalīgi bija cildinājis pats sevi.

XXII NODAĻA

Tais nedaudzajās dienās, kuras viņi pavadīja uz tvaikoņa, Tollifers visādi nopūlējās iekarot Eilīnas labvēlību. Starp citu, viņš divus vakarus sarīkoja kāršu spēli un bija pietiekami gudrs, lai nepieaicinātu mis Gīvensu. Viņš uzaicināja kā partnerus kādu diezgan plaši pazīstamu aktrisi, jaunu baņķieri no rietumiem, kas ļoti ilgojās iepazīties ar Kūpervuda sievu, un jauniņu atraitni no Bufālo, kura bija pārliecināta, ka iekļuvusi visaugstākajā sabiedrībā, ja tur atrodas tik valdzinošs vīrietis kā Tollifers un tie, kurus viņš atzīst par sevis cienīgiem.

Jauna, patīkama sabiedrība, omulīgi pavadīts laiks un it sevišķi Tollifera nepārprotamā interese — viss radīja Eilīnai pacilātu omu, vēl jo vairāk tāpēc, ka Kūpervuds izturējās atzinīgi pret visu, lai arī pats nekur nepiedalījās. Viņš pat izsacījās, ka Londonā, kad viņi apmetīšoties «Sesila» hotelī, Eilīna varot uzaicināt Tolliferu un tā draugus uz tēju vai pusdienām, — ja viņam atlikšot laika, viņš arī pats kādu brīdi pakavēšoties to sabiedrībā. Eilīna ar prieku pieķērās šim priekšlikumam, — ne tik daudz tāpēc, ka viņai patika Tollifers, bet juzdamās laimīga par izdevību parādīt Kūpervudam, ka viņa vēl spējīga nodibināt un uzturēt pazīšanos ar viņam vēlamiem un noderīgiem cilvēkiem.

Tikmēr Kūpervuds bija pārliecinājies, ka Tolliferam var atstāt brīvu izvēli. Viņš likās gudrs un izmanīgs un neapšaubāmi prata pienācīgi uzvesties. Bet, ja nu viņš iedomājas sākt nopietni lakstoties ap Eilīnu, lai ar precību palīdzību tiktu pie viņas prāvā kapitāla? Nē, tas gan viņam neizdosies: Eilīna nav spējīga nopietni iemīlēties kādā citā.

Tollifers dažkārt nejutās visai omulīgi, apzinādamies, ka piedalās tādā intrigā, taču viņš apzinājās arī to, ka šis ir tas laimīgākais gadījums viņa neveiksminieka mūžā. Ja jau viņš varēja dzīvot no trūcīgu aktrišu ienākumiem, kā ias nesen bija noticis, tad daudz godīgāk saņemt naudu par to, ka viņš uzstājas šās sievietes sabiedriska padomdevēja, gida un kompanjona lomā. Protams, viņai trūkst iznesības, viņa vienmēr spējīga izdarīt kaut ko aplamu, pārāk cenšas patikt; viņu vajadzētu ietērpt ar lielāku gaumi un ietrenēt zināmās manierēs, lai viņa justos pašapzinīgāka. Tomēr viņa bija draudzīga un pateicīga; iespējams, ka viņš patiešām var daudz darīt tās labā.

Tollifers pirms šā brauciena bija ievācis ziņas un atklājis, ka Eilīna Kūpervuda prombūtnē nodibinājusi tuvu pazīšanos ar visādiem šaubīgiem tipiem, un, lai gan viņa neieņēma nekādu noteiktu stāvokli sabiedrībā, tas tomēr varēja mest ēnu uz viņu un Kūpervudu. Kā Kūpervuds varēja to pieļaut? Tomēr, iepazinies ar Eilīnu un apsvēris visu, ko zināja par Kūpervudu, Tollifers nāca pie slēdziena, ka Kūpervuds izvēlējies pareizāko ceļu. Ja runa par jūtām, tad Eilīna spējīga uz visu, un, ja vīrs uzsāks cīņu, lai atbrīvotos no viņas, tad viņa neatstās akmeni uz akmens, lai satriektu Kūpervudu vai galīgi sabojātu tā reputāciju.

Bet varēja gadīties arī tā, ka Kūpervuds kādā jaukā dienā, izmantojot patiesus vai tīšuprāt sameklētus faktus, apvaino Tolliferu intīmos sakaros ar Eilīnu un tā atbrīvojas no sievas. Tomēr, ja Tollifers pratīs pierādīt, ka Kūpervuds pats viņu algojis zināmiem nolūkiem, tad tamlīdzīgs atklājums būs tikpat nepatīkams Kūpervudam, cik Tolliferam. Ar ko tad īstenībā Tollifers riskē? Jāpacenšas tikai tā nokārtot attieksmes ar Eilīnu, lai tās vīrs nekur nevarētu piesieties.

Jā, viņš, Tollifers, var Eilīnai daudz palīdzēt. Šeit uz kuģa viņš bija novērojis, ka Eilīna dzer vairāk, nekā pieklājas. No tādas vājības viņa jāatradina. Un tad šie viņas bezgaumīgie tērpi! Parīzē ir daudz drēbnieku, kas būs pateicīgi viņam par priekšrocību piemēroti apģērbt misis Kūpervudu. Un, beidzot, cik jauku izpriecas braucienu varēs sarīkot ar viņas naudu — Ekslebēna, Biarica, Djēpa, Kannas, Nica, Montekarlo, — jāiemanto tikai viņas uzticība! Tad viņš varēs pieaicināt vecus draugus, nomaksāt vecus parādus, nodibināt jaunus sakarus!

Gulēdams savā kajītē, smēķēdams cigareti un šad tad ieņemdams pa malkam viskija un sodas no augstas glāzes, Tollifers ļāvās patīkamiem sapņiem. Tik grezna kajīte! Divsimt dolāru nedēļā! Un trīs tūkstoši dolāru vēl virs normas!

XXIII NODAĻA

«Kaiser Wilhelm der Große» pienāca Sauthemptonas piestātnē dūmakainā aprīļa rītā; saules stari tikko spēja izlauzties caur Anglijas miglu. Kūpervuds elegantā, pelēkā darbdienas uzvalkā stāvēja uz augšējā klāja, aplūkodams plašo ostu un neizskatīgos namiņus krastmalā. Eilīna stāvēja viņam līdzās savā viskrāšņākajā pavasara tērpā. Ap viņiem rosījās Eilīnas istabene Viljamsa, Kūpervuda privātsekretārs Džemisons un sulainis. Lejā gaidīja Džerkinss ar Klūrfeinu un bars reportieru, kas alka uzzināt no paša Kūpervuda Džerkinsa palaisto baumu apstiprinājumu, proti, ka Kūpervuds esot ieradies Anglijā nopirkt daudzinātu gleznu kolekciju, kāda pēra īpašumu, kura vārdu Kūpervuds savā mūžā nebija pat dzirdējis.

Tollifers pēdējā mirklī paziņoja — un Kūpervuds novērtēja to kā ļoti taktisku manevru, — ka palikšot uz tvaikoņa, lai brauktu tālāk uz Šerburgu un no turienes uz Parīzi. Viņš gan tūliņ piebilda Eilīnai zināšanai, ka paredzot ierasties Londonā nākamās nedēļas sākumā, pirmdien vai otrdien, un cerot, ka viņam vēl būšot prieks sastapt Kūpervudus pirms to aizceļošanas uz kontinentu. Eilīna pavērās vīrā, meklēdama ar skatienu tā piekrišanu, un, saņēmusi to, sacīja, ka viņiem būšot patīkami redzēt Tolliferu «Sesila» hotelī.

Kūpervuds neparasti skaudri izjuta, cik ārkārtīgi nozīmīga un pilnvērtīga tagad kļūst viņa dzīve. Tikko viņš nokļūs krastā un novietos Eilīnu, tā tūdaļ dosies uz «Klaridža» hoteli, kur apmetusies Berenika ar māti. Viņš atkal jutās jauns un možs — Odisejs, kas dodas nezināmā, teiksmainā ceļojumā! Viņš kļuva vēl līksmāks, kad burzmā viņam telegrāfists pasniedza telegrammu spāniešu valodā: «Saule lec pār Angliju tai brīdī, kad tu izkāp krastā. Sudraba vārti atveras tev ceļā uz diženākajiem sasniegumiem un diženāko slavu. Jūra bija pelēka bez tevis, Oro del Oro.5» Tā bija no Berenikas, un viņš smaidīja, domādams par drīzo sastapšanos.

Viņu aplenca reportieri. Uz kurieni misters Kūpervuds došoties no šejienes? Vai tiesa, ka viņš likvidējis visus savus Čikāgas uzņēmumus? Vai tiesa, ka viņš ieradies Anglijā ar nolūku nopirkt slaveno privāto gleznu kolekciju? Uz visiem jautājumiem viņš atbildēja atturīgi, uzmanīgi un ar laipnu smaidu. Ja gribot vaļsirdīgu atbildi, tad viņš esot ieradies atpūsties, jo sen neesot baudījis īstu atpūtu. Nē, viņš neesot likvidējis savus Čikāgas uzņēmumus, vienīgi reorganizējis tos. Nē, viņš neesot ieradies Londonā, lai pirktu Fērbenksa kolekciju. Viņš esot to kādreiz redzējis un bez gala apbrīnojis, bet nekad neesot dzirdējis, ka tā pārdodama.

Šās sarunas laikā Eilīna pozēja viņam līdzās savā jaunatgūtās varenības spožumā. Žurnāls «Illustrated News» bija atsūtījis mākslinieku, kas viņu tūliņ uzskicēja.

Kad burzma mazliet aprima, Džerkinss ar Klūrfeinu izlauzās cauri baram pie Kūpervuda, pazemīgi apsveicināja viņu un lūdza nedarīt nevienam zināmus savus nodomus, iekams nebūšot pagodinājis viņus ar sarunu. Uz to Kūpervuds atbildēja:

— Labi, ja jūs tā vēlaties.

Pēc tam hotelī Džemisons pastāstīja par dažādām telegrammām, kas pienākušas uz Kūpervuda vārdu, par to, ka misters Sipenss gaidot 741. numurā, kad Kūpervuds viņu pasaukšot, un ka lords Hedonfīlds, ar kuru Kūpervuds bija iepazinies pirms vairākiem gadiem Čikāgā, lūdzot Kūpervudu laulāto pāri apmeklēt viņu vīkendā; ka pazīstams Dienvidāfrikas baņķieris, ebrejs pēc tautības, lūdzot misteru Kūpervudu pabrokastot ar viņu un aprunāties par svarīgiem jautājumiem, kas skarot Dienvidāfriku. Vācijas sūtnis apsveic misteru Kūpervudu Londonā un lūdz ierasties sūtniecībā uz pusdienām. No Parīzes atsūtījis telegrammu Filadelfijas baņķieris Dolens: «Ja jūs, atbraucis šai pilsētelē, neuzdzīrosiet ar mani, tad es jūs aizturēšu pie robežas. Neaizmirstiet, ka es zinu par jums tikpat daudz kā jūs par mani.»

Viņam likās, ka laimes dievietes spārni šalc pār viņa galvu.

Iegriezies pie Eilīnas un pārliecinājies, ka viņa jūtas lieliski savās telpās, Kūpervuds aizsūtīja pēc Sipensa un uzklausīja tā ziņas. Sipenss, šaudīgs un jaunajā pavasara mētelī līdzīgs putnam, stāstīja, ka Grīvss un Henšovs esot galīgi strupceļā. Labāku pieturas punktu Kūpervuds nemaz nevarot iedomāties kā šī Čeringkrosas līnija, kuras koncesija viņiem rokās. Misters Kūpervuds varot jau rīt apskatīt šo projektēto atzarojumu, Protams, svarīgāks ieguvums būtu kontrole pār centrālo loka līniju, jo ar to saistās visa satiksmes sistēma. Bet Čeringkrosu iespējams visai ērti pievienot lokam, un, ja tā būs Kūpervuda rīcībā, tad tā būs liela priekšrocība attiecībā uz plāniem par turpmāko pievienošanu. Bez tam tur esot bezgala daudz visādu koncesiju un kontraktu, kurus uzpirkuši spekulanti cerībā pārdot par dārgu naudu uzņēmējiem vai akcionāriem, un tas viss esot iegūstams.

— Tagad ir tikai viens jautājums: kā ķerties pie tā visa klāt? — Kupervuds domīgi sacīja. — Jūs sakāt, ka Grīvss un Henšovs ir sprukās, taču pie manis viņi nav vairs griezušies. Bet Džerkinss tikām paspējis aprunāties ar Džonsonu no «Elektrības un transporta», un tas ar noteikumu, ka es pagaidām nekā neuzsākšu, apsolās sasaukt centrālās līnijas akcionāru grupu, — tur ietilpstot arī tas jūsu Steins, par kuru jūs man rakstījāt, — un dot man iespēju apspriest ar viņiem problēmu par centrālā loka un pārējo līniju apvienošanu, tā es vismaz domāju. Bet tas nozīmē, ka man pagaidām jāatturas no pārrunām ar Grīvsu un Henšovu, lai Čeringkrosas līnija līdzekļu trūkuma dēļ atkal atgriežas «Elektrības un transporta» rokās, bet man tas nemaz nepatīk, jo viņi to izmantos kā rungu, ko vēcināt man pār galvu.

Sipenss uzlēca kājās kā sadzelts.

— Nepieļaujiet to, šef! — viņš, balsij aizraujoties, iespiedzās. — Nekādā gadījumā nepieļaujiet! Vēlāk jūs to nožēlosiet. Šejienieši turas cits pie cita kā dadži. Savā starpā viņi kaujas uz nebēdu, bet, līdzko runa par ārzemnieku, viņi aizmirst visu un brūk tam virsū kā siseņu bars, un plāni tam klāsies ar tukšām rokām. Labāk pagaidiet vēl kādu dienu, varbūt Grīvss ar Henšovu atkal parādīsies. Viņi noteikti izlasīs šodienas avīzēs par jūsu ierašanos un — esmu gatavs derēt — tūliņ mēģinās jūs satikt, — viņiem taču nav ne mazākā aprēķina gaidīt. Pasakiet Džerkinsam, lai pagaidām neielaižas ar Džonsonu, un pats dariet citu, kas jums darāms, tikai vispirms brauciet man līdzi apskatīt Čeringkrosas līniju.

Bet tobrīd Džernisons, kura numurs bija tepat blakus, ienāca ar nupat atnestu vēstuli. Izlasījis sūtītāja vārdu uz aploksnes, Kūpervuds pasmaidīja un, pārskatījis vēstuli, pasniedza to Sipensam.

— Jūs uzminējāt, de Soto! — viņš labā omā sacija, — Ko lai tagad darām ar viņiem?

Vēstulē bija no Grīvsa un Henšova un skanēja tā:

«Dārgais mister Kūpervud!

Mēs uzzinājām no šāsdienas avīzēm par Jūsu ierašanos Londonā. Ja Jums tas izdevīgi un vēlami, tad mēs gribētu sastapties ar Jums nākamo pirmdien vai otrdien, lai apspriestu jautājumu, par kuru runājām ar Jums Ņujorkā 15. martā.

Apsveicot Jūs ar laimīgu ierašanos un vēlot patīkami pavadīt laiku, paliekam Jums padevīgie

Grīvss un Henšovs.»

Sipenss uzvaras priekā pasita knipi.

— Nu? Ko es jums teicu? Viņi padodas uz jūsu noteikumiem! — viņš līksmi žadzināja. — Tas ir pats svarīgākais iecirknis Londonā. Kad jums tas kabatā, šef, tad jūs varat mierīgi nogaidīt, sevišķi, ja jums izdodas vēl nogrābt kādu koncesiju, un tādas jums piedāvās, lai tikai padzird par jūsu ierašanos. Bet šis Džonsons! Pieprasīt, lai jūs nekā nedarāt, kamēr neesat runājis ar viņu, — tādu bezkaunību! — Sipenss runāja sašutumā, jo bija dzirdējis, ka Džonsons esot pašpārliecināts un valdonīgs cilvēks, un tāpēc jau iepriekš necieta to. — Zināms, viņam ir labi sakari un Steinam tāpat. Bet ko viņi var darīt bez jūsu kapitāla, spējām un pieredzes? Pat Čeringkrosu nevarēja iekustināt, nemaz nerunājot par citām līnijām! Nē, bez jums viņiem nekas neiznāks!

— Varbūt jums taisnība, de Soto, — Kūpervuds jautri uzsmaidīja savam uzticamajam sabiedrotajam. — Es droši vien sastapšos ar Grīvsu un Henšovu otrdien un, ticiet man, neko nepalaidīšu garām. Bet Čeringkrosu mēs varētu apskatīt rīt. Pie reizes, man šķiet, vajadzētu apskatīt arī loka līnijas.

— Lieliski, šef! Vai pulksten vienos jums būtu izdevīgi? Es izrādīšu jums visu, un piecos jūs būsiet atpakaļ.

— Labi! Tikai vēl kaut kas: vai atceraties Hedonfīldu, lordu Hedonfīldu, kas pirms dažiem gadiem apmeklēja Čikāgu? Viņu tur uzņēma atplestām rokām, Palmeri, Fīldi un Lesteri viņam apkārt vien lēkāja. Es viņu pieņēmu ārpilsētas namā. Brašs, iedomīgs tips

— Jā, jā, kā tad, es atceros! — Sipenss atbildēja. — Viņš, liekas, toreiz gribēja iestāties konservu tresta akcionāros.

— Manos uzņēmumos arī. Es laikam neesmu jums par to stāstījis?

— Neesat vis, — Sipenss iedegās ziņkārē.

— Nu, lūk, šorīt es saņēmu no viņa telegrammu. Lūdz pavadīt vīkendu viņa muižā Šropšīrā. — Viņš paņēma telegrammu no galda. — Beritona, Šropšīrā.

Interesanti! Viņš ir no tiem vīriem, kam sakari ar Sitijas—Dienvidlondonas akciju sabiedrību. Akcionārs vai direktors, kaut kas uz to pusi. Rīt es visu zināšu par viņu. Varbūt viņu arī interesē apakšzemes satiksmes paplašināšana un tāpēc viņš vēlas parunāt ar jums. Ja tas tā un ja viņš labi noskaņots pret jums, tad tā ir laime. Pats zināt, kā klājas ārzemniekam svešā zemē.

— Zinu, zinu, — Kūpervuds atbildēja. — Iespējams, ka tā patiešām laime. Jābrauc ir. Pamēģiniet noskaidrot visu, ko varat, un rīt vienos satiksimies!

Sipenss durvīs sastapās ar Džemisonu, kas nesa atkal jaunas telegrammas, bet Kūpervuds atturēja viņu ar rokas mājienu.

— Līdz pirmdienai neko vairs nevēlos dzirdēt, Džemi son. Aizrakstiet Grīvsam un Henšovam, ka pieņemšu viņus otrdien vienpadsmitos. Paziņojiet Džerkinsam, lai neko nedara, pirms nav saņēmis manus rīkojumus. Telegrafējiet lordam Hedonfīldam, ka misters un misis Kūpervudi ar prieku pieņem viņa ielūgumu, uzziniet, kā tur nokļūt, un sagādājiet biļetes! Ja vēl kādas telegrammas pienāk, uzlieciet uz mana galda, — es rīt apskatīšos.

Viņš nobrauca lejā ar liftu un pasauca uz ielas ekipāžu. Kučierim viņš pavēlēja braukt uz Oksfordstrītu, bet pēc diviem kvartāliem pacēla lodziņu un sacīja:

— Iegriezieties Jūberistrītā, pa kreisi.

Izkāpis no ekipāžas, Kūpervuds iegriezās šķērsielā un, apmetis līkumu, pienāca pie «Klaridža» hoteļa.

XXIV NODAĻA

Kūpervuda jūtās pret Bereniku mīļākā dedzība savienojās ar tēva maigumu. Berenikas jaunums, apdāvinātība un daiļums vienmēr modināja Kūpervudā vēlēšanos aizsargāt viņu, dot iespējas attīstīties viņas gara dāvanām. Tai pašā laikā viņš kvēli baudīja Berenikas mīlu, lai gan šīs attieksmes viņu dažkārt mulsināja, — tik nesavienojama likās viņas agrā jaunība un viņa sešdesmit gadi. No otras puses, Berenikas nosvērtība un veselais saprāts — šai ziņā Berenika neatpalika no Kūpervuda — iedvesa viņam pārliecību par savu spēku un pildīja ar lepnumu. Viņas patstāvība un enerģija lika Kūpervudam domāt nevis par vienkārša kapitāla vairošanu, bet par tiem augļiem, kurus var nest viņas talants, ja tam sagādās piemērotus apstākļus izpausties un izveidoties. Tāpēc viņš bija ieradies Londonā, un tas piešķīra svarīgu nozīmi visam ceļojumam.

Viņa sagaidīja to ziedoša un līksma, un, satvēris viņu apskāvienos, Kūpervuds juta sevī ieplūstam viņas dzīvesprieku un paļāvību.

— Esi sveicināts Londonā! — skanēja viņas pirmie vardi. — Cēzars ir pārgājis pār Rubikonu!

— Paldies, Bēvij, — Kūpervuds atbildēja, izlaizdams viņu no rokām. — Es saņēmu tavu telegrammu un glabāju to pie sevis. Bet ļauj man aplūkot tevi! Pastaigā pa istabu!

Viņš vēroja Bereniku neslēptā sajūsmā, kad viņa ar zobgalīgu smaidu pārgāja pāri istabai un lēni tuvojās viņam, viegli grozīdamās kā manekens, un tad ar ceremoniālu reveransu paziņoja:

— Taisnā ceļā no m-me Sari! Un tas maksā tikai — o, tas ir noslēpums! — Un viņa piepūta lūpiņas.

Viņai bija tumšzils samta tērps pēc tā saucamā princeses fasona, ar sīku pērļu rotājumu ap kaklu un uz jostas.

Kūpervuds pieveda viņu aiz rokas pie maza dīvāniņa, uz kura varēja apsēsties tikai divi.

— Brīnišķīgi! — viņš sacīja. — Trūkst vārdu, lai pasacītu, kāds man prieks, ka esmu pie tevis.

Viņš apvaicājās par misis Kārteres veselību un tad turpinaja:

— Zini, Bēvij, tā ir pilnīgi nepiedzīvota izjūta. Londona man nekad nav sevišķi patikusi, bet šoreiz, zinot, ka tu esi te, es tikko varēju novaldīt prieku, kad viņu ieraudzīju!

— Kad ieraudzīji viņu?

— Nu, un tevi, protams! — Starodams laimē, viņš skūpstīja Bereniku, skardams viņas acis, matus un muti ar savām lūpām un pirkstiem, kamēr viņa neatvairīja to, aizrādot, ka mīlai laiks būšot vēlāk. Piespiests paklausīt, Kupervuds īsumā pastāstīja par braucienu un visu, kas tikmēr noticis.

— Eilīna ir kopā ar mani «Sesila» hotelī. Viņu nupat kā uzzīmēja avīzēm. Jāsaka. tavs draugs Tollifers patiešām pūlējās visiermn spēkiem, lai viņai būtu patīkams ceļojums.

— Mans draugs! Es viņu nemaz nepazīstu!

— Nu, protams, tev viņš arī nav jāpazīst. Bet attapīgs cilvēks viņš ir, nav vārdam vietas. Tev vajadzēja redzēt, kāds viņš ieradās pie manis Ņujorkā un kāda pārvērtība bija ar viņu notikusi, kad viņš parādījās uz tvaikoņa! Aladins un burvju lampa, ko šoreiz sauc par naudu. Viņš pie reizes devās uz Parīzi, jādomā, lai dzēstu pēdas. Es, protams, parūpējos, lai naudas viņam netrūkst.

— Vai jūs sastapāties uz kuģa?

— Jā, kapteinis viņu iepazīstināja ar mums. Kaut gan — viņš ir tāds cilvēks, kas pats prastu visu nokārtot. Viņam ir liels talants patikt sievietēm. Uz kuģa viņš bija monopolizējis sev pašas daiļākās.

— Un kur tad tu tikmēr biji? Domā, ka es tev ticēšu?

— Kādreiz notiek arī brīnumi. Bet šis cilvēks tiešām ir burvis. Viņš vienmēr uzmin, kas patlaban vajadzīgs. Man pašam bija ar viņu maz darīšanu, taču Eilīnu viņš tā apbūris, ka viņa alkst uzaicināt šo džentlmeni uz pusdienām.

Viņš zīmīgi palūkojās uz Bereniku, un tā atbildēja ar apmierinātu smaidu.

— Man liels prieks par to, — viņa pēc mirkļa piemetināja. — Šādas pārmaiņas Eilīnai sen bija nepieciešamas.

— Piekrītu, — Kupervuds atbildēja. — Ja es vairs nevaru būt viņai tas, kas viņai vajadzīgs, lai tad tai vietā stājas kāds cits. Katrā gadījumā ceru, ka Tollifers pratīs turēties robežās, un man šķiet, ka viņš pats to grib. Eilīna jau kaļ plānus par braukšanu uz Parīzi papildināt savas tualetes. Tātad, manuprāt, viss rit gluži labi.

— Brīnišķīgi, — Berenika pasmaidīja. — Liekas, mūsu plāni sāk piepildīties. Un kurš te ir tas vaininieks?

— Manuprāt, ne tu, ne es. Vienkārši tam tā bija jānotiek — tāpat kā tev bija jāatnāk pie manis pagājušos Ziemsvētkos, kad es tevi vismazāk gaidīju.

Viņš atkal sāka Bereniku glāstīt, bet viņa, iegrimusi savās domās, atvairījās:

— Pag, pag, pastāsti man par Londonu, tad es tev arī kaut ko pastāstīšu.

— Par Londonu? Pagaidām izredzes visai daudzsološas. Es tev jau Ņujorkā minēju par šiem abiem angļiem, Grīvsu un Henšovu, un par to, kā es viņus noraidīju. Bet nupat, pirms iznācu no viesnīcas, man pasniedza viņu vēstuli. Viņi grib mani satikt, un es jau noteicu sastapšanos. Un, ja runā par plašākiem projektiem, tad te ir akcionāru grupa, ar kuriem arī domāju apspriesties. Tiklīdz noskaidrosies kaut kas noteikts, es tev tūliņ darīšu zināmu. Bet pašlaik man gribētos aizlaisties ar tevi uz kādu laiciņu. Varbūt mēs varētu piešķirt sev nelielu atpūtu, pirms es uzņemos visas šīs darīšanas. Zināms, man jārēķinās ar Eilīnu. Bet kad viņa būst nost no ceļa... — viņš mirkli klusēja. — Es gribu viņu pamudināt braukt uz Parīzi, un tad mēs varam braukt vai nu uz Nordkapu, vai pa Vidusjūru. Man kāds aģents stāstīja, ka te varot noīrēt jahtu uz visu vasaru.

— Jahta, jahta! — Berenika priecīgā satraukumā izsaucās, bet tūliņ attapās un uzspieda pirkstu viņam uz lūpām. — Nē, nē, tu sāc iejaukties manās darīšanās. Visu šai sfērā kārtojamo nokārtošu es. Gan tu redzēsi...

Viņš neļāva tai pabeigt un apklusināja viņu ar skūpstu.

— Cik tu nepacietīgs! — viņa maigi pārmeta. — Pagaidi taču!

Un viņa ieveda Kūpervudu blakus istabā, kur pie vaļēja loga bija klāts galds.

Redzi, mans pavēlniek, mēs šodien dzīrojam divatā; tava verdzene tevi ielūdz uz mielastu. Ja tu tagad apsēdīsies un uzvedīsies rātni, tad mēs izdzersim kausu vīna un es tev visu izstāstīšu. Tici vai ne, bet man viss atrisināts!

— Viss? — Kūpervuds šaubījās. — Un tik drīz? Ja es tā prastu!

— Nu, gandrīz viss, — viņa turpināja un, paņēmusi karafi ar Kūpervuda iecienīto vīnu, pielēja divus kausus.

— Redzi, lai cik tas dīvaini, bet vienatnē es domāju. Un kad es domāju... — viņa svinīgi pacēla acis pret griestiem.

Kūpervuds nometa kausu uz galda, satvēra viņu un sāka skūpstīt, — tieši to Berenika bija gaidījusi.

— Mierā, Cēzar! — viņa ķircinājās. — Mēs vēl nedzērām. Tev vispirms jāapsēžas, un es sēdēšu te. Tūliņ es tev izstāstīšu visu. Atzīšos visos grēkos.

— Velnēns! Esi taču nopietna, Bēvij!

— Esmu nopietnāka nekā jebkad, — viņa atbildēja. — Bet nu klausies, Frenk! Tas notika tā. Tvaikonī kopā ar mums brauca kāds pusducis angļu: veci un jauni, bet visi glīti; vismaz tie, ar kuriem es flirtēju, visi bija glīti.

— Gribu ticēt, — Kūpervuds iecietīgi noteica, bet viņa balsī skanēja šaubas. — Un tālāk?

— Un tālāk, ja tu izturēsies vienmēr tikpat augstsirdīgi kā tagad, tad atzīšos, ka flirtēju vienīgi tavā labā, pie kam tas bija pavisam nevainīgs flirts, bet tam tu vari arī neticēt. Flirtējot es uzzināju par kādu skaistu vietiņu ārpus pilsētas, — tā ir Bovenija pie Temzas, apmēram trīsdesmit jūdzes no Londonas. To man pastāstīja patīkams jauns cilvēks, vecpuisis, Artūrs Tevistoks. Viņš tur dzīvo ar savu māmiņu, lēdiju Tevistoku. Viņš pārliecināts, ka man viņa iepatiksies. Un pats viņš iepatikās rnanai māmiņai. Tātad tu redzi...

— Jā, redzu, ka mums vajadzēs dzīvot Bovenijā: tavai māmiņai un man, — Kūpervuds sarkastiski pasmīnēja.

— Pilnīgi pareizi! — Berenika smējās. — Tas ir ārkārtīgi svarīgs jautājums — tu un māte. Turpmāk tev būs jāveltī viņai krietni daudz uzmanības. Un man visai maz. Zināms, aizbildņa pienākumi jau tev paliks, — un viņa paraustīja Kūpervudu aiz auss.

— Citiem vārdiem sakot, Kūpervuds būs aizbildņa un ģimenes drauga lomā, — viņš skāņi pasmaidīja.

— Tikai tā! — Berenika apstiprināja. — Klausies tālāk: paredzēts, ka tuvākā laikā mēs ar Artūru dosimies ceļojumā ar laivu. Un bez tam, — te viņa nenocietās un iespurcās, — viņš solās dabūt burvīgu peldošu namiņu,— taisni ideāla dzīve mātei un man! Iedomājies tikai: mēness naktīs vai saulainā dienvidū, kad mana māte un viņa māte sēdēs un adīs vai pastaigāsies pa dārzu, bet tu smēķēsi un lasīsi, mēs ar Artūru...

— Nu kā tad, burvīga dzīve: peldošs namiņš, mīļākais, pavasaris, aizbildnis, māte... īsta vasaras idille, nudien!

— Labāk nemaz nevar būt, — Berenika dedzīgi piekrita. — Viņš pat aprakstīja, kādi mums tur būs sauljumi — zaļi un sarkani. Un kas no viņa draugiem ieradīsies, un kādi tie ir.

— Jādomā, tāpat zaļi un sarkani?

— Protams, tās taču ir sporta tērpu krāsas. Viss, kā nākas. Tā viņš stāstīja mātei. Un draugu viņam milzums, un tos visus iepazīstinās ar māti un mani.

— Kad saņemšu ielūgumu uz kāzām?

— Ne vēlāk kā jūnijā, to es tev apsolu.

— Un es būšu vedējtēvs?

— Tā patiesi ir laba ideja, — Berenika visā nopietnībā sacīja.

— Velns lai parauj! — Kūpervuds skaļi iesmējās. — Panākumiem bagāts ceļojums, nudien!

— Tu taču nezini vēl pat simto daļu! — Berenika āzējās. — Kad es tev saku! Piemēram, Meidenheda — man pat jāsarkst atceroties ..,

— Tā? Paturēsim to prātā!

— Es tev vēl neesmu stāstījusi par pulkvedi Hoksberiju no karaliskās gvardes vai kaut kā tamlīdzīga, — viņa blēņojās tālāk. — Zini, tāds pulka elks; viņam ir draugs, kāds virsnieks, tam ir brālēns, brālēnam ir kotedža kādā parkā pie Temzas ...

— Tad nu jau divas kotedžas un divi peldošie namiņi? Jeb vai tev divkāršojas acu priekšā?

— Šā vai tā, bet tā kotedža, par ko es runāju, gandrīz nekad nav tikusi izīrēta. Šopavasar bezmaz vai pirmo reizi. Un tā ir skaista kā sapnis! Parasti to apdzīvojuši tikai tuvi draugi. Nu, bet māte un es...

— Tu laikam gribi kļūt par pulka meitu?

— Labi, pietiks par pulkvedi. Vēl tur bija kāds Viltons Breisveits Raiotslijs, — izrunājams «Rotislajs». Brīnišķīgas, mazas ūsiņas, augums sešas pēdas un...

— Bet, Bēvij! Tik intīmi sīkumi! Man sāk rasties aizdomas!

— Tikai par Viltonu ne! To es tev apzvēru! Ar pulkvedi — ar to es vēl varētu, bet ar Viltonu ne! — Viņa sāka skaļi smieties. — Nu, labi, lai man nevajadzētu stāstīt līdz rītam, pateikšu īsi, ka zinu ne tikai četrus peldošus namiņus Temzā, bet arī četras lieliski iekārtotas savrupmājas pašos labākajos Londonas rajonos vai to tuvumā, un tās visas īrējamas uz sezonu, uz gadu vai uz visiem laikiem, ja mēs nolemsim palikt te vienmēr.

— Ja tu tā gribi, mīlulīt. Bet kas tu par varenu aktrisi!

— Un visas šīs savrupmājas, — Berenika turpināja, palaizdama gar ausīm viņa sajūsmīgo piezīmi, — man tūliņ izrādīs jebkurš no maniem pielūdzējiem, ja vien es paziņošu savu Londonas adresi, ko pagaidām vēl neesmu darījusi.

— Goda vārds, apbrīnojami sasniegumi!

— Nu, lūk, pagaidām nekādi solījumi nav doti, nekas norunāts nav, bet mēs ar māti domājam apskatīt vienu namu Grosvenorskvērā un otru Berkleja skvērā un tad jau redzēsim, ko darīt.

— Bet vai tu nedomā, ka labāk tomēr būtu apspriesties ar tavu veco aizbildni, piemēram, par nomas naudu un pārējo?

— Par nomas naudu jā, bet pārējais...

— Labi, attiecībā uz pārējo labprāt piekāpšos. Diezgan ilgi esmu rīkojies, paskatīšos, kā tev tas izdosies!

— Nu, piemēram, — viņa turpināja draiskoties, — pieņemsim, ka es apsēdīšos te, — un viņa apsēdās Kūper vudam uz ceļiem, paņēma no galda kausu ar vīnu un aizskāra tā malu ar lūpām.

— Ievēro, es tagad iedomājos kādu vēlēšanos, — viņa sacīja un izdzēra pusi. — Vēlies arī tu kaut ko! — Viņa pasniedza Kupervudam kausu un skatījās, kā viņš izdzer līdz dibenam. — Un nu met to pret sienu, pāri pār manu labo plecu, lai neviens no tā vairs nedzertu. Tā senatnē rīkojās dāņi un normāņi. Nu...

Kūpervuds aizsvieda kausu.

— Un tagad noskūpsti mani, tad viss piepildīsies, ko esmu vēlējusies. Tu jau zini, ka es esmu burve un varu likt visam piepildīties.

— Tam esmu gatavs ticēt! — Kūpervuds izjusti apgalvoja un svinīgi noskūpstīja viņu.

Pēc pusdienām abi apspriedās, kur braukt un ko darīt tuvakajās dienās. Berenikai pagaidām negribējās atstāt Angliju. Bija pavasaris, un viņa vienmēr bija ilgojusies apmeklēt katedrāļu pilsētas — Kenterberiju, Jorku, Velsu, apskatīt senās romiešu pirtis Basā, redzēt Oksfordu un Kembridžu un dažādas vecas pilis. Labi būtu doties tādā ceļojuma divatā; zināms, vispirms viņam jāuzzina viss vajadzīgais par Londonas projektu, tikmēr Berenika aplūkos ieteiktās kotedžas. Un, tiklīdz viss nokārtosies, viņi var braukt.

Bet nu viņam jāiet sasveicināties ar māti, tā pēdējā laikā tāda nomākta un sadrūmusi — pati nezina, no kā bīstas. Pec tam viņš var nākt atpakaļ un tad... tad...

— Labi, mana Minerva! — Kūpervuds apskāva viņu. — Varbūt man patiesi izdosies nokārtot visu tā, kā tu vēlies. Pagaidām es to nezinu, bet vienu gan: ja te viss ievilksies, mes negaidīsim, bet apceļosim pasauli. Ar Eilīnu es visu nokārtošu, un, pat ja viņa nebūs ar mieru, mēs brauksim tik un tā. Publisku skandālu, ar ko viņa pastāvīgi draud, šā vai tā vienmēr iespējams novērst. Tai ziņā esmu pilnīgi mierīgs, Višmaz līdz šim man tas izdevies,-

Viņš maigi noskūpstīja Bereniku un labā omā iegāja pie misis Kārteres. Tā sēdēja pie vaļēja ioga, lasīdama Marijas Korelli romānu, un acīmredzot gaidīja viņu uzposusies un nopūderējusies. Viņa apsveica Kūpervudu ar priecīgu smaidu, bet viņš tūliņ nojauta, kāds saspringts nemiers pārņēmis nabaga sievieti, — viņa baidījās, ka Berenikas un Kūpervuda plāni sabruks. Kūpervuds manīja viņas skatienos bažas un nomāktību. Pēc dažām nenozīmīgām frāzēm par to, cik patīkami būs pavadīt pavasari Anglijā, viņš piebilda it kā pavisam nejauši, bet reizē gluži atklāti:

— Jūsu vietā, Hetij, es ne par ko neraizētos. Mēs ar Bēviju lieliski saprotamies. Domāju, ka viņa arī par sevi ir skaidrībā. Viņa ir apbrīnojami gudra un skaista, un es viņu mīlu. Ja pat gadītos kāds nepatīkams pārsteigums, esmu pārliecināts, ka pratīsim tikt ar to galā. Esiet mierīga, viss būs labi. Es droši vien būšu stipri aizņemts un nevarēšu apmeklēt jūs tik bieži, kā man gribētos, bet es būšu modrs. Un viņa tāpat. Nevajag raizēties!

— Ak, es taču nemaz neraizējos, Frenk, — viņa atbildēja, gandrīz vai atvainodamās. — Protams, es zinu, cik atjautīga un apņēmīga ir Bēvija un kā jūs rūpējaties par viņu. Es ceru, ka viss iegrozīsies pēc jūsu prāta. Viņa patiešām atbilst jums, Frenk, — tik apdāvināta un pievilcīga. Žēl, ka jūs neredzējāt viņu uz kuģa, cik viņa ir izveicīga satiksmē ar cilvēkiem, kā viņa prot tos apburt un reizē turēt pienācīgā atstatumā. Jūs jau vēl paciemosieties pie mums? Ļoti patīkami. Pašlaik nejūtos visai vesela, bet vēlāk jau mēs vēl redzēsimies.

Viņa pavadīja Kūpervudu līdz durvīm kā namamāte svarīgu viesi, kāds viņš arī īstenībā bija. Kad viņš bija izgājis un durvis aizvērušās, misis Kārtere piegāja pie spoguļa, pārlaida sērīgu skatienu savam attēlam un mazliet uzsārtināja vaigus, — ja gadījumā ienāktu Berenika. Tad viņa atslēdza ceļasomu, izņēma pudeli brendija un ielēja sev glāzīti.

XXV NODAĻA

Nedēļas beigās abi Kūpervudi kopā ar citām redzamām personām ieradās viesos pie lorda Hedonfīlda Beritonme norā. Tā bija masīva, iespaidīga celtne, XVI gadsimta angļu arhitektūras piemineklis Hardaunhīsas dienvidaustrumos, labi uzturēta dzimtīpašuma vidū. Ziemeļrietumos stiepās bezgala plašs jūrai līdzīgs viršu klajums, ar kura vēja viļņoto zaļo sedzeni gadu simteņos nebija spējis tikt galā ne arkls, ne sējējs, ne cēlājs. Klajuma galveno vērtību tiklab bagātam, kā nabagam nosacīja tā medījumu — zaķu, stirnu un citu dzīvnieku bagātība. Te bieži ieradās mednieki ar suņiem un sarkanos svārkos tērptiem suņu puišiem. Pils priekšā, dienvidrietumu pusē, pletās tīrumi, ar mežiem apaugušas nogāzes, un starp tām bija saskatāmi Mazās Beritonas, neliela miestiņa, niedru jumti, kas piešķīra apkārtnei lauku ainavas omulību.

Hedonfīlds, kas sagaidīja Kūpervudus Beritonas stacijā, bija tas pats jautrais, sofistiski noskaņotais džentlmenis, kādu Kūpervuds atcerējās sastapis pirms pieciem gadiem. Hedonfīldam bija saglabājušās patīkamas atmiņas par Kūpervudiem, un to apmeklējums sagādāja viņam prieku. Ceļā uz pili, rādīdams Eilīnai brīnišķīgus maurus un alejas, viņš sacīja:

— Es baidījos, misis Kūpervuda, ka mūsu viršu klajums liksies jums un jūsu vīram pārāk vienmuļīgs, tāpēc liku sagatavot jums telpas ar skatu uz dārzu. Viesistabā patlaban dzer tēju, — varbūt vēlaties atspirdzināties pēc ceļa?

Kaut gan Kūpervudu savrupmāja Ņujorkā ar savu greznumu un kalpotāju skaitu daudzkārt pārspēja Hedonfīlda muižu, tomēr Eilīnai vismaz pirmajā brīdī viss šeit likās daudz patīkamāks un vēlamāks. Ak, ja viņiem būtu šāda muiža un tik solīds stāvoklis un sakari kā šim vīram! Tad vairs nevajadzētu cīnīties par vietu sabiedrībā, tad varētu dzīvot pilnīgā mierā. Toties Kūpervuds, lai arī lūkojās apkārt ar redzamu labpatiku, nebūt nedomāja apskaust Hedonfīldu par tā mantoto titulu un īpašumu. Viņš, Kūpervuds, pats bija radījis sev vārdu un bagātību.

Lorda Hedonfīlda viesi tonedēļ bija gan jaukta, toties visai izmeklēta sabiedrība. Vakar no Londonas bija ieradies sers Čārlzs Stonledžs, slavens galvaspilsētas aktieris, skatuves mākslas spīdeklis, bet visai iedomīgs un uzpūtīgs radījums, kas izmantoja katru gadījumu, lai jo biežāk uzturētos aristokrātisku paziņu vidū. Viņš bija atbraucis kopā ar aktrisi mis Konstansu Hesveju, sekmīgu galvenās lomas tēlotāju populārajā lugā «Jūtas».

Pilnīgs pretstats šiem abiem bija lords un lēdija Etindži. Viņš — izdaudzināts dzelzceļu un kuģniecības sabiedrību akcionārs, plecīgs, zaļoksnējs, valdonīgs vīrietis ar tieksmi uz iedzeršanu un parupjiem jokiem, kad bija jautrā prātā, toties nedzēris viņš drīzāk spēja strupi pārtraukt sarunu nekā to uzturēt. Lēdija Etindža turpretī bija ārkārtīgi diplomātiska persona, un tāpēc lords Hedonfīlds bija lūdzis viņu uzņemties namamātes lomu. Labi pazīdama sava vīra paradumus un omu un izturēdamās pret tiem iecietīgi, lēdija Etindža nebūt neierobežoja savas īpatnības. Viņa bija stalta, drukna sieviete ar skadrām, zilām acīm; viņas vaigu sarkanumā vizēja zilas cīpsliņas, — tāda nu izskatījās šī kādreiz ļoti jaukā un mīlīgā sešpadsmit gadus vecā meitene, pēc kuras rokas tā bija tīkojis lords Etindžs. Viņa, likās, nebija to aizmirsusi un lords Etindžs tāpat. Lēdijai Etindžai bija neapšaubāmi vairāk praktiskas dzīves izpratnes nekā viņas vīram. Lords Etindžs, senas un bagātas dzimtas pēcnācējs, vērtēja titulus un mantošanas tiesības augstāk par personīgiem sasniegumiem, tas gan netraucēja viņu aktīvi piedalīties komerciālās operācijās. Viņa sieva, izcelšanās ziņā ne mazāk dižciltīga, tomēr neaizvēra acis pret šodienas mainīgajiem spēkiem un apbrīnoja tādus netitulētus milžus kā Kūpervuds.

Vēl šeit bija lords un lēdija Bosvaiki — abi jauni, eleganti un labi ieredzēti. Viņi jūsmoja par visāda veida sportu, apmeklēja sacīkstes, spēlēja kārtis un, pateicoties savam možumam un dzīves priekam, bija vēlami viesi jebkurās viesībās. Viņi klusībā zobojās par Etindžiem, kaut gan aiz cieņas pret to augsto sabiedrisko stāvokli izturējās pret tiem laipni un goddevīgi.

Visai svarīga persona Hedonfīlda un Etindžu acīs bija Ebingtons Skērs — diezgan tumša personība izcelšanās ziņā, bez titula un radurakstiem, tomēr savā laikā izdarījis bezmaz vai finansiālu apvērsumu. Četros gados viņš bija noorganizējis visai ienesīgu lopkopības akciju sabiedrību Brazīlijā, kuras akcionāri pašlaik jau saņēma glītu peļņu. Patlaban viņš bija pievērsies aitkopībai Āfrikā, un, pateicoties gluži nedzirdētām priekšrocībām, ko tam piešķīra valdība, kā arī sevišķai prasmei nosist cenas un sagrābt tirgus, viņš varēja jau skaitīties miljonārs. Skeptiķu izplatītās dzēlīgās valodas par viņa riskantajām dēkām pagaidām vēl neapdraudēja viņa labo slavu. Tiklab Hedonfīlds, kā Etindžs apbrīnoja viņa panākumus, bet piesardzīgi turējās tālāk no tiem. Viņi šad tad taisīja izdevīgus apgrozījumus ar Skēra akcijām, taču centās no tām iespējami drīz atbrīvoties. Šobrīd Skēram bija padomā jauns pasākums, kas gan nelikās būt panākumiem vainagots kā citreiz, — viņš gribēja būvēt apakšzemes dzelzceļa līniju starp Beikerstrītu un Vaterlo un bija jau saņēmis parlamenta licenci. Tāpēc viņš gaidīja Kūpervuda ierašanos ar lielu interesi.

Tā kā Eilīna bija nolēmusi parādīties visai izmeklētā tērpā, tad Kūpervudi nonāca viesistabā krietni vēlu. Viesi jau bija sapulcējušies un neapmierināti par to, ka tiem nākas gaidīt. Etindžs jau bija apņēmies nepievērst Kūpervudiem ne mazākās uzmanības. Tomēr, kad viņi ienāca un Hedonfīlds tos līksmi apsveica, tad visi pagriezās uz ienācēju pusi ar vislaipnākajiem smaidiem, un amerikāņu viesi tūliņ atradās uzmanības centrā. Etindžs lēni piecēlās un stīvi palocījās, bet tad vairs nenolaida acu no Kūpervuda. Lēdija Etindža, kas bija lasījusi visu, ko angļu avīzes rakstīja par amerikāņu miljonāru, tūliņ nosprieda, ka, atskaitot viņas vīru, Kūpervuds ir neapšaubāmi pats izcilākais cilvēks šai sabiedrībā. Viņa pat piedeva tam Eilīnu, — droši vien Kūpervuds apprecējies agrā jaunībā un vēlāk tam gribot negribot nācies samierināties ar šīm neizdevīgajām laulībām; Skērs savukārt bija pietiekami asredzīgs, lai tūliņ saskatītu izcilā finansista pārākumu.

Eilīna pēc ilgās uzspiestās vientulības Ņujorkā nejutās veikli: viņa gan centās būt dabiska, tomēr panāca pretējo un ar savu pārspīlēto laipnību un smaidīgumu likās gandrīz vai iztapīga. Katra viņas piezīme parādīja klātesošiem, ka viņai trūkst pašpaļāvības, Kūpervuds manīja to, bet nolēma, ka mēģinās tikt viens galā, un ierastajā diplomātiskumā uzrunāja lēdiju Etindžu kā cienījamāko un acīmredzot nozīmīgāko dāmu.

— Es pirmo reizi iepazīstos ar Anglijas lauku dzīvi,— viņš vienkārši sacīja, — bet man jāatzīstas, ka pat tas nedaudzais, ko šodien paguvu redzēt, pilnīgi attaisno jūsmīgās atsauksmes.

— Vai patiešām? — atsaucās lēdija Etindža, kurai labprāt gribējās iepazīties ar Kūpervuda gaumi un tieksmēm. — Vai jums tā patīk visā nopietnībā?

— Jā, un, manuprāt, es varu izskaidrot, kāpēc. Tas ir pirmavots visam tam, kas šolaik ir pats labākais manā dzimtenē. — Viņš uzsvēra «šolaik», un lēdija to ievēroja. — Ņemsim, piemēram, Itālijas kultūru, — mēs to cienām kā no mums pilnīgi atšķirīgas nācijas kultūru, un to pašu varēs sacīt par Francijas un Vācijas kultūru. Bet šeit mēs pavisam dabiski, pat tie no mums, kas nav angļi izcelšanās ziņā, saskatām mūsu pašu kultūras un attīstības pamatus.

— Jūs esat pārāk laipns pret Angliju, — lēdija Etindža piezīmēja. — Vai jūs esat anglis pēc izcelšanās?

— Jā, mani vecāki bija kvēkeri. Mani audzināja stingrībā un vienkāršībā, kā tas angļu kvēkeriem parasts.

— Visi amerikāņi gan neizturas pret mums tik draudzīgi.

— Mistera Kūpervuda zināšanas ļauj viņam spriest par ikvienu zemi, — lords Hedonfilds sacīja, pievirzīdamies tuvāk. — Viņš ir veltījis krietni daudz laika un izdevis ne mazumu naudas, lai savāktu visu zemju mākslas paraugus.

— Man ir pavisam necila kolekcija, — Kūpervuds pasmaidīja, — tikai pats sākums.

— Un šī skaistā kolekcija atrodas viskrāšņākajā muzejā, kādu jebkad esmu apmeklējis, — lords Hedonfīlds pievērsās lēdijai Etindžai, — mistera Kūpervuda paša namā Ņujorkā.

— Man nejauši laimējās dzirdēt sarunu par jūsu kolekciju, kad biju Ņujorkā, — iejaucās Stonledžs. — Vai tiesa, ka jūs esat ieradies, lai to papildinātu? Man šķiet, es nesen lasīju par to avīzēs.

— Tās ir tukšas baumas, — Kūpervuds atbildēja. — Patlaban es vācu tikai iespaidus. Pie tam Anglijā es esmu tikai caurbraucot, jo došos uz kontinentu.

Eilīna vai gavilēja, ka viņas vīram visi pievērš tādu uzmanību, un tāpēc izturējās ārkārtīgi jautri pie galda, tā ka Kūpervuds vairākkārt meta uz viņas pusi jautājošu skatienu, jo alka atstāt labvēlīgu iespaidu. Protams, viņš bija iepriekš uzzinājis, ar kādām finansiālām operācijām nodarbojas Hedonfīlds un Etindžs, bet nu vēl bija ieradies šis Skērs, kas, kā dzirdams, interesējas par apakšzemes dzelzceļu izbūvi. Nav šaubu, ka lords Etindžs būtu derīgs cilvēks, Kūpervuds domāja, tērzēdams ar lēdiju Etindžu, nebūtu par sliktu uzzināt, kādi viņam sakari un iespējas parlamentā. Te lēdija Etindža pati nāca viņam palīgā, uzsākdama sarunu par sava vīra politisko darbību. Viņš bija torijs un diezgan tuvos sakaros ar šās partijas līderiem. Tuvākajā laikā viņam bija gaidāma iecelšana svarīgā amatā Indijā. Iecelšana bija atkarīga no zināmām pārmaiņām politiskajos apstākļos, jo tolaik Anglija karoja ar būriem un aizvien vēl cieta neveiksmes. Lēdija Etindža gan aizrādīja, ka nupat uzsāktā kampaņa došot neapšaubāmus panākumus, un Kūpervuds aiz diplomātiskiem apsvērumiem nerunāja lēdijai pretī.

Visā pusdienu laikā, nepiespiesti tērzēdams ar citiem viesiem, Kūpervuds domāja, kurš no šiem cilvēkiem varētu noderēt viņam un Berenikai. Lēdija Bosvaika ielūdza viņu pie sevis Skotijā; Skērs, kad dāmas bija piecēlušās no galda, pats pienāca pie viņa un jautāja, vai viņš ilgi domājot uzturēties Anglijā un vai nepagodināšot ar apciemojumu viņa māju Velsā. Pat Etindžs, pusdienām beidzoties, bija tiktāl atkusis, ka sāka apspriest ar viņu amerikāņu un starptautiskās problēmas.

Labās attieksmes vēl vairāk nostiprinājās pirmdien, kad visi devās medībās un Kūpervuds izrādījās tīri izveicīgs šāvējs. īsi sakot, kad bija pienācis laiks atgriezties Londonā, Kūpervuds bija paspējis apburt visus Hedonfīlda viesus, ko nevarēja vis sacīt par Eilīnu.

XXVI NODAĻA

Atbraucis no Beritonmenoras un ieradies pie Berenikas, Kūpervuds sastapa viņu gatavojamies izbraucienam ārpus pilsētas, lai apskatītu kotedžu, kuru pulkvedis Hoksberijs bija ieteicis noīrēt uz vasaru kā pilnīgi atbilstošu mitekli viņai un mātei. Kotedža atradās Temzas krastā starp Meidenhedu un Marlovu.

— Un vai tu zini, kas ir īpašnieks? — viņa ar noslēpumainu izskatu jautāja.

— Ne mazākās jausmas, — vēl jau es neesmu iemācījies lasīt tavas domas!

— Pamēģini taču!

— Tas man nav pa spēkam. Pārāk grūti. Nu, kas tad tas ir?

— Neviens cits kā tas pats angļu lords, par ko tev rakstīja Sipenss, ja vien nav divi lordi ar vienādu uzvārdu. Lords Steins.

— Bez jokiem? — Kūpervuds nobrīnījās. — Pastāsti man visu! Vai tu ar viņu iepazinies?

— Nē! Bet pulkvedis Hoksberijs tik ļoti slavē šo vietu un stāsta, ka tā esot pavisam tuvu Londonai. Un kur tad kaimiņi — «es un mana māsa», — viņa atdarināja Hoksberija stāju un izrunu.

— Nu, ja tā, tad varbūt vērts apskatīt, — Kūpervuds domīgi noteica, apbrīnā vērodams viņas eleganto apģērbu: garus svārkus un cieši apkļautu virsjaku tumšzaļā krāsā. Virsjaku rotāja zelta aukla un josta. Maza, zaļa platmalīte ar sarkanu spalvu bija mazliet nobīdīta uz vienu pusi.

— Man gribētos iepazīties ar Steinu, — Kūpervuds turpināja, — un te var rasties izdevīgs gadījums. Bet mums jābūt ārkārtīgi uzmanīgiem, Bēvij. Dzirdēju, ka tas esot ļoti bagāts un ļoti iespaidīgs. Ja mēs varētu piedabūt viņu uz mūsu noteikumiem...

— Es tieši par to domāju, — Berenika pārtrauca. — Kāpēc tu nevarētu pavadīt mani? Māte jūtas nogurusi, viņa paliks mājās.

Berenika runāja zobgalīgi, draiski, ķircinoši kā vienmēr, un Kūpervudam tas ļoti patika, jo šādā runas veidā izpaudās Berenikas garīgais spēks, atjautība un dzīvesprieks, kas viņu nepameta nekādos apstākļos.

— Vai nu es atteikšos pavadīt tik košu tērpu, nemaz nerunājot par visu citu! — viņš jautri atbildēja.

— Protams, — Berenika turpināja, — es taču visiem aizrādu, ka nevaru neko izlemt bez sava aizbildņa piekrišanas. Vai esi gatavs uzņemties savus pienākumus? — un viņa uzmeta tam šķelmīgu skatienu.

Kūpervuds tuvojās viņai un apskāva tās plecus.

— Neparasti man tas būs, bet es pamēģināšu.

— Nu, es papūlēšos tev šos pienākumus atvieglot. Esmu jau apspriedusies ar aģentu nomas lietās, viņš gaidīs mūs Vindzorā. Un pēc tam mēs varēsim uzmeklēt jauku senlaicīgu viesnīcu un padzert tēju.

— Lai notiek, kā saka Amerikā. Bet vispirms man jāapsveicinās ar tavu māti. — Un viņš steigšus devās uz misis Kārteres istabu.

— Labdien, Hetij, — viņš to uzrunāja. — Kā klājas? Kā jums patīk jaukā, vecā Anglija?

Salīdzinot ar priekā dzirkstošo Bereniku, misis Kārtere izskatījās ne vien nomākta, bet pat izmocīta. Viss bija noticis tik strauji — šis pēkšņais un apreibinošais kritiens no viņas iecerētās nodrošinātās nākotnes augstumiem neprātīgu dēku virpulī, kas patlaban gan apžilbina ar krāšņumu un bagātību, bet biedē ar pastāvīgi draudošām briesmām. Jā, dzīve ir sarežģīta! Tiesa, viņa ir izaudzinājusi apdāvinātu un patstāvīgu meitu, bet reizē arī tikpat stūrgalvīgu un patvaļīgu. Tāpēc nav iespējams uzminēt, kāds būs meitas liktenis. Lai gan Kūpervuds arī senāk, tāpat kā tagad, ar prieku pabalstīja viņas ar padomiem un naudu, tomēr misis Kārtere netika vaļā no bailēm. Dīvaini, kāpēc viņš atvedis tās uz Angliju tādā reizē, kad pats tik neslēpti cenšas iegūt sabiedrības labvēlību un ieradies kopā ar sievu. Berenika apgalvo gan, ka tas esot nepieciešami, ja arī ne gluži ērti.

Tomēr tāds paskaidrojums nespēja misis Karteri nomierināt. Viņa savā mūžā bija riskējusi un zaudējusi, un nu viņai pa pēdām sekoja bailes, ka arī Berenika var palikt zaudētāja. Tam par iemeslu var būt Eilīna, Kūpervuda nepastāvība vai šī nežēlīgā pasaule, kura nevienu nesaudzē un nevienam nepiedod. Šo domu ietekme bija manāma viņas stājā, viņas acīs un visā gurduma pilnajā augumā. Berenikai nezinot, viņa atkal bija pasākusi lietot alkoholu un nupat pirms Kūpervuda ienākšanas izdzērusi krietnu glāzi brendija, lai justos drošāka.

— Man loti patīk Anglija, — viņa atbildēja uz Kūpervuda jautājumu. — Un Bēvija ir gluži aizgrābta. Jūs droši vien brauksiet kopā ar viņu apskatīt kotedžas? Galvenais ir tas, vai jūs gribat tur daudz cilvēku pieņemt vai, pareizāk, ko jūs nedrīkstat pieņemt, lai jūs neredz divatā.

— Tā drīzāk ir Bēvijas, ne mana darīšana. Viņa jau ir īsts magnēts. — Kūpervuds ielūkojās vērīgi un reizē līdzjūtīgi viņai acīs. — Nu, nu, saņemieties, tikai iesākums ir grūts! Es zinu, ka viegli tas nav. Šis brauciens arī jūs nogurdinājis. — Viņš pieliecās tuvāk un draudzīgi uzlika roku misis Kārterei uz pleca un tūliņ saoda brendija smaržu. — Paklau, Hetij, mēs taču sen pazīstamies! Jūs labi zinājāt, ka es mīlu Bēviju, bet vai es kādreiz atļāvos kaut kustību, kaut vārdu, kas varētu kompromitēt viņu, iekams viņa pati nebija ieradusies pie manis Čikāgā? Vai tā nav?

— Jā, Frenk, tas ir tiesa.

— Jūs zināt, kamēr es domāju, ka viņa nekad nebūs manējā, es vēlējos tikai vienu: nodrošināt viņai stāvokli sabiedrībā, izdot viņu pie vīra, lai nekādas likstas viņu nepiemeklētu.

— Es to zinu.

— Protams, jūs varat vainot mani par to, kas notika Čikāgā, bet arī tur es neesmu tik pārāk vainīgs, jo viņa ieradās tādā laikā, kad bija man patiešām vajadzīga. Ja nebūtu tā, tad es būtu pratis novaldīties arī toreiz. Lai nu kā, bet tagad mēs visi trīs esam vienā laivā un vai nu visi izglābsimies, vai noiesim dibenā. Jums šī dēka šķiet bezcerīga, to es redzu, bet man gan ne. Neaizmirstiet, ka Bēvija ir izcili apdāvināta un gudra meitene. Bez tam mēs esam Anglijā, nevis Savienotajās Valstīs. Te cilvēki prot ierādīt saprātam un skaistumam tādu vietu, par kādu mūsu dzimtenē neviens pat nesapņo. Ja vien jūs saņemsieties un iedzīvosieties lomā, tad viss būs labā kārtībā.

Viņš vēlreiz noglāstīja misis Kārteres plecu un ieskatījās viņai acīs, lai redzētu, vai viņa vārdi to ietekmējuši.

— Pacentīšos darīt visu, kas manos spēkos, — viņa sacīja.

— Bet ir kaut kas tāds, kas jums nav jādara, Hetij, proti, nav jādzer. Jums zināma šī jūsu vājība. Kas notiks, ja Bēvija to atklās? Tas var laupīt viņai drosmi un izputināt visu, ko esam sasnieguši.

— O, Frenk, es darīšu visu, lai izpirktu savu vainu pret viņu!

— Dūšu, Hetij, viss būs labi! — Viņš uzmudinoši uzsmaidīja viņai un atvadījās, lai dotos pie Berenikas.

XXVII NODAĻA

Vilcienā Kūpervuds ievaicājās Berenikai par viņas mātes bailēm. Berenika pūlējās viņu pārliecināt, ka tas viss nieki, ka māti ietekmējusi pēkšņā pārmaiņa. Tiklīdz viņas te iekārtosies, viss pāries.

— Ja nepatikšanas var rasties, tad drīzāk no amerikāņiem, nevis no angļiem, — viņa domīgi sacīja, vērdamās pa logu gleznainajos dabas skatos un neredzēdama nekā.

— Es, protams, nedomāju saieties ar amerikāņiem vai viesoties pie tiem ne šeit, ne Londonā, ja vien būs iespējams no tā izvairīties.

— Pareizi, Bēvij! Tas būs pats prātīgākais.

— Viņi jau ir tie, no kuriem māte bīstas. Amerikāņi ir neizglītoti, viņiem nav ne takta, ne iecietības kā angļiem. Es te jūtos kā mājās.

— Tā ir viņu vecākā kultūra un prasme uzvesties, kas tevi pievelk, — Kūpervuds sacīja. — Viņiem trūkst mūsu parupjās vaļsirdības, un viņi nemēdz tik ātri taisīt slēdzienus. Mēs, amerikāņi, saņēmām neizkoptu zemi, un nav nemaz tik sen, kopš esam sākuši nodarboties ar tās izkopšanu, kamēr angļi darbojušies šai virzienā jau tūkstošiem gadu savā mazajā salā.

Vindzorā viņus sagaidīja aģents misters Vorbertons; viņš daudz stāstīja par lielisko īpašumu, kuru dzīrās iznomāt.

— Brīnišķīga vasaras mītne, ļoti gleznainā apvidū, uz paša upes krasta! Lords Steins te kādreiz pavadīja vai ik vasaru, bet nu pēc tēva nāves apmeties savā galvenaja dzimtmuižā Tregesolā. Pērn viņš iznomāja šo vasarnīcu aktrisei mis Konstansai Hesvejai, bet šogad viņa brauc uz Bretaņu, un tikai pirms kāda mēneša lords Steins man pateica, lai iznomājot vasarnīcu, ja gadoties piemēroti ļaudis.

— Vai viņam liela muiža Tregesolā? — Kūpervuds apjautājās.

— Viena no lielākajām Anglijā, ser, — aģents atbildēja. — Ap pieci tūkstoši akru. Ļoti skaista muiža! Tikai viņš tur reti uzturas.

Kūpervudam pēkšņi ienāca prātā diezgan nepatīkamas domas. Lai kā viņš bija centies sev iegalvot, ka nekad vairs nepaļausies greizsirdībai, tomēr šīs jūtas atkal sāka viņu vajāt reizē ar Berenikas ienākšanu viņa dzīvē. Berenika nozīmēja viņam tik daudz no tā, pēc kā viņš ilgojies un alcis. Vai, apmetusies šeit uz dzīvi, viņa nedos priekšroku lordam Steinam, daudz jaunākam un tāpat spējīgam un apdāvinātam vīrietim? Vai būs iespējams saglabāt Berenikas pieķeršanos un uzticību, ja viņa tuvāk iepazīsies ar Steinu? Šīs domas ieviesa Kūpervuda jūtās pret Bereniku svešādu, līdz šim nepazītu pieskaņu.

Praiorskovas villa bija īsts sapnis, kurā apvienojās arhitektūras un dārzkopības sasniegumi. Pagājušajā gadsimtā celtā ēka, iekšienē gluži moderni iekārtota, stiepās ap simt pēdu garumā. Milzu koki diženi slējās pāri tās astoņpadsmit pēdu augstajai fasādei, no visām pusēm to ielenca krāšņu puķu dārzi, dzīvžogi, grantēti celiņi un sakņu dārzi. Mājas aizmugurē, dienvidu pusē, pretī upei atradās skaists četrstūrains skrejlaukums ar mākslīgiem šķēršļiem, žogiem un vārtiem un putnu māja ar melnajām minorkām. Braucamie un jājamie zirgi, kā misters Vorbertons aizrādīja, tāpat kā aitas un ganu suņi, pārejot nomnieka rīcībā, par ko viņam jāatalgo dārznieks, zirgu kopējs un fermeris.

Kūpervudu, tāpat kā Bereniku, apbūra šis idilliskais stūrītis: spoguļgludā Temza, kura gausi un rāmi plūda uz Londonas pusi, plašās, zaļās nogāzes ap upi, peldošais namiņš ar raibiem sauljumiem, plīvojošiem aizkariem, pītiem krēsliem un galdiņiem laukumiņā pie laipām. Kūpervuda uzmanību saistīja saules pulkstenis celiņa vidū iepretī peldošajam namiņam. Cik ātri skrien laiks! Viņš patiesi ir jau krietni gados, bet Berenika šeit iepazīsies ar jaunāku vīrieti, kas var tai iepatikties. Toreiz Čikāgā viņa bija sacījusi, ka pati atbild par sevi un ieradusies tikai tāpēc, ka tā vēlējusies. Un, kad viņa vairs nevēlēsies palikt, viņa aizies. Nē, Kūpervudam nevajag nomāt šo māju, nevajag kārtot ar Steinu nekādus finansiālus darījumus. Gan radīsies citi vīri un citas iespējas. Piemēram, Ebingtons Skērs un lords Etindžs. Bet, kā lai pieļauj, ka bailes no sakāves ņem virsroku? Līdz šim viņš vienmēr dzīvojis pilnvērtīgu dzīvi, — jārīkojas tāpat arī turpmāk, lai notiek kas notikdams.

Viņš redzēja, ka Berenika joprojām nogrimusi jaukās vietas apbrīnošanā. Neko nenojauzdama par Kūpervuda domām, viņa ziņkāri prātoja, kāds varētu būt villas īpašnieks. Pārāk vecs tas nevar būt, jo tikai nesen pēc tēva nāves mantojis visus lielos īpašumus. Tomēr vēl vairāk viņu interesēja tuvākie kaimiņi, par kuriem misters Vorbertons nekavējoties sniedza vajadzīgās ziņas. Vistuvāk dzīvojot misters Artūrs Gerfīlds Rotislajs Gols, karaliskais tiesnesis; sers Hibermens Kaipss no akciju sabiedrības «Britānijas dakstiņi»; reverends Rensimens Meinss no koloniju ministrijas un dažādas citas vairāk vai mazāk atbildīgas personas no veikalnieku un aristokrātijas aprindām. Kūpervuds vērīgi klausījās Vorbertonā un domāja, kā Berenika un tās māte varēs te iedzīvoties. Pavasarī un vasarā, tā Berenika piezīmēja, te droši vien laiks paiet viesībās un piknikos, no Londonas ierodas sabiedriski darbinieki, valdības pārstāvji, mākslinieki, izmeklēta publika, tā ka visas divdesmit četras stundas dienā var būt aizņemtas, ja vien pietiekami daudz paziņu.

— Jā gan, — Kūpervuds atbildēja, — apstākļi ir ļoti labvēlīgi: te var tikpat labi celties kā grimt, un abos gadījumos viss notiks ļoti ātri.

— Pareizi, — Berenika piebalsoja, — bet es domāju vienīgi celties.

Kūpervudu atkal neviļus savaldzināja viņas drosme un dzīvesprieks.

Aģents, kas bija aizgājis pārbaudīt dzīvžogus, nāca atpakaļ, un Kūpervuds uzrunāja to, nemaz neapspriedies ar Bereniku:

— Es nupat kā sacīju mis Flemingai. ka labprāt atļauju viņai un viņas mātei noīrēt šo villu, ja tā viņam patīk. Nepieciešamos dokumentus atsūtiet manam pilnvarotajam. Tā gan ir tīra formalitāte, bet ietilpst manos pienākumos, jo es, kā jums zināms, esmu mis Flemingas aizbildnis.

— Saprotu, mister Kūpervud, — aģents atteica, — bet dokumentus varēs noformēt tikai pēc dažām dienām, ne agrāk par nākamo pirmdienu vai otrdienu, jo lorda Steina aģents misters Beilijs tikai ap to laiku atbrauks.

Kūpervuds jutās mazliet atvieglots, dzirdēdams, ka lords Steins pats nenodarbojas ar tādiem jautājumiem, — tad vismaz šai sakarībā Kūpervuda vārds nekļūs viņam zināms. Bet, kas būs tālāk, par to var pagaidām nedomāt...

XXVIII NODAĻA

Kūpervuda iepazīšanās ar apakšzemes dzelzceļu līnijām Sipensa pavadībā nostiprināja viņa pārliecību, ka koncesija uz Čeringkrosas līnijas izbūvi dotu viņam ļoti svarīgas priekšrocības. Viņš ar nepacietību gaidīja kantorī Grīvsu un Henšovu. Sarunu uzsāka Grīvss.

— Mēs vēlētos zināt, mister Kūpervud, vai jūs būtu ar mieru saņemt 51 procentu Čeringkrosas līnijas akciju ar noteikumu, ka mēs iemaksāsim savu daļu kapitāla līnijas būvei.

— Savu daļu? — Kūpervuds atkārtoja. — Bet ko jūs ar to domājat? Ja līnijas izbūve izmaksās miljonu, vai jūs garantējat, ka pagādāsiet četrsimt piecdesmit tūkstošus?

— Tieši no mūsu kabatas jau nu ne, — Grīvss vilcinādamies atbildēja, — bet mēs dabūsim cilvēkus, kuri kļūs par mūsu kompanjoniem un sagādās kapitālu.

— Cik atceros, jums nebija šādu cilvēku padomā, kad mēs sastapāmies Ņujorkā, — Kūpervuds pasmīnēja, — un tāpēc es uzskatu, ka trīsdesmit tūkstoši mārciņu sterliņu ir galīgā summa, ko varu piedāvāt par 51 procentu akciju tādai sabiedrībai, kuras rīcībā ir tikai koncesija un parādi. Jums te ir pārāk daudz akciju sabiedrību, kurām pieder tikai tiesības, bet kabatās nav ne šiliņa, — tik daudz jau esmu noskaidrojis. Ja jūs varētu dot man neapšaubāmu garantiju, ka iemaksāsiet četrsimt piecdesmit tūkstošus, tas ir, apmēram četrdesmit deviņus procentus no līnijas izbūves izdevumiem, tad būtu vērts par to padomāt. Bet, tā kā jūs vienkārši gribat, lai es paņemu 51 procentu, paļaudamies, ka jūs pēc tam savāksiet trūkstošo kapitālu un nomaksāsiet savus 49 procentus, tad tāds priekšlikums man jānoraida. Jūs taču īstenībā cita nekā nevarat piedāvāt kā vienīgi savas tiesības. Šādos apstākļos esmu spiests prasīt pilnīgu kontroli vai pavisam atteikties. Vienīgi akciju kontrolpakete dos man iespēju sagādāt milzīgo kapitālu, kas nepieciešams līnijas izbūvei. Jūs, džentlmeņi, to pārāk labi zināt. Tātad, ja vēl neesat izlēmuši, vai mani noteikumi — trīsdesmit tūkstoši mārciņu par jūsu tiesībām, atstājot jums līgumu par līnijas izbūvi, — jums pieņemami, tad tālāk mums vairs nav vērts runāt.

Izvilcis pulksteni, viņš pameta acis uz to, un šis žests lika saprast Grīvsam un Henšovam, ka vajadzēs iet projām ar tukšām rokām, ja nedos tūliņ izšķirošu atbildi. Abi saskatījās, un tad Henšovs sacīja:

— Pieņemsim, ka mēs nododam jūsu rokās pilnīgu kontroli, mister Kūpervud, bet kas mums garantēs, ka jūs stāsieties bez kavēšanās pie līnijas izbūves? Ja mēs tūliņ nevaram sākt būvdarbus, lai pabeigtu līniju kontraktā paredzētajā laikā, tad mums no šā darījuma nav nekāda labuma.

— Es pilnīgi pievienojos savam kompanjonam, — Grīvss piemetināja.

— Šai ziņā varat būt bez bažām, — Kūpervuds atbildēja. — Esmu ar mieru dot rakstisku galvojumu vai parakstīt jebkuru kopīgi izstrādātu līgumu, ka mūsu vienošanās zaudē spēku un es apņemos izmaksāt jums desmittūkstoš mārciņu līgumsoda, ja sešu mēnešu laikā, skaitot no līguma parakstīšanas dienas, jums nebūs piešķirti līdzekļi līnijas pirmā sektora izbūvei. Vai tas jūs apmierina?

Abi uzņēmēji pavērās viens otrā. Viņi bija dzirdējuši, ka Kūpervuds naudas lietās ir sīksts un slīpēts, bet savas rakstiskās saistības vienmēr pilda.

— Viss kārtībā! Šādi nosacījumi ir pieņemami. Bet kā būs ar pārējiem sektoriem? — Grīvss jautāja.

Kūpervuds skaļi iesmējās.

— Manās rokās, džentlmeņi, ir divas trešdaļas no visa Čikāgas pilsētas transporta. Pēdējos divdesmit gados es šai pilsētā izbūvēju trīsdesmit piecas jūdzes virszemes dzelzceļu, četrdesmit sešas jūdzes tramvaja līniju un bez tam ierīkoju septiņdesmit piecas jūdzes garu piepilsētas trolejbusu līniju, kura patlaban ienes pieklājīgu peļņu. Es esmu visu šo uzņēmumu galvenais īpašnieks. Neviens no maniem akcionāriem nav šais pasākumos zaudējis ne centa. Akcijas ienes arī vēl tagad pāri par 6 procentiem peļņas. Ja es pārdodu tās, pie tam ar peļņu, tad ne jau tāpēc, ka tās nav ienesīgas, bet tāpēc, ka man apnikuši dažādi politiska un sabiedriska rakstura uzbrukumi. Jūsu Londonas plāni mani neinteresē no ienesības viedokļa. Neaizmirstiet, ka jūs ieradāties pie manis ar saviem priekšlikumiem, nevis es pie jums. Bet tas nav galvenais. Es neesmu nodarbojies ar lielīšanos un nedomāju to darīt. Pārējo sektoru izbūves termiņus un izdevumu summu mēs minēsim kontraktā, bet jūs, protams, pēc pašu pieredzes zināt, ka te jāņem vērā dažādi neparedzēti kavēkļi un nejaušības, kas neizbēgami rodas sakarā ar šādiem pasākumiem. Galvenais, manuprāt, ir tas, ka esmu ar mieru jums tūliņ samaksāt skaidrā naudā un uzņemties visas no kontrakta izrietošās saistības.

— Ko jūs teiksiet? — Grīvss jautāja Henšovam. — Es domāju, ka mēs to tikpat labi varam nokārtot ar misteru Kūpervudu kā ar jebkuru citu.

— Gluži manas domas, — Henšovs atbildēja.

— Bet kā jūs domājat noformēt savu tiesību nodošanu man? — Kūpervuds jautāja. — Man šķiet, ka jums vispirms jānoformē tiesības uz līniju Elektrības un transporta akciju sabiedrībā, iekams jūs to varat nodot man.

— Tas ir pareizi, — Henšovs sacīja, klusībā apsvērdams, kā labāk rīkoties. Ja viņi vispirms kārtos visu ar «Elektrību un transportu» un pēc tam ar Kūpervudu, tad tas nozīmē, ka viņiem ne vien tūliņ jāsamaksā akciju sabiedrībai trīsdesmit tūkstoši mārciņu par tiesībām, bet arī jāaizņemas kaut vai uz īsu laiku sešdesmit tūkstoši, lai realizētu akciju sabiedrības iemaksāto drošības naudu valsts vērtspapīros.

Tā kā sadzīt skaidrā naudā deviņdesmit tūkstošus nav viegls uzdevums, tad Henšovs nodomāja, ka vienkāršāk būtu doties pie Džonsona uz «Elektrības un transporta» pārvaldi un izstāstīt tam visu. Džonsons var sasaukt direktorus, pieaicināt Kūpervudu un viņu ar Grīvsu un noformēt tiesību pārdošanu par Kūpervuda naudu. Šī ideja viņam likās tik vilinoša, ka viņš sacīja:

— Es domāju, ka abām pusēm būtu izdevīgāk visu noformēt vienā reizē, — un viņš izskaidroja, kā tas darāms, noklusēdams, kāpēc viņam tas šķiet izdevīgāk. Tomēr Kūpervuds labi saprata arī neizteikto.

— Ja jūs to varat nokārtot ar saviem direktoriem, man nav iebildumu, — Kūpervuds noteica. — Tas izdarāms dažās minūtēs. Jūs man nododat savas tiesības un valsts bankas vērtspapīrus par sešdesmit tūkstošiem vai attiecīgu apliecību un saņemat no manis čekus par trīsdesmit un sešdesmit tūkstošiem. Bet patlaban mums vajadzētu sastādīt pagaidu vienošanās tekstu, kuru tad jūs varētu parakstīt.

Viņš piezvanīja sekretāram un nodiktēja tam galvenos punktus.

— Un nu, džentlmeņi, — viņš sacīja, kad dokuments bija parakstīts, — es vēlētos, lai mēs vairs nejūtamies kā pārdevēji un pircēji, bet kā sabiedrotie, kuri uzņēmušies kopīgi veikt svarīgu pasākumu, kas visiem nesīs labus augļus. Es jums solos atmaksāt par jūsu pašaizliedzīgo darbu ar tikpat pašaizliedzīgu darbu no savas puses, — Viņš sirsnīgi spieda abiem roku.

— Ātri gan mēs visu nokārtojām! — Grīvss piezīmēja.

Kūpervuds pasmaidīja.

— To laikam pie jums Amerikā sauc par «ātriem tempiem», — Henšovs piemetināja.

— Tas nav vairāk nekas cits kā visu ieinteresēto personu saprātīga pieeja, — Kūpervuds atbildēja. — Ja tas ir amerikāņu paņēmiens, — labi, ja angļu, — tikpat labi! Tikai neaizmirstiet, ka šai gadījumā tas panākts ar viena amerikāņa un divu angļu līdzdalību.

Tikko Grīvss ar Henšovu aizgāja, Kūpervuds aizsūtīja pēc Sipensa.

— Nezinu vis, vai jūs man ticēsiet, de Soto, — viņš sacīja, kad Sipenss ienāca, — bet es nupat nopirku šo jūsu Čeringkrosas līniju.

— Nopirkāt! — Sipenss izsaucās. — Vareni!

— Viņš jau garā redzēja sevi par šās līnijas galveno pārvaldnieku un organizētāju.

Kūpervuds savukārt tobrīd apsvēra, vai šādu posteni var uzticēt Sipensam; varbūt pašā sākumā, lai iekustinātu visu, bet vēlāk gan ne, jo Sipenss, šis nesamierināmais amerikānis, nekad nepratīs sekmīgi sastrādāt ar Londonas finansu aprindu varasvīriem.

— Ieskatieties šai papīrā! — Kūpervuds pasniedza viņam vienošanos, kas par spīti pagaidu raksturam bija obligāta tiklab Grīvsam un Henšovam, kā Kūpervudam.

Sipenss izraudzījās no Kūpervuda piebīdītās kārbas garu cigāru zeltītā ietinumā un sāka lasīt vienošanos.

— Varenil — viņš atkārtoja, turēdams cigāru izstieptajā rokā. — Kas tā būs par sensāciju Čikāgā un Ņujorkā, kad viņi dabūs zināt! Un šeit tāpat! Velns un elle! Tie būs brīnumi visai pasaulei, lai tikai tas parādās presē!

— Par to es tieši vēlējos parunāties ar jums, de Soto, Tāda sensācija, un tūliņ pēc manas ierašanās Londonā... es mazliet baidos no iespaida, kādu tā var radīt... ne jau pie mums Amerikā, — lai viņi tur brīnās un sirdās, bet man bažas, kā tas ietekmēs šejienes koncesiju cenas. Tās var celties, un tā tas notiks, līdzko ziņas iekļūs presē. — Viņš brīdi klusēja. — Sevišķi vēl tad, kad kļūs zināms, kāda summa izmaksāta vienā reizē par tādu mazu līniju: gandrīz simttūkstoš mārciņu... Un man tūliņ jāsteidz tā būvēt, citādi es pazaudēšu ap septiņdesmit tūkstošu.

— Tiesa, šef, — Sipenss piekrita.

— Taisnību sakot, visā šai pasākumā daudz aplamību, — Kūpervuds domīgi turpināja. — Mēs abi esam jau krietni gados un tomēr tā dzenamies pēc šā jauna darba, kas, vienalga, vai tas izdodas vai ne, neko svarīgu nevar mums nozīmēt. Mēs taču nedomājam palikt te uz visiem laikiem, de Soto, un tiklab jums, kā man nauda nav galvenais.

— Nu, bet dzelzceļu jūs taču gribat uzbūvēt, šef?

— Jā, es zinu, — Kūpervuds atbildēja, — bet ko tas mums dos? Vairāk mēs taču nespējam šai dzīvē kā paēst, iedzert un izklaidēties, kā nu katrs prot. Mani pārsteidz, ka šis pasākums var mūs tā aizraut. Vai jūs par to nebrīnāties, de Soto?

— Nu, šef, es jau neņemos runāt jūsu vietā. Jūs esat liels cilvēks, un visam, ko jūs darāt vai nedarāt, ir sava nozīme. Bet es — es lūkojos uz visu kā uz spēli, kur man arī jāpiedalās. Zināms, kādreiz viss likās man daudz svarīgāks nekā tagad. Varbūt mani uzskati tolaik bija pareizi, jo, kad es nebūtu cīnījies un plēsies, dzīve būtu pagājusi man garām un daudz kas no padarītā būtu palicis nedarīts. Es domāju, ka tas ir pats galvenais: visu laiku kaut ko darīt. Spēle iet savu gaitu, un, vai mēs gribam vai ne, jāpiedalās vien ir.

— Tad jūs drīz varēsiet nodoties šai spēlei no visas sirds, ja mēs gribēsim līniju izbūvēt laikā.

Un Kūpervuds draudzīgi uzsita pa muguru savam mazajam un nenogurstošajam palīgam.

Kad viņš paziņoja Berenikai par Čeringkrosu, tā nolēma svinīgi atzīmēt šo gadījumu, jo vai tad viņa nebija ierosinājusi šo Londonas braucienu? Un vai nu nav piepildījies viņas senais sapnis, vai viņai nav sava vieta un nozīme lielajā darījumu pasaulē? Priecādamās par Kūpervuda pacilāto omu, viņa lika uznest pudeli vīna, lai uzdzertu uz panākumiem un novēlētu viens otram laimi.

Sarunā viņa nenoturējās un šķelmīgi ievaicājās:

— Vai tu jau esi iepazinies ar savu, tas ir, mūsu lordu Steinu?

— Mūsu? — Kūpervuds iesmējās. — Vai tu patiešām uzskati viņu par savu lordu?

— Par manu un tavu, — Berenika atsmēja. — Viņš taču var palīdzēt mums abiem, vai ne?

«Īsts velnēns!» Kūpervuds nodomāja. «Cik daudz drosmes un pašpaļāvības tādam meitēnam!»

— Tiesa gan, — viņš mierīgi atbildēja. — Nē, vēl neesmu viņu sastapis, bet viņš noteikti ir svarīga persona. Esmu pārliecināts, ka no viņa daudz kas atkarīgs. Tomēr, vai nu ar Steinu, vai bez Steina, bet pie projekta esmu jau stājies visā nopietnībā.

— Un vai nu ar Steinu, vai bez Steina, bet tu panāksi, ko esi apņēmies, — Berenika papildināja. — To tu labi zini un es tāpat. Tur tev neviens nav vajadzīgs, pat es ne!

Un viņa pienāca pie Kūpervuda un saņēma viņa roku savējās.

XXIX NODAĻA

Visai apmierināts ar noslēgto darījumu, kas pavēra viņam izredzes uz turpmāko darbību Londonā, Kūpervuds nolēma apmeklēt Eilīnu. Viņš sen nebija neko dzirdējis par Tolliferu, un tas viņam sagādāja bažas, jo viņš neredzēja iespēju sazināties ar Tolliferu, nenododot pats sevi.

Ieejot Eilīnas telpās, kuras atradās blakus viņējām, Kūpervuds izdzirdēja sievas smieklus. Eilīna stāvēja pie liela spoguļa, ap viņu drūzmējās Londonas modes ateljē meistarienes un modistes. Viņa vērīgi pētīja savu attēlu, kamēr istabene kārtoja tērpa krokas. Uz grīdas mētājās papīri, kārbas, mežģīnes, audumu paraugi. Kūpervuds ar pirmo skatienu pamanīja, ka Eilīnas jaunais tērps ir nesalīdzināmi gaumīgāks un elegantāks par viņas agrākajiem, kliedzošajiem apģērbiem. Divas meistarienes ar kniepadatām mutē rāpoja ap viņu, uzsprauzdamas tērpa malu, visai izskatīgas un eleganti ģērbtas dāmas uzraudzībā.

— Redzu, ka esmu ieradies nelaikā, — Kūpervuds piezīmēja, apstādamies durvīs, — bet es labprāt tēlotu publiku, ja dāmām nav iebildumu.

— Nāc iekšā, Frenk! — Eilīna pasauca viņu. — Es piemēroju vakartērpu. Mēs tūliņ beigsim. Tas ir mans vīrs, — viņa sacīja sievietēm, kuras godbijīgi palocījās.

— Šī gaišpelēkā krāsa tev ļoti labi piestāv, — Kūpervuds sacīja. — Tā izceļ tavus matus. Nebūs daudz sieviešu, dārgā, kas var atļauties tērpus tādā krāsā. Es gan īstenībā ienācu pateikt tev, ka mums vajadzēs kādu laiku uzkavēties Londonā.

— Tā? — Eilīna pavērsa galvu uz viņa pusi.

— Es nupat noslēdzu darījumu, par ko tev stāstīju. Vēl tikai daži sīkumi jānokārto. Domāju, ka tev būs patīkami to dzirdēt.

— Ak, Frenk, tas ir lieliski! — viņa iepriecināta izsaucās.

— Nu, es tevi vairāk netraucēšu, man daudz kas darāms.

Eilīna tūliņ nojauta viņa vēlēšanos aiziet un gribēja parādīt, ka nedomā viņu aizturēt.

— Misters Tollifers nupat zvanīja, — viņa nevērīgi sacīja. — Viņš atgriezies, un es ielūdzu viņu pusdienās. Es jau brīdināju viņu, ka tevi var aizkavēt dažādas darīšanas un pusdienas būs jāēd mums vieniem. Ceru, ka viņš neņems to ļaunā.

— Man būs grūti atbrīvoties, bet es papūlēšos, — Kūpervuds nosolījās, bet Eilīna labi saprata, ka šāds solījums neko nenozīmē.

— Uz redzi, Frenk, — viņa sacīja, kad Kūpervuds pamāja ardievas, atstādams istabu.

Eilīna zināja, ka nu neredzēs viņu līdz rītam vai pat ilgāk, bet šoreiz Kūpervuda ierastā vienaldzība viņu tā neapbēdināja. Tollifers, runājot pa telefonu, bija atvainojies par savu šķietamo nevērību un ļoti interesējies, vai viņa nedomājot braukt uz Franciju. Eilīna netika skaidrībā, ar ko piesaistījusi tik spoža kavaliera uzmanību. Kas viņu var pievilkt? Nauda droši vien. Bet cik viņš patīkams! Tāda cilvēka vērība ir ļoti glaimojoša, kāpēc jādomā par tās iemesliem!

Galvenais, kāpēc Tollifers centās panākt, lai Eilīna brauc uz Franciju, — kaut arī tas sakrita ar paša Kūpervuda vēlēšanos aizdabūt sievu projām no Londonas, bija tas, ka Parīze bija viņu galīgi savaldzinājusi ar savu burvību. Tolaik, kad automobiļi bija retums, Parīze bija tā pilsēta, kur saplūda visas pasaules bagātnieki, lai izklaidētos, — amerikāņi, angļi, brazīlieši, krievi, grieķi, itālieši — tie visi šķieda naudu, un tāpēc varēja pastāvēt visi šie greznie veikali, krāšņie puķu paviljoni, neskaitāmās kafejnīcas ar vaļējām terasēm, kur vasarā publika sēdēja pie maziem galdiņiem, jautrie kabarē, ekipāžu parādes Buloņas mežā, zirgu skriešanās sacīkstes Oteiļā, opera, teātri, spēļu elles un visādi krodziņi.

Tad arī radās starptautiskais hotelis «Rica», izmeklēti restorāni gardēžiem — «Café de la Paix», «Voisin», «Marquery», «Giroux» un kāds pusducis citu. Dzejniekiem, sapņotājiem, māksliniekiem ar tukšām kabatām palika Latīņu kvartāls. Katram radošam un atsaucīgam raksturam Parīze bija tuva kā īstā dzimtene un iedvesmoja to ikkatrā gadalaikā — lietū un sniegputenī, pavasara mirdzošajā saulē un rudens pelēkajā miglā. Parīze dziedāja. Un tai līdzi dziedāja jaunība, vecums, godkāre, bagātība un pat neveiksme un izmisums.

Nedrīkst aizmirst, ka misters Tollifers pirmo reizi savā mūžā ieradās šai pilsētā ar naudu kabatā un žilbinošām izredzēm izpriecāties pēc sirds patikas. Kas tā bija par baudu — labi apģērbties, apmesties pirmšķirīgā hotelī kā pašlaik «Ricā», iegriezties vislepnākos restorānos, ielūkoties teātru kuluāros, pakavēties bāros, sasveicināties ar draugiem un paziņām!

Kādu svētdienu Buloņas mežā Tollifers negaidot sastapās ar savu jaunības mīlestības objektu — Merigoldu Šūmeikeri no Filadelfijas, tagadējo misis Breinerdu. Kādreiz Merigolda bija karsti mīlējusi Tolliferu, bet viņš bija nabags, un Merigolda pievērsās Longailendas miljonāram Sidnejam Breinerdam, kura bagātība likās neizsmeļama. Merigoldai Nicā bija noenkurota sava jahta. Ieraudzījusi nevainojami ģērbto Tolliferu, kas izturējās kā uzvarētājs, viņa tūliņ atcerējās jaunības dienu romantisko aizraušanos. Viņa draudzīgi apsveicināja to, iepazīstināja ar saviem pavadoņiem un iedeva savu Parīzes adresi. Sastapšanās ar Merigoldu lika Tolliferain cerēt, ka nu viņam atvērsies dažas labas durvis, kas lidz šim bija slēgtas.

Bet ko nu darīt ar Eilīnu? Tas nav tik vienkārši. Jāsasprindzina visa izmanība un attapība, lai, izklaidējot Eilīnu, neizlaistu no acīm arī savas personīgās intereses. Jāatrod kāds surogāts, kas Eilīnai dotu ilūziju, ka tā atrodas labāko aprindu vidē. Tollifers tūliņ ievāca ziņas dažādos hoteļos par pazīstamām aktrisēm, mūziķiem, dziedātājiem, dejotājiem, — ar tiem izdevās viegli sarunāties, jo neviens neatteiksies padzīrot uz cita rēķina. Nodrošinājies ar iespējām izklaidēt Eilīnu, ja tā ieradīsies Parīzē, viņš pievērsa savu uzmanību modes ateljē, jo Eilīnas tualetes viņu neapmierināja. Tomēr viņš cerēja, ka pietiks ar dažiem diplomātiskiem aizrādījumiem, lai šai ziņā grieztu visu par labu, — tad būs arī vieglāk ievest Eilīnu viņa draugu aprindās.

Kāds no Čikāgas paziņām iepazīstināja viņu ar jaunu argentīnieti Viktoru Leonu Sabinālu, un tas izrādījās visai vēlams ieguvums. Šis jaunais cilvēks, dižciltīgas un turīgas ģimenes atvase, pirms dažiem gadiem bija ieradies Parīzē ar naudu, ieteikšanas vēstulēm un labiem sakariem, kas viņam tūliņ nodrošināja ieeju dažādās kosmopolītiskās galvaspilsētas aprindās. Tomēr jaunā argentīnieša nevaldāmā daba bija ierāvusi to dažādās pārmērībās, viņš bija izšķiedis visu naudu un izsmēlis savu vecāku pacietību, tā ka tie atsacījās turpmāk pabalstīt viņa izlaidīgo dzīvi. Sabinālam, tāpat kā Tolliferam, nu vajadzēja pašam gādāt par sevi, un pastāvīgā naudas aizņemšanās un dažādie triki aizdarīja viņam solīdāko draugu durvis.

Tomēr viens otrs viņa draugs paturēja prātā, ka Sabināls ir turīgu vecāku dēls un, jādomā, ar laiku vecāki apdomāsies un piedos viņam. Tas nozīmē, ka pienāks laiks, kad Sabinālam atkal būs nauda, un tad viņš nebūs skops pret saviem draugiem. Tāpēc pie viņa palika pulciņš bezbēdīgu un dažādām izmaiņām apveltīju paziņu: mākslinieki, karavīri, visādu tautību uzdzīvotāji, interesanti jauni vīrieši un sievietes no dēkaiņu un laimes meklētāju sugas. Tolaik, kad Tollifers iepazinās ar viņu, Sabinālam bija izdevies, pateicoties sakariem ar dažādiem politikāņiem un franču policiju, atvērt jautru, patīkamu un pavisam pieklājīgu iestādi saviem daudzajiem draugiem, kuri reizē bija šā pasākuma atbalstītāji.

Sabināls bija slaids, šmaugs tumšmatis: viņa stāja dvesa kaut ko baigu, tāpat kā iegarenā, šaurā, kalsnējā seja un neparasti augstā piere. Viena viņa melnā, spožā acs likās no stikla, pavisam apaļa un plata, kamēr otro, šaurāko, daļēji aizsedza nokāries plaksts. Augšlūpa viņam bija plāna, bet apakšējā diezgan neparastā, taču patīkamā veidā izvirzīta uz priekšu; līdzenie, stiprie zobi mirdzēja apžilbinoši balti. Viņa garās, cīpslainās rokas un kājas, tāpat viss slaidais, kalsnējais augums pauda veiklību un spēku. Viņā dīvaini savienojās netverama grācija, viltība un savdabīga, bīstama pievilcība. Šķita, ka šis cilvēks negriezīs ceļu nevienam.

Sabināla iestāde Pigala ielā bija vaļā dienu un nakti. Apmeklētāji ieradās pēcpusdienā padzert tēju un bieži palika līdz rītam. Greznās telpas trešajā stāvā, uz kuriem veda mazs lifts, bija iekārtotas azarta spēlēm. Otrajā stāvā bija neliels bārs ar visai izveicīgu bārmeni, Sabināla tautieti; nepieciešamības gadījumā tas pieņēma divus trīs palīgus. Apakšstāvā atradās garderobe, viesistaba un virtuve, kā arī glīta gleznu galerija un interesanta bibliotēka. Sabinālam bija arī labs vīna pagrabs. Galvenais pavārs, arī argentīnietis, gatavoja uzkožamos, tēju, parastās un ekstrā pusdienas un pat agrās brokastis; maksu no viesiem viņš neņēma, tikai nelielu dzeramnaudu.

Tollifers tūliņ juta, ka Sabināls ir viņam radniecīgs tips, vienīgi ar daudz plašākām iespējām, un ar prieku pieņēma ielūgumu apmeklēt tā savrupmāju. Tur viņš iepazinās ar visai interesantām personām: franču baņķieriem un likumdevējiem, krievu lielkņaziem, Dienvidamerikas miljonāriem, grieķu kāršu spēlmaņiem un daudziem citiem. Viņš nāca pie slēdziena, ka te var sameklēt Eilīnai tādu sabiedrību, kas viņai liksies pārstāvam visaugstākās aprindas.

Šī pazīšanās sagādāja viņam to labo omu, kādā viņš atbrauca Londonā. Piezvanījis Eilīnai un norunājis sastapšanos, viņš veltīja pārējo dienas daļu rūpēm par savu garderobi, apmeklēdams Bondstrītas veikalus un nodrošinādamies uz visu vasaras sezonu. Vakarā viņš devās pie Eilīnas, iepriekš nolēmis netēlot iemīlējušos, bet nesavtīgu draugu, kuram Eilīna patīk kā cilvēks un kurš, neprasot nekādus pretpakalpojumus, grib sagādāt viņai iespēju izklaidēties, kādu tā citur nespēj rast.

Pēc pirmajiem apsveicināšanās vārdiem Eilīna sāka stāstīt par savu viesošanos lorda Hedonfīlda muižā.

— Hedonfīlds... ak jā, es atceros! — Tollifers pārtrauca. — Pirms dažiem gadiem viņš apmeklēja Ameriku. Mēs satikāmies, ja nemaldos, Ņūportā vai Sauthemptonā. Omulīgs vīrs. Viņam ļoti patīk gudri cilvēki.

Taisnību sakot, Tollifers nekad nebija sastapies ar Hedonfīldu un pazina viņu tikai pēc vārda. Bet viņš tūliņ sāka stāstīt par Parīzi un piezīmēja, starp citu, ka šorīt pēc atbraukšanas paguvis jau pabrokastot pie lēdijas Lesingas, par kuru Eilīna bija lasījusi rīta laikrakstos.

Eilīna klausījās sajūsmā un klusībā brīnījās aizvien vairāk, kāpēc Tollifers veltī viņai tādu uzmanību. Skaidrs, ka viņa nevar sniegt tam nekādu atbalstu sabiedrībā. Varbūt viņš cer kaut ko panākt no Frenka. Iespējams, kaut gan maz ticams, ka Kūpervuda labvēlību var izpelnīties, lakstojoties ap viņa sievu. Eiiīnu mulsināja dažādie minējumi, bet galu galā par spīti aizdomām un šaubām viņa tomēr palika pie domām, ka Tolliferu interesē viņa pati.

Viņi tovakar ēda pusdienas «Prinča» restorānā, un Tollifers nebeidza vien stāstīt par dažādām izpriecām Parīzē un vilināja Eilīnu braukt uz turieni. Parīze bija viņu galīgi savaldzinājusi.

— Kāpēc jūs nevarētu braukt uz Parizi, lai arī jūsu vīrs ir aizņemts? — Tollifers neatlaidās. — Parīzē ir tik daudz ko apmeklēt, apskatīt, iepirkties! Nekad Parīze nav bijusi tik jauka kā šopavasar!

— Man ļoti gribētos braukt, — Eilīna atzinās, — jo man patiešām šis tas jāiepērkas. Es tikai nezinu, vai vīrs varēs atstāt Londonu, vai arī ne.

Pēdējā piezīme izraisīja Tolliferam līdzjūtīgu smīnu.

— Es domāju, ka ikviens vīrs, lai kā viņš nodarbināts, var iztikt bez sievas un ļaut tai pāris nedēļu iepirkties Parīzē, — viņš sacīja.

Eilīna, ielīksmota par izdevību uzjautrināties jauniegūtā drauga sabiedrībā, izsaucās:

— Ziniet, es rīt parunāšu ar Frenku un piezvanīšu jums!

Pēc pusdienām viņi devās uz Sesilijas Grantas — populāras rēviju aktrises «otrdienas vakaru» tās dzīvokli. Sesilija, kā Tollifers piezīmēja, esot Londonā plaši pazīstama grāfa, visai pievilcīga francūža Etjēna le Bāra mīļākā. Tollifers zināja, ka aktrise uzņems ar prieku tiklab viņu, kā Eilīnu. Viesi, kuru vidū bija arī kāda ekscentriska grāfiene, Anglijas pēra sieva, apžilbināja Eiiīnu un pilnīgi pārliecināja, ka Tollifers pieder pie pašas izmeklētākās sabiedrības un ka viņa sakarus un pazīšanos var apskaust pat Kūpervuds. Un Eilīna nolēma braukt uz Parīzi, kaut arī tovakar Tolliferam neko nesacīja.

XXX NODAĻA

Protams, Grīvss un Henšovs nekavējoties iepazīstināja Džonsonu visos sīkumos ar savu jauno darījumu, jo Džonsons un Steins, tāpat kā viss vairums «Elektrības un transporta» akcionāru, interesējās par jaunajām apakšzemes satiksmes līnijām un Grīvss un Henšovs kā inženieri augstu vērtēja šo personu labvēlību. Abi uzskatīja, ka tiklab lietas tehniskā, kā arī ētiskā puse ļauj viņiem pilnīgi brīvi rīkoties ar savām tiesībām, un sarunā ar Džonsonu viņi arī nebija solījušies tūliņ ziņot viņam, līdzko atradīs pircēju, tikai atbildējuši, ka padomās. Par Džerkinsa un Džonsona apspriedi viņiem nekas nebija zināms.

Džonsons ziņkāri gaidīja, ko apmeklētāji pavēstīs. Pirmajā mirklī, uzzinājis par noslēgto darījumu, viņš sliecās uz domām, ka visas labākās iespējas ietekmēt Kūpervudu zaudētas. Tomēr pamazām izredze sadarboties ar amerikāni sāka likties gluži pieņemama. Viņu visvairāk noskaņoja par labu Kūpervudam tas, ka šis amerikānis jau pie pirmās sastapšanās nevilcinādamies liek galdā trīsdesmit tūkstošus mārciņu sterliņu, maksā sešdesmit tūkstoši par vērtspapīru pārskaitīšanu uz viņa vārda un piedevām solās ieguldīt vēl desmit tūkstošus ķīlai, kurus viņš nedabūs atpakaļ, ja gada laikā nesāks būvēt līniju. Acīm redzot viņš uzskata Čeringkrosu par sīkumu, un Džerkinsam taisnība, kad tas apgalvo, ka Kūpervuda plāni daudz plašāki un saistās ar Londonas apakšzemes dzelzceļu tīkla apvienošanu. Un, ja tā, tad kāpēc neizstrādāt kopīgu vienošanos un nepiedalīties pasākumā abiem ar Steinu, kamēr Kūpervuds nav sameklējis citus dalībniekus? Viņam un Steinam noteikti jāsastop Kūpervuds. To varēs norunāt Kūpervuda kantorī, kur Džonsons piedalīsies kā oficiāla persona sakarā ar Čeringkrosas līnijas nodošanu Kūpervudam.

Sēdes dienā pusdivpadsmitos Kūpervuds un Sipenss gaidīja kantorī; Sipenss staigāja pa telpu un klāstīja savus apsvērumus. Kūpervuds bija neparasti domīgs. Viņam dažkārt likās, ka rīkojies pārāk strauji un pārsteidzīgi. Tā taču ir sveša zeme, par kuras paražām un kārtību viņam trūkst priekšstata. Tiesa, viņš var tiesības pārdot, tāpat kā tās ieguvis, tomēr visā šai notikuma ir kaut kas liktenīgs. Ja, ieguvis tiesības, viņš tās atkal izlaidīs no rokām, tad taču radīsies iespaids, ka viņjam pietrūcis drosmes un līdzekļu tam darbam, kuru gribējis sākt.

Kabinetā ienāca Džerkinss un Klūrfeins. Viņu sejas pauda, cik svarīga ir viņu misija, — pats Kupervuds bija solījies atalgot viņu centību. Viņiem sekoja misters Dentons, Sipensa sekretārs, un misters Osteids, Sipensa aģents. Tad ieradās misters Kiteredžs, Sipensa pēcnācējs Čikāgā piepilsētas satiksmes ceļu pārvaldē, kuram vajadzēja apspriest ar Kūpervudu dažus jautājumus sakarā ar Čikāgas satiksmi. Kā pēdējais ieradās Olivers Bristols, jauns, bet visai izmanīgs Kūpervuda juriskonsults, komandēts uz šejieni, lai iepazītos ar angļu finansiālo darījumu procedūrām. Šodien viņam pirmo reizi vajadzēja parādīt savas jurista zināšanas. Kūpervuds tīšuprāt bija sasaucis šodien tik daudz savējo, jo tie noderēja ne vien kā darījuma liecinieki, bet arī kā fons notiekošajam, lai stiprāk ietekmētu angļu džentlmeņus.

Tieši pulksten divpadsmitos uz sliekšņa parādījās misters Grīvss un misters Henšovs «Elektrības un transporta» pārstāvju Džonsona, Raidera, Keltorpa un Delafīlda pavadībā. Misters Keltorps bija akciju sabiedrības priekšsēdētājs, misters Raiders viņa vietnieks un misters Džonsons juriskonsults. Kad viņi ienāca Kūpervuda kabinetā un ieraudzīja slaveno miljonāru sēžam aiz galda un pa labi un kreisi no viņa stāvam tā juristus un palīgus, tad šī svinīgā aina nepalika bez iespaida.

Kūpervuds piecēlās un sirsnīgi sasveicinājās ar Grīvsu un Henšovu, un tie savukārt ar Džerkinsa un Sipensa palīdzību iepazīstināja abu grupu locekļus. Kūpervuda un Sipensa uzmanību visvairāk saistīja Džonsons, jo Kūpervuds bija dzirdējis par Džonsona sakariem, bet Sipenss ar pirmo acu uzmetienu nojauta Džonsonā sāncensi. Šā vīra valdonīgā pašpaļāvība, gandrīz vai majestātiskā atkāsēšanās un pētīgais skatiens, kādu viņš pārlaida klātesošajiem — kā zinātnieks savai kukaiņu kolekcijai — tas viss modināja Sipensā briesmīgu sašutumu. Pie tam vēl Džonsons atklāja apspriedi.

— Mister Kūpervud un džentlmeņi, — viņš iesāka, — domāju, ka mēs visi pietiekami labi pārzinām to jautājumu, kas mūs te sapulcējis. Tāpēc, jo ātrāk mēs sāksim, jo ātrāk viss būs nokārtots.

(«Ko jūs sakāt!» Sipenss klusībā pavīpsnāja.)

— Jā, man arī šķiet, ka tas ir pareizs ierosinājums, — Kūpervuds sacīja un piezvanīja Džemisonam, lai tas ienes čeku grāmatiņu un pagaidu līgumus.

Džonsons izņēma no četrstūraina ādas portfeļa, ko tam pasniedza aiz muguras stāvošais kantora zēns, «Elektrības un transporta» grāmatvedības un inventāra žurnālus, oficiālo zīmogu, attiecīgo aktu un nolika to visu uz Kūpervuda rakstāmgalda. Kūpervuds ar Bristolu un Kiteredžu rūpīgi izskatīja šos dokumentus.

Kad visi saistību raksti, orderi un izmaksu dokumenti bija apskatīti, Grīvss iesniedza Kūpervudam savu tiesību dokumentu un «Elektrība un transports» savu pilnvaroto personā apstiprināja dokumenta likumību. Misters Delafīlds kā «Elektrības un transporta» sekretārs un kasieris uzrādīja akta norakstu, kas apliecināja akciju sabiedrības tiesības uz Čeringkrosas līnijas izbūvi. Pēc tam Londonas pilsētas un grāfistes bankas pārstāvis misters Blendišs ieradās ar sertifikātu uz Frenka Aldžernona Kūpervuda vārda par valsts vērtspapīru deponēšanu šai bankā sešdesmit tūkstošu mārciņu sterliņu vērtībā. Šie vērtspapīri pāries mistera Kūpervuda īpašumā, līdzko banka saņems no viņa čeku par minēto summu.

Tad Kūpervuds parakstīja un iesniedza misteram Grīvsam un misteram Henšovam čeku par trīsdesmit tūkstošiem mārciņu sterliņu, kuru «Elektrība un transports» tūliņ indosēja. Sabiedrības pilnvarotais izsniedza Grīvsam un Henšovam parlamenta licenci Čeringkrosas izbūvei, un tie pāradresēja licenci Kūpervudam. Kūpervuds izrakstīja čeku par sešdesmit tūkstošiem mārciņu sterliņu un saņēma pret to no Londonas pilsētas un grāfistes bankas pārstāvja dokumentu, kas apstiprināja viņa tiesības uz vērtspapīriem. Pēc tam viņš nodeva Grīvsam pienācīgi apstiprinātu, otrām personām nepāradresējamu garantiju rakstu par desmittūkstoš mārciņām ar termiņu uz gadu. Ar to sēdi slēdza vispārējā pacilātībā, kuras pamatos diezin vai bija šis veikalnieciskais darījums. Tā neapšaubāmi liecināja par Kūpervuda personības ietekmi uz klātesošajiem. Piemēram, Keltorps, «Elektrības un transporta» priekšsēdētājs, drukns gaišmatis piecdesmitos gados, bija ieradies ar zināmiem aizspriedumiem pret amerikāņiem, kuri tīko pēc Londonas satiksmes ceļiem, tomēr Kūpervuda zibenīgā izdarība bija viņu acīm redzami pakļāvusi. Raiders vēroja Kūpervuda nevainojami pašūto smilšu krāsas uzvalku, tumšbrūnās kurpes, ahāta aproču pogas skaistos ietvaros. Jā, Amerika izaudzinājusi jaunu, pavisam īpatnēju veikalnieka tipu. Šāds vīrs, ja vien tas grib, var kļūt par svarīgu faktoru Londonas veikalnieku aprindās.

Džonsons klusībā nodomāja, ka Kūpervuds šai gadījumā parādījis asredzību un pilnīgi pieļaujamu viltību. Skaidrs, ka šis vīrs saudzības nepazīst, bet tur, kur saduras dažādas intereses un pretrunas, tādam arī jābūt. Viņš jau dzīrās iet projām, kad Kūpervuds pienāca pie viņa.

Esmu dzirdējis, mister Džonson, ka jūs pats arī interesējoties par šejienes apakšzemes satiksmi, — viņš sacīja ar vaļsirdīgu smaidu.

— Jā, zināmā mērā, — Džonsons pieklājīgi un reizē piesardzīgi atbildēja.

— Ja mani pilnvarotie mani pareizi informējuši, — Kūpervuds turpināja, — tad jūs var uzskatīt par ekspertu šejienes dzelzceļu koncesiju jautājumā. Mans darba lauks ir viņpus okeāna, un te es jūtos kā iesācējs. Ja jums nav iebildumu, es labprāt tuvākās dienās aprunātos ar jums. Varbūt mēs varam ieturēt kopā brokastis vai pusdienas vai nu manā hotelī, vai citur, kur mēs justos netraucēti?

Viņi norunāja sastapties «Brauna» hotelī nākamās otrdienas vakarā.

Kad visi bija aizgājuši un kabinetā palicis vienīgi Si penss, Kūpervuds uzrunāja viņu:

— Kā redzat, de Soto, mēs esam sagādājuši sev rūpes atliku likām. Ko jūs teiksiet par šiem angļiem?

— Nu, savā starpā viņi, liekas, satiek tīri labi, — Sipenss īgni atsaucās; tā viņu bija nokaitinājusi Džonsona izturēšanās. — Bet jums klāsies greizi, šef, ja jūs ļausiet viņiem vaļu. Jums vajag turēt pie rokas savus cilvēkus, uz kuriem var paļauties.

— Tā jau nu būtu, de Soto, — Kūpervuds sacīja, labi noprazdams Sipensa domas, — bet man tomēr vajadzēs piesaistīt kādu no šejieniešiem, lai viss ritētu gludi un bez traucējumiem. Mēs nevaram gaidīt, ka viņi piekritīs, ja tik lielā pasākumā amerikāņi būs pārsvarā. To jūs pats saprotat.

— Pareizi ir, šef, bet jums tomēr japievāc savējie, lai šejienieši nedomā vest jūs ap stūri!

Kūpervuda prātā brieda apņemšanās piesaistīt pasākumā grupu kārtīgu un enerģisku angļu, tādus kā Džonsons, Grīvss, Henšovs un pat šis nesatricināmais Raiders, kurš nebija bildis ne vārda, tikai lūkojies viņā, acu nenolaizdams, — tas nāks darbam par labu. Šeit, kur jāattīsta rosīga darbība, viens otrs no vecajiem amerikāņu līdzstrādniekiem var izrādīties nepiemērots. Viņš labi zināja, ka darījumu pasaulē kritiskā brīdī jūtas ir lieks balasts. Ja dzīve vispār viņam ko mācījusi, tad tieši to. Un viņam prātā nenāca noniecināt sava nežēlīgā, bet tik vērtīgā skolotāja bargās mācības.

XXXI NODAĻA

Lai gan abas puses bija vienojušās pagaidām nesniegt presei ziņas par Čeringkrosas līnijas pārdošanu vai pirkšanu, tomēr jauno vēsti neizdevās noklusēt. Varbūt te bija vainojami Raiders, Keltorps un Delafīlds, «Elektrības un transporta» akcionāri un valdes locekļi, kuri, bažīdamies par to, ka akciju sabiedrība sāk izlaist no rokām savus īpašumus, bieži sprieda par šo jautājumu. Šā vai tā, nepagāja ne pāris dienu, kad Kūpervudu jau sāka apstāt reportieri, pieprasīdami, lai viņš apstiprina paklīdušās baumas.

Kūpervuds atklāti paskaidroja, ka patlaban noformē Čeringkrosas līnijas nodošanu viņam un drīzumā līniju reģistrēs kā viņa īpašumu. Viņš arī piebilda, ka nav ieradies Londonā pirkšanas nolūkos, jo uzņēmumi Amerikā prasa daudz laika, bet ka daži Londonas uzņēmēji, kas saistīti ar apakšzemes satiksmes izbūvi, lūguši viņam padomu kā speciālistam pilsētas transporta finansēšanā un ekspluatācijā. Šādu pilnīgi privātu sarunu rezultātā viņš ieguvis Čeringkrosas līniju un apsolījies arī apskatīt vēl vienu otru projektu. Vai tam sekos Londonas apakšzemes satiksmes tīkla apvienošana un vai viņš uzņemsies to izbūvēt, to viņš pasacīs, kad būs iepazinies ar vietējiem apstākļiem un iespējām.

Čikāgas presē jaunās ziņas izraisīja neganta sašutuma rēcienus. Ka šis rūdītais krāpnieks, nupat kā izdzīts no Čikāgas, iedrošinājies parādīties Londonā un ar savas viltības, nekaunības un kapitāla palīdzību piedabūjis šās lielās pilsētas varas orgānus nodot viņam savas satiksmes problēmu atrisināšanu, tas ir par daudz! Angļiem acīmredzot nav ienācis prātā paintereseties par šā kriminālnoziedznieka pagātni. Bet, kad to atklās, un uz to nebūs ilgi jāgaida, tad viņš kļūs tikpat nevēlams Londonā kā Čikāgā! Tikpat nelabvēlīgas atsauksmes parādījas arī citu Amerikas pilsētu laikrakstos, kuru izdeveji un reportieri sekoja Čikāgas paraugam.

No otras puses, atsauksmes Londonas presē bija visai labvēlīgas, un par to nav jābrīnās, jo angļu spriedumi sabiedriskos, politiskos un finansu jautājumos ir stingri lietišķi un nemēdz balstīties uz baumām. «Daily Mail» izsacīja domas, ka tik spējīgs organizators kā Kūpervuds varēs pienācīgi atrisināt sasāpējušo Londonas apakšzemes satiksmes problēmu, jo šī satiksme sen vairs neapmierina iedzīvotāju prasības. «Chronicle» sūdzējās par angļu finansistu pasivitāti un pauda dievbijīgas cerības, ka nu Londonas uzņēmēji pamodīšoties un sākšot darboties, ja jau amerikānis otrpus okeāna, kaut kur Čikāgā, pratis saskatīt, kas Londonai vajadzīgs. Apmēram tādā pašā garā izsacījās «Times», «Express» un citi laikraksti.

Pēc Kūpervuda domām, šīs atsauksmes nesolīja neko labu no finansiālā viedokļa. Tās pievērsīs viņa plāniem ne tikai angļu, bet arī amerikāņu veikalnieku uzmanību un izraisīs naidīgu pretsparu. Viņam izrādījās taisnība. Tiklīdz oficiāli apstiprinājās baumas par Čeringkrosas līnijas pārdošanu un avīzēs sāka minēt dažādus citus priekšlikumus, kurus viņam iesniedz, kā arī uzsvērt viņa tieksmi veltīt uzmanību Londonas apakšzemes satiksmei, tā Rajona un Metropolitēna — divu visvairāk pelto satiksmes līniju akcionāri nonāca negantā sašutumā un vienprātīgi nolēma turēties Kūpervudam pretī.

— Kūpervuds! Kūpervuds! — sprausloja lords Kolvejs, viens no divpadsmit Metropolitēna līnijas, kā arī Sitijas— Dienvidlondonas akciju sabiedrības direktoriem un akcionāriem. Viņš patlaban brokastoja; labajā pusē uz galda aiz tīri principiāliem apsvērumiem atradās «Times», bet šobrīd lords lasīja iecienīto «Daily Mail». — Kas viņš ir par putnu, šis Kūpervuds? Kāds no tiem amerikāņu iznireļiem, kuri blandās apkārt pa pasauli un uzbāžas citiem ar savam pamācībām! Kādi padomdevēji viņam te varētu but? Varbūt Skers ar savu Beikerstrītas—Vaterlo projektu? Vai Vindhems Villets ar savu Deptfordas—Bromlejas līniju? Un, protams, Grīvss un Henšovs — tie jau tīko pēc līgumiem. Tāpat «Elektrība un transports» — tiem jau, kad tikai varētu kaut ko atgrūst.

Tikpat sašutis bija arī sers Hudspets Daitons, Rajona līnijas direktors un Metropolitēna akcionārs. Viņš bija septiņdesmit piecus gadus vecs, augstākā mērā konservatīvs un pilnīgi noskaņots pret visādiem jaunievedumiem satiksmē, sevišķi tad, kad tie prasa izdevumus un nav zināms, vai izdevumi drīzumā atmaksāsies. Piecēlies pussešos un izlasījis avīzi pie tējas glāzes, sers pastaigājās starp puķu dobēm savā Brentfordas muižā un prātoja, kas par ļaudīm šie amerikāņi un kāpēc viņiem tāda kāre uz visādiem jaunumiem. Pareizi, apakšzemes satiksme nedod tik lielu peļņu, kādu varētu dot, tāpat nebūtu par sliktu izdarīt dažus ienesīgus pārkārtojumus un uzlabojumus. Bet kāpēc avīzēm «Times» un «Mail» jāsāk skandināt par to un vēl sakarā ar šā amerikāņa ierašanos, kurš neapšaubāmi neko vairāk nezina par jebkuru angļu uzņēmēju? Ar to taču panāk tikai angļu iespēju diskreditāciju, un tā ir tīrā nejēdzība. Anglija ir valdījusi un arī turpmāk valdīs pār pasauli. Nekāda palīdzība no ārpuses tai nav vajadzīga. Un kopš šā brīža sers Hudspets Daitons apņēmās vest nesamierināmu cīņu pret ārzemnieku iejaukšanos Londonas apakšzemes transporta problēmu atrisināšanā.

To pašu nolēma sers Vilmingtons Džīmss, kas mājoja Vimblijas parka apvidū. Viņš arī bija viens no Rajona līnijas direktoriem. Viņš piekrita, ka apakšzemes satiksme jāpārkārto un jāmodernizē Bet kāda daļa te amerikānim? Angļi paši visu izdarīs, kad būs pienācis īstais brīdis.

Apmēram tādos pašos ieskatos kā šie trīs cienījamie džentlmeņi bija arī vairākums Metropolitēna, Rajona un citu akciju sabiedrību direktoru un akcionāru.

Visenerģiskākais un rosīgākais bija Kolvejs, kas nekavējoties devās uzbrukumā. Tai pašā dienā viņš apstaiāja pārējos direktorus un vispirms apmeklēja Steinu, lai apspriestos, kas darāms. Bet, tā kā Steinam pēc.Džonsona stāsta un avīžu ziņām bija radies diezgan labvēlīgs uzskats par Kūpervudu, tad viņš runāja ar Kolveju diezgan atturīgi. Kūpervuda projekts esot dabisks secinājums, visi šādu atrisinājumu uzskatīšot par pilnīgi pieņemamu, iebildumus varētu gaidīt tikai no abu akciju sabiedrību vecāko direktoru puses. Pašlaik sakarā ar priekšlikumu par konkurējošām līnijām nepieciešams sasaukt abu akciju sabiedrību direktorus uz apspriedi, lai vienotos par kopēju kursu.

Tālāk Kolvejs devās pie sera Vilmingtona Džīmsa, kuru atrada pavisam satrauktā garastāvoklī.

— Lieku simtu pret vienu, Kolvej, — tas sacīja, ka šis subjekts pratīs savākt pietiekami daudz akcionaru no abām akciju sabiedrībām un aprīs mūs kā nieku, ja mes neapvienosimies ar Metropolitēnu. Varat paļauties uz mani, es esmu gatavs tūliņ iet cīņā pret Kupervudu un cīnīties, kamēr mūsu pašu intereses netiek apdraudētas.

Nodrošinājies ar šādu atbalstu, Kolvejs turpinaja ceļu un aprunājās ar visiem direktoriem, kurus laimējas sastapt mājās. Septiņi no divpadsmit direktoriem prata pienācīgi novērtēt viņa vārdus, un nākamajā piektdiena abas akciju sabiedrības sasauca ārkārtēju apspriedi. Ar balsu vairākumu nolēma nākamajā ceturtdienā sasaukt abu akciju sabiedrību direktoru kopēju apspriedi, lai apsvērtu radušos stāvokli.

Steins un Džonsons satikās, lai pārrunātu savu kompanjonu negaidīto rosību. Steinam likās, ka šī gaidamā direktoru sanāksme ir īsti laikā un visai interesanta sakarā ar Džotlsona un Kūpervuda drīzo sastapšanos.

— Varat ticēt, ka Kūpervudam viss zināms par mums no Džerkinsa, — Džonsons piezīmēja, — un viņš vēlas mūs tuvāk izpētīt.

— Pēdējais laiks sākt kaut ko darīt, — Steins sacīja. — Bet, kamēr Kūpervuds nekā nedarīs, ne Rajona, ne Metropolitēna akciju sabiedrības pirksta nepakustinās. Šobrīd liekas, ka radusies zināma kustība, taču mūsējie nav tik viegli piedabūjami pie radikālām pārgrozībām. Viņi pat nevar saņemties un apvienot abas loka līnijas, kur nu vel elektrificēt un laist vilcienus cauri bez pārsēšanās. Iekams Kūpervuds nesāks realizēt savu programmu, viņi turēs rokas klēpī. Manuprāt, mums jāturas pie Kūpervuda, kamēr noskaidrojam, kādi ir viņa plāni un kādas izredzes tos realizēt. Tad mēs varam izlemt, vai tie ir nozīmīgi arī mums. Kamēr mums trūkst skaidras pārliecības, ka Metropolitēna un Rajona ļaudis saņemsies un spers kādus soļus, tikmēr jāturas pie Kūpervuda; vēlāk, ja vajadzīgs, varam atgriezties pie veciem sabiedrotiem.

— Prātīgs vārds, prātīgs vārds! — Džonsons piebilda. — Pilnīgi pievienojos jūsu uzskatiem, vismaz teorijā. Tikai neaizmirstiet, ka mans stāvoklis mazliet atšķiras no jūsējā. Kā abu sabiedrību akcionārs es piekrītu jums, ka mēs maz varam gaidīt no tiem, kas atrodas vadības priekšgalā, Bet kā abu sabiedrību juriskonsultam man jāapsver katrs solis šādā abpusēji bīstamā situācijā, jo iznākums nav zināms. Jūs pats saprotat, ka es nevaru būt padomdevējs abām pusēm. Mans pienākums un mana sirsnīgākā vēlēšanās ir pilnīgi objektīvi izpētīt jautājumu un mēģināt apvienot angļu un amerikaņu intereses. Domāju, ka uz mani kā juriskonsultu nevar mest ēnu tas, ka misters Kūpervuds vēlējies ar manu starpniecību uzzināt, kādu nostāju pret viņu ieņem mūsu akciju sabiedrību vadība. Un kā akcionāram man taču nav aizliegts izšķirties pašam, kurš projekts labāks, un kā privātpersonai attiecīgi rīkoties. Vai jums ir kādi ētiskas dabas iebildumi pret to?

— Itin nekādi, — Steins atbildēja. — Tā ir pavisam godīga un pareiza pozīcija mums abiem. Ja viņi ceļ iebildumus, — viņu darīšana. Mums par to nav jāraizējas. Nu, un misters Kūpervuds pats parūpēsies par sevi,

— Man liels prieks, ka jūs tā domājat, — Džonsons sacīja. — Mani tas mazliet mulsināja, bet nu, man šķiet, viss nokārtosies. Katrā gadījumā no manas sarunas ar Kūpervudu nevienam nekāds ļaunums necelsies. Un vēlāk, ja viņa priekšlikumi jūs apmierinās, mēs varbūt varētu spert kādu soli tālāk, — jau trijatā, — viņš piesardzīgi piemetināja.

— Zināms, ka trijatā, — Steins atbildēja. — Līdzko jums būs kaut kas konkrēts zināms, tūliņ paziņojiet man. Vismaz vienu mēs varam sacīt, — viņš piebilda, izstaipīdamies un noceldams no galda savas garās kājas, — ka esam uzmodinājuši lāčus no ziemas miega. Pareizāk sakot, Kūpervuds to izdarījis mūsu vietā. Nu mums atliek klusiņām nogaidīt, uz kurieni viņi drāzīsies.

— Es arī tā domāju, — Džonsons piebalsoja. — Un, tiklīdz būšu sastapies otrdien ar Kūpervudu, tā nekavējoties uzmeklēšu jūs.

XXXII NODAĻA

Pusdienas «Brauna» hotelī bija liktenīgas ne vien Džonsonam un tām personām, kuras viņš pārstāvēja, bet arī Kūpervudam un visam, ko viņš centās sasniegt, kaut gan neviens no abiem to šai brīdī skaidri neapzinājās.

Kūpervudam drīz vien bija kļuvis zināms, ka Džonsonam sagādā lielas raizes akciju sabiedrību direktoru un akcionāru neapmierinātība un ka viņš, kaut arī sākumā aizrāvies ar Kūpervuda plāniem, tagad nolēmis iet vidusceļu, kamēr skaidri nezinās, ko īsti Kūpervuds piedāvā. Tomēr Kūpervuds ar gandarījumu konstatēja, ka Džonsonu ārkārtīgi vilina izredzes uz lielo peļņu, kādu ienesīs pārkārtotā Londonas satiksme, un ka viņam nav iebildumu kļūt par Kūpervuda kompanjonu, ja tas iespējams. Un, tā kā Kūpervuds vēlējās reabilitēties tiklab finansiāli, kā sabiedriski, tad viņš apņēmās dot Džonso nam šo iespēju nopelnīt. Viņš iesāka sarunu, lūgdams Džonsonu atklāti pasacīt, kādas grūtības un šķēršļi var rasties ārzemniekam, kas iedomājies stāties pie šada pasākuma.

Tik vaļsirdīgs jautājums atbruņoja Džonsonu, un viņš jutās spiests atbildēt tādā pašā garā. Viņš atkārtoja to pašu, ko bija stāstījis Steinam par savu personīgo stāvokli, un neslēpa arī, ka viņa darba devēju nevēlēšanās rēķināties ar lielajām sociālajām un ekonomiskajām pārmaiņām, kuras, kaut lēnām, tomēr neizbēgami norisinās Anglijā, ir vienkārša ietiepība, ja ne pat stulbums. Viņiem nav vēl līdz šim skaidra priekšstata par to, kas darāms. Pašreizējā interese par apakšzemes dzelzceļiem nav izskaidrojama ar nopietnu apņemšanos pienācīgi atrisināt jautājumu, bet ar skaudību un nenovīdību pret ārzemnieku. To atzīt nav patīkami, bet tā ir patiesība. Un, lai kā viņam gribētos pievienoties Kūpervudam un atbalstīt tā saprātīgo pasākumu, viņam kā Rajona un Metropolitēna akciju sabiedrību juriskonsultam saistītas rokas: ja viņu sāks turēt aizdomās par palīdzību ārzemniekam, kas grib iejaukties vietējos transporta jautājumos, tad neviens neņems vērā viņa personīgās akcionāra intereses, viņš zaudēs visus savus nozīmīgos sakarus un iespējas kaut ko darīt, tāpēc viņa stāvoklis ir ārkārtīgi grūts.

Tomēr Džonsons uzskatīja, ka Kūpervuda mēģinājums iespiesties transporta nozarē ir pilnīgi likumīgs un arī no praktiskā viedokļa attaisnojams. Aiz šā iemesla viņš gatavs palīdzēt, cik iespējams. Bet vispirms viņam jāiepazīstas ar Kūpervuda plānu visos sīkumos, lai varētu zināt, cik tālu viņu ceļš iet kopā.

Taču Kūpervuda plāns, kuru viņš turēja slepenībā, bija tik izmeklēti viltīgs un cinisks, ka Džonsons nespētu tādu nekad iedomāties. Ņemot vērā priekšrocības un tiesības, kādas piešķīra viena pati iegūtā Čeringkrosas līnija, un tos dažādos parlamenta apstiprinātos līgumus, kuri atradās tukšinieku rokās, Kūpervuds domāja uzpirkt tos visā klusībā, cik daudz vien iespējams. Un vēlāk, ja nāksies sadurties ar pārāk stūrgalvīgu pretestību, viņš var tos izmantot un piedāvāt Londonai pats savu apakšzemes satiksmes sistēmu, — šāds gājiens noteikti piespiedīs viņa ienaidniekus piekāpties. Bet, ja viņam pieder Čeringkrosas akciju sabiedrība, kas nav nekas cits kā «Elektrības un transporta» turpinājums, tad viņš nepieciešamības gadījumā var piešķirt krietnu daļu akciju tiem angļu akcionāriem, kuri palīdzētu viņam iegūt kontroli pār Rajona līniju.

Kaut gan Kūpervuds bija izsacījies Berenikai, ka domā nostādīt Londonas pasākumu uz nesavtīgākiem pamatiem nekā iepriekšējos uzņēmumus, pieredze viņam tomēr mācīja, ka vispirms jānodrošina sev lauvas daļa no visiem ienākumiem, vismaz tikmēr, kamēr neradīsies pārliecība, ka viņu nedomā apkrāpt, padarot viņa pārmērīgo godīgumu par smieklīgu un kaitīgu aplamību. Viņš turējās pie principa — nodrošināt jebkurā akciju sabiedrībā, kuru pats vadīs, vismaz 51 procentu akciju un vēl piedevām 51 procentu akciju no dažādām pakļautām akciju sabiedrībām, kuras viņš pastāvīgi mēdza nodibināt un pārvaldīt ar fiktīvu personu palīdzību.

Piemēram, lai elektrificētu jauno līniju, viņš bija nolēmis dibināt īpašu apakšzemes staciju būves un iekārtošanas sabiedrību, kura saņemtu līgumu elektrificēt Čeringkrosas līniju. Tādā pašā kārtā viņš domāja noorganizēt visādas filiāles, kas piegādātu vagonus, sliedes, tērauda detaļas, staciju iekārtu utt. Protams, peļņa būtu milzīga. Bet, kamēr Čikāgas peļņa ieplūda vienīgi viņa kabatā, te Londonā, kur gaidāma visai grūta cīņa, viņš labprāt piešķirtu daļu solīdās peļņas tiem, kas varētu būt visvairāk noderīgi.

Viņam nebūtu iebildumu vajadzības gadījumā ar iecerētās akciju sabiedrības organizēšanas plānu iepazīstināt Steinu un Džonsonu, un, ja viņi ir vienisprātis un viņam vai visiem trim izdodas iegūt savā īpašumā Metropolitēna un Rajona līnijas, tad viņš atklātu tiem noslēpumu, kā ar šādu palīgsabiedrību palīdzību nodrošināt sev jau pašā sākumā pilnīgi drošu peļņu. Vēlāk viņš tiem parādītu praksē, kā, izbūvējot un apgādājot ar iekārtu katru atsevišķu satiksmes tīkla sektoru, šo palīgsabiedrību ienākumi aizvien jo vairāk pieaug; tās ir kā svira, kuru iedarbinot peļņa kļūst neierobežota.

Šai draudzīgajā sarunā ar Džonsonu Kūpervuds izturējās kā cilvēks, kuram nekas nav slēpjams. Tai pašā laikā viņš klusībā domāja, ka nav nemaz tik vienkārši pārspēt viltībā šādu vīru. Tieši tāds vīrs noderētu par Sipensa atvietotāju, ja vien Džonsons uz to ielaistos. Izpētījis Džonsonu no visām pusēm un pārliecinājies, ka tas ar visu atturību ir pietiekami atsaucīgs, Kūpervuds atklāti jautāja, vai Džonsons nebūtu ar mieru kļūt par viņa galveno pilnvaroto un padomnieku finansu lietās sakarā ar daudziem visai svarīgiem priekšdarbiem, kas veicami, lai panāktu visu līniju un sektoru apvienošanu vienā Londonas apakšzemes dzelzceļu sistēmā. Viņš vaļsirdīgi atzinās Džonsonam, ka viena pati Čeringkrosas līnija ir pārāk nenozīmīga un nesvarīga, ja ar tās palīdzību nevar tikt klāt pie pārējām līnijām.

— Patiesību sakot, mister Džonson, — viņš runāja vissirsnīgākā un valdzinošākā balsī, — es pirms ierašanās šeit ievācu ziņas par jūsu apakšzemes satiksmi. Es zinu tikpat labi kā jūs, ka centrālā loka līnija ir visa satiksmes tīkla atslēga. Tāpat man zināms, ka jūs un lords Steins piederat pie lielāko akcionāru skaita Rajona līnijas akciju sabiedrībā. Un nu es vēlētos zināt, vai ir kāda iespēja ar jūsu starpniecību panākt Čeringkrosas apvienošanu ar Rajona, Metropolitēna un citām līnijām?

— Tas nav tik vienkārši, — Džonsons dziļdomīgi noteica. — Pie mums liela nozīme tradīcijām, un angļi stingri turas pie tām. Bez tam, ja es jūs pareizi saprotu, jūs projektējat savienot savu līniju ar citām un daļēji ar loka līniju un pats uzņemties vadību.

— Pareizi, — Kūpervuds atbildēja, — un varu galvot, ka jūs to nenožēlotu.

— Jums nav vajadzības man to atgādināt, mister Kū pervud, — Džonsons sacīja, — bet par jūsu jautājumu nopietni jāpadomā, un šis tas jāizpētī. Kad man viss būs izdomāts, mēs varēsim atjaunot šo sarunu.

— Protams, — Kūpervuds piebalsoja, — es to saprotu. Bez tam es uz kādu laiciņu aizbraukšu no Londonas. Varbūt jūs pienāksiet pie manis pēc pusotras vai divām nedēļām?

Tad viņi izjusti spieda viens otram roku, un Džonsons aizgāja pacilātā omā, sapņodams par plaša vēriena darbību un ienākumiem. Uzvara šai nozarē, kurai viņš veltījis savu mūžu, nāk gan mazliet par vēlu, toties šķiet pavisam droša.

Kūpervuds, palicis viens, nodevās praktiskiem apsvērumiem par gaidāmām finansiālām operācijām. Galu galā burvju vārdi «Sezam, atveries!» šoreiz izrādījušies pavisam vienkārši: jāliek galdā pietiekams daudzums mārciņu. Jāpakrata pilns naudas maks strīdīgo akcionāru acu priekšā, un, lai kādas viņu domstarpības, visi tvers pēc maka un aizmirsīs savus strīdus. Pieņemsim, viņš piedāvās šiem tiepīgajiem direktoriem un akcionāriem divas, trīs vai pat četras mārciņas sterliņu par katru mārciņu viņu akcijās. Tā peļņa, kas ieplūdīs no viņa projektētajām filiālēm, un apakšzemes kustības pieaugums tādā lielā un strauji uzplaukstošā pilsētā kā Londona ne tikai neapšaubāmi segs šo pasakaino cenu, ko viņš gatavs piedāvāt, bet ar laiku nesīs tādus procentus, kādi šiem ļaudīm nav pat sapnī rādījušies. Tātad vispirms jānodrošina kontrole, un tad var apvienot visas līnijas, lai tas maksātu ko maksādams. Laiks un aizvien pieaugošā pasaules finansu apgrozība gādās par visu pārējo.

Zināms, tā kā viņam nav nekādas vēlēšanās segt visus iepriekšējos izdevumus no savas kabatas, tad laikam vajadzēs tuvākā nākotnē atgriezties Savienotās Valstīs un, attēlojot jaunā uzņēmuma iespējas vilinošās krāsās, panākt no bankām, sindikātiem un atsevišķiem finansistiem, kuru ierāvēju daba viņam labi pazīstama, solīdas summas nākamās kontrolējošās akciju sabiedrības dibināšanai. Tas atļaus iegūt Londonas apakšzemes dzelzceļu un tad ar laiku atdot aizdevējiem parādu, rēķinot vismaz divi trīs dolāri viena vietā.

Bet patlaban jāatpūšas un jāpavada brīvais laiks kopā ar Bereniku. Pēc atgriešanās varēs vēlreiz apspriesties ar Džonsonu un sastapties ar lordu Steinu, jo no šiem abiem daudz kas atkarīgs.

XXXIII NODAĻA

Visā tai darīšanu virpulī, kura lietišķo raksturu vēl vairāk uzsvēra Eilīnas aizbraukšana uz Parīzi un Berenikas pārcelšanās uz Praiorskovu, Kūpervudam bija jāsamierinās ar īsiem tikšanās mirkļiem. Berenika tāpat bija aizņemta, braukāja pa veikaliem, kaut ko kārtoja. Viņa aizrautīgi pirka visādus jaukus nieciņus, un tas padarīja viņu vēl jo pievilcīgāku Kūpervuda acīs. Viņš bieži apbrīnoja Berenikas možumu. Viņa spējīga daudz ko iekārot, jūsmot līdz sirds dziļumiem, piespiest citus jūsmot līdzi. Viņu interesē noteikti viss, un tāpēc ir pilnīgi dabiski, ka visiem interesē arī viņa.

Pirmo reizi apciemodams Bereniku Praiorskovā, Kūpervuds atklāja, ka saimniecība jau pilnīgā kārtībā: pavārs, istabenes, saimniecības vadītāja, namzinis, nemaz nerunājot par Steina pieņemtajiem dārzniekiem un ganiem. Berenika nebeidza vien priecāties par lauku dzīves jaukumiem, un Kūpervuds nespēja pateikt, vai tas ir īsts prieks vai poza. Reizēm viņš ticēja, ka Berenikas mīlestība uz dabu ir neviltota, reizēm apšaubīja, ka putniņš, koks, zieds vai tauriņš var novest cilvēku līdz ekstāzei. Bet, ja tā bija izlikšanās, tad Marija Antuanete varētu šādu meistarību apskaust. Kad viņš atbrauca, Berenika stāvēja pagalmā kopā ar ganu, kas bija atdzinis ganāmpulku, lai parādītu viņai jērus. Pamanījusi Kūpervuda karieti alejā, Berenika paķēra uz rokām pašu mazāko un sprogaināko jēriņu. Šī idilliskā ainava gan sajūsmināja Kūpervudu, tomēr nespēja viņu piekrāpt. «Viņa tēlo, un tas notiek manis dēļ,» viņš nodomāja.

— Gane ar jēriem! — viņš izsaucās un pieliecies noglāstīja jēra galvu. — Mīlīgie radījumi — viņiem vienāds mūžs ar pavasara ziediem: te rodas, te pazūd.

Kūpervuds ar pirmo acu uzmetienu ievēroja viņas izmeklēti skaisto tērpu, bet neko nesacīja. Viņš ļoti labi saprata, ka Berenikai pat visfantastiskākais tērps piestāvēs nevainojami. Viņai piemita sevišķas dāvanas tik labi iejusties jebkurā lomā, ka neviens nespētu pateikt, vai tā ir dabiska stāja vai poza.

— Ja tu būtu atbraucis mazliet ātrāk, tad būtu sastapis mūsu kaimiņu Artūru Tevistoku, — viņa sacīja. — Viņš man palīdzēja iekārtoties. Viņam vajadzēja doties uz Londonu, bet rīt viņš atkal ieradīsies man palīgā.

— Patiešām? Praktiska namamāte, nav vārdam vietas, — izmanto savus viesus! Jeb vai te darbs skaitās galvenā izprieca? Kas man būs jādara?

— Jāskraida apkārt. Man sakrājies tik daudz uzdevumu!

— Bet ar to es taču iesāku savu karjeru.

— Pielūko, ka nenobeidz ar to pašu. — Viņa paņēma Kupervudu zem rokas. — Ejam, mīļais. Ņemiet, Dobson, — viņa uzsauca ganam un, pasniegusi tam jēru, veda Kūpervudu pāri gludam, zaļam mauram uz peldošo namiņu. Verandā zem sauljuma bija klāts galds. Dziļāk pie atvērta loga sēdēja misis Kārtere un lasīja. Kūpervuds jautri sasveicinājās ar viņu, un tad Berenika aicināja pie galda.

— Sēdies te un baudi dabu! — viņa pavēlēja. — Atpūties un aizmirsti Londonu. — Viņa nolika Kūpervudam priekšā karafi ar tā iemīļoto dzērienu — piparmētru liķieri. — Tā! Un nu paklausies, ko esmu izplānojusi tai gadījumā, ja tu atbrīvosies no darīšanām. Vai tev ir uz to izredzes?

— Man brīva laika bez gala, dārgumiņ, — viņš atbildēja. — Viss nokārtots. Mums vaļā visa pasaule, Eilīna atrodas Parīzē, — viņš klusāk piemetināja, — un, pēc viņas vārdiem spriežot, pirms desmit dienām atpakaļ nebūs. Kādi ir tavi plāni?

— Māte, meita un aizbildnis brauc apskatīt Anglijas katedrāles! — Berenika nevilcinoties paziņoja. — Man vienmēr tā gribējies apskatīt Kenterberiju, Jorku un Velsu! Kā tev šķiet, vai mēs nevaram tā izlietot tavu brīvo laiku, ja nav iespējams doties uz kontinentu?

— Lieliska ideja! Es Angliju visai maz pazīstu, un man šāds ceļojums sagādās lielu baudu Un mēs būsim vieni. — Viņš satvēra Berenikas rokas, un viņa pieskārās ar skūpstu tā matiem.

— Nedomā, ka šejienei pagājis secen tas, par ko avīzes zvana, — viņa sacīja. — Visa apkārtne jau zina, ka daudzinātais Kūpervuds ir mans aizbildnis. Pat mans mēbeļu piegādātājs apvaicājās, vai mans aizbildnis un amerikāņu miljonārs, par ko raksta «Chronicle», ir viena un tā pati persona. Man vajadzēja to apstiprināt. Bet Artūrs Tevistoks, šķiet, uzskata to par pilnīgi dabisku parādību, ka mans aizbildnis ir tik izcila personība.

Kūpervuds pasmīnēja.

— Ceru, ka tu esi arī painteresējusies, ko par to domā kalpotāji.

— Protams, mīļais. Tas ir nepatīkami, bet nepieciešami. Tāpēc es tā ilgojos pēc šā ceļojuma. Bet tagad, ja esi atpūties, es tev parādīšu kaut ko interesantu.

Viņa piecēlās un smaidot pamāja Kūpervudam, lai tas seko.

Abi iegāja guļamistabā, kura atradās aiz priekštelpas, un Berenika, atdarījusi galda atvilktni, izņēma no tās divas matu sukas ar sudrabā iegravētiem grāfa Steina ģerboņiem, iztrūkušu apkaklītes pogu un vairākas matadatas.

— Ja pēc šīm matadatām varētu tikpat viegli noteikt to īpašnieku kā pēc sukām, tad te atklātos vesels romāns, — viņa šķelmīgi sacīja. — Bet dižciltīgais lords var būt drošs: es viņa noslēpumu glabāšu.

Tobrīd aiz koku puduriem atskanēja aitu zvārgulīšu skaņas.

— Klau! — Berenika iesaucās. — Kad tu dzirdi šos zvārgulīšus, tad, lai kur tu būtu, zini, ka laiks ēst pusdienas. Šie zvārgulīši mums atvieto namziņa aicinājumu.

Berenikas iecerētā ekskursija bija jāsāk dienvidos no Londonas, pirmo reizi piestājoties Ročesterā un tad Kenterberijā. Kad viņi būs parādījuši pienācīgo godu šai izcilajai, akmenī veidotajai poēmai, tad uzmeklēs nevis pārpildītu hoteli, kur tūliņ izgaistu šā ceļojuma estētiskā vienkāršība, bet kādu klusu viesnīciņu Stūras upes krastā, kur viņiem iedos istabiņu ar kamīnu un mielos ar vienkāršiem lauku ēdieniem. Berenika bija lasījusi Čoseru^6 un daudzas citas grāmatas par šīm angļu katedrālēm, un viņai gribējās nu iegremdēties tai pasaulē, kas tās radījusi. No Kenterberijas viņi dosies uz Vinčesteru, tad uz Solsberiju un Stonhendžu; no turienes uz Velsu, Glastonberiju, Bāsu, Oksfordu, Pīterboro, Jorku, Kembridžu — un uz mājām. Bet visur, tā viņa bija nolēmusi, jāizvairās no parastajām tūristu apmešanās vietām. Viņiem jāizraugās pašas mazākās viesnīciņas un paši vienkāršākie ciematiņi.

— Tas mums visiem nāks par labu, — viņa apgalvoja. — Mēs esam pārāk izlutināti. Un, ja tu iedziļināsies šais jaukajas celtnēs, tad sāksi būvēt skaistākas apakšzemes stacijas.

— Tad arī tev vajadzēs apmierināties ar vienkāršām katūna kleitiņām, — Kūpervuds atbildēja.

Kūpervudam šā ceļojuma galvenā burvība neslēpās katedrālēs, lauku ciematos un viesnīciņās, bet Berenikas daiļuma alkās un neparastajās spējās uztvert jaunus iespaidus. Kura no viņam pazīstamām sievietēm izvēlētos Anglijas katedrāļu apskati, ja tai būtu iespējams apmeklēt maija sākumā Parīzi un visu Eiropu? Taču Berenika nelīdzinājās nevienai citai. Likās, viņa pati sevī atrada prieka avotus, kuru dzīles nav izsmeļamas.

Ročesterā viņus pavadīja gids, kas stāstīja par karali Džonu, Viljamu Rufusu, Simonu de Montfortu un Votu Taileru.7 Kūpervuds domās atvairījās no šiem rēgiem. Viņi, cilvēki vai neaptveramas būtnes, bija savā laikā baudījuši dzīvi, sekodami savām patmīlīgajām tieksmēm un iegribām, un tad iegrimuši nebūtībā, kā iegrims visi, kas vēl dzīvo zemes virsū. Daudz patīkamāk vērot saules staru rotaļu upes viļņos un elpot pavasarīgo gaisu. Pat Berenikai, likās, šā nedzīvā diženuma ikdienišķais izskats bija sagādājis zināmu vilšanos.

Toties Kenterberija visus savaldzināja, pat misis Kār teri, kura nemaz neinteresējās par baznīcu arhitektūru.

— Jā, šeit man ļoti patīk! — viņa sacīja, kad visi iegriezās līkumainajā ieliņā.

— Man gribētos zināt, pa kuru ceļu nākuši svētceļnieki, — Berenika prātoja. — Varbūt pa šo? O, skat, kur katedrāle!

Un viņa norādīja uz torni un spraišļotajām arkām, kuras bija redzamas aiz kādas mūra ēkas zemā jumta.

— Tīri glīti! — Kūpervuds piezīmēja. — Un diena arī gadījusies piemērota. Ko darīsim: vai vispirms pabrokastosim vai apskatīsim katedrāli?

— Vispirms katedrāli! — Berenika noteica.

— Jā, un tad ēdīsim aukstas brokastis, — misis Kārtere dzēlīgi piebilda.

— Māt! — Berenika sašuta. — Kā tu vari tā runāt Kenterberijā!

— Nu, es itin labi pazīstu šādas angļu viesnīcas un zinu, cik svarīgi ir neierasties pēdējam pie galda, ja var ierasties kā pirmais.

— Tāds ir reliģijas spēks 1900. gadā! — Kūpervuds pasmīnēja. — Lauku viesnīca izrādās stiprāka.

— Es ne vārda nerunāju par reliģiju! — misis Kārtere sapīka. — Baznīcas ir pavisam kas cits, tām ar ticību nav nekāda sakara.

Kenterberija. Desmitajā gadsimtā celtais iežogojums, līkloču ielas. Un iekšpus mūriem klusums, diženi, laika gaitā nomelnējuši torņi, asas smailes, katedrāles masīvie balsta loki. Kovārņi bariem šaudās augšup un lejup, cenzdamies ieņemt izdevīgākas vietas. Un cik daudz te kapeņu, altāru, pieminekļu un piemiņas plākšņu: Henrijs IV, Tomass Bekets, arhibīskaps Lods, hugenoti un Edvards, Melnais princis!8 Berenika nespēja atrauties no tā visa. un tūristu pulciņi gausi soļoja no viena pieminekļa pie otra. Apakšzemes baznīciņā, kur kādreiz bija atraduši patvērumu hugenoti, kur viņi bija turējuši dievkalpojumus un paši auduši sev apģērbu, Berenika ilgi stāvēja, iegrimusi domās, ar ceļavadoni rokās. Tāpat viņa ilgi kavējās tai vieta, kur bija ticis nogalināts Tomass Bekets.

Kūpervuds, kuram pietika ar vispārīgu jēdzienu par katedrāli, nespēja to paciest. Kas viņam šie sen satrūdējušie vīrieši un sievietes, kad viņš ar visu savu būtni dzīvo tagadnē! Pēc laiciņa viņš nemanot iznāca ārā. Daudz patīkamāk nolūkoties uz katedrāli, staigājot pa plašajiem dārziem, pa puķēm apdēstītajiem celiņiem. Šīs arkas un torņi, šie logi ar krāsainajām rūtīm, viss šis rūpīgi izveidotais templis ir neapšaubāmi dižens, bet to visu radījušas viņam līdzīgu patmīļu rokas un smadzenes, centieni un sapņi. Un cik daudzi no tiem cīnījušies par varu, lai kļūtu noteicēji šai pašā katedrālē! Bet nu tie atdusas tās mūros, cienīti un godāti, cildeni nelaiķi! Vai cilvēks spēj būt cildens? Vai vispār pasaulē ir kaut kas tamlīdzīgs kā neapstrīdami cildena dvēsele? Grūti ticams. Cilvēki slepkavo cits citu, lai paši varētu dzīvot, — un to dara visi bez izņēmuma; nododas iekārēm, lai radītu sev līdzīgus. Patiesā cilvēces vēsture īstenībā ir tikai kari, savtība, godkāre, nežēlība, mantkāre, izvirtība, slepkavošana, un tikai vājie izdomā sev kādu teiksmainu dievu, pestītāju, glābēju no posta. Un stiprie izmanto šo ticību augstākai varai, lai nospiestu vājos verdzībā, un to viņi izdara, lūk, ar šādu tempļu un svētumu palīdzību. Tā Kūpervuds prātoja, pastaigādamies pa grantētajiem parka celiņiem un juzdamies zināmā mērā nomākts no senlaicīgās celtnes neauglīgā skaistuma.

Taču pietika uzmest skatienu Berenikai, kura cītīgi pētīja kādu uzrakstu uz krusta vai kapa plāksnes, lai atgūtu parasto līdzsvaru. Šādos mirkļos kā pašlaik Berenika šķita paceļamies pāri šās zemes interesēm un starojam iekšējā garīgā dailē, kura apdzēsa viņā to laikmetīgi pagānisko kvēli, kas piešķīra viņai žilbi sarkana zieda spilgtumu uz pelēkas klints. Varbūt, tā Kūpervuds domāja, šī viņas aizraušanās ar izbalējušiem senatnes pieminekļiem, savienota ar alkām pēc krāšņuma un greznības, ir radniecīga viņa paša mīlestībai uz gleznām un skurbinošajai sava spēka apziņai. Ja tā, tad viņš izturēsies ar cieņu pret Berenikas jūtām. To viņam tūliņ nācās pierādīt darbos, jo, kad viņu svētceļojums bija galā un viņi dzīrās doties beidzot pusdienās, Berenika iesaucās:

— Šovakar pēc pusdienām mēs vēlreiz atnāksim uz šejieni! Būs jauns mēness.

— Tā? — Kūpervuds pārsteigts novilka.

Misis Kārtere nožāvājās un paziņoja, ka neparko nenākšot vairs atpakaļ. Pēc pusdienām viņa iešot atpūsties savā istabā.

— Labi, māt, — Berenika piekāpās, — bet Frenkam jānāk savas dvēseles glābšanas labad!

— Paskat! Izrādās, man pat dvēsele ir! — Kūpervuds iecietīgi pasmīnēja.

Un vēlāk, pēc pieticīgajām pusdienām viesnīciņā, Berenika vadīja viņu atkal šurp pa krēslainajām ielām. Kad viņi nāca iekšā pa katedrāles pagalma melnajiem, ar kokgriezumiem rotātajiem vārtiem, augošā mēness smalkais, baltais sirpis melni zilajā debess velvē šķita kā ornaments augstā torņa smailē, kura vainagoja katedrāles slaido siluetu. Sākumā, pakļaudamies Berenikas iegribām, Kūpervuds paklausīgi sekoja viņai, bet pamazām arī viņu aizrāva Berenikas trauksmainā jūsma. Kāda laime būt jaunam, aizgrābtības pilnam, tik dziļi izjust krāsas un veidus, ļauties, lai tā aizkustina cilvēces darbības neizprotamā bezmērķība un nelietderība!

Bet Berenika nedomāja tikai par izbalējušām pagātnes atliekām, par bailēm un cerībām, kas radījušas visu šeit redzamo, bet arī par mūžīgi mēmā laika un telpas bezgalību un noslēpumainību. Ak, ja to visu varētu izprast un aptvert! Ja varētu iedziļināties dzīves būtībā, izpētīt to, atklāt dzīves jēgu un nozīmi! Vai viņas pašas dzīve būs tikai izmanības un aprēķina pilna, bezsirdīga apņemšanās sasniegt noteiktu stāvokli sabiedrībā un piespiest atzīt sevi kā personību? Vai no tās būs kāds labums viņai vai citiem? Vai tā radīs daiļumu, vai sniegs iedvesmu? Te... šai vietā... atmiņu un mēness gaismas caurstrāvotā... kaut kas sniedz viņai roku un runā uz viņas sirdi... čukst par klusumu un mieru... vientulību... sevis piepildīšanu... par alkām radīt kaut ko neizsakāmi skaistu, kas padarītu viņas dzīvi pilnīgu un nozīmīgu.

Bet... tie ir tikai aplami sapņi... mēnesnīca viņu apmājusi. Kā viņai vēl trūkst? Viņai ir viss, ko vien sieviete var vēlēties.

— Iesim, Frenk, — viņa sacīja, juzdama, ka sirdī kaut kas pēkšņi pārtrūkst, kāds skaists, neatsaucams mirklis izgaist uz visiem laikiem. — Iesim uz viesnīcu.

XXXIV NODAĻA

Kamēr Kūpervuds un Berenika apskatīja katedrāles, Eilīna un Tollifers apmeklēja Parīzes kafejnīcas, elegantus veikalus un iecienītus izpriecu lokālus. Uzzinājis, ka Eilīna dodas uz Parīzi, Tollifers izbrauca dienu pirms viņas un pasteidzās sagatavot veselu izpriecu programmu, ko celt viņai priekšā. Viņš zināja, ka Eilīna nav pirmo reizi Parīzē. Agrāk, kad Kūpervudam pašam bija liels prieks sagādāt Eilīnai patīkamus pārsteigumus, viņi bija daudzkārt apmeklējuši visas Eiropas slavenākās kūrvietas un pilsētas. Eilīnai tās bija dārgas atmiņas, un te tās viņai sekoja ik uz soļa.

Tomēr Tollifera sabiedrībā viņai nenācās garlaikoties. Atbraukšanas dienā viņš to apmeklēja hotelī «Rica», kur viņa bija apmetusies ar savu istabeni, slepenībā brīnīdamās, kāpēc vispār ieradusies. Zināms, viņai bija gribējies doties uz Parīzi, bet viņa bija lolojusi cerības, ka Kūpervuds brauks līdzi. Tiesa, šoreiz gan presē saceltais troksnis, gan paša Kūpervuda stāsti par dažādiem plāniem un projektiem bija pārliecinājuši Eilīnu, ka vīrs ir stipri aizņemts. Tāpat Sipenss, sastopoties «Sesila» hoteļa vestibilā, nebija skopojies ar spilgtiem un izteiksmīgiem Kūpervuda sarežģīto pasākumu aprakstiem.

— Ja viņam izdosies novest visu līdz galam, misis Kūpervuda, tad viņš visu pilsētu apgriezīs otrādi! — Sipenss bija sacījis. — Es tikai bīstos, ka viņš nepārpūlas (taisnību sakot, no tā Sipenss vismazāk bijās)! Nav jau vairs jaunais, kaut gan jāteic, ka ar gadiem viņš kļuvis aizvien možāks un enerģiskāks.

— Zinu, zinu, — Eilīna bija attraukusi. — Lai ko jūs teiktu par Frenku, man tas nav nekas jauns. Manuprāt, viņš nemetis mieru un strādās, kamēr būs jāgulstas zārkā.

Viņa bija noticējusi Sipensam, kaut gan nespēja pilnīgi atbrīvoties no aizdomām, ka aiz visiem Kupervuda darījumiem slēpjas kāda sieviete... varbūt šī pati Berenika Fleminga. Bet lai nu kā, viņa, Eilīna, ir Frenka Kupervuda sieva. Viņa tīksminājās ar domām, ka visur, kur vien kāds nosauc viņas vārdu, ļaudis apgriežas un noskatās viņai pakaļ: veikalos, hoteļos, restorānos. Un nu vēl šis Brjūss Tollifers... Tikko viņa atbraukusi, viņš jau klāt, tikpat skaists kā vienmēr, un ienākdams jautri uzsauc:

— Cik labi, ka paklausījāt manam padomam! Tagad es uzņemos katru atbildību par jums. Ja jums ir attiecīgs noskaņojums, lūdzu, nekavējoties pārģērbieties un dosimies pusdienās. Es uzaicināju dažus vecus draugus, mēs nosvinēsim jūsu ierašanos. Vai jūs pazīstat Sidneju Breinerdu no Ņujorkas?

— Jā, — Eilīna atbildēja, galīgi samulsusi. Viņa bīja dzirdējusi, ka Breinerdi esot ļoti bagāti un ieņemot augstu stāvokli sabiedrībā. Misis Breinerda, cik Eilīna atcerējās, laikam bija Merigolda Šūmeikere no Filadelfijas.

— Misis Breinerda pašlaik uzturas Parīzē, — Tollifers turpināja. — Viņa un daži viņas draugi ēdīs kopā ar mums pusdienas «Maksimā». Pēc tam mēs brauksim pie kāda argentīnieša. Tur jums ļoti patiks, par to esmu drošs. Kā jūs domājat, vai pēc stundas būsiet pārģērbusies? — un viņš apsviedās uz papēža ar tāda cilvēka izskatu, kurš cer pavadīt jauku vakaru.

— Domāju gan, — Eilīna smiedamās atbildēja. — Bet tad jums tūliņ jāiet projām, lai varu sākt posties.

— Pavisam jauki! Uzvelciet baltu tērpu, ja jums tāds ir, un piespraudiet tumšsarkanas rozes. Jūs būsiet vienkārši apžilbinoša!

Šī familiārā piezīme lika Eilīnai pietvīkt. Nudien, šis kabaljero ir pārāk pašpārliecināts!

— Labi, es tā darīšu, ja vien varēšu sameklēt šo tērpu, — viņa atbildēja ar draisku smaidu.

— Lieliski! Tātad es ieradīšos pēc stundas. Pagaidām visu labu!

Viņš palocījās un nozuda. Ģērbdamās Eilīna atkal un atkal lauzīja galvu, kā izskaidrot Tollifera negaidīto un neatlaidīgo uzmanību. Skaidrs, ka naudas viņam netrūkst. Bet, ja viņam tik apskaužami sakari un pazīšanās, ko viņš cer panākt no Eillnas? Kāpēc šī misis Breinerda piedalās pusdienās, kas nav rīkotas viņai par godu? Bet par spīti pretrunīgajām domām Eilīnu tomēr valdzinaja Tollifera šķietami neviltotā draudzība, lai kas aiz tās slēpās. Pat ja viņš ir salts aprēķinātājs avantūrists, kas dzenas pēc naudas, tad tomēr ļoti gudrs, ar nevainojamu uzvešanos, ar lielu atjautu un izdomu laika kavēkļu sameklēšanā. Šādu īpašību trūka visiem pēdējo gadu paziņām, tie bieži vien bija garlaicīgi, to manieres nepatīkamas un aizskarošas.

— Kārtībā? — Tollifers moži uzsauca, ienācis pēc stundas un pārlaidis skatienu Eilīnas baltajam tērpam un sarkanajām rozēm pie jostas. — Ja mēs tūliņ brauksim, tad būsim tieši laikā. Misis Breinerda ieradīsies ar savu paziņu, jaunu grieķu baņķieri, un viņas draudzene misis Džudisa Torna (es viņu gan nepazīstu) atvedīs līdzi īstu arābu šeihu Ibrahimu Abas-beju, kas diezin kāpēc iedomājies uzturēties Parīzē. Par laimi viņš runā angliski un grieķis tāpat.

Tollifers šķita mazliet satraukts un vēl pašpaļāvīgāks nekā parasti. Viņš staigāja svarīgiem soļiem pa telpu, skurbdams apziņā, ka beidzot atkal var justies īstā lomā. Viņš sasmīdināja Eilīnu, pēkšņi izpauzdams sašutumu par viņas apartamentu iekārtu.

— Paskatieties vien uz šīm portjerām! Ak Dievs, kā viņi te var iedzīvoties! Es nupat braucu liftā, un tas čīkstēja vien. Vai Ņujorkā iedomājams kaut kas tamlīdzīgs? Un pie visa vainīgi tādi ļaudis kā jūs, kuri ļauj viņiem nesodīti nodarboties ar ieraušanu!

— Vai tad te tik slikti? — Eilīna glaimota pasmaidīja. — Es pat neesmu paguvusi pienācīgi apskatīt visu. Un kur citur lai mēs apmestos, ja ne te?

Viņš piebikstīja ar pirkstu stāvspuldzes pušķainajam zīda abažūram.

— Redziet, tas noliets ar vīnu. Un te kāds sadedzinājis ar cigareti šo tā saucamo gobelēnu. Un es tādiem nemaz nedomāju pārmest!

Eilīnai bija jāsmejas par šo tipiski vīrietisko piesiešanos sīkumiem.

— Ejiet nu, — viņa sacīja, — ir taču simtkārt sliktākas vietas par šo. Un neliksim gaidīt jūsu viesiem.

— Tiesa gan. Interesanti, vai šis šeihs kādreiz dzēris amerikāņu viskiju? Nu, to mēs tūdaļ uzzināsim!

Restorāns «Maksims» 1900. gadā. Novaskotas melnas grīdas, kurās kā spogulī atspīd sarkanās pompejiešu stila sienas, zeltītie griesti un trīs milzīgo kristāla kroņlukturu ugunis. Izņemot ieejas durvis un otras durvis dibensienā, visā pārējā telpā gar sienām ar rūsgansarkanu ādu pārvilkti dīvāniņi, un katram priekšā mazs, mājīgi servēts vakariņu galdiņš. Intīma, tipiski franciska atmosfēra, kas savaldzina prātu un jūtas un sniedz ilgoto aizmiršanos, kuru tālaika cilvēce atrada tikai vienā vietā — Parīzē! Katrs, tikko spēris soli pār šo slieksni, nogrima svētlaimīgā transā. Dažādi tipi, apģērbi, visu tautību jūklis, bagātības, titulu, varenības un slavas parāde, visi iekalti sabiedrisko pieklājības noteikumu tērauda važās, visi slepenībā alkst no tām atbrīvoties un tāpēc trauc šurp, kur var nodoties nepieklājībai, nepārkāpjot pieklājību.

Eilīna tvīka līksma satraukumā, vērodama publiku un juzdama, ka pati tiek novērota. Kā jau Tollifers bija paredzējis, viņa draugi izrādījās nokavējušies.

— Laikam šeihs būs nomaldījies Parīzē, — viņš sacīja Eilīnai.

Taču pēc dažām minūtēm ieradās misis Breinerda ar grieķi un misis Torna ar savu arābu. Šeihs izpelnījās vispārēju ievērību: uz viņu atskatījās un sačukstējās. Tollifers svarīgi un cieņas pilns sāka izrīkot kādu pusduci viesmīļu, kuri kā bezdelīgas šaudījās ap galdiņu. Šeihs, Tolliferam par lielu patiku, tūliņ pievērsās Eilīnai. Viņas apaļīgums, zeltaini mirdzošie mati un košā sejas krāsa pievilka arābu daudz spēcīgāk nekā izsmalcinātais un ne tik krāšņais misis Breinerdas vai misis Tornas skaistums. Novietojies līdzās Eilīnai, viņš nenolaida no tās acu un apbēra to ar pieklājīgu un padevīgu jautājumu krusu. No kurienes viņa ieradusies? Vai viņas vīrs ir miljonārs tāpat kā visi amerikāņi? Vai viņa neiedāvinātu tam vienu no savām rozēm? Šī tumšsarkanā krāsa ir tik jauka! Vai viņa kādreiz apceļojusi Arābiju? Viņai droši vien iepatiktos beduīnu klejotāju dzīve. Arābija ir tik skaista zeme!

Eilīna, juzdama viņa liesmaino, melno acu neatlaidīgo skatienu, šad tad palūkojās uz arāba melnīgsnējo seju, garo degunu ar kūkumu, eleganti apcirpto kopto bārdiņu un saldi mulsa. Dīvaini gan būtu kļūt tāda vīra mīļākai! Kas gan notiktu ar sievieti, ja tā aizbrauktu uz Arābiju un nonāktu šāda radījuma rokās? Un, lai gan viņa smaidīja un atbildēja uz visiem jautājumiem, tomēr bija patīkami apzināties, ka Tollifers ar saviem draugiem tepat tuvumā, kaut gan to ironiskie skatieni viņai nebija pa prātam.

Šeihs Ibrahims, uzzinājis, ka Eilīna vēl uzkavēsies Parīzē dažas dienas, lūdza atļauju viņu apmeklēt. Viņš pieteicis savu zirgu lielajās zirgu skriešanās sacīkstēs. Misis Kūpervudai noteikti vajadzētu apskatīt viņa zirgu. Vēlāk viņi varētu kaut kur ieturēt pusdienas. Viņa, protams, apmetusies hotelī «Rica»? Ahā... bet viņam esot savrupmāja Saida ielā, pie Buloņas meža.

Tikmēr Tollifers darīja visu, kas viņa spēkos, lai atgūtu Merigoldas labvēlību, bet tā koķeti izzoboja viņa pieķeršanos Eilīnai, lai gan bija pilnīgā skaidrībā par šās pieķeršanās raksturu.

— Sakiet, Brjūs, — viņa ķircinājās, — ko lai mēs, nabadzītes, darām, ja jūs esat apgādājies ar tik apjomīgu pielūdzamo?

— Ja runa par jums, pasakiet tikai vienu vārdiņu! Es nebūt neesmu tik pārāk aizņemts.

— Ko? Vai patiešām nabaga jauneklis ir tik vientuļš?

— Pavisam vientuļš. Daudz vientuļāks, nekā jūs varat iedomāties, — viņš skumji atbildēja. — Bet kā tad ar jūsu vīru? Vai viņš neņems ļaunā svešu personu iejaukšanos?

— Par to jums nav galva jālauza! — Merigolda uzmundrinoši un draiski uzsmaidīja viņam. — Viņš vienkārši patrāpījās man ceļā pirms jums. Bet vai jūs zināt, cik gadu pagājis, kopš mēs ar jums pēdējo reizi redzējāmies?

— Krietni daudz. Bet kas tur vainīgs? Un kas tās par valodām sakarā ar jūsu jahtu?

— Par manu kapteini? Vienkārši algota persona, to es jums varu apzvērēt! Vai negribat doties man līdzi apceļot pasauli?

Tollifers nezināja, ko atbildēt. Šis nu būtu tas laimes gadījums, par kādu viņš visu mūžu sapņojis, bet pašlaik viņš nevar to izmantot. Ja viņš atteiksies no savām saistībām, tad visai labklājībai svītra pāri.

— Labprāt, — viņš smīnot sacīja. — Ceru, ka nedomājat doties ceļā jau rīt?

— O, nē!

— Bet, ja jūs to nopietni runājāt, tad piesargieties!

— Visā savā mūžā neesmu bijusi tik nopietna kā patlaban.

— Labi, padomāsim! Vai mēs kādu dienu nevarētu kopīgi ieturēt brokastis? Pēc tam mēs pavizinātos pa Tilerī dārzu.

Pasniedza rēķinu, Tollifers samaksāja, un viņi atstāja restorānu.

Sabināla nams. Pusnakts. Telpas pilnas apmeklētāju kā vienmēr. Azarta spēles. Dejas. Nošķīrušies pāri dedzīgi tērzē vai gausi apmainās zīmīgiem vārdiem. Sabināls pats iznāca apsveikt Tolliferu ar tā pavadoņiem un ieaicināja tos savās telpās līdz pulksten vieniem, kad jāierodas izslavētai krievu dejotāju un dziedātāju trupai.

Sabinālam piederēja vērtīgu dārgakmeņu, viduslaiku Itālijas stikla un sudraba izstrādājumu un reti sastopamu, neparasti košu austrumu audumu kolekcija, bet iespaidīgāks par kolekciju, kuru viņš mēdza rādīt it kā starp citu, bija viņš pats: netverama, mīklaina personība, mūsdienu Mefistofelis, dīvains, valdzinošs spēks, kas iedarbojās uz visiem kā narkotiska viela. Viņš bija pazinis tik daudz ievērojamu cilvēku, redzējis tik daudzas interesantas vietas. Rudenī viņš došoties ceļojumā, tā viņš izsacījās. Aizslēgšot savu namu uz kādu laiku un braukšot uz austrumiem vākt visādus retumus, ko vēlāk pārdošot privātiem kolekcionāriem. Šādi braucieni nereti sniedza viņam lielus ienākumus.

Sabināls tieši vai apbūra Eilīnu un tāpat visus pārējos. Eilīnai arī viņa nams ļoti patika, vēl jo vairāk tāpēc, ka Tollifers nevienam nebilda ne pušplēsta vārda par šās iestādes komerciālajiem pamatiem. Protams, vēlāk būs jāaizsūta Sabinālam čeks, bet tagad viņš ļāva aiziet visiem tai pārliecībā, ka Sabināls ir viņam tuvs draugs.

XXXV NODAĻA

Tollifers vēl lieku reizi izjuta, cik svarīgs viņam uzticētais uzdevums, kad trešajā dienā pēc Eilīnas atbraukšanas saņēma skaidrā naudā divtūkstoš dolāru no Ņujorkas centrālās kredītsabiedrības Parīzes nodaļas, — minētā kredītsabiedrība vēl Ņujorkā bija ieteikusi viņam rūpēties, lai Londonas un Parīzes nodaļām būtu zināma viņa uzturēšanās vieta.

Ka Eilīna viņam labvēlīgi noskaņota, par to nebija šaubu. Kad viņš piezvanīja tai stundas piecas pēc vizītes pie Sabināia un uzaicināja iet kaut kur pabrokastot, no Eilīnas balss varēja spriest, ka viņai prieks par uzaicinājumu. Eilīnu patiešām iepriecināja draudzīgā tuvība ar cilvēku, kas likās ņemam neliekuļotu dalību viņas dzīvē. Zināmā mērā viņš tai atgādināja agrāko Kūpervudu: tāds pats enerģisks, atsaucīgs un tik gādīgs!

Tollifers svilpodams nolika klausuli. Viņš tagad pret Eilīnu izjuta vairāk patiesu simpātiju nekā tolaik, kad tikko bija stājies pie sava pienākuma pildīšanas. Iepazinies ar Eilīnu tuvāk, viņš skaidri saprata, ko šai sievietei nozīmējusi Kūpervuda pieķeršanās un mīlestība un kādu smagu triecienu sagādājusi Kūpervuda pilnīgā novēršanās. Pats daudzkārt mocīdamies ar grūtsirdību, jo arī viņam bieži bija vajadzējis samierināties ar stāvokli, viņš spēja just tai līdzi.

Vakar pie Sabināla, kad Merigolda un misis Torna tīšuprāt bija likušās neievērojam Eilīnu un omulīgi tērzējušas savā starpā, viņš bija uztvēris Eilīnas sejā bezpalīdzīga un novārtā pamesta cilvēka izteiksmi. Viņš bija juties spiests aizvest Eilīnu uz laiciņu pie ruletes rata. Tiesa, būt viņai par aizbildni nav viegli, bet tas ir viņa pienākums, un no tā atkarīga viņa nākotne.

Bet, ak Dievs, tā viņš klusībā prātoja, šai sievietei jātiek vaļā vismaz no mārciņām divdesmit! Un tad viņai vajag piemērotu tērpu un pienācīgas izturēšanās. Viņa ir pārāk bikla. Viņai jāmācās cienīt pašai sevi, tad arī citi viņu sāks cienīt. Ja es šai ziņā nepratīšu viņai palīdzēt, tad man no viņas būs vairāk ļaunuma nekā labuma, vienalga, cik man maksātu.

Tollifers prata panākt, ko nodomājis. Viņš izšķīrās par ašu un enerģisku rīcību. Apzinādamies, ka Eilīnas ietekmēšana atkarīga no viņa paša elegances, viņš pielika visas pūles, lai izskatītos nepārspējams. Iemetis pēdējo skatienu spogulī, viņš pasmīnēja, atcerēdamies to nožēlojamo subjektu, kāds viņš bija vēl pirms pusgada Ņujorkā. Rozālija Harigena, nožēlojamā istabele, viņa izmisīgā cenšanās atrast darbu...

Viņa dzīvoklis Buloņas mežā bija pāris minūšu gājienā no hoteļa «Rica», un viņš soļoja kā bezrūpīgs parīzietis, likteņa luteklis. Viņš domāja par dažādiem modes ateljē, galantērijas preču veikaliem, frizētavām, ko ieteiks Eilīnai. Tepat aiz stūra ir Klodels Rišārs. Eilīna jāaizved pie Rišāra! Lai tas iestāsta, ka viņai jāatbrīvojas vismaz no divdesmit mārciņām lieku tauku. Un tad Rišārs var izdomāt viņai tādas tualetes, ka visi noraudzīsies viņā ar skaudību, — viņa pirmā parādīsies Rišāra jaunajā modeļtērpā. Un kur tad Krausmeiers Osmana bulvārī! Viņa modeļapavi ir ārpus katras konkurences. Tollifers bija jau ievācis par to ziņas. Un kādas rotas, kādas dārglietas un smaržas ir Miera ielā! Dipoņa ielā slavenie skaistumkopšanas saloni, un pats iecienītākais no tiem Sāras Šimmeles salons. Eilīnai jāpastāsta par to.

Natašas Ļuboyskas vasaras restorānā, no kurienes pavērās skats uz parku un Parīzes dievmātes katedrāli, pie saldētas kafijas un saputotām olām a la Sudanovs Tollifers atklāja Eilīnai Parīzes modes jaunumus un gaumes noslēpumus. Vai viņa dzirdējusi, ka Terēza Bjanka, slavenā spāniešu dejotāja, dejo tikai Krausmeiera tupelītēs? Arī Frančeska, hercoga Tolles jaunākā meita, ir viņa patronese un staigā vienīgi viņa apavos. Un vai Eilīna zina, kādus brīnumus skaistuma atjaunošanā dara Sāra Šimmele? Un viņš minēja desmitiem piemēru.

Šai sarunai sekoja vizīte pie Rišāra, tad pie Krausmeiera, pēc tam pie nesen uzpeldējušas slavenības, parfimēra Ljuti, un diena noslēdzās ar tēju kafejnīcā «Germay». Deviņos vakarā Tollifers un Eilīna ēda pusdienas «Café de Paris» kopā ar slaveno amerikāņu operešu dziedātāju Rodu Teijeri un tās «sezonas pielūdzēju» Mello Bariosu, Brazīlijas sūtniecības sekretāru. Pusdienās bija ieaicināta arī kāda Marija Rezštate, ne īsti ungāriete, ne čehiete, ar kuru Tollifers bija iepazinies kādā no agrākajiem Parīzes apciemojumiem. Toreiz šī dāma bija Francijā akreditēta Austrijas slepenās militārās misijas pārstāvja sieva. Nesen Tollifers bija sastapis viņu «Marguery» kafejnīcā kopā ar franču operas baritonu Santosu Kastro, kas mēdza uzstāties kā jaunās amerikāņu operas zvaigznes Mērijas Gardenas partneris. Izrādījās, ka Marijas Rezštates vīrs sen miris un, kā Tollifers noprata, Kastro paguvis viņai jau krietni apnikt. Ja Tollifers būtu brīvs, viņa labprāt atjaunotu ar viņu pazīšanos. Un, tā kā viņa bija gudra sieviete un tiklab pēc sava rakstura, kā vecuma vairāk piemērota Eilīnai nekā viņa gados jaunākās draudzenes, tad Tollifers nolēma iepazīstināt viņu ar Eilīnu.

Marija Rezštate Eilīnu pilnīgi apbūra. Viņas āriene neviļus piesaistīja uzmanību: slaids augums, gludi sasukāti melni mati, zobgalīgas, pelēkas acis, tunikai līdzīgs sarkana samta tērps, kas krita gleznainās krokās. Viņa bija pilnīgs pretstats Eilīnai: nekādu rotaslietu, mati atsukāti no pieres un savīti pakausī smagā mezglā. Viņas izturēšanās pret Kastro pauda pilnīgu vienaldzību; acīmredzot m-me Rezštati pievilka tikai Kastro slava. Viņa tūliņ sāka stāstīt Eilīnai un Tolliferam, ka nule abi ar Kastro apceļojuši Balkānus, un šāda vaļsirdība Eilīnu gluži satricināja, sevišķi vēl tāpēc, ka Tollifers bija tai iegalvojis, ka Rezštati un Kastro saistot tikai sena draudzība. Eilīna par spīti visiem saviem grēciņiem izturējās ar lielu bijību pret sabiedrības tikumības priekšrakstiem, bet šī sieviete, tik pašpārliecināta un nosvērta, šķiet smejamies par visiem morāles likumiem. Šāda drosme Eilīnu pilnīgi savaldzināja.

— Austrumos sievietes ir īstas verdzenes, — m-me Rezštate sacīja, runādama par savu ceļojumu. — Vienīgi čigānietes tur jūtas brīvas, bet čigānietēm, kā zināms, nav nekāda sabiedriskā stāvokļa. Dažādu augstu ierēdņu un titulētu personu sievas dzīvo vienās bailēs no saviem vīriem, kā jau verdzenēm pieklājas.

Eilīna sērīgi pasmaidīja.

— Varbūt tas attiecināms ne tikai uz austrumiem vien, — viņa piebilda.

M-me Rezštate saprotoši pasmaidīja.

— Pareizi, arī pie mums vēl sastopamas verdzenes, — viņa sacīja. — Un Amerikā tāpat?

Smaidā pamirdzēja viņas līdzenie, baltie zobi. Eilīna arī pasmaidīja, iedomādamās savu verdzisko pieķeršanos Kūpervudam. Kā tas iespējams, ka šī sieviete jūtas pavisam neatkarīga, nav pieķērusies nevienam vīrietim un, ja pat ir, tad tas viņai nesagādā nekādas mokas, kamēr Eilīnai... Un viņai iegribējās iepazīties tuvāk ar šo m-me Rezštati, lai iemantotu kaut ko no šīs sievietes nosvērtības un aizspriedumu nievāšanas.

— Lai cik tas dīvaini, bet arī m-me Rezštate ieinteresējās par Eilīnu. Viņa iztaujāja to par dzīvi Amerikā, apvaicājās, vai Eilīna ilgi palikšot Parīzē, kur viņa apmetusies, un ierosināja sastapties rīt un kopīgi pabrokastot. Eilīna pieņēma šo priekšlikumu ar lielu prieku.

Tomēr Eilīnas domas pastāvīgi atgriezās pie šās dienas pastaigas ar Tolliferu pa dažādiem ateljē un veikaliem. Neuzkrītošā kārtā izsacītie aizrādījumi un padomi attiecībā uz viņas ārienes trūkumiem bija atvēruši viņai acis. Protams, visi iegalvoja, ka šie trūkumi novēršami, un ieteica ārstu, masētāju, diētu un pavisam jaunu, brīnišķīgu sejas masāžu. Viņa tapšot pavisam nepazīstama, un to visu izdomājis Tollifers. Ar kādu nolūku? Kāpēc viņam tas vajadzīgs? Viņš izturas gluži nevainojami, viņu attieksmes ir tikai draudzīgas. Eilīna bija galīgā neizpratnē. Bet vai nav viss vienalga? Kūpervuds dzīvo savu dzīvi, un arī viņai jācenšas kaut kā aizpildīt savu dzīvi.

Atgriezusies hotelī, Eilīna pēkšņi padevās skumju lēkmei. Ak, kaut viņai būtu jel viens draugs, viens tuvs cilvēks visā pasaulē, kuram varētu atklāt savas bēdas un pārdzīvojumus, kura priekšā nevajadzētu liekuļot un izlikties. Viņa alka pēc drauga, kam varētu uzticēties, nebaidoties no izsmiekla. Šī Marija Rezštate, cik cieši viņa spieda Eilīnai roku atvadoties, — varbūt viņa varētu k|ut par šādu draugu...

Desmit dienas, ko Eilīna bija paredzējusi pavadīt Parīzē, aizlidoja pārāk ātri. Un, kad tās bija pagājušas, Eilīna atjēdzās, ka nekādi nevar doties atpakaļ uz Londonu. Tollifers ar saviem padomiem un neatlaidību bija panācis to, ka ap Eilīnu darbojās vesels bars speciālistu, lai atjaunotu viņas skaistumu un sagādātu tam atbilstošu ietvaru. Tas prasīja daudz laika, toties panākumi varēja pārgrozīt pat Kūpervuda attieksmes pret sievu. Jaunība vēl nav pagājusi, tā Eilīna centās sev iegalvot, un tagad, kad Kūpervudam gaidāmas tik grūtas cīņas Londonas veikalnieku pasaulē, viņš labprāt vēlēsies sev blakus tuvu cilvēku, kaut arī nebūtu saistīts pie tā ar kvēlām jūtām. Te, Anglijā, kur viņam jānodibina stabils sabiedriskais stāvoklis, viņam būs tikpat vēlami, cik patīkami dzīvot labā saskaņā ar sievu, lai varētu pilnīgāk un apmierinošāk aizstāvēt savas intereses.

Cerību spārnota, Eilīna pavadīja dienas pie spoguļa, vīrišķīgi panesa badošanos, stingri ievērojot diētu, un rūpīgi pildīja visus kosmētikas priekšrakstus, ko tai sniedza Sāra Šimmele. Tagad viņa sāka saprast, kādas lielas priekšrocības ir valkāt tērpu, kas speciāli zīmēts un pagatavots viņai vienīgai. Ar katru dienu nostiprinājās viņas pašpaļāvība, viņa kļuva mierīgāka, apvaldītāka; domās viņa bieži kavējās pie Kūpervuda, līksmi iztēlojoties tā pārsteigumu un varbūt pat prieku par sievas negaidīto pārvēršanos. Viņa nolēma palikt Parīzē, kamēr atbrīvosies vismaz no divdesmit mārciņām lieka svara, — tikai tad būs iespējams ietērpties mesjē Rišāra uzņēmīgās fantazijas ražojumos. Tad viņa izmēģinās jauno matu sakārtojumu, ko izdomājis viņas frizieris. Ak, kaut tikai tas viss neizrādītos velti darīts!

Eilīna aizrakstīja Kūpervudam, ka, pateicoties misteram Tolliferam, Parīzes apmeklējums izvērties visai interesants un ievilksies garumā — trīs vai četras nedēļas. «Pirmo reizi mūžā es gluži labi iztieku bez tevis,» — tādā jautrā garā viņa nobeidza vēstuli, «jo par mani ļoti rūpējas.»

Izlasot šo teikumu, Kūpervudu pārņēma dīvaini smeldzīgas jūtas, — viņš taču pats bija to visu tik veikli nokārtojis. Arī Berenikai te bija sava daļa, — īstenībā tas ir viņas ierosinājums, un viņš ar prieku to izmantoja, jo tas bija vienīgais ceļš uz laimi. Kas tās par smadzenēm, kurās var dzimt ar tādu slīpētu aprēķinu un nesaudzīgu cinismu caurausti plāni? Un ja kādā jaukā dienā tas viss vēršas pret viņu pašu? Tieši tagad, kad viņš tā pieķēries Berenikai... Nē, tādām smagām domām nedrīkst paļauties. Vai nu mazumu likstu viņš pārcietis savā mūžā, — pārcietīs arī to, ja tāda uzbruktu.

XXXVI NODAĻA

Pēc sarunas ar Kūpervudu «Brauna» hotelī Džonsons nosprieda, ka nākamais loģiskais solis sastrādāšanās virzienā ir Kūpervuda un lorda Steina sastapšanās, jo tikai tad varēs skaidri izlemt, cik lielos apjomos viņi piedalīsies Kūpervuda pasākumā.

— Jūs ne ar ko neriskējat, aprunādamies ar viņu, — tā Džonsons sacīja Steinam. — Protams, mēs liksim viņam saprast, ka tādā gadījumā, ja mēs apvienojamies ar viņu un palīdzam iegūt kontroli pār centrālo loka līniju, mūsu atbalsts maksās viņam piecdesmit procentus no kopējās kontrolpaketes summas, lai cik liela tā būtu. Vēlāk varbūt mums izdosies piedabūt savā pusē dažus Metropolitēna un Rajona līnijas akcionārus, lai tie palīdzētu mums tikt pie 51 procenta, — tad kontrole tik un tā būs mūsu rokās.

Lords Steins pamāja.

— Turpiniet, — viņš sacīja.

— Tā mēs nostiprināsim savas pozīcijas, — Džonsons runāja tālāk, — un tad, lai notiek kas notikdams, mēs, apvienojušies ar Kolveju. Džīmsu, varbūt vēl Daitonu, būsim noteicēji, un Kūpervudam vajadzēs rēķināties ar mums kā ar centrālās līnijas līdzīpašniekiem.

— Tas skan visai saprātīgi, — Steins atbildēja, cieši vērdamies viņā. — Nu, es labprāt parunāšu ar šo amerikāni. Varat ataicināt viņu pie manis, kad jums ērtāk. Tikai brīdiniet mani pie laika. Pēc sarunas ar viņu man viss būs skaidrāks.

Un tā kādā siltā jūnija dienā Kūpervuds ar Džonsonu iesēdās karietē un abi brauca pa jaukajām Londonas ielām uz lorda Steina mītni.

Kūpervuds vēl nebija izlēmis, ciktāl atklāt savus slepenos un sarežģītos plānus nākamajā sarunā. Viņam nedeva miera doma, ka nemaz nebūtu par sliktu papētīt tuvāk Ebingtonu Skēru, lai cik labi panākumi būtu apspriedei ar Steinu un Džonsonu. Iespējams, ka no tā dabū Beikerstrītas—Vaterlo līnijas izbūves līgumu. Un, ja izdotos ar Hedonfīlda un lorda Etindža palīdzību pievākt vēl vienu otru līgumu, tad viņš būs spējīgs diktēt savus noteikumus visiem loka līnijas īpašniekiem.

Kad viņi piebrauca pie lorda Steina nama Berklija skvērā, Kūpervudu pārsteidza šī smagnējā, cienīgā celtne. Tā likās izdvešam nešaubīgu pašpaļāvību, kura, zināms, nedibinājās uz komerciju. Livrejotais sulainis, pirmā stāva plašā salona svinīgais klusums — tas viss noskaņoja Kūpervudu labvēlīgi, tomēr nespēja iespaidot viņa uzskatu par vērtībām. Šis vīrs pareizi rīkojas, ja sargā savu labklājību kā prazdams. Un tāpat Kūpervuds pareizi rīkojas, cenzdamies iesaistīt Steinu savā pasākumā un pavairot tā bagātību vai, ja Steinam trūks izmanības, izmantot viņu un izputināt visu tā labklājību.

Džonsons uzaicināja Kūpervudu apskatīt gleznu galeriju, jo namzinis atvainojās namatēva vārdā, kurš nupat zvanījis un teicis, ka ieradīšoties ar novēlošanos. Juriskonsults nu pūlējās atvietot saimnieku kā prazdams. Kūpervuds atbildēja, ka ar prieku pakavēšoties pie gleznām, un Džonsons ieveda viņu plašā zālē, kas piekļāvās vestibilam.

Viņi lēni soļoja pa galeriju, apstādamies pie Romneja un Grensboro^9 otas veidotiem brīnišķīgiem portretiem, un Džonsons īsos vārdos izstāstīja Steinu cilts vēsturi. Nelaiķa lords esot bijis nopietns cilvēks, vienmēr sēdējis pie grāmatām; interesējies par hetu^10 izrakumiem un ķīļu rakstiem, — milzu summas tur aizgājušas. Zināms, vēsturnieki viņam par to bijuši ļoti pateicīgi. Jaunais Steins neesot mantojis sava tēva intereses par senvēsturi, tas mīlot sabiedrību un izpriecas un studējot finansu jautājumus. Tiklab sabiedrībā, kā finansistu aprindās viņam esot vārds un laba slava. Sezonas laikā šis nams esot pastāvīgi viesu pilns. Steina dzimtmuiža Tregesolā piederot pie Anglijas ievērojamajām vietām. Vēl Steinam esot brīnišķīga vasaras mītne Praiorskovā, Marlovas tuvumā uz Temzas krasta, un vīnkopības ferma Francijā.

Kūpervuds apspieda smaidu, izdzirdējis pieminam Berenikas apmešanās vietu, un dzīrās kaut ko jautāt, kad galerijā ienāca Steins un draudzīgi uzrunāja viņus:

— Tad, lūk, kur jūs esat, Džonson! Un tas droši vien ir misters Kūpervuds.

Viņš sniedza roku, un Kūpervuds, pārlaidis viņam ašu, pētījošu skatienu, enerģiski paspieda to.

— Ļoti patīkami! Uzskatu par godu iepazīties ar jums, — Kūpervuds noteica.

— Ko nu, ko nu! — Steins attrauca. — Elversons man tik daudz stāstījis par jums. Es domāju, ka mums ērtāk bus apmesties bibliotēkā. Lūdzu!

Viņš piezvanīja sulainim un lika atnest dzērienus. Visi iegāja jaukā istabā ar stiklotām durvīm, pa kurām bija redzams dārzs ar mūra žogu. Kamēr Steins pildīja savus namatēva pienākumus, Kūpervuds vērīgi pētīja viņu. Šis cilvēks bija neapšaubāmi simpātisks. Viņa nepiespiestajā pieklājībā jaudās pievilcīga vienkāršība un reizē apdomība, uz ko varēja paļauties ikviens, kas iekarojis viņa uzticību. Bet to iekarot acīmredzot nav viegli. Pret viņu jāizturas atklāti, godīgi, tāpat ievērojot viņa, kā savas intereses.

Tomēr Kūpervuds nolēma šoreiz neatklāt Steinam savas mahinācijas. Viņam pazibēja prātā doma par Bereniku, jo abi bija norunājuši, ka Berenika palīdzēs uzturēt sakarus tieši ar tādiem vīriem kā lords Steins. Bet diezin vai būs izdevīgi iepazīstināt Bereniku ar lordu, jo pašam Kūpervudam vajadzēja atzīt, ka Steinam piemīt īpaša pievilcība. Tad Kūpervuds atraisījās no šīm domām, jo Džonsons sāka izklāstīt viņa priekšlikumus attiecībā uz apakšzemes dzelzceļiem.

Kad Džonsons pabeidza, Kupervuds mierīgi un pamatīgi izskaidroja savu apakšzemes līniju apvienošanas plānu. Viņš galvenokārt runāja par elektrifikāciju, apgaismošanu, par jaunas sistēmas elektrovelkmi, gaisa bremzēm un automātisko signalizāciju. Lords Steins tikai reizi pārtrauca viņu ar jautājumu:

— Vai jūs domājat personīgo kontroli pār visu apvienoto satiksmes tīklu vai direktorāta kontroli?

— Direktorāta, protams, — atbildēja Kūpervuds, kam īstenībā nekas tamlīdzīgs nebija prātā. — Tāds būtu mans plāns, — viņš turpināja, kamēr Steins un Džonsons klusēdami vēroja viņu, — ja man izdotos apvienot apakšzemes līnijas, nodibināt jaunu akciju sabiedrību un ietilpināt tanī Čeringkrosu, kas tagad ir mans īpašums. Lai piesaistītu centrālās loka līnijas akcionārus, es tiem piedāvāšu trīs akcijas jaundibinātajā apvienotajā sabiedrībā pret vienu viņu akciju šais mazajās akciju sabiedrībās. Un, tā kā Čeringkrosas līnijas izbūve izmaksās vismaz divi miljoni, tad varat spriest paši, kā pieaugs akciju vērtība.

Viņš apklusa, lai pārbaudītu, kā šie vārdi ietekmējuši klausītājus. Pārliecinājies par klausītāju labvēlīgo noskaņojumu, viņš turpināja:

— Vai jūs neatrodat, ka šis plāns ir visai izdevīgs, it īpaši, ja mēs iepriekš vienojamies, ka visas jaunās akciju sabiedrības līnijas būs ierīkotas atbilstoši pēdējiem tehnikas sasniegumiem un darbosies kā vienota sistēma, turklāt viss tiks izdarīts bez papildu izdevumiem no dibinātāju puses, bet vienkārši uz jaunu akciju pārdošanas rēķina?

— Jā, tas noteikti ir izdevīgi, — lords Steins atsaucās, un Džonsons piekrītoši pamāja.

— Tāds vispārējos vilcienos ir mans plāns, — Kūpervuds noteica. — Zināms, tīklu var vēlāk paplašināt, pievienojot jaunus atzarojumus, bet to jau izlems direktorāts.

Kūpervuds neizlaida no acīm iespēju uzpirkt Skēra, Hedonfīlda un citu līgumus, un tad, ja kontrole būs viņa rokās, apvienotās akciju sabiedrības direktori būs spiesti tos no viņa atpirkt.

Bet Steins domīgi paberzēja ausi.

— Manuprāt, jūsu priekšlikums apmainīt trīs akcijas pret vienu var likties vilinošs tiem akcionāriem, kuri gribēs pievienoties jums uz šādiem noteikumiem. Bet jūs aizmirstat, tā man šķiet, sabiedrības noskaņojumu, kas patlaban ir jums nelabvēlīgs. Un, ņemot to vērā, varat man ticēt, ka, piedāvājot trīs akcijas pret vienu, jūs arī nepievilksiet pietiekami daudz akcionāru, kuri piekristu jūsu noteikumiem un atļautu jums rīcības brīvību, citiem vārdiem sakot, nodotu jūsu rokās pilnīgu kontroli. Redziet, viņi grib, lai kontrole noteikti būtu angļu rokās. Tiklab es, kā Džonsons par to pārliecinājāmies, līdzko kļuva zināms, ka jūs esat nopircis Čeringkrosu. Turklāt Metropolitēna un Rajona līniju akcionāri ir opozīcijā un izrāda pat vēlēšanos apvienoties pret jums, kaut gan līdz šim šo akciju sabiedrību direktoru starpā nevaldīja diezin cik liela draudzība.

Džonsons dzēlīgi pasmējās.

— Tātad, ja nepratīsiet rīkoties ar vislielāko piesardzību un taktu, — Steins turpināja, — ja nemācēsiet tuvoties vajadzīgām personām vajadzīgā veidā, izmantojot turklāt drīzāk angļu nekā amerikāņu starpniekus, tad drīz vien tiksiet izolēts.

— Pilnīgi pareizi, — Kūpervuds atbildēja, labi saprazdams, kas Steinam prātā. Ja viņi uzņemsies izvilkt Kūpervudam šo angļu kastani no uguns, tad pieprasīs nevis papildu kompensāciju, — jo vairāk par to, ko viņš piedāvājis, nemaz nevar prasīt, — bet kādu jaunu kopējas kontroles formu. Vai, ja tas neizdosies, tad pieprasīs stabilas garantijas saviem kapitālieguldījumiem un droši vien vienlīdzīgu peļņas sadali atbilstoši ieguldītajiem kapitāliem un projektētā tīkla pakāpeniskai paplašināšanai. Bet kā to var noformēt?

Šobrīd arī Kūpervuds nespētu uz to atbildēt, tāpēc viņš tikai piemetināja, lai noskaidrotu tiklab savu, kā pārējo sarunas dalībnieku viedokli:

— Tieši sakarā ar to es domāju, kā varētu jūs abus ieinteresēt? Es pieņemu, ka jums viss skaidrs un ka tad, kad jūs sadarbosieties ar mani, arī vispārējais noskaņojums kļūs man labvēlīgāks. Bet sakiet, ko es jums vairāk varu piedāvāt, izņemot šīs trīs akcijas pret vienu? Kāda privāta vienošanās starp mums trim būtu jums vēlama?

Saruna pārgāja uz tik speciāliem un sarežģītiem jautājumiem, ka to nav nozīmes šeit atstāstīt. Galvenokārt runa bija par Steinam un Džonsonam veicamajiem priekšdarbiem. Un te pats svarīgākais, kā abi izskaidroja Kūpervudam, ir nodibināt sakarus ar zināmām Londonas sabiedrības aprindām, jo citādi viņa finansiālajiem pasākumiem ceļš nepašķirsies.

— Pie mums Anglijā, — Steins turpināja, — panākumus gūst galvenokārt ar naudinieku un zināmu sabiedrības grupu labvēlīgu atbalstu, nevis ar atsevišķu personību pūlēm, lai cik apdāvinātas šīs personības būtu. Ja jūs neuzņem attiecīgās aprindās, ja jūs nebaudāt to labvēlību, tad jums grūti tikt uz priekšu. Vai jūs mani saprotat?

— Pilnīgi, — Kūpervuds atbildēja.

— Un, lai kāds būtu jūsu pasākums, pie mums tam nekad nav salta aprēķina un praktiskas veikalošanas raksturs. Mēs vienmēr cenšamies panākt savstarpēju saprašanos un savstarpēju cieņu. Tas, protams, nav panākams vienā mirklī. Un tas atkarīgs ne tikai no ieteikumiem, bet arī no personīgām tiklab privāta, kā sabiedriska rakstura attieksmēm. Vai jūs mani saprotat?

— Pilnīgi, — Kūpervuds atbildēja.

Tātad vispirms mums pavisam precīzi jānosaka, uz kāda veida kompensāciju, neskaitot akcijas, var cerēt tās personas, kuras apņemas pašķirt ceļu jums un jūsu pasākumam.

Kūpervuds Steina runas laikā sēdēja, atlaidies atzveltnī un klausījās šķietami piekrītoši, taču uzmanīgs novērotājs būtu pamanījis, ka viņa acis kļūst saltas un lūpas sakniebjas. Kūpervuds labi saprata, ka Steins, nolasot šādas pamācības, noraugās uz viņu no augšas. Skaidrs, ka Steins dzirdējis par dažādajiem skandāliem sakarā ar Kūpervuda karjeru un zina arī, ka Kūpervuds nav ticis uzņemts Čikāgas un Ņujorkas labākajās aprindās. Un, lai cik diplomātisks un nevainojami pieklājīgs bija Steins, Kūpervuds uztvēra viņa norādījumus tā, kā tie bija uztverami, tas ir, ka tos sniedz cilvēks ar izcilu sabiedrisku stāvokli tādam cilvēkam, kuru šī sabiedrība izstūmusi no sava vidus. Tomēr Kūpervudam tas neizraisīja ne īgnumu, ne sašutumu, tikai ironisku smīnu, jo viņš taču bija stāvokļa noteicējs. Viņš padarīs Steinam un tā draugiem iespējamu to, kas nevienam citam nav bijis pa spēkam.

Kad Steins beidza, Kūpervuds apjautājās par dažiem paredzamās vienošanās sīkumiem, taču Steins visai pieklājīgi noraidīja viņu pie Džonsona, kuram tas labāk zināms. Tomēr pašam Steinam jau bija skaidrs, kā nodrošināt ne tikai savu Metropolitēna un Rajona akciju apmaiņu, bet arī slepenu un drošu vienošanos starp viņiem trim, panākot to, ka viņa un Džonsona tiesības tiek nepārprotami noteiktas un likumīgi aizsargātas un abiem nodrošināti pastāvīgi ienākumi no šā lielā pasākuma.

Un tā, kamēr Steins nesteigdamies izvilka monokli, iesprauda labajā acī un pievērsa skatienu sarunu biedram, Kūpervuds sevišķi uzsvērti pateicās lordam par tā laipnību un interesi pret pasākumu, kas palīdzēja noskaidrot tik sarežģīto stāvokli. Viņš esot pārliecināts, ka visu iespējams nokārtot tā, lai abas puses būtu apmierinātas. Pašlaik viņam esot jārūpējas par pasākuma finansēšanu, tāpēc iespējams, ka pirms aprunāšanās ar dažādiem angļu akcionāriem viņam jāaizbrauc uz Ameriku, lai savāktu vajadzīgo kapitālu; Steins viņam pilnīgi piekrita.

Kūpervudam jau bija nobriedis projekts par aizdevu sabiedrības noorganizēšanu, tajā viņam piederēja 51 procents akciju, un tā kreditētu angļu akciju sabiedrību, nodrošinot sev pilnīgu kontroli un pārņemšanu kraha gadījumā. Nu, par to vēl varēs padomāt.

Attiecībā uz Bereniku un Steinu — ak, tur labāk nogaidīt, tad jau redzēs, kā jārīkojas. Viņam pašam jau sešdesmit; vēl daži gadi, un iespējams, ka, izņemot slavu un sabiedrības atzinību, nekas vairs nav vajadzīgs. Jau tagad šai neatliekamo pienākumu un uzdevumu jūklī, kas draud viņu ieraut kā vērpetē, viņš šad tad jūtas noguris. Vienu otru reizi pēc spraigas darba dienas visa šī Londonas avantūra šķiet pavisam aplama. Vēl pirms pāris gadiem Čikāgā viņš bija domājis, ka diezin vai nebūtu ieteicamāk, ja izdosies pagarināt koncesijas, izstāties no valdes un uzņēmuma un doties apceļot pasauli. Viņš pat bija plānojis samierināties ar Eilīnu, ja Berenika viņu galīgi noraidītu, apmesties savā Ņujorkas namā un atrast kādu patīkamu nodarbošanos, kas būtu labi savienojama ar pelnītu atpūtu.

Bet ko viņš tagad iesācis, un kāds tam visam mērķis? Ko tas viņam dos, ja neskaita laimi būt kopā ar Bereniku, taču arī tas būtu sasniedzams bez liekām pūlēm, ja vien Berenika būtu piekritusi. Bet viņa nezin kāpēc tā uzstājās un arī viņš pats sev iegalvoja, ka tas ir viņa pienākums pret sevi, pret savu dzīvi un labo slavu (jo viņš ir ne vien izcils finansists, bet arī radošs organizators ar plašu vērienu), ka viņam nemitīgi jāiet uz priekšu un jānoslēdz sava karjera ar pacelšanos šādos reibinošos augstumos. Bet vai tas izdosies, neriskējot ar savu labo slavu un mantu? Vai būs iespējams samērā īsā laikā sameklēt vajadzīgo kapitālu Amerikā, kur patlaban nodibinājies ne visai glaimojošs uzskats par viņu?

Īsi sakot, viņa stāvoklis ir ārkārtīgi grūts un sarežģīts, viss viens, no kāda viedokļa arī neskatītos. Viņš jutās noguris un nomākts. Varbūt tā bija viņa mūža ziemas pirmā dvesma.

Tovakar pēc pusdienām viņš pastāstīja Berenikai par saviem plāniem. Pats labākais būs, tā viņam likās, atgriezties Ņujorkā Eilīnas pavadībā. Viņam nāksies pieņemt daudz ļaužu, un sievas klātbūtne radīs labvēlīgāku iespaidu. Taisnību sakot, viss taču karājas kā diedziņā, un tāpēc ir ārkārtīgi svarīgi saglabāt labas attieksmes ar Eilīnu.

XXXVII NODAĻA

Eilīna pēc Parīzē pavadītā mēneša bija tā pārvērtusies, ka patiešām kļuvusi «pavisam cits cilvēks», kā viņas draugi vienbalsīgi apgalvoja. Par divdesmit mārciņām vieglāka, sejas krāsa svaigāka, acis spožākas, noskaņojums možāks; viņas mati bija sasukāti «a la chanteclair», kā izsacījās Sāra Šimmele; apģērbus viņai šuva pēc mesjē Rišāra modeļiem, kurpes viņa pasūtīja pie Krausmeiera, — viss ritēja pēc Tollifera plāna. Eilīna bija sirsnīgi sadraudzējusies ar m-me Rezštati, un šeihs viņai lieliski kavēja laiku, kaut gan dažkārt viņa uzmanība tapa uzmācīga un apgrūtinoša. Viņam acīmredzot patika Eilīna pati, nevis viņas bagātība vai stāvoklis. Tā vien likās, ka viņš gribētu uzsākt ar Eilīnu kādu romantisku dēku. Bet cik jauks viņa apģērbs — balts, no vissmalkākā zīda un vilnas, ar baltu zīda auklu ap viduci! Spīdošie, melnie mati, kas padarīja viņu līdzīgu mežonim! Sudraba gredzentiņi ausīs! Un kājās garas, šauras sarkanas ādas tupeles ar smailiem, uzliektiem purniem! Un vanaga deguns un tumšas, caururbjošas acis! Parādīties kopā ar viņu nozīmēja atrasties visu uzmanības degpunktā, tikpat kā uz skatuves. Bet, kad Eilīna palika ar viņu divatā, tad cita nekā nedarīja kā pūlējās izvairīties no viņa laipnības pierādījumiem.

— Paklau, Ibrahim, — viņa mēdza atkārtot, — neaizmirstiet, ka esmu precējusies un mīlu savu vīru. Jūs man patīkat, nudien, patīkat. Bet jums nevajag lūgt, lai daru to, ko negribu darīt un nedarīšu, un, ja jūs tā uzvedīsieties arī turpmāk, tad es vairs negribu ar jums tikties.

— Bet mums taču ir tik daudz kā kopīga, — viņš uzstājīgi sacīja gluži ciešamā angļu valodā. — Jums patīk spēle, man tāpat. Mums abiem patīk patērzēt, pavizināties, paspēlēt kārtis, likt mazliet uz derībām hipodromā. Un tomēr jūs esat prātīgs cilvēks, tāpat kā es, nevis... nevis...

— Vējagrābsle? — Eilīna pārtrauca.

— Kas ir vējagrābsle? — viņš jautāja.

— Kā lai jums pasaka? — Viņa jutās tā, it kā runātu ar bērnu. — Gaisīgs, nepastāvīgs, — viņa pavēcinaja roku, it kā vēlēdamās attēlot kaut ko netveramu, vieglu.

— Tā? Ha, ha! Vējagrābsle! Jā, jā! Es saprotu! Nē, vējagrābsle jūs neesat! Nē, nē! Un jūs man patīkat, ļoti patīkat. Ha, ha! Ļoti, ļoti. Un es? Vai jums patīku es — šeihs Ibrahims?

Eilīna sāka smieties.

— Jā, patīkat, — viņa atbildēja. — Tikai jūs, manuprāt, pārāk daudz dzerat. Un jūs nemaz neesat labs cilvēks — cietsirdīgs, patmīlīgs un tā tālāk. Bet jūs man tomēr patīkat un...

— Te-te-te... — šeihs noklakšķināja ar mēli. — Tas nav daudz tādam vīrietim kā es. Bez mīlestības es nevaru aizmigt.

— Nerunājiet aplamības! — Eilīna uzsauca. — Labāk ielejiet sev ko iedzert. Un tad ejiet projām un pienāciet vakarā: brauksim pusdienās. Un tad man gribētos vēlreiz aizbraukt pie mistera Sabināla.

Tā Eilīnai dienas aizritēja diezgan patīkami. Viņas agrākā slieksme uz grūtsirdību bija izgaisusi, un stāvoklis vairs nelikās tik bezcerīgs. Kūpervuds bija atrakstījis, ka ieradīsies Parīzē, un gatavodamās uz sastapšanos ar vīru, Eilīna nolēma viņu pārsteigt ar pašu iespaidīgāko mesjē Rišāra ražojumu. Tollifers ieteica sarīkot Kūpervuda_ atbraukšanai par godu pusdienas pie Orsiņjā, mazā, jaukā restorānā, ko viņš nesen atklājis. Burvīgs stūrītis, tieši Parīzes Dievmātes katedrāles pievārtē. Sabināls šim gadījumam apgādās Orsiņjā ar vīniem, brendijiem, liķieriem, aperitīviem un cigāriem. Un Orsiņjā Tollifera vadībā sagatavos tādu mielastu, ar kuru būs apmierināts pats lielākais gardēdis. Šoreiz Tollifers centās darīt visu iespējamo, lai vakars būtu iespaidīgs. Uz pusdienām nolēma uzaicināt m-me Rezštati, uzticīgo šeihu un Merigoldu, kura, par jaunu iemīlējusies Tolliferā, bija palikusi Parīzē un, pakļaudamās Tollifera gribai, samierinājusies ar Eilīnas eksistenci.

— Jūs un jūsu vīrs esat apmeklējuši visus slavenos restorānus, — Tollifers sacīja Eilīnai, — tāpēc es domāju, ka oriģinālāk būs sarīkot dažādības dēļ kaut ko pavisam vienkāršu.

Un viņš paskaidroja tai savu plānu.

— Lai nodrošinātos ar Kūpervuda piekrišanu, Tollifers bija ieteicis Eilīnai aizsūtīt Kūpervudam telegrammu ar ielūgumu uz pusdienām, kuras rīko viņam par godu. Kūpervuds, saņēmis šo ielūgumu, pasmaidīja un telegrafēja, ka ieradīšoties. Un, kad viņš atbrauca, tad no sirds nobrīnījās, cik pievilcīga un izskatīga kļuvusi Eilīna, — viņš nekad nebūtu domājis, ka Eilīna var tā izskatīties savos gados un pēc visa pārdzīvotā. Viņas sasuka bija īsta cirtu poēzija, tā uzsvēra visu, kas bija skaists viņas sejā. Un meistariski uzšūtais tērps savukārt uzsvēra krietni vien slaidākā auguma līnijas.

— Eilīn! — Kūpervuds izsaucās, ieraudzījis sievu. — Tu nekad neesi izskatījusies tik skaista! Kā tev izdevies to panākt? Šis tērps ir apbrīnojami efektīgs. Un tava sasuka man arī patīk. No kā tu esi pārtikusi šo mēnesi, no gaisa vien?

— Apmēram, — Eilīna smaidīdama atbildēja. — Jau veselu mēnesi es iztieku tikpat kā bez ēšanas. Bet nu tu vari man ticēt: uzbaroties es vairs nedomāju. Kā tu pārbrauci pār Lamanšu?

Tērzēdama viņa sekoja ar skatieniem Viljamsai, kura lika viesiem uz galda glāzes un karafes ar liķieriem.

— Kanāls bija rāms kā dīķis, — Kūpervuds sacīja,

ja neskaita kādu stundas ceturksni, kad likās, ka visi noiesim dibenā. Tomēr, krastā izkāpuši, mēs jutāmies lieliski.

— Ak, šis briesmīgais Lamanšs! — Eilīna noteica, juzdama vīra neatlaidīgo skatienu un cenzdamās apspiest saviļņojumu, kam par iemeslu bija viņa glaimi.

— Kas tev šodien par banketu?

— Mēs ar misteru Tolliferu nolēmām sarīkot nelielu vakaru. Zini, šis Tollifers ir vienkārši nesamaksājams. Man viņš ļoti patīk. Un es domāju, ka tev būs interesanti iepazīties ar vienu otru no maniem viesiem, it sevišķi ar manu draudzeni m-me Rezštati. Mēs pavadām kopā daudz laika. Viņa ir burvīga, man nekad nav gadījies sastapt tādu sievieti.

Pavadījusi veselu mēnesi Tollifera un viņa paziņu raibajā sabiedrībā, Eilīna bija iemācījusies savaldīties un varēja ar mierīgu prātu pievērst Kūpervuda uzmanību tādai skaistai sievietei kā Marijai Rezštatei, kamēr agrāk aiz greizsirdības būtu darījusi visu, lai noslēptu vīram savu interesanto draudzeni. Kupervudam nepaslīdēja garām neievērota šī Eilīnas pašapziņa, paļausanas uz viņu, labsirdība un no jauna pamodusies interese par dzīvi. Ja viss tā turpināsies, tad iemesli savstarpējam sarūgtinājumam var izzust. Bet tūliņ prātā pazibēja doma, ka šī pārmaiņa ir viņa, Kūpervuda, roku darbs, ka Eilīna pati te nekā nav darījusi, ka viņa pat neapzinās notiekošo. Un reizē ar šo domu radās otra — ka par visu viņam jāpateicas Berenikai, nevienam citam, jo viņš skaidri juta, ka Eilīnas pacilātā oma nav atkarīga no viņa ierašanās, bet no tā cilvēka klātbūtnes, kuru viņš nolīdzis un algo.

Bet kur tad bija Tollifers? Kūpervuds apzinājās, ka viņam nav tiesību par to vaicāt. Viņš jutās kā cilvēks, kurš rīko teātra izrādi vai maskarādi, bet neuzdrošinās atzīties, ka ir tās režisors. Viņu iztraucēja no pārdomām Eilīnas balss:

— Frenk, tu droši vien vēlies pārģērbties. Arī man vēl šis tas darāms, pirms viesi ierodas.

— Pareizi, — Kūpervuds atbildēja. — Bet man ir jaunas ziņas. Vai tu varētu tagad atstāt Parīzi un braukt man līdzi uz Ņujorku?

— Kas tev prātā?

Viņas balss pauda lielu pārsteigumu. Viņa taču bija cerējusi, ka paspēs šovasar kopā ar Kūpervudu paviesoties vismaz dažos Eiropas galvenajos kūrortos! Un nu viņš sāk runāt par atgriešanos Ņujorkā. Varbūt viņš nolēmis pavisam atsacīties no saviem Londonas plāniem un atgriezties Amerikā uz visiem laikiem? Eilīna mazliet apjuka, jo šis priekšlikums šķita ne vien sarežģījam, bet pat apdraudam visu, ko viņai bija izdevies sasniegt.

— O, nekas sevišķs, — Kūpervuds smaidot atbildēja. — Londonā viss labā kārtībā. Neviens mani no tās nav izmetis. Gluži otrādi, viņi pat laikam gribētu, lai es paliktu. Zināms, tikai ar noteikumu, ka es aizbraucu uz mājām un atgriežos ar maisu naudas.

Viņš ironiski pasmīnēja, un Eilina, atviegloti nopūzdamās, savukārt atbildēja viņam ar smaidu. Kūpervuda pagātnes piedzīvojumi bija pārāk svaigi Eilīnas atmiņā un spieda viņu pieslieties vīra ciniskajiem pasaules uzskatiem.

— Tas mani nemaz nepārsteidz, — viņa sacīja. — Bet parunāsim par to rīt, tagad tu varbūt iesi pārģērbties.

— Labi! Pēc pusstundas būšu kārtībā.

Eilīna sekoja Kūpervudam ar skatienu, kamēr viņš iegāja blakus istabā. Kā parasti, viņš liekas pazīstam tikai panākumus, ir jautrs, izveicīgs, enerģijas pārpilns. Viņš tomēr pamanīja, ka Eilīna kļuvusi glītāka un pašpaļāvīgāka, un tas viņam patika. Par to Eilīna bija pārliecināta, kaut gan ne uz mirkli neaizmirsa, ka vīrs viņu nemīl, un pati joprojām baidījās no viņa. Kāda laime, ka viņas dzīves ceļā pagadījies šis līksmais skaistulis Tollifers! Bet, ja viņai visā drīzumā jāatgriežas Ņujorkā, kas notiks ar šo neizskaidrojamo un pašlaik šķietami tik labi nostiprinājušos draudzību starp viņu un šo jauno, glīto dīkdieni?

XXXVIII NODAĻA

Kūpervuds vēl nebija paspējis pārģērbties, kad Eilīnas apartamentos iesteidzās Tollifers. Pametis cilindru un niedri Viljamsai, viņš piegāja ašiem soļiem pie Eilīnas guļamistabas durvīm un pieklauvēja.

— Hallo! — Eilīna atsaucās. — Misters Kūpervuds ieradies, viņš pārģērbjas. Pagaidiet mani kādu mirkli.

— Lieliski! Pārējiem arī kuru katru bridi jābūt klāt.

Tobrīd durvis aiz viņa viegli iečīkstējās, un Tollifers apsviedies ieraudzīja ienākam Kūpervudu. Viņi uzmeta viens otram īsu, saprotošu skatienu. Tollifers, labi apzinādamies, kā jāizturas, naski devās ienācējam pretī, lai to sirsnīgi apsveiktu, bet Kūpervuds pasteidzās pirmais viņu uzrunāt:

— Paskat, mēs atkal satiekamies. Kā jums patīk Parīzē?

— O, man ļoti patīk, — Tollifers attrauca. — Šī sezona ir sevišķi jautra. Sabraukusi tik interesanta publika, un laiks arī lielisks. Jūs jau zināt, kāda ir Parīze pavasarī. Manuprāt, šis ir vislīksmākais un jaukākais gadalaiks.

— Dzirdēju, ka šovakar mēs būšot misis Kūpervudas viesi.

— Jā, un vēl viens otrs ieradīsies. Baidos, ka esmu atnācis mazliet par agru.

— Varbūt iedzersim kaut ko?

Jautri tērzēdami par dažādiem notikumiem Londonā un Parīzē, abi centās nedomāt par savām attieksmēm, un abiem tas labi izdevās. Ienāca Eilīna un sasveicinājās ar Tolliferu. Pēc tam parādījās Ibrahims un, neveltīdams Kūpervudam ne mazākās vērības, it kā tas būtu kāds aitu gans šeiha ganībās, sāka cītīgi vien lakstoties ap Eilīnu.

Kūpervudu tas sākumā mazliet pārsteidza, bet tad uzjautrināja. Arāba liesmainās acis viņu ieintriģēja. «Interesanti!» viņš klusībā nodomāja. «Tolliferam patiešām ir panākumi. Un šis uzpostais beduīns iekārojis manu sievu. Tas tik būs jauks vakars!»

Ienāca Merigolda Breinerda. Kūpervudam viņa iepatikās, un šīs jūtas acīmredzot bija abpusējas. Tomēr savstarpējo slieksmi izjauca nosvērtās un eksotiskās Marijas Rezštates ierašanās, — viņa bija ietinusies pār plecu pārmestā krēma krāsas šallē, kuras garās zīda bārkstis nokārās gandrīz līdz zemei. Kūpervuds uzmeta atzinīgu skatienu viņas olīvkrāsas sejai, kuru daiļi ieslēdza gludie, melnie mati; smagi melna dzintara auskari sniedzās viņai gandrīz līdz pleciem.

M-me Rezštate, pakļaudamās Kūpervuda ietekmei kā lielais vairums sieviešu, tuvāk novērojot viņu, skaidri noprata, kur meklējama Eilīnas nelaime. Šis vīrietis nav spējīgs piederēt vienai sievietei. No šā kausa var baudīt tikai vienu malku, un ar to jāsamierinās. Jāmēģina Eilī nai noskaidrot šī patiesība.

Tikmēr Tollifers nepacietīgi skubināja visus braukt, un, paklausot viņa uzstājīgajam aicinājumam, viņi devās pie Orsiņjā.

Viņus ieveda atsevišķā kabinetā ar balkonveida izbūvi. Pa plašajiem, līdz galam atdarītajiem logiem pavērās skaists skats uz Parīzes Dievmātes katedrāli un zaļo skvēru tās priekšā. Tomēr visiem ienākot neviļus izlauzās pārsteiguma sauciens, jo kabinetā nekas nenorādīja uz gaidāmo mielastu, — te stāvēja tikai neapklāts koka galds.

— Pie velna, ko tad tas nozīmē? — iesaucās Tollifers, ienākdams pēdējais. — Es nekā nesaprotu. Te ir kāds pārpratums. Viņi taču zināja, ka mēs ieradīsimies. Pag, es tūliņ visu noskaidrošu, — un, aši apsviedies, viņš nozuda.

— Nudien, nekā nesaprotu, — Eilīna sacīja. — Manuprāt, viss bija norunāts.

Viņa savilka uzacis, uzmeta lūpas un kļuva vēl pievilcīgāka.

— Mēs laikam nebūsim ievesti īstajā kabinetā, — Kūpervuds prātoja.

— Viņi mūs negaida, ko? — šeihs vaicāja Merigoldai, bet pēkšņi atvērās durvis uz bufetes telpu blakus, un kabinetā iedrāzās klauns ar neticami norūpējušos seju. Tas bija īsts Pantalone, gara auguma, smieklīgs, tradicionālajā ar zvaigznēm un mēnesi rotātajā tērpā, kupliem kruzuļiem ap kaklu un locītavām, milzīgiem, baltiem cimdiem rokās, lielām, tūļīgām kurpēm kājās; galvu viņam sedza smaila, pārpilnības ragam līdzīga cepure, no kuras uz visām pusēm spraucās ārā garas matu šķipsnas; ausis bija notrieptas dzeltenas, ap acīm zaļi loki, vaigi koši sarkani. Apskatījies visapkārt kā galīgā izmisumā nonācis plānprātiņš, viņš iesaucās:

— Ak, Dievs! Velns lai parauj! Ak, lēdijas un džentlmeņi! Tas ir... nudien... Ne galdauta! Ne sudraba! Ne krēslu! Pardon! Pardon! Ko nu lai darām! Pardon, dāmas un kungi, te ir kāds pārpratums. Mēs tūliņ kaut ko izdomāsim. Ei!

Viņš sasita plaukstas un blenza uz durvīm, it kā gaidīdams, ka vesels kalpotāju bars nekavējoties atsauksies uz aicinājumu, bet velti. Viņš vēlreiz sasita plaukstas un ieklausījās, galvu piešķiebis. No durvju puses nenāca ne skaņa. Tad klauns pagriezās pret viesiem, kuri beidzot saprata visu un atkāpās pie sienas, lai dotu arlekīnam vietu.

Piespiedis pirkstu pie lūpām, klauns uz pirkstgaliem tuvojās durvīm. Viss kluss. Viņš aši pieliecās un pieplaka pie atslēgas cauruma, vispirms ar vienu aci, tad ar otru, tad, atskatījies uz viesiem, neiedomājami saviebās un no jauna, aizturēdams elpu, sāka glūnēt pa atslēgas caurumu. Tad, atsprādzis no durvīm, viņš novēlās uz vēdera, mirklī uzlēca kājās un atkāpās, dodot ceļu visai lietišķai un svinīgai viesmīļu procesijai, kuri nesa galdautus, traukus, glāzes, paplātes ar galda sudrabu; viņi rosīgi sāka klāt galdu, nelikdamies redzam klaunu, kurš lēkāja apkārt un tarkšķēja bez mitas:

— Ak tā! Ak tā! Nu jūs beidzot nākat! Slaisti gatavie! Slīmesti! Liec šķīvjus uz galda! Liec ātrāk, kad tev saka! — viņš brēca uz viesmīli, kurš jau tā darbojās kā uzvilkts mehānisms. — Nažus un dakšiņas, dzirdi! — viņš uzsauca otram viesmīlim, kurš veikli izvietoja sudraba ēdamrīkus. — Un lai būtu bez trokšņa! Lempis tāds!

Viņš paķēra nazi un svarīgi nolika tai pašā vietā.

— Ne, ne, tā ne! — viņš uzbruka viesmīlim, kurš lika glāzes uz galda. — Stulbenis! Kad tu iemācīsies klāt galdu, kā nākas? Skaties!

Pacēlis glāzes, klauns nolika tās tieši tais pašās vietās. Tad, atkāpies soli, viņš pārlaida galdam kritisku skatienu, nometās uz ceļiem, pašķielēja un pabīdīja mazu liķiera glāzīti par kādu simtdaļu collas uz priekšu.

Klauna pantomīma uzjautrināja visus, izņemot Ibrahimu, kurš izbrīnā blenza uz visu notiekošo; citi smaidīja, citi skaļi smējās, it sevišķi, kad klauns sāka atdarināt vecāko viesmīli un staigāt tam pakaļ, gandrīz vai minot uz papēžiem, kamēr tas izlikās viņu neredzam. Beidzot viesmīlis devās laukā, un klauns tam sekoja, saukdams:

— Es jums rādīšu! Sazvērestība! Es jums rādīšu!

— Laba izrāde! — Kūpervuds piezīmēja, pievērsdamies Marijai Rezštatei.

— Tas taču ir Grelizāns no «Trokadēro», asprātīgākais klauns visā Eiropā, — viņa aizrādīja.

— Nu! — izsaucās Merigolda, kura tūliņ novērtēja komedianta mākslu augstāk, līdzko uzzināja, ka viņš ir slavenība.

Eilīna, sākumā nobažījusies par izdomas panākumiem, tagad staroja priekā. Kad Kūpervuds uzteica viņas un Tollifera atjautību, tad viss, ko vien Grelizāns turpmāk darīja, ielīksmoja viņu no sirds, kaut gan visi vai sastinga, kad klauns, ienācis ar lielu sudraba bļodu rokās, kur laistījās kaut kas koši sarkans, līdzīgs tomātu virai, pēkšņi paklupa. Izveicīgas rokas pasviests, gaisā uzšāvās vesels spiets košu oranžsarkanu konfeti un nobira pār viesiem, izraisot pārsteiguma saucienus, spiedzienus un smieklus.

Klauns atkal ieskrēja bufetes telpā un šoreiz atnesa cukura knaiblēs grauzdētas maizes šķēlīti; viņš te nozuda, te atkal parādījās, pārspīlētā uzmanībā sekodams viesmīļiem, kuri nevainojamā kārtībā nesa ēdienu pēc ēdiena.

Kā pēdējo pasniedza suflē. Zem glazētās virsas katrs atrada mazu baloniņu; kad Kūpervuds pārdūra savējo ar dakšiņu, tad ieraudzīja Londonas atslēgas; Eilīna — mesjē Rišāra figūriņu, kas locījās un smaidīja ar šķērēm rokās; Marija Rezštate — mazu zemeslodi, kur punktēta līnija rādīja visas pilsētas, kuras viņa apceļojusi; Ibrahims — šeihu jāšus uz maza zirdziņa; Tollifers — ruletes ratu ar rādītāju uz nulles; Merigolda — riekšavu sīku cilvēciņu: karavīru, dendiju, karali, mākslinieku un muzikantu. Par šo pārsteigumu visi jautri smējās. Pēc kafijas Grelizāns atvadījās; visi aplaudēja, bet Kūpervuds un Marija Rezštate sauca:

— Bravo! Bravo!

— Brīnišķīgi! — m-me Rezštate izsaucās. — Es viņam noteikti aizrakstīšu un pateikšos.

Vēlāk, ap pusnakti, viņi noskatījās «Le Grand Guignol» teātrī, kā izdaudzinātais Laluts atdarina pēc kārtas visas šodienas slavenības. Pēc tam Tollifers ierosināja apmeklēt Sabinālu. Rītausmā visi šķīrās, vienprātīgi apliecinādami, ka šī nakts Parīzē pavadīta burvīgi.

XXXIX NODAĻA

No tā visa Kūpervuds secināja, ka Tolliferā atradis daudz apdāvinātāku cilvēku, nekā cerējis. Viņš ir patiesi talantīgs, šis Tollifers. Pietiek dot vieglu mājienu un, zināms, apgādāt viņu ar naudu, tad viņš sagādās Eilīnai tik patīkamu sabiedrību, ka viņa jutīsies gluži apmierināta, pat ja būtu jāšķiras no vīra. Bet par to vēl jāpadomā. Jo, kad Eilīna uzzinās visu par Bereniku, tad griezīsies pie Tollifera pēc padoma, un nepatikšanu būs bez gala. Neko teikt, kārtīga putra ievārīta! Bez tam Eilīnai ir pašai savs paziņu loks, viņa pastāvīgi atrodas ļaudīs un gandrīz vienmēr bez vīra; var sākties visādi minējumi, kur gan vīrs pavada savu laiku, un šais minējumos var uzpeldēt Berenikas vārds. Labāk būs, ja pierunās Eilīnu braukt līdzi uz Ņujorku, lai Tollifers paliek šeit. Tas mazinās Tollifera iespaidu, kuru viņš neapšaubāmi ieguvis, un neļaus šim iespaidam izpausties pārāk redzami.

Izrādījās, ka Eilīnai nav iebildumu pret aizceļošanu. Te bija dažādi iemesli. Eilīna baidījās, ka pretējā gadījumā Kūpervuds paņems līdzi citu sievieti vai uzsāks kādu intrigu Ņujorkā. Bez tam — kādu iespaidu atstās šāds brauciens uz Tolliferu un tā draugiem! Nekad vēl Kūpervuda vārds nebija tā daudzināts kā patlaban, un būt visas sabiedrības priekšā viņa sievai — tas bija vairāk nekā apskaužami! Taču visvairāk Eilīnu tagad interesēja, vai Tollifers sekos viņai, jo uzturēšanās Ņujorkā var ieilgt uz pusgadu, ja ne vairāk.

Tāpēc Eilīna nekavējās paziņot Tolliferam par gaidāmo aizbraukšanu. Jaunā vēsts- pamodināja Tolliferā pretrunīgas jūtas: ko lai dara ar Merigoldu, kura aicina viņu doties jahtā uz Nordkapu? Bieži sastapdamies ar Merigoldu pēdējā laikā, Tollifers bija nācis pie slēdziena, ka tad, ja viņš joprojām veltīs Merigoldai pietiekamu uzmanību, viņa spējīga šķirties no vīra un apprecēt Tolliferu, un naudas viņai ir diezgan daudz. Tollifers gan viņu nemīlēja, viņš aizvien vēl sapņoja par romānu ar kādu jauniņu meiteni, bet vajadzēja taču padomāt arī, no kādiem ienākumiem lai turpmāk dzīvo. Ja viņa pašreizējie ienākumu avoti izsīkst, tad bezrūpīgajām dienām beigas. Tollifers nezin kāpēc domāja, ka Kūpervuds, kaut gan nav licis to manīt, grib, lai Tollifers seko Eilīnai uz Ņujorku. Tomēr, vai nu viņš brauc, vai ne, viņa izturēšanas pret Eilīnu var likties tai dīvaina, ja viņš neko nesacīs tai par savām jūtām. Viņš nešaubījās, ka tiks noraidīts, taču Eilīnai tas glaimos, tātad mēģināt ir vērts.

— Tā! — viņš izsaucās, izdzirdējis jauno vēsti. — Tad visi mani plāni vējā! — Viņš sāka nervozi staigāt no viena kakta uz otru, pauzdams ar savu stāju un seju vislielāko sarūgtinājumu un vilšanos, kas viņam labi padevās kā jau iereibušam (viņš bija iegriezies pie Eilīnas pēc brokastīm ar Merigoldu m-me Žemī bārā).

— Kas jums kait? — Eilīna līdzcietīgi apvaicājās. — Kas noticis?

Viņa manīja, ka Tollifers iedzēries, — tomēr reibonis varēja gan sabojāt viņam omu, taču līdzsvaru laupīt ne.

— Tas ir briesmīgi, — viņš sacīja. — Un tam jānotiek tieši tad, kad man sāka likties, ka mūsu attieksmes var mainīties.

Eilīna izbrīnījusies raudzījās viņā plati ieplestām acīm. Zināms, viņas draudzība ar Tolliferu nebija gluži parasta, un viņa tam aizvien stiprāk pieķērās. Viņa pat neapzinājās, cik nopietna ir šī pieķeršanās. Tomēr, novērodama, kā Tollifers izturas pret Merigoldu un citām sievietēm, viņā secināja (un vairākkārt bija to sacījusi pašam Tolliferam), ka viņš nav spējīgs ne piecas minūtes palikt uzticīgs vienai sievietei.

— Nezinu, vai jūs to jūtat, — Tollifers turpināja, apsvērdams ik vārdu, — bet mūs abus saista daudz kas vairāk nekā tikai parastā pazīšanās vien. Jāatzīstas, kad pirmo reizi sastapos ar jums, tad nedomāju, ka tā būs. Jūs mani ieinteresējāt kā misis Kūpervuda, kā daļa tās pasaules, par ko esmu tikai dzirdējis. Bet jau pēc dažām sarunām ar jums man radās citas jūtas. Mana dzīve bijusi grūtību pilna. Man ir bijušas savas augšupejas un lejupejas reizes un, jādomā, vienmēr būs. Bet mūsu pirmajās pazīšanās dienās uz tvaikoņa man kaut kas lika domāt, ka arī jūs esat tādas pazinusi. Un tāpēc es meklēju jūsu tuvumu, kaut gan jūs pati zināt, ka tur bija daudz citu sieviešu, kuras labprāt būtu uzturējušās manā sabiedrībā.

Viņš meloja ar tāda cilvēka seju, kurš nekad nav runājis neko citu kā vien patiesību. Šī drusciņa aktiera mākslas ietekmēja Eilīnu. Viņa uzskatīja Tolliferu par bagāta pūra mednieku, un iespējams, ka tas tā bija. Bet, ja Tolliferam Eilīna nepatīk, kāpēc viņam tā jārūpējas par viņas ārieni, kāpēc jāgādā, lai atgriežas viņas kādreizējā pievilcība? Eilīnas sirdī pēkšņi uzliesmoja spilgtas, spēcīgas jūtas — reizē mātes maigums un jaunības alkas. Šis vieglprātis spējis ikvienam iepatikties: viņš bija tik neviltoti sirsnīgs, līksmes pilns un smalkjūtīgi vērīgs.

— Bet kas tad mainīsies, ja es aizbraukšu uz Ņujorku? — viņa izbrīnā vaicāja. — Vai mēs tāpat nevaram palikt draugi?

Tollifers apsvēra visu. Par savām jūtām viņš bija pateicis, bet ko lai dara tālāk? Domas par Kūpervudu nedeva viņam miera. Ko tagad vēlētos no viņa Kūpervuds?

— Bet padomājiet vien, — viņš atsāka, — jūs aizbraucat pašā skaistākajā laikā, jūnijs un jūlijs ir jaukākie mēneši. Un mēs nule tikai tā īsti sākam izpriecas!

Viņš aizsmēķēja cigareti un ielēja sev vīnu. Kāpēc Kūpervuds nebija licis manīt, vai viņš grib atstāt Eilīnu Parīzē vai ne? Varbūt viņš to vēl darīs, kaut gan nebūtu par sliktu pasteigties.

— Frenks lūdza, lai braucu līdzi, un es nevaru citādi rīkoties, — Eilīna mierīgi atbildēja. — Bet, kad jūs te ciestu aiz vientulības, to es nedomāju.

— Jūs mani nesaprotat, — Tollifers sacīja. — Visas manas domas līdz šim saistījās tikai ap jums. Jau sen nebiju juties tik laimīgs un apmierināts kā tagad. Bet, kad jūs aizbrauksiet, viss sabruks.

— Blēņas! Lūdzams, nerunājiet aplamības. Atklāti sakot, es labprāt būtu vēl palikusi, bet nevaru gan iedomāties, kā tas nokārtojams. Atgriezīšos Ņujorkā, apskatīšos, kā tur pašlaik klājas, un atrakstīšu jums. Es gan esmu pārliecināta, ka mēs drīz būsim atpakaļ, bet, ja tā nenotiks un jūsu jūtas nemainīsies, brauciet uz mājām, mēs Ņujorkā varam tāpat sastapties kā šeit.

— Eilīn! — Tollifers izjusti iesaucās, nolēmis izmantot izdevību. Viņš tuvojās Eilīnai un satvēra tās roku. — Brīnišķīgi! Taisni šos vārdus es gaidīju no jums. Vai jūs patiesi tā domājat? — viņš jautāja, pieglaudīgi ielūkodamies viņai acīs, un, iekams Eilīna paspēja pretoties, apskaudams viņu un noskūpstīdams, ne pārāk dedzīgi, bet šķietami sirsnīgi. Eilīna gan ļoti vēlējās paturēt Tolliferu savā tuvumā, taču negribēja dot Kūpervudam nopietnu iemeslu neapmierinātībai, tāpēc maigi, bet noteikti raisījās vajā no Tollifera apskāvieniem.

— Nē, nē, nē, — viņa sacīja. — Atcerieties, ko nupat runājāt. Mēs varam būt draugi, tikai draugi, ja gribat, lai mūsu pazīšanās turpinās. Bet kāpēc mēs sēžam mājās? Es šodien nekur neesmu izgājusi, un man tā gribas apvilkt savu jauno tērpu.

Tollifers, apmierināts ar pašreiz ievadīto situāciju, ieteica apmeklēt kādu restorānu Fonteneblo tuvumā, un abi aizbrauca.

XL NODAĻA

Ņujorka. Kūpervuds un Eilīna izkāpj ostā no tvaikoņa «Saksonija». Parastais reportieru pūlis. Avīzes, uzzinājušas par Kūpervuda nodomu saņemt savās rokās Londonas apakšzemes satiksmi, grib izpētīt, kas būs galvenie akcionāri, sabiedrību direktori, pārvaldnieki un vai tie nav Kūpervuda aģenti, kas pēkšņi pastiprinātā kārtā sākuši uzpirkt tiklab parastās, kā privileģētās Rajona un Metropolitēna līniju akcijas. Kūpervuds izveicīgi noraidīja šīs baumas, un, kad viņa izteicieni parādījās presē, tad daudzi londonieši, tāpat kā amerikāņi, nevarēja novaldīt smaidu.

Laikrakstos un žurnālos — Eilīnas portreti un jauno tērpu apraksti; starp citu, pieminēts, ka Eiropā viņu pieņēmušas augstākajām aprindām tuvu stāvošas personas.

Tikmēr Brjuss Tollifers ar Merigoldu dodas jahtā uz Nordkapu. Zināms, par to laikrakstos nav ne vārda.

Un Praiorskovā Berenika gūst vienu uzvaru pēc otras. Viņa tik izveicīgi slēpa savu izmanību aiz vienkāršības, nevainības un labas audzināšanas plīvura, ka visi bija pārliecināti: tuvākā nākotnē viņu gaida spoža partija. Viņai noteikti bija sevišķa nojauta, kas palīdzēja izvairīties no neinteresantiem, ikdienišķiem un nemorāliem cilvēkiem un lika izraudzīties pašus nevainojamākos vīriešus un sievietes. Turklāt viņas jaunie draugi ievēroja, ka viņa sevišķi laipni izturas pret nepievilcīgām sievietēm — novārtā pamestām sievām, iesīkstējušiem «profesoriem brunčos», vecmeitām, kuras gan pēc izcelšanās piederēja pie augstākās sabiedrības, taču nebija izlutinātas ar labvēlīgu uzmanību. Berenika zināja, ka viņai nav jābaidās no jaunākām un pievilcīgākām sāncensēm un ka, iekarojot šo cienījamo, garlaicības mocīto dāmu labvēlību, viņa izlauzīs sev ceļu uz pašām augstākajām aprindām.

Tāpat viņai ienāca prātā laimīgā doma atklāti jūsmot par kādas titulētas un cienījamas ģimenes atvasi, jaunu, pavisam nekaitīgu cilvēku ar nevainojamu uzvešanos. Tāpēc Praiorskovas jaunā iemītniece ar savu nosvērtību un izvēlību sajūsmināja visus draudžu ganus un palīgmācītājus plašā apkārtnē. Kad viņa ar nopietnu un atturīgu seju parādījās svētdienas rītos kādā no tuvākajām anglikāņu baznīcām mātes vai kādas citas vecākas, stingri konservatīvas sievietes pavadībā, tad ar to pietika, lai apstiprinātu visas glaimojošās atsauksmes par viņu, kādas tika izplatītas.

Tikmēr Kūpervuds sakarā ar saviem Londonas plāniem apmeklēja Čikāgu, Baltimoru, Bostonu, Filadelfiju, iegriezdamies Amerikā visvairāk godāto iestāžu — banku un kredītsabiedrību visusvētākajās vietās; viņš apspriedās ar tiem, kas varēja viņam visvairāk noderēt ar savu lielo iespaidu un visvieglāk ļāvās ietekmēties. Un cik pārliecinoši viņš iegalvoja sarunu biedram, ka viņa nākamais uzņēmums dos tik stabilus un aizvien pieaugošus ienākumus, kādus līdz šim nav sniegusi neviena apakšzemes dzelzceļa līnija! Un par spīti nesen atmaskotajām mahinācijām Kūpervudu uzklausīja godbijīgā ziņkārē un pat ar neviltotu cienību. Tiesa, Čikāgā netrūka cilvēku, kuri atsaucās par Kūpervudu ar nicību un naidu, bet šo atsauksmju pamatā bija skaudība. Kūpervuds bija spēks, un spēks parasti pievelk sabiedrības interesi un atzinību.

Nepagāja ne mēnesis, kad Kūpervuds pārliecinājās, ka galvenās problēmas atrisinātas. Daudzās vietās viņš noslēdza iepriekšēju vienošanos par akciju iegādi no kontrolējošās akciju sabiedrības, kuru viņš bija nolēmis organizēt, apvienojot visu apakšzemes līniju akciju sabiedrības. Par katru šādas sabiedrības akciju viņa akciju sabiedrība dos trīs savas akcijas. Izņemot dažas nelielas apspriedes sakarā ar saviem kapitālieguldījumiem Čikāgā, viss pārējais bija nokārtots, un Kūpervuds būtu varējis mierīgi atgriezties Anglijā, ja nebūtu gadījusies kāda satikšanās, kura kā vienmēr noveda pie parastajām beigām. Agrākos gados, kad viņa vārdu daudzināja visās avīzēs, godkāras skaistules, kuras apbūra viņa slava, bagātība un personīgā pievilcība, bieži meklēja iepazīšanos ar viņu. Bet tagad šāda satraucoša iepazīšanās notika Baltimorā, kur viņš bija ieradies darīšanās.

Tas notika viesnīcā, kur viņš bija apmeties. Pirmajā laikā Kūpervudam pat šķita, ka šis gadījums neietekmēs viņa jūtas pret Bereniku. Ap pusnakti, atgriezies no vizītes pie Merilendas kredītsabiedrības prezidenta, Kūpervuds apsēdās pie rakstāmgalda, lai šo to atzīmētu sakarā ar neseno sarunu. Pēkšņi pie durvīm pieklauvēja. Uz viņa jautājumu sievietes balss atbildēja, ka ar viņu vēloties runāt radiniece. Kūpervuds pasmaidīja; pirmo reizi mūžā kāds vēlējās iepazīties ar viņu, izmantojot šādu ieganstu. Viņš atvēra durvis un ieraudzīja meiteni, kura ar pirmo acu uzmetienu pamodināja viņa interesi, — viņš tūliņ nolēma, ka tāda iepazīšanās nav peļama. Meitene bija ļoti jauna un neparasti pievilcīga — slaida, vidēja auguma, droša un pašpaļāvīga. Viņas seja bija skaista un apģērbs tāpat.

— Tātad radiniece? — viņš smaidīdams vaicāja, ielaizdams meiteni istabā.

— Jā, — viņa nesatricināmā mierā atbildēja. — Es patiešām esmu jūsu radiniece, kaut gan jūs varbūt negribēsiet man ticēt. Es esmu jūsu tēvabrāļa mazmeita. Tikai mans uzvārds ir Merisa. Manu māti sauca Kūpervudu.

Kūpervuds lūdza meiteni apsēsties un pats nosēdās iepretī. Viņa nenolaida no tā savas lielās, zilganpelēkās acis.

— Kurā apvidū jūs esat dzimusi? — viņš jautāja.

— Cincinati, — viņa atbildēja, — kaut gan māte dzimusi Ziemeļkarolīnā un mātes tēvs Pensilvānijā, netālu no tās vietas, kur piedzimāt arī jūs, mister Kūpervud. Viņš ir no Doilstounas.

— Pareizi, — Kūpervuds piezīmēja. — Manam tēvam patiešām bija brālis, kurš kādreiz dzīvoja Doilstounā, Bez tam, man jāsaka, jums ir Kūpervudu acis.

— Pateicos, — viņa sacīja, atbildot Kūpervudam ar tikpat ciešu skatienu, ar kādu viņš vērās meitenē. Tad viņa piebilda, nemaz nesamulsdama, ka Kūpervuds tā pētī viņas seju: — Jums varbūt šķiet dīvaini, ka es ierados pie jums tik vēlā stundā, bet, redziet, es arī esmu apmetusies šai viesnīcā. Esmu dejotāja, un mūsu trupa te šonedēļ viesojas.

— Vai patiešām? Redzams, mēs, kvēkeri, sākam iespiesties pavisam svešos novados.

— Tā ir gan, — viņa piekrita un pasmaidīja silti, atturīgi un reizē daudzsološi; šai smaidā jaudās bagātīga iztēle, romantisms, gribasspēks un juteklība. Kūpervuds izjuta šā smaida pievilcību tikpat pilnīgi, cik pilnīgi izprata tā raksturu.

— Es nupat nāku no teātra, — viņa turpināja. — Esmu daudz lasījusi par jums un redzējusi jūsu portretus vietējās avīzēs. Man sen gribējās iepazīties ar jums, tāpēc es nolēmu nevilcināties.

— Vai jūs labi dejojat? — Kūpervuds painteresējās.

— Atnāciet paskatīties, tad varēsiet spriest pats!

— Es gan gribēju braukt rīt uz Ņujorku, bet, ja esat ar mieru pabrokastot ar mani, tad es palikšu.

— Protams, esmu ar mieru, — viņa attrauca. — Ziniet, es jau gadiem ilgi sapņoju par to, ka runāšu ar jums tā kā patlaban. Reiz pirms diviem gadiem, kad nevarēju nekur dabūt darbu, uzrakstīju pat jums vēstuli, bet tad saplēsu. Redziet, es esmu no trūcīgajiem Kūpervudiem,

— Ļoti žēl, ka neatsūtījāt vēstuli, — Kūpervuds piezīmēja. — Ko jūs tur rakstījāt?

— Nu, par to, cik talantīga esmu un ka esmu jūsu radiniece, un ka no manis noteikti iznāks laba dejotāja, ja man dos iespēju tikt uz ceļa. Bet tagad man liels prieks, ka neaizsūtīju vēstuli, jo esam satikušies, un jūs pats redzēsiet, kā es dejoju. Pie reizes, — viņa turpināja, nenolaizdama no Kūpervuda starojošās, zilās acis, — mūsu trupa šovasar uzstāsies Ņujorkā, un es ceru, ka jūs tur arī nāksiet skatīties, kā es dejoju,

— Ja jūs valdzināt ar savu deju tapat kā ar savu ārieni, tad jums būs lieli panākumi.

— Redzēsim, ko jūs sacīsiet rītvakar. — Viņa sakustējās, it kā grasīdamās iet projām, tomēr palika sēžam.

— Kā jūs sauc vārdā? — Kūpervuds beidzot vaicāja,

— Lorna.

— Lorna Merisa, — viņš atkārtoja. — Vai tas ir arī jūsu skatuves vārds?

— Jā. Kādreiz domāju pārmainīt to pret Kupervudu, lai jūs uzzinātu par mani, bet tad nolēmu, ka tāds uzvārds labāk piederas finansistam nekā dejotājai.

Abi joprojām vērīgi lūkojās viens otrā.

— Cik jums gadu, Lorna?

— Divdesmit, — viņa vienkārši atbildēja. — Pareizāk sakot, novembri būs divdesmit.

Sekoja nozīmīgs klusums. Viņu acis pasacīja visu, ko vien skatiens var pateikt. Pagāja daži mirkļi, un Kūpervuds pamāja ar pirkstu. Meitene vijīgi piecēlās, dejojošā gaitā tuvojās un metās viņa rokās.

— Cik skaisti! — viņš noteica. — Un tā tu ieradies pie manis... brīnišķīgi...

XLI NODAĻA

Kūpervuda domās valdīja pilnīgs juceklis, kad otrā dienā ap pusdienas laiku viņš šķīrās no Lornas. Skurbums, kas vakar bija viņu pārņēmis un arī pašlaik turēja savā varā visu viņa būtni un jūtas, nespēja izdzēst atmiņā Bereniku. Būtu smieklīgi apgalvot, ka uguns, kurai nekas nestājas ceļā, nevarētu nodedzināt māju. Bet tādu ārējo spēku, kuri stātos ceļā Kūpervuda un Lornas jūtām, nebija. Tomēr, kad Lorna aizgāja uz teātri, Kūpervuda domas atgriezās normālā gultnē, un viņš sāka prātot, cik nedabīgi, ka viņa dzīvē blakus Berenikai parādījusies Lorna. Veselus astoņus gadus viņš bija ilgojies pēc Berenikas un mocījies ar domām, ka viņa nav iegūstama, un pēdējā laikā dzīvojis Berenikas fiziskā un garīgā skaistuma ietekmē. Un tomēr viņš tagad ļāvis ne tik izsmalcinātai, taču spēcīgai citas sievietes burvībai apēnot Bereniku un pat uz laiku aizmirsis viņu.

Palicis viens savā istabā, Kūpervuds domās apsvēra, vai viņš ir vainojams. Viņš taču nebija meklējis šo kārdinājumu, tas bija uzbrucis pats un pie tam pavisam negaidīti. Bez tam tas ir viņa dabā, šī nepieciešamība dažādot savus iespaidus, dažādot tos avotus, to augsni, no kuras tie rodas. Tiesa, viņš bija apgalvojis Berenikai savos visdziļākās aizraušanās mirkļos un arī vēlāk, ka Berenikā ieguvis visu, par ko sapņojis. Galvenajos vilcienos tas bija pareizi arī tagad. Tomēr tagad bija radusies vēl Lorna, kura ar neuzveicamu, triumfējošu spēku saistīja viņu pie sevis ar to noslēpumaino, neatvairāmo burvību, kas piemīt visam jaunam, neizbaudītam, ko sola sievietes jaunība un daiļums.

Šās burvības nodevīgo varu nav grūti izskaidrot, tā sprieda Kūpervuds, — šī vara ir stiprāka par cilvēku, viņš nav spējīgs ar to cīnīties, lai kādi būtu viņa nolūki. Šī vara iesveļ uguni asinīs un panāk savu. Tā tas bija ar viņu un Bereniku, un nu tas notiek ar viņu un Lornu Merisu. Tomēr vienu Kūpervuds saprata pavisam skaidri jau tagad: Lorna neiznīcinās viņa sirdī mīlu uz Bereniku. Viņa jūtas pret abām meitenēm ir dažādas, to viņš labi apzinājās un izjuta, jo arī abas meitenes bija dažādas tiklab pēc rakstura, kā pēc garīgās struktūras. Lorna, kaut būdama gandrīz vienos gados ar Bereniku, bija izbaudījusi dzīvē daudz rūgtuma un raižu un gatava apmierināties ar to, ko tai spēja sagādāt viņas fiziskā un tīri jutekliskā pievilcība: ar slavu, balvām un aplausiem, ar ko publika apveltī vilinošu un aizraujošu dejotāju. Berenikai bija pavisam citāds raksturs un sakarā ar to pavisam citādas prasības: tā bija spilgtāka un daudzpusīgāka daba, ar plašāku apvārsni, ar kultūras un izkoptas daiļuma izjūtas sniegtajām bagātībām, kuras attīsta cilvēkus un tautas. Viņa, līdzīgi Kūpervudam, vadījās galvenokārt no prāta un gaumes. Tāpēc viņa arī prata tik nepiespiesti un valdzinoši izturēties Anglijā, pielāgojoties tās atmosfērai, paražām un tradīcijām. Par spīti Lornas možumam un kārdinošajam jutekliskajam skaistumam, Berenikas pievilcība un burvība ietekmēja Kūpervudu daudz dziļāk un acīmredzot ilgstošāk. Citiem vārdiem sakot, Berenikas tieksmes un pārdzīvojumi Kūpervudam šķita daudz nozīmīgāki un svarīgāki. Un, kad Lorna aizies no viņa dzīves, — kaut gan pašreiz Kūpervudam nemaz negribējās domāt par to, — Berenika joprojām paliks.

Bet kā nu galu galā rīkoties? Vai viņam izdosies noslēpt šo avantūru, kuru patlaban nepavisam negribas pārtraukt? Bet, ja Berenika atklās visu, ko tad lai viņš saka? Viņš nespēja atrisināt šo jautājumu, lai gan domāja par to, ir skūdamies spoguļa priekšā, ir iedams vannā, ir ģērbdamies.

Ieradies tovakar izrādē, Kūpervuds saprata, ka Lorna Merisa nav tik apdāvināta, cik moderna dejotāja, — viena no tām, kuras dažus gadus valdzina visus skatītājus un tad pacenšas tikt pie bagāta vīra. Taču pašreiz, noskatoties, kā Lorna uzstājas klauna lomā platās jo platās zīda biksēs un garpirkstainos cimdos, viņš atzina, ka meitene ir visai valdzinoša. Spilgtajā gaismā šaudījās milzu ēnas, skanēja dīvaina mūzika, meitene dejoja un dziedāja, attēlojot ļauno garu, — lai piesargās ikviens, ka nekrīt tā valgos! Nākamajā dejā viņa bija priesteriene. īsā bezpiedurkņu tunikā no balta šifona, kas tik labi izcēla viņas kailo roku un kāju skaistumu, ar zelta pūderi piebārstīto matu virpulī Kūpervuda priekšā bija nevaldāmas kaisles aizrauta bakhante. Bet jau trešajā dejā tā bija nevainīga meitene, kas šausmās mēģina paslēpties no vajātājiem, kuri apdraud tās godu. Dejotāju izsauca tik daudzas reizes, ka beidzot direkcija neatļāva vairs tai sniegt piedevas. Arī vēlāk Ņujorkā viņa tai sezonā bija spožākā zvaigzne, tās vasaras favorīte šai lielajā pilsētā.

Kūpervudam par lielu izbrīnu un patiku par Lornu nerunāja mazāk kā par viņu pašu. Orķestri pastāvīgi spēlēja viņas dziesmiņas, aktrises modernās vodeviļās atdarināja viņu. Pietika parādīties kopā ar Lornu, lai sāktos valodas, un tā bija galvenā grūtība, ar ko sadūrās Kūpervuds, jo tās pašas avīzes, kas diendienā cildināja Lornu, cildināja arī Kūpervudu. Tas spieda viņu rīkoties ar vislielāko piesardzību un apdomu un tai pašā laikā noveda vai izmisumā, jo Berenika varēja to izlasīt vai padzirdēt vai kāds varēja tai pačukstēt, ka Kūpervuds redzēts kopā ar Lornu, un, tā kā viņu mīla bija pašā plaukumā, tad abi centās būt kopā iespējami bieži. Toties Eilīnai Kūpervuds pavisam atklāti paziņoja, ka Balti morā iepazinies ar savu tēvabrāļa mazmeitu, visai apdāvinātu meiteni, kura dejo kādā trupā Ņujorkā. Vai Eilīnai nebūtu iebildumu, ja viņš uzaicinātu Lornu viesos?

Eilīnai, kura jau bija lasījusi par Lornu un redzējusi tās attēlus avīzēs, radās saprotama ziņkāre, un tāpēc viņa labprāt aizsūtīja Lornai ielūgumu. Taču meitene likās viņai pārāk skaista, pārāk pašapzinīga un nosvērta, tāpat Eilīnā radīja sašutumu tas fakts, ka Lorna pati uzmeklējusi Kūpervudu un iepazinusies ar to. Tas pamodināja Eilīnā vecās aizdomas un šaubas par Kūpervuda īstajiem nolūkiem un sacēla rūgtumu pret Lornu. Kas Kūpervudu pievelk? Jaunība — neatsaucamā burvība! Skaistums — pilnības mānīgais atspulgs, kas rodas un gaist kā ēna! Un kādu vētru, kādu uguns versmi tie spēj radīt! Eilīna bez sevišķa prieka vadāja Lornu pa Kūpervuda pils galerijām un dārziem. Viņa apskauda Lornu, jo tai piederēja bagātība, kas neprasa pēc greznuma, bet Eilīnai, kam šās bagātības trūka, greznums nedeva vairs neko. Dzīve ir pagājusi reizē ar skaistumu un alkām; kur to nav, tur nav vairs nekā... Kūpervuds alkst pēc skaistuma un prot to atrast: viņam ir pilnskanīga, spilgta dzīve, slava, mīla. Bet Eilīnai...

Piespiests attēlot aizņemtu cilvēku, izdomāt neesošas apspriedes un darīšanas, lai noslēptu citu acīm savu jauno paradīzi, Kūpervuds atcerējās Tolliferu un deva rīkojumu Centrālajai kredītsabiedrībai izsaukt viņu uz Ņujorku. Tollifers novirzīs Eilīnas domas no Lornas.

Un tā Tolliferam vajadzēja pārtraukt jautro braucienu uz Nordkapu kopā ar Merigoldu un tās draugiem un sarūgtinātam paziņot, ka neatliekamas finansiālas darīšanas prasa viņa atgriešanos Ņujorkā. Ieradies viņš darīja visu iespējamo, lai izklaidētu tiklab Eilīnu kā pats sevi, un tad līdz viņam atklīda baumas par Kūpervudu un Lornu, kuras viņu, protams, ieinteresēja. Lai gan Tollifers apskauda Kūpervudu tā pastāvīgās laimes dēļ, tomēr ik reizi centās ierobežot vai pavisam izgaisināt dažādās tenkas par Kūpervudu un, galvenais, pasargāt viņu no Eilīnas aizdomām.

Par nelaimi Tollifers bija ieradies pārāk vēlu, lai varētu novērst neizbēgamās nepatikšanas, — pilsētas notikumu hronikā jau bija paspējis parādīties rakstiņš, kurš nokļuva arī Eilīnas rokās un radīja parasto efektu — seno rūgtumu un sirdssāpes par vīra satraucošajiem netikumiem. Lai cik apskaužams viņa stāvoklis, lai cik apbrīnojams viņa uzņēmības spēks, bet viņš dod iemeslu visādiem sīkiem skribentiem, kuri nav cienīgi atraisīt viņa kurpju siksnas, aptraipīt un aptumšot savu labo slavu, kas citādi būtu tik spoža un neapēnota!

Eilīnai bija tikai viens mierinājums: ja viņai lemts vēlreiz pārciest šādu pazemojumu, tad arī Berenika Fleminga no tā neizbēgs. Eilīnu sen jau kaitināja šī Berenikas neredzamā, bet visur jūtamā klātbūtne. Uzzinājusi, ka Berenikas nams Ņujorkā tukšs, Eilīna secināja, ka Kūpervuds aizmirsis arī Bereniku. Vismaz viņš pēdējā laikā neizrādīja nekādu vēlēšanos atstāt Ņujorku.

Kūpervuds izskaidroja savu ieilgušo uzturēšanos Ņujorkā, starp citu, ar to, ka par kandidātu prezidenta postenim bija izraudzīts Viljams Dženings Braians, kurš varēja gūt uzvaru gaidāmajās vēlēšanās; šis politiskais musinātājs ar savu ekonomisko un sociālo teoriju palīdzību, kuras mazliet atšķīrās no kapitālistiskajā pasaulē valdošajiem uzskatiem par naudas iegūšanu un sadali, cerēja mest tiltu pār nepiepildāmo bezdibeni starp bagātajiem un nabagajiem. Rūpnieki un finansisti Savienotās Valstīs bija tolaik īsti panisku baiļu pārņemti: kas notiks, ja tāds vīrs kļūs par prezidentu? Tā Kūpervudam radās iemesls pateikt Eilīnai, ka tādā brīdī ir bīstami braukt projām, jo visa viņa finansiālā darbība atkarīga no Braiana sakāves, kas atkal iegriezīs visu vecās sliedēs. Tā viņš rakstīja arī Berenikai. Ka Berenika sāka apšaubīt Kūpervuda vārdu patiesību, par to parūpējās Eilīna: viņa izgrieza rakstiņu no avīzes un aizsūtīja uz Berenikas adresi Ņujorkā, un pēc kāda laiciņa šis sūtījums pienāca Praiorskovā.

XLII NODAĻA

No visiem vīriešiem, kurus Berenika līdz šim bija sastapusi, Kūpervuds ar savu spēku un panākumiem bija pats apžilbinošākais. Taču pašlaik Bereniku tik ļoti valdzināja jaukā un pilnskanīgā dzīve Praiorskovā, ka viņa aizmirsa visus vīriešus un arī Kūpervudu ar visu tā apmierinātības un sekmju piestrāvoto atmosfēru. Šeit viņa pirmo reizi sajuta, ka problēmas, kas saistītas ar tās divdomīgo stāvokli sabiedrībā, ja arī nav atrisinātas, tad var tikt uz laiku atliktas un viņa var nodoties savas galēji egoistiskās un sevī iemīlējušās dabas tieksmēm un tēlot un pozēt pēc patikas.

Dzīve Praiorskovā ritēja patīkamā vientulībā un bezdarbībā. No rīta Berenika ilgi kavējās vannā un pie spoguļa. Pēc tam viņa ar baudu aplūkoja savus tērpus un izvēlējās kaut ko atbilstošu savam pašreizējam noskaņojumam: viņa labi zināja, kādu izskatu viņai piešķir šī cepure, šī lente, šie auskari, kurpes un josta. Dažreiz viņa mēdza atsēsties pie tualetes galdiņa un, atbalstījusi elkoni uz tā zeltaini cīpslotās marmora virsas, atspieda zodu plaukstā, un ilgi pētīja spogulī savus matus, lūpas, acis, krūtis un plecus. Ar vislielāko rūpību viņa mēdza izraudzīties galda sudrabu, porcelānu, galdautus, puķes, lai galds izskatītos iespējami skaists. Un, lai gan parasti neviens cits, izņemot viņas māti, saimniecības vadītāju misis Evansu un istabeni Rozu, nepriecājās par viņas pūļu augļiem, viņa galvenokārt pati bija tā, kas izjuta gandarījumu. Mēnesnīcā viņai patika klaiņot pa dārzu, ko ietvēra mūris; te viņa sapņoja par Kūpervadu un dažkārt dedzīgi ilgojās pēc viņa. Tomēr Berenika mierināja sevi ar domām, ka šai īsajai prombūtnei sekos līksma sastapšanās.

Misis Kārtere bieži vien brīnījās par šādu noslēgtu dzīvesveidu, nesaprazdama, kāpēc meita ilgojas palikt vientulībā, kad tai aizvien plašāk atveras labākās sabiedrības durvis. Taču drīzumā viņu vientulību pārtrauca lorda Steina ierašanās. Tas notika ceturtajā nedēļā pēc Kūpervuda aizbraukšanas; Steins brauca automobilī no Tregesolas uz Londonu un pa ceļam iegriezās Praiorskovā it kā aplūkot savus zirgus un pie reizes iepazīties ar jaunajiem nomniekiem. Tie bija modinājuši viņā sevišķi lielu interesi, kad viņš bija uzzinājis, ka meitenes aizbildnis ir pats Frenks Kūpervuds.

Berenika, tik daudz dzirdējusi par Steinu no Kūpervuda, tūliņ iedegās ziņkārē, uzzinājusi par šā angļa ierašanos. Viņa neviļus pasmaidīja, atcerēdamās ģērboņiem rotātās sukas un noslēpumainās matadatas. Viņa iznāca apsveikt Steinu pašpārliecināta un smaidoša. Viņas baltais tērps ar zilo lenti ap vidu, zilās kurpes, zilā samta saite, kas saturēja krāšņos sarkanzeltainos matus, nepalika bez iespaida uz Steinu. Noliekdamies pār viņas slaido roku, Steins nodomāja, ka te ir sieviete, kurai katrs mirklis dzīvē ir dziļas nozīmes pilns, un ka godkārais un varenais Kūpervuds izraudzījies piemērotu aizbildināmo. Steina acis nespēja noslēpt sajūsmu, kaut noslēpa ziņkāri.

— Ceru, ka piedosiet savam saimniekam šādu ielaušanos, — viņš iesāka. — Man te atrodas daži zirgi, kurus es vēlējos sūtīt uz Franciju, bet iepriekš man tie jāapskata.

— Mēs ar māti visu laiku gaidījām iespēju iepazīties ar šā burvīgā stūrīša īpašnieku, — Berenika atbildēja. — Te ir tik skaisti, ka tas nav aprakstāms vārdos. Bet par jums esmu daudz dzirdējusi no sava aizbildņa mistera Kūpervuda.

— Esmu viņam par to ļoti pateicīgs, — Steins sacīja, viņas izturēšanās un nosvērtības apburts. — Bet jūsu uzslavas Praiorskovai es nevaru ņemt uz sava rēķina; tas ir mantots īpašums, viens no mūsu ģimenes dārgumiem.

Steinu uzaicināja palikt uz tēju, un viņš palika. Viņš apvaicājās, cik ilgi Berenika domājot uzturēties Anglijā. Berenika, apņēmusies būt iespējami piesardzīga, atbildēja, ka vēl nezinot: viss atkarīgs no tā, vai viņai un mātei šeit iepatikšoties. Steins nenolaida no viņas skatiena, un viņas nesatricināmās, zilās acis atkal un atkal sastapās ar viņējām. Steina vienkāršā izturēšanās izraisīja zināmu, gan pavisam nevainīgu vaļību no Berenikas puses, ko viņa nekad nebūtu pieļāvusi, ja lords būtu citādi uzvedies. Viņš gribot iet apskatīt savus zirgus? Varbūt arī viņa varot iet tos aplūkot?

Steins jutās iepriecināts, un abi devās uz aploku aiz zirgu staļļiem. Steins apvaicājās, vai viņai neesot kādas vēlēšanās. Varbūt viņa un viņas māte gribētu izmantot jājamos vai braucamos zirgus? Jeb varbūt viņai gribētos, lai dārznieks vai fermas pārvaldnieks kaut ko pārgroza vai pārkārto? Fermā, šķiet, par daudz aitu. Viņš pats jau domājot kādu daļu pārdot. Berenika protestēja,— aitas viņa dievinot un nekādas pārmaiņas nevēloties. Pēc divām vai trim nedēļām, Steins turpināja, viņš atgriezīsies no Francijas un ceļā uz Tregesolu apmeklēs viņas, ja tās vēl būs tepat. Varbūt arī misters Kūpervuds tikmēr būs ieradies. Viņš ar prieku sastaptos atkal ar to.

Steins acīm redzami piedāvāja viņai savu draudzību, un Berenika nolēma izmantot visas priekšrocības, ko tāda draudzība var dot. Nav izslēgts, ka tas ir sākums flirtam, — domas par šādu iespēju bija jau agrāk radušās, kopš Berenika bija uzzinājusi, ka Steins ir šās muižas īpašnieks un Kūpervuda iespējamais partneris. Kad Steins bija aizbraucis, Berenika nogrima domās, cenzdamās atsaukt atmiņā viņa garo, slaido augumu, nevainojamo vilnas auduma vasaras uzvalku, glīto seju, rokas, acis. Viņa āriene, gaita, manieres — viss bija īpatnējas pievilcības apdvests.

Bet Kūpervudu un Steinu saista veikali! Par to jāpadomā, tāpat par to nenormālo stāvokli, kādā atrodas viņa un tās māte. Steins taču var nojaust patiesību! Viņš nav pulkvedis Hoksberijs vai Artūrs Tevistoks, kurus tik viegli apmānīt, tāpat kā šos lauku mācītājus un vecmeitas. Tas ir neapšaubāmi, tāpat kā ne viņu, ne Kūpervudu nevarētu šādā gadījumā apmānīt. Ja dotu Steinam vismazāko ieganstu flirtam, tad viņš varbūt sāks uzskatīt Bereniku par noteikta tipa sievieti, ar kuru var papildināt savu uzvaru sarakstu, nedomājot par laulībām. Nē, viņa pārāk pieķērusies Kūpervudam, un pārāk vilinoši ir piedalīties viņa grandiozo plānu realizēšanā, — par tādu nodevību nevar būt runas. Kūpervudam tas būtu smags trieciens. Bez tam viņš varētu tai nežēlīgi atriebties. Berenika pat sāka domāt, vai vispār ir prātīgi turpmāk satikties ar Steinu.

Bet reiz agrīnā augusta rītā, kad viņa kā Narciss tīksminājās ap savu attēlu spogulī, viņai pasniedza Steina vēstuli. Viņa grūms ar diviem zirgiem esot ceļā uz Praiorskovu, viņš pats izbraucot no Parīzes un gribētu apciemot viņas abas, ja Berenika to atļaujot. Berenika atbildēja īsi: protams, tiklab viņa, kā māte būšot priecīgas sastapties ar lordu Steinu. Satraukums, ko Berenika izjuta, lika viņai pārdomāt un atcerēties Kūpervudu, kurš gan tolaik bija Lornas Merisas burvības gūstā.

Steins gan nebija tik tālredzīgs un izveicīgs finansists kā Kūpervuds, toties līdzvērtīgs sāncensis jūtu sfērā. Nopietni aizrāvies, viņš kļuva neiedomājami neatlaidīgs un izdomu bagāts. Viņš mīlēja skaistas sievietes un aizvien meklēja jaunas dēkas, lai cik aizņemts bija darbā. Berenika bija savaldzinājusi viņu pirmajā acu uzmetienā. Šai burvīgajā dabas stūrītī, viena pati ar māti, Berenika šķita piemērots objekts viņa kaislībai, tomēr Steins saprata, ka vajadzēs rēķināties ar Kūpervudu un rīkoties piesardzīgi. Bet, ja nu Kūpervuds nav ne reizi pieminējis, ka ir Berenikas aizbildnis un ka tā dzīvo Steina namā, tad kāpēc gan Steins nevarētu apmeklēt Bereniku arī turpmāk, kamēr rodas kādi jauni apstākļi? Un, kad pienāca laiks atstāt Parīzi, Steins darīja to ar patiku, nolēmis darīt visu iespējamo, lai sastapšanās ar Bereniku sniegtu jo lielāku baudu.

Arī Berenika savukārt gaidīja šo sastapšanos. Viņa bija tērpusies iemīļotajās bālzaļajās drēbēs un izturējās rotaļīgāk, ne tik oficiāli kā pirmo reizi. Vai viņš labi pavadījis laiku Francijā? Kāds zirgs uzvarējis sacīkstēs — bēris ar balto plankumu pie acs vai lielais melnis ar baltajām kājām? Izrādījās, ka uzvarējis lielais melnis; Steins saņēmis divpadsmit tūkstošus franku lielu prēmiju,, bez tam vēl laimējis vairākas derības, tā ka kopsummā ieguvis trīsdesmit piecus tūkstošus franku.

— Ar to pilnīgi pietiek, lai kādu trūcīgu franču ģimeni pārvērstu par aristokrātiem, — Berenika jautri piemetināja.

— Nu, ziniet, franči ir taupīgi ļaudis, — Steins sacīja. — Ar tādu summu dažs labs franču zemnieks varētu kļūt par kungu tāpat kā mūsējais. Skotijā, kur cēlušies mana tēva senči, stāsta, ar šādu summu kļuvuši par grāfiem. — Viņš pasmaidīja, kavēdamies pārdomās. — Pirmais grāfs Steins esot iesācis ar mazāku kapitālu.

— Un tagadējais saņem tādu summu par vienu sacīksti!

— Šoreiz jā, bet vienmēr tā nav. Pagājušajā reizē sacīkstes man izmaksāja divreiz tik dārgi.

Viņi sēdēja uz peldošā namiņa klāja un gaidīja tēju. Garām paslīdēja laiva ar jautru airētāju baru, un Steins apvaicājās Berenikai, vai viņa esot tā prombūtnē vizinājusies ar smailīti vai laivu, kuru tik daudz viņa laivu piestātnē.

— O, jā. — viņa atbildēja. — Mēs ar misteru Tevis toku un pulkvedi Hoksberiju — viņš dzīvo netālu no Vimbldonas — izpētījām visu upi, nobraucām līdz Vindzorai un pretējā virzienā tālu aiz Marlovas. Runājām pat kādreiz nobraukt līdz Oksfordai.

— Ar laivu? — Steins jautāja.

— Pat ar divām vai trim. Pulkvedis Hoksberijs apsolījās sameklēt braucējus.

— Jauks cilvēks šis pulkvedis! Tātad jūs viņu pazīstat? Mēs esam draugi kopš bērnības. Tagad gan sen neesmu viņu saticis. Liekas, viņš bijis Indijā?

— Jā, tā viņš stāstīja.

— Tregesolas apkaime gan daudz gleznaināka, — Steins sacīja, atmezdams sarunu par Tevistoku un Hoksberiju. — Visapkārt jūra un klintis, tā ir pati klinšainākā vieta Anglijas piekrastē, skarba un dižena, bet tālāk — viršu klajumi un purvi, alvas un vara raktuves un senlaicīgas baznīcas, ja tās jūs interesē. Un klimats tieši brīnišķīgs, it sevišķi pašlaik. Man ļoti gribētos, lai jūs un jūsu māte apmeklētu Tregesolu. Man tur ir jauka neliela joma, kurā stāv mana jahta. Mēs varētu aizbraukt uz Silliju salām, tās ir tikai jūdzes trīsdesmit no Tregesolas.

— Cik jauki! Tas ir ļoti laipni no jums, — Berenika atsaucās, domās kavēdamās pie Kūpervuda un prātodama, kā viņš izturētos pret tādu braucienu. — Māt, vai tu nevēlies aizbraukt ar jahtu uz Silliju salām? — viņa sauca pa vaļējo logu. — Lordam Steinam esot jahta un pašam sava osta Tregesolā, un viņš domā, ka šāds brauciens mums ļoti patikšot.

Viņa jautri tērzēja tālāk ar vieglu pielaidības pieskaņu balsī. Steinu pat pārsteidza viņas nevērīgā izturēšanās pret uzaicinājumu, pēc kura daudzi centās kā pēc sevišķas laipnības.

Misis Kārtere pienāca pie loga.

— Atvainojiet manu meitu, lord Stein, — viņa sacīja. — Berenika ir ļoti patvaļīga meitene. Viņa nekad nav mani klausījusi un, cik man zināms, nevienu citu arī ne. Nu, bet, manuprāt, jūsu priekšlikums ir visai vilinošs, — te misis Kārtere paskatījās uz Bereniku, it kā lūgdama tai atļauju, — un es esmu pārliecināta, ka Bēvija domā tāpat.

— Dzersim tēju, — Berenika pārtrauca sarunu. — Un tad varat pavizināt mani pa upi, kaut gan man labāk patīk pašai braukāt ar smailīti. Bet varbūt iesim pastaigāties vai izspēlēsim kādu tenisa partiju. Esmu daudz trenējusies un domāju, ka nespēlēju slikti.

— Bet vai tenisa spēlei nebūs par karstu? — Steins iebilda.

— Sliņķis! Un es domāju, ka angļi spējīgi no visa atteikties, lai tikai varētu paskraidīt pa tenisa laukumu. Patiešām, Britānijas impērija sāk pagrimt!

Tomēr tenisu viņi šovakar nespēlēja, toties abi vizinājās smailītē pa Temzu un vēlāk nesteigdamies ēda vakariņas sveču gaismā. Steins aprakstīja Tregesolas jaukumus, — tiesa, muiža ir mazliet veclaicīga un nav tik moderni un glīti iekārtota kā daudzas laikmetīgas mājas Anglijā, toties pa logiem paveras skats uz jūru un klinšaino krastu, dīvainu un pat baigu savā mežonīgajā skaistumā.

Tomēr Berenika vēl aizvien baidījās pieņemt ielūgumu, kaut gan pati juta stipru vēlēšanos iepazīties ar Tregesolu, jo Steins bija tik gleznaini attēlojis tās jaukumus.

XLIII NODAĻA

Steinam un Berenikai piemita daudz kas kopīgs. Steins, līdzīgi Berenikai, bija pakļāvīgāks nekā Kupervuds un daudz nepraktiskāks. Skaidrs, ka Steins tālu atpalika no Kūpervuda plašu pasākumu novadā, kur Kūpervuda talants parādījās visā spožumā, toties Steins sevišķi izdevīgi izcēlās tai atmosfērā, kas tā vilināja Bereniku, — izmeklētā greznībā, pakļautā izsmalcinātas gaumes prasībām. Steina gaumi un dzīves uzskatus Berenika izprata ļoti ātri viņu īsajā vakara pastaigā, kad Steins neslēpdamies stāstīja par sevi. Tāpat kā Kūpervuds, viņš uzskatīja savu likteni par pilnīgi pieņemamu un pat nevēlējās nekā cita. Viņš bija bagāts. Viņš bija apdāvināts. Viņš bija dižciltīgs.

— Es pats gan neesmu darījis itin nekā, lai iegūtu vai nopelnītu kaut ko no tā, kas man pieder, — viņš atzinās.

— To es ticu, — Berenika iesmējās.

— Bet tur nekā nevar darīt, — viņš turjnnāja, nelikdamies dzirdam Berenikas piezīmi. — Pasaule jau tāda ir, taisnības tai trūkst: dažiem dots pāri par mēru, citiem trūkst paša nepieciešamākā.

— Te es jums piekrītu, — Berenika pēkšņi kļuva nopietna. — Dzīvē ir daudz kas liktenīgs un baismīgs: ir cilvēki, kuriem piešķirts viss skaistais, un ir tādi, kuru daļa ir briesmīga, negoda pilna vai atbaidīga.

Steins sāka stāstīt par sevi. Viņa tēvs gribējis, lai dēls precot kaimiņa, arī grāfa, meitu. Tomēr viņi, kā Steins izsacījās, neesot jutuši savstarpējas simpātijas. Un vēlāk Kembridžā Steins esot nolēmis atlikt precības un vispirms apceļot pasauli, lai labāk iepazītos ar dzīvi.

— Nelaime tikai tā, — Steins turpināja, — ka esmu pārāk pieradis ceļot. Un starplaikos starp lielākiem ceļojumiem jāapmeklē Londona, Parīze, Tregesola un Praiorskova, kad tā nav aizņemta.

— Manuprāt, nelaime ir cita, — Berenika piezīmēja. — Nav saprotams, ko vientuļš vecpuisis var darīt ar tik daudzām rezidencēm.

— Tās man kalpo izklaidēšanās vajadzībām, — Steins atbildēja. — Es rīkoju viesības un balles. Pie mums tā pieņemts, — domāju, ka būsiet to ievērojusi. No tā nav iespējams izvairīties. Bez tam pa laikam es strādāju un pat ļoti cītīgi.

— Aiz patikas?

— Jā, gandrīz tā. Darbs vismaz rada iekšēju saskaņu, sniedz zināmu līdzsvara sajūtu, kura noteikti nāk cilvēkam par labu.

Un viņš sāka attīstīt savu iemīļoto teoriju par to, cik maz nozīmē tituls, ja tas nebalstās uz personīgiem sasniegumiem. Pašlaik visas pasaules vērību izpelnījušies tie, kas darbojas zinātnes un tautsaimniecības novados, un tautsaimniecība viņu sevišķi interesējot.

— Bet es gribēju runāt ar jums par Tregesolu, nevis par tādiem jautājumiem, — viņš noslēdza sarunu. — Tregesola, par laimi, ir pārāk tāla un vientuļa vieta viesībām un ballēm, tāpēc man krietni jāpalauza galva, kad vēlos savākt tur lielāku ļaužu baru. Tregesola nemaz neatgādina Londonas apkārtni, nekā tamlīdzīga jūs tur neredzēsiet, un es bieži izmantoju Tregesolu kā patvērumu, kur paslēpties no visiem.

Berenika tūliņ nojauta, ka Steins grib nodibināt ar viņu tuvākas, draudzīgas attieksmes. Varbūt pats labākais tūliņ darīt visam galu, tūliņ uz vietas likt saprast, ka tuvošanās neiespējama. Bet cik žēl, ka jāatstumj cilvēks, kuram acīmredzot tikpat plaši dzīves uzskati kā viņai. Un, raugoties Steinā, kurš soļoja blakus, Berenika nodomāja, ka šis cilvēks varbūt spējīgs uzvarēt savus aizspriedumus un nedot virsroku dabiskajai reakcijai, kad viņa tam atklātu patiesās attieksmes ar Kūpervudu Viņš taču tagad ir Kūpervuda sabiedrotais un, jādomā, pietiekami cienī Kūpervudu, lai cienītu arī Bereniku.

Bet bez tam Steins viņai ļoti patika. Tāpēc viņa nolēma neturpināt vairs līdzšinējo sarunu. Tomēr otrā dienā, sastopoties rīta agrumā pie brokastīm, lai pēc tam dotos izjājienā, saruna atsākās no jauna. Steins sacīja, ka domājot aizbēgt uz Tregesolu, — viņam griboties ne vien atpūsties dažas dienas, bet arī mierīgā garā apsvērt nopietnas finansiālas problēmas, kurām pievēršama liela uzmanība.

— Redziet, es esmu uzņēmies krietni daudz darba, iesaistīdamies jūsu aizbildņa izplānotajā apakšzemes dzelzceļu izbūves pasākumā, — viņš atzinās. — Varbūt jums zināms, ka misters Kūpervuds izstrādājis visai sarežģītu programmu un uzskata par vajadzīgu nodrošināties ar manu palīdzību. Es savukārt mēģinu noskaidrot, vai patiešām spēšu viņam kaut ko palīdzēt.

Viņš apklusa, it kā gaidīdams Berenikas atbildi. Viņu zirgi soļoja cieši blakus. Berenika, šūpodamās seglos, stingri apņēmās neizsacīties par šo jautājumu.

— Misters Kūpervuds ir gan mans aizbildnis, — viņa beidzot pārtrauca klusumu, — bet viņa finansiālā darbība ir man noslēpums. Mani vairāk interesē visi tie skaistie priekšmeti, ko var nopirkt par naudu, nekā pati naudas iegūšana. — Un viņas sejai pārslīdēja smaids.

Steins uz mirkli pieturēja zirgu un pagriezies uzmeta skatienu Berenikai.

— Goda vārds, mēs abi esam vienādās domās! — viņš izsaucās. — Es bieži jautāju sev, kāpēc jāapkrauias ar visādiem darbiem, kad cilvēks tā mīl skaistumu. Dažkārt man taisni dusmas uz sevi.

Un Berenika domās atkal salīdzināja Steinu ar savu enerģijas pārpilno un nežēlīgo iemīļoto. Kūpervudam, šim varas kārajam finansu ģēnijam, mīlestība uz mākslu un skaistumu atradās otrā vietā, Steinam turpretī izkoptā estētiskā sajūta bija galvenā noteicēja. Steins ir personība, tāpat kā Kūpervuds, bez tam viņš ir bagāts un viņam pieder kaut kas tāds, kas Kūpervudam nav sasniedzams: tituls, dižciltīga izcelšanās un nedalīta sabiedrības atzinība. Šie pretstati bija jo interesanti tāpēc, ka Berenika redzēja, cik stipri ietekmējusi Steinu. Angļu aristokrāts pret Frenku Kūpervudu, amerikāņu finansistu, ielu dzelzceļu magnātu!

Jādama zem noslīgušiem zariem uz pelēkās, ābolainās ķēves, Berenika mēģināja iedomāties sevi lēdijas Steinas lomā Iespējams, ka viņiem pat būtu dēls un tas mantotu grāfa titulu. Bet — ak vai! — Berenika tūliņ iedomājās savu māti, daudziem pazīstamo Hetiju Staru no Luisvilas, un savas ne visai teicamās attieksmes ar Kūpervudu, kuras var ik mirkli izvērsties par skandālu. Jo no Eilīnas var gaidīt visu, un, ja nokaitina Kūpervudu, tad labs gals nav paredzams: viņa izdoma attiecībā uz intrigām un atriebību ir neizsmeļama. Berenikas nesenais saviļņojums izgaisa kā migla nesaudzīgā dienas gaismā. Uz mirkli viņa juta saltas tirpas, iedomādamās savu sarežģīto stāvokli, bet tad viņu daļēji nomierināja Steina vārdi:

— Vai jūs atļautu man pateikt, ka jūsu prāts un iejūtība ir tikpat apbrīnojami kā jūsu skaistums?

Un par spīti nomāktajai omai Berenika jautri pameta ar roku:

— Kāpēc ne? Vai domājat, ka neesmu spējīga pieņemt to, ko neesmu pelnījusi?

Viņa pievilka Steinu aizvien vairāk, un tāpēc viņam gribējās domāt, ka Berenikas un Kūpervuda attieksmes ir pašas parastākās. Kūpervudam taču vismaz piecdesmit pieci gadi, ja ne visi sešdesmit! Un Berenikai nevar būt vairāk par astoņpadsmit vai deviņpadsmit. Iespējams, ka viņa ir Kūpervuda ārlaulības meita. No otras puses, pilnīgi iespējams, ka viņas jaunība un skaistums savaldzinājuši Kūpervudu un viņš cenšas iekarot Berenikas labvēlību, apberot māti un meitu ar dāvanām un uzmanības pierādījumiem. Vērojot misis Karteri, Steins juta neskaidras šaubas. Ka viņa ir Berenikas māte, tas nav apstrīdams, jo abām tik liela līdzība. Tomēr Steina aizdomas neizgaisa. Bet patlaban viņam gribējās piedabūt Bereniku apmeklēt Tregesolu, un viņš lauzīja galvu, kā to panākt.

— Ar vienu gan jūs var apsveikt, mis Fleminga, — jums ir izcils aizbildnis. Viņš ir ārkārtīgi apdāvināts cilvēks.

— Tas ir tiesa, — Berenika atbildēja. — Cik interesanti, ka jūs tagad sadarbosieties ar viņu vai vismaz domājat to darīt.

— Pie reizes, vai jūs nezināt, kad misters Kūpervuds atbrauks no Amerikas?

— Pēdējās ziņas mēs saņēmām no Bostonas, — Berenika paskaidroja. — Viņam bija vēl daudz kas darāms Čikāgā un citur. Es tiešām nezinu, kad viņš var būt atpakaļ.

— Kad viņš atbrauks, es ceru, ka man būs prieks redzēt jūs visus savā namā, — Steins sacīja. — Bet mēs vēl neesam norunājuši par Tregesolu. Vai tad tik nepieciešams gaidīt uz mistera Kūpervuda atgriešanos?

— Domāju gan, — vismaz nedēļas trīs vai četras vajadzēs pagaidīt. Māte nejūtas labi, un viņas galvenā vēlēšanās pašlaik ir palikt šeit un atpūsties.

Viņa uzmundrinoši pasmaidīja un tai pašā laikā nodomāja, ka viss nokārtosies, ja Kūpervuds atgriezīsies vai viņa tam aizrakstīs vai telegrafēs. Viņai ļoti gribējās pieņemt ielūgumu. Un draudzība ar Steinu, kurai Kūpervuds iepriekš piekritis, kaut tā radusies viņa prombūtnē, varbūt palīdzēs viņam labāk sadarboties ar lordu. Tūliņ jāaizraksta Kūpervudam.

— Bet vai jūs varēsiet atbraukt pēc trim vai četrām nedēļām? — Steins jautāja.

— Noteikti. Un es nemaz nešaubos, ka tas būs ļoti. patīkams brauciens.

Steinam gribot negribot bija ar to jāsamierinās. Skaidrs, ka šai jaunajai amerikāņu skaistulei nav vajadzīgs ne viņš, ne Tregesola, ne viņa sakari ar dižciltīgām aprindām. Tā ir neatkarīga persona, kas paradusi rīkoties pēc sava prāta, un tas jāņem vērā.

XLIV NODAĻA

Lai gan Berenika vēl nebija izšķīrusies, vai ir gudri draudzēties ar Steinu, tomēr šo draudzības nostiprināšanos daļēji veicināja pats Kūpervuds, joprojām uzturēdamies Ņujorkā. Viņš bija atrakstījis, ka pirms prezidenta vēlēšanām nevarēs atgriezties, lai gan īstais iemesls bija Lorna. Viņš pat bija tālredzīgi piemetinājis, ka izsaukšot Bereniku uz Ņujorku vai Čikāgu, ja vajadzēšot palikt ilgāk Amerikā, nekā paredzēts.

Ja šī vēstule arī ierosināja pārdomas, tad tomēr nemodināja nekādas aizdomas. Un varbūt viss būtu palicis bez pārmaiņām, ja Berenika nebūtu saņēmusi kādu nedēļu pēc sarunas ar Steinu Eilīnas atsūtīto avīžu rakstiņu. Kādu rītu, kārtodama pienākušo pastu savā guļamistabā, kuras logi izgāja uz austrumiem, Berenika pamanīja vienkāršu aploksni, adresētu uz viņas dzīvokli Ņujorkā un pārsūtītu uz šejieni. Aploksnē bija vairākas Lornas Merisas fotogrāfijas un viņas priekšnesumu apraksti, kā arī izgriezums no avīžu hronikas, kas skanēja tā:

«Baumas, kas pašlaik klīst pa visu pilsētu, stāsta par visā pasaulē pazīstamu arhimiljonāru un viņa pašreizējo aizraušanos ar kādu populāru dejotāju, sezonas zvaigzni. Ja var ticēt valodām, tad visam šim notikumam ir ļoti romantisks raksturs. Stāsta, ka šis džentlmenis, kurš kļuvis slavens ar saviem finansiālajiem panākumiem kādā Vidusrietumu pilsētā, tāpat kā ar savu vājību pret jaunām un skaistām meitenēm, sastapis kādā mūsu zemes attālākā pilsētā visburvīgāko baleta mākslas pārstāvi, tagadējo sezonas zvaigzni, un uzvarējis to ar pirmo acu uzmetienu. Lai gan šis mecenāts ir ārkārtīgi bagāts un, kā visiem zināms, neskopojas ar naudu un apber dārgām balvām tos, kam laimējies piesaistīt viņa vērību, viņš tomēr nav pieprasījis, lai dejotāja pamet skatuvi un seko viņam uz Eiropu, no kurienes viņš pats nesen atgriezies, lai sameklētu kapitālu iecerētajam pasākumam. Drīzāk otrādi: viņš šķiet tiktāl aizrāvies, ka acīmredzot ļāvies pierunāties un paliks šeit. Eiropa aicina, bet viņš atlicis lielākā finansiālā pasākuma izvēršanu savā mūžā, lai mierā gozētos sava nesen atklātā spīdekļa staros. Par velti franti zīda cilindros gaida pie teātra izejas, — privāts auto aiznes viņu pielūgsmes priekšmetu pretī tādai līksmei, kādu mēs varam tikai iedomāties. Visos klubos, restorānos un bāros nav citu sarunu kā vien par šo romānu, jo tā noslēgums nevienam nav skaidrs, kaut gan Eiropu nevar piespiest gaidīt līdz bezgalībai. Veni, vidi, vici!11»

Pirmajā mirklī Berenika jutās drīzāk pārsteigta nekā aizvainota. Kūpervuda dedzīgā pielūgsme, tas lielais apmierinājums, kuru viņš teicās smeļamies viņas sabiedrībā un savā darbā, bija iemidzinājis viņas aizdomas un radījis pārliecību, ka nekas viņai nedraud. Taču, iedziļinādamās Lornas fotogrāfijās, Berenika tūliņ nojauta, cik daudz jutekliskas kvēles ir šai Kūpervuda jaunajā favorītē. Vai patiešām taisnība, ka viņš tik drīz atradis sev citu sievieti? Nē, to viņa neparko tam nepiedos! Vēl pirms diviem isēnešiem viņš bija dēvējis Bereniku par visas sievišķības augstāko sasniegumu, apgalvojis, ka viņai nav jābīstas ne no vīriešu nepastāvības, ne sieviešu sāncensības. Un tomēr viņš kavējas Ņujorkā, kur nekas cits viņu netur, vienīgi Lorna, un tad vēl nekautrējas rakstīt visādas blēņas par prezidenta vēlēšanām!

Pamazām Bereniku pārņēma dziļas dusmas. Viņas šīferzilās acis kļuva saltas. Tomēr veselīgais saprāts nāca viņai palīgā. Vai tad nav viņas varā laist darbā savu asāko ieroci? Te ir Tevistoks, — kaut viņš ir tikai āksts, taču ieņem tādu sabiedrisko stāvokli, ka viņu ar māti bieži ielūdz pat galms. Tāpat citi — daudzu pievilcīgu un sabiedrībā augsti stāvošu vīriešu skatieni šais jaunajās aprindās viņai uzsaukuši nepārprotamā valodā: «Izvēlies mani!» Un, beidzot, te ir lords Steins.

Bet, lai cik naidīgas bija Berenikas pirmās domas par Kupervudu, viņai prātā nenāca spert kādu izmisīgu soli. Kūpervuds bija un palika viņai tuvs. Viņi abi bija paspējuši nojaust un saprast, cik nepieciešami viens otram. Berenika bija pārsteigta, aizvainota, sāpināta, viņā virda dusmas, taču viņa nedomāja saraut visus sakarus. Vai jau agrāk viņu nebija mocījušas šaubas par to, vai izdosies ar savu pievilcību un raksturu likt Kūpervudam galīgi atteikties no agrākajām paražām un tieksmēm? Sirds dziļumos viņa bija pieļāvusi, gandrīz vai noticējusi, ka tas neizdosies. Labākajā gadījumā, tā viņa cerēja, viņiem izdosies saglabāt, pateicoties raksturu un interešu vienādībai, ja arī ne maigas, tad abiem izdevīgas attieksmes. Bet nu viņai jāatzīstas — un tik drīz! — ka viss sabrucis. Nē, viņa, domādama tiklab par savu, kā Kupervuda nākotni, negribēja tam piekrist. Līdz šim taču viss bija ritējis tik jauki.

Viņa bija aizrakstījusi Kūpervudam par Steina ielūgumu un nolēmusi gaidīt atbildi. Bet tagad, kad viņas acu priekšā atradās tāds Kūpervuda neuzticības pierādījums, viņa izšķīrās, ka pieņems viņa gaišības ielūgumu un iekairinās viņa aizraušanos, lai kāds būtu viņas galīgais lēmums attiecībā uz Kūpervudu. Vēlāk redzēs, kā jārīkojas. Interesanti, ko teiks Kūpervuds, redzot, cik dziļi iemīlējies Steins.

Un tā viņa aizrakstīja Steinam, ka mātes veselība uzlabojusies un tai būtu vēlams pārmainīt apkārtni, tāpēc viņa ar pateicību pieņemot Steina atkārtoto ielūgumu, kas bija atsūtīts pirms dažām dienām.

Kūpervudam viņa vairs nerakstīs, tā viņa apņēmās. Un, tā kā viņa nedomā kompromitēties ar Steinu, tad nedarīs neko tādu, kas varētu šo apciemojumu pārvērst par lūzumu viņas un Kūpervuda attieksmēs. Tagad labāk der nogaidīt un novērot, kā Kūpervudu ietekmēs viņas klusēšana.

XLV NODAĻA

Kūpervuds Ņujorkā vēl aizvien atradās jaunās kaislības varā, tomēr viņa apziņas dziļumos bija domas par Bereniku, kuras nedeva tam miera. Kā parasti gadījās, viņa jutekliskie prieki nevilkās ilgi. Viņa asinīs bija kaut kas tāds, kas ar laiku spieda viņu neizbēgami un pašam negaidot atsalt pret nesenās aizraušanās objektu. Tomēr, iepazinies ar Bereniku, viņš pirmo reizi mūžā nojauda, ka te nepaliks uzvarētājs, bet tiks uzvarēts, jo viņu attieksmes nebalstījās tikai uz fizisko tuvumu, bet prasīja daudz garīga spēka. Pretstatā citām sievietēm Berenika ieviesa viņa dzīvē ne tikai kaisli un iegūšanas prieku, bet arī iejūtīgi apstaroja to ar daili un radošu domu.

Bija vēl divi apstākļi, kas spieda Kūpervudu uz pārdomām. Pirmais un svarīgākais bija Berenikas vēstule, kurā viņa paziņoja, ka Praiorskovā ieradies Steins un ielūdzis viņu un māti paviesoties Tregesolā. Šī vēsts Kūpervudu stipri satrauca, jo viņš apzinājās, cik pievilcīgs ir Steins gan fiziski, gan garīgi. Viņš nojauta, ka Berenikai tāds vīrietis var patikt. Vai tūliņ pārtraukt visus sakarus ar Lornu un steigties uz Angliju, lai aizkavētu Steinu tuvoties Berenikai? Jeb pagaidīt vēl kādu laiciņu, izbaudīt līdz galam Lornas tuvību un reizē parādīt Berenikai, ka nav nemaz greizsirdīgs uz Steinu un nepavisam nebīstas no tāda dižciltīga un spējīga sāncenša? Tas liktu Berenikai padomāt, vai Kūpervuds tomēr nav drošākais balsts no abiem.

Otrs iemesls, kas aptumšoja Kūpervuda labo omu, bija pēkšņā un pavisam negaidītā Kerolainas Hendas saslimšana. No visām Berenikas priekšgājējām neviena nebija Kūpervudam tik tuva un tik labi nesaprata viņu kā Kerolaina Henda. Viņa vēl līdz pēdējam laikam mēdza sūtīt tam draudzīgas, asprātīgas vēstules, kas apliecināja viņas nemainīgo pieķeršanos, un vēlēja viņam panākumus Londonas pasākumā. Un nu viņš saņēma īsu zīmīti, ka Kerolainai drīzumā operēšot aklo zarnu. Lai viņš atbraucot uz vienu vai divām stundām. Viņai daudz kas sakāms. Ja jau viņš ieradies Amerikā, tad, jādomā, varēšot atbraukt uz Čikāgu. Un Kūpervuds uzskatīja par savu pienākumu aizbraukt uz Čikāgu un satikties ar Kerolainu.

Kūpervudam nekad vēl visā mūžā nebija gadījies sēdēt pie kādas mīļākās slimības gultas. Visas viņa pārejošās dēkas saistījās ar jaunību, līksmi, skaistumu. Bet tagad, atbraucot Čikāgā un ieraugot Keriju, kā viņš mēdza to dēvēt, mokoties lielās sāpēs un rīkojoties braukt uz slimnīcu, viņš neviļus iegrima domās par cilvēku dzīves nīcību. Izrādījās, ka Kerolaina aicinājusi viņu arī tāpēc, lai lūgtu padomu. Nevarot zināt, kā viss beigšoties, tā viņa šķietami moži sacīja, bet viņa lūdzot Kūpervudu, lai tas izpildītu kādu vēlēšanos. Viņai Kolorādo dzīvojot māsa ar diviem bērniem, viņa ļoti mīlot šos tuviniekus un gribētu pārrakstīt uz to vārda savas obligācijas, kuras pats Kūpervuds bija ieteicis viņai iegādāties un glabāja savā Ņujorkas bankā.

Kūpervuds pasteidzās pārvērst visu par joku: Kerolaina pārāk ātri sākot domāt par nāvi, — viņš taču esot par divdesmit pieciem gadiem vecāks! Tomēr klusībā viņš nodomāja, ka viss iespējams. Tikpat labi var nomirt Kerolaina kā visi pārējie — Lorna, Berenika un citi. Un cik veltīga, cik ātri skrejoša ir cilvēku īsā cīņa! Un viņš sešdesmit gadu vecumā metas par jaunu šai cīņā ar jaunekļa sparu, kamēr trīsdesmit piecus gadus vecā Kerolaina ar šausmām domā, ka viņas dzīve tuvojas galam. Nejēdzīgi! Bēdīgi!

Kerolainas ļaunās nojautas piepildījās, viņa nomira slimnīcā, pavadījusi tur divas dienas. Uzzinājis par viņas nāvi, Kūpervuds uzskatīja par prātīgāku tūliņ atstāt Čikāgu, jo visi apkaimē zināja, ka Kerolaina ir viņa mīļākā. Tomēr pirms aizbraukšanas viņš atsauca kādu savu juristu un paskaidroja tam, kas darāms.

Kerolainas nāve neizgaisa viņam no prāta. Cik moža, spara pilna, pārgalvīga bija šī sieviete, pat rīkodamās doties uz slimnīcu! Kad viņš izsacīja nožēlu, ka nevar viņu pavadīt, Kerolaina atbildēja (un tie bija viņas pēdējie vārdi): «Tu mani pazīsti, Frenk, šādā gadījumā es varu iztikt solo, bez pavadījuma. Tikai nebrauc projām, kamēr neesmu atpakaļ. Man vēl pietiks spēka vienam otram duetam.»

Bet atpakaļ viņa neatnāca. Un reizē ar viņu aizgāja nebūtībā atmiņas par labāko laiku Čikāgā, par tām dienām, kad Kūpervuds cīnījās pilnā sparā un varēja veltīt tikai īsus mirkļus Kerolainai. Un nu viņas vairs nav. Tāpat Eilīna ir aizgājusi no viņa dzīves, lai gan ārēji stāv viņam līdzās. Aizgājusi Hagenīna, aizgājusi Stīfenija Platova un daudzas citas. Bet viņš vēl ir dzīvs. Cik gadu viņam atlicis? Un viņu pēkšņi sagrāba neatvairāmas ilgas pec Berenikas.

XLVI NODAĻA

Tomēr atbrīvoties no Lornas nebija tik vienkārši. Lornai netrūka savu slīpētu paņēmienu, tāpat kā Berenikai, ka Ārletei Veinai, Kerolainai Hendai vai jebkurai no daiļavām, kuras kādreiz bija iepriecējušas Kūpervudu. Tāds pielūdzējs ka daudzinātais Kūpervuds bija pārāk vērtīgs, lai no viņa atteiktos bez cīņas.

— Vai tu ilgi domā uzturēties Londonā? Vai tu man bieži rakstīsi? Vai tu neatgriezīsies uz Ziemsvētkiem? Vai vismaz ap februāri? Zini, tas jau izlemts, ka mēs paliksim Ņujorkā visu ziemu. Runā pat, ka mēs vēlāk braukšot uz Londonu. Vai tev patiks, ka es tur ieradīšos?

Viņa bija ieritinājusies Kūpervudam klēpī un maigi čukstēja tam ausī. Viņš var būt mierīgs: kad Lorna ieradīsies Londonā, viņa tikpat maz apgrūtinās Kūpervudu kā te Ņujorkā. Viņa taču zina, ka tur ir Eilīna un daudz dažādu darīšanu.

Bet Kūpervuds, kura domas nodarbināja Berenika un Steins, bija citos uzskatos. Tiesa, Lorna bija spējīga sacelt viņā veselu kaisles vētru, bet garīgā un estētiskā ziņā, tāpat prasmē izturēties sabiedrībā viņa stāvēja pārāk tālu no Berenikas, un šo starpību Kūpervuds beidzot sāka just. Šis sakars jāizbeidz bez žēlastības un vilcināšanās.

Lai gan Kūpervuds bija vairākkārt rakstījis un telegrafējis Berenikai, tomēr pēc viņas vēstules, kurā tā ziņoja par Steina vizīti un lika manīt savu vēlēšanos apmeklēt Tregesolu, nebija saņēmis ne rindiņas. Pakāpeniski viņš nāca uz domām, ka Berenikas klusēšanai ir kāds sakars ar zināmo rakstu avīzēs. Nojauta lika viņam nerakstīt vairs, bet doties bez kavēšanās uz- Londonu.

Un tā pēc kādas nakts, pavadītas kopā ar Lornu, viņš sāka bruģēt ceļu uz atkāpšanos. Tas notika no rīta, kamēr Lorna ģērbās, lai dotos uz brokastīm, kur viņa bija ielūgta.

— Lorna, mums abiem jāaprunājas. Tu zini, ka mums jāšķiras, — es braucu uz Angliju.

Un, neliekoties dzirdam viņas jautājumus un iebildumus, ar ko tā laiku pa laikam centās viņu pārtraukt, Kūpervuds izstāstīja visu neslēpdamies, zināms, neminot Berenikas vārdu. Jā, viņam ir cita sieviete. Viņš bijis laimīgs ar to, un galvenais un nepieciešamākais viņa dzīvē ir paturēt šīs attieksmes. Tāpat nedrīkst aizmirst par Eilīnu un viņa īpatnējo darba lauku Londonā. Lorna nedrīkst iedomāties, ka viņu sakars ilgs mūžīgi. Viņu attieksmes bijušas ļoti skaistas. Arī vēl tagad tās ir skaistas. Tomēr...

Par spīti Lornas lūgumiem un zināmos mirkļos pat asaru straumēm Kūpervuds runāja ar viņu kā karalis ar kādreiz mīlētu, bet nu jau apnikušu favorīti. Viņa sēdēja kā sastingusi, dziļi aizskarta, nomākta un apkaunota. Taisni neticami, ka viss bija tik ātri beidzies! Un tomēr, lūkodamās Kūpervudā, viņa saprata, ka tā jābūt. Ne reizi visās kopā pavadītajās stundas Kupervuds nebija sacījis, ka mīl viņu no sirds vai ka viņu mīlestība nebeigsies. Viņš nepiederēja pie tiem, kas runā tamlīdzīgus vārdus. Bet viņa taču ir tik skaista, tik apdāvināta, — vai tas ticams, ka vīrietis, kaut tas būtu Kupervuds, spēj tik viegli pamest viņu, reiz izbaudījis viņas mīlas svētlaimi? Kā viņš var nākt ar šādu priekšlikumu? Frenks Kupervuds, viņas vectēva brālis, patiešam viņas pašas miesa un asinis un vēl viņas mīļākais!

Bet Kūpervuds stāvēja viņas priekšā valdonīgs, apņēmīgs un aukstasinīgs — reizē soģis un mīlētājs! Protams, viņus saista asinsradniecība, un tāpēc viņi nekļūšot sveši viens otram, jo viņš jūtot pret Lornu patiesas simpātijas. Tomēr citādu attieksmju viņiem vairs nebūšot.

Un viņš palika pie sava, kaut gan pēdējās dienās pirms viņa aizbraukšanas vēl notika ilgas sarunas: Lorna centās pierādīt, ka Kūpervuds nedrīkstot no viņas novērsties, jo viņi ir radinieki; viņa savukārt nedomājot iejaukties viņa dzīvē. Kūpervuds atbildēja, ka to rādīšot nākotne. Domās viņš visu laiku bija pie Berenikas. Viņš pietiekami labi pazina Bereniku un saprata, ka par spīti dēkai ar Lornu Berenika no viņa neaizies. Bet viņa var justies atbrīvota no visām saistībām, un tad viņš zaudēs tās draudzīgo atbalstņ un pieķeršanos. Un nu vēl šis Steins parādījies uz skatuves! Jāpasteidzas ar aizbraukšanu, — Berenika taču nav materiāli atkarīga no viņa. Jānoslēdz miers ar viņu iespējami drīzāk.

Tikai pabeidzis visus priekšdarbus, Kūpervuds atrada par vajadzīgu pateikt Eilīnai, ka viņiem jāatgriežas Londonā. Ieradies vakarā mājās, lai viņai to paziņotu, Kūpervuds sastapās namdurvīs ar Tolliferu, kurš patlaban gāja projām. Kūpervuds laipni sasveicinājās ar viņu un pēc pāris jautājumiem par tā dzīvi Ņujorkā it kā starp citu piezīmēja, ka abi ar Eilīnu tuvākās dienās braucot uz Londonu. Ar to pilnīgi pietika, lai Tollifers saprastu, ka jābrauc arī viņam; Tollifers nopriecājās par to: nu viņš varēs braukt uz Parīzi pie Merigoldas Breinerdas.

Bet cik veikli un izmanīgi šis Kūpervuds nokārto savas darīšanas! Ņujorkā viņš kavē laiku ar Lornu, ārzemēs velns zina ar ko un vēl izrīko Eilīnu un viņu, lai tie seko uz Londonu vai Eiropu! Un pie tam viņam tik nesatricināms izskats, kas bija pārsteidzis Tolliferu jau pirmajā sastapšanās reizē. Un viņam, Tolliferam, saņemot šādu jaunu rīkojumu, jāizjauc un jāpārkārto visi savi plāni, lai šis otrais varētu netraucēts baudīt dzīvi un panākt ātri un droši visu, ko vēlas!

XLVII NODAĻA

Septembra beigās Berenika pavadīja četras dienas Tregesolā, priecādamās par dabas skaistumu un sirmās senatnes pieminekļiem. Steins bija ielūdzis Tregesolā misteru un misis Veilerus, omulīgu un patīkamu pāri, kuri dzīvoja tepat kaimiņos, kā arī Vorenu Šārplesu, bagātu visai nozīmīgas zivjrūpniecības nozares vadītāju, kurš jau sen bija pārgājis no rūpnieku kārtas džentlmeņu kārtā. Visiem trim bija pienākums kavēt laiku misis Kārterei.

Tuvāk iepazinusies ar Steinu, Berenika pārliecinājās, ka viņš, kā pats bija izsacījies, veltī tikpat daudz uzmanības izpriecām kā darīšanām. Citiem vārdiem sakot, viņš prata ņemt no dzīves visu, ko tā sniedza. Steins jūsmoja par savu muižu un tās apkārtni — bezgalīgu, viršiem apaugušu līdzenumu, kuru vienā pusē ieslēdza meži, bet otrā Anglijas rietumu piekraste ar savām klintīm un līčiem. Viņš centās pastāvīgi uzturēties Berenikas tuvumā, rādīja viņai klajumos gigantiskus akmeņus rindās vai lokos, no kuriem dvesa kaut kas noslēpumains un pirmatnēji skarbs, — iespējams, ka senie druīdi vai citi priesteri bija uz tiem upurējuši. Viņš stāstīja Berenikai par vara un alvas raktuvēm, kuras te pastāvējušas vēl pirms romiešu laikiem, par lielām zvejas flotilēm, kas devušās atklātā jūrā no Mauntas līča, Sentaivzas un Penzansas, un par senu cilti, kas vēl joprojām mīt apkārtējos ciemos. Arī viņa muižā mīt daži no šās cilts pārstāvjiem un runā tagad gandrīz pavisam aizmirstā valodā. Mauntas līcī bija noenkurota lorda Steina jahta, tanī, kā Berenika pārliecinājās, varēja novietoties ap divpadsmit cilvēku. Un no paša augstākā pakalna Tregesolas apkaimē varēja saskatīt Lamanšu un Sv. Džordža kanalu.

Berenika drīz vien noprata, ka Steins lepojas ar šo mežonīgo apvidu gandrīz tikpat daudz kā ar saviem šejienes īpašumiem. Tieši te viņš jutās kā īsts lords, visu cienīts un godāts. Iespējams, ka ar laiku, tapis prātīgāks, viņš apmetīsies te uz visiem laikiem. Bereniku gan šādas izredzes nevilināja. Te viss bija pārāk kails un mežonīgs, lai gan Berenikai šī ainava patika. Tregesolhollu, garu, pelēku, drūmu celtni, Berenikas acīs paglaba tikai iekšējās iekārtas krāšņums: koši krāsaini aizkari un paklaji, senlaicīgas franču mēbeles, Francijas un Anglijas vecmeistaru gleznas un gluži moderna elektriskā apgaismošana un kanalizācija. Visvairāk Bereniku pārsteidza bibliotēka, pret kuru viņa izjuta pat godbijību, — te grāfi Steini bija kopš paaudzēm krājuši grāmatas ap pusotra simta gadu, un tagad te atradās īsti dārgumi no bibliofīla viedokļa.

Laiks Tregesolā aizritēja vienās izpriecās: viņi vizinājās jahtā, peldējās, rīkoja piknikus klinšu pakājē, un Berenika aizvien vairāk brīnījās par Steinu: viņā bija jūtama dīvaina, parupja vienkāršība, kura diezin kā nesaskanēja ar viņa mīlestību uz komfortu un ērtībām. Viņš bija stiprs, ko viņš pierādīja, reizes piecas sešas ieķerdamies ar rokām zarā un pievilkdams ķermeni klāt. Tāpat viņš bija lielisks peldētājs. Viņš iedrošinājās peldēt tik tālu sabangotā jūrā, ka Berenikai atlika tikai noskatīties bailēs un apbrīnā. Viņš nemitīgi centās izdibināt, kā Berenika izturas pret visu, kas viņam patīkams, un nevarēja vien nopriecāties, ja viņu domas sakrita, tāpat viņš pastāvīgi gudroja par jaunām izpriecām, kad viņi sastapšoties nākamajā reizē.

Taču, lai cik pievilcīgs bija Steins, lai cik interesanta bija pazīšanās ar viņu un vēl par spīti zvēresta lauzējam Kūpervudam, Berenika tomēr, labi pārdomājusi, nāca pie slēdziena, ka viņam trūkst Kūpervuda versmīgās enerģijas. Steinu neapstaroja varas un gigantisku pasākumu oreols. Viņam pietika ar nodrošinātu stāvokli, viņš nekāroja slavas tauru skaņas un pūļa sajūsmas kliedzienus, kas pavada šās pasaules varenos un to straujo augšupeju panākumu spožumā. Bet tieši par to Berenika bija dievinājusi un vēl tagad dievināja Kūpervudu. Arī tagad, kad viņi bija šķirti un Kūpervuds pievērsies citai sievietei, un viņa tēls prombūtnes laikā sācis bālēt Berenikas sirdī, tomēr visas viņas domas vijās ap Kūpervudu, lai gan viņa nespēja palikt vienaldzīga pret Steina, rakstura piekāpīgākā un lēnīgākā vīrieša, pievilcību. Bet vai nav iespejams, ka viņai jāuzveic tieksme pēc Kūpervuda un jasasprindzina visi spēki, lai beidzot iekarotu stabilu stāvokli sabiedrībā, savaldzinot Steinu vai kādu viņam līdzīgu personu? Nav ko noliegt, viņai patiešām gribas iegūt jel kādu atbalsta punktu. Kas zina, kā rīkosies Eilīna, uzzinājusi, ka Berenika atrodas Anglijā un kopā ar Kūpervudu? Varbūt viņa jau to zina? Gandrīz pilnīgi ticams, ka tā ir Eilīna, kas atsūtījusi avīzes izgriezumu. Un mātes pagātne — vai to vienmēr izdosies noslēpt? Bet Steins taču nopietni iemīlējies Berenikā. Varbūt viņš pat precētu to, ja zināmi fakti nenāktu gaismā. Bet varbūt arī tad, ja viņš visu uzzinātu, viņš tomēr papūlētos palīdzēt Berenikai noslēpt visu, kas traucētu viņu laimi.

Kādreiz rīta agrumā viņi atgriezās ar Steinu Tregesolā pēc izjājiena pa viņa tuksnesīgajiem īpašumiem, un Berenika domās vaicāja sev: cik stipri saista Steinu savas šķiras tradīcijas un paražas un cik lielus upurus viņš spējīgs nest, lai paturētu savā tuvumā cilvēku, kas viņam patiesi dārgs?

XLVIII NODAĻA

Londona. Parastā reportieru saceltā kņada sakarā ar mistera un misis Kūpervudu atgriešanos. Berenika jau no agrāk saņemtajām telegrammām zināja par Kūpervuda ierašanos, bet Kūpervudu interesēja tikai viens jautājums: kā panākt, lai starp viņu un Bereniku atkal valda saticība un mīlestība?

Steins bija vislabākajā omā, jo Kūpervuda prombūtnes laikā bija guvis panākumus ne vien apakšzemes dzelzceļu būves jautājumā, bet arī iekarojis Kūpervuda aizbildināmās simpātijas. Taisnību sakot, daudz netrūka, lai Steins būtu pilnīgi iemīlējies. Pēc Berenikas viesošanās Tregesolā viņš bija vairākas reizes ieradies Praiorskovā. Cerības uz panākumiem spārnoja viņu un padarīja neatlaidīgu. Iespējams, ka viņš uzveic, ka Berenika iemīl viņu un ir ar mieru tapt viņa sieva. Kūpervuds diezin vai cels iebildumus. Šādas saites tikai pastiprinātu viņu sadarbību. Protams, jāpacenšas uzzināt vairāk par Bereniku un tās attieksmēm ar Kūpervudu. Pagaidām Steins nebija pūlējies to noskaidrot. Bet, ja arī Berenikas pagātne nebūtu nevainojama, viņa ir un paliek pati apburošākā sieviete, kādu Steins jebkad pazinis. Un viņa nemaz necenšas pievilināt Steinu; tas ir viņš, kas neatlaidīgi seko tās pēdās.

Tikmēr Berenika gan priecājās, gan bažījās par diviem apstākļiem: pirmkārt, Steins likās esam stipri iemīlējies viņā, otrkārt, pēc vizītes Tregesolā Steins starp citiem priekšlikumiem bija minējis arī izbraucienu viņa jahtā «Aiola» rudens beigās, solīdamies uzaicināt Bereniku ar māti un Kūpervudus. Viņi iegriezīšoties Kausā, kur ap to laiku mēdzot uzturēties karalis Eduards un karaliene Aleksandra; un Steinam sagadātu lielu prieku stādīt priekšā savus viesus karalim un karalienei, jo tie esot seni draugi viņa tēvam.

Kad Steins pieminēja Eilīnu, Berenikai pārskrēja aukstas tirpas. Ja Eilīna būs ar mieru doties izbraucienā, tad ne Berenika, ne viņas māte nevar piedalīties. Ja turpretī Eilīna atsakās, tad jāatrod ticams paskaidrojums, kas apmierinātu Steinu. Un, ja Berenika un Kūpervuds pieņemtu uzaicinājumu, tad abiem iepriekš japanāk kāda vienošanās, kaut arī tīri ārēja, bet to Berenika patlaban nemaz nevēlējās. Nebraukt kopā ar Kūpervudu vai braukt bez viņa nozīmētu galīgi izstumt viņu no savas dzīves. Un tas atkal saistās ar izskaidrošanos un pārmaiņām attieksmēs, kas var būt liktenīgs pagrieziens viņiem abiem.

Lai cik nopietnas bija Berenikas dusmas uz Kūpervudu, stāvoklis neatļāva pārsteidzīgu rīcību. Var jau sapņot par laulībām ar Steinu, bet ir taču skaidrs, ka bez Kūpervuda labās gribas viņa netiks ārā no neskaitāmām grūtībām un sarežģījumiem, kas draud no visām pusēm. Ja Kūpervuds saniknosies, viņš iznīcinās Bereniku. Ja viņa kļūs Kūpervudam vienaldzīga, viņš ļaus Eilīnai un pārējiem Bereniku iznīcināt. Vairākkārt apsvērusi to visu, Berenika saprata, ka tiklab aiz sava rakstura, kā aiz dzīves uzskatiem Kūpervuds viņai nesalīdzināmi tuvāks par Steinu. Kopā ar Kūpervudu viņa pati kļūst stiprāka. Un, lai gan daudz kas runā Steinam par labu, tomēr paliek neapstrīdams tas fakts, ka Steins netiek līdzi Kūpervudam ne spēkā, ne apdāvinātības un izmaņas ziņā, tāpat Kūpervuds ir vienkāršāks, dabiskāks un cilvēciskāks visos sadzīves jautājumos. Un tieši tas vairāk par visu citu piespieda Bereniku apzināties, ka viņa alkst būt kopā ar Kūpervudu, ne ar kādu citu, dzirdēt Kūpervuda balsi, vērot viņa kustības, just viņa neizsīkstošo enerģiju un bezbailīgo pieeju dzīvei. Kad viņš līdzās, viņas spēki pieaug, bet kas notiks, ja viņai pietrūks Kūpervuda stiprā atbalsta? Tāpēc Berenika nedeva Steinam noteiktu atbildi, atsaukdamās uz sava aizbildņa neaprēķināmo raksturu un ieteica pagaidīt ar ielūgumu, kamēr Kūpervuds ieradīsies Anglijā. Viņai pašai, tā viņa ar smaidu piemetināja, izbrauciens ar jahtu liekoties visai vilinošs. Ja Steins atstāšot visu viņas ziņā, tad iespējams, ka brauciens notikšot.

Kad Kūpervuds ieradās hotelī, Berenika apsveica viņu jautri, kaut gan mazliet formāli, tomēr ne ar vaibstu neparādīdama, kāds nemiers viņu plosa. Tomēr Kūpervuds prata ne tikai mirklī nojaust briesmas, bet arī nekļūdīgi uzminēt, kā pret viņu izturas klātesošie, un tāpēc tūliņ uztvēra Berenikas naidīgo modrību. Ne par velti jau sen pirms atbraukšanas Anglijā viņš bija nācis pie pārliecības, ka Berenikai zināms viņa romāns ar Lornu. Tagad viņš to juta taisni fiziski un sasprindzināja visus spēkus, gatavs saņemt jebkuru uzbrukumu. Viņš nolēma neizvairīties un neko neslēpt, — tikai vispirms jānogaida, kā izturēsies Berenika.

Un nu viņi ir Praiorskovā, ko rudens izrotājis pēc sava prāta, sārtojot un zeltojat koku lapas. Virs upes pat pusdienas laikā, kad viņš ieradās, viļņoja balti miglas vāli. Tuvodamies mājai, Kūpervuds ar nožēlu nodomāja, cik daudz saulainu vasaras dienu būtu varējis te pavadīt Berenikas sabiedrībā. Tagad galvenais — būt atklātam, lai Berenika no jauna sajūt, kāds viņš ir īstenībā. Šis paņēmiens jau daudzkārt izrādījies derīgs un palīdzējis tikt gala ar tik daudzām grūtībām, gan tas noderēs arī šoreiz. Labi, viņam bijusi Lorna, bet vai te nebija Steins? Vai Berenika vainīga vai ne, bet viņš liks tai pārdomāt pašai savu uzvešanos.

Aiz dzīvžoga Kūpervuds ieraudzīja dārznieku Pigotu, kurš apgrieza krūmus un godbijīgi sveicināja viņu. Aplokā pie Steina zirgu kūtīm rudens saulē sildījās zirgi, bet pie kūts durvīm divi zirgupuiši tīrīja iejūglietas. Pa mauru smaidīdama steidzās pretī misis Kārtere, acīmredzot viņai nebija jausmas par problēmām, kas mocīja meitu un Kūpervudu. Misis Kārteres laipnais apsveikums atklāja Kupervudam, ka Berenika nemēdz būt pārāk atklāta ar māti.

— Nu, kā jums te visiem klājas? — viņš jautāja, izkāpdams no ekipāžas un sniegdams misis Kārterei roku.

Berenika, pēc mātes vārdiem, jūtoties gluži labi un patlaban vingrinoties uz klavierēm mūzikas istabā. Rimska-Korsakova «Gadatirgus ainu»12 skaņas, ko varēja dzirdēt pa vaļējo logu, apstiprināja viņas vārdus.

Kūpervuds uz mirkli iedomājās, ka nu viņam būs jāsāk izskaidroties, kā tas mēdza būt ar Eilīnu, jāmēģina pielabināties, bet te mūzika apklusa, un durvīs parādījās Berenika, kā aizvien mierīga un smaidoša. O, viņš mājās! Cik jauki! Kā viņš tur juties? Vai brauciens bijis patīkams? Kāds prieks, ka viņš atgriezies! Kūpervuds ievēroja, ka Berenika viņu nenoskūpstīja, kaut gan izskrēja pretī; viņas izskats gan nerādīja, ka, tā būtu ar kaut ko nemierā. Viņa likās tieši sajūsmā par Kūpervuda atgriešanos, — viņš esot ieradies īstā laikā, lai papriecātos par brīnišķīgajām rudens ainavām; šeit ar katru dienu kļūstot skaistāk. Arī Kūpervuds iejutās lomā, lai gan domās jautāja, cik ilgi jāgaida, kamēr sāksies īstais negaiss. Bet, kad Berenika tikpat nepiespiesti aicināja viņu iedzert kādu kokteili peldošajā namiņā, viņš vairs neizturēja:

— Aiziesim līdz upei, vai ne, Bēvij? — un, paņēmis Bereniku pie rokas, viņš veda to projām pa ēnaino aleju. — Zini, Bēvij, — viņš iesāka, — man kaut kas tev sakāms.

Viņš uzlūkoja Bereniku ar saltu, skarbu skatienu, un arī viņas izturēšanās pēkšņi pārmainījās.

— Vienu mirkli, Frenk, man jāparunā ar misis Ēvansu.

— Nē, — viņš noteikti sacīja, — paliec, Bēvij. Mūsu saruna daudz svarīgāka ir par misis Ēvansu, ir pārējiem. Es tev gribu pastāstīt par Lornu Merisu. Tu acīmredzot esi jau dzirdējusi par viņu, bet es tomēr gribu izstāstīt visu pats.

Viņa klusēdama mierīgi soļoja Kūpervudam blakus.

— Vai tu kaut ko zini par Lornu Merisu? — viņš jautāja.

— Jā, zinu. Man kāds atsūtīja no Ņujorkas laikraksta izgriezumu un viņas fotogrāfijas. Viņa ir ļoti skaista.

Kūpervuds ievēroja Berenikas atturīgo toni. Nekādu pārmetumu. Neviena jautājuma. Tāpēc jo svarīgāk noskaidrot, ko viņa īstenībā domā.

— Diezgan negaidīts pagrieziens pēc visa tā, ko esmu tev apgalvojis, Bēvij?

— Tā ir gan. Bet es ceru, ka tu nesāksi taisnoties. — Un viņas lūpās pavīdēja ironisks smīns.

— Nē, Bēvij. Es tikai gribu izstāstīt, kā tas viss notika. Tālāk tu varēsi spriest par visu pati. Vai tu gribi uzklausīt mani?

— Sevišķas patikas man nav. Bet, ja tev tā gribas runāt par to, tad runā vien. Man šķiet, es labi saprotu, kā tas viss noticis.

— Bēvij! — viņš iesaucās, apstādamies un lūkodamies viņā ar aizgrābtību un patiesu mīlestību. — Mēs nevaram, vismaz es nevaru tā runāt ar tevi. Vienīgais iemesls, kāpēc gribu tev to visu izstāstīt, ir vēlēšanās, lai tu saprastu, ka es mīlu tevi tikpat dziļi kā līdz šim. Varbūt tas skan aplami un neīsti pēc visa, kas atgadījies, kamēr neesam tikušies, bet, manuprāt, tu pati zini, ka es runāju patiesību. Mēs abi saprotam, ka cilvēka vērtību nevar izmērīt tikai ar fizisko skaistumu vai juteklisko pievilcību vien. Ja, piemēram, noklausītos, ko saka par divārm glītām sievietēm divi vīrieši, tad spriedumi būtu ļoti dažādi,_— te ir svarīgs gan raksturs, gan savstarpēja saprašanās, gan vienādi mērķi un ideāli...

— Patiešām? — Berenika ledainā balsī pārtrauca viņu. — Tas ir tik svarīgi, ka cilvēks var pārvērsties, kļūt neuzticīgs, lauzt savu vārdu?

Viņas acis uzliesmoja sašutumā, un Kūpervuds saprata, ka izlocīšanās te neder.

— Tas ir ļoti svarīgi, Bēvij. Kā redzi, es atrodos pie tevis. Pirms desmit dienām es biju Ņujorkā..,

— Jā, es zinu, — Berenika atkal pārtrauca. — Tu labi pavadīji vasaru viņas sabiedrībā un tad pameti viņu. Nu viņa tev apnikusi, un tad tu atcerējies Londonu, savus plānus par labās slavas atgūšanu... — Nicīgs smīns sašķobīja viņas skaisto muti. — Nudien, Frenk, nav nozīmes to visu man skaidrot. Es pati esmu tev stipri līdzīga, tu jau to zini. Es varu visu izskaidrot ne sliktāk par tevi; starpība tikai tā, ka esmu tev par daudz ko pateicību parādā un tāpēc gatava nest zināmus upurus, lai paturētu to, kas man ir, un tas nozīmē, ka man jābūt daudz piesardzīgākai par tevi, daudz piesardzīgākai. Jeb... — viņa apklusa un paskatījās uz Kūpervudu; viņam likās, ka saņēmis pļauku.

— Bet, Berenika, tā ir patiesība. Es esmu pametis viņu, esmu atgriezies pie tevis. Es tev labprāt visu paskaidrošu, ja gribi. Bet vienu es noteikti gribu: izlīgt ar tevi, saņemt tavu piedošanu un turpmāk nešķirties vairs no tevis. Tu vari tam neticēt, bet es tev apsolu, ka nekas tamlīdzīgs vairs neatkārtosies. Vai tu to nejūti? Vai tu man nepalīdzēsi atjaunot mūsu agrākās skaidrās un atklātās attieksmes? Padomā, kas mēs bijām viens otram! Es tev varu palīdzēt, gribu palīdzēt, viss viens, vai tu paliksi pie manis vai ne! Vai tu netici tam, Bēvij?

Viņi stāvēja zem veciem kokiem zaļā pļaviņā, kas noslīdēja lejup līdz pašai Temzai; tālumā rēgojās ciematiņa zemie niedru jumti, no skursteņiem cēlās augšup zilganu dūmu loki. Visa apkārtne izdvesa mieru un klusumu. Bet Kūpervuds neko nemanīja, viņš domāja tikai par to, ka Berenika, kaut arī paliek ārēji mierīga un nedomā celt skandālu, tomēr nav viņam piedevusi. Tai pašā laikā viņš neviļus salīdzināja Bereniku ar citām sievietēm līdzīgos apstākļos, piemēram, ar Eilīnu. Berenika nesirdījās, neraudāja, nebārās. Bet tomēr — un šī doma viņam pirmo reizi mūžā ienāca prātā, — ja sieviete dziļi mīl, patiesi mīl, tad viņa sirdās, raud, baras, lai cik nepatīkami tas ietekmē mīlētāju, bet galu galā taču viņa piedod!

No otras puses, viņa attieksmēs ar Bereniku neapstrīdami daudz kā tāda, ko viņi nevar ne padarīt par nebijušu, ne noniecināt. Zināms, viņš pats vainīgs, ka tas pagaisis no viņas atmiņas. Un tad viņš mirklī atkal kļuva tas pats slīpētais, modrais, izmanīgais un uzstājīgais Kūpervuds, kādu viņu pazina finansisti apspriedēs un veikala darījumos.

— Uzklausies, Bēvij! — viņš stingri noteica. — Ap divdesmito jūniju es aizbraucu uz Baltimoru darīšanās...

Un viņš izstāstīja visu, kas bija noticis. Kā viņš vēlu atgriezies viesnīcā, kā Lorna pieklauvējusi, itin visu. Viņš izstāstīja neslēpjot, kā Lorna viņu apbūrusi ar savu skaistumu, kur un kādās izpriecās abi piedalījušies, kā to komentējusi prese. Viņš neatlaidīgi centās iegalvot Berenikai, ka Lorna apmājusi viņu, un tā attaisnoja sevi. Viņš nav domājis palikt Berenikai neuzticīgs. Šī dēka uzbrukusi viņam kā viesuļvētra, un pilnīgākas skaidrības labad viņš sāka izklāstīt savu teoriju, kuru bija attīstījis, pamatojoties uz savu romānu pieredzi: jutekliskās alkas ir tik spēcīgas, ka uzveic ir prātu ir gribu. Tā noticis arī šoreiz, tāpēc izjukuši visi viņa plāni un aprēķini.

— Godīgi sakot, — viņš piemetināja, — ir tikai viena iespēja izvairīties no tamlīdzīgiem izlēcieniem: nesastapties ar pievilcīgām sievietem. Bet tas vienmēr nav iespējams.

— Protams, nav, — Berenika piekrita.

— Tu pati saproti, — viņš turpināja, apņēmies novest sarunu līdz galam, — ja cilvēks sastopas ar šādu Lornu Merisu, tad jābūt īstam svētajam, lai nekristu kārdināšanā. Bet man pārāk tālu līdz svētajam.

— Pareizi, — Berenika attrauca. — Es tev piekrītu: viņa ir ļoti valdzinoša. Bet kā tu skaties uz manām attieksmēm ar citiem vīriešiem? Vai tu esi ar mieru piešķirt man tādu pašu rīcības brīvību?

Viņa pētoši paraudzījās Kūpervudā, un viņš atbildēja ar mierīgu skatienu.

— Teorētiski — jā. Es tevi mīlu, un tāpēc man būs jāsamierinās ar to un jāpacieš, cik ilgi varu un uzskatu par vajadzīgu paciest. Pēc tam, iespējams, es ļautu tev aiziet tāpat, kā tu ļautu aiziet man, ja es tev kļūtu vienaldzīgs. Bet pašreiz es gribu zināt, vai pēc visa tā, ko tu esi dzirdējusi, tu mani vēl mīli, mana dārgā? Man tas ļoti svarīgi, jo es tevi mīlu tāpat kā agrāk.

— Tu man jautā kaut ko tādu, Frenk, ko es šobrīd nemaz nevaru atbildēt, jo pati nezinu.

— Bet tu taču pati redzi, ka tā bijusi tikai acumirkļa aizraušanās, — viņš neatlaidās, — jo citādi es nebūtu šeit. Un es tev to nesaku, lai atvainotos, bet tāpēc, ka tā ir patiesība.

— Ar citiem vārdiem, viņa nav atbraukusi vienā tvaikonī ar tevi.

— Viņa dejos Ņujorkā visu ziemu. To tu vari izlasīt jebkurā amerikāņu laikrakstā. Saproti, Bēvij, ka manas jūtas pret tevi ir ne vien stiprākas, bet arī nopietnākas, dziļākas. Tu man esi nepieciešama, Bēvij. Mēs esam divi cilvēki, kas vienādi domā, vienādi rīkojas. Tāpēc es esmu atkal šeit un gribu šeit palikt. Tā dēka bija daudz nevērtīgāka, es to jutu visu laiku. Kad tu man vairs nerakstīji, es sapratu, ka tu man esi nesalīdzināmi dārgāka nekā Lorna. Tas ir viss. Ko tu atbildēsi, Bēvij?

Krēsla biezēja. Kūpervuds pienāca pavisam tuvu, satvēra viņu cieši apskāvienos un noskūpstīja viņas lūpas. Un Berenika juta, ka padodas, kļūst nevarīga ir fiziski, ir garīgi. Bet viņa juta arī, ka jāpasaka viss, ko viņa domā.

— Es tevi mīlu, Frenk, jā, mīlu. Bet tā ir tikai iekāre no tavas puses. Un kad tā pāries... kad tā pāries...

Un viņi aizmirsās viens otra apskāvienos, ļaudami jūtām un alkām uz laiku apdzēst vārgo uguntiņu, cilvēka saprātu, un pārspēt cilvēka gribu, par kuru vairs prātam nebija nekādas noteikšanas.

XLIX NODAĻA

Vēlāk naktī, Berenikas guļamistabā, Kūpervuds turpināja savus pierādījumus, ka visprātīgākais palikt līdzšinējās aizbildņa un aizbildināmās lomās.

— Saproti, Bēvij, — viņš sacīja, — ka Steins un visi citi jau ir pieraduši tā raudzīties uz mums.

— Tu laikam mēģini noskaidrot, vai es nedomāju aiziet no tevis?

— Man šķiet, ka tādas domas tev pilnīgi dabiski varēja ienākt prātā. Šis Steins taču spējīgs dot tev visu, ko vien vēlies.

Viņš sēdēja uz gultas malas. Telpu vāji apgaismoja mēness stari, lauzdamies caur aizvirtņu spraugām. Berenika, pusguļus atlaidusies, balstījās pret spilveniem un smēķēja cigareti.

— Un tomēr viņš nevar dot man to, ko dotu tu, ja patiesi gribētu, — Berenika sacīja. — Bet, ja tu tā gribi zināt, par ko es domāju, tad lūdzu: tikai par to problēmu, ko tu pats man uzspiedi. Mums bija noruna, un tu esi to lauzis. Ko tu gaidi no manis šādos apstākļos? Lai atļauju tev brīvu rīcību un neprasu sev nekā?

— Es negaidu no tevis nekā tāda, kas būtu tev nepatīkams vai neizdevīgs, — Kūpervuds skarbi atbildēja. — Es vienkārši ieteicu tādā gadījumā, ja tu nopietni sāc interesēties par Steinu, palikt kā līdz šim visu acīs par aizbildni un aizbildināmo, kamēr tu nostiprini savu jauno stāvokli. No vienas puses, — viņš to sacīja gluži vaļsirdīgi, — es priecātos, ja tu nodibinātu sev stāvokli sabiedrībā, kļūdama par sievu tādam vīram kā Steins. Bet, no otras puses, mēs esam nosprauduši zināmu darbības programmu, un, ja tu vairs nepiedalies, Bēvij, tad tā mani diezin kā nevilina. Varbūt es to izvedu dzīvē, varbūt ne. Viss atkarīgs no mana noskaņojuma. Es zinu, tu pēc šā notikuma ar Lornu Merisu domā, ka es varu pavisam vienkārši iekārtot sev omulīgu dzīvi. Mani uzskati gan citādi. Es tev jau sacīju: tā bija tikai nejaušība, jutekliska aizraušanās, vairāk nekas. Ja tu būtu atbraukusi man līdzi uz Ņujorku, tad tā nebūtu noticis. Bet, kad nu tā ir, tad atliek viena izeja — rast iespējami labāko vienošanos. Saki, kādai tai jābūt.

Viņš piecēlās un sāka meklēt kādu cigāru.

Šāds tiešs jautājums Bereniku dziļi samulsināja. Kūpervuds viņai bezgala dārgs, viņa karjera, viņa pasākumi Berenikai gandrīz svarīgāki nekā pašas dzīve. Un tomēr jādomā arī par savu dzīvi, par savu nākotni. Nav ticams, ka Kūpervuds paliks pie viņas arī tad, kad viņai būs trīsdesmit pieci vai četrdesmit gadi. Viņa gulēja klusēdama un domāja, kamēr Kūpervuds gaidīja. Beidzot viņa atbildēja, apspiedusi baigās nojautas. Jā, viss paliks, kā bijis, vismaz pašlaik. Ne viņš, ne viņa taču nevar paredzēt, kādi plāni un nodomi viņam radīsies turpmāk.

— Man tu esi vienīgais, Frenk, — viņa sacīja, — otra tāda pasaulē vairs nav. Lords Steins man, protams, patīk, bet es viņu pārāk maz pazīstu. Patlaban par to domāt ir vienkārši aplam. Vispār viņš ir interesants un pat pievilcīgs cilvēks. Un, ja tu arī uz priekšu esi nolēmis turēt mani savas dzīves pavārtē, tad no manas puses būtu ļoti nepraktiski ignorēt Steinu, pieņemot, ka viņš patiešām var mani apprecēt. Paļauties uz tevi taču nebūtu diezin cik gudri. Zināms, es varu palikt pie tevis un palīdzēt tev izvest dzīvē visus mūsu kopējos plānus. Taču arī tādā gadījumā man atliek paļauties vienīgi uz sevi. Es tev dāvinu savu jaunību un mīlu, visu, kas man dārgs un svēts, un negaidu nekā pretī.

— Bēvij! — Kūpervuds izsaucās, pārsteigts, ka viņai taisnība. — Tas nav tiesa!

— Pierādi man, ka es maldos. Pieņemsim, ka viss paliks pa vecam, — tā acīmredzot arī būs. Nu, bet tālāk?

— Jā, man jāatzīstas, ka tas ir nopietns jautājums, — Kūpervuds sacīja, apsēzdamies uz krēsla iepretī gultai. — Es neesmu tik jauns kā tu, un, paliekot pie manis, tu neapstrīdami riskē ar daudz ko: par mūsu sakaru var uzzināt, un tad no tevis visi novērsīsies. Tas nav noliedzams. Un es tevi varu nodrošināt tikai materiāli. Neatkarīgi no mūsu šās nakts vienošanās varu sacīt, ka esmu nodomājis par to parūpēties. Es tev atstāšu tik daudz naudas, ka, prātīgi rīkojoties ar to, tu varēsi dzīvot turībā līdz mūža galam.

— Jā, es zinu, — Berenika atbildēja. — To neviens nevar noliegt: tu esi pati augstsirdība pret to cilvēku, kam esi pieķēries. Par to es nemaz nešaubos. Man rada bažas cits jautājums, proti, ka tu nemīli mani no visas sirds un ka man acīmredzot būs jādzīvo bez mīlas un vēl piedevām dārgi jāsamaksā par to, ka esmu tevi mīlējusi,

— Es tevi saprotu, Bēvij, tici man to. Un man nav nekādu tiesību lūgt no tevis kaut ko vairāk par to, ko tu vēlies man dot. Rīkojies tā, kā tev pašai vislabāk. Bet to es tev apsolu, dārgā: ja tu paliksi pie manis, tad es, pacentīšos būt tev uzticīgs. Un, ja tu kādreiz nolemsi šķirties no manis un precēties, tad apsolos nestāties tev ceļā. Tas ir viss, kas man sakāms. Es jau teicu, ka es tevi ļoti mīlu, Bēvij. To tu zini. Tu man esi ne tikai mana visumīļā, bet kā mans miesīgs bērns.

— Frenk! — viņa piesauca to klāt. — Tu taču zini, ka es tevi nevaru pamest. Tas nav iespējams, mana sirds to nepanestu.

— Bēvij, manu mīļo meitēn! — Kūpervuds pacēla viņu uz rokām. — Cik brīnišķīgi, ka tu atkal esi pie manis!

— Bet viens jautājums mums tūliņ jāatrisina, Frenk,— viņa sacīja, mierīgi saglauzdama izjauktos matus, — es domāju par ielūgumu pavizināties ar jahtu. Kā tu skaties uz to?

— Pagaidām nekā nezinu, dārgumiņ, bet man šķiet, ka Steins neizturēsies pārāk naidīgi pret mani, ja viņš tā interesējas par tevi.

— Šķelmis! — Berenika iesmējās. — Vai kādreiz pasaulē bijis tik rūdīts blēdis?

— Tu maldies. Tavā priekšā ir jauns, godkārīgs amerikāņu veikalnieks, kurš pūlas izlauzt sev ceļu angļu finansiālajos džungļos! Bet par to parunāsim rīt, Šobrīd es domāju par tevi, tikai par tevi vien...

L NODAĻA

Kā izveicīgs meistars šaha spēlē Kūpervuds apdomāja gājienus, lai uzveiktu visus, kuri aiz vēlēšanās uzturēt nacionalo prestižu vai aiz tīri egoistiskiem motīviem darbojas pretī viņa plāniem par apakšzemes dzelzceļu izbūvi. Viņš bija izstrādājis plašu un izsmeļošu programmu, kuru cerēja realizēt šādā kārtā:

Vispirms Čeringkrosas līnijai jāpievieno centrālais loks — Rajona un Metropolitēna līnijas, kuru tagadējie īpašnieki ir tik nepraktiski un nesaticīgi. Ja tas izdosies, tad viņš, Steins un Džonsons, bet galvenokārt viņš dabūs savās rokās visas apakšzemes satiksmes atslēgu.

Tālāk, ja viņam izdosies iegūt kontroli pār Rajona un Metropolitēna līniju akciju sabiedrībām, tad viņš pievienos tām savu Dzelzceļu izbūves un iekārtošanas akciju sabiedrību un nodibinās apvienotu apakšzemes dzelzceļu akciju sabiedrību, pakļaujot tai visas pārējās.

Bez tam Kūpervuds bija nolēmis, pašreizējiem sabiedrotajiem nezinot, atpirkt no Ebingtona Skera tā koncesiju uz Beikerstrītas—Vaterlo līnijas izbūvi, nopirkt Brompto nas—Pikadilli līniju (viņš zināja, ka tā ir apmēram tādā pašā stāvoklī kā Čeringkrosa), kā arī dažas citas jau pastāvošas vai ieprojektētas līnijas, kuru patentus viņš cerēja iegūt ar fiktīvu personu palīdzību.

Un, kad tas viss būs viņa īpašums, tad viņš varēs nodibināt jaunu akciju sabiedrību — Vispārējo Londonas metropolitēna akciju sabiedrību, kur ieplūdīs visas Apvienotās apakšzemes dzelzceļu akciju sabiedrības, kā arī koncesijas un līnijas, kuras viņš būs iegādājies privātā ceļā; tad radīsies pilnīga metropolitēna sistēma un viņš ar savu ieguldījumu palīdzību kļūs tās vienīgais saimnieks. Un, pat ja viņam neizdotos ieņemt šā gigantiskā uzņēmuma valdes priekšsēdētāja posteni, tad viņam vismaz nodrošināta neoficiāla noteicēja loma. Viņš papūlēsies ielikt par direktoriem savus cilvēkus un, ja tas neizdosies, tad vismaz nokārtos tā, lai tie, kas tiks pie vadīšanas, nevar apdraudēt viņa intereses.

Ja viss ritēs labi, tad viņš ar laiku pamazām pārdos savas akcijas un īpašumus ar milzu peļņu, un lai tad akciju sabiedrība dzīvo tālāk, kā zina. Viņš būs iemantojis vārdu ne tikai kā organizators, bet arī kā cēlājs, kas devis Anglijas galvaspilsētai plašu apakšzemes dzelzceļu tīklu, izbūvētu pēc visām tehnikas prasībām, kurš tāpat būs viņa personības atspulgs kā Čikāgas ielu dzelzceļš. Un tad viņš varēs izlietot savu bagātību, lai papildinātu un izveidotu savu gleznu galeriju, pievērsīsies labdarībai, uzcels slimnīcu, par kuru jau tik sen domājis, un novēlēs solīdas summas visiem, kuriem jūtas pateicību parādā. Šīs domas viņu aizrāva. Vēl pieci vai seši gadi enerģiska darba, un viņš varēs piepildīt visu, ko iecerējis!

Taču izsekot Kūpervuda rīcībai un aprakstīt, ko viņš darīja, lai piepildītu savus plašos plānus, būtu tikpat grūti kā mēģināt uztvert kāda burvju mākslinieka ašās, netveramās kustības un mulsinošos trikus. Protams, ar Džonsonu un Steinu sarunas turpinājās. Sastapšanās ar Džonsonu, kas notika tūliņ pēc samierināšanās ar Bereniku, parādīja, ka angļi daudz labvēlīgāk noskaņoti sadarbībai nekā agrāk. Džonsons paskaidroja, ka Kūpervuda prombūtnes laikā viņi ar Steinu esot visu pārdomājuši, bet slēdzienus viņš gan vēlētos paziņot Kūpervudam Steina klātbūtnē.

Drīz vien sekoja apspriede Berklija skvērā, kur valdīja ne tik daudz lietišķa, cik saviesīga atmosfēra. Džonsons bija nezin kur aizkavējies un, Kūpervudam ierodoties, nebija atbraucis. Steins sagaidīja viesi jautri un sirsnīgi un apbēra jautājumiem. Kas notiek Savienotajās Valstīs? Kāds būs vēlēšanu iznākums? Vai misteram Kūpervudam patīk Londona? Kā klājas viņa aizbildināmai mis Flemingai? Un viņas mātei? Viņš esot diezgan bieži apciemojis abas dāmas Praiorskovā, — tas gan misteram Kūpervudam būšot zināms. Cik burvīgas esot abas dāmas, ir māte, ir meita! Te Steins nogaidot apklusa, vērodams Kūpervuda seju. Bet Kūpervuds pieņēma izaicinājumu.

— Jūs droši vien interesē mūsu savstarpējās attieksmes, — viņš sacīja laipni. — Redziet, misis Kārteri es pazīstu jau ilgus gadus. Viņa apprecēja kādu manu attālu radinieku, un tas iecēla mani par testamenta izpildītāju un aizbildni in loco parentis^13.Pilnīgi dabiski, ka Berenika man k|uvusi ļoti mīļa. Viņa ir visai apdāvināta meitene.

— Gluži manas domas, — Steins atteica. — Un man liels prieks, ka Praiorskova pa prātam misis Kārterei un tās meitai.

— Jā, viņas ir sajūsmā. Praiorskova patiešām ir ļoti skaista vieta.

Te Džonsona ierašanās īstā laikā pārtrauca šo kutelīgo sarunu. Viņš trokšņaini iesteidzās istabā un, atvainojies par nokavēšanos neatliekamu darīšanu dēļ, vispirms apvaicājās, kā jūtoties misters Kūpervuds, tad, pieņēmis iztapīga, uz pakalpojumiem gatava cilvēka sejas izteiksmi, sniedza īsu un koncentrētu pārskatu par padarīto, kā arī par pašreizējo stāvokli. Kā viņš izsacījās, Kūpervuda ierosinātais uzbrukums Londonas apakšzemes dzelzceļiem sacēlis vai īstu paniku. Ar retiem izņēmumiem gandrīz visi abu veco akciju sabiedrību direktori un akcionāri noskaņoti pret Kūpervudu.

— Šķiet, ka viņi nodomājuši paši izmantot jūsu ideju, mister Kūpervud, — viņš sacīja. — Vienīgais, kas viņus kavē, ir vienprātības trūkums un tādas nelielas raizes, — te Džonsons viltīgi piemiedza aci, — ka visam šim pasākumam vajadzīgs tik daudz naudas. Viņiem nav jausmas, kur sadzīt tādus kapitālus, neiztukšojot savas kabatas.

— Tā jau ir, — Kūpervuds piezīmēja, — un tāpēc ikviena vilcināšanās izmaksā mums tik dārgi. Ja mēs enerģiski stātos pie mana plāna izpildes, tad mēs iekļautos paredzētās summas robežās. Vilcināšanās un strīdi nāk par labu vienīgi spekulantiem un uzņēmīgiem blēžiem, kuri pacentīsies uzpirkt visas iespējamās koncesijas un akcijas, lai panaktu to kursa celšanos. Tāpēc mums nepieciešams jo ātrāk panākt vienošanos.

— Tātad, kā es to saprotu, — Steins visai pieklājīgā toni iejaucās sarunā, — jūs ierosināt, lai mēs ar Džonsonu turētos vienkopus tiklab Rajona, kā Metropolitēna akciju sabiedrību valdē un nopirktu šo sabiedrību akciju kontrolpaketi vai ieteiktu akcionāriem, kuru rokās ir ne mazāk par 51 procentu akciju, apvienoties uz noteiktiem nosacījumiem jūsu vadībā.

— Pareizi! — Kūpervuds apstiprināja.

— Un par to jūs mums garantējat 5 procentus ienākumu uz simt gadiem vai uz mūžu.

— Pareizi!

— Un bez tam jūs nododat mums ne mazāk par 10 procentiem privileģēto Čeringkrosas akciju, kā arī 10 procentus akciju no jebkuras filiāles, kuru jūs vai jūsu galvenā akciju sabiedrība vēlēsies nodibināt zem savas virsatbildības, par tādu cenu, kas sastāda 8 procentus no to nominālvērtības.

— Pareizi!

— Procenti no šīm akcijām sabiedrībai jāizmaksā tūliņ, tiklīdz tā būs galīgi nodibināta.

— Tas ir mans ierosinājums, — Kūpervuds atbildēja.

— Manuprāt, tas viss ir pilnīgi pieņemams, — Steins sacīja, paskatīdamies uz Džonsonu, kurš savukārt paskatījās uz viņu.

— Īsi sakot, mister Kūpervud, — Džonsons ierunājās, — tiklīdz mēs būsim izpildījuši savas saistības, jums vajadzēs rekonstruēt un pārkārtot pēc mūsdienu prasībām abas vecās līnijas un tās jaunās, kuras mums izdosies iegādāties, kā arī ieķīlāt visu jaunās akciju sabiedrības nekustamo īpašumu, lai garantētu procentu izmaksu uz jau izlaistajām Rajona un Metropolitēna akcijām, kā arī uz jebkurām jaunu akciju sabiedrību vai to filiāļu akcijām, kuras mēs vēlētos iegādāties uz līgumā minēto 10 procentu rēķina par 8 procentiem to nominālvērtības.

— Tāds ir mans nodoms, — Kūpervuds apstiprināja.

Džonsons un Steins vēlreiz saskatījās.

— Nu, tad tā, — Steins beidzot noteica, — mūs, bez šaubām, gaida lielas grūtības, bet es pacentīšos izpildīt savas saistības iespējami ātrāk un labāk.

— Un es, — Džonsons piemetināja, — būšu laimīgs strādāt kopā ar lordu Steinu un darīšu visu, lai mūsu pasākumu novestu līdz laimīgām beigām.

— Nu, džentlmeņi, — Kūpervuds sacīja pieceldamies, — es esmu ne vien ļoti apmierināts, ka mēs tik labi sapratāmies, bet jūtos turklāt ļoti pagodināts. Un, lai pierādītu jums, ka mani vārdi neatšķiras no darbiem, es lūgšu misteru Džonsonu — zināms, ar jūsu abu piekrišanu —, lai viņš uzņemas mana juriskonsulta pienākumus un sagatavo visus nepieciešamos papīrus, tā ka mēs varam oficiāli noformēt mūsu vienošanos. Un, kad pienāks laiks, — viņš smaidot piebilda, — es būšu priecīgs redzēt jūs abus direktoru posteņos.

— To izšķirs laiks un apstākļi, — Steins sacīja. — Zināms, slikti jau tas nebūtu.

— Es uzskatīšu par patīkamu pienākumu pakalpot jums abiem, cik man spēks atļaus, — piemetināja Džonsons.

Visi trīs ļoti labi apzinājās šo savstarpējo slavinājumu pārspīlēto stilu, bet Steins to aši izgaisināja, piedāvādams izdzert uz atvadām pa glāzei veca konjaka; vienu kasti šā dzēriena viņš, iepriekš neminēdams ne vārda, bija nosūtījis Kūpervudam uz «Sesila» hoteli.

LI NODAĻA

Pārrunām turpinoties, Kūpervudam vislielākās grūtības sagādāja nepieciešamība (vismaz viņš to tā uztvēra) ņemt sev palīgos angļus, nevis amerikāņus. Par pirmo upuri te krita de Soto Sipenss, un tas nabaga vīru iedzina izmisumā, jo viņam bija paguvusi iepatikties Londona un viņš bija cerējis te kļūt slavens kopā ar savu panākumiem bagāto šefu. Vēl vairāk, viņš tīkoja sacensties uzņēmībā un attapībā ar šiem pašpaļāvīgajiem un augstprātīgajiem angļiem, kuri, pēc viņa dziļākās pārliecības, neko nesajēdza no dzelzceļu ierīkošanas darbiem. Kūpervuds, vēlēdamies pēc iespējas mīkstināt sitienu, aizsūtīja Sipensu uz Čikāgu kā savu turienes finansu lietu vadītāju.

Viens no kapitāla pievilkšanas paņēmieniem bija palīgsabiedrību dibināšana. Tās deva nepieciešamos līdzekļus iegādāties to sabiedrību akcijas, kuras viņš gribēja pakļaut savai kontrolei, un tai pašā laikā sniedza pietiekami daudz akciju, kas deva kontroles tiesības. Tieši šādos nolūkos Kūpervuds bija nodibinājis Dzelzceļu izbūves un iekārtošanas akciju sabiedrību. Tās priekšgalā atradās fiktīvi direktori, un visiem, kas piedalījās pasākumā, bija nodrošinātas tiesības uz dibinātāja akcijām. Džonsons bija šās akciju sabiedrības uzticības persona un juriskonsults ar 3000 dolāru algas gadā. Džonsons sastādīja privātu vienošanos, — to gan rūpīgi izskatīja Kūpervuda juridiskie padomdevēji, — kuru parakstīja Kūpervuds, Steins un viņš pats un kurā bija paredzēts, ka viņiem piederošās Rajona un Metropolitēna akcijas, tiklab tās, kas tiem jau piederēja, kā tās, ko viņi iegādāsies, uzskatāmas kā vienota pakete, kad oficiāli izlems jautājumu par Metropolitēna un Rajona akciju sabiedrību reorganizāciju un pārdošanu nolūkā vēlāk dibināt jaunu, plašāka apmēra akciju sabiedrību. Pēc tam kad šī jaunā sabiedrība būs nodibināta, Steins un Džonsons saņems par katru viņiem piederošu veco akciju trīs jaunās sabiedrības akcijas.

Džonsonam iestājās karsts darba laiks: viņam nācās sameklēt pa vienam piekāpīgus Rajona vai Metropolitēna akciju īpašniekus un, rīkojoties pēc Kūpervuda norādījumiem, uzpirkt zem fiktīviem vārdiem šīs akcijas pusmiljona māxciņu sterliņu vērtībā. Bez tam Džonsonam bija jāiegalvo šo akciju sabiedrību direktoriem, ka Kūpervuds ir liels cilvēks, un jāiedveš tiem vēlēšanās piedalīties Kūpervuda pasākumā. Steinam savukārt vajadzēja uzpirkt iespējami lielos daudzumos abu veco sabiedrību akcijas un balsot kopā ar Kūpervudu visos jautājumos attiecībā uz jauno uzņēmumu. Protams, arī Steinam vajadzēja izlietot visu savu iespaidu un izdarīt spiedienu uz visiem, ko viņš pazina.

Un šādas rīcības rezultātā pie Kūpervuda kā lavīna gāzās ļaudis, kas alka ieguldīt savus kapitālus viņa uzņēmumā, Daudzi amerikāņu un angļu finansisti, aptvēruši, cik izdevīgu pasākumu iecerējis Kūpervuds, arī sāka censties dabūt koncesijas, kaut tas bija gandrīz neiespējami. Pats nopietnākais Kūpervuda sāncensis šai ziņā izrādījās amerikāņu finansists Stenfords Dreiks, kas griezās Anglijas parlamentā ar lūgumu izsniegt viņam koncesiju jaunu apakšzemes satiksmes līniju izbūvei, kuras, ja viņa lūgums tiktu apmierināts, lielu gabalu ietu paralēli Kūpervuda līnijām, tātad faktiski laupītu Kūpervudam krietnu daļu ienākumu.

Kūpervudam tas sagādāja diezgan lielas raizes, jo nu vajadzēja padarīt Dreiku nekaitīgu, neizraisot angļu opozīciju pret abiem vīriem, jo angļiem jau tā nebija patīkama amerikāņu ielaušanās viņu sfērā, vienalga, vai tas Kūpervuds vai Dreiks. Un nu starp pretiniekiem sākās šādos gadījumos parastā cīņa, kur tika laisti darbā dažādi juridiski triki, jo katrs centās uzsvērt sāncenša vājās vietas un noniecināt un nomelnot tā plānus.

Kūpervuds, piemēram, aizrādīja, ka Dreika paredzētā līnija gan daļēji aizķer biezi apdzīvotus kvartālus, kur tā var atmaksāties, bet veselas desmit jūdzes stiepjas zem neapbūvētiem laukumiem. Viņš norādīja arī to, ka Dreiks projektē viensliežu līniju — vienu ceļu pa tuneli, kamēr Kūpervudam visa apakšzemes dzelzceļu sistēma ir dubultsliežu. Dreika juristi savukārt aizrādīja, ka Kūpervuda līnija iet zem Temzas krastmalas, kamēr Dreika līnija — zem Strenda un tirdzniecības kvartāliem; ka mistera Kūpervuda līnija neskar tirdzniecības rajonus, bet Dreika līnija veicinās tirdzniecības uzplaukumu. Kūpervuds iebilda, ka divas paralēlas līnijas iznīcinās viena otru, ka tās nesegs izdevumus, nemaz nerunājot par peļņu; viņš saprata, ka tad, ja Dreika kompānija iegūs koncesiju un ievilks savu līniju, tad, lai kā turpmāk izvērstos šās akciju sabiedrības darbība, Kūpervuda pasākums noteikti cietīs. To, protams, viņš paturēja pie sevis, bet skaļi brīnījās, kāpēc Dreika baņķieru namam ienācis prātā ielaisties tādā avantūrā. Lai nolīdzinātu ceļu, viņš pat izsacījās, ka pie visa vainīga Dreika bankas Londonas nodaļa nevis pats Dreiks, jo tas nebūtu ļāvies tādiem maldiem. Misters Dreiks — gudrs cilvēks, un, protams, noskaidrojis visus apstākļus, viņš atsacīsies ieguldīt kapitālu tik apšaubāmā pasākumā.

Tomēr saldajiem vārdiem trūka cerēto panākumu: Dreika advokāti iesniedza parlamentam lūgumu piešķirt Dreikam koncesiju metropolitēna izbūvei, bet Kūpervuda advokāti lūdza šādu koncesiju piešķirt tam, kas viņus pilnvarojis. Iznākumā parlaments atlika abu iesniegumu izskatīšanu līdz novembrim, nepiešķirot priekšrocības nevienam, taču šī atlikšana pati par sevi jau nozīmēja Kūpervuda uzvaru, jo viņš bija veicis lielus priekšdarbus un atradās daudz tuvāk savu plānu izpildei. Stāstīja, ka viņš esot izsacījies, it kā viņam nemaz neesot patīkami stāties pie kāda darba, ja trūkstot vajadzīgās opozīcijas, un, tā kā mīlestībā un karā visi līdzekļi atļauti, tad viņš cīnīšoties ar Dreiku uz dzīvību un nāvi.

Interesanti, ka nepieciešamība sākt cīņu ar Kūpervudu tikai iesvēla Dreika alkas stāties pie darba. Tā kā viņa rīcībā bija prāvi kapitāli, tad Dreiks piedāvāja Kūpervudam pieci miljoni dolāru par tiesībām lietot Pikadilli loka staciju, kura piederēja Kūpervudam un bija pilnīgi nepieciešama Dreika plāniem. Bez tam viņš piedāvāja Kūpervudam pustreša miljona dolāru, lai tas atsauktu savu juristu armiju, kuri rīkoja Dreikam uzbrukumu parlamentā sakarā ar viņa iesniegumu par koncesijas piešķiršanu. Skaidrs, ka Kūpervuds noraidīja abus priekšlikumus.

Te jāpiemin, ka pastāvēja vēl arī Apvienotā Londonas akciju sabiedrība, kas projektēja izbūvēt apakšzemes dzelzceļu no Haidparka stūra līdz Šepherdbušai un bija jau noslēgusi iepriekšējās sarunas par šās līnijas iekārtošanu. Tagad šās akciju sabiedrības pārstāvji ieteica Dreikam apvienoties ar viņiem un kopīgi lūgt pilsētas valdei atļauju izbūvēt līniju. Viņi tāpat piedāvāja Dreikam ekspluatēt jauno līniju, tiklīdz tā būs gatava. Dreiks atsacījās. Tad viņi lūdza Dreiku neiejaukties un ļaut viņiem realizēt savu pasākumu. Dreiks atkal atsacījās. Nu viņi piedāvāja savu līniju Kūpervudam, kaut gan tiem vēl nebija atļaujas līnijas izbūvei. Kūpervuds ieteica viņiem griezties pie baņķieru nama «Spaijers un Ko», kam bija nodaļas ne vien Anglijā un Amerikā, bet visā Eiropā. Šī firma, iedziļinājusies jautājumā, saprata, ka priekšlikums izdevīgs ne tikai Kūpervudam, bet arī pašai firmai, tāpēc nolēma atpirkt no akciju sabiedrības tās tiesības, pēc tam sindicēja sabiedrības akciju kontrolpaketi. Firmas advokāts, uzstājoties parlamenta komisijā apakšzemes dzelzceļu lietās, lūdza sakarā ar citiem jautājumiem noņemt no dienas kārtības Apvienotās Londonas akciju sabiedrības pieprasījumu pēc koncesijas. Tas bija smags sitiens Dreikam, jo atņēma tam iespējas pēc gada nodrošināt reisus bez pārsēšanās pa visu pilsētu. Tad Dreiks lūdza parlamentam koncesiju arī uz to sektoru, ko savā laikā bija pieprasījusi Apvienotā Londonas akciju sabiedrība. Taču, tā kā šāda punkta pirmajā iesniegumā nebija un komisijas apskatei tāds projekts nebija iesniegts, tad Kūpervuda advokāts protestēja pret Dreika plānu un pieprasīja visu projektu noraidīt. Tā sabruka Dreika plāni.

Šās divu tik izcilu pretinieku cīņas dramatiskais epilogs tika sīki aprakstīts tiklab angļu, kā amerikāņu presē, bet Londonas grāfistes padome, kura sliecās uz tranzīta sistēmas pusi, jo tranzīta satiksme būtu ērta jebkuras Londonas daļas iemītniekiem, jūsmīgi apsveica mistera Kūpervuda uzvaru, cildinot viņu kā vīru ar plašu vērienu un augsti vērtējamām īpašībām, kurš pelnījis, ka pret viņu visur izturas ar lielāko pretimnākšanu.

Izmantojot šādu sabiedrības noskaņojumu, Kūpervuds sāka pastiprināti reklamēt savu uzņēmumu, kas neapšaubāmi atnesīšot sabiedrībai lielu labumu. Viņa apakšzemes dzelzceļi pārvadāšot līdz divsimt miljonu pasažieru gadā, vagoni būšot tikai vienas klases, tātad arī viena biļetes cena — pieci centi par braucienu; visas līnijas savstarpēji savienotas, tā ka pasažieris varēs nokļūt jebkurā pilsētas daļā, neizejot no metropolitēna. Tā apakšzemes dzelzceļš uzskatāmi parādīs, ka tas ir pats ātrākais, lētākais un plašām masām piemērotākais satiksmes līdzeklis.

Kūpervuda pasākumi tā plauka un zēla, ka viņš varēja veltīt uzmanību arī citiem jautājumiem, ne tikai jaunu akciju pirkšanai un rūpēm par peļņu. Tā, piemēram, viņš nopirka par 78 000 dolāriem Ternera gleznu «Ugunis virs Temzas» un pakāra to reklāmas nolūkos savā kantorī.

LII NODAĻA

Lai cik lieli bija Kūpervuda panākumi, tomēr pavisam negaidīti viņam uzbruka jauna un visai nopietna liksta, kuras pirmcēlonis bija Eilīna.

Atgriezusies Parīzē, Eilīna atkal metās izpriecu virpulī kopā ar Tolliferu un tā draugiem. Taču drīz vien Merigolda Breinerda nomanīja, ka Eilīna ir pārāk labvēlīga pret Tolliferu, un nav izslēgts, ka viņa beigu beigās to apprec. Merigolda nolēma, ka laiks iejaukties un darīt galu šai pieaugošajai interesei. Zinādama par Tollifera atkarību no Kūpervuda, Merigolda domāja, ka tās rokās ir labs ierocis, lai piespiestu pretinieci atkāpties. Tollifers kādu vakaru jahtas brauciena laikā, būdams drusku vairāk iedzēris, bija izstāstījis Merigoldai visu, un viņa apņēmās izdevīgā gadījumā laist savus ieročus darbā.

Tas notika viesībās, kuras Tollifers bija sarīkojis kāda drauga studijā par godu tam, ka viņi atkal atgriezušies Parīzē. Merigolda, izdzērusi vairāk par savu parasto devu un redzēdama, cik omulīgi Eilīna flirtē ar Tolliferu, pēkšņi pārgāja uzbrukumā.

— Ja jūs zinātu par savu draugu tikpat daudz, cik zinu es, tad jūs diezin vai tā vēlētos turēt viņu pie saviem sāniem, — viņa dzēlīgi sacīja.

— Ja jums ir kaut kas pietiekami skaidri zināms, kāpēc jūs to nesakāt atklāti bez visādiem aplinkiem? — Eilīna jautāja. — Jeb vai tā ir jūsu greizsirdība, kas laužas uz āru?

— Greizsirdība?! Lai es būtu greizsirdīga uz Tolliferu un jums?! Nē, es vienkārši zinu, kāpēc viņš apber jūs ar .tādiem uzmanības pierādījumiem, tas ir viss!

— Ko jūs ar to domājat? — Eilīna pikti izsaucās, šādu negaidītu vārdu pārsteigta. — Pasakiet visu atklāti vai pameklējiet savai greizsirdībai citu objektu!

— Greizsirdība? Kas par muļķībām! Jums, protams, prātā nenāk, ka tā nav jūsu personīgā pievilcība, kuras dēļ jūsu cītīgais pielūdzējs neatkāpjas no jums ne soli! Un kā jūs domājat, kur viņš ņem tik daudz naudas, ko izdot jūsu untumiem? Es viņu pazīstu ilgus gadus, un, kā jums zināms, viņam nekad nav bijis ne centa kabatā.

— Nē, man tas nav zināms. Un tālāk?

— Pavaicājiet misteram Tolliferam vai vēl labāk — savam vīram. Viņš jums noteikti varēs sniegt visizsmeļošākās ziņas šai jautājumā, — un Merigolda steigšus pameta Eilīnu vienu.

Eilīna, stipri uztraukta, tūliņ izgāja no istabas, paķēra apmetni un atgriezās viesnīcā. Viņa nespēja aizmirst šo sarunu. Tollifers! Viņš bija tik pēkšņi un apņēmīgi ielauzies viņas dzīvē! Bez centa kabatā, bet izdod tādas milzu summas! Un kāpēc Kūpervuds tā centās veicināt viņu draudzību? Viņš pat ieradās Parīzē uz viesībām, kuras viņa sarīkoja kopā ar Tolliferu... Un pēkšņi briesmīgākās nojautas, uz kurām novirzīja Merigoldas mājieni, ķēra Eilīnu pašā sirdī: vīrs bija izmantojis šā cilvēka pakalpojumus, lai novāktu Eilīnu no ceļa! Viņai jādabū zināt patiesība, viņai jāatklāj viss.

Nepagāja ne stunda, kad Tollifers, pamanījis, ka Eilīnas viesībās nav, piezvanīja pa telefonu. Viņa pieprasīja, lai viņš tūliņ ierodoties: esot nepieciešams aprunāties. Tikko Tollifers ienāca pa durvīm, sākās negaiss. Kas to izdomājis, lai Tollifers aicina viņu uz Parīzi, veltī viņai tādu uzmanību un izdod viņas labā tik daudz naudas? Viņas vīrs vai Tollifers pats?

— Kas par blēņām! Kāpēc lai es izdotu naudu jūsu dēļ, ja jūs man nepatiktu? — Tollifers protestēja,

— Bet es dzirdēju, ka jums naudas neesot un arī nekad neesot bijis, — Eilīna aizrādīja. — Un vispār, kā jūs nopelnāt naudu? Izdarāt personīgus pakalpojumus; kalpojat kā izsūtāmais pie tādiem, kuri var šķiest savu laiku izpriecās un nevēlas rūpēties par visādiem apgrūtinošiem sīkumiem?

Šis apvainojums ķēra Tolliferu kā akmens pierē: Eilīna nostāda viņu uz vienas pakāpes ar algotu personālu!

— Tas nav tiesa, — viņš tikko dzirdami izdvesa.

Taču kaut kas Tollifera balsī spieda Eilīnu apšaubīt viņa vārdu patiesību un sacēla viņas sirdī veselu niknuma vētru. Kā var cilvēks krist tik zemu, uzņemoties šāda veida pakalpojumu pildīšanu! Un viņa, Frenka Aldžernona Kūpervuda sieva, aiz sava krāpnieka vīra vainas kļuvusi par šādu intrigu upuri! Tagad visi zinās, ka viņa ir nemīlama sieva, tik lielā mērā apnikusi un neciešama, ka vīrs spiests algot palīgus, lai tiktu no viņas vaļā!

Bet lai viņi pagaida! Tūliņ uz vietas vai visvēlākais rīt viņa parādīs šim parazītam un blēdim un reizē arī savam vīram, ka nepieļauj tik zemisku rīcību! Sākot ar šo mirkli, Tollifers vairs nespers kāju pār viņas slieksni! Bet Kūpervudam viņa telegrafēs, ka visas viņa blēdības tai zināmas un viņa pārtrauc ar to jebkurus sakarus. Viņa atgriežas Ņujorkā un dzīvos savā namā, un, ja Kūpervuds mēģinās viņai sekot, tad viņa nodos to tiesā un atmaskos presē. Beidzot viņa uz visiem laikiem tiks brīva no šā cilvēka meliem, neuzticības un nekrietnajām intrigām!

— Vācieties projām! — Eilīna uzsauca Tolliferam. — Jūsu pakalpojumi man nav vairs vajadzīgi. Es tūliņ braucu atpakaļ uz Ņujorku, un pamēģiniet tikai vēl rādīties man acīs vai traucēt mani, — gan tad es parūpēšos, lai visi dabū zināt, kas jūs tāds esat! Skrieniet pie mistera Kūpervuda, varbūt viņš atradīs jums kādu godīgāku nodarbošanos!

Un viņa piegāja pie durvīm un atrāva tās vaļā līdz galam.

LIII NODAĻA

Kamēr Parīzē norisinājās nupat aprakstītie notikumi, Berenika, vēl aizvien uzturēdamās Praiorskovā, bija negaidot nokļuvusi vietējās sabiedrības uzmanības centrā, — viņu nepārtraukti iepazīstināja ar nozīmīgām personām, apbēra ar ielūgumiem uz viesībām un pusdienām tā, ka panākumi pārsniedza visas viņas cerības. Viņa apzinājās, ka par krietnu daļu no šīm sekmēm jāpateicas Kūpervudam, bet vēl daudz vairāk lordam Steinam, kurš, būdams iemīlējies, alka ievest Bereniku savu augsti stāvošo paziņu aprindās.

Tā kā Eilīna atradās Parīzē, tad Kūpervuds domāja, ka viņi ar Bereniku var droši pieņemt lorda Steina ielūgumu pavizināties tā jahtā «Aiola». Starp viesiem bija lēdija Kliforda no Čadlijas, viņas vīrs piederēja pie vienas no visvecākajām Anglijas ciltīm; hercogiene Mārlboro, Steina tuvākā draudzene un karalienes mīlule, un sers Vindhems Vitlijs, diplomāts un galmam tuva persona.

Kad «Aiola» izmeta enkuru Kausā, Steins paziņoja viesiem, ka šeit atrodoties karaliene un uzaicinot viņu un tā draugus uz tēju. Šī vēsts visus satrauca, bet it sevišķi Bereniku: kaut tikai par šo pieņemšanu nesāktu runāt presē! Karaliene bija ļoti laipna, un likās, šī neoficiālā vizīte sagādāja viņai lielu prieku. Viņa sevišķi interesējās par Bereniku un izjautāja to par daudz ko. Ja Berenika būtu atbildējusi vaļsirdīgi, tad beigas būtu diezgan bēdīgas, bet, tā kā Berenika neturēja par vajadzīgu būt pārāk atklāta, tad karaliene izsacīja vēlēšanos redzēt viņu biežāk Londonā; viņa patiešām cerot, ka Berenika nebūšot tuvākā laikā aizņemta un varēšot piedalīties nākamajā pieņemšanā galmā. Karalienes labvēlība modināja Berenikā bezgala lielu pārsteigumu un reizē stiprināja ticību pašas spēkiem: viņa noteikti varēs panākt daudz, ja vien vēlēsies!

Tagad Steins sāka ar divkāršu dedzību censties iegūt Berenikas labvēlību, bet Kūpervuds sāka vēl jo vairāk baidīties, ka Berenika nespēs notureties pret Steina neatlaidību.

Bet, kad Kūpervuds atgriezās Londonā, viņš atrada tur jaunus, daudz nopietnākus iemeslus bažām. Eilīna pirms aizbraukšanas no Parīzes bija atrakstījusi vēstuli:

«Beidzot es uzzināju patiesību, kādā pazemojošā stāvoklī tu esi nostādījis mani ar sava sulaiņa Tollifera palīdzību. Tu nekautrējies nolīgt viņu, lai tiktu no manis vaļā un varētu brīvi nodoties savai ierastajai izvirtībai. Laba atmaksa par manu ilggadīgo uzticību! Bet neuztraucies, tagad tu esi brīvs un vari skriet pakaļ savām ielasmeitām, kur un kā vien gribi. Es šodien pat aizbraucu uz Ņujorku, jo negribu vairs paciest tavu neuzticību un izlaidību. Neiedrošinies rādīties manā tuvumā, citādi saukšu tevi ar visām tavām mīļākām tiesas priekšā un darīšu visu zināmu Londonas un Ņujorkas avīzēm.

Eilīna.»

Izlasījis vēstuli, Kūpervuds nogrima pārdomās par iespējamām nepatikšanām un likstām, kuras viņam var sagādāt Eilīnas negantās dusmas. Pats gudrākais, tā viņam šķita, — atgriezties Ņujorkā un apskatīties, kas darāms, lai izbēgtu no publiska skandāla. Tas taču var nopietni skart Bereniku. Ja Eilīna izpildīs savus draudus, tad Berenikas nākotne sabojāta uz visiem laikiem. Un to viņš negribēja pieļaut neparko.

Kūpervuds nekavējoties devās pie Berenikas, kuru sastapa pacilātā omā, godkāru plānu un cerību pilnu. Taču, kad viņš pastāstīja par Eilīnas pēdējo izlēcienu un draudiem, smaids Berenikas sejā apdzisa, un Kūpervuds saprata, ka viņa mirklī aptvērusi stāvokļa nopietnību. Viņa tikai brīnījās, kas piespiedis Tolliferu atzīties Eilīnai.

— Tollifera paša interesēs taču bija klusēt, — viņa nemierīgi sacīja.

— Tad tu nepazīsti godāto lēdiju Eilīnu, dārgā, — Kūpervuds ironiski atbildēja. — Viņa nepieder pie tiem cilvēkiem, kas spējīgi izdomāt kādu jautājumu līdz galam. Viņa paļaujas pēkšņam niknumam un, protams, tikai kaitē ar to sev un citiem. Viņa prot tik neganti uzbrukt cilvēkam, ka tas gribot negribot spiests atzīties, kaut arī par postu sev un viņai. Vienīgais, kas man tagad darāms, ir doties uz Ņujorku ar pašu ātrāko kuģi; varbūt man izdodas nonākt tur pirmajam. Es jau telegrafēju Tolliferam, lai tūliņ ierodas Londonā; ja viņš arī turpmāk atra dīsies manā dienestā, man būs vieglāk piespiest viņu klusēt. Bet varbūt tu man ieteiksi citādi rīkoties, Bēvij?

— Es esmu vienisprātis ar tevi, Frenk, — viņa sacīja. — Steidzies uz Ņujorku, cik ātri vien vari, un papūlies viņu nomierināt. Kad jūs būsiet visu pārrunājuši, viņa, jādomā, sapratīs, cik maz var panākt ar šādiem skandāliem. Jo, bez šaubām, viņa jau agrāk zināja par manu eksistenci... un ne tikai par manu vien, — Berenika piemetināja ar šķelmīgu smaidu. — Atgādini viņai to. Galu galā tu viņai nekā ļauna neesi nodarījis, un tas pats sakāms par Tolliferu. Īstenībā tu viņai esi pagādājis tādu gidu, kādu vien var vēlēties, lai tas sievu iepazīstina ar Parīzes izpriecu vietām. Pie reizes tu vari viņai paskaidrot, ka tavas darīšanas tev neatstāja ne mirkli brīva laika. Man liekas, ka šādi aizrādījumi nevarētu palikt bez jebkāda efekta. Atsaucies uz laikrakstiem, tie pilni ar ziņojumiem par tavu darbību, par taviem panākumiem...

Kūpervuds vērīgi uzklausīja visus šos gudros padomus. Visa nelaime tikai tā, viņš piezīmēja, ka tieši viņam nevis Steinam jādodas projām.

— Nebēdājies, dārgais, — Berenika viņu mierināja. — Tu esi pārāk liels, lai tāds notikums varētu sabojāt tev dzīvi. Esmu pārliecināta, ka tu atgriezīsies ar uzvaru kā vienmēr. Un zini, ka es visur būšu ar tevi, — un viņa apskāva Kūpervudu un ar dziļu sirsnību ielūkojās tā acīs.

— Nu, ja tā, tad viss būs labi, — Kūpervuds pārliecināts noteica.

LIV NODAĻA

Pirms aizbraukšanas uz Ņujorku Kūpervuds atsauca Tolliferu, un tas prata pierādīt, ka ir pilnīgi nevainīgs šai notikumā; viņš apgalvoja, ka arī turpmāk būšot mēms kā zivs un runāšot tikai to, kas vēlams Kūpervudam.

Pēc piecām dienām Kūpervuds izkāpa Ņujorkā, un viņu tūliņ ielenca vesels bars reportieru, apberot viņu ar tik daudziem jautājumiem, ka no tiem un atbildēm varētu sastādīt nelielu rokasgrāmatu. Vai viņš ieradies, lai savāktu kapitālu un sapirktu vēl vairāk Londonas apakšzemes dzelzceļu līniju, jeb vai viņš grib atbrīvoties no pārpalikušajām ielu dzelzceļu līnijām Amerikā? Kādas gleznas viņš iegādājies Londonā? Vai tiesa, ka viņš nesen samaksājis 78 000 dolāru par Ternera gleznu «Ugunis virs Temzas»? Un, runājot par gleznām, — vai tiesa, ka viņš pasūtījis kādam gleznotājam savu portretu par 20 000 dolāriem un, kad glezna bijusi pabeigta, aizsūtījis māksliniekam 30 000 dolāru? Un ko viņš tagad domā par angļu biznesa paņēmieniem?

Šī sagaidīšana parādīja Kūpervudam, ka pašlaik viņš vēl vairāk pievelk sabiedrības uzmanību un pagaidām nekādas skandāla pazīmes nav jaušamas. Tāpēc viņš šoreiz ar lielāku patiku atbildēja uz jautājumiem, vismaz uz tiem, uz kuriem varēja sniegt diplomātiskas atbildes, nenodarot sev pāri.

Jā, Londonā viss ritot gludi. Viņš, Kūpervuds, varot droši lepoties ar saviem panākumiem, jo uz 1905. gada janvāri esot paredzējis elektrificēt un nodot ekspluatācijā Londonas metropolitēnu. Akciju sabiedrības kapitāls sastādīšot astoņdesmit pieci miljoni dolāru, un dzelzceļu līnijas sniegšoties simt četrdesmit jūdžu garumā. Jā, viņš patiešām ceļot vislielāko elektrostaciju pasaulē, un, kad tā tikšot pabeigta, tad Londonas metropolitēns būšot pats labākais pasaulē. Runājot par angļu praktisko uztveri, jāteicot, ka Anglijā izturoties ar daudz lielāku interesi pret tādiem plašiem pasākumiem kā viņa projekts nekā Amerikā: acīmredzot angļi saprotot, kāda nozīme ir plašam vērienam ikvienā pasākumā, tāpēc viņi piešķirot koncesijas nevis uz ierobežotu laiku, bet uz visiem laikiem, kas atļaujot cilvēkiem ar lieliem radošiem nodomiem ķerties pie monumentālām celtnēm.

Attiecībā uz gleznām, — jā, kopš viņš bijis pēdējo reizi Ņujorkā, viņš paspējis iegādāties vairākas jaunas gleznas. Pašlaik viņam līdzi viens Vato, viens sērs Džošuā Reinoldss (lēdijas O’Braienas portrets) un viens Franss Halss. Jā, viņš patiešām samaksājis par savu portretu gleznotājam trīsdesmit tūkstoši dolāru norunāto divdesmit tūkstošu vietā, bet mākslinieks atsūtījis atpakaļ pārmaksātos desmit tūkstošus ar lūgumu izdot šo naudu labdarīgiem mērķiem, — to dzirdot, reportieri nevarēja novaldīt pārsteiguma izsaucienus.

Šāda svarīga intervija tika ievietota visos laikrakstos un nepalika bez iespaida uz Eilīnu, kura bija ieradusies Ņujorkā zem sveša vārda divas dienas pirms Kūpervuda, Par spīti savam niknumam viņai tomēr likās, ka vajadzētu pārdomāt savu plānu pareizību. Ko Frenks darīs ar sapirktajām gleznām? Vēl nesen viņš bija izsacījies, ka celšot piebūvi Ņujorkas savrupmājai, lai varētu tanī novietot dažādus mākslas darbus. Bet, ja viņa atmaskos Kūpervudu presē un tam draudēs šķiršanās prāva, tad viņš var grozīt savus plānus citai sievietei par labu. Eilīna atradās tai pašā bezizejas stāvoklī kā pirms vairākiem gadiem, kad bija nācies atkāpties un padoties.

Tomēr Kūpervuds, sievas draudu satraukts, uzskatīja par gudrāku apmesties hotelī «Waldorf-Astoria», nevis savā Ņujorkas namā Piektajā avēnijā. Iekārtojies hotelī, viņš mēģināja piekļūt Eilīnai ar telefona starpniecību, taču bez panākumiem. Eilīna bija apņēmusies nesatikties ar vīru, neļaut tam attaisnoties savā, no viņas viedokļa, nepiedodamajā noziegumā. Katram gadījumam Eilīna uzaicināja pie sevis kādu Ņujorkas advokātu Tai pašā laikā viņa nepalaida garām neviena raksta avīzēs par Kūpervudu, un viņas naids nemanot sāka dzist. Dabiski, ka viņa lepojās ar vīra panākumiem un reizē mocījās greizsirdībā, ka aiz visa tā kaut kur slēpjas kāda mīļākā, iespējams, tā pati Berenika, kura neapšaubāmi dalās ar Kūpervudu viņa slavā šai visspožākajā viņa dzīves laikā. Bet pati Eilīna tā alka slavas un spožuma! Laikiem viņa pavisam bērnišķīgi priecājās, lasot kādu sensacionālu ziņu par Kūpervudu, vienalga, vai viņu tur pēla, cildināja vai objektīvi apgaismoja viņa darbību. Ieraudzījusi kādā avīzē nofotografētu milzīgo elektrostaciju, kuru Kūpervuds cēla Londonā, viņa tapa tik līksma, ka gandrīz aizmirsa visus sava neuzticīgā laulātā drauga grēkus. Un, kad citas avīzes nikni uzbruka viņam, Eilīna jutās dziļi aizvainota, lai gan nupat vēl pati bija grasījusies uzbrukt Kūpervudam.

Eilīna bija izlasījusi bezgala daudz visdažādāko spriedumu un apsveikumu sakarā ar Kūpervuda atgriešanos, un viņas dusmām un īgnumam sāka jaukties klāt apbrīnošana. Šādā noskaņojumā viņu pārsteidza Kūpervuds, mierīgi ienākdams viesistabā, kur Eilīna bija atlaidusies šūpuļkrēslā. Visapkārt rēgojās izmētātas avīzes, kuras viņa acīmredzot nupat bija apskatījusi Ieraudzījusi Kūpervudu, Eilīna pietrūkās kājās, cenzdamās pamodināt sevī tik ilgi loloto naidu Kūpervuds aši pienāca pie viņas.

— Kā redzu, tev visas jaunās vēstis jau zināmas, dārgā, — viņš to uzrunāja, smaidot omulīgu un nepiespiestu smaidu. — Mani sagaida diezgan laipni, vai ne?

— Tu?! — viņa gandrīz vai iespiedzās. — Kāda bezkaunība! Ja viņi tevi pazītu tā kā es! Tavu liekulību! Tavu nežēlību!

— Paklau, Eilīn, — viņš turpināja, cenzdamies runāt, cik vien mierīgi spēja. — Ja tu visu pārdomāsi, tad pati sapratīsi, ka neesmu tev nekā ļauna nodarījis. Ja tu esi izlasījusi kaut vienu avīzi, tad tev jāzina, ka es Londonā esmu strādājis pat divdesmit četras stundas no vietas pie sava projekta. Un šis Tollifers — vai tad bija atrodams labāks gids, kas tevi iepazīstinātu ar Parīzi? Atceries, kā tu senāk, kad mēs apmeklējām Parīzi, vienmēr sūdzējies, ka pievēršu tev maz uzmanības un nebraukāju visur līdzi, kur tev gribējās nokļūt? Toreiz man vienkārši nebija laika. Un nu gadījās šis Tollifers, kurš arī dzīrās doties uz Parīzi un acīmredzot bija tev gluži patīkams, — tad es nodomāju, ka tagad, ja viņš brauks reizē ar tevi, tu varēsi apmierināt seno vēlēšanos un apskatīt pilsētu bez jebkādiem šķēršļiem no manas puses. Tikai tāpēc Tollifers uzturējās tavā tuvumā, un to tu labi zini!

— Meli, meli, meli! — Eilīna brēca nevaldāmās dusmās. — Mūžīgi meli! Bet šoreiz tu mani nepiekrāpsi! Nu beidzot visi dabūs zināt, kāds tu īstenībā esi un kā tu apejies ar mani. Vari ticēt, ka tad avīzes sāks rakstīt par tevi pavisam citādā tonī.

— Esi prātīga, Eilīn, — viņš pārtrauca. — Tu labi zini, ka nekad neesmu tevi kaut kā ierobežojis materiālā ziņā un tev vienmēr bijis viss, ko vien esi vēlējusies. Tāpat es paļāvos uz tevi, ka tu uzņemsies mana testamenta izpildīšanu, kad manis vairs nebūs. Ņemsim kaut vai šo namu, ar kuru arī tu lepojies. Tu zini, ka esmu domājis to paplašināt un padarīt vēl skaistāku. Nesen man ienāca prātā nopirkt blakus namu, lai padarītu ērtāku tavu ziemas dārzu un ierīkotu vēl vienu galeriju gleznām un skulptūrām. To visu es domāju atstāt tavā pilnīgā īpašumā, lai tu vari rīkoties ar to pēc savas patikas.

Tomēr arī te viņš palika sev uzticīgs un neatzinās, ka jau pirms atbraukšanas no Londonas ievadījis sarunas par nama pirkšanu.

— Mēs varam ataicināt Painu, lai viņš iesniedz mums vairākus plānus, — viņš piebilda.

— Jā, tas būtu interesanti, — Eilīna domīgi noteica.

Bet Kūpervuds nolēma kalt dzelzi, kamēr tā karsta.

— Bet šī tava iedoma dzīvot šķirti — tas ir vienkārši smieklīgi, Eilīn! Vispirms, mēs esam pārāk ilgi dzīvojuši kopā, un, kaut gan ne vienmēr viss mums ritējis gludi, tomēr, kā redzi, mēs joprojām esam vienuviet. Bez mana darba, kas prasa no manis visu fizisko spēku sasprindzinājumu, man nav nekādas personīgās dzīves. Bez tam es neesmu vairs jauns, un, ja tu gribi atkal būt man draugs, tad, līdzko atbrīvošos no visām rūpēm par Londonas apakšzemes dzelzceļu, tā ar prieku atgriezīšos Ņujorkā un apmetīšos te uz dzīvi kopā ar tevi.

— Tu gribi sacīt: ar mani un kādu pusduci citu? — Eilīna dzēlīgi piezīmēja.

— Nē, es gribēja sacīt tikai to, ko pateicu. Domāju, tu pati saproti, ka ar laiku man vajadzēs atsacīties no darba. Tad beigsies visas raizes un mēs dzīvosim klusi un mierīgi.

Eilīna gribēja atbildēt ar zobgalīgu piezīmi, bet, uzmetusi skatienu Kūpervudam, pamanīja viņa sejā tādu nogurumu, pat nomāktību, kādu vēl nebija redzējusi, un vēlēšanās iedzelt Frenkam pārvērtās līdzcietībā. Droši vien viņš pārstrādājies, viņam jāatpūšas, gadi taču nestāv uz vietas, un darba tik daudz. Sen viņa nebija domājusi par vīru ar tādu sirsnību un maigumu.

Tobrīd ienāca istabene un paziņoja, ka misters Robertsons, Eilīnas advokāts, lūdzot viņu pie telefona. Eilīna apjukumā jau saslējās, bet apdomājusies izaicinoši atteica:

— Pasakiet viņam, ka manis nav mājās!

Kūpervuds tūliņ visu saprata.

— Vai tu esi kādam stāstījusi par mūsu nesaskaņām? — viņš jautāja.

— Nē, vēl ne, — viņa atbildēja.

— Ļoti labi! — Kūpervuds apmierināts noteica.

Paskaidrojis, ka dažādas finansiālas darīšanas sauc viņu uz Čikāgu, Kūpervuds izspieda no Eilīnas solījumu, ka viņa pagaidām nekā nedarīs, iekams viņš nebūs atgriezies. Un tad, kā viņš centās iegalvot, viņi abi visu nokārtos tā, ka nevienam netiks nodarīts pāri.

Tā kā Eilīna šķita ar mieru atstāt pagaidām visu pa vecam, Kūpervuds izvilka pulksteni: līdz vilciena attiešanai bija pavisam maz laika. Viņi sastapsies, kad viņš atbrauks. Un Eilīna nomierinājusies pavadīja vīru līdz durvīm un tad atgriezās atpakaļ pie savām avīzēm.

LV NODAĻA

Čikāgas braucienam bija liela nozīme Kupervuda turpmākajos plānos: viņam vajadzēja pierunāt vietejos veikalniekus vai nu piešķirt aizņēmumu, vai ieguldīt viņa pasākumā pieci miljoni dolāru. Bez tam vajadzēja satikties ar Sipensu un uzzināt, kā veicas ar Kupervuda gruntsgabalu pārdošanu.

Bez tam viņa domas nodarbināja gaidamā prāva ar kādu lielu Čikāgas transporta akciju sabiedrību, kura pirms dažiem gadiem bija atpirkusi no Kupervuda divas ielu dzelzceļa līnijas, kuras viņš bija ierīkojis un nodevis ekspluatācijā. Kopš viņa aizbraukšanas no Čikāgas šis abas līnijas, nonākušas nesaimnieciskās rokās, ne tikai nedeva vairs peļņu, kura agrāk plūda kā ar straumi, jo publika šīs līnijas plaši izmantoja, bet darbojās ar lieliem zaudējumiem, un tāpēc to akcijas skaitījās galīgi nevērtīgas. Vietējās aprindās pat mēdza apgalvot, ka visā pilsētas saimniecības uzņēmumu apvienošanas vēsturē neesot piedzīvots tāds pilnīgs sabrukums, kādā nonākusi minētā akciju sabiedrība. Tā kā visās šais neveiksmēs apvainoja Kūpervudu, tad viņam bija nepieciešams paskaidrot ieguldītājiem, ka viņš te nav vainīgs, — vainojami tie, kas atpirkuši līnijas un nemākulīgi saimnieko. Kad tas viss noskaidrojās, Kūpervudu vairs nedēvēja par «rūdītu blēdi», bet «finansu burvi»: kad līnijas bija atradušās viņa pārziņā, akcionāri bija saņēmuši 8 līdz 12 procentu dividendes par savām akcijām. Tātad Kūpervuds ne vien sadabūja vajadzīgos piecus miljonus dolāru, kuru dēļ bija braucis uz Čikāgu, bet. arī ievērojami uzlaboja savu reputāciju.

Tomēr Čikāgas brauciens nepalika bez pārsteigumiem: Lorna Merisa, uzzinājusi no laikrakstiem, ka Kūpervuds atkal šeit, uzmeklēja viņu, cerēdama pamodināt viņā kādreizējās jūtas. Taču mēģinājums palika bez sekmēm, jo Kūpervuds domāja tikai par iespējami ātrāku atgriešanos Ņujorkā un pēc tam pie Berenikas. Tomēr, spriezdams pec Lornas apģērba, ka viņas materiālais stāvoklis nav nekāds spožais, viņš sāka meiteni iztaujāt un noskaidroja, ka viņas popularitāte samazinājusies un tāpat arī ienākumi. Tad Kupervuds, izlikdamies, ka norūpējies par Lornas labklājību, apsolīja atvērt bankā pastāvīgu rēķinu uz viņas varda, tāpat apgalvoja, ka papūlēšoties ieinteresēt kādu teātra režisoru par viņas talantu, — vārdu sakot, sasolīja meitenei visāda veida palīdzību, kas tūliņ pamodināja viņas bijušo dzīvesprieku un paļāvību.

Bet, kad viņš jau atradās vagonā un vilciens sāka kustēties, un Lorna pēdējo reizi pamāja skumju atvadu sveicienu no perona, Kūpervuds neviļus aizmaldījās domās pie cilvēku likteņu un kaislību mainīgajiem un sarežģītajiem rakstiem. Kaut vai viņš pats: viņam brūk virsū Čikāgas akcionāri, viņu nenogurstoši izseko laikraksti, viņu uzmana Eilīna Ņujorkā un daiļā Berenika Londonā tāpat, jo viņa — un ne bez pamata — uzticas viņam tikpat maz kā Eilīna. Un kāpēc? Tāpēc, ka viņš ātri aizrau jas, ka viņu neatvairāmi pievelk pretējais dzimums, bet šīs jūtas taču nav viņa radītas un izdomātas.

Klik-klak-klak! — klabēja riteņi pret sliedēm. U-u-ū! u-u-ū! — stiepti gaudoja lokomotīve. Gar logu traucās plašs līdzenums tikpat neapturami, kā aizjoņo laiks, un Kūpervuds pussnaudā, pusnomodā domāja par dzīvi un tām pārmaiņām, kuras nes sev līdzi laika skrējiens.

LVI NODAĻA

Atgriezies Ņujorkā, Kūpervuds devās pie Eilīnas, un te viņu sagaidīja patīkams pārsteigums, jo Eilīna bija daudz domājusi par Kūpervuda priekšlikumu paplašināt un pārbūvēt namu, turklāt ņemot vērā arī viņas gaumi. Tagad Eilīna parādīja viņam izvēlei vairākus projekta variantus, ko bija pagatavojis arhitekts. Visi uzmetumi bija krāsaini.

Kūpervudam tie ļoti patika: Raimonds Pains, amerikāņu arhitekts, kas savā laikā bija projektējis viņa Ņujorkas namu, tagad iesniedza projektu, kā savienot abus namus vienā ansamblī. Eilīna aizrautīgi stāstīja, ka viņai patīkot šis, tas un vēl trešais, gluži savdabīgs projekts. Kūpervuds nolēma sastapties ar Painu un ieteikt tam nesteigties, bet visu labi apsvērt; atvadījies no Eilīnas, Kūpervuds nodomāja, ka labi darījis, aizņemot viņas domas ar tādu darbu, kas ne vien iemiesos viņu abu māksliniecisko gaumi, bet arī noderēs par pierādījumu sabiedrībai, ka viņu starpā valda saskaņa.

Tomēr šoreiz Kūpervudam nācās grūti pierast pie dzīves tiklab Ņujorkā, kā Amerikā vispār. Kopš Londonas brauciena viņa dzīves uzskati bija pārmainījušies. Viņš nedomāja, ka angļiem trūktu izmanības vai neatlaidības, kad tiem jāaizstāv savas intereses, — nē, tikai iepazinies ar Steinu, Džonsonu un to kompanjoniem, Kupervuds pārliecinājās, ka viņi gluži neapzinīgi, instinktīvi prot savienot atpūtu un izklaidēšanos ar darīšanam, vai tā būtu tirdzniecība vai finanses, kamēr Amerikā veikali augstak par visu, kā mēdz sacīt.

Tā arī viņš, kopš ieradies Ņujorkā, ne par ko citu nedomāja kā vien par darīšanām, kaut gan nekas te viņu vairs neinteresēja un domas pastāvīgi kavējās pie Berenikas un Praiorskovas. Tomēr viņš bija nolēmis apbraukāt visas pilsētas, kur cerēja dabūt kapitālu, — tas bija traks skrējiens pa visiem austrumu štatiem, un Kupervuds jutās galīgi nomocījies. Pirmo reizi savā mūžā viņš nevis juta vien, bet sāka arī domāt, ka kļūst vecs. Par laimi nogurdinošo braukāšanu pārtrauca Džonsona telegramma: dažādas grupas mēģinot izdarīt spiedienu uz parlamentu, tāpēc mistera Kūpervuda klātbūtne esot vairāk nekā nepieciešama.

Kūpervuds parādīja telegrammu Eilīnai. Izlasījusi to, Eilīna aizrādīja, ka Kūpervuds izskatoties stipri noguris. Lai padomājot taču arī par savu veselību, tā esot pats svarīgākais. Labāk būtu, ja viņš liktos mierā ar visiem saviem Eiropas uzņēmumiem un atpūstos. Kūpervuds atbildēja, ka esot par to jau domājis; pie reizes, viņš negribot apgrūtināt Eilīnu ar rūpēm par gleznu galeriju: viņa prombūtnes laikā par gleznām uzņemšoties pārziņu misters Kasberts, — tas esot vīrs, uz kura spriedumu varot paļauties.

Tikmēr Berenika sāka raizēties, kāpēc Kūpervuds tik ilgi kavējas. Viņa jutās aizvien jo vientuļāka bez Kūpervuda. Kaut gan lords Steins vairākkārt veda viņu uz dažādām pieņemšanām un viesīgiem vakariem, kur iepazīstināja ar saviem draugiem, un reiz viņi bija pat galmā, tomēr Berenikai trūka Kūpervuda, viņu mocīja dīvainas, neizskaidrojamas ilgas. Kūpervuds bija viss viņas dzīvē, Kūpervuda personības spēks nomāca augstāko aprindu spožumu, ar ko viņu vilināja lords Steins. Jā, zināms, Steins ir patīkams un pievilcīgs pavadonis, bet, atgriezusies Praiorskovas klusumā, Berenika ar visām domām un jūtām atkal bija pie Kūpervuda. Ko viņš pašlaik dara, ar ko sastopas? Vai atkal viņu savaldzinājusi Lorna Merisa? Vai varbūt kāda cita? Jeb vai viņš atgriezīsies pie Berenikas tikpat dedzīgi iemīlējies, kāds aizbrauca? Un vai Eilīna atbrauks kopā ar viņu, jeb vai viņam būs izdevies to pielabināt un viņš kādu laiku varēs pavadīt mierā?

Ak, šī sieviešu greizsirdība! Un viņa pati, Berenika, — vai viņa tāpat nav greizsirdīga? Un vēl pēc visa tā, ko Kūpervuds darījis tās labā! Un ne tikai viņas, bet arī viņas mātes labā. Viņš taču bija maksājis par Berenikas izglītošanu, viņš iedāvinājis tai brīnišķīgo savrupmāju Ņujorkā, elegantajā Parka avēnijā.

Tiklab pēc sava prāta, kā dzīves uzskatiem Berenika piederēja pie saltām, aprēķinātājām sievietēm: kad Eilīnas draudi piespieda Kūpervudu doties uz Ņujorku, Berenika jau gandrīz izšķīrās, ka jāizturas iaipnāk pret lordu Steinu, ja vien Eilīnas greizsirdības lēkme kaut kādā ziņā neizjauks visus plānus. Steins ir nopietni aizrāvies, tas skaidrs. Iespējams, ka viņš pat domā par precēšanos.

«Ja vien es spētu viņu iemīlēt,» Berenika domāja. «Un ja viņš nebūtu tik stipri pieķēries tradīcijām kā īsts anglis!» Viņa bija dzirdējusi, ka pēc angļu likumiem iespējams šķirties no sievas, kura precoties apkrāpusi vīru, noslēpjot tam savu pagātni, — un tieši tā rīkotos viņa, apprecot lordu Steinu. Tāpēc Kūpervuda prombūtnē Berenika turējās tālāk no Steina un vairījās no viņa, domādama par savu bēdīgo stāvokli, ja Eilīnai ienāktu prātā iet uzbrukumā.

Tomēr pamazām viņas bailes aprima, jo Londonas prese klusēja, bez tam Kūpervuds atsūtīja vēstuli, kurā izklāstīja dažādās grūtības un minēja, starp citu, ka nejūtoties vesels un spēki zūdot, — kaut drīzāk varētu atgriezties Anglijā, būt pie viņas, atpūsties! Izlasījusi par viņa nogurumu, Berenika sāka pārdomāt, vai viņi abi nevarētu aizceļot uz kādu klusu, skaistu zemes stūrīti, tālu no veikalnieku aprindu burzmas un steigas. Bet kur atrast tādu vietu? Un, ja tāda ir, tad iespējams, ka Frenks jau to apmeklējis un tā paspējusi viņam apnikt, viņš taču tik daudz zemju apceļojis: Itāliju, Grieķiju, Šveici, Franciju, Austroungāriju, Vāciju, Turciju, bijis pat Palestīnā.

Bet ja viņi aizbrauktu uz Norvēģiju? Cik viņa atcerējās, Kūpervuds nekad nebija runājis par Norvēģiju. Nē, viņa katrā ziņā pierunās to apmeklēt šo svešo un savādo zemi! Un Berenika nopirka grāmatu par Norvēģiju, lai jau iepriekš gūtu pārskatu par tās skaistumu un ievērības cienīgajām vietām. Viņa aizrautīgi lapoja grāmatu, vērodama drūmu, krauju klinšu uzņēmumus; kalni vai fjeldi slējās tūkstošiem pēdu augstumā, starp tiem rēgojās milzu aizas, ko iecirtusi kā ar zobenu skarbās, nepielūdzamās dabas roka; no augstienēm gāzās lejup ūdenskritumi un putojoši kalnu strauti, bet ielejās gozējās gleznaini, rāmi ezeri. Šur tur pie klinšainajām nogāzēm kļāvās mazas fermas kā jūrnieki pie plosta pēc kuģa katastrofas. Berenika lasīja par senajiem dieviem, par Odinu, kara dievu, Toru, pērkona dievu, par Valhallu — savdabīgu paradīzi kaujās kritušo dvēselem.

Lasīdama grāmatu un pētīdama ilustrācijas, Berenika nāca pie slēdziena, ka šai zemē nav ne vēsts no rūpniecības. Tieši tāda zeme vajadzīga Kūpervudam, lai atpūstos!

LVII NODAĻA

Kūpervuds atbrauca Anglijā galīgi noguris; Berenika prata iedvest arī viņam vēlēšanos apmeklēt Norvēģiju, kuru viņš līdz šim kā par brīnumu nebija apmeklējis.

Viņš drīz vien uzdeva Džemisonam sameklēt un noīrēt jahtu. Tomēr, iekams jahta bija atrasta, kāds lords Tiltons, uzzinājis no Steina par Kūpervuda nodomiem, laipni piedāvāja viņam savu jahtu «Pelikāns». Un tā pašā vasaras vidū Kūpervuds un Berenika stāvēja uz klāja, un jahta, līgani šūpodamās, nesa tos gar Norvēģijas rietumu piekrasti uz Stavangeras fjorda pusi.

Jahta izrādījās ļoti jauka, un Ēriks Hansens, norvēģu kapteinis, — izveicīgs jūrnieks. Viņš bija spēcīgs vīrs, kaut vidēja auguma, sārts, ar kupliem, dzelteniem matiem, kuri cirtās krita pār viņa pieri. Viņa tēraudzilās acis, likās, meta izaicinājumu visām jūrām un vētrām. Viņa kustības lika domāt par mūžsenu cīņu ar negaisiem — viņš soļoja zvāļodamies pat pa sauszemi, it kā gribēdams vienmēr justies vienā ritmā ar jūru. Visu savu mūžu vjņš bija pavadījis uz jūras un no sirds dziļumiem mīlēja šos piekrastes līčus, kurus šķēla neskaitāmās strēlēs noslēpumaini kalni, paceldamies tūkstošiem pēdu augstumā virs jūras līmeņa un iesniegdamies tūkstošiem pēdu jūras dzīlēs. Citi runāja, ka šie kalni radušies, zemes garozai sakrokojoties vai saraujoties, citi — ka tā esot vulkānu sastingusī lava. Bet Ēriks zināja, ka šos krastus un šo zemi sensenos laikos sakapājuši ar zobeniem varenie vikingi, kuriem pietika spēka izlauzties cauri visādiem šķēršļiem kaut vai līdz pasaules malai.

Berenika, vērodama kraujās nogāzes, kur tik augsti bija pietvērušies mazi namiņi, nevarēja pat iedomāties, kā to iemītnieki spēj nokļūt lejā uz kuģu piestātnēm un tikt atpakaļ uz savām mājām. Varbūt viņiem tas nemaz nebija vajadzīgs. Viss šeit likās tik dīvains. Berenikai bija sveša māksla kāpelēt pa kalniem, ko norvēģiem acīmredzot vajadzēja apgūt gribot negribot, mācoties no kazām, kas veikli lēkāja no klints uz klinti.

— Cik savāda zeme! — Kūpervuds sacīja. — Labi gan, ka tu atvedi mani uz šejieni, Bēvij, kaut gan man šķiet, ka daba ir pieļāvusi lielu kļūdu, piešķirdama šai skaistajai zemei tādu ērmotu klimatu. Vasaras dienā te pārāk daudz gaismas, ziemu — pārāk maz. Tāpat pārāk daudz romantisku līču un fjordu un pārāk daudz kailu klinšu. Bet tomēr jāatzīstas, ka man šeit ārkārtīgi patīk.

Berenika jau manīja, ka Kūpervuds stipri ieinteresējies par Norvēģiju. Viņš bieži zvanīja godbijīgajam kapteinim un apbēra to jautājumiem.

— Ar ko nodarbojas vietējie iedzīvotāji, izņemot zvejniecību? — viņš jautāja.

— Redziet, mister Dikson (šādā vārdā Kūpervuds ceļojumā saucās), viņiem ir vēl daudz kas cits. Ir kazas, un viņi pārdod kazu pienu. Ir vistas, tātad olas. Ir govis. Te bieži spriež par cilvēka bagātību pēc viņa govju skaita. Tātad sviests arī viņiem ir. Mūsējie ir izturīgāki un strādīgi ļaudis: no pieciem akriem viņi iegūst tādu ražu, kas jums liksies neticama. Es gan neko nemāku sacīt par tādu nodarbošanos un nekā sevišķa nevaru pastāstīt, tomēr viņi, nudien, dzīvo labāk, nekā jūs varat iedomāties. Un bez tam daudzi šejienes jaunieši mācās par jūrniekiem. Ar laiku viņi kļūst par kapteiņiem, stūrmaņiem vai pavāriem tais neskaitāmajos kuģos, kas iegriežas norvēģu ostās un dodas uz visām pasaules ostām!

Te sarunā iejaucās Berenika.

— Mani pārsteidz tas, — viņa piezīmēja, — ka norvēģi mantas ziņā nevar lepoties ar daudzumu, bet toties ar labumu.

— Jums taisnība, godātā, — kapteinis atsaucās, — es arī to gribēju sacīt. Norvēģi prot labi izmantot to, kas viņiem ir. Un pasauli viņi labi pazīst ne tikai no grāmatām vien, bet iepazinušies ar to tiešā ceļā. Grāmatas mēs, norvēģi, augstu cienām, tāpat izglītību. Pie mums gandrīz nemaz nav analfabētu, un, ticat vai ne, Norvēģijā ir daudz vairāk telefonu nekā Spānijā vai Polijā. Mums ir arī slaveni komponisti un rakstnieki — Grīgs, Hamsuns, Ibsens, Bjernsons.

Kūpervuds noklausījās šos vārdus klusēdams. Jā, literatūrai bijusi pārāk maza vieta viņa dzīve! Jāpaņem no Berenikas dažas grāmatas, kuras viņa lasa.

Bet Berenika, pamanījusi, ka viņš kļūst domīgs, un bažīdamās, ka viņš sāks salīdzinat šo apbrīnojamo pasauli ar savējo, trokšņa un nemiera pilno, nolēma pievērst sarunu mazliet jautrākai tēmai.

— Sakiet, kaptein, — viņa uzrunāja Hansenu, — vai lapus mēs arī sastapsim, kad būsim tālāk ziemeļos?

— O, jā, godātā, — kapteinis atbildēja. — Lapu ir daudz uz ziemeļiem no Trondheimas. Mēs vairs neesam tālu no turienes.

No Trondheimas jahta pagriezās uz ziemeļiem, uz Hammerfestas pusi, uz pusnakts saules zemi. Ceļā viņi vairākas reizes piestājās krastā, vienreiz pie neliela klints izciļņa, ko sauca Groto, liela kalna atzarojuma. Te bija novietota valzivju mednieku apmetne — sīks ciematiņš, varbūt desmit mājiņas, celtas no akmeņiem kā visur piekrastē, ar velēnu jumtiem.

Groto valzivju mednieki bija paraduši pirkt ogles un malku no garāmbraucējiem kuģiem, kuri devās dienvidu vai ziemeļu virzienā. Arī šoreiz neliels zvejnieku pūlītis ielenca jahtu. Un, kaut gan ogļu bija tikai pašu vajadzībām, Kūpervuds lika kapteinim izsniegt zvejniekiem pāris tonnu ogļu, juzdams, ka dzīve pret šiem cilvēkiem ir pārāk skopa.

Pēc brokastīm kapteinis Hansens devās malā; atgriezies viņš pastāstīja Kūpervudam, ka no tālajiem ziemeļiem ieradusies kāda lapu ģints, — tie apmetušies apmēram pusjūdzi no Groto. Tur esot ap simt lapu ar bērniem un suņiem un apmēram pusotra tūkstoša briežu. Berenika tūliņ izsacīja vēlēšanos paskatīties uz lapiem. Tad kapteinis Hansens lika nolaist laivu un kopā ar stūrmani aizveda viņu un Kūpervudu pie lapiem.

Izkāpuši krastā, viņi aizstaigāja līdz briežiem, kas klaiņoja ap ielejā izmētātajām teltīm. Kapteinis, kas prata mazliet lapu valodu, sāka runāt ar viņiem; daži lapi pienāca pie atbraucējiem, sniedza roku un lūdza ienākt teltīs. Kādā teltī uz uguns karājās liels katls; stūrmanis, ieskatījies tanī, nosauca virumu par «suņu dziru», tomēr izrādījās, ka tur vārās lieliska, tauka un sulīga lāča gaļa, ar ko visus pamieloja.

Otrā teltī drūzmējās apkārtējo fermu iemītnieki un zvejnieki: ik gadu, lapiem atbraucot, viņu apmetnēs sākās kaut kas gadatirgum līdzīgs, kur viņi pārdeva briežkopības produktus un iepirkās pārtiku ziemai. Kāda sieviete izlauzās cauri pūlim un sasveicinājās ar kapteini Hansenu kā ar vecu paziņu. Viņš tūliņ paskaidroja Kūpervudam, ka tā esot bagātākā sieviete visā ģintī. Tad lapi sāka dziedāt un dejot. Vēlāk visi ēda, dzēra un skaļi smējās. Beidzot Kūpervuds un viņa pavadoņi atvadījās un devās atpakaļ uz «Pelikānu».

Nenorietošās saules gaismā jahtu pagrieza atpakaļ uz dienvidiem. Te jahtai priekšā iznira kādas desmit Grenlandes valzivis, un kapteinis deva rīkojumu tā uzvilkt buras, lai jahtai būtu vieglāk izmanevrēt starp valzivīm. Tiklab pasažieri, kā komanda satraukumā nenolaida acu no milzīgajiem dzīvniekiem. Taču Kūpervudu šī neparastā aina pievilka daudz mazāk nekā kapteiņa apbrīnojamā izveicība, manevrējot ar jahtu.

— Redzi nu! — Kūpervuds sacīja Berenikai. — Katrai profesijai, katram amatam, katram darba veidam nepieciešama sava prasme un izveicība. Paskaties uz kapteini, cik viņš labi valda pār savu jahtu, — tā jau ir uzvara pati par sevi.

Berenika pasmaidīja, bet neko neatbildēja, un Kūpervuds nogrima dziļās pārdomās par brīnumaino zemi, kura atradās viņa priekšā. Kā atšķiras šī ziemeļu nomale no visas pārējās pasaules, cik svešs te viss, kas saistīts ar lielrūpniecību, ar bankām, — tāds raksturs, tādas tieksmes kā Kūpervudam te nemaz neder. Nepārredzamais okeāns ir šejienes iedzīvotāju maizes klēts, tas dod viņiem zivis, viņu galveno eksistences avotu, un zivis dod iespēju apstrādāt savu zemes gabaliņu un samērā pārticīgi nodzīvot savas pēdējās dienas, kad tie vairs nebrauc jūrā. Un Kūpervuds pēkšņi aptvēra, ka šie cilvēki saņem no dzīves vairāk nekā viņš, — tik daudz šeit ir tīra, nemākslota skaistuma, vienkāršas mājības, jauku tikumu un paražu; viņam un visiem tiem tūkstošiem, kas nenogurstoši dzenas pēc naudas un peļņas, tā trūkst. Lūk, viņš kļūst aizvien vecāks, viņa dzīves labākais laiks jau aiz kalniem. Un kas gaidāms? Vēl jauni apakšzemes dzelzceļi? Jaunas gleznu galerijas? Atkal jauni apvainojumi presē?

Tiesa, viņš labi atpūties šai braucienā. Bet tas tuvojas beigām, un viņš ar katru stundu nāk tuvāk tai atmosfērai, ko nekādi nevar saukt par mierīgu: ja viss ritēs pa vecam, viņš nekā cita nevar gaidīt kā vien jaunus konfliktus, jaunas apspriedes ar juristiem, jaunus avīžu uzbrukumus, jaunas mājas dzīves nesaskaņas. Kūpervuds izsmejoši pavīpsnāja par savām domām. Labāk nedomāt tik daudz! Dzīve jāņem tāda, kāda, tā ir, un jācenšas izmantot savā labā, cik vien iespējams. Galu galā jāsaka: dzīve bijusi pret viņu daudz devīgāka nekā pret citiem, un nav iemesla būt nepateicīgam. Un viņš ir pateicīgs.

Pēc pāris dienām, kad jahta atradās Oslo tuvumā, Kūpervuds, baidīdamies no iespējamām valodām, ieteica Berenikai izkāpt un braukt ar tvaikoni uz Liverpūli, — no turienes līdz Praiorskovai vairs nav tālu. Viņu iepriecināja Berenikas mierīgā un lietišķā izturēšanās, kaut gan viņas seja pauda, cik sāpīgi viņu aizskar nepieciešamība uzmanīties, cik grūti, ka visi viņus traucē un cenšas izšķirt.

LVIII NODAĻA

Pēc brauciena uz Norvēģiju Kūpervuds jutās pavisam atspirdzis un ilgojās stāties pie darba, lai uz 1905. gada janvāri sasniegtu sprausto mērķi: palielinātu akciju sabiedrības kapitālu līdz astoņdesmit pieciem miljoniem dolāru, ierīkotu simt četrdesmit jūdzes garu apakšzemes dzelzceļu un elektrificētu visu satiksmes tīklu. Godkāre, vēlēšanās ātrāk realizēt iecerēto un pierādīt visai pasaulei sava darba nozīmi nedeva Kūpervudam miera, tāpēc viņš nemaz vairs nedomāja par atpūtu ne Praiorskovā, ne citur.

Tā pagāja vairāki mēneši, apspriežoties ar akciju sabiedrību direktoriem, apsverot dažādus jautājumus ar ieinteresētiem un iespaidīgiem akcionāriem, atrisinot tehniskas problēmas un vedot neoficiālas sarunas, visbiežāk vakaros, ar lordu Steinu un Elversonu Džonsonu. Beidzot radās vēl vajadzība braukt uz Vīni, lai apskatītu jauna elektromotora modeli. Tā autors bija kāds Gancs, un elektromotors varēja ļoti jūtami pazemināt metropolitēna īpašnieku izdevumus. Novērojis motora darbu, Kūpervuds pārliecinājās, ka tas visai izdevīgs, un tūliņ ar telegrammu izsauca uz Vīni savus inženierus, lai tie pārbaudītu viņa slēdzienu.

Atceļā uz Londonu Kūpervuds apstājās Parīzē, «Ricas» hotelī. Pirmajā vakarā viņš sastapa vestibilā kādu vecu paziņu, Maiklu Šenliju, kurš kādreiz bija strādājis Kūpervuda uzņēmumos Čikāgā. Šenlijs uzaicināja Kūpervudu aiziet uz operu paklausīties koncertu. Spēlēšot kāda poļu komponista Šopēna skaņdarbus, par ko pēdējā laikā daudz runājot. Komponista vārdu Kūpervuds bija garāmejot dzirdējis, Šenlijam tas bija pavisam svešs. Tomēr uz koncertu viņi aizgāja, un mūzika tā aizgrāba Kūpervudu, ka, izlasījis programmā, kur Šopēns apglabāts, viņš aicināja savu pavadoni apmeklēt rīt visā pasaulē pazīstamo Perlašēza kapsētu, kur atdusas daudzas slavenības.

Nākamajā rītā Kūpervuds un Šenlijs aizbrauca uz Perlašēzu; tur viņi nolīga gidu, angļu valodas pratēju, kas pastāstīja viņiem daudz ko interesantu, izvadājot viņus pa cipresēm apstādītajiem kapsētas celiņiem. Tur zem obeliska atdusas Sāra Bernāra, kuras burvīgā balss kādreiz Čikāgā bija tā sajūsminājusi Kūpervudu. Mazliet tālāk atdusas Balzaks, par kuru Kūpervuds zināja tikai to, ka tā darbus uzskatot par ģeniāliem. Viņš apstājās te pie vienas, te otras kapa plāksnes, vēroja tās un atkal no jauna sajuta, cik daudz laika viņam aizņēmušas darīša nas: tās nav ļāvušas viņam iepazīties ar daudzu jo daudzu lielu domātāju un mākslinieku darbiem. Viņi pagāja garām Bizē, Misē un Moljēra kapiem un pienāca pie Šopēna atdusas vietas; uz kapa atradās lentēm pārsieti liliju un rožu pušķi.

— Kas to būtu domājis! — Šenlijs izsaucās. — Zināms, viņš bija liels mūziķis, bet viņš taču miris jau pirms piecdesmit gadiem, un paskatieties, kāds klēpis puķu! Velns lai parauj, man nekā tamlīdzīga nebūs!

Bet Kūpervuds nodomāja, ka diezin vai kāds zieds atradīsies uz viņa kapa gadu pēc nāves, — šī doma ne tik daudz apbēdināja, cik sasmīdināja viņu: viņš labi zināja, ka maz ir tādu kapu, kurus apber ziediem desmitiem gadu pēc cilvēka nāves, lai cik nopietni viņš būtu strādājis.

Tomēr kapsētā Kūpervudu sagaidīja pārsteigums. Viņi jau devās uz izeju, kad gids viņiem parādīja divkāršo piemiņas plāksni uz Abelāra un Heloizes kapa un pastāstīja visiem pazīstamo nelaimīgā pāra mīlas traģēdiju. Heloize un Abelārs! Vienpadsmitais gadsimts; jauniņa meitene, iemīlējusies mācītā un apdāvinātā mūkā; viņas nepielūdzamais, nežēlīgais tēvs, klostera kapitula loceklis! Kūpervuds nekad savā mūžā nebija dzirdējis par šiem nelaimīgajiem mīlētājiem. Kamēr gids stāstīja, pienāca jauna, eleganti ģērbta un ļoti skaista sieviete ar puķu grozu rokās un sāka riekšavām kaisīt uz kapa sarkanus, zilus un baltus ziedus. Šī ainava tā aizkustināja Kūpervudu un Šenliju, ka abi noņēma platmales un, pagaidījuši, kad sieviete paskatīsies uz viņu pusi, godbijīgi pasveicināja to.

— Merci beaucoup, messieurs,14 — viņa nočukstēja, pateikdamās par parādīto godu, un aizgāja.

Šī spilgtā un aizkustinošā epizode atsauca Kūpervuda atmiņā tās jūtas, kas bija kādreiz saistījušas viņu un Eilīnu. Tolaik, kad viņš sēdēja Filadelfijas cietumā, tieši viņa par spīti visiem Kūpervuda ienaidniekiem un savam tēvam apmeklēja viņu kā uzticīga sieva, visiem spēkiem centās atvieglot viņa likteni un apzvērēja, ka mīlēs viņu līdz kapa malai. Kā Heloize pēc Abelāra, tā Eilīna centās tikai pēc viņa un arī tagad nav mainījusies. Neviens cits viņai nav vajadzīgs.

Pēkšņi Kūpervudam radās doma uzcelt skaistas kapenes, kas stāvēs gadsimtiem ilgi un kur viņi ar Eilīnu atdusēsies. Jā, viņš uzmeklēs arhitektu, pats izraudzīsies projektu un uzcels skaistas kapenes, kuras mūžiem cauri iznesīs atmiņu par to, ka arī viņš kādreiz mīlējis Eilīnu, tāpat kā viņa mīl to vēl šobrīd.

LIX NODAĻA

Kad Kūpervuds atgriezās Londonā, Bereniku ārkārtīgi pārsteidza viņa izskats. Viņš bija stipri vājāks un šķita pavisam nomocījies. Berenika pārmeta, ka viņš nerūpējas par savu veselību un reti apmeklē Praiorskovu.

— Frenk, mīļais, — viņa izjusti sacīja, — kāpēc tu veltī savām darīšanām tik daudz laika un spēku? Tu esi pārguris un nervozs. Manuprāt, tev jāapspriežas ar ārstu, tevi vajag kārtīgi izmeklēt.

— Bēvij, mana dārgā, — Kūpervuds apskāva viņu, — neraizējies. Tiesa, es strādāju daudz, bet tas drīz beigsies, un man vairs nevajadzēs lauzīt galvu par dažādām problēmām, vismaz tuvākā nākotnē ne.

— Bet vai tu jūties vesels?

— Jā, dārgā, man šķiet, ka viss kārtībā. Redzi, patlaban ļoti svarīgi, lai es pats sekotu visai darbu gaitai.

Bet, nepaguvis pabeigt teikumu, viņš pēkšņi ērmīgi sarāvās, saliecās uz priekšu it kā asās sāpēs.

— Frenk, kas tev vainas? Kas notika? — Berenika metās pie viņa. — Vai tev kādreiz bijušas tādas sāpes?

— Nē, dārgā, nekad, — viņš izdvesa. — Bet tas nekas, esmu pārliecināts, ka nekā nopietna nav.

Viņš ar mokām apspieda sāpes.

— Zināms, — viņš turpināja, — jānoskaidro būs, kas par cēloni. Tādas skaudras sāpes nevar rasties bez pamata. Zini, piezvani doktoram Veinam, lai viņš ierodas.

Berenika tūliņ aizsteidzās pie telefona.

Kad atbrauca Veins, to pārsteidza slimā nomocītais izskats; pavirši izmeklējis viņu un parakstījis nomierinošas zāles, ko tūliņ vajadzēja sākt lietot, ārsts palūdza Kūpervudu ierasties rīt uz pamatīgāku izmeklēšanu Bet pēc nedēļas, konsultējies ar diviem labākajiem Londonas speciālistiem, kuri bija izmeklējuši slimo un paziņojuši Veinam savu novērojumu rezultātus, ārsts pārliecinājās, ka Kūpervudam ir nopietna nieru slimība, kas var diezgan drīz novest pie traģiskām beigām. Veins lika Kūpervudam palikt gultā un dzert zāles, kas apturētu slimības attīstību.

Tomēr pēc dažām dienām Kūpervuds, ieradies pie ārsta uz pārbaudi, paziņoja, ka jūtoties labāk un ēstgriba esot pavisam normāla.

— Ar šīm slimībām tīrais posts, mister Kūpervud, — doktors Veins mierīgi atbildēja. — Tās ir ļoti untumainas, un sāpes, ko tās rada, var laikiem pilnīgi pāriet, bet tas nebūt nenozīmē, ka slimais izveseļojies vai ka viņa stāvoklis uzlabojas. Sāpes var atjaunoties, un tad mūsu speciālisti mēdz izsacīt visai kategorisku un bēdīgu spriedumu, kas gan vienmēr nav tik gluži neapstrīdams. Dažreiz slimā stāvoklis uzlabojas un viņš dzīvo vēl ilgus gadus. Bet var gadīties, ka viņam kļūst sliktāk, un šo negaidīto untumu dēļ slimība grūti ārstējama. Tagad jūs saprotat, mister Kūpervud, ka es nevaru jums pasacīt neko noteiktu, kaut nezin kā gribētu to darīt.

Bet Kūpervuds viņu pārtrauca:

— Manuprāt, jūs tomēr gribat man ko sacīt, doktor Vein. Un es vēlos zināt, kāda ir speciālistu diagnoze, viss viens, vai tā laba vai slikta, — man tā jāzina. Vai ar manām nierēm kaut kas nopietns? Vai tā ir kāda organiska kaite un var kļūt liktenīga?

Doktors Veins ieskatījās viņam cieši acīs:

— Nu, speciālisti saka tā: ja jūs kārtīgi atpūtīsieties un nepārpūlēsieties, tad varat nodzīvot vēl gadu vai mazliet ilgāk. Ja taupīsiet sevi un nestrādāsiet, tad nodzīvosiet arī ilgāk. Jums ir hroniskais nefrīts vai Braita slimība, mister Kūpervud. Bet, kā jau jums sacīju, speciālistiem ne katrreiz taisnība.

Šo rūpīgi pārdomāto atbildi Kūpervuds noklausījās pavisam mierīgi un klusēdams, kaut arī pirmo reizi visā savā mūžā viņš, cilvēks ar ziedošu veselību, bija nokļuvis slimības varā, kas varēja beigties ar nāvi. Nāve! Tikai viens gads dzīves! Un gals visiem centieniem un pūlēm! Bet, ja tam tā jānotiek, tad nekas nav darāms, jāsavaldās un jāsamierinās ar to.

Kūpervuds pameta ārstu, norūpējies ne tik daudz par savu slimību, kā par to likteņiem, ar ko viņš bijis savā mūžā saistīts: kā viņa nāve ietekmēs Eilīnu, Bereniku, Sipensu, viņa dēlu, Frenku Kūpervudu jaunāko, viņa pirmo sievu Liliānu, tagad misis Vileri, viņu abu meitn Liliānu, kuru viņš nebija redzējis gadiem ilgi, — tiesa, viņš bija to labi nodrošinājis, viņai pietiks ilgam laikam. Bez tam bija vēl daudz citu, par kuriem viņš juta pienākumu parūpēties.

Vēlāk ceļā uz Praiorskovu viņš domāja tikai par to, kā nokārtot savas lietas. Vispirms jāsastāda testaments, pat arī tad, ja šie ārsti maldās. Viņam jānodrošina visi, kas bijuši kādreiz tuvi. Jāizšķir jautājums par savu dārgumu — gleznu galeriju; tai jābūt šā vai tā pieejamai plašai publikai. Viņam bija vēl viena ilgi lolota vēlēšanās — uzcelt Ņujorkā slimnīcu. Kaut kas jādara šai virzienā. Kad viņš būs piešķīris visas pienācīgās summas dažādiem mantiniekiem un tiem, kuriem nodomājis parādīt savu labvēlību, paliks pāri vēl krietna summa, ar ko pietiks slimnīcas ierīkošanai atliku likām; cilvēki bez līdzekļiem un patvēruma varēs tur atrast pirmšķirīgu medicīnisku palīdzību un labu kopšanu.

Bez tam vēl vajadzēja padomāt par kapenēm, kuras viņš bija nodomājis uzcelt sev un Eilīnai. Jāapspriežas ar arhitektu un jāpasūta skices. Tam jābūt skaistam un iespaidīgam mauzolejam. Ar to viņš zināmā mērā izpirks savu nevērību pret sievu.

Bet ko lai dara ar Bereniku? Viņu nedrīkst atklāti pieminēt testamentā. Tas nozīmētu uzrīdīt viņai veselu bandu ziņkāru reportieru un padarīt viņu par aprobežotu cilvēku skaudības objektu. Nē, tas nokārtojams citādi. Viņš jau bija atvēris uz Berenikas vārda rēķinu bankā; tagad vēl jāpārvērš naudā zināma daļa obligāciju un akciju un nauda jānodod viņai. Tad viņa būs nodrošināta uz ilgiem gadiem.

Bet te Kūpervuda ekipāža pieripoja pie Praiorskovas vārtiem, un bažu pilnās domas pārtrauca Berenika, sagaidot viņu ar mīļu smaidu un jautājumiem, ko sacījis ārsts. Tomēr, būdams stoiķis un netkarīgs pēc dabas, Kū pervuds atvairīja viņas jautājumus kā nenozīmīgus.

— Nekā noteikta nav, mana dārgā, — viņš sacīja. — Vienkārši neliels pūšļa iekaisums, laikam esmu ieēdis pāri par mēru. Ārsts parakstīja zāles un ieteica mazāk strādāt.

— Nuja! Es jau to zināju! Vai es to neteicu? Tev vairāk jāatpūšas, Frenk, nevis jāstrādā augu dienu.

Bet te Kūpervudam izdevās pārmainīt sarunas tematu.

— Ja jau runājam par strādāšanu, — viņš sacīja, — vai tad nevajadzētu ķerties pie baložu cepeša un pudeles tā sevišķā vīna, ko tu šorīt pieminēji?

— Tu esi gan nelabojams! Finija tūliņ nāks klāt galdu. Mēs ēdīsim pusdienas uz terases.

— Tātad pats Dievs gādā par godīgiem un strādīgiem, — viņš noteica, satverdams Berenikas roku.

Un rokrokā viņi jautri iegāja mājā.

LX NODAĻA

Lai gan Kūpervuds šķietami omulīgi pusdienoja Berenikas sabiedrībā, tomēr viņa domas, it kā lokā griezdamās, atkal un atkal skāra dažādos komerciālos un finansiālos darījumus un dažādos cilvēkus, vīriešus un sievietes, kas šā vai tā bija palīdzējuši viņam realizēt savus plānus: lielo satiksmes sistēmu. Šie cilvēki bija patiešām liels balsts: vīrieši ar darbu, sievietes — iepriecinot brīvajos brīžos; pateicoties tiem, viņš bija tik pilnskanīgi nodzīvojis pēdējos trīsdesmit gadus. Kūpervuds gan neticēja visā pilnībā ārstu diagnozei, — iespējams, ka viņa slimībai nebūs tik traģiskas beigas, tomēr viņu tuvā gala pareģojumi zināmā mērā ietekmēja viņu; šai burvīgajā vakarā, sēžot kopā ar Bereniku un noraugoties uz Temzu un koši zaļo mauru aiz terases, viņš neviļus jo skaudri izjuta visu dzīves skaistumu un īslaicību. Un viņa dzīve bijusi tik piesātināta, sasprindzināta, dramatisma un satraucošu atmiņu pilna! Un tikai pašreiz, kad viņš ik mirkli varēja zaudēt to, kas pildīja viņa dienas un šķita neatdalāms no viņa paša, viņš aptvēra īsto vērtību visam jaukajam. Berenika — tik jauna, tik gudra un tik dzīvespriecīga — labvēlīgos apstākļos viņi varētu vēl daudz gadu pavadīt kopā... Un, zināms, ka arī viņa domā par to, pilna cerību un vēlēšanās palīdzēt viņam. Un pirmo reizi domas par to, cik liktenīgi ātri viss paiet, satricināja viņa parasto aukstasinību. Viņš neparasti asi izjuta šo mirkļu dzejiskumu un acumirklību, kas nes līdzi šķiršanās rūgtumu, vienīgi to...

Taču Kūpervuda izturēšanās nelika manīt, ar kādām drūmām domām viņš kaujas, jo viņš bija jau nolēmis izlikties un noslēpt visu. Viņam jāstrādā parastais darbs, kamēr pienāks tas brīdis, tas mirklis, kad piepildīsies ārstu pareģojumi, ja tie vispār piepildīsies. No rīta viņš kā vienmēr aizbrauca no Praiorskovas uz kantori un stājās pie ikdienas darījumu kārtošanas tikpat mierīgi un ar skaidru prātu, ar kādu vienmēr tika pieņēmis lēmumus un izstrādājis plānus. Viņš tikai juta, ka patlaban nepieciešams iedarbināt visas sviras, lai pēkšņas nāves gadījumā neviena vēlēšanās nepaliktu neizpildīta.

Viena šāda vēlēšanās bija uzcelt mauzoleju sev un pieviltajai Eilīnai. Viņš izsauca sekretāru Džemisonu un palūdza sastādīt izcilāko un plašāk pazīstamo arhitektu sarakstu, izraugoties tādus, kas guvuši atzinību ar pieminekļu un mauzoleju celšanu, vienalga, vai tie būtu angļi vai no kontinenta. Šīs ziņas vajadzīgas kādam viņa draugam, un, cik iespējams, ātri! Ticis galā ar šo uzdevumu, Kupervuds pievērsās tam, kas bija viņam pats dārgākais, — gleznu galerijai; viņš gribēja papildināt to ar tādām gleznām, ka tā kļūtu patiešām izcila kolekcija. Šai nolūkā viņš aizrakstīja tiem, kas pirka un pārdeva visādus šedevrus, un viņam izdevās drīzumā iegādāties vairākas ļoti vērtīgas gleznas, to skaitā Bugro «Iebrukums Kupidona valstībā», Koro «Ceļš uz ciematu», Fransa Halsa «Sievietes portrets», Rembranta «Sv. Lācara augšāmcelšanās». To visu viņš nosūtīja ar kuģi uz Ņujorku.

Bez šiem specifiskajiem darbiem bija vēl bezgala daudz neizbēgamo rūpju sakarā ar apakšzemes dzelzceļu ierīko šanu: prāvas, konflikti, sadursmes ar konkurentiem, tiesu procesi visādu sīkumu dēļ! Tomēr jau pēc dažām dienām Kūpervuds, iedzīvojies tagadējā stāvoklī, aši un enerģiski sāka kārtot visas darīšanas; viņš arī jutās daudz labāk un jau sliecās uz domām, ka tīrais nieks vien būs bijis to sāpju pamatā, kuras bija piespiedušas viņu griezties pie ārstiem. Patiešām, kopš pēdējās ierašanās Londonā nekad vēl nākotne nebija rādījusies viņam tik rožainā gaismā. Pat Berenika nodomāja, ka viņam izdevies atjaunot kādreizējo dzīvības spēku rezervi.

Tikmēr lords Steins, Kūpervuda neizsmeļamās enerģijas apbrīnā, — cik daudz jaunu un oriģinālu ideju tas bija paguvis iesniegt! — nolēma, ka laiks sarīkot par godu amerikāņu finansistam pieņemšanu Tregesolā, brīnišķīgajā muižā uz jūras krasta, kur iespējams novietot vismaz divsimt viesu. Pēc ilgiem apsvērumiem, ko no slavenībām ieaicināt, beidzot tika nosacīta pieņemšanas diena un Tregesolā ar tās apbrīnojamo parku un milzīgo zāli, kur lustras sacentās spožumā ar mēnesnīcu, izraudzīta par balles vietu.

Lords Steins zāles durvīs apsveicinājās ar viesiem, kas plūstin plūda iekšā. Berenika, zem rokas Kūpervudam, likās viņam šoreiz sevišķi skaista — viņas vienkāršais, baltais tērps ar garo velci, ap viduci sajozts ar zelta auklu, atgādinaja grieķu tuniku, bet ugunīgi zeltainie mati — mirdzošu vainagu ap galvu. Viņa apveltīja Steinu ar tādu skatienu un smaidu, ka viņš varēja tikai aizgrābts izsaukties:

— Berenika! Cik skaisti! Jūs esat burvīga!

Šis apsveikums pagāja Kūpervudam garām nedzirdēts, jo viņš pašlaik sasveicinājās ar kādu no saviem galvenākajiem akcionāriem.

— Apsoliet man otro deju, — Steins sacīja, uz mirkli aizturēdams Berenikas roku, un viņa graciozi pamāja.

Apsveicinājis Bereniku, Steins visai sirsnīgi apsveica savu cienījamo viesi Kūpervudu, viņi uzsāka tik ilgu sarunu, ka Steins paguva stādīt viņam priekšā daudzus augstākos metropolitēna darbiniekus un to sievas.

Drīz viesus aicināja pie vakariņu galda; sākās možas sarunas, viesi mielojās un veltīja pienācīgo uzmanību retajiem vīniem un it sevišķi kādam speciālas markas šampanietim, kas varēja apmierināt pašu izsmalcinātāko garšu, par to Steins nemaz nešaubījās. Smiekli, jautras valodas un asprātības skanēja no visām pusēm, tās saplūda kopā ar liegajām mūzikas skaņām blakus istabā.

Berenika sēdēja gandrīz vai galda galā: vienā pusē atradās lords Steins, otrā grāfs Brekens, visai patīkams jauns cilvēks, kurš jau ilgi pirms vakariņu beigšanās lūdza Bereniku apžēloties un atstāt viņam kaut vai trešo vai ceturto deju. Kaut gan tāda vērība bija patīkama un glaimojoša, Berenika nenolaida acu no Kūpervuda un sekoja visām tā kustībām; viņš otrā galda galā žirgti tērzēja ar ļoti skaistu tumšmati, savu kaimiņieni no labās puses, nepametot bez uzmanības arī kaimiņieni kreisajā pusē, ne mazāk burvīgu skaistuli. Berenika priecājās, ka viņš izklaidējas un atpūšas, — sen viņš nebija redzēts tik līksms.

Vakariņas ievilkās garumā, šampanietis plūda straumēm, un Berenika sāka jau bažīties par Kūpervudu, Viņa valoda un kustības šampanieša iespaidā aizvien pieņēmās straujumā, un tas darīja Bereniku nemierīgu. Bet, kad lords Steins uzaicināja visus, kas vēlas, pāriet uz deju zāli un Kūpervuds uzbudināts un pietvīcis pienāca pie Berenikas, viņa juta lielu uztraukumu. Tomēr viņš ieveda Bereniku zālē kā cilvēks, kurš nebūt nav dzēris vairāk par citiem. Slīdot pa spīdošo parketu valša līganajās skaņās, Berenika nočukstēja:

— Vai tu esi laimīgs, mīļais?

— Nekad vēl neesmu tik laimīgs bijis, — viņš atbildēja. — Mēs taču esam kopā, mana skaistā!

— Mīļais! — Berenika čukstēja.

— Nu, saki, Bēvij, vai tas viss nav brīnišķīgi? Tu, šis nams, šie cilvēki! Pēc tādiem mirkļiem esmu ilgojies visu mūžu!

Viņa sirsnīgi uzsmaidīja, bet Kūpervuds pēkšņi sagrīļojās, apstājās un, piespiedis roku pie sirds, izdvesa:

— Es smoku, iesim ārā!

Berenika stingri satvēra viņa roku un izveda pa vaļējām durvīm balkonā jūras pusē. Visādi uzmundrinot Kūpervudu, Berenika palīdzēja viņam nokļūt līdz tuvākajam solam, uz kura viņš smagi atslīga. Bereniku pārņēma neizsakāmas bailes; tobrīd parādījās durvīs viesmīlis ar paplāti; Berenika metās pie viņa:

— Palīdziet! Ātrāk! Pasauciet kādu, mums jānogādā viņš kādā guļamistabā. Viņam ļoti slikti.

Pārbiedētais sulainis pasauca namzini, kurš deva rīkojumu aiznest Kūpervudu uz brīvu istabu tai paša stāvā un paziņoja par notikušo lordam Steinam; pēdējais tūliņ atsteidzās pie slimā. Ieraudzījis, kādā izmisumā ir Berenika, Steins lika pārnest Kūpervudu uz savām istabām otrā stāvā un nekavējoties izsauca savu ārstu Midltonu. Namzinim piekodināja pasacīt kalpotājiem, lai nerunā par notikušo.

Tikmēr Kūpervuds pamazām atžilba, un ārsts atrada viņu pie samaņas. Kūpervuds tikai bažījās par to, ka viņa saslimšana radīšot visādas baumas, un lūdza Steinu pateikt viesiem, ka viņš paslīdējis un pakritis. Uz rīta pusi viss būs kārtībā. Tomēr doktors Midltons bija citos ieskatos. Viņš deva Kūpervudam nomierinošas zāles un ieteica vismaz divas dienas pavadīt gultā, tad būšot skaidrs, kādu virzienu pieņēmusi slimība. Jo, kā viņš izsacījās Steinam, Kūpervuda slimība esot daudz nopietnāka nekā vienkāršs ģībonis.

LXI NODAĻA

Otrā rītā Kūpervuds pamodās lorda Steina telpās pilnīgā vientulībā, ja neskaita ārkārtīgi godbijīgos kalpotājus, kuri laiku pa laikam ienāca istabā; viņš mēģināja atsaukt atmiņā pēc kārtas visus tos uztraucošos mirkļus, kas bija sekojuši vakariņām. Viņu pārsteidza un pat nobiedēja tas, ka tieši tagad, kad viņš jau pārstājis bažīties par savu veselību, slimība atkal paceļ galvu.

Vai patiesi šī liktenīgā Braita slimība izraudzījusies viņu par upuri?. Kad doktors Midltons bija izmeklējis viņu, Kūpervuds vēl nebija tiktāl atžilbis, lai varētu izjautāt ārstu, kāds cēlonis šādam pēkšņam ģībonim. Kā tad tas bija noticis? Sākumā viņam šķita, ka trūkst gaisa, visu ķermeni pārņēma piepešs nespēks, un viņš pakrita. Kur tad īsti meklējams iemesls — nieru kaitē, par ko bija runājis doktors Veins, jeb vai viņš vienkārši vakar pārāk daudz ēdis un izdzēris pārāk daudz šampanieša? Doktors taču bija jo stingri noliedzis dzert kaut ko citu, izņemot ūdeni, un piekodinājis būt visai mērenam ēšanā.

Lai noskaidrotu, kas viņam īsti kait un kas gaidāms, Kūpervuds nolēma palūgt Bereniku, lai tā paziņo uz Ņujorku viņa senajam draugam un paša ārstam doktoram Džefersonam Džeimsam, lai tas nekavējoties ierodas Londonā. Tas ir uzticams draugs, kura vārdiem var ticēt; tas pratīs noteikt, kas tā par slimību.

Kamēr Kūpervuds nesteigdamies mierīgi apdomāja savu stāvokli, pie durvīm pieklauvēja, un istaba ienāca lords Steins. Viņš bija jautrs, laipns un visādi centās uzmundrināt slimo.

— Nu, kas to būtu domājis! — viņš izsaucās. — Redziet, pie kā noved skaistas meičas un šampanietis! Redziet nu! Vai jums nav kauns par to?

Kūpervuds plati pasmaidīja.

— Pie reizes, — Steins turpināja, — man pavēlēts uzlikt jums bargu sodu vismaz uz divdesmit četrām stundām. Nekādu šampanieti — tikai ūdeni! Nekādu kaviāru, pat ne graudiņa, — tikai plānu šķēlīti vārītas gaļas un to pašu ūdeni! Nu, bet, kad jūs atkal grasīsieties krist ģībonī, tad dosim jums tasi šķidras tumes un vēl kādu devu ūdens!

Kūpervuds pacēlās gultā sēdus.

— Tas ir nežēlības kalngals, — viņš sacīja. — Bet varbūt jūs var pierunāt dalīties šai mielastā un arī ēst tumi un piedzert ūdeni? Un, kamēr mēs tā dzīrosim, jūs varētu man kā lielu noslēpumu uzticēt, ko jums sacījis doktors Midltons.

— Redziet, — Steins atbildēja, — viņš sacīja, ka jūs aizmirstat savus gadus un to, ka šampanietis un kaviārs jums stingri noliegts. Tāpat dejas līdz rīta ausmai. Tāpēc jūs paslīdējāt uz mana pārāk stipri novaskotā dejas zāles parketa. Tagad jums jāpieņem doktors Midltons, kurš grib pārliecināties, kā jūs jūtaties. Viņš gan neko nopietnu neatrod, — vienkārši pārpūlēšanās, no kuras jūs turpmāk varat bez lielām pūlēm izvairīties. Un vēl atļaujiet paziņot, ka jūsu burvīgā aizbildināmā laipni pieņēma manu priekšlikumu palikt pa nakti šeit un drīz nonāks pie jums. Protams, lieki sacīt, ka neatkarīgi no doktora Midltona slēdziena tiklab viņa, kā es esam ļoti noraizējušies...

Šī piezīme lika Kūpervudam atbildēt diezgan skarbi:

— Nekas sevišķs ar mani nav noticis. Zināms, es neesmu vairs nekāds jaunais, bet par vecu arī negribu skaitīties. Kas attiecas uz darīšanām, tad esmu gatavs ik mirkli būt jūsu rīcībā, ja rastos kādas grūtības. Un, vai es esmu spējīgs darboties, par to jūs varat spriest pats pēc tiem rezultātiem, kādus esam sasnieguši.

Viņa balsī bija jaušams pārmetums, un Steins to manīja.

— Rezultāti ir taisni satricinoši, — viņš atbildēja. — Var tikai apbrīnot cilvēku, kurš ieradies pie mums ar tādiem priekšlikumiem, kādus jūs iesniedzāt, un vēl pratis dabūt divdesmit pieci miljoni ieguldījumu no amerikāņiem. Man prieks, ka varu izsacīt jums savu atzinību un tāpat mūsu akcionāru atzinību par jūsu darbu. Vienīgā nelaime tā, ka viss pasākums gulstas uz jūsu platajiem amerikāņa pleciem, mister Kūpervud, un atkarīgs no jūsu veselības un spēkiem. Tas ir pats galvenais.

Šai brīdī pie durvīm pieklauvēja, un istabā ienāca Berenika. Pēc apsveicināšanās un jautras sarunas Steins lūdza abus paviesoties pie viņa ilgāk — nedēļu, mēnesi, cik vien patīk. Bet Kūpervuds, juzdams, ka viņam nepieciešama pilnīga vientulība, miers un atpūta, pastāvēja uz iespējami drīzu aizbraukšanu. Kad Steins bija aizgājis, viņš sacīja Berenikai:

— Nedomā, ka jūtos tik slikti, visumīļā. Tas nav galvenais iemesls. Es vienkārši gribu izvairīties no liekām valodām, tāpēc būtu labi braukt projām visā drīzumā un, ja iespējams, tad uz Praiorskovu, nevis viesnīcu. Vai tu neparunātu ar lordu Steinu, lai ļauj mums rīt braukt projām?

— Zināms, mīļais, ja tu tā gribi, — Berenika atbildēja. — Arī es jutīšos mierīgāka, kad tu būsi pie manis.

— Un vēl viens lūgums, Bēvij, — Kūpervuds turpināja. — Saki Džemisonam, lai telegrafē uz Ņujorku doktoram Džefersonam Džeimsam. Tas mans sens ārsts un draugs. Palūdz, lai viņš ierodas Londonā, ja var. Saki Džemisonam, ka telegramma jātur slepenībā un jāraksta šifrā. Telegrammu var sūtīt uz Ņujorkas medicīnas biedrības adresi.

— Tātad tu arī pats jūti, ka ar tevi kaut kas nav kārtībā?

Viņas balsī bija dzirdamas bažas,

— Nē! Vispār runājot, nemaz nav tik slikti, bet tu pati redzi, ka es vēl līdz šim nezinu, kas man par kaiti. Es taču saslimu tik pēkšņi bez kāda sevišķa iemesla, ka tas var ikvienam likt nodomāt pašu ļaunāko, it sevišķi maniem akcionāriem un kapitāla ieguldītājiem, kaut gan pilnīgi iespējams, ka visa vaina ir vakardienas mielasts un galvenokārt šampanietis. Tiesa, man nekad nav bijis tik slikti kā vakar. Tāpēc es arī gribu aprunāties ar Džefersonu. Viņš noskaidros visu un pateiks man patiesību.

— Frenk, — Berenika pārtrauca, — tu taču man toreiz nepateici, ko sacīja doktors Veins. Kādu diagnozi uzstādījuši speciālisti?

— O, doktors Veins sacīja, ka sāpju cēlonis varot būt Braita slimība, tikai viņš nevar to noteikti apgalvot, jo Braita slimība ir vai nu hroniska, vai akūta, bet man nav ne viena, ne otra. Viņš sacīja, ka jānogaida un jāapskatās, vai neparādīsies vēl kādi citi simptomi, un tad speciālisti varēs uzstādīt neapšaubāmu diagnozi.

— Nu, ja tā, tad doktoram Dzeimsam noteikti jābrauc šurp! Es teikšu Džemisonam, lai viņš jau rīt aizsūta telegrammu. Un brauksim labi drīz uz Praiorskovu, — tā tev tagad vispiemērotākā vieta. Tu dzīvosi tur, kamēr doktors Džeimss atzīs, ka esi izveseļojies.

Viņa piegāja pie loga, nolaida aizkarus un izgāja, piekodinājusi Kūpervudam gulēt mierīgi un papūlēties iemigt, kamēr viņa sarīkos visu aizbraukšanai. Visu laiku Bereniku mocīja domas, kā Frenkam viss beigsies. Viņa centās izlikties mierīga, tomēr nespēja apvaldīt iekšējas trīsas.

— Jums taisnība, — Steins piezīmēja, kad Berenika paziņoja savu nodomu braukt uz Praiorskovu. — Esmu pārliecināts, ka tur misters Kūpervuds atlabs. Uz mani Praiorskova vienmēr tā iedarbojusies. Bez tam tur ir jūsu māte, viņa jums palīdzēs. Ar jūsu atļauju es rīt pats jūs aizvedīšu uz turieni. Es augsti vērtēju misteru Kūpervudu, un mans pienākums ir darīt visu, lai viņam būtu ērti un viņš drīzāk izveseļotos.

LXII NODAĻA

Pēc dienām desmit Praiorskovā ieradās Dr. Džeimss; ieraudzījis Kūpervudu, ērti atlaidušos guļamistabā, pa kuras logiem bija redzama Temza, viņš apstājās uz sliekšņa un izsaucās:

— Nu, Frenk, es redzu, ka jūs nemaz neesat tik slims, ja varat lūkoties pa logiem uz šo jauko ainavu. Varbūt jūs varētu braukt uz Ņujorku, kamēr es te ērti atlaistos un atpūstos pēc ceļa grūtībām. Es jau gadiem ilgi alkstu pēc atpūtas.

— Vai bija grūts brauciens pāri okeānam?. — Kūpervuds jautāja.

— Pavisam labs. Es nekad vēl tā neesmu priecājies par apstākļu pārmaiņu. Brauciens bija varens, okeāns gluds kā spogulis. Reizē ar mums brauca vesela trupa dziedātāju, un mēs lieliski pavadījām laiku. Puse no tiem bija nēģeri, un viņi devās uz Vīni, ja gribat zināt.

— Tas pats vecais Džefs! — Kūpervuds piezīmēja. — Ak, kāds man prieks jūs redzēt! Kaut jūs zinātu, cik reižu es jūs pieminēju un domāju, ka jums gan derētu paskatīties, cik ērmīgi šie angļi!

— Nekur nav liekami, vai ne? — Džeimss zobojās. — Bet labāk pastāstiet par sevi, tikai no paša sākuma. Kur jūs bijāt, kas ar jums notika, un kāpēc atrodaties arestā?

Un Kūpervuds nesteigdamies un visos sīkumos izstāstīja Džeimsam, kas ar viņu noticis kopš atgriešanās no Norvēģijas un ko sacījis doktors Veins un speciālisti.

— Tāpēc man arī gribējās, lai jūs atbrauktu, Džef, — viņš nobeidza. — Es zinu, ka jūs pateiksiet man patiesību. Speciālisti domā, ka tā esot Braita slimība. Apgalvo pat, ka ilgāk par pusotra gada es nenodzīvošot; pie reizes, doktors Veins gan izteicās, ka speciālistu slēdzieni vienmēr neesot neapstrīdami.

— Tas gan tiesa! — Dr. Džeimss dedzīgi piekrita.

— Es noticēju doktoram Veinam un, kā redzams, kļuvu nevērīgs pirms laika, — Kūpervuds turpināja. — Drīz vien viesībās pie lorda Steina notika tas nepatīkamais atgadījums, par ko jums stāstīju. Man pēkšņi aizrāvās elpa, un es bez citu palīdzības nevarēju pat no istabas iziet. Tad man uznāca šaubas par Veina vārdiem. Bet nu es ceru, ka jūs man pateiksiet visu patiesību un parādīsiet īsto ceļu.

Dr. Džeimss panācās uz priekšu un uzlika abas plaukstas Kūpervudam uz krūtīm.

— Ieelpojiet labi dziļi, — viņš sacīja, un, kad Kūpervuds bija ievilcis gaisu plaušās, cik nu labi varēja, Džeimss piebilda: — Ahā, es redzu, — jums mazliet paplašinājies kuņģis. Vajadzēs parakstīt kaut ko pret šo kaiti.

— Vai domājat, ka esmu neizdziedināmi slims, Džef?

— Ne tik strauji, Frenk. Vispirms man vajag jūs izmeklēt. Bet patlaban es teikšu tā: jūs ir apskatījuši jau divi ārsti un trīs speciālisti, un tie jums pasacījuši, ka jūsu slimība var beigties ar nāvi. Bet jūs zināt, cik tālu no iespējamā līdz neiespējamam, no noteiktā līdz nenoteiktam un cik liela starpība starp veselību un slimību. Cik varu spriest šobrīd, ievērojot jūsu vispārējo fizisko stāvokli, jūs varat nodzīvot vairākus mēnešus, bet nav izslēgti arī vairāki gadi. Ļaujiet man papētīt jūs, apdomāt, kas jums vislabāk varētu līdzēt. Rīt labi agri es bušu klat un izmeklēšu jūs, kā nākas.

— Vienu mirkli! — Kūpervuds iesaucās. — Esmu jau devis rīkojumu, lai jūs novietotu tepat pie mums: manis, manas aizbildināmās mis Flemingas un viņas mātes.

— Ļoti laipni no jūsu puses, Frenk, bet šodien es nekādi nevaru te palikt. Man jāsameklē Londonā daži medikamenti, iekams stājos pie jūsu ārstēšanas. Bet es atgriezīšos rīt ap vienpadsmitiem un tad, ja gribat, palikšu pie jums, kamēr ja nu gluži nenāksiet pie prāta, tad vismaz drusku atlabsiet. Tikai iegaumējiet: ne piliena šampanieša vai kāda cita vīna, vismaz pirmajā laikā. Varat dzert paniņas, cik vien vēlaties, un ēst piena tumes.

Tikmēr bija ienākusi Berenika, un Kūpervuds iepazīstināja viņu ar Džeimsu. Tas, sasveicinājies ar Bereniku, pagriezās pret Kūpervudu un iesaucās:

— Nu, kā var slimot, kad jums mājās tik labs līdzeklis pret visām kaitēm! Varat būt drošs, ka tagad es rīt būšu klāt kā nagla!

Pēc tam viņš tīri profesionāli paskaidroja Berenikai, ka nākamreiz viņam vajadzēšot karstu ūdeni, dvieļus un ogles, — blakus istabā laikam esot kamīns, tur vajadzēšot kārtīgi sakurināt labu uguni.

— Un man vajadzēja braukt tādu gabalu no Ņujorkas, lai ārstētu viņu, kad viņam pašam tāds ārsts pie rokas, — Džeimss smaidīdams piemetināja. — Vai nav brīnumi šai pasaulē!

Berenikai viņš tūliņ iepatikās, — tāds gudrs un dzīvespriecīgs. Apbrīnojami, kā Frenks vienmēr prot pievilkt savā tuvumā spēcīgus un interesantus cilvēkus.

Pēc nelielas personīga rakstura sarunas ārsts aizbrauca, vēlreiz piekodinājis Kūpervudam atpūsties un aizrādījis, ka viņa grandiozā finansiālā darbība jau pati par sevi ir zināma veida slimība.

— Visas šīs problēmas spiež jūsu smadzenes, Frenk,— viņš iespaidīgi sacīja. — Bet smadzenes — tas ir orgāns, kas domā, rada, pārvalda, rīko un var jums sagādāt ne mazāk fizisku ciešanu kā ikviena grūta kaite; starp citu, pie šādām kaitēm jāpieskaita arī rūpes, un tās pašlaik moka jūs. Mans uzdevums ir likt jums to saprast un atzīt, ka jūsu dzīvība ir dārgāka par desmit apakšzemes satiksmes tīkliem. Ja jūs arī turpmāk darīšanas liksiet pirmajā vietā, tad ikvienam šarlatānam būs taisnība, kad viņš sacīs, ka jūsu vecumā no tā var mirt. Tātad mans uzdevums ir likt jums aizmirst par metropolitēnu un atpūsties, kā nākas.

— Darīšu visu, kas iespējams, — Kūpervuds atbildēja, — bet ir tādas nastas, kuras nav tik viegli nometamas, kā citiem liekas. Ir saistības, kas skar simtiem cilvēku, kuri man uzticējušies, nemaz nerunājot par tiem miljoniem londoniešu, kuriem līdz šim nav bijis iespējas izbraukt tālāk par blakus kvartālu robežām. Bet, ja mans plāns tiks realizēts, viņi varēs apbraukāt visu Londonu un par diviem pensiem uzzināt, kāda tā īsti izskatās.

— Atkal vecā dziesma, Frenk! Bet, ja jūs rīt nomirsiet, kas tad notiks ar jūsu londoniešiem?

— Londoniešiem būs vienalga, vai es dzīvs vai miris, ja vien es paspēšu nokārtot viņu apakšzemes satiksmi. Bet jums gan būs taisnība, Džef, darīšanas man patiešām svarīgākas par visu. Redziet, mans plāns ir tā sazarojies, ka tagad tā realizēšana vairs nav atkarīga no atsevišķa cilvēka, pat no manis ne, kaut gan es varētu vēl daudz izdarīt, ja kādu laiku būtu starp dzīvajiem.

LXIII NODAĻA

Dr. Džeimss ne mazumu lauzīja galvu par Kūpervuda slimību un finansu problēmām, kas tā nodarbināja un ietekmēja slimo. Lai gan Londonas speciālisti pareģoja Braita slimībai ātru galu, Džeimss tomēr bija dzirdējis par gadījumiem, kad slimie nodzīvo ilgus gadus. Tomēr Kūpervuda stāvoklis nopietns: pirmkārt, kuņģa paplašināšanās, otrkārt, periodiskas asas sāpes. Un kur tad vēl mūžīgās rūpes par visādām darīšanām! Tas viss kopā var nākt lielā mērā par ļaunu. Tāpat daudz raižu sagādā, kā to ārsts labi zināja, Kūpervuda pagātne: pirmā sieva, dēls, bijušie sakari un, protams, arī Eilīna, — avīzes laiku pa laikam ar sevišķu patiku atgādināja to.

Bet ko Džeimss var palīdzēt šim cilvēkam, kurš viņam tik dārgs? Kas vēl, neskaitot medikamentus, var atjaunot slimā spēkus kaut uz neilgu laiku? Saprāts! Saprāts! Ja varētu ne tikai ar medikamentiem, bet ar iedvesmas palīdzību piespiest Kūpervuda saprātu darboties miesas labā! Un piepeši Džeimss nojauta, ka uztvēris pareizu domu. Jāuzdabū Kūpervuds uz kājām, un lai tad viņš dodas ārzemju ce|ojumā — ne tikai izklaidēties, pārmainīt apkārtni, bet arī radīt sensāciju Anglijā un Amerikā. Visi runās, uzzinājuši par šo ceļojumu: «Kā, vai tad tas cilvēks ir slims? Viņš taču jau tik vesels, ka var braukāt apkārt un izklaidēties!» Tas noteikti uzmundrinās Kūpervudu, nostiprinās viņa nervus, un varbūt viņš pats noticēs, ka ir jau vesels vai vismaz, ka viņam daudz labāk.

Lai cik dīvaini, bet, izraugoties vietas, uz kurieni Kūpervuds varētu doties, krietnajam doktoram aizvien vairāk iepatikās doma, ka pati piemērotākā vieta būtu Rivjēra vai Montekarlo, lielais spēļu nams. Kāds efekts būtu ziņai avīzēs: Kūpervuds pie spēļu galda starp uzpūtīgiem hercogiem un visādiem Āzijas prinčiem! Vai šāds psiholoģisks triks nenostiprinātu Kūpervuda finansista pozīcijas? Tūkstoš punktu pret vienu, ka nostiprinās!

Otrā dienā, atgriezies Praiorskovā un izmeklējis Kūpervudu, ārsts stājās pie ietekmēšanas.

— Ziniet, Frenk, — viņš iesāka, — pēc kādām trim nedēļām jūs jutīsieties pietiekami labi, lai varētu doties patīkamā izpriecu ceļojumā. Tāpēc mans priekšraksts skanēs tā: kad pienāks laiks, pametiet šejieni, un brauksim abi uz ārzemēm.

— Uz ārzemēm? — Kūpervuds izbrīnā atkārtoja.

— Jā, un ziniet, kāpēc? Avīzes noteikti nepalaidīs garām nepieminētu to faktu, ka jūs varat ceļot. Un tas jums tieši vajadzīgs, vai ne?

— Pilnīgi pareizi! — Kūpervuds piekrita. — Bet uz kurieni mēs dosimies?

— Manuprāt, uz Parīzi, varbūt uz Karlsbādi, — zinu, ka tā ir nepatīkama, slapja vieta, taču tā nāks par labu jūsu veselībai.

— Žēlīgais Dievs! Un kurp ms dosimies pēc tam?

— Nu, tad mēs varam izvēlēties, — Džeimss atbildēja. — Prāga, Budapešta, Vīne, Rivjēra, ieskaitot Montekarlo.

— Ko?! — Kūpervuds iesaucās. — Lai es braucu uz Montekarlo?!

— Jā, jūs uz Montekarlo ar visām savām slimībām. Jūs pēkšņi ierodaties Montekarlo šai gadalaikā, — varat nešaubīties, efekts būs tieši tāds, kāds jums vajadzīgs. Lai tikai jūs parādāties spēļu zālē un paspēlējat dažus tūkstošus dolāru, — par to nekavējoties uzzinās visa pasaule. Visi par to vien runās, ka jūs Montekarlo svaidāties ar naudu uz visām pusēm!

— Diezgan, diezgan! — Kupervuds iesaucās. —. Ja man pietiks spēku, es braukšu. Bet, ja no šā brauciena nekas prātīgs neiznāks, tad es jūs iesūdzēšu tiesā par solījuma neturēšanu!

— Lai notiek! — Džeimss atsaucās.

Trīs nedēļas Dr. Džeimss pavadīja Praiorskovā, nenolaižot acu no sava pacienta; beidzot arī pats Kupervuds sāka justies labāk, un Džeimss konstatēja, ka viņi var doties iecerētajā ceļojumā.

Tomēr Berenika, lai arī priecājās par Kūpervuda atlabšanu, ar bažām domāja par gaidāmo ceļojumu. Jā, zināms, baumas par Kūpervuda nopietno saslimšanu var izraisīt visu viņa pasākumu sabrukumu. Bet viņa tā mīl Kupervudu, kā lai viņa neraizējas par to? Un ja nu šis ceļojums neizrādās tik derīgs un panākumiem bagāts, kā Frenks un Dr. Džeimss domā? Taču Kupervuds pārliecināja viņu, ka bažām nav vietas: viņš jūtas daudz labāk, un Dr. Džeimsa plāns ir ideāls.

Viņi devās ceļā nākamās nedēļas beigās. Zināms, Londonas prese nekavējās paziņot lasītājiem, ka Frenks Kūpervuds, par kuru izplatījušās baumas kā par nopietni saslimušu, acīmredzot pavisam atlabis, ja var doties izpriecu ceļojumā pa Eiropu. Drīz vien par Kūpervudu sāka parādīties ziņas no Parīzes, Budapeštas, Karlsbādes, Vīnes un, beidzot, no Montekarlo, teiksmainās Montekarlo. Pēdējo vēsti uztvēra visa prese: «Nesadragājamais Kūpervuds, par kura slimību nesen klīda baumas, izraudzījies par savu atpūtas un izpriecu vietu Montekarlo.»

Tomēr, kad Kūpervuds ieradās Londonā, reportieri apstāja viņu ar visai atklātiem jautājumiem. Kāds korespondents jautāja:

— Vai baumās, ka jūs esot bijis nopietni slims, ir kāda daļa patiesības?

— Patiesība ir tāda, mans draugs, — Kūpervuds atbildēja, — ka es biju pārstrādājies un man ievajadzējās atpūtas. Mans paziņa ārsts pavadīja mani šai braucienā, un tā mēs abi izklejojāmies pa Eiropu.

Viņš sāka skaļi smieties, kad «World» korespondents jautāja, vai tiesa, ka viņš esot novēlējis savu nesamaksājamo gleznu kolekciju Ņujorkas mākslas muzejam.

— Ja cilvēki grib zināt, kas rakstīts manā testamentā, — viņš smiedamies atbildēja, — tad tiem nāksies pagaidīt, kamēr būšu zem velēnām. Ceru gan, ka viņu žēlsirdība nebūs mazāka par viņu ziņkāri.

Berenika un Dr. Džeimss nevarēja novaldīt smaidu, lasīdami Kūpervuda atbildes korespondentiem, sēžot Praiorskovas plašajā maurā. Un, lai gan ārsts ne mirkli neaizmirsa, ka Ņujorkā viņu gaida darbs, viņš tomēr bija Kūpervuda un Berenikas draudzīgās uzmanības savaldzināts. Abi bija viņam tik pateicīgi, — viņš taču patiešām bija atdevis Kūpervudam veselību un spēkus. Un, lai gan Džeimsam sen bija laiks braukt atpakaļ, visi trīs jutās aizkustināti, un tiem negribējās šķirties.

— Man trūkst vārdu, lai izsacītu jums savu pateicību, Džef, — Kūpervuds sacīja, kad viņi trijatā pienāca pie tvaikoņa laipām Džeimsa aizbraukšanas dienā. — Ja varu kaut ko izdarīt jūsu labā, tad pavēliet. Es gribu tikai vienu: lai mūsu draudzība nekad nebeigtos.

— Nekāda atlīdzība nav vajadzīga, Frenk, — Džeimss pārtrauca. — Pazīt jūs tik ilgus gadus —- tā ir pati labākā atlīdzība. Apmeklējiet mani kādreiz Ņujorkā! Līdz nākamai sastapšanās reizei!

Viņš paķēra savu somu.

— Nu, draugi, kuģi nevienu negaida! — viņš smaidot sacīja, paspieda viņiem rokas un pazuda pūlī, kurš lauzās tvaikonī.

LXIV NODAĻA

Pavadījis Dr. Džeimsu, Kūpervuds atklāja, ka viņa prombūtnes laikā uzkrājies daudz darba, kura veikšanai vajadzētu mēnešiem ilgi sasprindzināti strādāt. Arī dažas personīgas darīšanas bija nokārtojamas, piemēram, Eilīna rakstīja, ka labi būtu pašam Kūpervudam ierasties Ņujorkā un iepazīties ar nama pārbūves plānu un vai nu pieņemt to, vai noraidīt, kamēr nav par vēlu, jo arhitekts Pains jau stājies pie pārbūves darbiem. Apšaubāms, vai jaunajā galerijā pietikšot vietas gleznām, kuras viņš pēdējā laikā sapircis kolekcijas papildināšanai. Neapstrīdams, ka misters Kasberts esot labs lietpratējs mākslas jautājumos, bet Frenks, nudien, nekad nepiekristu viņam, ja pats būtu Ņujorkā.

Kūpervuds saprata, ka nevar to visu pamest bez ievērības. Un tomēr patlaban viņam bija grūti atrast laiku braucienam uz Ņujorku. Pārāk daudz neatliekamu gan politiska, gan praktiska rakstura jautājumu saistījās ar metropolitēna izbūvi un prasīja viņa klātbūtni. Tiesa, lords Steins, kas bieži apmeklēja Kūpervudu, apgalvoja, ka tagad viss ritēšot gludi; Steins pats bija ieinteresēts šai pasākumā un netaupīja pūļu, lai mazinātu pretrunas starp dažādiem uzņēmuma dalībniekiem. Uzzinājis par Kūpervuda izveseļošanos, viņš atvieglots nopūtās.

— Ziniet, Kūpervud, jūs izskatāties kā no jauna piedzimis, — viņš tam sacīja pirmajā sastapšanās rītā, kad Kūpervuds stājās darbā. — Kā jums izdevās to panākt?

— Tas nav mans nopelns, — Kūpervuds atbildēja, — to visu kārtoja mans vecais draugs Džefs Džeimss. Senāk viņš glāba mani no slimībām, bet tagad no finansiālas katastrofas.

— Tas ir pareizi, — Steins piekrita. — Nav vārdam vietas, jūs veikli apvedāt publiku ap stūri.

— Šī lieliskā ideja pieder Džefam. Viņš ne tikai aizveda mani no šejienes, novirzīja no manis visas aizdomas un apklusināja pļāpas, bet pa ceļam vēl izārstēja, — Kūpervuds sacīja.

Un vēl kāds uzdevums prasīja, lai tam veltī uzmanību, — vajadzēja norunāt mauzoleja celšanu ar Reksfordu Linvudu, vienu no trim arhitektiem, kurus bija ieteicis Džemisons. Tikko bija pagājis konkurss par labāko projektu piemineklim kāda dienvidu štata gubernatoram, un Kūpervuds bija redzējis izstādē Linvuda projektu, kas tam bija iepaticies vairāk par citiem: uz kapenes sienas bija attēlota būda, kurā gubernators bija dzimis, un milzu apsūnojuša ozola pakājē — zirgs, gubernatora uzticamais pavadonis pilsoņu karā. Šis projekts dziļi aizkustināja Kūpervudu ar savu patosu un kompozīcijas vienkāršību.

Vēlāk, sēžot iepretī Linvudam pie sava masīvā rakstāmgalda, Kūpervuds jutās pārsteigts par šo vīru ar klasiski pareiziem sejas pantiem, dziļi iegrimušām acīm un lielu, stūrainu augumu. Arhitekts viņam tūliņ iepatikās.

Kūpervuds paskaidroja Linvudam, ko viņš grib: kapenēm jābūt gan grieķu-romiešu arhitektūras garā, bet ne stingri klasiskām. Labi būtu pievienot kādus īpatnējus sīkumus. Vēlams, lai tā būtu masīva celtne (Kūpervudam allaž bija paticis apjomīgums) no tumšpelēka granīta. Vienā sienā jābūt šauram logam, otrā — smagām bronzas divviru durvīm, kuras ved kapenēs, kas domātas diviem sarkofāgiem. Linvuds izsacījās atzinīgi par šo ideju un bija acīmredzami apmierināts, ka viņš būs tādas celtnes veidotājs. Klausoties Kūpervudā, viņš uzmeta dažas skices, kuras Kūpervudam ļoti iepatikās. Viņi vienojās par līgumu, un Kūpervuds ieteica Linvudam tūliņ stāties pie darba. Savācot savus uzmetumus un liekot tos portfelī, arhitekts piepeši apstājās un paskatījās uz Kūpervudu.

— Ziniet, mister Kūpervud, — viņš atvadoties sacīja, — spriežot pēc jūsu pašreizējā izskata, jums šis mauzolejs tik drīz gan nebūs vajadzīgs. Vismaz es to ceru no visas sirds.

— Esmu jums ļoti pateicīgs, — Kūpervuds atbildēja, — tomēr uz to nevar daudz paļauties.

LXV NODAĻA

Kūpervuds tagad vadīja dienas, kavējoties patīkamās domās par gaidāmo vakaru Praiorskovā Berenikas sabiedrībā. Pirmo reizi pēc ilgiem gadiem viņš baudīja vienkāršos priekus, ko sniedz īsta māja, — māja, kur, pateicoties Berenikai, viss, sākot ar dambretes spēli līdz nelielai pastaigai pa Temzas krastu, likās daudzkrāsains un dārgs un modināja vēlēšanos, kaut tā būtu vienmēr. Pat vecuma tuvošanās nojauta nesagādā nekādas mokas, ja laiks rit tādos apstākļos kā patlaban.

Tomēr kādu reizi, kad Kūpervuds sēdēja kabinetā, rakstīdams vēstuli Eilīnai (tas jau bija mēnešus piecus pēc viņa stāšanās pie darba), viņš piepeši sajuta tik skaudras un griezīgas sāpes, kādas nebija uzbrukušas visā slimības laikā. Šķita, kāds iedūris asu nazi nierē, lēni apgriež to un sāpes mirklī atsaucas sirdī. Kūpervuds mēģināja uzcelties no krēsla, bet nespēja. Tāpat kā Tregesolā, viņam aizrāvās elpa, un viņš vairs nevarēja pakustēties. Pagāja vairāki mirkļi, sāpes mazliet aprimās, un Kūpervudam izdevās pastiept roku līdz zvanam, lai izsauktu Džemisonu. Viņš jau gribēja piespiest zvana pogu, bet apdomājās un atvilka roku atpakaļ: acīmredzot par šīm nežēlīgajām sāpju lēkmēm bija brīdinājuši ārsti, bet arī piemetinājuši, ka tās nebūt nenozīmē nāves tuvošanos. Dažas minūtes viņš nosēdēja mierīgi, sadrūmis un nomākts. Tātad slimība nav pārgājusi, tātad kādreiz ar šīm sāpēm viss beigsies! Un pats ļaunākais, ka nav neviena, kam varētu to pastāstīt un uzticēt. Pietiek ar vienu vārdu, lai atkal sāktos visādas tenkas un baumas kā pirms viņa Eiropas brauciena. Un Berenika! Steins! Eilīna! Avīzes! Un daudz, daudz dienu uz gultas.

Vispirms, tā viņš nodomāja, jāatgriežas Ņujorkā. Tur ir tuvumā Dr. Džeimss, un bez tam viņš tur varēs sastapties ar Eilīnu un aprunāties par visu, kas nedod viņam miera. Bet Berenikai viņš pateiks, neielaižoties sīkumos, ka nepieciešams braukt uz Ņujorku, — viņai nav jāzina par šo lēkmi; bet tas gan nepieciešams, lai viņa arī brauc uz Ņujorku. Ja nāve tuva, tad jāpasteidzas, lai viss būtu kārtībā.

Pieņēmis tādu lēmumu, Kūpervuds ar vislielāko piesardzību uzcēlās un pēc dažām stundām jau atradās Praiorskovā; viņš visādi pūlējās nelikt manīt, kas ar viņu noticis. Tomēr pēc pusdienām Berenika, kurai todien bija reti laba oma, apvaicājās, vai viņam viss labā kārtībā.

— Gluži ne, — viņš atbildēja. — Es nupat saņēmu vēstuli no Eilīnas, kurā viņa sūdzas par to, kā viss norit Ņujorkā, — nama pārbūve un pārējais. Viņa domā, ka galerijā trūks vietas gleznām, ar kurām es nesen papildināju kolekciju. Viņa uzaicinājusi speciālistus pārbaudīt, vai tā ir, un daži ir vienisprātis ar viņu, lai gan Pains ir citās domās. Kā redzams, man arī jābrauc uz turieni; paskatīšos, kas tur notiek, tāpat vēl šis tas kārtojams; man iesniegti pieprasījumi sakarā ar aizņēmumiem, kurus dabūju pēdējā reizē, kad biju tur.

— Vai tu esi pārliecināts, ka tāds brauciens nenāks tev par ļaunu? — Berenika bažīgi ievaicājās.

— Nepavisam ne, — Kūpervuds atbildēja — Es jau mēnešiem ilgi neesmu juties tik labi kā pašreiz Un es arī nevaru palikt tik ilgi bez saskares ar Ņujorku.

— Bet ko lai es daru? — viņa nemierīgi jautāja.

— Tu, protams, brauksi man līdzi, — viņš atbildēja, — un Ņujorkā apmetīsies Valdorfa hotelī, — tas būs visērtāk, zināms, tikai ar svešu vārdu.

Berenikas sejā tūliņ izgaisa satraukums.

— Bet katrs ar savu tvaikoni, kā parasts?

— Diemžēl, — tā būs labāk, kaut gan man pat sāpīgi domāt par to. Tu zini, dārgā, cik bīstamas mums ir baumas.

— Jā, zinu Es saprotu, cik tev tas nepatīkami. Bet, ja tā vajadzīgs, brauc, un es izbraukšu tūliņ pēc tevis ar nākošo tvaikoni Kad mēs varam doties ceļā?

— Džemisons sacīja, ka tuvākais tvaikonis izbraucot trešdien. Vai tu vari saposties uz to laiku?

— Varu izbraukt kaut rīt, ja tas nepieciešams.

— Mīlulīt! Tu vienmēr tik labprāt palīdzi man, ar ko vien vari. Nudien, nezinu, kas būtu mana dzīve bez tevis.

Berenika pienāca pie viņa un cieši apskāva to.

— Es tevi mīlu, Frenk, — viņa čukstēja. — Tāpēc es gribu palīdzēt tev, cik vien manos spēkos...

LXVI NODAĻA

Uz tvaikoņa klāja Kūpervuds jutās vientuļš, pavisam vientuļš. Viņš tikai tagad saprata, ka ne viņš, ne cits kāds nekā nezina ne par dzīvi, ne par tās radītāju. Viņam likās, ka nezināmu iemeslu dēļ kāds pacēlis aizkaru, kas sedzis diženu, pārsteidzošu noslēpumu, un nu gaidāmas nezināmas pārmaiņas.

Viņš telegrafēja Dr. Džeimsam, lai tas sagaida viņu ostā, un tūliņ saņēma atbildi: «Esiet sveicināts Ņujorkā. Gaidīšu jūs. Jūsu Džefs no Montekarlo.» Telegramma sasmīdināja Kūpervudu, un tonakt viņš gulēja mierīgi. Tomēr pirms gulētiešanas viņš paņēma papīru un tinti un uzrakstīja telegrammu Berenikai, kura brauca ar tvaikoni «Karalis Hokons» kā Ketrīna Trenta: «Tikai viena diena, kopš esam šķirti, bet man tā liekas desmit gadus gara. Ar labu nakti, mans jaukums, doma, ka tu esi tuvumā, nes man atvieglinājumu un mieru.»

Svētdienas rītā pamodies, Kūpervuds jutās pavisam savārdzis. Ģērbdamies ar kalpotāja palīdzību, viņš nespēja kustināt ne roku, ne kāju; nācās palikt gultā visu dienu. Sākumā viņa pavadoņus — Džemisonu, tā palīgu misteru Hartliju un sulaini Frederiksonu — tas neuztrauca; viņi domāja, ka Kūpervuds vienkārši vēlas atpūsties. Taču pievakarē viņš palūdza Džemisonam pasaukt kuģa ārstu, — viņam esot nelabi. Doktors Kemdens, apskatījis slimo, paziņoja, ka stāvoklis nopietns un temperatūra 39,7; jāsūta ziņa slimā Ņujorkas ārstam, lai gaida rīt ostā ar ātrās palīdzības karieti.

Izdzirdējis tādas vēstis, Džemisons uz savu roku nosūtīja telegrammu Eilīnai, ka tās vīrs smagi slims un ka tas jāaizved no kuģa ar ātro palīdzību, un lūdza norādījumus, kā rīkoties. Eilīna tūliņ atbildēja, ka mistera Kūpervuda namu pašlaik pārbūvē, paplašina gleznu galeriju, visur neiedomājams troksnis un nekārtība, tāpēc gudrāk būtu novietot slimnieku hotelī «Waldorf-Astoria», kur iespējams nodrošināt pienācīgo kopšanu un kur būs noteikti daudz ērtāk.

Kad doktors Kemdens bija atvieglinājis slimā ciešanas, iešļircinot tam morfiju, Džemisons izlasīja skaļi Eilīnas telegrammu.

— Jā, tā būs labāk, — Kūpervuds vārgā balsī piekrita. — Pasūtiet numuru.

Visi plāni sabruka, un, lai ko viņš iedomājās, viss modināja bezgala nogurumu. Viņa nams! Viņa gleznu galerija! Un slimnīca, ko viņš bija iecerējis uzcelt! Un vēlēšanās atgriezties Londonā pie sava darba, pie apakšzemes dzelzceļa izbūves! Bet tad pēkšņi viņš apņēmās nedomāt ne par ko citu, tikai par Bereniku.

Tā viņš nogulēja līdz rītam, kad tvaikonis ienāca Ņujorkas ostā un sāka pietauvoties. Pēc trokšņa, dārdiem un kustības Kūpervuds noprata, ka ceļojums beidzies.

Tikmēr Dr. Džeimss, nolīdzis loču laivu, piebrauca pie «Ķeizarienes» klāja, kamēr tā vēl atradās ārējā reidā, un, iztaujājis doktoru Kemdenu un Džemisonu par turpmākajiem plāniem, iegāja Kūpervuda kajītē.

— Sveiki, Frenk! — viņš uzsauca. — Es esmu klāt! Nu, kā jūtaties? Jūs redzēsiet, ka viss pāries, tiklīdz es jums iedošu īstās zāles. Varu tikai ieteikt ne par ko neraizēties. Atļaujiet man, savam Montekarlo cīņu biedram, parūpēties par visu.

— Es zināju, Džef, ka viss būs kārtībā, ja jūs ieradīsieties, — Kūpervuds vārgi atbildēja un pateicīgi spieda ārsta roku.

— Mēs esam nolēmuši ātrās palīdzības karietē aizvest jūs uz «Valdorfu», — Džeimss turpināja. — Jūs taču neiebildīsiet pret to? Ticiet, ka tā būs labāk, jūs vieglāk izturēsiet pārvietošanos.

— Man nav iebildumu, — Kūpervuds sacīja. — Tikai papūlieties paglābt mani no reportieriem, vismaz tik ilgi, kamēr nebūšu iekārtojies hotelī. Šaubos, vai Džemisons viens tiks ar viņiem galā.

— Atstājiet to manā ziņā, Frenk. Es par to parūpēšos. Jums tagad galvenais gulēt un nerunāt. Es ieradīšos vēlāk, tad parunāsimies. Bet nu es iešu kārtot mūsu darīšanas.

Tobrīd ienāca Džemisons.

— Iesim, Džemison, — ārsts sacīja, — Vispirms mums jāsatiek kapteinis.

Viņi abi izgāja no kajītes.

Pēc nepilnas stundas ātrās palīdzības karietei, kura gaidīja netālu no ostas, tika pavēlēts griezties atpakaļ un piebraukt pie izejas Nr. 4, kur valdīja tads klusums, it kā visi pasažieri sen būtu atstājuši kuģi. Divi sanitari ar audekla nestuvēm sekoja Džemisonam Kupervuda kajītē un pārnesa viņu uz karieti. Durtiņas aizcirtās, šoferis noskandināja savu signālu, un mašīna aiztraucās, kamēr pārsteigtais reportieru pūlītis tuvuma izbrīnā taujāja cits citam:

— Ko tas nozīmē? Nu mūs gan piešmauca! Kas tas varēja būt?

Viņi veltīgi nopūlējās uzzināt, kas tik nopietni saslimis, ka radusies nepieciešamība izsaukt ātro palīdzību, tad kāds reportieris atcerējās, ka viņam uz kuģa ir pazīstama slimo kopēja, un drīz atnesa vēsti, ka saslimušais esot Frenks Aldžernons Kūpervuds, slavenais finansists. Bet, kas par kaiti un uz kurieni viņu aizveduši, to neizdevās noskaidrot. Kāds ieteica piezvanīt misis Kūpervudai, un tūliņ vairāki reportieri metās pie telefona, lai iztaujātu Eilīnu, vai tiesa, ka viņas vīrs aizvests ātrās palīdzības karietē un, ja tiesa, tad kur viņš atrodas. Tiesa, Eilīna atbildēja, viņš ir slims, un viņu, protams, būtu veduši uz savrupmāju Piektajā avēnijā, bet nelaime tā, ka savrupmāju pārbūvē, jo tanī jāietilpina bagātīgā gleznu un skulptūru kolekcija, kas vēlāk kļūs par Ņujorkas pilsētas īpašumu. Pagaidām misters Kūpervuds izteicis vēlēšanos apmesties «Valdorfā» — tur viņam būs nodrošināta pienācīga kopšana un miers, kas paša namā nav pieejams.

Jau ap pulksten vieniem tai pašā dienā visas avīzes bija pilnas ar ziņojumiem par Kūpervuda ierašanos, par viņa slimību un apmešanos viesnīcā; tomēr Dr. Džeimss pavēlēja pielaist apmeklētājus pie Kūpervuda tikai ar ārsta rakstisku atļauju, — par to bija jārūpējas trim slimo kopējām.

Tikmēr Kūpervuds, saprazdams, ka Berenika var uzzināt pārspīlētās vēstis par viņa slimību, lūdza Džeimsu nosūtīt viņai uz tvaikoni telegrammu (viņa vēl atradās ceļā): «Ziņas par manu slimību ārkārtīgi pārspīlētas. Rīkojies pec norunas. Atrodos Dr. Džeimsa uzraudzībā. Viņš pateiks, kas tev darāms. Mīlu. Frenks.»

Par spīti telegrammas bēdīgajām vēstīm, Bereniku mazliet nomierināja tas, ka Kūpervuds spējīgs telegrafēt, lai viņa neuztrauktos. Bet vai patiešām slimība būtu paasinājusies? Lai nu kā viss beigtos, katrā gadījumā viņas vieta tagad ir Kūpervudam līdzās.

Taču pievakarē, iedama caur salonu, viņa ieraudzīja uz paziņojumu dēļa izliktu sludinājumu: «Frenks Kūpervuds, slavenais Amerikas finansists un Londonas apakšzemes dzelzceļu magnāts, pēkšņi saslimis uz tvaikoņa «Ķeizariene» un, ierodoties Ņujorkā, nogādāts hotelī «Waldorf-Astoria».

Bereniku satrieca un sasāpināja avīžu sludinājuma saltie vārdi, taču viņa jutās atvieglota, uzzinot, ka Kūpervuds atrodas hotelī, nevis savā namā. Arī viņai tur rezervētas telpas, tā ka viņa atradīsies vismaz tuvumā. Tiesa, nav izslēgts, ka viņa var sadurties ar Eilīnu, — tas būtu smags pārdzīvojums ne vien viņai, bet arī Kūpervudam. Jā, bet viņš pats lūdza, lai Berenika neatkāpjas no iepriekšējās norunas un apmetas hotelī, tātad viņš kaut ko izdomājis. Tomēr šis jaunais divdomīgais stāvoklis bija tik krasā pretstatā ar Praiorskovas vientulību, kur nebija jābīstas no valodām, ka Berenika neviļus iedomājās, vai viņai pietiks apņēmības un spēka izturēt šādu pārbaudījumu. Bet, lai cik grūti, lai cik bīstami, viņai jāpaliek pie Kūpervuda, lai notiek kas notikdams. Viņa tam nepieciešama, un viņai jānāk tam palīgā.

Tā apņēmusies, Berenika otrā rītā, līdzko tvaikonis piestājās ostā un muitas ierēdņi bija apskatījuši viņas bagāžu, tūliņ devās uz hoteli «Waldorf-Astoria» un mierīgā garā reģistrējās kā Ketrīna Trenta. Taču, palikusi viena savās telpās, viņa sadrūma, iedomādamās, cik sarežģīts un juceklīgs viss viņas stāvoklis. Ko lai tagad dara? Eilīna droši vien atrodas pie Kūpervuda. Viņas pārdomas iztraucēja telefons: Dr. Džeimss ziņoja, ka Kū pervuds gribot Bereniku redzēt, viņš apmeties 1020. numurā. Berenika izjusti pateicās un atbildēja, ka tūliņ ies. Doktors piemetināja, ka esot pavēlējis vairākas dienas nevienu nepielaist pie slimā, izņemot Bereniku; Kūpervudam nedraudot nekādas briesmas, tomēr esot nepieciešams miers un atpūta.

1020. numurā Bereniku tūliņ ieveda pie Kūpervuda; viņš bija atlaidies gultā, apkrauts ar spilveniem, ļoti bāls, izklaidīgu skatienu, bet tūliņ atplauka, ieraudzījis Bereniku. Viņa pieliecās un noskūpstīja slimo.

— Mīļais! Kāda nelaime! Es jau tā baidījos, ka šis brauciens būs tev par grūtu. Un manis nebija tavā tuvumā! Doktors Džeimss gan apgalvo, ka nekas nopietns neesot. Atceries, cik ātri tu atlabi pēc pirmās lēkmes, atlabsi arī šoreiz, ja tevi kops, kā nākas. Ak, ja esvarētu palikt vienmēr pie tevis! Es tevi drīz vien dabūtu uz kājām.

— Bēvij, mīlulīt, man jau kļūst labāk, kad tevi redzu, — Kūpervuds atbildēja. — Zināms, mes pacentīsimies tā iekārtoties, lai tu būtu pie manis. Tiesa, patlaban avīzes pārāk daudz noņemas ar mani, un, jo mazāk tas skars tevi, jo man būs labāk. Bet es jau paskaidroju visu Džefam, viņš mūs saprot un jūt mums līdzi. Vēl vairāk, viņš ziņos tev, kad mani var apmeklēt. Tu jau saproti, ka tev jāizvairās tikai no viena cilvēka. Bet, ja tu uzturēsi sakarus ar doktoru Džeimsu, tad es domāju, ka viss noritēs labi, kamēr es te uzturos. Par to esmu pārliecināts.

— Cik tu vīrišķīgs, mīļais. Vari būt drošs, es ar prieku darīšu visu, lai paliktu tavā tuvumā. Es būšu piesardzīga un uzmanīga, cik vien iespējams. Un nu zini, ka es tevi mīlu un aizlūgšu par tevi visu laiku.

Viņa atkal noliecās un noskūpstīja slimo.

LXVII NODAĻA

Ziņa par Kūpervuda pēkšņo smago saslimšanu, kas vispirms parādījās vietējos Ņujorkas laikrakstos, kļuva gandrīz vai par starptautisku sensāciju. Šāds notikums skāra tūkstošiem personu intereses un kapitālu ieguldījumus, nemaz nerunājot par bankām un baņķieriem. Jau otrā dienā lielāko Anglijas, Francijas un visu Eiropas valstu laikrakstu korespondenti caur «United Press» un «Associated Press» aģentūrām ne tikai paspēja intervēt Džemisonu un Dr. Džeimsu, bet arī griezties pie pazīstamiem Amerikas finansistiem ar jautājumu, kādas varētu būt sekas Kūpervuda nāvei.

Daži akcionāri izrādīja tik lielu satraukumu un izsacīja tadas bažas, ka daudziem Londonas apakšzemes dzelzceļu valdes direktoriem nācās uzstāties presē sakarā ar Kupervuda slimību un tās nozīmi visā pasākumā. Piemēram, tika ziņots, ka misters Līkss, toreizējais Rajona dzelzceļa valdes priekšsēdētājs, kuru daudzināja par Kūpervuda uzticības personu, izsacījies: «Jau sen sperti visi nepieciešamie soļi mistera Kūpervuda slimības vai kādu sarežģījumu gadījumā. Metropolitēna direktoru padomē visos jautājumos valda pilnīga vienprātība. Milzīgajai apakšzemes dzelzceļu sistēmai ir spoža nākotne, un mūsu uzņēmumā nav ne vēsts no apmulsuma vai nekārtības.»

Viljams Edmundss, Londonas dzelzceļu izbūves un iekārtošanas akciju sabiedrības direktors, izsacījās: «Viss rit priekšzīmīgā kārtībā. Organizācija ir tik pirmšķirīga, ka mistera Kūpervuda slimība vai īslaicīga neierašanās darbā nespēj to ietekmēt.»

Lords Steins izsacījās: «Apakšzemes dzelzceļu izbūve norit lieliski; misters Kūpervuds kopš paša sākuma tā visu noorganizējis, ka pašreizējais stāvoklis, kad misters Kūpervuds spiests pagaidām atsacīties no darba valdē, nevar radīt nekādus nopietnus sarežģījumus. Misters Kūpervuds ir pārāk labs organizators, lai padarītu visa milzu uzņēmuma darbu atkarīgu no viena cilvēka. Bet mēs, zināms, ceram, ka viņš drīz izveseļosies un atgriezīsies darbā, — viņa klātbūtne vienmēr ir vēlama.»

Lai gan Dr. Džeimss pūlējās pasargāt Kūpervudu no visādām valodām, tomēr dažas personas viņam nācās pielaist pie slimā, un tie bija cilvēki, kurus viņš nevarēja piespiest klusēt: Kūpervuda meita Liliāna un dēls Frenks Kūpervuds jaunākais, — tēvs nebija ar tiem saticies vairākus gadus. No sarunas ar bērniem Kūpervuds uzzināja, kā publika izturas pret viņa slimību, un nevar teikt, ka tas viņam nebūtu glaimojis.

Vēlāk ieradās Eilīna, kuru ārkārtīgi satrauca slimā vārgums un nespēks. Dr. Džeimss piekodināja Eilīnai nerunāt ar slimo par darīšanām, pat neatliekamām; viņa paklausīgi piekrita, tāpēc viņas pirmais apciemojums bija visai īss.

Pēc Eilīnas aiziešanas Kūpervuds negribot sāka pārdomāt dažādas praktiskas un finansu problēmas, kas radās sakarā ar viņa slimību, — tās jāizlemj, bet vai izdosies? Patiesībā vajadzētu izraudzīties sev vietnieku, jo viņam pašam pagaidām nāksies atsacīties no darba. Dabiski, ka Kūpervuda pirmās domas bija par Steinu, bet tad viņš atzina, ka Steins neder — tam jau ir pārāk daudz dažādu nopietnu pienākumu. Ir vēl tāds Horācijs Olbertsons, Sentluisas elektrotransporta akciju sabiedrības prezidents un viens no Amerikas spējīgākajiem dzelzceļu magnātiem, — Kūpervuds bija bieži saskāries ar viņu agrāk, un tagad tas likās viņam piemērotākais cilvēks pašreizējā krīzē. Un Kūpervuds nekavējoties uzdeva Džemisonam aizbraukt uz Sentluisu un sastapties ar Olbertsonu; tam jāizskaidro lietas būtība, un lai tas pats nosaka, kādu atalgojumu vēlas.

Tomēr Olbertsons noraidīja priekšlikumu: viņš, zināms, jūtoties glaimots, bet viņam ar katru dienu rodoties aizvien vairāk darba, un neesot domājams, ka viņš tuvākā laikā varētu pamest Ameriku. Kūpervuds jutās vīlies, taču saprata un attaisnoja Olbertsona atteikšanos. Tomēr pēc neilga laika šo problēmu atrisināja: Steins un Londonas metropolitēna direktori ar telegrammu paziņoja, ka uzdevuši seram Hemfrijam Bebsam, kuru Kūpervuds labi pazina, pagaidām stāties viņa vietā un vadīt uzņēmumu. Pienāca arī citas telegrammas no Kūpervuda Londonas kompanjoniem, arī no Elversona Džonsona; visi izsacīja vislielāko nožēlu sakarā ar viņa slimību un no sirds vēlēja viņam jo drīzāk izveseļoties un atgriezties Londonā.

Tomēr par spīti visiem cildinošajiem vārdiem Kūpervuds nevarēja nejust nemieru: viņa darīšanas bija sarežģītas, un pat kaut kas baigs dvesa no tām. Vispirms Berenika, viņa dievinātā mīļotā, uzņēmās lielu risku, lai retumis vēlu vakaros vai agri rītos apmeklētu viņu ar Džeimsa starpniecību. Un Eilīna, kurai pilnīgi trūka dzīves izpratnes, toties piemita daudz dīvainību un untumu, tāpat laiku pa laikam apmeklēja viņu, nenojaušot, ka Berenika tepat blakus, šai pašā hotelī. Jā, viņš apzinājās, ka jāsaņem spēki, jāiztur, taču par spīti visām pūlēm viņš gandrīz fiziski izjuta, ka zeme zūd zem kājām. Šis iespaids bija tik stiprs, ka reiz, palicis vienatnē ar Džeimsu, Kūpervuds sāka runāt par to.

— Klau, Džef, es jau slimoju gandrīz mēnesi, un man nemaz netop labāk.

— Nu, Frenk, tas ir nepareizs uzskats, — doktors aši pārtrauca. — Jūs noteikti atlabsiet, tikai pašam mazliet jāpapūlas, lai tā notiktu. Man taču bijuši pacienti tikpat sliktā stāvoklī un tomēr atspirguši.

— Es to zinu, ka jūs gribat mani uzmundrināt, — Kūpervuds atbildēja savam draugam. — Tomēr man nezin kāpēc liekas, ka es vairs neuzcelšos. Tāpēc es jūs lūdzu piezvanīt Eilīnai, lai viņa atnāk; mums jāparunā par namu, par īpašumu. Es jau agrāk domāju par to, bet nu zinu skaidri, ka ilgāk atlikt nedrīkst.

— Kā gribat, Frenk. Tikai metiet tās domas pie malas, ka jūs neatlabsiet. Tas neder. Es esmu citos uzskatos. Izdariet man tādu pakalpojumu, pamēģiniet noticēt, ka kļūsiet vesels.

— Es pamēģināšu, Džef, tikai, lūdzams, piezvaniet Eilīnai, jā?

— Nu, zināms, Frenk, tikai iegaumējiet, ka nedrīkstat runāt pārāk ilgi.

Un Džeimss, atgriezies savā istabā, piezvanīja Eilīnai un palūdza viņu atnākt pie vīra.

— Vai jūs nevarētu ierasties šodien, teiksim, pulksten trijos? — viņš jautāja.

Eilīna mirkli vilcinājās un tad atbildēja:

— Jā, protams, doktor Džeims.

Un viņa atnāca gandrīz vai tieši noliktā laikā, uztraukta, pārsteigta un apbēdināta.

Ieraudzījis viņu, Kūpervuds atkal izjuta pazīstamo nepatiku, kura viņu daudzkārt bija mocījusi šais gados un kuras cēlonis bija ne tik daudz fiziskas, cik estētiskas dabas. Cik bēdīgi, ka Eilīnai vienmēr trūka dvēselīgas smalkjūtības, šās retās īpašības, kas piemita tādām sievietēm kā Berenika! Un tomēr Eilīna ir viņa sieva, viņam jāparūpējas par to, jāizturas pret viņu ar cieņu, jo viņa bijusi tik uzticama un mīlestības pilna tajos laikos, kad viņam tas bijis visvairāk vajadzīgs. Atmiņās Kūpervuds atmaiga, un, kad Eilīna pienāca pie viņa gultas, lai apsveicinātos, viņš mīļi satvēra tās roku.

— Kā tu jūties, Frenk? — viņa jautāja.

— Redzi, Eilīn, es te jau guļu ceturto nedēļu, un, kaut gan ārsti domā, ka mans stāvoklis tik slikts nemaz neesot, tomēr spēki man zūd ar katru dienu. Mums sen vajadzēja parunāties, tāpēc es aizsūtīju tev ziņu. Bet varbūt tu man vispirms pastāstīsi, kā pārbūvē namu?

— Par šo to vajadzētu apspriesties gan, — viņa vilcinādamās noteica. — Bet, manuprāt, nams var pagaidīt, kamēr tev kļūs labāk. Kā tu domā?

— Nelaime tā, Eilīn, ka man var arī nekļūt labāk. Tāpēc jau es gribēju tevi šodien satikt, — Kūpervuds saudzīgi sacīja.

Eilīna klusēja, nezinādama, ko atbildēt.

— Redzi, Eilīn, — Kūpervuds turpināja, — gandrīz viss mans īpašums pāriet tavā ziņā, lai gan testamentā neesmu aizmirsis arī citus, piemēram, savu dēlu un meitu. Taču visas rūpes par īpašumiem un lielā atbildība gulsies uz tevi. Un tas nav joks — rīkoties ar milzīgām naudas summām, un es gribu zināt, kā tu domā, — vai tiksi ar to galā? Un saki man, vai tu izpildīsi līdz pēdējam visus manus noteikumus, ko esmu rakstījis testamentā?

— O, jā, Frenk, es darīšu visu, ko vien tu liksi.

Kūpervuds nopūtās, iekšēji atvieglots, un turpināja:

— Kaut gan es testamentā esmu atstājis tev pilnīgas tiesības rīkoties bez kontroles ar visu īpašumu, tomēr es gribu tevi brīdināt: nevienam nedrīkst neierobežoti uzticēties. Tiklīdz manis vairs nebūs, tevi apstās dažādi lūdzēji un projektu ierosinātāji vai atkal gribēs tevi piedabūt ziedot naudu dažādiem labdarības mērķiem. Tiesa, esmu mēģinājis darīt iespējamo, lai pasargātu īpašumu,— testamenta izpildītāji neko nevar darīt bez tavas piekrišanas, tev jāprot izspriest un izšķirties, kas pieņemams, kas ne. Viens no testamenta izpildītājiem ir doktors Džeimss, uz viņa spriedumu es varu pilnīgi paļauties. Viņš ir ne tikai pieredzējis ārsts, bet arī cildens un godprātīgs cilvēks. Es viņam sacīju, ka tev būs vajadzīgs padomdevējs, un viņš apsolījās tev visur palīdzēt, cik viņa pieredze un prasme atļaus. Gribu tev atgādināt, ka viņš ir neparasti godīgs; es viņam vēlējos atstāt zināmu summu kā pateicību par visu, ko viņš manā labā darījis, taču vari iedomāties, viņš kategoriski atteicās to pieņemt, kaut gan bija ar mieru palikt par tavu padomdevēju. Tātad zini, ja tu kādreiz nonāktu grūtā stāvoklī un nezinātu, kā rīkoties, tad vispirms griezies pie viņa un uzklausi viņa domas.

— Jā, Frenk, es darīšu visu, kā tu liksi. Ja tu viņam uzticies, tad uzticēšos arī es.

— Vēl man jāsaka, — Kūpervuds turpināja, — ka manā testamentā ir speciāli punkti; ar tiem tu nodarbosies tad, kad visi mantinieki būs saņēmuši, kas tiem pienākas. Vispirms jāpabeidz gleznu galerijas pārbūve un tad jāgādā, lai tā tiktu uzturēta kārtībā. Lai mūsu nams kļūst par muzeju, kas pieejams publikai. Es atstāju pietiekami daudz naudas tā uzturēšanai, un tev jāraugās, lai tas būtu vienmēr labā stāvoklī. Es nezinu, Eilīn, vai tu kādreiz esi sapratusi, cik daudz man nozīmējis šis nams. Cik daudz lielu nodomu, kuriem esmu ziedojis savu mužu, dzimuši tanī! Kad es to cēlu, kad pirku gleznas un skulpturas, tad ar to centos ieviest savā un tavā dzīvē kaut kādu daļu tā skaistuma, kas stāv pāri pilsētu burzmai un veikalnieciskiem darījumiem.

Klausoties Kūpervudā, Eilīna varbūt pirmo reizi vismaz daļēji saprata, cik tas viss Kūpervudam svarīgs, un no jauna nosolījās izpildīt visas viņa vēlēšanās.

— Vēl vienu vārdu, — Kūpervuds turpināja. — Tu zini, es sen gribēju uzcelt slimnīcu. Tai nebūt nav jāgādā dārgs gruntsgabals, vienkārši jāizraugās ērtāka vieta Bronksas rajonā, es tā rakstu testamentā. Lai tā ir slimnīca trūcīgiem, nevis tādiem, kuriem naudas diezgan, lai varētu ierīkoties pēc vēlēšanās, — un lai tanī pieņem visus, neatkarīgi no rases, ticības vai ādas krāsas.

Viņš apklusa un atvilka elpu. Klusēja arī Eilīna.

— Un vēl kaut kas, Eilīn. Es līdz šim par to nerunāju, jo nezināju, kā tu uz to raudzīsies. Es esmu sācis celt mauzoleju Grīnvudas kapsētā, tas drīz būs gatavs; lieliska sengrieķu kapeņu kopija. Tur ir divi bronzas sarkofāgi, viens man, otrs tev, ja tu vēlēsies, lai tevi tur apgiabā.

Viņai kjuva neomulīgi, to dzirdot, jo viņš runāja par savu gaidāmo nāvi tikpat lietišķi kā par dažādiem darījumiem.

— Tu saki, Grīnvudas kapsētā? — viņa jautāja.

— Jā, — Kūpervuds svinīgi atbildēja.

— Un mauzolejs jau gandrīz gatavs?

— Jā, mani tur varēs paglabāt, ja es tuvākā laikā nomiršu.

— Nudien, Frenk, tu esi pats dīvainākais cilvēks pasaulē! Kā tev ienācis prātā celt sev mauzoleju un man arī turklāt, it kā tu jau skaidri zinātu, ka vairs necelsies...

— Bet šis mauzolejs taču pastāvēs tūkstoš gadu, Eilīn, — Kūpervuds mazliet pacēla balsi. — Vispār mēs visi kādreiz mirsim, kāpēc tad tevi pēc nāves nevarētu guldīt man blakus, — zināms, ja tev nav iebildumu...

Eilīna neko neatbildēja.

— Nu, tad tas ir viss, — viņš nobeidza, — manuprāt, mūs abus vajag tur apglabāt, jo tādam nolūkam tas ir celts. Vienīgi, ja tu negribi...

Bet te Eilīna pārtrauca viņu:

— O, Frenk, nerunāsim vairs par to. Ja tu gribi, lai arī mani tur apglabā, tad tā arī notiks, tu taču zini, — un viņas balss iedrebējās apspiestās elsās.

Tobrīd atvērās durvis, un Džeimss aizrādīja, ka slimniekam nevajagot tik daudz runāt; Eilīna varot apmeklēt viņu kādu citu dienu, lai tikai iepriekš piezvanot. Eilīna piecēlās no krēsla blakus gultai un satvēra Kūpervuda roku:

— Rīt es atkal, atnākšu, Frenk, kaut arī uz brītiņu, bet, ja tev ko ievajagas, palūdz doktoru Džeimsu piezvanīt man. Tikai veseļojies, Frenk. Tev jākļūst veselam, tev jātic tam. Tu taču tik daudz vēl gribēji darīt. Mēģini ticēt...

— Labi, labi, dārgā, es papūlēšos, — Kūpervuds atbildēja un, pamājis viņai ar roku, piemetināja: — Līdz rītam!

Eilīna apgriezās un izgāja vestibilā. Viņa devās uz liftu, kavēdamas skumjās pārdomās par neseno sarunu, kad pamanīja no kāda lifta iznākam sievieti. Eilīna izbrīnā pavērās tanī, — tā bija Berenika. Abas uz mirkli palika stāvam kā sastingušas, tad Berenika šķērsoja vestibilu, atdarīja durvis un nozuda kāpnēs, kas veda uz apakšējo stāvu. Eilīna, vēl vienmēr nespēdama atjēgties, gribēja doties atpakaļ pie Kūpervuda, bet pēkšņi pārlēma un pagriezās uz liftu pusi. Tomēr pēc dažiem soļiem viņa atkal palika uz vietas. Berenika! Tātad viņa ir Ņujorkā! Droši vien Kūpervuds viņu atsaucis. Kā tad citādi! Un viņš vēl izliekas, ka tūliņ mirs! Vai patiešām šā cilvēka nekrietnībai nav nekādu robežu? Un viņš vēl aicina sievu ierasties rīt! Un runā par mauzoleju, kur viņiem abiem jāatdusas blakus! Blakus viņam! Nē, pietiek! Vairāk viņa negrib to redzēt šai pasaulē, kaut viņš zvanītu tūkstošreiz dienā! Viņa piekodinās kalpotājiem neatbildēt, ja zvana viņas vīrs vai tā sabiedrotais, doktors Džeimss, vai vēl kāds cits Kūpervuda uzdevumā!

Kad Eilīna iegāja liftā, viņas sirdī plosījās vētra un niknums bangoja kā jūra negaisā. Viņa pastāstīs presei par šo nelieti, par to, kā viņš apvaino un pazemo savu sievu, kura tik daudz darījusi viņa labā! Tagad viņa par visu atmaksās!

Nokļuvusi uz ielas, Eilīna pasauca taksi un lika šoferim braukt taisnā virzienā, kamēr viņa pati kā nebeidzama rožu kroņa krelles sāka pārcilāt visas likstas, kādas vien viņa varētu uzvelt Kupervudam. Tā viņa brauca aizvien tālāk, drebēdama aiz dusmām, kuras kā elektriskā strāva traucās atpakaļ uz Bereniku.

LXVIII NODAĻA

Tikmēr Berenika nonāca savā istabā un atslīga krēslā, it kā pārvērtusies kokā. Viņai nebija pat spēka domāt, tādas šausmīgas bailes par Kūpervudu un sevi viņu pārņēma. Ja nu Eilīna atgriežas Kūpervuda istabās, kas tad notiks, viņš taču tik vārgs! Tas patiešām var novest viņu līdz nāvei! Un cik briesmīgi, ka viņa, Berenika, te nekā nevar palīdzēt! Beidzot viņai ienāca prātā aiziet pie doktora Džeimsa un apspriesties ar to, kā nomierināt Eilīnu, lai tā savās atriebīgajās dusmās neizdara kaut ko nelabojamu. Taču bailes sastapties atkal ar Eilīnu atturēja Bereniku. Varbūt Eilīna ir vestibilā vai Dr. Džeimsa istabā! Tomēr gaidīt kļuva aizvien neiztura māk, un tad Berenika piegāja pie telefona un piezvanīja Džeimsam, kurš par lielu atvieglinājumu atbildēja tūliņ.

— Doktor Džeims, — viņa stomīdamās izrunāja, — te zvana Berenika. Es jūs ļoti lūdzu, vai jūs neienāktu tūliņ pie manis. Noticis kaut kas briesmīgs, es esmu tik satriekta un nervoza, man jāparunā ar jums!

— Nu, protams, Berenika, es tūliņ nākšu, — viņš atteica.

Tad viņa piemetināja pavisam trīsošā balsī:

— Ja jūs satiekat vestibilā misis Kūpervudu, lūdzami, neļaujiet nākt viņai šurp.

Viņas balss aprāvās, un Džeimss, nojauzdams kaut ko nelāgu, nolika klausuli, paķēra savu ārsta somu un aizsteidzās uz Berenikas numuru. Kad viņš pieklauvēja, Berenika nočukstēja aiz durvīm:

— Doktor, vai jūs viens pats?

Un tikai tad, kad viņš apgalvoja, ka ieradies viens, Berenika atslēdza durvis.

— Kas noticis, Berenika? Ko tas viss nozīmē? — Džeimss uzprasīja gandrīz skarbi, ielūkodamies viņas nobālušajā sejā. — Kas jūs tā nobiedējis?

— O, doktor, es to nevaru nemaz izteikt. — Viņa drebēja aiz bailēm. — Te ir misis Kūpervuda. Es viņu sastapu vestibilā, kad nācu uz savu istabu, un viņa mani ieraudzīja. Viņai bija tik šausmīga sejas izteiksme, ka es nobijos Frenka dēļ. Vai jūs nezināt, vai viņa ir bijusi pie Frenka pēc tam, kad mēs satikāmies? Man tā vien šķiet, ka viņa būs atgriezusies Frenka telpās.

— Protams, nav atgriezusies, — Džeimss atbildēja. — Es nupat kā nāku no turienes. Frenks ir dzīvs un vesels, viņam nekas nekait. Bet jūs, — un viņš izņēma no somas dažas baltas tabletes un pasniedza Berenikai vienu, iedzeriet to un pasēdiet kādu mirkli pavisam klusu, kamēr nervi nomierinās, un tad jūs pastāstīsiet man visu, kas noticis.

Viņš piegāja pie kušetes un ar žestu uzaicināja Bereniku apsēsties blakus. Pamazām viņa sāka nomierināties.

— Tagad uzklausiet, Berenika, — Džeimss iesāka. — Es zinu, ka jūsu stāvoklis te nav vieglais. Es jau to zināju pirms jūsu ierašanās, bet kāpēc jūs taisni patlaban tā uztraucaties? Vai domājat, ka misis Kūpervuda uzbruks jums?

— Ak nē, es nebaidos par sevi, — Berenika jau mierīgāk atbildēja. — Es ļoti baidos par Frenku. Viņš tagad tik slims, tik vārgs un nespēcīgs. Ja nu viņa pasaka vai izdara kaut ko briesmīgu, kas viņu sasāpinās tik stipri, ka viņam pat dzīvot vairs negribēsies? Un viņš taču bija tik iecietīgs un labvēlīgs pret misis Kūpervudu. Un tieši tādā brīdī, kad viņam tik ļoti vajadzīga mīlestība, nevis naids, un pēc visa tā, ko viņš tās labā darījis, viņa gatava sazin uz ko ... viņa var mest viņam acīs tādus apvainojumus, ka viņam uznāks jauna lēkme. Viņš vairākkārt sacījis man, ka misis Kūpervuda nav spējīga valdīt pār sevi, kad kļūst greizsirdīga.

— Es to visu zinu, — Džeimss sacīja. — Kūpervuds ir talantīgs cilvēks, kas apprecējis neatbilstošu sievu, un, patiesību sakot, es visu laiku baidījos, ka tas beigsies ar skandālu. Pēc manām domām, aplami bija apmesties jums vienā hotelī. Taču mīlestība ir varens spēks, un es jau Anglijā redzēju, kā jūs mīlat viens otru. Bez tam es zināju un to zināja arī daudzi citi, ka Kūpervuda un tā sievas starpā trūkst saskaņas. Starp citu, vai jūs runājāt kaut ko ar viņu?

— O, nē, — Berenika atbildēja. — Es ieraudzīju viņu, iznākusi no lifta, bet viņa, pazinusi mani, zaudēja vai prātu aiz niknuma, — man šermuļi pārskrēja, kad es paskatījos uz viņas ļauno seju. Es nodomāju, ka viņa spējīga izdarīt kaut ko neprātīgu, nelabojamu. Bez tam man bija bail, ka tikai viņa nemetas atpakaļ pie Frenka.

Dr. Džeimss ieteica Berenikai pagaidām palikt savās telpās, kamēr negaiss nebūs rimies; viņš piezvanīs un pastāstīs jaunās vēstis. Bet pats galvenais: lai Berenika nesaka par notikušo ne vārda Kūpervudam pie tikšanās. Frenks pārāk nopietni slims, tāds uztraukums viņam nebūs pa spēkam. Tikmēr viņš, kā Džeimss pacietīgi skaidroja, uzņemsies uz sevi misis Kūpervudas dusmas un piezvanīs viņai: jāpamēģina noskaidrot, ko viņa nodomājusi darīt un vai negrib taisīt traci. Tad viņš atvadījās no Berenikas un aizgāja uz savu istabu, lai klusībā visu to pārdomātu.

Tomēr, iekams Džeimss paguva piezvanīt Eilīnai, pie viņa ienāca slimo kopēja un lūdza paskatīties uz misteru Kūpervudu; viņš esot nemierīgāks nekā parasti. Doktors Džeimss tūliņ sekoja viņai. Patiešām, Kūpervuds nemierīgi grozījās no vieniem sāniem uz otriem, it kā viņam nebūtu ērti gulēt. Džeimss apvaicājās, kā noritējusi saruna ar Eilīnu, Kūpervuds gurdi atbildēja:

— Manuprāt, diezgan labi. Vismaz es pārrunāju ar viņu visus svarīgākos jautājumus. Bet ziniet, Džeims, es nezin kāpēc jūtos stipri noguris. Ilgā saruna mani pavisam nomocījusi.

— Es jau tā domāju. Nākamo reizi nerunājiet tik ilgi. Un tagad iedzeriet šo. Tas jums palīdzēs nomierināties un mazliet atpūsties. — Un Dr. Džeimss pasniedza slimajam glāzi ūdens un pulverīti, kuru viņš iedzēra. — Tā, tagad jūs paguliet mierīgi, es iegriezīšos vēlāk.

Tad Džeimss iegāja savā istabā un piezvanīja Eilīnai, kura jau bija ieradusies savās mājās. Izdzirdējusi no istabenes zvanītāja vārdu, viņa tūliņ pienāca pie telefona. Džeimss vislaipnākā tonī sacīja, ka vēlējies zināt, kā noritējusi saruna ar vīru, un apvaicājās, vai nevarot viņai ar kaut ko pakalpot.

— Jā, doktor Džeims, — Eilīna skali un nikni atsaucās, — jūs varat man izdarīt lielu pakalpojumu: nezvaniet vairs man! Es nupat uzzināju, kas te noticis starp manu tā saucamo vīru un mis Flemingu. Es zinu, viņa dzīvoja ar to Londonā un dzīvo arī tagad jūsu acu priekša un, kā redzams, ar jūsu svētību un piekrišanu. Un jūs vēl jautājat, vai es esmu apmierināta ar sastapšanos, kad šī sieviete slapstās tepat hotelī! Tas ir pats riebīgākais, ko man nācies uzzināt, un es esmu pārliecināta, ka publiski būs ļoti interesanti to dzirdēt! Un publika to dzirdēs, varat ticēt maniem vārdiem! — Viņas balss gandrīz aizrāvās negantās dusmās, kad viņa piemetināja: — Un jūs vēl saucaties ārsts! Ārstam jārūpējas, lai tiktu ievērota pieklājība, bet jūs...

Te Džeimsam, kurš juta, ka Eilīna ir tā pārskaitusies, ka nespēj valdīt pār sevi, izdevās viņu pārtraukt:

— Misis Kūpervuda, — viņš sacīja mierīgi un svarīgi, — es jūs palūgtu nemētāties ar nepamatotiem apvainojumiem: Es šeit rīkojos kā ārsts, nevis kā tiesnesis un vēl par tādu stāvokli, kas radies bez manas līdzdalības. Un jums nav nekādu tiesību pārmest manu rīcību, jo jūs mani pārāk maz pazīstat. Varat man ticēt vai neticēt, bet jusu vīrs ir nopietni slims, pat ļoti nopietni, un jūs izdarīsiet vislielāko kļūdu, ja dosiet avīzēm vielu skandalozam troksnim. Ar to jūs kaitēsiet sev tūkstoškārt vairāk nekā viņam vai kādam citam, kas viņam tuvs. Neaizmirstiet, ka jūsu vīram ir ne tikai spēcīgi draugi, bet arī apbrīnotāji, viņi neļaus Kūpervudu nomelnot un jūsu izlēcienam dos pretsparu. Un, ja Kūpervuds nomirs, kas ir ļoti iespējams... spriediet tad pati, kā tiks novērtēts tāds publisks uzbrukums, kādu jūs esat nodomājusi.

Šie asie vārdi atgādināja Eilīnai viņas pašas nesenos grēciņus, un viņas balsī vairs neskanēja tāda bravūra, kad viņa sacīja:

— Es nevēlos apspriest savas personīgās lietas ne ar jums, ne ar kādu citu, doktor Džeims. Tāpēc es lūgšu jūs nezvanīt man sakarā ar misteru Kūpervudu, lai tur notiktu kas notikdams. Jums ir mis Fleminga, lai viņa rūpējas un gādā par manu vīru. Lai viņa to kopj, bet man vairs nezvaniet. Es esmu nomocīta, man līdz kaklam šīs nelaimīgās laulības. Tas ir viss, doktor Džeims.

Telefons noklikšķēja, — Eilīna bija uzkārusi klausuli.

Kad Džeimss savukārt nolika klausuli, viņa sejā pavīdēja smīns. Ilgajos prakses gados viņam bija daudzreiz gadījies sastapties ar histēriķēm, un viņš saprata, ka Eilīnas dusmas kopš sastapšanās ar Bereniku paspējušas jau atdzist. Galu galā Eilīnai tas nav nekas jauns. Bez tam patmīlība arī neļaus viņai sarīkot publisku skandālu. Ja viņa to nav darījusi senāk, tad nedarīs arī tagad. Un šai pārliecībā doktors Džeimss devās pie Berenikas, lai pastāstītu viņai par visu; Berenika sagaidīja viņu joprojām satraukta, degdama nepacietībā drīzāk uzzināt notikušo.

Džeimss smaidīdams apgalvoja Berenikai, ka Eilīna bīstama tikai vārdos, bet ne darbos. Kaut viņa draudējusi gan Kūpervudam, gan Berenikai, tornēr, pēc Džeimsa domām, viņas dusmas jau saplakušas un nekādi nevaldāmi izlēcieni vairs nav gaidāmi. Bet nu, tā kā Eilīna paziņojusi, ka nedomā ar vīru satikties, viņš uzskata par savu pienākumu lūgt Bereniku uzņemties Kūpervuda kopšanu, — par abiem viņi varētu mēģināt atkarot Kūpervudu nāvei. Berenika varētu uzturēties pie slimā pēcpusdienā, no četriem līdz divpadsmitiem.

— Ai, cik jauki! — Berenika izsaucās. — Es ar prieku darīšu visu, kas manos spēkos, lai palīdzētu viņam. O, doktor, viņam jādzīvo! Viņam jākļūst veselam, lai varētu paveikt visu iecerēto! Un mums viņam jāpalīdz.

— Esmu jums ļoti pateicīgs par to, — Džeimss sacīja. — Es zinu, ka Kūpervuds karsti mīl jūs, un viņam, protams, kļūs daudz labāk, ja jūs būsiet viņa tuvumā.

— O, doktor, tā esmu es, kam jāpateicas jums! — viņa iesaucās, satverdama ārsta rokas savējās un spiezdama tās.

LXIX NODAĻA

Cenzdamies iedvest Eilīnai, cik milzīga nozīme tai bagātībai, kura nonāks viņas rokās pēc vīra nāves, un cik nepieciešami viņai mācēt praktiski izlemt visas problēmas, ar ko tā neapšaubāmi sadursies kā testamenta izpildītāja, Kūpervuds cerēja sastapt no sievas puses maigumu un izpratni, tomēr pēc sarunas nojauta, ka gaidas bijušas veltīgas. Eilīna pat neaptver, cik tas viss svarīgi tiklab vīram, kā viņai pašai. Viņa taču nemaz nemāk izprast cilvēku raksturus un nolūkus, un, ja tā, kur tad garantija, ka testamentā ietvertie Kūpervuda mērķi un nodomi tiks realizēti? Un šī doma nevis pastiprināja viņa dzīves alkas, bet pavisam laupīja viņam dūšu. Viņš juta nogurumu, pat garlaicību un apnicību un domās jautāja, kāda nozīme dzīvot.

Vai nav dīvaini, ka viņi nodzīvojuši kopā tepat pāri par trīsdesmit gadiem un vienā nesaticībā! Sākumā, kad Eilīnai bija septiņpadsmit un viņam divdesmit septiņi, viņš jūsmoja par to un bija iemīlējies bez prāta; mazliet vēlāk viņš atklāja, ka šai skaistajai, ziedošajai sievietei trūkst saprāta un iejūtības, tāpēc viņa necienīja vīra spējas un neprata novērtēt tā stāvokli finansistu aprindās, bet tai pašā laikā uzskatīja, ka vīrs ir tās neatņemams īpašums un nedrīkst mest acis nekur sānis. Un tomēr, lai kādas vētras plosījušās, saceldamās ik reizi, tiklīdz Kūpervuds kaut drusku bija aizrāvies ar kādu citu sievieti, viņi ir palikuši kopā, un Eilīna pēc tik daudziem kopā pavadītiem gadiem pazīst vīru tikpat slikti un tikpat maz vērtē tās viņa īpašības, kuras pakāpeniski novedušas viņu pie pašreizējās bagātības.

Un nu viņš beidzot sastapis sievieti, kura likusi viņam sevišķi skaudri izjust dzīves alkas. Viņš atradis Bereniku, un Berenika atradusi viņu. Viņi palīdzējuši viens otram izprast pašiem sevi. Brīnumdarītāja mīlestība ir Berenikas balsī, acīs, vārdos un kustībās. Viņa noliecas pār Kūpervudu, un viņš dzird:

— Mans dārgais! Mīļotais! Mūsu mīla nav tikai vienai dienai, tā ir uz mūžiem. Tā dzīvos tevī, lai kur tu būtu, tā dzīvos manī. Mēs to neaizmirsīsim nekad. Atdusies, mīļais, neraizējies ne par ko.

Tieši tobrīd istabā bija ienākusi Berenika, tērpusies slimo kopējas baltajā tērpā. Izdzirdējis pazīstamo balsi, Kūpervuds nodrebēja un pievērsa viņai stingu skatienu, it kā nespētu pilnīgi ticēt savām acīm. Baltais tērps tā izcēla viņas apbrīnojamo skaistumu, ka Kūpervuds ar mokām pacēla galvu un, pārspējot vārgumu, izsaucās:

— Tu! Afrodīte! Jūras dieviete! Mirdzoši balta!

Viņa noliecās un noskūpstīja Kūpervudu.

— Dieviete! — viņš čukstēja. — Kādi tev zelta mati! Cik zilas acis! — Un, cieši saspiedis Berenikas rokas, viņš pievilka to pie sevis. — Tagad tu esi pie manis, tu esi mana! Tā tu vilināji mani toreiz Tesalonikā, pie zilās Egejas jūras!

— Frenk, Frenk! Ja es vienmēr varētu būt tava dieviete, uz visiem laikiem! — Viņa saprata, ka slimais murgo, un centās nomierināt viņu.

— Kāds tev smaids... — Kūpervuds turpināja. — Pasmaidi vēlreiz. Kā saules stars. Turi manas rokas savējās, mana jūras dieviete!

Berenika piesēdās uz gultas malas un sāka klusu raudāt.

— Afrodīte, nepamet mani! Es nevaru iztikt bez tevis! — un viņš strauji piekļāvās pie Berenikas.

Dr. Džeimss ienācis tūliņ pamanīja Kūpervuda stāvokli un tuvojās gultai. Tad viņš pārlaida vērīgu skatienu Berenikai.

— Jums jābūt lepnai, dārgā! — viņš sacīja. — Jūs esat vajadzīga tādam gigantam. Bet nu atstājiet mūs divatā uz dažām minūtēm. Man jāatjauno viņa spēki. Mēs neļausim viņam nomirt.

Viņa izgāja no istabas, un doktors tikmēr pasniedza slimajam stiprinošas zāles. Pēc īsa brītiņa Kūpervuds pārstāja murgot un atjēdzās.

— Kur Berenika? — viņš jautāja.

— Viņa drīz ienāks, Frenk, bet tagad jums galvenais atpūta un miers, — Džeimss sacīja.

Tomēr Berenika, izdzirdējusi, ka slimais piemin viņas vārdu, ienāca un gaidot apsēdās uz zema soliņa pie gultas. Pēc mirkļa Kūpervuds atvēra acis.

— Zini, Berenika, — viņš sacīja, it kā turpinot pārtrauktu sarunu, — ļoti svarīgi saglabāt manu namu tādu, kāds tas patlaban, — lai tas paliek kā mākslas muzejs.

— Jā, es zinu, Frenk, — Berenika maigi un līdzjūtīgi atbildēja. — Tu to vienmēr tā mīlēji.

— Jā, es vienmēr to mīlēju. Man tikai jānoiet no Piektās avēnijas asfalta, jāpārkāpj slieksnis, un es jau esmu palmu dārzā, klejoju starp puķēm un augiem, apsēžos — blakus skalojas ūdens, urdz straumītes, plūstot dīķītī, un var klausīties kā mūzikā, it kā te čalotu strautiņš meža zaļajā dzestrumā...

— Zinu, mīļais, zinu, — Berenika čukstēja. — Bet nu tev jāatpūšas. Es būšu pie tevis arī tad, kad tu iemigsi. Es tagad esmu tava kopēja.

Vēlāk tovakar, tāpat arī citos vakaros, kopdama slimo, Berenika izbrīnā pārliecinājās, ka viņš vēl vienmēr nebija zaudējis interesi par savām darīšanām, kaut nevarēja vairs tām nodoties. Te viņš sāka runāt par gleznu galeriju, te par metropolitēnu, te par jaunceļamo slimnīcu.

Lai gan ne Berenika, ne doktors Džeims to nenojauta, Kūpervudam bija atlikušas tikai dažas dienas dzīvot. Un tomēr Berenikas klātbūtnē viņš vienmēr kļuva mundrāks, bet, parunājis dažas minūtes, tūliņ nogura, un viņam uzmācās miegs.

— Lai guļ, cik vien var, — Džeimss aizrādīja, — lai taupa spēkus.

Šie vārdi pilnīgi laupīja Berenikai drosmi. Viņa bikli ievaicājās, vai nevarot vēl ko izmēģināt, lai izārstētu Kūpervudu.

— Nē, — Džeimss atbildēja. — Miegs viņam pašas labākās zāles, un iespējams, ka viņš vēl var atlabt. Es lietoju visstiprākos tonizējošos līdzekļus, kādi man zināmi, bet nu mums atliek tikai gaidīt. Vēl viss var vērsties uz labo pusir.

Tomēr uz labo pusi nekas nevērsās. Gluži otrādi, divas dienas pirms nāves Kūpervudam kļuva sliktāk, tā ka doktors Džeimss pasteidzās atsaukt Frenku Kūpervudu jaunāko un Kūpervuda meitu Liliānu, tagadējo misis Templtoni. Tiklab dēls, kā meita atbraukuši tūliņ ievēroja, ka pie slimā gultas nav Eilīnas. Kad viņi jautāja, kur palikusi misis Kūpervuda, doktors Džeimss paskaidroja, ka viņa aiz kādiem saviem apsvērumiem atsacījusies apmeklēt vīru.

Kaut gan Kūpervuda bērni zināja, ka viņu tēva un Eilīnas attieksmēs iestājies zināms vēsums, viņi tomēr izprata pēc sava prāta viņas atteikšanos ierasties pie vīra nāves gultas tādā kritiskā brīdī un uzskatīja par savu pienākumu paziņot Eilīnai par tēva smago stāvokli. Piezvanījuši Eilīnai no automāta, viņi pārsteigti uzzināja, ka Eilīna nevēlas neko dzirdēt ne par Kūpervudu, ne par tā bērniem. Kūpervuds pats gribējis, lai doktors Džeimss un mis Fleminga pārzina tā darīšanas, nerēķinoties ar Eilīnas domām, lai tad tie nu rūpējas par viņu, bet viņa tur nespers savu kāju!

Abus pārsteidza Eilīnas cietsirdība, bet nekas cits viņiem neatlika kā doties atpakaļ pie tēva un gaidīt, ar ko beigsies krīze. Dr. Džeimss, Džemisons un Berenika bezpalīdzīgi stāvēja pie slimā gultas, šausmās apzinādamies, ka nekas nav darāms. Tā viņi gaidīja stundām, klausīdamies Kūpervuda smagajā elpā, kas te kļuva gārdzoša, te norima, un tad telpā iestājās klusums. Otrā dienā viņš pēkšņi saslējās, it kā vēlēdamies nokratīt nepanesamo nogurumu, pacēlās uz elkoņa, kā gribēdams pārlaist skatienu istabai, tikpat strauji atkrita spilvenos un vairs nekustējās.

Nāve! Nāve! Nu tā bija viņu priekšā — nenovēršama un barga!

— Frenk! — Berenika iekliedzās, sastingdama un vērdamās viņā plaši ieplestām, it kā izbrīna pilnām acīm. Viņa metās pie Kūpervuda un, nokritusi ceļos, satvēra viņa valgās rokas un piekļāva tām seju. — Frenk, mīļais, nē, nē! — viņa izsaucās un lēni noslīdēja uz grīdas, zaudējusi samaņu.

LXX NODAĻA

Kūpervuda nāve visus pārsteidza kā pērkona spēriens: uzreiz radās tik daudz problēmu — vienas neatliekamas, citas atrisināmas tuvākā nākotnē, un visas tik sarežģītas! Pats attapīgākais un aukstasinīgākais izrādījās doktors; vispirms viņš ar Džemisona palīdzību aiznesa Bereniku uz tās telpām un noguldīja uz kušetes. Tad Džeimss ieteica Džemisonam piezvanīt misis Kūpervudai un palūgt viņas rīkojumus attiecībā uz apbedīšanu.

Džemisons piezvanīja, un viņam nācās vest visai nepatīkamu sarunu. Eilīnas izturēšanās pret vīru bija tik neiedomājama, ka likās nebūs iespējams iztikt bez liela skandāla.

— Ko jūs jautājat man? — viņa atcirta. — Prasiet padomu doktoram Džeimsam vai mis Flemingai! Viņi bija tie, kas pārzināja Kūpervuda darīšanas ir šeit, ir Londonā.

— Bet, misis Kūpervuda, — izrunāja pārsteigtais Džemisons, — tas taču jūsu vīrs. Vai tad jūs negribat, lai viņu novieto pie jums jūsu namā?

Šim jautājumam sekoja asa un strupa atbilde:

— Misters Kūpervuds ar mani nekad nav rēķinājies. Viņš mani krāpis tāpat kā viņa ārsts un viņa mīļākā. Lai viņi nogādā līķi uz apbedīšanas biroju un no turienes uz kapsētu.

— Bet, misis Kūpervuda, — Džemisons uztraukumā pacēla balsi, — tas ir kas nedzirdēts! Par to brēks visas avīzes. Vai jums tas patiks sakarā ar tik ievērojamu cilvēku kā jūsu vīrs?

Te doktors Džeimss, izdzirdējis šo neticamo sarunu, pienāca pie telefona un paņēma klausuli.

— Misis Kūpervuda, ar jums runā doktors Džeimss,— viņš dzestri sacīja. — Kā jums zināms, misters Kūpervuds izsauca mani pie sevis, kad atgriezās Amerikā. Misters Kūpervuds nav man rada, es rūpējos par viņu, kā rūpētos par katru citu pacientu, ieskaitot arī jūs. Bet, ja jūs domājat tiepties un turpināt necienīgi izturēties pret mirušo, kurš ir jūsu vīrs un novēlējis jums visu savu mantu, tad ticiet man, jūs kritīsiet kaunā un negodā, kas jums sekos līdz mūža galam. Jums taču jāsaprot, ko jūs darāt.

Viņš pagaidīja mirkli, bet Eilīna neatbildēja.

— Es jums nelūdzu nekādu pakalpojumu, misis Kūpervuda, — Džeimss turpināja. — Padomājiet par sevi. Zināms, jūsu vīra līķi var novietot jebkurā apbedīšanas birojā un apglabāt, kur vien patīk, ja jums tā gribas. Bet padomājiet labi. Jūs taču saprotat, ka prese var uzzināt no manis vai apbedīšanas biroja, kas noticis ar līķi. Bet es vēlreiz, pēdējo reizi, lūdzu jūs visu labi apdomāt: ja negrozīsiet savu lēmumu, tad es parūpēšos, lai rīt viss būtu zināms laikrakstiem.

Viņš apklusa, gaidīdams saprātīgu atbildi. Taču telefons noklikšķēja, un viņš saprata, ka Eilīna pakārusi klausuli. Tad viņš uzrunāja Džemisonu:

Šī sieviete, vismaz pagaidām, nav pie pilna prāta. Mums vienkārši jāstājas pašiem pie darba un jārīkojas viņas vietā. Misteru Kūpervudu tā mīlēja kalpotāji, ka esmu pārliecināts, mēs bez sevišķām pūlēm panāksim vienošanos ar tiem un bez misis Kūpervudas ziņas novietosim līķi namā, lai tas tur paliek līdz apbedīšanas dienai. To mēs varam izdarīt, un tas mums jāizdara. Mēs nevaram pieļaut, lai notiktu tāda traģēdija.

Un, paņēmis platmali, Džeimss devās uz izeju, bet ceļā atcerējās, ka jāpieiet pie Berenikas. Viņa tikmēr bija atžilbusi, un Džeimss piekodināja tai uzturēties savās telpās un gaidīt, kamēr viņš tai ko paziņo.

— Nevajag izsamist, Berenika, — viņš sacīja. — Viss nokārtosies bez lieka trokšņa un pienācīgi. To es jums apsolu, — un viņš draudzīgi paspieda tās roku.

Vispirms viņš deva rīkojumu pārvest Kūpervuda līķi uz apbedīšanas biroju, kas atradās tepat tuvumā. Tad nolēma iet pie Džemisona iztaujāt par Kūpervuda kalpotājiem, — vismaz dažiem vajadzētu būt palīdzīgiem. Nevar pieļaut, ka Eilīna paliek pie savas tiepības. Iespējams, ka vajadzēs pārkāpt ārsta tiesības, taču citas izejas nav. Jau sen Džeimss bija nopratis, kāpēc Eilīnas un Kūpervuda kopdzīvē trūkst saskaņas. Zināms, Eilīna neprātīgi mīlēja savu vīru, bet viņas greizsirdība par katru vīra soli bija tikpat neprātīga, un tāpēc viņas sapņi par laimi bija izvērtušies nepanesamu moku virtenē.

Interesanta sagadīšanās: šai kritiskajā mirklī Džemisonam bija piezvanījis Bakners Kārs, vecākais Kūpervudu namzinis, kas bija viņiem kalpojis jau kopš Čikāgas laikiem. Viņš zvanīja, kā izrādījās, ne tik daudz gribēdams dalīties savās bēdās par Kūpervuda nāvi, kā vēlēdamies piedāvāt savus pakalpojumus, lai izbēgtu no neiedomājamā negoda, proti, no tā, ka misteru Kūpervudu negrib novietot paša namā, kā viņš to nopratis no misis Kūpervudas sarunas, kurā tā apkrāvusi vīru visādiem nepelnītiem apvainojumiem.

Kad Džeimss atgriezās hotelī, Kārs jau sēdēja pie Džemisona, un doktors bez liekas kavēšanās izklāstīja tiem savu rīcības plānu. Viņš bija izrīkojis, lai apbedīšanas birojs sagatavo līķi apbedīšanai, pasūtījis nelaiķa cienīgu zārku un pavēlējis gaidīt turpmākos rīkojumus. Tagad rodas jautājums, kad būtu iespējams nogādāt līķi uz namu un vai kalpotāji būs savās vietās, lai varētu slepeni un bez trokšņa ienest zārku namā tā, ka misis Kūpervuda nekā nenojauš vismaz līdz nākošajam rītam. Vai Bakners Kārs domā, ka tas iespējams bez traucējumiem? Kārs atbildēja, ka tūliņ atgriezīšoties pilī un pēc pāris stundām piezvanīšot un pasacīšot, vai doktora Džeimsa priekšlikums izpildāms. Viņš aizgāja un patiešām pēc divām stundām piezvanīja, ka visizdevīgāk pārnest zārku starp pulksten desmitiem vakarā un diviem naktī; sulaiņi gatavi palīdzēt, un namā būšot tumšs un kluss.

Un tā pulksten vienos naktī, kā norunāts, bagātīgi izrotāto zārku nogādāja uz Kūpervuda pili. Ārā pa tuksnesīgo ielu staigāja sardzē nostādītais Kārs. Uzticamie kalpotāji bija sakārtojuši otrā stāvā zāli, kurā novietoja bijušā saimnieka zārku. Kamēr nesa zārku iekšā, kāds kalpotājs stāvēja sardzē pie durvīm, kas veda uz Eilīnas telpām, ieklausīdamies, vai nedzirdēs troksni vai soļus.

Tā nakts klusumā bez jebkādām ceremonijām procesija ar Frenka Aldžernona Kūpervuda mirstīgajām atliekām ienāca viņa namā, un Eilīna ar vīru izrādījās atkal zem viena jumta.

LXXI NODAĻA

Ne bažu pilnas domas, ne sapņi nepavēstīja Eilīnai, kas noticis nakti viņas namā, kamēr rīta ausma viņu pamodināja. Parasti viņa mēdza pašļaucīties gultā, bet pašlaik viņas uzmanību piesaistīja, kāda dīvaina skaņa, it kā smags priekšmets būtu nokritis lejā uz balkona, un, baidīdamās par dārgo grieķu statuju, kuru Frenks nesen bija iegādājies un kura pagaidām bija novietota, kur pagadījās, viņa piecēlās un devās lejā pa kāpnēm. Vērīgi lūkodamās visapkārt, viņa pagāja garām zāles lielajām divviru durvīm un gribēja doties pie statujas, bet redzēja jau pa gabalu, ka tā stāv, kā stāvējusi.

Eilīna pagriezās atpakaļ, bet, nonākusi pie zāles durvīm, nodrebēja un palika stāvam kā sastingusi: plašās telpas vidū atradās garš, liels šķirsts ar melnām drapērijām. Salti tirpuļi pārskrēja pār Eilīnas augumu; viņa nespēja kustēties no vietas. Tad viņa apsviedās, lai bēgtu projām, bet apdomājās un lēni piegāja pie durvīm, apstājās uz sliekšņa, raudzīdamās zālē plati ieplestām acīm. Zārks! Ak Dievs! Kūpervuds! Viņas vīrs! Salts līķis, mironis! Kupervuds tomēr atnācis pie viņas, kaut gan viņa bija atteikusies doties pie Kūpervuda, kad tas bija dzīvs!

Grīļodamās, nožēlas pilna, viņa piegāja tuvāk paskatīties uz Kūpervuda stingo ķermeni, ko nāve bija padarījusi nekustīgu. Kāda augsta piere! Cik cēla, skaista galva! Gludie, kastaņbrūnie mati, pat vēl tagad bez sirmiem pavedieniem... Cik pazīstami viņai šie valdonīgie sejas panti! Viss viņa izskats liecina par spēku, par neapstrīdamu gudrību un talantu, ko visa pasaule sen atzinusi. Un viņa bija atteikusies nākt pie tā! Eilīna stāvēja kā akmenī pārvērtusies. Cik žēl, ka dzīve tā izveidojusies, — ir Kūpervuds daudz tika kļūdījies, ir viņa tāpat. Un cik daudz nejauku ķildu bijušas viņiem, kuras uzbrukušas kā negaisa brāzmas. Un tomēr beidzot viņš atkal atrodas savās mājās. Mājās!

Pēkšņi Eilīnu pārņēma dusmas: cik nesaprotami un mīklaini, pretēji viņas gribai Kūpervuds atrodas šeit! Kas viņu te novietojis? Kad? Vēl vakar vakarā viņa bija pavēlējusi kalpotājiem aizslēgt visas durvis. Un tomēr viņš klāt! Skaidrs, ka tie ir nevis viņas, bet viņa draugi un kalpotāji, kas rīkojušies vienisprātis. Un nu, zināms,visi rēķinās ar to, ka viņa piekāpsies, lauzīs savu vārdu, tātad Kūpervudu apbedīs ar izcilam cilvēkam pienācīgu godu. Ar citiem vārdiem, uzvara paliks Kūpervuda pusē. It kā viņa būtu atsacījusies no saviem ieskatiem un piedevusi vīram, ka tas dzīvojis, kā gribējis, ne ar ko nerēķinādamies! Nē, nē, nevienam neizdosies apkrāpt viņu! Līdz pēdējam mirklim ciest pazemojumus un aizvainojumus? Neparko! Un taču par spīti Eilīnas naidīgajam izaicinājumam te viņš atrodas tās priekšā! Eilīna joprojām noraudzījās Kūpervudā, kad aiz muguras atskanēja soļi. Viņa atskatījās: namzinis Kārs tuvojās ar vēstuli rokā.

— To nupat atnesa jums, kundze, — viņš sacīja.

Eilīna pamāja, lai viņš ietu projām, bet, tikko namzinis bija pagriezies iet, viņa uzsauca:

— Dodiet šurp!

Un, atplēsusi aploksni, viņa lasīja:

«Eilīn, es mirstu. Kad šī vēstule nonāks pie tevis, manis vairs nebūs. Es apzinos savus pārkāpumus, es zinu, ko tu man pārmet, un visā vainoju tikai sevi. Bet es nevaru aizmirst to Eilīnu, kas man palīdzēja pārciest ieslodzījumu Filadelfijas cietumā. Taču ne tev, ne man nelīdzēs tas, ka es nožēloju notikušo. Tomēr es jūtu, ka savos sirds dziļumos tu man piedosi, kad manis vairs nebūs. Un mani apmierina tas, ka tev nekā netrūks, par to esmu gādājis, kā tu zini. Tātad ardievu, Eilīn! Tavs Frenks tev vairs pāri nedarīs, — nekad!»

Šī vēstule lika Eilīnai tuvoties zārkam, saņemt Kūpervuda rokas savējās un noskūpstīt tās. Viņa vēl mirkli vērās vīra sejā, tad apsviedās un izbēga no zāles.

Pēc dažām stundām Kārs, kuru caur Džemisonu un citiem Kūpervuda kalpotājiem apsēda ar jautājumiem par apbedīšanu, bija spiests iet pie Eilīnas pēc rīkojumiem. Ļoti daudzi vēlējās piedalīties apbedīšanas ceremonijā, un Kārs sastādīja speciālu sarakstu Eilīnai, pie tam visai garu. Eilīna, ieraudzījusi to, iesaucās:

— Lai viņi nāk! Nekāda ļaunuma no tā vairs nevar būt! Lai misters Džemisons un mistera Kūpervuda bērni rīkojas, kā grib. Es palikšu savā istabā, — es nejūtos vesela un nekā palīdzēt nevaru.

Bet, misis Kūpervuda, vai jūs nevēlētos ataicināt garīdznieku, lai viņš notur dievkalpojumu? — jautāja namzinis. Šis ierosinājums bija nācis no doktora Džeimsa puses un bija ļoti pa prātam ticīgajam Kāram.

— Ak jā, lai nāk vien. Tas par ļaunu nenāks, — Eilīna atteica, iedomādamās tobrīd savus stingrticīgos vecākus. — Tikai parūpējieties, lai dievkalpojumā nesanāk pārāk daudz cilvēku — tā ap piecdesmit, ne vairāk.

Kārs tūliņ paziņoja Džemisonam un Kūpervuda bērniem, lai tie rīkojas, kā atzīst par vajadzīgu. Dr. Džeimss, izdzirdējis šīs jaunās vēstis, atvieglots nopūtās un steidzās paziņot par gaidāmo izvadīšanas ceremoniju neskaitāmajiem Kūpervuda cienītājiem.

LXXII NODAĻA

Daudzie Kūpervuda draugi ieradās viņa namā Piektajā avēnijā ir todien, ir nākamajā rītā, un tie, kas bija iekļuvuši Baknera Kāra sarakstā, tika pielaisti pie zārka, kas atradās otrā stāva plašajā zālē, Pārējos lūdza piedalīties apbedīšanā, kam bija jānotiek otrā dienā pulksten divos Grīnvudas kapsētā.

Tikmēr Kūpervuda dēls un meita apmeklēja Eilīnu un norunāja, ka viņi brauks kopā pirmajā karietē, tūliņ aiz zārka. Visi Ņujorkas laikraksti trekniem burtiem iespieda sludinājumus par Frenka Aldžernona Kūpervuda priekšlaicīgo nāvi (kā parasts izteikties) tikko pusotra mēneša pēc ierašanās Ņujorkā. Ievērojot nelaiķa visai plašos sakarus un pazīšanos, tā rakstīja laikraksti, bērēs piedalīšoties vienīgi tuvākie ģimenes draugi. Tas gan neaizkavēja ziņkārīgo pūļus piepildīt visu kapsētu.

Tātad otrā dienā pulksten divpadsmitos bērinieku procesija sāka rindoties Kūpervuda pils priekšā. Dīkdieņi pulcējās tuvīnajās ielās, lai noskatītos šai ainā. Tūliņ aiz katafalka brauca kariete, kurā sēdēja Eilīna, Frenks Kūpervuds jaunākais un Kūpervuda meita Liliāna Templtone. Tālāk cita aiz citas virtenē sekoja karietes un, gausi virzīdamās pa plato ielu, zem smagajām svina pelēkajām debesīm iebrauca pa Grīnvudas kapsētas vārtiem. Plata grantēta aleja veda augšup pa lēzeno nogāzi; aleju ielenca veci, zaraini koki, aiz kuriem vīdēja kapa plākšņu un pieminekļu rindas. Ceļš devās aizvien augstāk; pēc kādas ceturtdaļjūdzes procesija nogriezās pa labi, un pēc pāris simt soļiem starp milzu kokiem kļuva redzams svinīgi staltais un diženais mauzolejs.

Tas stāvēja vientuļš; trīsdesmit soļu tuvumā nebija neviena pieminekļa; pelēks, stingra stila ziemeļniecisks sengrieķu tempļa atveidojums. Četras slaidas kolonnas, pēc stila tuvas joniskajām, izveidoja portiku; tās balstīja pilnīgi gludu vienādmalu trīsstūri bez jebkādiem reliģiskiem simboliem vai izrotājumiem. Virs durvīm, kas veda mauzolejā, smagiem, stūrainiem burtiem izcirsts: F r e n k s A l d ž e r n o n s K ū p e r v u d s. Visas trīs platās granīta pakāpes klāja ziedi, masīvās divviru durvis bija atvērtas līdz galam, gaidot dižo iemītnieku. Katrs, pirmo reizi ieraugot mauzoleju, neviļus juta, ka tas ir patiess mākslas darbs, stingrs un iespaidīgs, jo tas ar savu diženo vienkāršību valdīja pār visu apkārtni.

Kad Eilīna pa karietes logu negaidot ieraudzīja mauzoleju, tad viņa vēl pēdējo reizi pārliecinājās par vīra spējām iedvest visiem cienību pret sevi. Un tūliņ viņa aizvēra acis, lai neredzētu šīs kapenes, un mēģināja iedomāties Kūpervudu tādu, kāds tas labi glabājās viņas at miņā, možs un pašpaļāvīgs. Eilīnas kariete apstājās, kamēr katafalks pienāca pie mauzoleja durvīm; smago bronzas zārku uznesa pa kāpnēm un novietoja starp puķēm kanceles priekšā. Pavadītāji izkāpa no karietēm un uznāca laukumiņā mauzoleja priekšā, kur bija izvilkts audekla jumts un zem tā novietoti krēsli un soli.

Kādā karietē blakus doktoram Džeimsam klusu sēdēja Berenika, pievērsusi stingo skatienu mauzolejam, kam drīz vien vajadzēja uz visiem laikiem noslēpt viņas iemīļoto. Asaru nebija, viņa neraudās. Kāpēc mēģināt cīnīties pret lavīnu, kas aizrāvusi sev līdzi pašu dārgāko viņas dzīvē? Tāds noskaņojums valdīja Berenikas dvēselē. Viņa tikai vienā laidā atkārtoja: «Izturēt! Izturēt! Izturēt!»

Kad draugi un tuvinieki bija apsēdušies, episkopālās baznīcas garīdznieks, reverends Heivords Krenšovs uznāca kancelē; nogaidījis dažus mirkļus, viņš svinīgā un skanīgā balsī iesāka:

«Es esmu tā augšāmcelšanās un tā dzīvība, tā saka tas Kungs; tas, kas man tic, tas dzīvos, jebšu viņš būtu miris, un, kas dzīvodams tic man, tas mirdams nemirs.

Tukšinieki mēs nākam šai pasaulē un tukšinieki aizejam no tās; tas Kungs ir devis, tas Kungs ir ņēmis, tā Kunga vārds lai ir slavēts.»

Nesēji pacēla zārku, ienesa mauzolejā un novietoja sarkofāgā; garīdznieks nometās ceļos un sāka skaitīt lūgšanu. Tā kā Eilīna atteicās iet iekšā mauzolejā, tad visi pavadītāji palika ārā pie viņas. Drīz vien garīdznieks iznāca, un bronzas durvis aizdarījās. Frenka Aldžernona Kūpervuda apbedīšanas ceremonija bija beigusies.

Garīdznieks tuvojās Eilīnai, lai pateiktu dažus mierinājuma vārdus; draugi un tuvinieki sāka izklīst, un drīz vien apkārtnē viss bija tukšs un kluss. Tikai doktors Džeimss un Berenika vēl kavējās kupla bērza ēnā, jo Be renikai nebija gribējies iet projām kopā ar citiem; vēl brītiņu pagaidījuši, viņi gausi devās lejup pa līkumoto taku. Pagājusi ap simt soļu, Berenika atskatījās vēlreiz uz iemīļotā pēdējo dusas vietu — mauzolejs stāvēja stalts un lepns un visiem svešs; iegravētais vārds nebija vairs saredzams. Stalts un lepns tas bija un tomēr tik sīks, salīdzinot ar milzu vīksnām, kas sargājot stiepa tam pāri savus zarus.

LXXIII NODAĻA

Pēc Kūpervuda slimības un nāves Berenika jutās pavisam salauzta un nolēma pārcelties uz savu savrupmāju Parka avēnijā, kas stāvēja visu- laiku tukša, kamēr viņa bija dzīvojusi Anglijā. Tagad, kad viņas nākotne ir tik miglaina, šis nams kaut uz zināmu laiku būs viņai patvērums no uzmācīgajiem reportieriem, Doktors Džeimss piekrita viņas nodomam; arī viņam būs vieglāk atbildēt, ka Berenika aizbraukusi nezināmā virzienā. Šī viltība labi izdevās; viņš vairākkārt paziņoja, ka tam nav zināms vairak par avīzēs rakstīto, un beidzot viņam vairs nemācās virsū ar taujājumiem.

Tomēr laiku pa laikam presē atkal uzpeldēja valodas par Berenikas noslēpumaino pazušanu un parādījās dažādi minējumi, kur viņa tagad varētu atrasties. Varbūt atgriezusies Londonā?. Vai atkal Praiorskovā? Londonas laikraksti mēģināja to noskaidrot, taču bez panākumiem; uzmeklēja Praiorskovā Berenikas māti, bet tā atbildēja, ka nekā nezinot par meitas plāniem un reportieriem vajadzēšot pagaidīt, kamēr viņa kaut ko uzzināšot. Šo atbildi mātei bija ieteikusi Berenika, kura bija telegrafējusi, lai māte pagaidām nevienam neko nestāsta par meitas atrašanās vietu.

Berenika bija apmierināta, ka tai izdevies pārspēt viltībā reportierus, tomēr viņa jutās pavisam vientuļa savā namā un gandrīz visus vakarus pavadīja lasot. Reiz kādā Ņujorkas avīzē viņa ieraudzīja veselu rakstu, kas bija veltīts viņai un Kūpervudam, un tas viņā radīja lielu sašutumu. Raksta autors gan runāja par Kūpervudu kā viņas aizbildni, taču viss raksts bija ieturēts tādā tonī, lai lasītājam rastos iespaids, ka Berenika ir izveicīga avantūriste, kas izmantojusi savu skaistumu, lai iedzīvotos bagātībā un tiktu tuvāk visādām izpriecām, — šāds Berenikas jūtu un rīcības izskaidrojums stipri aizvainoja un sāpināja viņu. Tas likās aizskarošs un netaisns. Kopš viņa atcerējās sevi, viņu aizvien bija pievilcis tikai skaistums — vēlēšanās pazīt un izbaudīt visu skaisto, ko dzīve spēj sniegt. Bet, lai nu kā, šādi raksti var parādīties arī turpmāk, vēl vairāk — tos var pārdrukāt citās avīzēs, ne tikai Amerikā vien, bet arī ārzemēs, jo skaidrs, ka nodomāts pārvērst viņu par kādas romantiskas drāmas varoni.

Bet ko lai dara? Uz kurieni lai dodas, kur nedraudētu iekļūšana presē?

Satraukta un samulsusi Berenika staigāja pa savu bibliotēku, kuras plaukti bija piekrauti ar sen novārtā pamestām grāmatām; paņēmusi pirmo sējumu, kas pagadījās pie rokas, Berenika atšķīra to uz labu laimi, un viņas skatiens krita uz šādām rindām:

Dievs manī iemīt, kurš mājo ik radītā būtnē,

Prātu viņš iedvesis mums, mūžību dāvājis dabai,

Jutekļus piecus viņš piešķīris mums, izteiksmi garam

Veidojis mums no prakriti.

Valdnieks šis lielais kad dzīvību rada vai atstumj no sevis,

Viņš atnāk vai aiziet, paņemdams līdzi

Cilvēka prātu un jutekļus piecus, kā vējš paņem smaržu

Ziedošām puķēm.

Aci un ausi viņš pārzina mums un valda

Arī par garšu, un tausti, un ožu, tāpat viņš iemīt

Cilvēka prātā, baudīdams līksmi un izciezdams sāpes,

Jutekļu sniegtas.

Mājodams miesā vai pamezdams to, ciezdams un līksmodams līdzi Mirstīgām būtnēm, viņš neredzams paliek tik tādiem,

Kas neziņas tumsībā tīti, bet izraudzītie to skata

Gudrības acīm.

Jogi, sasnieguši garīgu mieru, disciplinējot savu prātu, nojauš viņa klātbūtni savā apziņā. Bet tie, kam trūkst garīga miera un asredzības, nekad neaptvers viņu, pat ja pieliks visas pūles.

Berenika ieinteresēta paskatījās uz grāmatas vāku. Izrādījās, ka tā ir Bhagavad Gita^15, un viņa atcerējās, kā reiz viesībās Steina pilsētas namā kāds lords Sevirenss bija lieliski stāstījis par jogiem. Viņš bija ilgi dzīvojis Indijā kā vientulis netālu no Bombejas, mācīdamies pie guru^162, un viņa spilgtais stāsts bija dziļi ietekmējis Bereniku. Viņu tā aizkustināja viss dzirdētais, viņai pat gribējās pašai nokļūt Indijā un mācīties pie turienes gudrajiem. Bet tagad, kad viņai draud vientulība un vispārības nosodījums, vēlēšanās rast kādu patvērumu kļuva vēl stiprāka. Nu, tā nav slikta izeja no sarežģītā stāvokļa, kādā viņa nokļuvusi!

Indija! Un kāpēc gan ne? Jo ilgāk Berenika domāja par šādu braucienu, jo vilinošāks tas šķita.

Atradusi bibliotēkā otru grāmatu par Indiju, Berenika izlasīja, ka daudzi svami un guru, tie, kas māca pazīt dzīvības un dievības noslēpumus un izskaidro tos, dzīvo ašramās — vientuļos patvērumos kalnos vai mežos, un visi nemiera mocītie meklētāji, kuri cenšas iespiesties dzīves brīnumu un noslēpumu jēgā, griežas pie viņiem, kad uzbruk bēdas, izmisums vai sabrūk visas cerības, un tiem atklajas, ka viņos pašos slēpjas garīgi spēki, kurus izprotot viņi spēj atbrīvoties un izdziedināties no visiem sirdēstiem. Varbūt kāds šo lielo patiesību skolotājs pratīs izkliedēt viņas vientulības tumsu, kas draud aprīt viņu uz visiem laikiem, un palīdzēs viņas dvēselei iegūt mieru un gaismu?

Viņa brauks uz Indiju! Nolemts — viņa aizslēgs savu mītni Praiorskovā un dosies no Londonas ar tvaikoni uz Bombeju; māti viņa ņems līdzi, ja tā vēlēsies sekot meitai.

Nākamajā rītā Berenika zvanīja doktoram Džeimsam. Viņai gribējās zināt, kā tas izturēsies pret viņas lēmumu; Džeimss, izdzirdējis, ka viņa grib braukt uz Indiju izglītoties, izsacījās par šo plānu atzinīgi, Berenikai par lielu brīnumu. Viņš pats sen esot sapņojis par tamlīdzīgu ceļojumu, tikai darīšanas neatļaujot, viņš diemžēl nevarot tik brīvi rīkoties ar savu laiku kā Berenika. Bet viņa tur varēšot atpūsties pēc pārdzīvotā, viņai būšot derīga šāda iespaidu maiņa. Viņam esot pacienti, kuriem bijis smags nervu sabrukums aiz dažādiem personīgas vai sabiedriskas dabas iemesliem, un viņš tos visus sūtījis pie kāda indusa, svami, kurš tolaik dzīvojis Ņujorkā, un pēc kāda laika visi slimie atveseļojušies. Jādomā, cenzdamies aptvert domās neaptveramo pasauli, cilvēks aizmirst savu ierobežoto «es», un tā nervu slimie, aizmirsdami savas ciešanas, atgūst veselību.

Dr. Džeimsa piekrišana nostiprināja Berenikas apņemšanos, un, nokārtojusi visu sakarā ar namu Parka avēnijā, viņa aizbrauca no Ņujorkas uz Londonu.

LXXIV NODAĻA

Frenka Aldžernona Kūpervuda nāve radīja plašās publikas masās visādas valodas un teikas: visvairāk interesējās par Kūpervuda īpašumu — cik miljonu nelaiķis atstājis, kas mantinieki, cik katrs saņems? Pirms vēl testaments bija nodots oficiālai iestādei, paklīda baumas, ka Eilīnai atstāta pavisam niecīga summa, ka lielākā daļa atvēlēta Kūpervuda bērniem, runāja pat, ka Kūpervuds bagātīgi apveltījis savus Londonas draugus un draudzenes.

Nepagāja vēl nedēļa pēc Kūpervuda nāves, kad Eilīna jau atteicās no viņa advokāta pakalpojumiem un pilnvaroja kādu Čarlzu Deju par vienīgo savu interešu aizstāvi.

Testamentā, ko piecas nedēļas pēc Kūpervuda nāves nodeva apstiprināt Kūkas grāfistes augstākajai tiesai, bija personu un iestāžu saraksts, kuras saņem dažādas atvēlētas summas, — katram kalpotājam bija atstāti divtūkstoš dolāri, Olbertam Džemisonam — piecdesmit tūkstoši dolāru, Frenka A. Kūpervuda vārdā nosauktajai observatorijai, kuru Kūpervuds pirms desmit gadiem bija dāvinājis Čikāgas pilsētai, — simttūkstoš dolāru. Pavisam testamentā bija minētas desmit dažādas personas un iestādes; te ietilpa arī abi nelaiķa bērni. Šīm personām un iestādēm novēlētā summa sasniedza ap pusmiljonu dolāru.

Eilīna tika nodrošināta ar ienākumiem no pārējā īpašuma. Pēc viņas nāves gleznu galerijai ar gleznu un skulptūru kolekciju, kas bija novērtēta par trīs miljoniem dolāru, vajadzēja pāriet Ņujorkas pilsētas īpašumā, lai kalpotu publikas izglītošanai un zināšanu vairošanai. Aizgādņu rīcībā palika septiņi simti piecdesmit tūkstoši dolāru galerijas uzturēšanai. Bez tam Kūpervuds bija noteicis iegādāt gruntsgabalu Bronskā un uzcelt slimnīcu par summu, kas nepārsniegtu astoņsimt tūkstošus dolāru. Ar pārējo nekustamo īpašumu — daļa ienākumu no tā bija paredzēta slimnīcai — vajadzēja rīkoties šai nolūkā ieceltajiem testamenta izpildītājiem: Eilīnai, doktoram Džeimsam, Olbertam Džemisonam. Slimnīcu pēc nelaiķa vēlēšanās vajadzēja nosaukt viņa vārdā un pieņemt tanī visus slimos neatkarīgi no rases, ādas krāsas un ticības. Maksātnespējīgos vajadzēja ārstēt par brīvu.

Eilīna, kad nu Kūpervuda vairs nebija starp dzīvajiem, pēkšņi paļāvās jūtelībai un, gribēdama svēti izpildīt vīra pēdējo vēlēšanos, pievērsa visu uzmanību slimnīcai. Kādā intervijā viņa izklāstīja reportieriem savus plānus, kuros ietilpa arī nama celšana tiem, kam jāuzlabo veselība, pie tam namam jābūt tādam, lai tajā nejustu oficiālu atmosfēru. Interviju viņa noslēdza šādi:

— Visa mana enerģija tiks veltīta mana nelaiķa vīra plānu izpildei, un manas dzīves mērķis būs uzcelt šo slimnīcu.

Kūpervuds tikai vienu nebija ņēmis vērā, proti, kā vispār rīkojas amerikāņu tiesas, tiklab spriezdamas pēc taisnības, kā ignorēdamas to; nebija aprēķinājis, cik ilgi amerikāņu juristi spējīgi novilcināt lietas izspriešanu jebkurā instancē.

Pirmais trieciens Kūpervuda īpašumam bija ASV augstākās tiesas lēmums, ar ko Kūpervuda koncerns — Čikāgas apvienotā transporta akciju sabiedrība — tika atzīts par rīcības nespējīgu. Šis koncerns garantēja Kūpervudam četrarpus miljonu dolāru, kas bija ieguldīti viņam piederošās Apvienotās transporta sabiedrības akcijās. Nu vajadzēja gadiem ilgi prāvoties, lai noteiktu ne tikai akciju vērtību, bet arī to īpašnieku. Tas bija pāri Eilīnas spēkiem. Viņa tūliņ atsacījās no testamenta izpildītājas pienākumiem un uzlika visas rūpes Džemisonam, Tā pagāja divi gadi, bet lieta nekustējās no vietas. Tad sākās 1907. gada panika, un Džemisons, neko neziņojis ne tiesai, ne Eilīnai, ne tās advokātam, nodeva strīdīgās akcijas koncerna reorganizācijas komisijā.

— Pārdot šīs akcijas nav vērts, tās tagad ir nevērtīgas, — Džemisons paskaidroja, — bet koncerna reorganizācijas komitejai varbūt izdosies kaut kādā veidā paglābt Apvienoto transporta akciju sabiedrību.

Pēc tam koncerna reorganizācijas komisija ieķīlāja akcijas Vidusrietumu kredītsabiedrībā — bankā, kas bija ieinteresēta apvienot visas Čikāgas dzelzceļu sabiedrības vienā lielā trestā. Dabiski, ka visiem radās jautājums:

— Cik Džemisons ar to nopelnīja?

Divus gadus Čikāgas tiesa vilcinājās un kavējās, iekams apstiprināja Kūpervuda testamentu, un tikmēr Ņujorkā netika darīts nekas, lai visu kaut kā nokārtotu. Savstarpējās dzīvības apdrošināšanas sabiedrības rīcībā atradās ķīlu zīme divsimt divdesmit pieci tūkstoši dolāru vērtībā, izņemta uz piebūvi Kūpervuda savrupmājai Piektajā avēnijā sakarā ar gleznu galerijas paplašināšanu; uz šās ķīlu zīmes bija sakrājušies septiņpadsmit tūkstoši dolāru procentu. Sabiedrība pieprasīja, lai tiesa uzliek arestu uz Kūpervudam piederošo nekustamo īpašumu. Sabiedrības advokāti bez Eilīnas un tās advokātu ziņas vienojās ar Frenku Kūpervudu, jaunāko, un Džemisonu un pārdeva ūtrupē visu piebūvi kopā ar gleznām, kas tanī atradās. Ieņemtās naudas tikko pietika, lai apmierinātu apdrošināšanas sabiedrības pretenzijas, nomaksātu nodokļus un dzēstu Ņujorkas pilsētas valdes rēķinus par ūdeni ap trīsdesmit tūkstošu dolāru apjomā. Tad Eilīna un viņas advokāti iesniedza lūgumu Čikāgas testamentu lietu tiesai, lai Džemisonam atņem testamenta izpildītāja tiesības.

Eilīna izsacījās tiesnesim Seviringam:

— Kopš nomiris mans vīrs, ir tikai visādas izrunas, bet naudas nav. Misters Džemisons prot jauki stāstīt par naudu un ir visai devīgs ar solījumiem, taču naudu man nav izdevies no viņa dabūt. Kad es pieprasu, lai man dod naudu, viņš atbild, ka naudas neesot. Es vairs nevaru viņam uzticēties, viņš man liekas pat aizdomīgs.

Tad Eilīna pastāstīja tiesai, kā Džemisons bez viņas ziņas nodevis reorganizācijas komisijai akcijas par četrarpus miljoniem dolāru, kā pārdevis ūtrupē par divsimt septiņdesmit septiņiem tūkstošiem dolāru daļu no Kūpervuda iegādātajām gleznām, kas maksājušas četrsimt tūkstoši dolāru, kā prasījis no viņas pusotra tūkstoša dolāru starpniecības naudas, kaut gan jau saņēmis savu daļu kā testamenta izpildītājs, un kā nav pielaidis viņas pilnvaroto pie grāmatvedības dokumentiem, pēc kuriem notikusi Kūpervuda mantisko lietu reģistrācija.

— Kad misters Džemisons ieteica man pārdot māju un gleznu kolekciju, — Eilīna noslēgumā sacīja, — un vēl pieprasīja par šo darījumu sešus procentus starpniecības, es atklāti pateicu, ka neesmu ar mieru. Bet viņš sāka man draudēt un izsacījās, ka es izputēšot, ja nepiekritīšot.

Tiesnesis nolēma atlikt lietas izspriešanu uz trim nedēļām.

— Tā notiek, kad sieviete iejaucas tādās darīšanās, no kurām tai nav jēgas, — dziļdomīgi piezīmēja Frenks Kūpervuds, jaunākais.

Kamēr Eilīna centās caur Čikāgas testamentu lietu tiesu panākt, ka Džemisonam atņem testamenta izpildītāja tiesības, tikmēr Džemisons pēc trīs gadu bezdarbības pēkšņi lūdza tiesu, lai tā izsniedz viņam dokumentus, kas apstiprina viņa testamenta izpildītāja tiesības arī Ņujorkā. Taču sakarā ar Eilīnas sūdzību vispirms vajadzēja nosicaldrot, vai viņš vispār derīgs šādam uzdevumam, tāpēc tiesnesis rīcības nespējīgu personu lietās, Monehens, atlika lietas izskatīšanu uz divām nedēļām, lai savāktu faktus un noskaidrotu, vai Džemisona lūgums apmierināms. Džemisons, izsaukts Čikāgā pie tiesneša Seviringa sakarā ar Eilīnas sūdzību, stūrgalvīgi liedzās, ka būtu darījis pāri viņas interesēm un saņēmis kaut centu neli kumīgā ceļā. Gluži otrādi, viņš ne mazumu pulējies sa glabāt Kūpervuda īpašumu.

Tiesnesis Sevirings atsacījās atņemt Džemisonam testamenta izpildītāja tiesības, tomēr uzskatīja par nepieciešamu piezīmēt:

— Zināms, ja testamenta izpildītājs, kas saņēmis par sava pienākuma pildīšanu noteiktu daļu nelaiķa mantas vēl pieprasa no nelaiķa atraitnes procentus par viņai novēlētā mantojuma noformēšanu, kas ir viņa tiešs pienā kums, tad viņam vajadzētu atņemt testamenta izpildītāja tiesības. Bet es šaubos, vai varu to darīt tikai uz tāda pamata vien.

Pēc tam Eilīna sāka domāt, vai nenodot lietu augstākajā tiesā.

Tikmēr Londonas apakšzemes dzelzceļu akciju sabiedrība lūdza Ņujorkas apgabala tiesu piedzīt sabiedrībai pienākošos astoņsimt tūkstošus dolāru. Sabiedrība nemaz nešaubījās, ka piedzīt šo summu pilnīgi iespējams, kaut gan no autoritatīvu personu izteicieniem bija skaidrs, ka no Kūpervuda īpašuma sakarā ar visādām prāvām izkūpējuši jau trīs miljoni. Tiesa iecēla par sprieduma izpildītāju kādu Viljamu Kanninghēmu, un tas, kaut gan Eilīna bija tikko saslimusi ar plaušu karsoni, izlika sardzi ap Kūpervuda namu Piektajā avēnijā un pēc trim dienām bija paredzējis rīkot trīs dienas ilgu ūtrupi, lai pārdotu gleznas, paklājus un gobelēnus un tā nomaksātu pieprasīto summu Londonas apakšzemes dzelzceļu akciju sabiedrībai. Sardze stāvēja dienu un nakti, vērīgi uzmanīdama, lai nekas no pārdošanai nolemtām mantām netiktu iznests. Sardzes aģenti šaudījās pa namu, ieviešot visur nekārtības un rupji pārkāpjot īpašuma un dzīvokļa neaizskaramības noteikumus.

Čarlzs Dejs, viens no Eilīnas advokātiem, tūliņ pārsūdzēja šo lēmumu, aizrādot, ka šāda rīcība ir pats sliktākais tiesu patvaļības piemērs, kāds vien Amerikā iespējams; tā ir īsta sazvērestība ar nolūku nelikumīgā ceļā iekļūt namā, patvarīgi pārdot to kopā ar gleznām un tādā kārtā izjaukt Kūpervuda nodomu atstāt pili ar visu iekārtu pilsētai, pārvēršot gleznu galeriju par publikai pieejamu muzeju.

Eilīnas advokāti Ņujorkā visiem spēkiem centās panākt, lai atceļ nelikumīgo pagaidu arestu uz Kūpervuda īpašumu, kamēr advokāti Čikāgā pūlējās panākt, lai ieceļ rīkotāju pār visu nelaiķa īpašumu.

28C

Neviens neiedomājās izpirkt ķīlu zīmi sakarā ar Kūpervuda gleznu galerijas piebūvi, ko bija saņēmusi apdrošināšanas sabiedrība pēc agrāk iesniegtā pieprasījuma. Un pēc četriem mēnešiem apdrošināšanas sabiedrība sūdzēja tiesā izpildītāju Kanninghēmu un Londonas apakšzemes dzelzceļu akciju sabiedrību, jo apsūdzētie bija kategoriski atteikušies izpirkt ķīlu zīmi.

Bez tam vēl reorganizācijas komisija, kurā ietilpa Čikāgas kapitālisti, izstrādāja kopīgi ar Brentona Digsa baņķieru nama pārstāvjiem Kūpervuda koncerna reorganizācijas plānu. Šā koncerna vērtspapīru īpašnieki no triju filiāļu akcionāru sastāva pieprasīja ierosināt tiesā, lai komisijai atņem tiesības izpirkt šos vērtspapīrus. Eilīnas advokāti aizrādīja, ka rīkoties ar visu Kūpervuda īpašumu ir tiesības vienīgi Kūkas apgabala tiesai, jo šā apgabala apelācijas tiesai tādu tiesību nav. Minētās apelācijas tiesas tiesnesis piekrita tam, piemetinot, ka tūliņ atteiksies no iejaukšanās, līdzko Džemisons uzņemsies pienākumu pārraudzīt Kūpervuda īpašumus Ņujorkā.

Par spīti tam visam piecus mēnešus pēc Eilīnas griešanās ASV apelācijas tiesā šī tiesa ar divām balsīm pret vienu pieņēma lēmumu par Viljama Kanninghēma kā tiesu izpildītāja pastāvīga rakstura pilnvarām Kūpervuda mantojuma lietā. Tomēr viens no tiesnešiem, kas šim lēmumam nepiekrita, apgalvoja, ka federālā tiesa nedrīkst iejaukties lietās par testamentu apstiprināšanu, jo tās atrodas Štata tiesu kompetencē. Bet tiesneši, kas balsoja par pieņemto lēmumu, uzskatīja, ka nevajag mainīt izpildītāju, kamēr pagājis pietiekami liels laika sprīdis, kuru noteiks apgabala tiesa, lai kreditoriem būtu iespējams griezties pie rīcības nespējīgu personu lietu tiesneša ar prasību iecelt izrīkotāju visam īpašumam. Reizē ar to atcēla lēmumu, kas pagaidām bija aizliedzis Džemisonam ierosināt lūgumu, lai viņu apstiprina par nelaiķa Kūpervuda testamenta izpildītāju arī Ņujorkā.

Un nu sākās nebeidzama staigāšana pa tiesām: sūdzības un prasības sekoja cita citai un lēmumi tāpat. Un tas viss gūlās uz atraitnes pleciem, kurai nebija jēgas par tiesu likumiem un kura izšķieda visu nelaiķa vīra atstāto naudu, lai aizstāvētu savas tik grūti aizstāvamās tiesības. Bez tam viņas veselība bija stipri iedragāta un naudas katastrofāli maz.

Tāpēc Eilīnas advokāti izstrādāja vienošanos ar Džemisona advokātiem un oficiāliem Londonas apakšzemes dzelzceļa akciju sabiedrības pārstāvjiem un panāca, ka Eilīnai paliks astoņsimt tūkstoši dolāru, ja viņa atteiksies no tiesībām uz savu nekustamā īpašuma daļu. Čikāgas testamentu lietu tiesai vajadzēja apstiprināt šās vienošanās likumību.

Ierēdnis, kas noteica nodokļu apmērus no mantojuma piektajā gadā pēc Kūpervuda nāves, novērtēja atstāto īpašumu par 11 467 370 dolāriem un 65 centiem. Sekoja jauna prāva, ko vadīja tiesnesis Robertss, — Eilīna pieprasīja, lai novērtētājs vēlreiz pārbauda savus aprēķinus. Misters Dejs, uzstājoties Eilīnas vārdā, paziņoja, ka gadījumā, ja tiesnesis Sevirings apstiprinās Eilīnas, Džemisona un Londonas apakšzemes dzelzceļu akciju sabiedrības vienošanos kā likumīgu, tad atliek tikai pārdot mantoto īpašumu. Dejs apgalvoja, ka īpašuma vērtība acīmredzot pārspīlēta: gleznu galerija nav četri miljoni vērta, un par nama iekārtu nevar ieņemt pat tūkstoš dolāru.

Drīz vien Džemisons griezās pie tiesneša Henrija, kas pārzināja rīcības nespējīgu personu lietas, ar lūgumu izsniegt dokumentus, kas apstiprina Džemisona testamenta izpildītāja tiesības arī attiecībā uz Kūpervuda īpašumu Ņujorkā. Apmēram tai pašā laikā Eilīna zaudēja prāvu pret Džemisonu, un tiesnesis Sevirings apstiprināja vienošanos starp Eilīnu un advokātiem kā likumīgu; pēc parādu nomaksas viņai vajadzēja saņemt astoņsimt tūkstošus dolāru, kā arī trešo daļu personīgā īpašuma, kas pienācās viņai kā atraitnei. Saskaņā ar šo lēmumu Eilīna nodeva tiesu izpildītājam. Kanninghēmam namu, gleznu galeriju, skulptūras, zirgus un visu pārējo pārdošanai ūtrupē, bet Džemisons četrus gadus pēc tam, kad Čikāgā sākās prāva par Kūpervuda testamenta apstiprināšanu, tika iecelts par Kūpervuda īpašuma izrīkotāju Ņujorkā. Viņam vajadzēja un viņam bija iespēja pretoties Kūpervuda īpašumu izūtrupēšanai Ņujorkā, tomēr viņš to nedarīja. Bet gleznu galerijā bija ap trīssimt gleznu, novērtētu uz pusotra miljona dolāru, un starp tām atradās Rembranta, Hobernas, Tenīrsa, Reisdāla, Holbeina, Fransa Halsa, Rubensa, Van Deika, Reinoldsa un Tērnera gleznas.

Tikmēr Džemisona advokāti Čikāgā apgalvoja tiesnesim testamentu lietās Seviringam, ka vienīgais ceļš, kā izvairīties no īpašuma izpārdošanas maksātnespējas gadījumā, esot nodot reorganizācijas komisijai Apvienotās transporta akciju sabiedrības akcijas par četri miljoni četrsimt deviņdesmit četriem tūkstošiem dolāru, lai tās noderētu par pamatu jaunas akciju sabiedrības dibināšanai. Eilīnas advokāti savukārt apgalvoja, ka ūtrupe Ņujorkā sarīkota klusiņām, slepeni un bez jebkādas tiesas sankcijas. Tiesnesis Sevirings paskaidroja, ka viņam neesot tiesību dot rīkojumus, kamēr abas puses pašas nebūšot atradušas kādu iespēju vienoties. Tādā kārtā lietas izlemšana tika atlikta uz nenoteikti ilgu laiku, lai abu pušu advokātiem būtu iespējams apspriesties.

Tātad atkal atlikšana, atlikšana un atlikšana!

Sabiedrību nebeidzamās prasības!

Lēmumi! Lēmumi! Lēmumi!

Un tiesas! Tiesas! Tiesas!

Tā pagāja pieci gadi, un beidzot viss, kas kādreiz bija piederējis Frenkam Kūpervudam, tika pārdots ūtrupē. Un par visu, ieskaitot nekustamo īpašumu, ieņēma 3 810 150 dolāru!

LXXV NODAĻA

Piecus gadus nomaldījusies pa likumu džungļiem, kur advokāti, korporācijas, tiesas un tiesneši apkrāva savu upuri aizvien ar jaunām pretenzijām, Eilīna beidzot pārliecinājās, ka ikvienam viņas solim jau iepriekš lemta neveiksme. Kas bija viņas dzīve šais gados, ko bija devušas viņas pūles? Viņa dzīvoja viena, viņai nebija neviena īsta drauga, visas viņas gluži likumīgās prasības tika noraidītas cita pēc citas, un galu galā viņa saprata, ka sapnis par diženību, ko iemiesoja viņu pils, izkūpējis kā dūmi. No bijušā krāšņuma un lepnības atlika vienīgi astoņsimt tūkstoši dolāru, kas piederēja viņai pašai, un trešā daļa personīgā īpašuma, atraitnes tiesa, ko viņai izsniedza pēc tam, kad izpildītājs Kanninghēms bija saņēmis pārdošanai pili, gleznu galeriju, skulptūras un visu pārējo un nomaksājis parādus. Likumi, tiesu izpildītāji, korporācijas kā badīgu vilku bars dzinās viņai pa pēdām, kamēr iedzina slazdā un viņai nācās atvadīties no savas mājas, kuru pārdos ūtrupē svešiem ļaudīm.

Eilīna vēl nebija paspējusi pārcelties uz dzīvokli, ko bija izraudzījusi Medisona avēnijā, kad pili jau apstāja ūtrupnieku aģenti, tie šaudījās uz visām pusēm, aplūkoja ikvienu sīkumu un uzlīmēja mantām zīmītes ar kataloga numuriem. Ieradās smagās mašīnas, lai aizvestu visas trīssimt gleznas uz Brīvās mākslas galeriju Divdesmit trešajā ielā. Kolekcionāri slaistījās pa istabām, klusībā novērtēdami priekšmetus. Slimā un nomāktā Eilīna bija spiesta noklausīties Kanninghēmā, kurš attaisnoja savu ielaušanos: viņam vajagot nekavējoties izdarīt pilnīgu nama inventarizāciju un iesniegt sarakstu tiesā.

Un laikrakstos parādījās sludinājumi, ka nākamo trešdien sāksies trīs dienas ilga ūtrupe, kurā pārdos mēbeles, bronzu, skulptūras, panno un visādus mākslas priekšmetus, kā arī plašu bibliotēku. Vieta — Piektā avēnija Nr. 864, ūtrupnieks Dž. L. Donehjū.

Namā valdīja neiedomājama nekārtība, un Eilīna klīda pa istabām, vākdama kopā savas personīgās mantas, kuras daži kalpotāji, kas bija palikuši viņai uzticīgi, palīdzēja pārvest uz jauno mītni.

Ar katru dienu auga to skaits, kuri vēlējās piedalīties ūtrupē, un pieprasījums pēc ieejas biļetēm bija tik liels, ka ūtrupes rīkotāji nespēja visus apmierināt. Ieejas biļete tiklab mantu un mākslas priekšmetu apskatei, kā arī ieeja ūtrupē maksāja vienu dolāru, taču tas ziņkāros neatturēja.

Ūtrupes dienā Brīvās mākslas galerija bija ļaužu bāztin piebāzta. Dārdēja skaļi aplausi, kad uz ūtrupnieka galda parādījās kāds pazīstams šedevrs. Bet Kūpervuda pilij vairs nebija iespējams piekļūt klāt. Pārdošanā nāca vairāk nekā tūkstoš trīssimt priekšmetu. Kad ūtrupe sākās, automobiļi, takši un karietes blīvi piepildīja Piekto avēniju un Sešdesmit astoto ielu un palika tur līdz beigām. Kolekcionāri miljonāri, slaveni mākslinieki, plaši pazīstamas augstākās sabiedrības dāmas, kuru auto agrākos laikos nekad nebija piestājušies pie šīm durvīm, tagad ar varu centās iekļūt iekšā, lai iegādātos kādu izmeklēti skaistu priekšmetu, kas piederējis Eilīnai vai Frenkam Kūpervudam.

Kūpervuda zeltītā gulta, kādreiz Beļģijas karaļa īpašums, par ko viņš bija samaksājis 80 000 dolāru; sārta marmora vanna no Eilīnas tualetes istabas piecdesmittūkstoš dolāru vērtībā; pasakaini zīda paklāji no Ardebila mošejas, bronzas izstrādājumi, sarkanas Āfrikas vāzes, kušetes ar zeltītām atzveltnēm Luija XIV stilā, kalnu kristāla lustras ar ametistu un topāzu pakariņiem, arī Luija XIV stilā; brīnišķīgs porcelāns, stikla un sudraba lietas, visādi sīkumi, kā gredzeni, kamejas, kaklasaišu adatas, kaklarotas, dārgakmeņi un statuetes — viss tika pārdots.

Pūlis sekoja no vienās istabas otrā ūtrupniekam, kura dārdošā balss dimdināja augstos griestus. Viņi noskatījās, kā Rodēna «Amoru un Psihi» pārdod antikvāram par 51 000 dolāru. Kāds sasolīja par Botičelli gleznu jau 1600 dolāru, bet bija spiests atteikties, kad cits deva 2700 dolāru. Liela auguma drukna sieviete sarkanā tērpā pastāvīgi centās turēties ūtrupnieka tuvumā, bet nezin aiz kādiem iemesliem solīja par katru priekšmetu tikai trīssimt deviņdesmit dolārus. Tad pūlis steidzās pakaļ ūtrupniekam ziemas dārzā, lai redzētu Rodēna statuju; ļaužu bija tik daudz, ka ūtrupnieks skaļi sauca: «Neatbalstieties pret palmām!»

Kamēr telpās noritēja ūtrupe, pa Piekto avēniju šurpu turpu braukāja divvietīga kariete, kurā sēdēja vientuļa sieviete. Viņa lūkojās uz mašīnām un ekipāžām, kuras nerimstoši piebrauca pie Kūpervuda pils ieejas, uz sievietēm un vīriešiem, kuri drūzmējās ap durvīm. Šis skats nozīmēja viņai pārāk daudz, tas bija ilgās cīņas gals, pēdējās ardievas senajiem godkāres pilnajiem sapņiem. Pirms divdesmit trim gadiem viņa bija skaitījusies viena no skaistākajām Amerikas sievietēm. Arī tagad vēl viņā bija saglabājies šis tas no agrākā dzīvesprieka un drosmes. Viņa bija gan saliekta, bet ne galīgi salauzta. Un tomēr Frenka Aldžernona Kūpervuda sieva nepiedalījās ūtrupē. Bet viņa redzēja, kā pircēji nes laukā no nama pašus mīļākos priekšmetus, un pa laikam līdz viņai atplūda ūtrupnieka brēcieni: «Kas sola vairāk? Kas sola vairāk? Kas sola vairāk?» Beidzot viņa saprata, ka nespēs vairs izturēt, un lika kučierim braukt atpakaļ uz Medisona avēniju.

Pēc pusstundas Eilīna stāvēja savā guļamistabā, klusēdama, sakniebusi lūpas, alkdama miera. Viss bija pazudis kā uz ļauna burvja mājienu. Viņa uz visiem laikiem būs viena. Kūpervuds nekad vairs neatgriezīsies, kaut pats būtu vēlējies...

Pēc gada viņa atkal saslima ar plaušu karsoni un vairs neuzcēlās. Pirms nāves viņa aizrakstīja doktoram Džeimsam:

«Es jūs ļoti lūdzu, esiet tik laipns un parūpējieties, lai mani apglabā mauzolejā, blakus manam vīram, kā viņš to vēlējās. Vai jūs varat man piedot manu rupjo izturēšanos pret jums pagātnē? Tam pamatā bija manas ciešanas, kas sniedzās pāri maniem spēkiem.»

Un Džeimss, salocīdams zīmīti un domādams par dzīves dīvainībām, sevī nosolījās: «Jā, Eilīn, es to izpildīšu!»

LXXVI NODAĻA

Kūpervuda īpašumi bija izgaisuši, Eilīna mirusi, bet Berenika tikmēr nākusi pie pārliecības, ka jāpamēģina vēlreiz atrast vieta dzīvē, varbūt ar prātu un sirdi atraisoties no Rietumu materiālistiskajiem pasaules uzskatiem, kur atzīst tikai vienu dievību — naudu, mantu. Sākumā šī tieksme revidēt savus uzskatus par dzīvi Berenikai radās, cīnoties ar sāpēm pēc Kūpervuda nāves, kas gandrīz salauza viņu. Tad nejauši, kā viņai toreiz likās, viņai pagadījās pie rokas mazais sējums ar nosaukumu «Bhagavad Gita», kurā bija savāktas un iemūžinātas visas Austrumu reliģiskās domas un izjūtas.

Kas pazīst Atmu,

Tas pazīs laimi,

Ko atziņas gaisma

Cilvēkam dāvā.

Audzinot sevi.

Skolojot bargi,

Dvēseli šķīstot,

Atziņas saldums

Uzvarēs sāpes

Kur ir tas, kas meklē

Pilnīgu brīvību?

Varbūt viens vienīgs

Starp tūkstošiem daudziem.

Teic man, cik daudzi,

Kas raduši brīvību,

Aptver līdz galam

Dzīvības būtību?

Varbūt viens vienīgs.

Skaitīdama savā nodabā šos senos dziedājumus, Berenika iegrima domās: vai viņa nevarētu atklāt dzīvības noslēpumu un izprast tās būtību? Ir vērts, ka to mēģina, un tā viņa nolēma doties meklēt to.

Iekams Berenika devās uz Indiju, kur cerēja rast patiesību, viņa aizbrauca uz Angliju pēc mātes, kuru viņa gribēja ņemt līdzi. Pēc pāris stundām no viņas ierašanās Praiorskovā atbrauca lords Steins. Berenika pateica tam, ka brauks uz Indiju, lai nopietni studētu indiešu filozofiju. Steins bija pārsteigts, pat nepatīkami pārsteigts. Viņš bija daudz dzirdējis par Indiju no angļiem, kuri tur brauca valdības uzdevumā vai citās darīšanās, un, atcerējies to stāstus, paziņoja Berenikai, ka Indija, pēc viņa domām, nav piemērota vieta jaunai un skaistai sievietei.

Steins tagad labi saprata, ka Kūpervuds bijis Berenikai daudz vairāk nekā aizbildnis un ka uz viņas mātes pagātnes guļ kāda ēna, tomēr viņš joprojām bija iemīlējies Berenikā, un viņam šķita, ka, neraugoties uz viņas pagātni un nenoteikto stāvokli sabiedrībā, viņš būtu daudz laimīgāks un garīgi bagātāks, ja blakus viņam stāvētu Berenika, uzticama dzīvesbiedre ar plašiem un saprātīgiem uzskatiem. Jā, zināms, viņš būtu laimīgs, ja apprecētu sievieti, kam piemīt tāda pievilcība un cildenums.

Bet, kad Berenika pastāstīja, kādas domas viņai radušās pēc Kūpervuda nāves un kā viņa nākusi pie pārliecības, ka pratīs iegūt garīgu līdzsvaru tikai tālu no Rietumiem un to rupjā materiālisma, Steins nolēma atlikt sarunu par savām jūtām, kamēr Berenika pati nebūs tikusi skaidrībā ar savām juceklīgajām domām un pretrunīgajām ilgām. Nācis pie tāda slēdziena, Steins neteica ne vārda par mīlestību un tikai izpauda cerību, ka Berenika uzklausīs viņa drauga lorda Sevirensa padomus. Viņš, kā Berenikai zināms, labi pārzina Indiju un būs laimīgs viņai pakalpot. Berenika atbildēja, ka ar prieku pieņems lorda Sevirensa padomus un palīdzību, kaut gan jau iepriekš zina, ka Indijā atradīs tieši to, ko meklē.

— Kaut kas velk mani uz turieni kā magnēts, — viņa piemetināja, — un nekāds spēks nepiespiedīs mani novērsties no šā ceļa.

— Citiem vārdiem sakot, Berenika, jūs ticat liktenim,— Steins sacīja. — Jā, zināmā mērā arī es tam ticu, tikai jums vēl ir vīrišķība un paļāvība uz sevi, kas palīdzēs jums realizēt iecerēto. Nu, man atliek vienīgi cerēt, ka ikreiz, kad jums radīsies kāda vajadzība, jūs griezīsieties pie manis. Es jums pakalpošu ar prieku. Ceru, ka jūs laiku pa laikam atrakstīsiet man un paziņosiet par saviem panākumiem.

To Berenika apsolīja.

Pēc šās sarunas Steins uzņēmās visas rūpes sakarā ar Berenikas un misis Kārteres aizceļošanu uz Indiju. Viņš paņēma arī dažas ieteikšanas vēstules no lorda Sevirensa. Berenika vispirms gribēja doties uz Bombeju. Steins pagādāja nepieciešamās pases un biļetes un pavadīja abas aizbraucējas līdz kuģim.

LXXVII NODAĻA

Tuvojoties Bombejai, Bereniku un misis Kārteri pārsteidza skaistās pilsētas ainava. Tvaikonis iegriezās platā, ar kalnainām saliņām piebārstītā līcī, kurš stiepās līdz pašai pilsētai. Pa kreisi slējās staltas ēkas, pa labi pletās zems, palmām apaudzis krasts, kurš, pakāpeniski paceldamies, kaut kur tālumā saplūda ar Rietumu Gatu kalnu virsotnēm.

Lorda Sevirensa vēstule «Madžestika» hoteļa pārvaldniekam nodrošināja ceļiniecēm vislaipnāko uzņemšanu un lielisku apkalpošanu, kamēr vien viņas uzturējās Bombejā; viņām šeit tā iepatikās, ka tās nolēma uzkavēties pilsētā vairākas nedēļas, lai tuvāk iepazītos ar pilsētu, tik pretēju Eiropas un Amerikas pilsētām. Viņām par prieku, tas atmaksājās, jo viņas guva bagātīgus un daudzpusīgus iespaidus. Plaši prospekti, kuros vienā laidā pavīd bifeļu vilkti rati ar visādām mantām pārdošanai; trokšņainie tirgus laukumi ar preču daudzveidību un pārpilnību, kur čum un mudž vai visu tautību un ticību pārstāvji visās ādas krāsās no gaišbrūnas līdz melnai — afgāņi, sikhi, tibetieši, senegālieši, Bagdādes ebreji, japāņi, ķīnieši — un daudz citu, gandrīz visi basām kājām, skrandās tērpti. Visur trūkums un nabadzība: neticami novārguši cilvēki, iekritušām krūtīm, izdiluši kā skeleti, skrien iejūgušies divričos garām skaistām celtnēm, krāšņiem tempļiem, garām universitātei, ar dažādu pasugu palmām — kokosa, dateļu — un gumijkokiem apstādītām ielām; starp zariem karājas augļu un riekstu ķekari. Vārdu sakot, neredzēti cilvēki un tropiskas ainavas saistīja Berenikas un misis Kārteres vērību, kamēr beidzot viņas šķīrās nq Bombejas un devās ar vilcienu uz Nagpūru, kura atradās uz austrumiem no Bombejas, ceļā uz Kalkutu.

Viņas devās turp, sekojot lorda Sevirensa padomam. Sevirenss bija ieteicis Berenikai uzmeklēt tur guru Borodantadžu, kuru lords dēvēja par Matērijas atraisītāju un Enerģijas valdnieku, — šis guru bija izraudzījies sev mājvietu Nagpūras tuvumā, kur ceļiniekiem rodas izdevība apmesties uz laiku vienkāršā, senlaicīgi celtā namā pie galvenā pilsētas laukuma.

Tikko abas bija iekārtojušās, Berenika, sekodama Sevirensa norādījumiem, devās meklēt guru. Viņa izgāja uz šosejas, kas šķērsoja Nagpūru no ziemeļiem uz dienvidiem, un, nonākusi līdz vecai ēkai, kas atgādināja pamestas dzirnavas, krasi nogriezās pa labi. Nogājusi kādu pusjūdzi pa aizaugušu kokvilnas tīrumu, viņa iznāca pie melnkoku un tīkkoku birztalas — koki auga tik biezi, ka dienvidu saules svelošie stari nespēja izlauzties cauri to lapotnei. Atcerējusies lorda Sevirensa sīkos paskaidrojumus, Berenika noprata, ka te atrodas guru miteklis. Viņa apstājās neziņā un, apskatījusies visapkārt, pamanīja šauru, tikko manāmu taciņu, kura izlocīdamās veda kaut kur birzs dziļumos. Taciņa noveda Bereniku līdz četrstūrainam koka namam. Šo lielo pussabrukušo namu, kā viņa vēlāk uzzināja, kādreiz bija ieņēmusi valdības iestāde, kas uzraudzīja mežus, no kuriem daļa bija arī šī birzs. Sienās rēgojās spraugas, kuras neviens nedomāja aizmūrēt, — caur tām bija redzamas istabas. Viss nams bija gandrīz sabrucis. Kā vēlāk Berenika uzzināja, šo namu atdevuši guru Borodandadžas rīcībā, lai viņš te mācītu citiem sevī iegremdēšanās mākslu un rādītu, kā ar jogu mācības palīdzību cilvēks var pakļaut savai gribai fiziskos spēkus un visu savas miesas enerģiju.

Klusums un krēsla valdīja zem milzīgo zaraino koku lapotnes. Berenika slepenā biklumā soļoja starp tiem. Likās, koki runā par vientulību un mieru, par to dvēseles mieru, pēc kura viņa tā alkusi un nav varējusi atrast pamestajā pasaulē, tik svešā un nepieņemamā. Kad Berenika tuvojās ieejai, pretī iznāca melnīgsnēja indiete pusmūža gados un ar žestu uzaicināja viņu iet pagalmiņā zem arkas, kur bija redzama vēl kāda ēka.

— Ej turp, — indiete sacīja. — Skolotājs tevi gaida.

Berenika sekoja sievietei pa mūrī izlauzto robu un, apgajusi_ apkārt sadauzītiem māla podiem un krūzēm, kas mētajās ap siekstām, uz kurām acīmredzot sēdēja kā uz soliem, apstājās pie masīvām platām durvīm. Indiete atvēra tās, un Berenika, noāvusi kurpes, pārkāpa pāri slieksnim.

Slaids melnīgsnējs cilvēks ar šauru, iegarenu seju sēdēja parastajā jogu pozā, sakrustojis kājas, uz liela, balta audekla gabala, izklāta istabas vidū. Viņa rokas bija saliktas kā lūgšanā. Viņš nepakustējās un nesacīja ne vārda, tikai vērīgi uzlūkoja Bereniku ar melnām, caururbjošām, pētījošām acīm. Tad viņš ierunājās:

— Kur tu biji? Ir jau četri mēneši, kopš miris tavs vīrs, un es tevi sen jau gaidu.

Berenika, kuru pārsteidza šis jautājums un viss joga izskats, neviļus atkāpās soli, it kā baiļu pārņemta.

— Nebaidies, — guru sacīja. — Brahmanisms, kas māca tās patiesības, kuras tu alksti uzzināt, neatzīst baiļu. Nāc šurp, mana meita, un sēdies. — Un viņš ar garo, smalko roku norādīja Berenikai uz tās vietu — izklātā audekla stūri. Kad Berenika atsēdās, viņš runāja tālāk: — Tu esi nostaigājusi garu ceļu, meklēdama to, kas var dot tev mieru. Tu meklē pati savu Samadi — vienošanos ar dievību. Vai tā ir patiesība?

— Jā, skolotāj, tā ir patiesība, — pārsteigtā un izbiedētā Berenika atbildēja.

— Un tu uzskati, ka esi daudz cietusi no šās pasaules ļaunuma, — guru turpināja. — Un nu tu vēlies pārmainīt savu dzīves veidu.

— Jā, jā, skolotāj, jā. Es gribu dzīvot citu dzīvi. Pašreiz man liekas, ka es esmu nodarījusi pasaulei ļaunu, nevis tā man.

— Un tu gribi izpirkt savu pārkāpumu, ja tas iespējams?

— Jā, jā! — viņa izdvesa.

— Bet vai tu gribi ziedot tam vairākus gadus, jeb vai tā ir tikai acumirklīga, pārejoša vēlēšanās?

— Esmu gatava ziedot gadus, lai tikai izpirktu savu pārkāpumu. Es gribu zināt, kā tas darāms. Man tas jāiemācās.

Berenikas balsī skanēja satraukums un nemiers.

— Bet zini, ka tas prasīs pacietību, darbu, pūles un pašsavaldīšanos. Tu kļūsi visuspēcīga tikai tad, kad pakļausies visam, ko māca Brahma.

— Es pildīšu visu, kas vajadzīgs! — Berenika atbildēja. — Tāpēc es esmu ieradusies. Es zinu, ka man jāmācās koncentrēšanās un vērošana, un tad es kļūšu tik gudra, ka spēšu izpirkt savu pārkāpumu un varbūt likt citiem nožēlot viņu pārkāpumus.

— Tikai tas, kas spējīgs iegremdēties domās, spējīgs atzīt patiesību, — guru sacīja, skadri vērodams Bereniku. Mirkli klusējis, viņš vēl piemetināja: — Jā, es tevi pieņemšu. Tava sirsnība atver tev durvis pie maniem skolēniem. Nāc rīt uz nodarbībām, mēs mācīsimies valdīt pār savu elpu. Tu uzzināsi, ka ir dziļā elpošana, vidējā elpošana, jogu visuaptverošā elpošana, elpošana caur degunu. Valdīt pār savu elpošanu nozīmē valdīt pār dzīvību savā miesā. Tas ir pirmais solis. Tas ir pamats, uz kura tu celsi savu jauno pasauli. Ar to tu panāksi atteikšanos no visa. Tu atbrīvosies no ciešanām, jo ciešanu pamatā ir vēlēšanās.

— Skolotāj, par dvēseles mieru esmu gatava daudz ko atdot, — Berenika sacīja.

Guru klusēja kādu brītiņu un tad iesāka svinīgi:

— Ja cilvēks atteicies no dzīves skaistā namā, no skaistām drēbēm un labas barības un devies tuksnesī, tad tas vēl nenozīmē, ka viņš jau no visa atbrīvojies. Viņa vienīgais īpašums, viņa miesa, var kļūt par visu viņa nodomu degpunktu, un viņa turpmākā dzīve var izvērsties cīņā par savas miesas uzturēšanu un saglabāšanu. Īstenībā atteikšanās nebūt nenozīmē, ka mums jāpievēršas vienīgi savai mūžīgajai miesai. Atteikšanās notiek garā. Cilvēks var sēdēt tronī un būt pilnīgi atraisīts no visa, bet otrs — skrandās — nodarboties tikai ar sevi. Bet, ja cilvēkam ir garīgās gaišredzības dāvanas un viņa garu apspīd Atmas gaisma, tad visas viņa šaubas izklīst. Viņš nenodrebēs, izdarot to, kas nav patīkams, un necentīsies darīt to, kas patīkams. Nav tādas cilvēciskas būtnes, kura varētu dzīvot pilnīgā bezdarbībā, bet par to, kas atdod citiem sava darba augļus, var sacīt, ka tas ir atraisījies.

— Ak, skolotāj, kaut es varētu iegūt kaut drusciņ no šās gudrības! — Berenika izsaucās.

— Jebkura atziņa, mana meita, — guru turpināja, —ir gara dāvana, un tikai tam, kas prot būt pateicīgs garā, atziņa atveras acu priekšā kā lotosa ziedlapas. Tavi rietumu skolotāji tev mācījuši, kas ir māksla un zinātne, austrumu skolotāji tev parādīs gudrības iekšējos noslēpumus. Izglītots cilvēks nav tas, kas daudz zina, īsti izglītots ir tikai tas, kuru apgaismo iekšējās patiesības gaisma. Tikai iekšējā patiesība atdzīvina mirušus faktus un iedveš cilvēka sirdij vēlēšanos atdot savas zināšanas citu labā. Ar sirdi, nevis ar prātu mēs atzīstam dievību. Dari labu laba dēļ, un tad tu sasniegsi pilnīgu atraisīšanos.

— Es pūlēšos, cik spēšu, lai iemācītos visus elpošanas veidus, skolotāj, — Berenika sacīja. — Es zinu diezgan daudz par jogu mācību un saprotu, ka tas ir gaišredzības pamats. Es zinu, ka elpošana ir dzīvība,

— Tas nav gluži pareizi, — guru atbildēja. — Ja gribi, es tev tūdaļ parādīšu, ka dzīvība var būt arī tur, kur nav elpošanas.

Viņš paņēma nelielu spoguli un pasniedza viņai, sacīdams:

— Kad es vairs neelpošu, pieliec spoguli pie manām lūpām un paskaties, vai tas apmiglosies.

Viņš aizvēra acis; pamazām viņa augums kļuva aizvien nekustīgāks un taisnāks, gluži kā statujai, — likās, viņš sastingst, pārakmeņojas. Berenika, nenolaizdama no viņa acu, pielika plaukstu pie viņa sejas. Pagāja daži mirkļi, un viņa juta, ka joga elpa kļūst rāmāka. Tad, viņai par lielu izbrīnu, elpa apstājās pavisam. Ne mazāko pazīmju! Viņa pagaidīja vēl. Tad viņa paņēma spoguli un pielika to uz brītiņu pie guru lūpām. Spogulis nebija apmiglojies, un guru šķita pārvērties akmens tēlā. Berenika satraukumā paskatījās pulkstenī. Pagāja desmit garas minūtes, iekams viņa pamanīja, ka guru elpo, — elpa kļuva aizvien vienmērīgāka un beidzot pavisam normāla. Guru, kurš izskatījās stipri noguris, atvēra acis un ar smaidu palūkojās uz Bereniku.

— Tas ir brīnums! — Berenika izsaucās.

— Es varu tā aizturēt elpu vairākas stundas, — guru sacīja. — Bet daži jogi var iztikt mēnešiem bez elpas. Bijuši pat tādi, kurus nedēļām un mēnešiem ilgi iemūrējuši kapenēs, kur neiekļūst gaiss, un tie iznākuši no turienes dzīvi un veseli. Bez tam ir vēl viens pārbaudījums, — guru turpināja, — mēs varam pakļaut savai gribai sirds pukstienus. Es varu likt savai sirdij pārstāt pukstēt, jo tu jau zini, ka elpa un asinis ir nešķiramas. Bet to es tev parādīšu citu reizi. Ar laiku tu uzzināsi, ka elpošana ir tikai neredzama, mūsu svarīgākajos orgānos mītoša sarežģīta spēka izpausme. Kad šis spēks pamet ķermeni, tam pakļautā elpošana tiek pārtraukta un iestājas nāve. Bet, pakļaujot sev elpošanu, tu zināmā mērā pakļauj sev arī šo neredzamo spēku.

Bet man jāaizrāda tev, ka tas ir Radža jogu pētīšanas priekšmets, un pie tā tu stāsies tikai pēc tam, kad būsi apguvusi Hata jogu mācību. Patlaban tu izskaties nogurusi; ej atpūties un ierodies rīt tādā laikā, kad vari sākt mācīties.

Berenika saprata, ka saruna ar šo neparasto cilvēku šodien beigusies. Viņa šķīrās no tā nelabprāt, — viņai likās, ka jāaiziet no vēl neskarta un neizsmeļama zinā šanu avota. Atgriezdamās mājup pa to pašu akmeņaino taku, kas bija atvedusi viņu šurp, Berenika pielika soli, jo zināja, cik ātri Indijā uzbrūk nakts- te nav gausa rieta kā Eiropā un Amerikā, kur saule ilgi kavējas virs apvāršņa. Tumsa piezogas ātri un mirklī pārklāj zemi ar biezu segu.

Tuvodamās Nagpūrai, Berenika pēkšņi apstājās kā apburta — tik nesalīdzināmi skaists bija svētais Ramteka kalns ar mirdzošiem baltiem tempļiem, kuri šķita peldam augstienē pāri visai apkārtnei. Berenika domīgi stāvēja tīksminādamās par ainavas brīnišķīgo daiļumu, ieklausīdamās vienmuļajos indiešu mantru ritmos, kas tālu atbalsojās dzidrajā gaisā. Viņa zināja, ka tur dzied Ramteka priesteri; tie saules vietā sapulcējas uz lūgšanu un korī dzied savas svētās himnas. Sākumā dziesmu skaņas atplūda līdz Berenikai kā klusi čuksti, liegi un patīkami, bet, jo tuvāk viņa nāca pilsētai, jo skaļāki tie kļuva, kamēr beidzot himnu dzelžainais ritms dunēja kā vienmērīgi sitieni uz milzu bungām. Un pēkšņi Berenikai likās, ka viņas sirds sākusi pukstēt citādi, vienā ritmā ar dzīves pulsu šai milzīgajā Dieva meklētāju un gara cienītāju zemē, un viņa saprata, ka te beidzot viņa atradīs savu dvēseli.

LXXVIII NODAĻA

Nākamajos četros gados Berenika iepazinās ar dažādām jogu mācības pakāpēm; vispirms viņa iemācījās sēdēt jogu klasiskajā pozā, pavisam taisni un nekustīgi, jo, iegremdējoties domās, cilvēks nedrīkst just savu miesu. Jo, kā jogi māca, Dhjana — iegremdēšanās — jau ir atraisīšanās.

Berenika mācījās pakļaut sev savas miesas dzīvības spēkus — tā bija Pranjanas mācība; viņa studēja Pratjaharu — iekšējās pašiegremdēšanās mākslu; Dharanu — koncentrēšanās mākslu; Dhjanu — iegremdēšanās mākslu; viņa bieži salīdzināja savas piezīmes ar pārējo mācekļu piezīmēm. Kopā ar viņu mācījās kāds anglis, jauns un visai apdāvināts indietis un divas indietes. Ar laiku viņa iepazinās ar visiem jogu mācības veidiem — Hata, Radža, Karma, Džinanaji un Bakti. Vina uzzināja, ka brahma — būtība — ir augstākā dievības izpausme. Tā nav noteicama, nedz izpaužama. «Upanišadā»17 sacīts, ka Brahma ir viss esošais, visas zināšanas un svētlaime, bet arī tas vēl nav viss. Par Brahmu nevar runāt kā par kaut ko pastāvošu. Brahma ir pati pastāvēšana. Brahma nav ne gudrība, ne prieks, tā ir absolūta atziņa, absolūta svētlaime.

Nevar saskaldīt daļās bezgalīgo un ieslēgt to galīgā jēdzienā.

Visums ir pilns ar mani, ar manu mūžseno «es», kas nav pieejams cilvēku jutekļiem. Un, kaut gan es neatrodos nevienā dzīvā būtnē, tās visas pastāv manī. Tas nenozīmē, ka tās pastāv manī fiziski. Tas ir mans dievišķīgais noslēpums. Jums jāmēģina izprast tā būtību. Es uzturu visas dzīvas būtnes, es lieku tām dzimt, bet man nav nekādas fiziskas saskares ar tām.

Bet, ja cilvēks pielūgs mani un pievērsīs man visas savas domas, veltīs man ikvienu mirkli sava laika, es došu tam visu, pēc kā tas alkst, un saglabāšu tā īpašumu, lai tas neiet zudumā. Pat tie, kas pielūdz citas dievības un ar stipru ticību sirdī nes tām upurus, īstenībā pielūdz mani, kaut tuvojas man pa nepareizu ceļu. Jo es esmu vienīgais, ko iepriecina šie upuri, un vienīgā dievība, kura tos pieņem. Un tomēr šie cilvēki spiesti atgriezties pie savām šīspasaules rūpēm un kaitēm, jo viņi neatzīst mani manā īstajā veidā.

Kas nes upurus dažādām dievībām, tas nonāks pie tām. Kas pielūdz savus senčus, tas nonāks pie saviem senčiem. Kas pielūdz dabas spēkus un garus, tas nonāks pie tiem. Tāpat arī tie, kas pielūdz mani, nonāks pie manis.

Guru kādu dienu sacīja Berenikai:

— Pats gaiss, kuru mēs ieelpojam, ar katru savu vēsmu saka mums: «Tu esi tas, mans Dievs!» Un visa pasaule ar miriādiem sauļu un mēnešu sludina ar to lūpām, kuri spējīgi runāt: «Tu esi tas, mans Dievs!»

Un Berenika atcerējās «Pēdējās rindas» — kādreiz mīlētās rakstnieces Emīlijas Brontes brīnišķīgās vārsmas:

Man dvēsli šaubas nemoca,

Tā nedreb zemes nikno vētru varā;

Mans vairogs — mana ticība

Tam spēkam, kas mūs visus dzīvus dara.

Visvarenais, kas mājokli

Sev manā sirdī esi izraudzījis,

Mēs abi mūžam vienoti,

Nekad tu neesi bez manis bijis.

Bez augļiem paliek nodomi,

Kas ļaužu prātus allaž nodarbina, —

Tā putas bangu virpulī

Gan parādās, bet drīzi zūd bez miņas.

Tev slavu teicu bijībā,

Jo tava vara sniedzas bezgalībā;

Ir stipra mana ticība,

Un tā kā klints stāv tava nemirstība.

Mums tavu mīlestību pauž

Tie gadsimti, kas mijas nebeidzami,

Un visu rada, visu lauž

Un pārveido tava roka neredzama.

Ja zeme, ļaudis bojā aizietu,

Ja visums pats par tukšu skaņu kļūtu,

Ja paliktu viens vienīgs tu, —

Mēs visi tevī atdzimšanu gūtu!

Jo nāves nav, un nezudīs

Ne atoms sīks, ne sauļu telpa plašā.

Kur tu, tur uzplaukst ziedos viss,

Tu visa dzīvā būtība un dvaša.

Citureiz guru jautāja:

— Saki — vai atradīsies tāds cilvēks, kas nebūtu tu pati? Tu esi visuma dvēsele. Ja kāds pienāk pie tavām durvīm, izej tam pretī, un tu saņemsi pati sevi. Visi ļaudis ir viens. Aplam domāt, ka ikviens cilvēks ir kaut kas noslēgts un pats par sevi. Tu nīsti. Tu mīli. Tu baidies. Tās visas ir iedomas: maldi un nezināšana!

Katra doma un katrs vārds, kas tevi padara vāju, ir vienīgais jaunums, kas pastāv pasaulē.

Ja visas saules norietēs, mēneši pārvērtīsies pīšļos, viena pasaule pēc otras nogrims nebūtībā, — kas tev par daļu? Stāvi kā klints: tevi iznīcināt nav iespējams.

Par nemirstību guru sacīja:

— Daļiņa enerģijas, kura vēl pirms dažiem mēnešiem piederēja saulei, tagad var piederēt cilvēciskai būtnei.

Nekas nav jauns šai pasaulē. Vienas un tās pašas parādības nomaina cita citu; tā ir kā rata griešanās. Visas pārmaiņas šai pasaulē notiek vienādi — viss jaunais pakāpeniski rodas un izzūd. Pasaules nomaina cita citu — tās rodas no kaut kā sīkāka, attīstās, pieaug un no jauna izgaist, pārvēršoties par to, no kā radušās. Tāpat arī viss pārējais dzīvē: rodas un pārvēršas par to, no kā radies. Kas tad pazūd? Veids. Zināmā nozīmē pat miesa ir nemirstīga. Zināmā nozīmē miesas un veidi ir mūžīgi. Ko tas nozīmē? Ņemsim sauju sīknaudas un metīsim gaisā. Pieņemsim, ka naudas gabali nokritīs zemē šādā kārtībā: 5, 6, 4, 3. Mēs paceļam naudu un metam atkal un atkal. Un kādreiz tā nokritīs tai pašā secībā, radīsies tā pati kombinācija.

Atomi, kas sastāda visumu, tāpat izirst un savienojas kā šie naudas gabali, — tā tas rit bez gala. Bet katrā ziņā reiz iestāsies tāds mirklis, kad no jauna izveidosies tā pati kombinācija: tu atkal būsi te, visiem priekšmetiem būs tas pats veids, par to pašu būs runa, un tā pati krūze stāvēs savā vecajā vietā. Neskaitāmas reizes tā tas ir bijis, neskaitāmas reizes tā tas vēl būs.

Mēs nekad nedzimstam un nekad nemirstam. Katrs atoms dzīvo savu patstāvīgu un neatkarīgu dzīvi. Atomi apvienojas grupās, un tām ir sava noteikta apziņa, kamēr tās pastāv; grupas savukārt apvienojas un izveido sarežģītākus ķermeņus, kuri kalpo par traukiem augstākām apziņas formām. Kad miesai pienāk nāve, šūniņas atdalās un atšķeļas, un iestājas tas, ko mēs dēvējam par sairšanu. Spēks, kas saturēja šūniņas, izgaisis, un tās palikušas pašas par sevi un var veidot jaunus savienojumus. Nāve ir tikai viena no dzīves izpausmēm, un viena materiāla veida iznīkšana ir tikai prelūdija jauna veida tapšanai.

Par involūciju viņš sacīja:

— No sēklas izaug stāds, no smilšu graudiņa nekad stāds neradīsies. Tēvs dod dzīvību bērnam. Mālu pika nekad nepārvērtīsies bērnā. Kādi likumi valda pār attīstību? Kas bija sēkla? Tas pats, kas koks. Visas nākamā koka iespējas ieguldītas šai sēklā; visas nākamā cilvēka iespējas ieguldītas bērnā; visas dzīvas būtnes iespējas ieguldītas dīglī. Ko tas viss nozīmē? Tas nozīmē, ka ikvienai evolūcijai iet pa priekšu involūcija, potencēšanās. Nevar attīstīties tas, kas nepastāv. Un te mūsdienu zinātne atkal nāk mums palīgā. Matemātika māca, ka visuma enerģijas kopsumma ir nemainīga. Nevar atņemt vielai nevienu atomu, nevar laupīt tai nevienu spēka vienību. Ja tā, tad evolūcija nerodas no nekā. No kā tad tā rodas? Tā rodas no involūcijas, no potenciālas attīstības. Bērns — tas ir nobriedis vīrs pagātnē, bet nobriedis vīrs — tas ir attīstījies bērns; sēkla — tas ir bijušais koks, bet koks — tā ir attīstījusies sēkla. Visas visa dzīvā iespējas ieguldītas dīglī. Tagad viss kļūst mazliet skaidrāks. Papildināsim to ar dzīvības turpināšanās ideju. Dzīvība ir viena — no visvienkāršākās protoplazmas līdz cilvēciskai būtnei. Sēkla nes sevī visu to, kas tā būs, vēl pirms tam, kad tā pieņēmusi kādu noteiktu veidu.

Reiz Berenika viņam jautāja:

— Ko jūs domājat par žēlsirdību?

Un guru atbildēja:

— Nelepojies, kad palīdzi trūkumcietējam. Esi pateicīga, ka tev piešķirta tāda iespēja. Labdarībā izpaužas tava ticība, un tur nav iemesla lepnībai. Vai tad visums neesi tu pati? Esi pateicīga, ka tavā ceļā pagadījies trūkumcietējs, jo, palīdzot viņam, tu palīdzi sev. Svētīts nav tas, kam dod, bet tas, kas dod.

Tad Berenika jautāja viņam par skaistumu. Tik daudzi dievina skaistumu visos tā veidos un patiešām kļūst par skaistuma vergiem.

Guru atbildēja:

— Pat viszemiskākajās tieksmēs ir daļiņa dievišķīgās mīlestības. Viens no pasaules valdnieka vārdiem sanskritā ir Hari, kas nozīmē — tas, kas pievelk pie sevis visu esošo. Patiesi, vienīgi viņš ir cienīgs, ka tam pieķeras cilvēku sirdis. Jo kas var īstenībā pievilkt dvēseli? Tikai viņš. Kad tu redzi cilvēku, kuru pievelk kāda skaista seja, vai tu domā, ka zināmā veidā savienotu molekulu saujiņa spējīga kādu aizraut? Nebūt ne! Aiz šīm vielas daļām jābūt un ir paslēpta augstākā pirmsākuma, augstākās, dievišķīgās mīlestības daļiņa. Nezinātājs nekā nenojauš par to, tomēr apzinīgi vai neapzinīgi viņu pievelk tikai šī dzirkstele viena. Tātad pat viszemiskākās ticksmes rada pati dievība. «Neviena sieviete, ak visumīļotais, nav mīlējusi savu vīru viņa paša dēļ bet Atmas dēļ, Visaugstākā dēļ, kas viņā ietverts.» Visaugstākais ir kā liels magnēts, un mēs esam dzelzs skaidiņas, viņš velk mūs pie sevis, un mēs cenšamies sasniegt viņu, ieraudzīt Brahmas seju, kas atspoguļojas visos veidos un līnijās. Mēs domājam, ka dievinām skaistumu, bet īstenībā pielūdzam Brahmas tēlu, kas jaušams caur to. Aiz visa slēpjas būtība.

Un tālāk:

— Radža jogs zina, ka miesa pastāv tāpēc, lai dvēsele gūtu pieredzi, un pieredze māca, ka nekad dvēsele nav bijusi un nebūs nekādi saistīta ar miesu. Cilvēka dvēselei jāsaprot un jāizjūt, ka tā kopš mūžu mūžiem bijusi un būs garīgs, nevis materiāls pirmsākums un ka tās savienība ar matēriju ir tikai īslaicīga un citāda nemaz nevar but. Radža jogs mācās atteikties ar visgrūtākās atteikšanās palīdzību: viņam vispirms jāsaprot, ka viss redzamais un taustāmais dabā ir tikai ilūzija. Viņam jasaprot, ka ikviena spēka izpausme dabā nāk no gara, nevis no dabas. Viņam kopš paša sākuma jāaptver, ka visas zināšanas un visa pieredze izriet no garīga pirmsākuma, nevis no miesas, tāpēc viņam tūliņ ar prata pārliecības spēku jāsarauj visas saites, kas viņu saista ar miesu.

No visiem atteikšanās veidiem visdabiskākais ir tas, ko māca Bakti jogi. Nekādas varmācības, nekas nav no tevis jāatrauj, ne no kā nav ar varu jāšķiras. Bakti atteikšanās ir viegla, tā norit plūstoši, nemanāmi un tik dabiski kā viss, kas mūs ietver. Cilvēks mīl savu pilsētu, tad viņš sāk mīlēt savu zemi, un mīlestība uz mazo pilsētu izgaist viegli un dabiski. Cilvēks iemācās mīlēt visu pasauli, un tad viņa mīlestība uz savu zemi, viņa kvēlais, fanātiskais patriotisms izgaist pats no sevis, bez sāpēm, bez varmācības. Neizglītots cilvēks bezgala pieķeras jutekliskām baudām, bet, jo kulturālāks un izglītotāks viņš kļūst, jo vairak viņu pievelk garīgas baudas un jo mazāk jutekliskās baudas.

Lai atzītu Bakti pieprasītās atteikšanās nepieciešamību, nevajag neko sevī nokaut, šī atziņa rodas tik dabiski, cik dabiski blakus spilgtai gaismai pamazām pagaist vājākā, kamēr neizdziest pavisam. Tā arī mīlestība uz jutekliskām un garīgām baudām nobāl un aptumst, kad atspīd mīlestība uz visaugstāko. Šī mīlestība uz visaugstāko pieaug aizvien un pieņem Para bakti vai visaugstākās pielūgsmes veidu. Un tam, kas iepazinis šo mīlestību, izgaist veidi, zaudē nozīmi rituāli, nepastāv vairs grāmatas, svētumi, tempļi, dievnami, reliģijas un sektas, zemes un tautības — visi šie sīkie ierobežojumi, visas jēdzienu un tradīciju važas atkrīt pašas no sevis. Nekas vairs to nesaista un neierobežo viņa brīvību. Tā kuģis, tuvodamies magnēta kalnam, pēkšņi sairst daļās — visas tā dzelzs bultas un stieņus magnēts pievelk un izrauj no to vietām, dēļi atšķiras cits no cita, viļņi sagrābj tos un nes projām. Tāpat arī augstākais pirmsākums noņem visus žņaugus no dvēseles, un tā atgūst brīvību. Šāda atteikšanās ir līdzīga pielūgsmei, tanī nav ne cietsirdības, ne cīņas, ne apspiešanas, ne pakļaušanas. Lai atzītu Bakti, nevajag apspiest nevienu no savām jūtām, jācenšas tikai attīstīt tās un pievērst Dievam.

Atsakies no šās redzamās, iluzorās pasaules; tikai tad tu iemantosi laimi, ja visur redzēsi visaugstāko. Lai tev paliek, kas ir tavs, bet saskati tanī dievību! Nepieķeries laicīgai mantai. Visā mīli visaugstāko. Tad tu dzīvosi tā, kā māca arī kristietība: «Meklējiet visupirms Dieva valstību.»

Visuaugstākais dzīvo katras dzīvas būtnes sirdī. Atkal un atkal viņš pagriež savas dievišķīgās ilūzijas, Majas^18, ratu, un reizē ar to uzplūst un atplūst viss dzīvais. Meklē sev patvērumu dievībā. Ar tās žēlastību tu atradīsi dvēseles mieru un nekādas maiņas tevi neskars.

Kad pēc zināma laika cikla, kas saucas Kalpa, visums sairs pīšļos, tad tas pāries potenciālā stāvoklī, sēklas stāvoklī, un briedīs, lai atdzimtu par jaunu. Laiku, kad veidojas jauna forma, Sri Krišna nosaucis par «Brahmas dienu», potenciālais periods saucas «Brahmas nakts». Būtnes, kas apdzīvo pasauli, te atdzimst, te no jauna sairst reizē ar kosmiskās dienas un nakts maiņu. Tomēr nevajag domāt, ka sairšanas process atbilst tam stāvoklim, kad būtne atgriežas atpakaļ pie Dieva. Sairstot būtne, pazaudējusi savu veidu, pāriet Brahmas varā, kurš to sūtījis pasaulē, un paliek pie Brahmas tik ilgi, kamēr nepienāk jauns iemiesošanās laiks.

Hinduisms pieņem un atzīst daudzas Dievu iemiesošanās, tai skaitā Krišnas, Budas un Kristus iemiesošanās, un pieļauj, ka iespējamas vēl daudzas citas:

Atgriežos ik gadu simtā,

Brīvodams visu, kas svēts,

Izdeldēdams jums grēkus,

Taisnību nodibinādams.

Un tad beidzot pienāca diena, kad guru sacīja Berenikai pēdējos atvadu vārdus, jo zināja, ka tā viņu pametīs.

— Es esmu iemācījis tev gudrību, kurā ir visu noslēpumu noslēpums, — viņš sacīja. — Apdomā visu, ko esmu tev stāstījis, un tad rīkojies, kā atzīsti par vajadzīgu un pareizu. Jo Brahma saka: «Kas nepazīst maldus un zina, ka manī mīt visaugstākā patiesība, tas zina visu, ko var zināt. Un tāpēc tas pielūdz mani no visas sirds.» Tā ir vissvētākā patiesība no visām, ko esmu tev mācījis. Kas to atzinis, tas ir patiešām kļuvis gudrs. Tā dzīves mērķis ir sasniegts.

LXXIX NODAĻA

Visu nākamo gadu Berenika ar māti ceļoja pa Indiju; viņas centās iespējami vairāk apskatīt un pazīt šo apbrīnojamo zemi. Kaut gan Berenika bija veltījusi četrus gadus indiešu filozofijas studēšanai, tomēr bija paguvusi pietiekami iepazīties ar indiešu dzīvi, lai saprastu, ka indiešu tauta ir nežēlīgi piekrāpta un nomākta, un viņai gribējās pirms atgriešanās dzimtenē uzzināt par to kaut ko vairāk.

Un tā Berenika ar māti apmeklēja Džaipūru, Kanpūru, Pešavaru, Lahoru, Ravalpindi, Amritsaru, Nepālu, Deli, Kalkutu, Madrasu un pat aizkļuva līdz Tibetas dienvidu robežām. Un, jo dziļāk viņas iespiedās Indijā, jo vairāk Bereniku pārsteidza šās neparastās zemes iemītnieku, miljoniem cilvēku šausmīgā nabadzība un nožēlojamais stāvoklis. Berenika bija neizpratnē: kā tas iespējams, ka zemē, kas radījusi tik cildenu reliģisku filozofiju, izveidojusies un pastāv tik zemiska un nežēlīga sociālās apspiešanas sistēma, kur saujiņa bagātnieku pratusi iekārtoties patiesi karaliski, bet miljoni, pūlēdamies vaiga sviedros, nespēj nopelnīt ne maizes riecienu. Šie krasie pretstati, kas sagrāva visas ilūzijas, sniedzās pāri Berenikas izpratnei.

Viņa redzēja ielas un ceļus, gar kuriem plecu pie pleca kā šausmīgs dzīvžogs sēdēja netīri, noskranduši, puskaili cilvēki ar izmisuma pilnām acīm; daži lūdza dāvanas savu skolotāju — svētceļnieku labā. Berenika nonāca arī tādās vietās, kur iedzīvotāji bija sasnieguši pēdējo garīgā un fiziskā trūkuma robežu. Kādam ciemam bija uzbrukusi mēra epidēmija un pļāva visus iedzīvotājus no vietas; neviens nesniedza tiem palīdzību, nesūtīja ne zāles, ne ārstus. Daudzos ciematiņos šaurā būdā mitinājās pa trīsdesmit cilvēku — te, protams, slimības un bads bija savā mājas vietā. Un tomēr, ja indiešu mītnēs izcērt logu, kaut šauru spraudziņu, viņi tūliņ no jauna cieši jo cieši aizmūrē ik šķirbu,

Par pašu briesmīgāko sabiedrisko ļaunumu Berenikai likās drausmīgais paradums izprecināt meitenes pirms pilngadības sasniegšanas, gandrīz vēl bērnus. Tāpēc vairums šo nelaimīgo tiktāl pagrima fiziski un garīgi, ka ne par kādu miesas vai gara veselību nevarēja būt ne runas, un agri iestājusies nāve viņām bija drīzāk glābiņš nekā lāsts.

Redzēdama «neaizskaramo» kastu traģisko stāvokli, Berenika ieinteresējās, kā tās cēlušās. Viņai pastāstīja, ka pirms tagadējo indiešu gaišādaino senču ierašanās Indijā to apdzīvojuši dravīdi ar tumšāku ādu un ne tik smalkiem sejas pantiem; viņi uzcēluši diženos tempļus valsts dienvidos. Atnācējas tautas priesteri pieprasījuši, lai tās asinis nesajaucas ar iedzimto asinīm. Viņi pasludinājuši dravīdus par netīru cilti, par neaizskaramu, Tā rasu naids radījis «neaizskaramības» traģēdiju,

Tomēr, kā Berenikai stāstīja, Gandijs kādreiz izsacījies šadi:

«Neaizskaramības jēdziens Indijā par spīti visām pūlēm saglabāt to ātri iznīkst. Šī necilvēcīgā paraža pazemo indiešus. Ar «neaizskaramajiem» apietas tā, it kā tie būtu sliktāki par kustoņiem, it kā pat viņu ēna aptraipītu dievību. Es nosodu «neaizskaramo» pastāvēšanu tikpat kategoriski un varbūt pat vēl kategoriskāk nekā valsts pārvaldīšanas metodes, ko mums uzspieduši angļi. «Neaizskaramo» kastu pastāvēšana man šķiet vēl mazāk ciešama nekā Britānijas kundzība. Ja hinduisms māca, ka «neaizskaramo» kastas saglabājamas, tad hinduisms vairs nepastāv, tātad ir miris.»

Un tomēr Berenika daudzreiz redzēja «neaizskaramo» kastas jaunās mātes ar sīkiem, izģindušiem bērniņiem uz rokām; pastāvīgi turēdamās atstatu, tās ar izmisumu un ilgām acīs vēroja, kā viņa sarunājas ar kādu no indiešu sludinātājiem. Viņa neviļus ievēroja, ka daudzas no tām izskatījās glītas. Divas trīs atgādināja parastās amerikāņu meitenes, tā izskatītos piemīlīgas, saprātīgas jaunas amerikānietes, ja tās būtu pamestas, izolētas no visas apkārtnes un nosodītas uz dzīvi netīrībā un trūkumā kā viņu indiešu tautības māsas. Tomēr, kā viņai bija stāstīts, pieci miljoni «neaizskaramo» izglābušies no sava lāsta, pārejot kristīgo ticībā.

Turklāt Berenika bija redzējusi tik daudz nožēlojamu, nelaimīgu bērnu — šie nabaga nīkuļi pat nespēja uz kājām turēties un tikai rāpoja; tie auga pamesti, bez jebkādas gādības, badošanās un slimību tiktāl novārdzināti, ka bija skaidrs: nekas tiem vairs neatdos veselību. Berenikas sirds vai lūza aiz žēluma, un tad viņai ienāca prātā guru apgalvojumi, ka dievība, Brahma, ir viss esošais, bezgalīga svētlaime. Ja tas tā, kur tad ir šis Dievs? Šī doma neatlaidīgi vajāja Bereniku, kamēr viņa nesajuta, ka nespēs ilgāk izturēt, un tad radās cita doma: jācīnās ar šās tautas trūkumu un izmiršanu, jāglābj tā. Vai tas nav visuresošais, kas vada viņas nodomus un virza tos? Jā, viņai jāpalī.dz nelaimīgajiem, viņa nemetīs mieru, kamēr cilvēku šās zemes dzīvē labais nenomainīs ļauno. Berenika ar visu sirdi vēlējās to.

Beidzot pienāca laiks, kad Berenika un tās māte, nebeidzamo posta un trūkuma ainavu nomocītas, nolēma doties atpakaļ; mājās, Amerikā, viņas mierā un klusumā pārdomās visu redzēto un apsvērs, kā var palīdzēt ļaunumu izskaust.

Un tā dzidrā, siltā oktobra rītā ar tvaikoni «Holivela» viņas ieradās Ņujorkā tieši no Lisabonas un pa Hudzonas upi piebrauca pie Divdesmit trešās ielas piestātnes. Tvaikonis gausi slīdēja gar krastu, pazīstamo Ņujorkas milzeņu kontūras aizsedza debesis. Cik maz šejiene līdzinās Indijai, kāds krass pretstats, domāja Berenika. Te ir tīras ielas, vareni daudzstāvu nami, varenība, bagātība, pašas izsmalcinātākās ērtības, paēduši, labi ģērbušies cilvēki, bet tur... Berenika juta, kā pārvērtusies, bet kā, to pagaidām pati nesaprata. Viņa bija redzējusi badu pašā kailākajā, kroplīgākajā veidā un nespēja to aizmirst. Tāpat viņa nevarēja aizmirst bērnu sejas — tā raugās notramdīts, pārbiedēts kustonis. Ko tur var darīt, ko pārgrozīt? Un vai tas vispār iespējams?

Bet nu viņas priekšā ir zeme, kur viņa dzimusi un kuru viņa mīl vairāk par visu pasaulē. Un Berenikas sirds sāka ātrāk pukstēt, ieraugot pašas pazīstamākās, ikdienišķākās ainas — milzīgo daudzumu reklāmu, kuras spilgtiem milzu burtiem lielīja vai līdz mākoņiem kaut ko tādu, kam īstenībā nav nekādas vērtības, avīžu iznēsātāju zeņķu skaļos pūļus, apdullinoši dārdošu taksometru, vieglo un smago mašīnu bezgalīgās virtenes, ceļojoša amerikāņu mietpilsoņa uzpūtīgo seju, kuram diezin vai ir ar ko lielīties.

Tikusi galā ar muitas formalitātēm, Berenika nolēma palikt ar māti «Placas» hotelī vismaz uz dažām nedēļām; iesēdušās taksometrā, viņas ar prieku nodomāja: beidzot esam mājās! Tikko viņas bija iekārtojušās hotelī, Berenika piezvanīja doktoram Džeimsam. Viņai tā gribējās parunāt ar doktoru par Kūpervudu, par sevi, par Indiju, un ne tikai par pagātni, bet arī par nākotni.

Viņi sastapās Džeimsa kabinetā, viņa namā Rietumu Astoņpadsmitajā ielā. Berenika jutās aizkustināta: Džeimss sagaidīja viņu ļoti silti un draudzīgi, ar lielu interesi noklausījās viņas stāstā par to, kur viņa bijusi un ko redzējusi.

Dr. Džeimss saprata, ka Bereniku interesē Kūpervuda īpašuma liktenis. Un, lai gan viņam nebija patīkami atcerēties, cik slikti pildījuši savus uzdevumus Kūpervuda testamenta izpildītāji, viņš uzskatīja par savu pienākumu sīki pastāstīt Berenikai par visu, kas noticis tās prombūtnē. Vispirms priekš dažiem mēnešiem mirusi Eilīna. Bereniku tas satrieca: viņa vienmēr bija domājusi, ka tieši Eilīna izpildīs Kūpervuda gribu un rīkosies ar viņa atstāto īpašumu tā, kā viņš to vēlējies. Viņa tūliņ atminējās, ka Kūpervuds vienmēr ilgojies uzcelt slimnīcu.

— Bet kā ar slimnīcu, ko viņš dzīrās uzcelt Bronksas rajonā? — viņa steigšus ievaicājās.

— Nu, no tā nekas nav iznācis, — Džeimss atbildēja. — Pārāk daudz maitas putnu likuma aizsardzībā sabruka virsū Frenka īpašumiem pēc viņa nāves. No visām pusēm ienāca sūdzības, prasības, pieprasījumi atteikties no tiesībām izpirkt ķīlu zīmes; pat pret testamenta izpildītāju sastāvu protestēja. Lielu daudzumu akciju par četrarpus miljoniem dolāru atzina par nevērtīgām. Vajadzēja maksāt procentus par ieķīlājumiem, segt dažādus tiesu izdevumus, pieauga rēķini kalnu augstumā, un galu galā no milzīgā īpašuma palika labi ja desmitā daļa.

— Bet gleznu galerija? — Berenika bažīgi vaicāja.

— Nekas nepalika pāri, visu pārdeva ūtrupē. Arī pili pārdeva — par nenomaksātiem nodokļiem un tamlīdzīgiem parādiem. Eilīna bija spiesta pamest savu namu un meklēt citur dzīvokli. Un tad viņa saslima ar plaušu karsoni un nomira. Protams, visi šie uztraukumi un sarūgtinājumi tikai paātrināja viņas nāvi.

— Cik šausmīgi! — Berenika iesaucās. — Cik sāpīgi Frenkam būtu visu to dzirdēt! Viņš tā bija pūlējies visu to iekārtot.

— Jā, krietni daudz, — domīgi piebilda Džeimss, — kaut gan neviens neticēja viņa labajiem nodomiem. Pat pēc Eilīnas nāves vēl avīzēs parādījās raksti, kas attēloja Kūpervudu kā cilvēku ar apšaubāmu reputāciju, kā bankrotētāju, gandrīz vai noziedznieku. Redziet, viņi brēca, pat viņa miljoni izkūpējuši kā dūmi. Viens raksts pat saucās «Ko sēsi, to pļausi». Tur stāstīja, ka Frenka pasākumi cietuši pilnīgu neveiksmi. Jā, ne mazums bija ļaunprātīga prieka pilnu rakstu, un tikai tādēļ, ka pēc Frenka nāves, pateicoties likuma kalpu bezkaunībai, no viņa bagātības nepalika ne centa.

— O, doktor Džeims, vai nav drausmīgi iedomāties, ka no visiem Frenka labajiem nodomiem nekas nav palicis pāri?

— Jā, itin nekas, izņemot kapu un atmiņas.

Berenika pastāstīja Džeimsam par savām indiešu filozofijas studijām un par to iekšējo pārmaiņu, kas viņā notikusi. Daudz kas, agrāk tik svarīgs, tagad liekas bez jebkādas nozīmes. Kā viņa savā laikā mocījusies, bīdamās, ka tuvība ar Kūpervudu var kaitēt viņas stāvoklim sabiedrībā! Bet tagad viņu nesalīdzināmi vairāk nodarbina indiešu tautas traģiskais stāvoklis. Un Berenika aprakstīja visu, ko redzējusi Indijā: trūkumu, badu, gara tumsību. Daudz kas pamatojas uz māņticību, uz seniem ticības un sociāliem aizspriedumiem. Lai tikai padomā vien, ka šai zemei nav jausmas par sociālo, tehnikas un zinātnes progresu. Džeimss uzmanīgi klausījās, tikai laiku pa laikam viņam izlauzās: «Briesmīgi!», «Nedzirdēti!». Kad Berenika beidza, viņš sacīja:

— Protams, tas viss ir pareizi, ko jūs sacījāt par Indiju. Bet es baidos, ka Amerikas un Anglijas sabiedriskā iekārta arī nav nevainojama. Protams, arī te, mūsu zemē, nav mazums sabiedriska ļaunuma un posta. Ja jums kādreiz iegribēsies pastaigāties kopā ar mani pa Ņujorku, tad es jums parādīšu veselus rajonus, kur cilvēki nedzīvo labāk par jūsu Indijas trūkumcietējiem. Es jums parādīšu pamestus bērnus, kam liegta normāla fiziska vai garīga attīstība. Viņi dzimuši trūkumam, un trūkumā viņi nomirst, bet tos gadus, kas šķir viņu dzimšanu no nāves, nebūt nevar nosaukt par dzīvi vārda īstā nozīmē. Mūsu fabriku un rūpnieciskajās pilsētās ir tādas nomales, kur cilvēku eksistences apstākļi tikpat neciešami kā Indijā.

Berenika palūdza Džeimsu parādīt viņai šos Ņujorkas rajonus, — visā savā mūžā viņa nekad nebija dzirdējusi un redzējusi, ka Amerikā tā dzīvo cilvēki. Šī atzīšanās Dr. Džeimsu nepārsteidza, — viņš zināja, ka Berenikas līdzšinējais dzīves ceļš nebūt nebija ērkšķiem kaisīts...

Vēl brīdi parunājusies, Berenika atgriezās hotelī. Taču visu ceļu viņa domāja par Džeimsa stāstu, kā pārvērtusies pīšļos Kūpervuda bagātība. Cik bēdīgi, ka sabrukuši visi viņa plāni! Nekas no tiem nav iznācis! Un viņš taču tā bija mīlējis Bereniku, alcis pēc viņas izpratnes un atbalsta, un viņa tāpat bija mīlējusi Kūpervudu. Un vai viņa nebija ierosinājusi domu braukt uz Londonu un būvēt tur apakšzemes dzelzceļus? Un nu viņa vairs nav; rīt Berenika apmeklēs viņa kapu — pēdējo, kas palicis pāri no visām viņa bagātībām, kuras kādreiz šķita viņai skaistas un vajadzīgas, bet tagad, kopš viņa bijusi Indijā, zaudējušas katru nozīmi.

Nākamā diena pilnīgi atgādināja to, kurā apbedīja Kūpervudu; tādas pašas svina pelēkas debesis zemu noliecās pār galvu, un mauzolejs iztālēm likās Berenikai kā vientuļš akmens pirksts, pacelts pret šīm svina debesīm. Ar ziedu klēpi rokās viņa tuvojās pa grantēto celiņu, kad pēkšņi zem uzraksta F r e n k s A l d ž e r n o n s K ū p e r v u d s ieraudzīja otru — E i l ī n a B a t l e r e K ū p e r v u d a. Tātad beidzot Eilīna ieguvusi savu vietu blakus tam, kura dēļ tik daudz cietusi, uz kuru likusi visas savas cerības, visu, kas viņai bijis, — lai pazaudētu. Un viņa, Berenika, šķietami laimējusi šai spēlē, bet tikai uz laiku, — viņa tāpat cietusi un tāpat zaudējusi.

Tā Berenika stāvēja pārdomās, lūkodamās uz Kūpervuda pēdējo dusas vietu, un viņai likās, ka tā atkal dzird garīdznieka skanīgo balsi teicam kapa runu:

«Un tu aiznes tos projām kā ūdens plūdi; tie ir kā ēna, kā zāle, kas no rīta izaug, dienu uzzied un zaļo, bet vakarā tiek nopļauta, savīst un nokalst.»

Bet tagad Berenika vairs nedomāja par nāvi tā, kā bija domājusi pirms braukšanas uz Indiju. Tur uz nāvi lūkojas kā uz dzīves turpinājumu un vienas materiālas formas sairšanā redz pāreju uz citas rašanos. «Mēs nekad nedzimstam un nekad nemirstam,» tā māca indiešu gudrība.

Un, likdama ziedus bronzas urnā uz mauzoleja pakāpēm Berenika domāja: nu Kūpervudam vajadzētu to zināt, ja tas viņam agrāk bijis slēpts, ka viņa skaistuma dievināšana un meklēšana visos veidos, it īpaši sievietē, ir tikai tieksme tuvoties augstākajam pirmsākumam, saskatīt Brahmas seju aiz plīvura. Cik labi, ja viņš būtu pievieaojies šiem uzskatiem, kamēr vēl viņi abi bija kopā. Un viņa atsauca atmiņā vārdus:

Iegremdējies Brahmā,

Uzveiksi pasauli visu.

Vienmēr te, dzīvs starp dzīviem,

Brahma pastāv viens vienīgs,

Nemainīgs, ļaunuma neskarts.

Kur patvērums cits mums bez viņa?

Un ko guru sacīja par žēlsirdību? «Esi pateicīga par iespēju dot kaut ko savam tuvākajam. Priecājies, ka tavā ceļā pagadījies trūkumcietējs, jo, palīdzot tam, tu palīdzi sev. Vai tad visums neesi tu pati? Ja trūkumcietējs tuvojas tavām durvīm, izej tam pretī, jo tu sastapsi pati sevi.»

Bet ja atceras, — kādu vietu žēlsirdība ieņēmusi viņas dzīvē? Ar ko viņa jel reizi palīdzējusi citiem? Ko viņa vispār darījusi, lai attaisnotu savas tiesības uz pastāvēšanu? Jā, Kūpervuds, — viņš ne tikai bija iecerējis uzcelt slimnīcu trūcīgajiem, bet arī darījis visu, ko spējis, lai realizētu savu nodomu, kaut viņa plāni arī bija sabrukuši. Bet viņa — vai viņai radusies kaut reizi vēlēšanās palīdzēt trūkumcietējiem? Nē, tādu gadījumu viņa neatceras. Visa viņas dzīve, izņemot dažus pēdējos gadus, bija ziedota cīņai par stāvokli sabiedrība, aizritējusi alkās pēc izpriecām. Bet nu viņa zina: cilvēkam jādzīvo ne tikai sevis dēļ vien — tam jācenšas atnest labumu daudziem, jo daudzu vajadzības ir nesalīdzināmi svarīgākas par to nedaudzo (pie kuriem pieder arī viņa) tukšo godkāri un labklājību. Bet ko viņa var darīt, lai palīdzētu?

Un piepeši viņa atkal iedomājās slimnīcu, kuru bija gribējis uzcelt Kūpervuds. Kāpēc lai viņa pati nestātos pie šāda darba? Kūpervuds taču atstājis viņai prāvu īpašumu, skaistu namu, pilnu ar dārgiem un vērtīgiem mākslas priekšmetiem. Par to var ieņemt krietnu summu; kopā ar kapitālu, kas viņai tagad pieder, sākumam pilnīgi, pietiks. Un varbūt viņai izdosies ierosināt arī citus. Dr. Džeimss noteikti neatsacīsies palīdzēt.

Kas tā par brīnišķīgu domu!

PIELIKUMS

Iepriekšējā nodaļa ir pēdējā, kuru uzrakstījis Teodors Dreizers pirms savas nāves 1945. gada 28. decembrī. Tomēr vēl saglabājušās piezīmes nākamajai nodaļai un noslēgumam visām trim grāmatām — «Finansistam», «Titānam» un «Stoiķim». Šo noslēgumu, kā norāda misis Dreizere, rakstnieks iecerējis monologa veidā, lai lasītājam nepaliktu vairs ne mazāko šaubu par to, kā Dreizers saprot dzīvi, ko domā par spēku un vājumu, bagātību un nabadzību, labu un ļaunu.

Šo pēdējo nodaļu pēc rakstnieka atstātajām piezīmēm sagatavojusi iespiešanai Teodora Dreizera sieva.

Atgriezdamās karietē no Grīnvudas kapsētas, Berenika prātoja, kā ierīkot slimnīcu; viņa saprata, ka uzdevums nav viegls, te ir daudz praktiskas un tīri tehniskas dabas grūtību; nepieciešams atrast speciālistus, kuriem ir pietiekami daudz zināšanu un pieredzes, kuri spēj pareizi organizēt un ievest sliedēs šo lielo pasākumu; jāpievelk turīgi cilvēki, kuriem tai pašā laikā nav sveša labdarība. Var pārdot namu Parka avēnijā ar visu iekārtu, — tas dos vismaz četrsimt tūkstošus dolāru. Viņa pievienos pusi sava īpašuma, bet ar visu to labi ja pietiks sākumam. Dr. Džeimss, protams, ir pats piemērotākais cilvēks galvenā ārsta un direktora postenim, bet vai viņa pratīs to piesaistīt? Dienu pēc dienas Berenika lauzīja galvu un rēķināja, kā labāk stāties pie darba; un tad viņa atkal sastapās ar doktoru Džeimsu — viņš uzaicināja to braukt uz Īstsaīdu un paskatīties pašas drausmīgākās Ņujorkas nomales.

Berenikai, kura jaunībā ne reizi nebija ielūkojusies šais Ņujorkas kvartālos, pašā nabadzības un trūkuma centrā, šis pirmais Īstsaīdas apmeklējums bija īsta sāpīga atklājuma diena. Māte aizvien bija gādīgi sargājusi viņu no saskaršanās ar nežēlīgo īstenību līdz tam liktenīgajam vakaram, kad kāda lielākā Ņujorkas hoteļa restorānā Berenika ar kaunu un šausmām uzzināja, ka viņas mātes, Luisvilas iemītnieces Hetijas Staras, pagātne nebūt nav nevainojama (par to, visiem dzirdot, pavēstīja kāds iedzēries džentlmenis); tad viņa pirmo reizi nojauta, ko nozīmē būt izstumtai no sabiedrības.

Bet nu tas viss bija tālu aiz muguras. Berenika bija izdarījusi vērtību pārvērtējumu, un viņas uzskati krasi mainījušies. Viņas kādreizējās godkārās dziņas tagad likās tukša, nevērtīga čaula. Indijas apceļojums bija modinājis vēlēšanos dziļāk ieraudzīties dzīvē, paskatīties, kādi tad ir tie spēki, kuri virza dzīvi, un pacensties izpētīt tos; agrāk tas viss bija šķitis tāls. Nu viņa vairs necentās ieņemt paliekošu stāvokli augstākajā sabiedrībā, viņā brieda vēlēšanās kļūt noderīgai cilvēkiem.

Un tā viņa nokļuva kopā ar doktoru Džeimsu pilsētas nomales dzīvojamās mājās; Džeimsam te viss bija pazīstams, toties Berenika bija satriekta, viņai uzmācās nelabums. Kāda netīrība, kāda smirdoņa! Gultu nav, cilvēki guļ tieši uz grīdas, uz rupjiem maisiem ar salmu cisām, dienu tos samet kaudzē kaktā. Divās šaurās migās mitinās seši pieaugušie un septiņi bērni. Logu nav, sienās rēgojas caurumi, pa tiem plūst iekšā smirdīgs gaiss, droši vien te netrūkst arī žurku.

Beidzot viņi izgāja uz ielas, ar pilnu krūti ieelpoja svaigo gaisu, un Berenika sacīja Džeimsam, ka viņa noteikti grib celt slimnīcu, kuru iecerējis Kūpervuds. Vajag taču palīdzēt nelaimīgajiem, pamestajiem bērniem, tādiem, kādus viņi nupat redzējuši! Viņa ar prieku ziedos šim nolūkam pusi sava īpašuma.

Dr. Džeimss bija dziļi aizkustināts, tikai tagad viņš saprata, kāda liela pārmaiņa notikusi ar Bereniku tais gados, kurus tā pavadījusi ārpus Amerikas. Bet Berenika, nojauzdama, ka Džeimss atbalsta tās nodomu, apjautājās, vai viņš nepalīdzētu savākt vajadzīgo summu un ieņemt galvenā ārsta posteni. Džeimss sen zināja, cik ļoti Bronksā vajadzīga slimnīca, bez tam vadīt tādu iestādi bija viņa sens sapnis, tāpēc viņš ar prieku deva savu piekrišanu.

Pēc sešiem gadiem sapnis kļuva par īstenību: doktors Džeimss bija jaunās slimnīcas direktors. Berenika bija beigusi medicīnas māsu kursus; pārsteigta viņa atklāja, ka tai piemīt dziļš mātes instinkts, līdz šim neizmantots. Viņa mīlēja bērnus un tāpēc uzņēmās bērnu nodaļas vadīšanu. Dažkārt pat Džeimss pabrīnījās, redzot, cik nenogurstoši, ar kādu maigumu viņa gādā par nožēlojamajiem, pamestajiem mazuļiem. Bērni juta viņas sirsnību un savukārt pieķērās viņai.

Nodaļā bija iekļuvuši divi mazi akli bērni. Abi bija akli kopš dzimšanas. Trauslajai gaišmatei meitenei, Patrīcijai, bija tikai pieci gadi, tās māte pelnīja savu maizi smagā darbā un nevarēja veltīt pietiekami uzmanības bērnam; stundām ilgi meitenīte sēdēja kaktiņā un, dabiski, bija atpalikusi attīstībā. Bez tam māte, juzdamās bez vainas vainīga, it kā vairījās no mazās kroplītes. Berenika, nejauši atradusi šo smilšu graudiņu, tik vientuļu bezgalīgajā cilvēku jūrā, karsti iemīlēja mazo aklo bērnu un visiem spēkiem pūlējās tam palīdzēt; viņa mācīja Patrīcijai visādas rotaļas, starp citu, vizināties no kalniņa bērnu rotaļu laukumā. Kādu prieku sagādāja aklajam bērnam šī vienkāršā rotaļa! Meitene bija gatava bez gala laisties no kalna lejā, tas viņai nekad neapnika, un bērna sejiņa staroja priekā: beidzot viņa spēj kaut ko darīt pati!

Nodaļā bija vēl kāds zēns, arī apmēram piecus gadus vecs, vārdā Dēvids, akls kopš dzimšanas. Viņš bija laimīgāks: viņa māte, saprātīga sieviete, viņu ļoti mīlēja, pūlējās būt vērīga pret zēnu, tāpēc viņš bija daudz attīstītāks par Patrīciju. Berenika iemācīja zēnu rāpties kokos, un viņš mēdza uzrāpties kādā augstākā zarā un, pievērsis saulei vājo, izteiksmīgo seju, kā to parasti dara akli bērni, šūpodams galvu, dziedāja «Saulei rietot». Kādreiz Džeimss, iedams gar plato logu, aiz kura atradās bērnu rotaļu laukums, ieraudzīja Bereniku bērnu vidū un apstājās paskatīties uz viņu. Berenikas seja bija mierīga un priecīga, — gādāt par bērniem bija viņai laime. Garām gāja vecākā māsa mis Sleitere, un doktors uzrunāja viņu. Abi bija vienisprātis, ka Berenika pārsniegusi visu, kas no tās gaidīts, un pelnījusi vislielāko uzslavu un pateicību. Tovakar, kad Berenika dzīrās doties uz mājām, mis Sleitere un Džeimss atkārtoja viņai to: viņa tik daudz darot bērnu labā, slimnīcā visi viņu augsti vērtējot un mīlot. Berenika ar smaidu pateicās: viņa esot tik laimīga, ka varot kaut mazliet atvieglināt nelaimīgo bērnu likteni!

Tomēr, dodamās mājup uz savu pieticīgo dzīvokli, Berenika neviļus iegrima domās par to, cik niecīga viņas līdzdalība plašās pasaules panorāmā. Ko nozīmē cilvēka labsirdības puteklītis nepārredzamajā trūkumā un izmisuma jūrā? Viņai atausa atmiņā nelaimīgie izsalkušie bērni Indijā — kādas cietēju sejas tiem bija! Un kādu nežēlību, kādu vienaldzību un nevērību parāda to sūrajam liktenim visa pasaule!

«Kas ir šī pasaule?» viņa sev jautāja. «Vai patiešām miljoniem sīku būtņu nāk pasaulē tikai ciest mokas un pazemojumu, mirt, nabadzības, bada un trūkuma nomākti?» Tiesa, beidzot arī viņa sākusi kaut ko darīt, lai atvieglotu to nedaudzo bērnu likteni, kuriem laimējies nokļūt viņas slimnīcā. Bet kā tad pārējie, neskaitāmie tūkstoši, — visus nav iespējams uzņemt! Kas notiks ar tiem? Visa viņas palīdzība ir tikai piliens jūrā. Viens vienīgs piliens!

Berenika domās pakavējās pagātnē. Viņa atcerējās Kūpervudu un to lomu, kāda pašai bijusi viņa dzīvē. Cik neatlaidīgi, cik dedzīgi viņš bija cīnījies gadiem ilgi, lauzdams sev ceļu. Un iznākums? Cīņa par bagātību, varu, greznumu, iespaidu, stāvokli sabiedrībā! Kas bija noticis ar visiem viņa nodomiem un tieksmēm, kuras nebija devušas tam rniera un dzinušas viņu mūžīgi uz priekšu? Cik tālu viņa tagad no visa tā, lai gan pagājuši tikai kādi desmit gadi! Cik pēkšņi atklājusies viņai dzīves nesaudzīgā patiesība! Viņa taču vienmēr bija dzīvojusi, nepazīdama rūpju un raižu, pārticībā un pārpilnībā, ko pat varbūt nebūtu pratusi novērtēt, ja gadījums nebūtu viņu novedis tālajā Indijā, kur ik uz soļa brēcoši pretstati plosīja viņas jūtas, — pretstati, no kuriem nebija iespējams izbēgt.

Tur viņai pirmo reizi bija ataususi garīgās atmodas blāzma, kas nu viņai palīdzēja visu redzēt skaidrākā gaismā. Viņai jāiet tālāk, jāaug, tā viņa domāja, jāiegūst, ja iespējams, patiesa un dziļa dzīves jēgas izpratne, jāaptver, cik svarīgs dzīves veidošanā ir cilvēka gars.

Piezīmes

[

←1

]

«Brownstone front» (angl.) — brūnas krāsas mūra nami trūcīgiem īrniekiem. (Tulk.)

[

←2

]

Sole (angl.) — sola, sālsūdeņu zivs, tā saucamā «jūras mēle». (Tulk.)

[

←3

]

Monuments — kolonna, uzcelta Londonā (1671—1677) pēc 1666. gada ugunsgrēka, kas iznīcināja lielāko daļu pilsētas. (Tulk.)

[

←4

]

Nonkonformisti — protestantu sekta Anglijā. (Tulk.)

[

←5

]

Oro del Oro (spān.) — zelts no zelta, resp. labākais no labākajiem. (Tulk.)

[

←6

]

Čosers (Chaucer), Džefrijs — angļu rakstnieks, «Kenterberijas stāstu» autors; miris ap 1400. g. (Tulk.)

[

←7

]

Rufus — Sarkanmatis, Anglijas karaļa Viljama II palama; de Montforts — angļu apakšpalātas dibinātājs; Tailers — plašas angļu zemnieku sacelšanās (1381) vadonis. (Tulk.)

[

←8

]

Henrijs IV — Anglijas karalis (1367—1413), vajāja zemnieku un sīkburžuāzijas demokrātisko kustību, izdeva likumu par ķeceru dedzināšanu; arhibīskaps Lods (1573—1645) — galvenais karaļa padomnieks baznīcas lietās, Kenterberijas arhibīskaps; tā dēvētās Lielās angļu revolūcijas (1640—1660) laikā parlaments sodīja viņu ar nāvi; Tomass Bekets (1118—1170) — Kenterberijas arhibīskaps, aizstāvēja pāvesta viedokli, ka baznīca neatkarīga no valsts; nogalināts pēc Anglijas karaļa Hemija II pavēles. (Tulk.)

[

←9

]

Romnejs (Romney), Džordžs (1734—1802) — slavens angļu portretists, atstājis ap 2000 portretu; Gensboro (Gainsborough), Tomass (1727—1788) — slavens angļu portretists un peizāžists. (Tulk.)

[

←10

]

Heti — pēc asīriešu un ēģiptiešu rakstiem un Bībeles — visas ciltis, kas apdzīvojušas Mazāzijas vidienu un austrumus, sākot ar 3000. gadu līdz mūsu ērai. (Tulk.)

[

←11

]

Veni, vidi, vici! (latīņu vai.) — Ierados, ieraudzīju, uzvarēju! (Tulk.)

[

←12

]

Šķiet, autors domājis Musorgska «Izstādes gleznas». (Tulk.)

[

←13

]

In loco parentis (latīņu val.) — tēva vietā. (Tulk.)

[

←14

]

Pateicos jums, kungi (fr.). (Tulk.)

[

←15

]

Bhagavad Gita – filozofiska poēma, ietilpst senindiešu eposā Mahābharāta. (Tulk.)

[

←16

]

Guru (ind.) — skolotājs, mācītājs. (Tulk.)

[

←17

]

Upanišada — tā vēdu dala, kura sastopami pirmie indiešu reliģijas sistematizācijas pamati. (Tulk.)

[

←18

]

Maja (ind.) — māņi, ilūzija; indiešu mitoloģijā — pasaules māte. (Tulk.)

Content

Dreizers Teodors Stoiķis

I NODAĻA

II NODAĻA

III NODAĻA

IV NODAĻA

V NODAĻA

VI NODAĻA

VII NODAĻA

VIII NODAĻA

IX NODAĻA

X NODAĻA

XI NODAĻA

XII NODAĻA

XIII NODAĻA

XIV NODAĻA

XV NODAĻA

XVI NODAĻA

XVII NODAĻA

XVIII NODAĻA

XIX NODAĻA

XX NODAĻA

XXI NODAĻA

XXII NODAĻA

XXIII NODAĻA

XXIV NODAĻA

XXV NODAĻA

XXVI NODAĻA

XXVII NODAĻA

XXVIII NODAĻA

XXIX NODAĻA

XXX NODAĻA

XXXI NODAĻA

XXXII NODAĻA

XXXIII NODAĻA

XXXIV NODAĻA

XXXV NODAĻA

XXXVI NODAĻA

XXXVII NODAĻA

XXXVIII NODAĻA

XXXIX NODAĻA

XL NODAĻA

XLI NODAĻA

XLII NODAĻA

XLIII NODAĻA

XLIV NODAĻA

XLV NODAĻA

XLVI NODAĻA

XLVII NODAĻA

XLVIII NODAĻA

XLIX NODAĻA

L NODAĻA

LI NODAĻA

LII NODAĻA

LIII NODAĻA

LIV NODAĻA

LV NODAĻA

LVI NODAĻA

LVII NODAĻA

LVIII NODAĻA

LIX NODAĻA

LX NODAĻA

LXI NODAĻA

LXII NODAĻA

LXIII NODAĻA

LXIV NODAĻA

LXV NODAĻA

LXVI NODAĻA

LXVII NODAĻA

LXVIII NODAĻA

LXIX NODAĻA

LXX NODAĻA

LXXI NODAĻA

LXXII NODAĻA

LXXIII NODAĻA

LXXIV NODAĻA

LXXV NODAĻA

LXXVI NODAĻA

LXXVII NODAĻA

LXXVIII NODAĻA

LXXIX NODAĻA

PIELIKUMS