Eko Umberto

Bodolīno

Umberto Eko

Bodolīno

1 Bodolīno sāk rakstīt

Ratispone Anno Dommini Domini mense decembri mclw kronica Baudolini cognomento de Aulario

es Boddolyno daehls tam Galliando no Aulari saimes ar galwu itt laues swearam allelujah laid tentzinaatz yrr Kunx kas laidd man atlahgadih tos graehkus

esmu darriys sawas tziiwoschanas leelahku sagglja darbu aistuo es pajeemu nua weenas bisho pyskupa Ottona lahdes daudsas lappas kattras rassi irr peederihgas keissera rakstu=sinnahtaahjeems und es taahms wissahms burtthus nuokasschaiu tikkai ween pallikahs kur nuost nhe gaahya und tagadiit man jir dautc pergamentum kur warru rakstyt wissu khuo es gribbu burthuos liktu und tas irr sawu hronica jepschu es lingua latina rakstiit nhe mahku

rassi peetz atklahs lappas pazuduschas und kahds truoksnis tad nahks bet jaschu wisi duomahs ka tuo darrihjis kahdz romas pyskupa gluhnja kattars gribbe liaunu keisseram fredericum

bett kasszi winnjeems wiseems yr wiana alga aistuo cantzeleyaah jau rakksta wissu arrihg tuo kuo ne wajjaga un kattars scbiis lappas raddihs tikk niospliawsees nhe zinnis licksses

ncнpнt prologus de duabus cнvнlнtatнbus hнstorнae AD mcxlннн conscript

saepe multumque volvendo mecum de rerum temporalнum motu ancнpнtq

te irr rindas nuo eepreekschu burthems kuo es ne warrecyu labbi nuotihriht und man tuos jaatstaah

ja winnji pehtz schiis lappas usees pehtz es tahs buhschu rakstihyis te ne neeka ne saprattiis neweens keisserja rakkstu=sinnatais aistuo sche irr walluoda kaadu runnaiam tikkai mees fra Fraskkettaa un ne weens taadu nekad nau rakstihyis

tahdu waluodu neweans ne sapruota tahpetz winni uzminnehs ka tua ess esmu rakstihyis wissi sacka muhs Frasskettab runnahyjam waluodu kattra паиchristiiga waluoda nu man schiis lappas labbi jahpaglabba

juppiswinnj ceek smakks darbs irr rakstihschana man iau sahpe wisi pirrksthi

es iau nuo masahms bearna deenams setzu wissus wahrdus kuo tzitu teiktus tzirdehyu mans taews Galljaudo allaschinj saka ka tah druohschi esuota Roboreto sweatas mariae welte tah es wissu tzirdeehtu pakalj satziju itt ta mana waluoda buhtama waj runnattajs nuo Terrdonas wai nuo Gawi nahtzis und sapprattu patt kattri nuo Mediolanum nahza kur winnyeju waluodu ne sunnji ne sappruot und kadda es redzcehju pirmos wahtzus kattri lentza Terdonu wissi Toнsche und dusmahs runnahja un tejze rousz un min got und pehz pus=deenas arrig es tejzu raus und Maigot und winni man teitze Kнnt eji un sammekleh weena skaista Frouwetadd meehs ar winnju darrisime zhwiks zhwaaks un ne leezees sinnahti waj winnja tuo tihkuo tu tikkai mummis sakki kur winna irr mees paschi winju weetah tzeeschi tureet mahtzehsime

kasgi irr frouwe es iautaayu und wini teitza weena domina jebbe weena seewa du verstan und rahdiya it kah leelus puppus und teitza te pilsahtu lentzuoti mumms seewischku maz yr bet tahs Terdonas seewas ais muhriams slepjas kadda mes winnjahms klaatu tiksim tadda winjas waelnu redtzehs bet taahs seewas kattras ahra palikuschahs wissas muhsu wajrahs und schje sahka lahdetees und lammattees ka man tirrpas skreya

juhs suhda wahtzi es teems sacku nej es iums Frouwe rahdischu nej kuo teikschu ne esmu nekahts speegs sittait sew duhrreh wajta jumis ruoku паи

sauliht baltuo schee mani tejju wai nuomaittahya

nuomaittahya lattihniskah walluodaa irr necabant bet es iau latihnisku waluodu rakstiht ne mahku паиtah ka es latihnisku ne

sappruotu aistuo ka es iamahtzihyuos lassyt weenah librum latinum un kadda ar mannim lattihnisku walluodu runnah es wissu sapruotu bet rackstit gan ne mahku juo ne sinnu kaa werba rakstahmi

tah es nekadd ne sinnu waj jaaraksta equus waj equum un allszcb kljuhduos jepscbu pee mumms sirgs weenmer irr sirgs und es ne kljuuduos tuo satciidams bet neweens ne rakksta sirrgs aistuo ka ne raksta nekkuo und pat lassiit ne burta ne mahka

bet tuo reisi es tikku sweiks un waesels pruom un wahtzi man ne pirrksta ne peeduhra juo tuo paschu brihdi steigti atsasteidtza milites kattri sautza eesime eesime attkal usbruckti und tadda sahkahs tahds truoksnis und trackums ka es wairs ne neeka ne sappratu un raiti wihri ar schkydahm und brunniahm jahja un kahju=karjawihri skreeti skrehja ar labbardahms ahwahms und suobineems und paupenes rihbehti ribbeya und taures speedza un tzitti wihri stuhma nuo kuoka darrihtus juo augstus tuornjus rattuos liektus und taijuos by sakkahpusschi wel tzitti ar schauyameems luokeems un lingahms und tziti nessa kahpnes und teems wirrsan gahsteesi gahsahs tick dautz bultu itt debbessu krussa un tzitti akal metta ackminnjus ar tahdu kah leelu karruoti un tee akminnji kuo terdoneescbi metta man pahri galwu skrehya kas tas by par dizhu kautinju!

und es apaksch kruhma tuppus tuppeyu diwi stunndi wis satziidams sweata iaunawa glabbi manni und palihtzi und tadda wis nuorimma un man garahmi skrehja wihri no Pappiyas und sautza ka esoti kahwuschi tick dautzus terdoneeschus ka assinis pluhduschas it kah Tannaro uppe un wingi by juo priatzihgi satzihdammi ka nu terdoneeschi sinnahs ka jahbeedruoyas ar milahneescheems.

und tad greesahs atpackalj arrig wahtzi kattri man Frouwe by prassiyuschi tikk winnu by mazahk ne kah pirmahk aistuo ka arrig terdoneesschi ne bya ne kahdi gaudenji und tadd es seu teitzu ka labbahk behgti

und es gahju gahyu lidc nuogahju mahjah und by iau tejju citz rihtz un es stastihju wissu sauam tehwam Galljaudo und winsch man teitza labbi labbi leen tick kur kungi kauias gan patz dabuhsi kahdu bulltu packaljah kuo tu bahsees pee teem karria=kungeems laidd winni karro bet mums jahgahdaa par sawaam guowihms mees essam nuopeetni laudis ne kah tas Fredericus kas nahk und eet bet gudraaks ne tuop

bet Terdonna tuo reisi well ne kritta winji eejehma tikkai tzeernu bet pillseatu ne und tah buhtu gahyis wel ilgu laiku ta ka peenahktu galls manai hronikkai bet terdonneescheems aptruhka wuhdens und winji ne gribbeya tdzerti sawus miisalus bet labahki teitza Frederikkam buht klaussihgi und winsch teems liahwa nahkt ahra nuo pillseatas bet pillseatu nuodetzinahya und nuopuostihja jepschu tuo wissu liaunu darrihja wihri nuo Pappiyas kattri us terdoneescheems liaonu prahtu turra tah iau tick wahtzi weens uotru mihleh und kuopus turrahs bet pee mumsya eerauga kahdu nuo kaiminju ceema jau pee rihkles klahtu kjerrtees gribbe

bet taggadda es staastihsehu tahlahki sawwu hronicku par tuo kah es klejjuoyu pa meszhu Frasskettaa ihpaschi kadda irr miggla tikk beesa ka pat sawa degguna gallu retzehti ne warri und wissahdas ne rettzehtas leetas parahdahs peepezhi atzu priakschah kah swehti nuoredtzehyumi kah man tuo reisi kadd es retzehju weenradtzi un tzittu reisi kadd es redeehju Sweatu Boddolihno kas ar manim runnahja un teica ack tu maukas beahrns tu nonahksi elleh und tah winsch teitza delj tah kah es weenradtzi biyu meddiyis und wissi sinna kah weenradschi meddiyami wayagga nuolickt pee kuoka jaunu meitu kas wehl schkysta irr und tas swehrs saokstihs jaunuwes smarschu und nahks und likks sawu galwu winias klehpih und tah es pasautzu Nenu nua be Bergolio kattra ar sawu teawu by atnahkuse pee manna teawa gouwi pirkt und es winniai teitzu eesime us meszu un nuomedysime weenradsi und tadd es winju seedinnahyu sem kuoka aistuo biyu druosch ka winna ir skaidra jaunuwe und es winjai teitzu sehdi nu rahma und eeplet kahyas laidd tas swears sinna kur sawu galwu lickti und winja prasa kuogi man plest und es teitzu te redsi schaya weetah te pappleti platahki und es winjai peeskahruos und winia sahka kleegt kah kaunama kasa und es wairs nhe kuo redsehyu ne kuo dsirrdehyu tas man by kah apocalypsin und pehz winna wairs ne biya skaidra jaunuwe und tadda winja teitza sweata deews mahminja kuo nu darrihsime weenradsis wairs pee mannim nahkti negribbehs und tadd es isdsirdehju itt ballsi nuo debbessu kas man teitza ka es patz esuots weenradsis qui tollit peccata mundis und es lakstihju pa kruhmeem un preekah sautzu waee waee aistuo biyu liigsmihgaks par ihstu weenradsi und sawwu raggu es jaunuwei klehpii biyu licis und tapehtz sweats Bodolihno mani sauca maukas dealu bet wealahki winns man atlahgadija scho greaku und es winu redsehju wel trysas reises nuokrehslih und miglah bet saules gaischumah winsch gan man ne rahdiyahs

tatschu kadda es stahstihju sawam teawam Galjaudo ka esmu redseejis swetu Bodoliino winnsch man trihs desmitus reiszu sitta ar kuoku pa pauri satsihdams ack kunx par kahdeems greakeems taisni man tu dewi dealu kas sweatuos nuoreds bet gouwi slaukt ne mahk waj laidd nuosittu winu ar schuo kuoku waj laidd atduodu winju teems weereems kas tirguos ais=juhras pehrtigkes dantzina und arrig mana mihlia mahte kleedsa ak tu elles bihstaklis slaistz und blanduonya kuogi esmu liaunu darriyuse ka deews man ar manu deahlu atdarra un sweatos leek schim redsehti bet mans teaws Galiaudo teitsa паиteesa ka winnsch sweatus reds schis irr liaunahks mellis par iuhdu und stahsta pasakkas juo darbu darrihti negribbe

es stahstu wissu bes kah saprasti ne warrehtu kas gadihias tuo wakkaru kadda miglu ar nasi greest warrehja und bijja sulu mehnessis bet pee mumis migla irr pat wassarah und kas naw scheitan dsimis tas mahldahs und tzeliu nuosaudeh und tahdam waiagga laidd kahds sweatais jemm sirrgu ais eemaukteems und raugi tah es gahyu und peepeschi redsehju leelu kungu sirgah sehdoschu zaur zaurehm nuo dselsehm

kunks by nuo dselsehm ne sirrgs und ar tahdu suobinu it dizscham waldineekam

und es leelahs bailehs schkittu paschu sweatu bodolyno redsuoti kas mani nu us elli weddihs bet winsch man teitca kleнne kнnt bнtte und es tuliht sappratu ka tas irr weens watzu kungs kas pa miglu mezscha nuoklihdis und sawwus beedrus atrasti ne warre und by iau tumsa uskrituse und winsch man rahdiya weenu naudas gabbalu un preetzahyahs kadd es winniam wahtsisku waluodu atbildehju und teitcu ja tu kunx tah taisni jahsi tadda nuonahksi purwah skaidrs kah deena

man ne wayadseya teikt skaidrs kah deena kad miglu warrehya ar nasi greest bet winsch saprata

es winnam teitzu gan wahtzi nahk nuo semmes kur allaszh ir pawassara und jaschu seed pat sitrona=kuoki bet te pee mumis Paleyah irr migla und miglah staigah liauni wihri kattri irr masdealu masdeali teems arahbereems kattrus Leelais Kahrlis sakahwa und ee nuo teesas irr liauni liaudis und sagglji und laupihtaahyi und kreetnam tzelja wihram tee sirgu atjemm und paschu nuokauy tapehts labbahki nahzeeti kunx us mana teawa Galiaudo mahju kurr buhs skutuls karstas puttras und seena klehpis puhneh gulehschannai bet rytu pee gaismas es iums tzeliu rahdihschu ja iums wel buhs tas naudasgabbals pald tentzinaahti tentzinahsim aistuo esam nabbaga liaudis bet guodihgi

taa es winnu aisweddu pee sawa teawa Galjaudo kas sahka kleegt ack tu sittams mulkgis un tukschgalwis kuogi tu teitzi swescham wihram mannu wahrdu kuogi tu sinni par swescheems liaudihms jaschu winnsch irr nuo Monferrahtas leelakunga wassalliams und taggad tas man prassihs desmittu teesu mettecklus nuo wisseems sch par tukscheneekeems und winnsch iau twehre nuhju

bet es teitzu schis irr watzu kunx ne Monferratas und winsch teitza ka tas wel juo launahki bet tadd es winam pateitzu par naudas gabbalu und winnsch nuorimma aistuo mehs te Marengo pusseh esam teepihgi itt awini tatschu gudri itt sirrgs und mans tews sapratta warruots labbu guht und teitsa tu deals prouti wissas walluodas runnaht tadda nu sacki winiam schuo

ka esam nabbaga liaudis bet guodihgi

tuo es winiam iau patz teitsu

nekkas sakki wehl weenu reisi und sacki tentzinaahti  tentzinahm par tuo naudas gabbalu bet duosime arrig sirrgam seena und pee puttras skuttula klahtu wehl gabbalu seera un gabbalu maises und kruhku labba wihna und ka gulleht winsch warrehs pee paschas ugguns weetas kurr tu guli bet tu schuo nakkti gullehsi stallih und laidd winsch man tuo naudas gabbalu atzihs rahda aistuo es gribbu weenu Tscke Dschenowas solidu und tadda winnsch buhs itt weens nuo muusu saimes kurr pee mums Marengo weesis irr sweats

kunks teitza ha ha ius gan labbi mahkat tirguotees bet tirrgus ir tirgus es iums duoschu diwus naudasgabbalus bet tu man ne prassi Dschenowas solidu juo par weenu Dschenowas solidu es seu kaufo wissu juusu buhdu ar wisseems luopeems bet tu jemm schuo und klusse juo tu wisteek pelnummu guhsti und mans teaws klusseya und pajehme abbi naudas gabali kuo kunx us galda nuometta aistuo mehs te Marengo pusseh esam teepihgi tatschu gudri und tadda winnsch (kunx) ehde itt wilks wai itt diwi (wilki) peetz mans teaws un mahte jau gahja guilt wissu deenu mugguru luotzihyuschi kamehr es pa Frasketas mezscheems kleyuoyu und herre man teitza wihns ire labbs bet kammehr es te dserriu wehl kahdu brihdi tu sehdees man blakku und sakki kнnt kaa gan tu tick labbi muhsu walluodu runnah

ad petнt нonem tuam frater Ysнngrнne carнssнrne prнrnos lнbros chronнcae meae mнssur ne humante pravнtate

arrig te ne warreyu nuokasschaht

taggad stahstihschu tahlyaki tah wakkara hronicku kadd wahtzu kungs gribbehja sinnaht kaa gan es tick labbi winnia walluodu runnahyu und es teitzu man dahwanas us walluodahms esuotas it sweateems appostoleems und dahwanas us nuoredsehyumeems itt sweatahms iaunuwehms tapehtz es eyu pa mezschu un redsu sweatuo Bodolino jahsehus jahjam us weenradscha kas irr wiszaur balts itt peens und tam ir wihts rags taisni turr kurr mums ir deguns

bet sirrgeems und weenradscheems jaw nau degguna tzitahdin teems buhtu arri bahrda kah tam kungam kam tah by skaista und sarrkanna itt iauns uarria puods bet tziteems watzeems biyu redsehyis tseltahnu bahrdu und mattus pat aussyse

und winnsch man teitza tu jaschu sautz par weenradsi tuo sweahru Monokeros bet kurgi tu ussinnahji ka passauleh irr weenradshi und es winniam sakku isslassiyu weenah grahmattah kas by weentulam muhkam jebbe eremihtam te Fraskettah und winnsch eeplehte atzis itt puhtze und teitza waigi tu mahki arrig lassiht

Deewinnj baltais es winniam sakku kaa nu ne taggad es iums tuo historia isstahstijschu

schih historia by tahda ka netahlju nuo mezscha tsywuoja weens sweats weentuls wihrs und liaudis winniam reisahm nessa kahdu wistu wai truschi bet winnsch tick sehszch und pahtarrus skaita pee rakstytas grahmattas und kadd Zilwaeki garraam jeet sitt seu pee kruhschu ar akminni bet es sinnu ka winnsch irr krahpneex aistuo sitt ar parastu semmes kuckursni und winniam ne mas ne sahpe und weenu deenu winnyam by atnessuschi diwus pautus und kammehr winnsch lassihja es doumahyu dallihsime labbi und christihgi weenu pautu manu bet outeru teu gan winnsch mani ne redsehs bet es ne sinnu kah mani samannihja winjsch tatschu lassiha bet grahba manni ais drahnu und es winniam sacku diwiserunt westimenta mea un winjsch sahka smeetees und teitza tu esi gudrs beahrns nahzi schurpu kattru deenu es teu mahtzihschu lassyt

tah winjsch man eemahtzihya burtus lassiht und mahtzihdams plikius ne taupihya bet pehtz kadd biyahm drauguos winnsch sahka teikt zeek skaists puisis zeek daila galwa ar krehpehm kah lauwes swearam rahdi man sawas stipras ruokkas und rahdi kahdas ir tawas kruhtis und es peeskarschos turr kurr teu sahkas kahjas juo gribbu redseht ar esi weaseals tadda es saprattu kuo winnsch kahro und gahsu winniam ar tzelli pa pauteems und winnsch samettahs dewinniuos lihkumuos saukdams wealns wealns nu es eeschu pee Marengo liaudihm und satsihschu tewi wealna apsehstu und winni teui ugunihse dzihwu sadedsinnahs bet es sakku labbi es pirmahk paguhschu satsiht retszehju tewi ragganu pischam und gan winni sinnahs kattars nuo muhsu ir wealna apsehsts und tadda winnsch teitza rimstees es tuo tick smeeklam satsihyu gribbehdams sinnaht waj tu deewu kungu bihstees natzi rihtu atkal und es teu mahtzihschu rakstiht juo tew jahsinna ka lassihti irr weegli skatees tick und kustinni luhpas bet grahmatah rakstuot tew wayaga baltu lappu und blacku und rakstahmus=rihkus und kas alba pratalia arabat et nigrum semen seminabat tah winsch par balteems laukeems und maelneems burteems runnaya latihnisku walluodu aistuo allaszh latihnisku runnaya

bet es winniam teitcu ka man labbi irr lassiht mahtzihtam und lassihdams zilwaeks ussina kuo naw sinnayis bet rakstihdams tike raksta kuo iau sinnayis und es labbahki palikschu rakstiht ne mahtzihts aistuo man pascham sawas pakkaljas zaurums dahrgs irr

kadda es tuo watzu kungam stahstiyu winsch smehja kah tracks und teitza warreni warreni Kнnt tee eremihti irr allesammt Sodomнten bet sakki man kuo wel tu redseji mezschah und es duomahdams winnju weenu nuo teems kattri kuopah ar keiserri Federiku pret Terdonu karriuo gribbehyu winniu preecihgu darrihti und schituos winnu man wehl weenu naudas gabbalu eeduodamu tahpets teitzu ka preeksch diwahm naktims redsehju sweatu Bodolyno kattrs man satsihya ka keisseris wissus terdoneeschus sakkaus juo Fredericus irr weenihgs kunx pahr wissu Longobardiyu und pahr Fraskettu arrig

tadda kunks teitza tu kнnt man esi paschu debbeschu suhtihtz argi tu warri nahkt man lihdsi us keiseria mahjas=weetu und turr wisseems teikt kuo tew sweats Bodolihno teittzis irr und es atsatsihju ka winniam paprahtam warru teikt arrig sweatu Bodolihno teikushu ka pillsaetas lentzehjeems palihguos ees sweats Pehters und Paulis kattri keiseria wihrus karriuoti weddihs und winnsch teitza Ach wнe Wunderbar man buhtu gana ar weenu paschu sweatu Pehteriu

Kнnt nahzi man lihdsi und tawa tsihwouschana buhs labbu labba

kah nu ne bet tzitu rihtu kunx teitza mannam teawam ka manni lidsi jemschuoti us tahdu weetu kurr man lassihti und rakstihti mahtzihs und kurr es pehtz jaschu ministeriale buhschu

mans teaus labbi ne sapratta kasgi irr ministeriale bet juo labbi sapratta ka weena slaista und deenas=sagglia mahjahs masahk buhs und ne wajjadsehhs behdaht ka es tikk pa meszhu slamstuos bet jaschu winnsch duomahja kungu esuot nuo teems kas tirguos ais=juhras pehrtigkes dantzina und waj ka tas kunx manni us sawu guljas weettu dabuht gribbe und tas winniam ne biya paprahtam bet kunx winniam teitsa esuots leels galineeks und wirseneeks und ka waatzeems Sodomнten ne esouti

kasgi irr tee sodomiten prassibja mans teaws und es teitzu ka tee ar wihreems gulius eet und teaws teitza ka wihru jahklji wissahs semmehes esuoti bet tadda kungs isjehme wehl peetzus naudasgabbalus klahtu pee teems diweems wakkarehyeems und man teaws wairs nekkuo ne teitza tick eji deals eji jaschu tah buhs tawa laima und taggad kurr watzi allazh pa muhsu semmi gruosahs tu warrehsi pee mums sehrsti nahkt und es teitszu nahkschu nahkschu kah nu ne bet sirde man gan sahpehya tuo sakuoti aistuo es redzehju sawu mahti raudamu itt kah es mirrti eetu

tah mehs pruom jahjahm und kungs man teitsa westi winniu us weetu kurr keiseria karria=wihri ir und es teitzsu tuo weeglu darbu esuot tick us saules pusi eet wayaga jebbe us pusi nuo kattras kungs pats atnahtza

tah mehs jahjam lihds karria wihru teltes nahtza redsamas und mumis pretih jahja pulks brunnineeku kas wissi sirguos und brunniahs biya und muhs eeraudsihjuschi tee wiss semmen mettahs und pihckes nolaide bet suobinus gaissah tzehla und kammer es prahtuoju kuo schee tah ehrmuoyas tee wissi sahka saukt cheiscr Kaнsar und Keнser und Sanctнssнmus Rex und kunga rouku muteht bet man tahdus brihnummus redsuoti mutte waljah pallikka aistuo taggad es saprattu kungu ar sarkanu bahrdu paschu keiseri frederiku essoutu bet es tatschu winjam wissahdas blehnias und passakkas biyu stahstihjis kah parastam tuksch=galwim

taggad winnsch licks mannu galwu tzirst bet neh winnsch tatschu par manni VII naudas gabbalus maksahya bet galwu gribeehdams warrehya ariig wakkar nuost tzirst

und winnsch sakka ne bihsteetees ne neeka wiss labbi irr aistuo es labbas sinnias nessu kнnt stahsti wisseems kuo nuoredsehyi mezschah und tadda es mettuos semmen kah tee ar krihtamu wainu  sirgstuoschi und sawas atzis greesti gruosu sleenas laisdams und sautzu es redseyu redseju und isstahstu wisu sawu historia par sweatu Bodolihno und wissi teitz deewu Deewu tuo muhsu Kungu und sacka brihnumu brihnums gottstehmнrbeн

und turr blakku biya arrig Terdonas suhtiti wihri kattri wel swahrstihgi biya aistuo ne sinnaya wai ar watzeems meeru slehgt bet kadd winni dzirrdehya manu sakkahmu tadd mettahs semmen und teitza ka labbahki paduotees keiserim kadd pat wissi debbessu sweatee pret winneems nuostahyuschi irr

und peetz es redsehyu wissus terdoneeschus nuo pilseatas isnahkammus wihrus seewas bearnus un wetsus und tee raudahja kamehr watzi winius ahran wedde kah kaunamas awis bet wihri nuo Papijas juo preetzihgi kleegdami pilseatah eeksehan skreeya er ahmareems und wessereems und kalteems und sahka schou pillseatu graut nuo pamattu pammateems und tuo nuopostiya

pret wakkaru es redsehju pahr kalnu leelus duhmus tzeljamees und Terdonas jebbe Derthonas turr wairs ne bija bet tahdz iau irr karrsch kah sakka mans teaws Galjaudo tas irr weens posta nessehys

tatschu labbahki ka postah eet winni ne mehs

wakkarah keiseris nahk juo preetsihgs pee saweems Tabernakula und mihlji kneeb man waigu kah mans pascha teaws ne reisi naw darriyis und tadda winsch sautz weenu kungu kattrs ir labbais kanonigkis Rahewinus und leek man mahtziht rakstiht und lahgadiht und arrig grammatica und tadda es ne sinnayu kasgi grammatikka irr bet taggad jau masuleet sinnu bet mans teaws Galjaudo tahdu pat dsirdeyis naw

zeek labbi irr buht mahtzihtam kas tuo buhtu duomahyis

gratia agamus domini dominus nu laidd teitszam un tentzinnahm tuo Kungu

tatschu no rakstihschanas man mettas karstummi pat seemah und es baiduos ka mana lampe ne isdseest und kah rakstihya weens wihrs man smelds ihkschkis

2 Bodolīno sastop Nikētu Honiātu

Kas tas ir? jautāja Nikēta, kādu brīdi grozījis pergamenta lapas rokās un velti pūlējies salasīt kādu rindu.

Tie ir mani pirmie rakstības vingrinājumi, atbildēja Bodolīno, un visu laiku, kopš es šīs lapas aprakstīju un tolaik man bija, šķiet, četrpadsmit un es vēl biju īsts mežonēns -, es tās nēsāju sev līdzi kā amuletu. Vēlāk es piepildīju ar vārdiem vēl daudzas citas pergamenta loksnes, reizēm rakstīju ik dienas. Man šķita, ka dzīvoju tikai tāpēc, lai vakarā varētu izstāstīt to, ko biju pieredzējis pa dienu. Pēcāk man pietika ar īsākiem pierakstiem es dažās rindās atstāstīju mēneša laikā piedzīvoto, lai pats vieglāk varētu atsaukt atmiņā svarīgākos notikumus. Biju pārliecināts, ka vecumdienās laikam jau tas varētu būt vecums, ko esmu sasniedzis tagad, es, iemezdams aci šajās piezīmēs, sarakstīšu Gesta Bodolini. tā visos ceļojumos es nēsāju sev līdzi savas dzīves stāstu. Taču, bēgot no Priestera Jāņa zemes…

Priestera Jāņa zemes? Nekad neesmu par tādu dzirdējis.

Es tev par to pastāstīšu, varbūt stāstīšu pat pārāk daudz. Bet, kā jau teicu, bēgot no turienes, es pazaudēju savus pierakstus. Un jutos tā, it kā būtu pazaudējis savu dzīvi.

Tu man izstāstīsi visu, ko atceries. Mani sasniedz dažādu atgadījumu drumstalas, notikumu atlūzas, un es no tām izvedinu stāstu, ko caurvij dievišķas apredzības ieausti pavedieni. Tu, mani izglābdams, uzdāvināji man to nieku nākotnes, kas man vēl pienākas, un es tev atlīdzināšu, atdodams tev pagātni, kuru tu esi zaudējis.

Bet varbūt mans stāsts ir bezjēdzīgs…

Bezjēdzīgu stāstu nav. Un es esmu viens no tiem cilvēkiem, kas prot atrast jēgu arī tur, kur citi to nesaskata. Un vēlāk stāsts, vēsture, kļūst par grāmatu, ko lasa dzīvie, un kā skaņa bazūne tā liek celties no kapa tiem, kuri jau pirms daudziem gadsimtiem vērtušies pīšļos un putekļos… Vienīgi stāstu rakstīšanai nepieciešams laiks: jāapdomā notikumi, tie jāizvērtē un jāsaista kopā, jāsaskata sakarības, arī visgrūtāk pamanāmās… Bet mums jau nav cita darba tavi dženovieši apgalvo, ka mums būs jānogaida, līdz to suņu niknums pierims.

Nikēta Honiāts, bijušais galma orators, impērijas augstākais tiesnesis, Plīvura soģis, Bizantijas basileja noslēpumu logotēts jeb kā teiktu latīņi kanclers, kā arī vēsturnieks, kurš rakstījis par daudziem Komnēniem un Eņģeļiem, tagad ziņkāri pētīja vīru, kas sēdēja viņam iepretī. Bodolīno viņam bija apgalvojis, ka viņi esot tikušies jau agrāk Gallipolē, imperatora Frīdriha valdīšanas laikā, bet, pat ja Bodolīno tur bijis klāt, tad viņš bija stāvējis citu ministeriāļu pulkā, turpretī Nikēta, kurš Gallipolē bija uzturējies kā basileja sūtnis, bija daudz vieglāk pamanāms. Vai Bodolīno meloja? Lai tur vai kā, tieši Bodolīno viņu, Nikētu, bija izglābis no iebrucēju nagiem un aizvedis uz drošu patvērumu, tāpat viņš bija palīdzējis Nikētam atgūt ģimeni un tagad solīja, ka izvedīs viņu ārā no Konstantinopoles…

Nikēta vēroja savu glābēju. Šis vīrs izskatījās drīzāk kā saracēnis, nevis kristietis. Saules nobrūnināta seja, bāla rēta, kas šķērsoja visu vaigu, un vēl spilgti rudu matu krēpes, kas darīja viņu līdzīgu lauvam. Vēlāk Nikēta brīnīsies, uzzinājis, ka Bodolīno jau ir vairāk nekā sešdesmit gadu vecs. Viņa plaukstas bija rupji veidotas, un, kad viņš tās turēja saņemtas klēpī, uzreiz bija redzams, cik mezglainas ir pirkstu locītavas. Īstas zemnieka plaukstas, kas drīzāk piemērotas lāpstai, nevis zobenam.

Un tomēr viņš runāja veiklā grieķu valodā, nešļakstīdams siekalas pie katra dvesiena kā lielākā daļa svešzemnieku; un pavisam nesen Nikēta bija dzirdējis, kā viņš vēršas pie dažiem iebrucējiem to raupjajā mēlē, ātri un asi skaldot vārdus kā cilvēks, kurš prot izmantot valodu arī nikniem uzbrukumiem. Bet iepriekšējā vakarā Bodolīno viņam bija teicis, ka esot apveltīts ar īpašām dāvanām: viņam pietiekot dzirdēt, kā divi cilvēki sarunājas jebkurā no pasaules valodām, un jau pēc neilga laiciņa viņš varot runāt tāpat kā tie. Pārsteidzošas dāvanas, Nikēta bija domājis, ka tādas piešķirtas tikai apustuļiem.

Dzīve galmā turklāt kādā galmā! Nikētam bija iemācījusi vērtēt cilvēkus mierīgi un tiem lieki neuzticoties. Vērojot Bodolīno, Nikētu visvairāk pārsteidza tas, ka runājot šis vīrs, lai arī ko viņš teiktu, vēroja savu sarunbiedru blēdīgi piemiegtām acīm, it kā brīdinot, lai viņa vārdus neuztver pārāk nopietni. Šādu nelāgu paradumu varētu piedot jebkuram, taču ne cilvēkam, no kura cer sagaidīt drošas un ticamas liecības, ko vēlāk varētu pārvērst par Vēsturi. Bet galu galā Nikēta pēc dabas bija ziņkārīgs. Viņam patika klausīties, kā citi stāsta, un ne tikai par viņam nezināmām lietām un notikumiem. Klausoties, kā citi vēsta par notikumiem, ko viņš bija redzējis pats savām acīm, Nikētam šķita, ka tagad viņš uz tiem lūkojas no cita skatu punkta, gluži kā stāvēdams kalna galā tāda kalna, kādus zīmē ikonās, un skata akmeņus tā, kādus tos redzēja virsotnē stāvošie apustuļi, nevis kā ticīgie, kuri stāv kalna piekājē. Turklāt Nikētam patika izjautāt latīņus, kas tik ļoti atšķīrās no grieķiem. Visas tās viņu jaunās, tik dažādās valodas vien bija ko vērtas!

Nikēta un Bodolīno sēdēja viens otram pretī torņa istabiņā, kur uz trijām debess pusēm vērās ar smalku kolonniņu vidū pārdalīti logi. Pa vienu no logiem bija saskatāms Zelta Raga līcis un tā pretējā krastā Pera ar Galatas torni, kas slējās starp zemākiem namiem un mājelēm; pa otru logu varēja raudzīties, kā ostas kanāls ieplūst Svētā Jura šaurumā; bet trešais logs bija vērsts uz rietumiem, un pa to būtu varēts pārlūkot visu Konstantinopoli, taču šajā rītā dzidrās debesu krāsas aizmigloja biezu dūmu mutuļi, kas cēlās no uguns sagrauztajām pilīm, namiem un bazilikām.

Šī bija jau trešā ugunsnelaime, kas pēdējo deviņu mēnešu laikā uzbruka pilsētai: pirmais ugunsgrēks bija nopostījis galma labumu krātuves un noliktavas no Blahernas līdz Konstantīna sienai, otrais bija iznīcinājis visus venēciešu, amalfiešu, piziešu un ebreju spīķerus un tirgotavas no Peramas gandrīz līdz pašai Svētā Jura šauruma piekrastei, un paglābies bija tikai dženoviešu kvartāls, kas atradās pašā Akropoles piekājē; bet trešais ugunsgrēks tagad plosījās visā pilsētā.

Tur lejā, pilsētā, plūda īstas uguns upes, gruva portiki, bruka nami, gabalos lūza kolonnas, starp melnām krāsmatām liesmoja tādas kā ugunīgas lodes, kas grauza tālākos namus, un tad untumainie vēji, kas baroja šo pekli, vērsa nomaļāk aizskrējušās liesmas atpakaļ, un tās uzbruka celtnēm, ko pirmāk bija saudzējušas. Augšup cēlās biezi dūmu mākoņi, kas lejpusē bija iesārti, uguns atspīdumu iekrāsoti, taču ik vietā liesmas plandījās citādās nokrāsās varbūt tās mānīgi pārvērta austošās saules stari vai varbūt dažādas atēnas tām piešķīra tur sadegošo garšvielu, koksnes un citu vielu atšķirīgā daba. Un dažādas bija ne tikai liesmu nokrāsas atkarībā no tā, kādu virzienu pieņēma vējš, no dažādām pilsētas vietām šurpu plūda arī dažādas smaržas: muskatriekstu, kanēļa, piparu un safrāna, sinepju un ingvera, un tā pasaules visskaistākā pilsēta sadega, taču itin kā degdama ogļu traukā, kas pildīts ar smaržainu vīraku.

Bodolīno sēdēja, pavērsis muguru šim trešajam logam, un ap viņa tumšo stāvu loga ailē staroja divkārša austošās dienas un ugunsgrēka gaisma. Nikēta izklaidīgi klausījās Bodolīno vārdos, bet viņa domas atkal pievērsās iepriekšējo dienu notikumiem.

Šis rīts trešdienā, 14. aprīlī, Mūsu Kunga tūkstoš divi simti ceturtajā gadā jeb seštūkstoš septiņsimt divpadsmitajā gadā kopš pasaules radīšanas, kā laiku bija pieņemts rēķināt Bizantijā, ievadīja otro dienu, kopš Konstantinopole pilnībā bija kritusi barbaru rokās. Bizantijas karaspēks, kura bruņas, vairogi un bruņucepures tik spoži mirdzēja, soļojot parādēs, un imperatora gvarde, kurā dienēja angļu un dāņu algotņi, kas bija bruņoti ar briesmīgajām divasmeņu āvām, vēl piektdien drosmīgi bija turējušies pretī ienaidniekiem, taču pirmdien, kad uzbrucēji beidzot pārvarēja aizsargmūrus, bizantieši piekāpās pārspēka priekšā. Uzvara bija tik negaidīta, ka vakara pusē iebrucēji paši apstājās un vilcinājās doties dziļāk pilsētā, baidoties no atbildes trieciena; tāpēc, lai noturētu aizstāvjus krietnā attālumā, viņi izraisīja jaunu ugunsgrēku. Bet otrdienas rītā pilsētnieki bija atklājuši, ka uzurpators Aleksijs Dukass Murtzufls nakts aizsegā ir aizbēdzis uz iekšzemi. Konstantinopolieši, sakauti un palikuši bāreņos, lādēja šo troņa nolaupītāju, kuru bija godinājuši vēl līdz pat iepriekšējam vakaram, un lādēja viņu tikpat dedzīgi, cik dedzīgi bija viņu glaimojot cildinājuši, kad viņš nožņaudza savu priekšteci tronī; tagad pilsētnieki, nezinādami, ko iesākt (bailīgi, bailīgi, bailīgi, kāds negods, žēlojās Nikēta, sarkdams par šo apkaunojošo padošanos), sapulcējās svinīgam gājienam tur bija visi, gan patriarhs, gan visu veidu priesteri greznākajos svētku talāros, gan mūki, kuri skandināja tuvākmīlestības vārdu, un viņi visi bija gatavi pārdoties jaunajiem varasvīriem, tāpat kā agrāk aizvien bija pārdevušies visiem iepriekšējiem. Krusti un Mūsu Kunga attēli bija paslieti vismaz tikpat augstu, cik augstu cēlās viņu vaidi un žēlabas, un tā šī procesija devās pretī iekarotājiem, cerot remdināt viņu niknumu.

Kāds neprāts cerēt sagaidīt žēlastību no šiem barbariem, kuriem nemaz nebija vajadzīga ienaidnieku svinīgā padošanās, lai viņi beidzot varētu darīt to, par ko bija sapņojuši jau mēnešiem ilgi: izpostīt šo pilsētu, vislielāko, visbiežāk apdzīvoto, visbagātāko, visdižciltīgāko visā pasaulē, un tad sadalīt tās atliekas. Un tā milzīgā žēlastības lūdzēju procesija sasniedza neticīgos, kuru sejas bija dusmās saviebtas, zobeni vēl sarkani asinīs un kuru zirgi nepacietīgi dīžājās. Un, it kā tādas procesijas nemaz nebūtu bijis, tūliņ sākās pilsētas izlaupīšana.

Ak, Kungs Kristu, kādas bija mūsu mokas un ciešanas! Bet kā gan un kāpēc jūras vētrainā krākšana, saules aizmiglošanās vai pilnīgs aptumsums, mēness sarkanais apdārzs vai zvaigžņu kustības mums laikus nevēstīja par šo pēdējo postu? Tā raudāja Nikēta otrdienas vakarā, apjukuma pilniem soļiem pūlēdamies šķērsot to, kas vēl nesen bija pēdējo romiešu galvaspilsēta; brīžam viņš meta līkumus, lai izvairītos no neticīgo ordām, brīžam ceļu viņam aizšķērsoja aizvien jauni liesmu sārti, un viņš krita arvien dziļākā izmisumā, nespēdams aiztikt līdz mājām un baiļodamies, ka pa šo laiku nelietīgie barbari jau varētu būt uzbrukuši viņa ģimenei.

Beidzot, jau vēlu vakarā, neuzdrošinādamies doties cauri dārziem un klajiem laukumiem starp Hipodromu un Svētās Sofijas katedrāli, viņš skriešiem laidās uz šī pilsētas galvenā dievnama pusi, redzēdams, ka platās durvis ir atvērtas, un nevarēdams pat iedomāties, ka barbari savā niknumā spētu apgānīt šo svēto vietu.

Bet, iegājis katedrālē, viņš šausmās nobālēja. Visa plašā telpa bija kā nosēta līķiem, starp kuriem streipuļoja nešķīsti piedzērušies iebrucēju bruņinieki. Baznīcas tālākajā galā salašņu bars ar cirvju cirtieniem centās saskaldīt katedras sudraba vārtiņus, kas bija apmaloti ar zeltu. Brīnišķīgajai kancelei bija apmestas virves, kuras cik spēdami vilka garā virtenē sajūgti mūļi. Apdzērušies tēvaiņi lādēdamies dzina mūļus uz priekšu, taču to pakavi slīdēja pa pulētajām grīdas plāksnēm, un tad kareivji vispirms ņēmās mudināt dzīvniekus ar zobenu spicēm un tad jau arī ar griezīgajām malām, bet nelaimīgie lopiņi bailēs ķēzījās un daži pakrita zemē un salauza kājas, un tā visa kanceles apkārtne bija viena vienīga asiņu un mēslu zampa.

Antikrista priekšpulku karavīri pūlējās ap altāriem, un Nikēta redzēja, kā tie atrāva vaļā tabernākulu un grāba svēto dāvanu traukus, un, nosvieduši zemē hostijas, viņi ar dunča smailgali izurbināja dārgakmeņus, ko paslēpa savā apģērbā, bet pašus kausus meta kopīgajā kaudzē, kas bija paredzēta pārkausēšanai. Bet vēl citi, pirms izplēst svēto trauku rotājumus, skaļi zvaigājot, ņēma no savām seglu somām krūkas ar vīnu un lēja dzērienu dievgalda kausā, un dzēra, atdarinot priestera kustības. Bet tas vēl nebija visļaunākais, jo galvenais altāris jau bija aplaupīts un tur puskaila priekameita, nez kādu dzērienu apreibināta, basām kājām dejoja pa eiharistijas galdu, atdarinādama svētos rituālus, bet vīrieši stāvēja visapkārt un smējās, mudinot viņu atbrīvoties no pēdējiem apģērba gabaliem; un staigule, pamazām atkailinādamās arvien vairāk, uzsāka seno un grēcīgo kordaka deju, līdz beidzot, piekususi un atraugādamās, viņa iemetās patriarha krēslā.

Raudādams par to, kas bija atklājies viņa skatienam, Nikēta steidzās uz dievnama dziļāko galu, kur slējās tā, ko tautā dēvēja par Svīstošo Kolonnu pieskaroties šim akmens stabam, patiešām varēja sajust nezūdošu, mistisku valgmi; taču ne jau mistisku apsvērumu dēļ Nikēta gribēja sasniegt šo kolonnu. Viņš jau bija pieveicis pusi ceļa, kad viņam priekšā aizstājās divi varena auguma iebrucēji Nikētam tie šķita īsti milži un pavēlošā balsī kaut ko uzkliedza. Nemaz nevajadzēja saprast šo barbaru valodu, lai būtu skaidrs, ko viņi grib: redzēdami Nikētas grezno galminieka tērpu, tie bija nosprieduši, ka viņš ir apkrāvies ar zeltu vai vismaz varēs pateikt, kur ir to paslēpis. Un Nikēta tai mirklī sajuta nāves tuvumu, jo, izmisis steigdamies cauri iekarotajai pilsētai, viņš jau bija redzējis, ka nepietika parādīt, ka tev ir tikai dažas nieka monētas, vai arī noliegt, ka esi kaut kur paslēpis dārgumus: apkaunotus dižciltīgos, raudošus sirmgalvjus, bagātības zaudējušus bagātniekus spīdzināja līdz nāvei, lai viņi atklātu, kur paglabājuši savus īpašumus; un viņus nogalināja, ja viņi nespēja parādīt to, kā viņiem vairs nebija, vai arī pameta guļam pie zemes, ja viņi pēc ilgām un nežēlīgām mocībām tomēr atklāja kādu slēptuvi, taču viņi tik un tā jau bija lemti nāvei un mira, kamēr viņu mocītāji pacēla slēptuvi aizsedzošos akmeņus, nojauca viltus sienas vai izgāza dubultos griestus un grāba savās alkatīgajās rokās dārgus traukus, slidināja caur pirkstiem zīdu un samtu, glāstīja kažokādas, pētīja dārgakmeņus un rotaslietas, ostīja podiņus un maisiņus ar retām garšvielām.

Tāpēc šai brīdī Nikēta saprata, ka viņa nāves stunda jau ir pienākusi, apraudāja savu ģimeni un lūdza Visuvarenajam Kungam piedošanu par saviem grēkiem. Un tieši šajā brīdī Svētās Sofijas katedrālē iejāja Bodolīno.

Viņš parādījās daiļš kā Saladīns, jāšus zirgā ar greznu seglu segu, uz krūtīm viņam bija liels sarkans krusts, bet rokā no maksts izrauts zobens, un viņš dusmās ierēcās: Pie visu mauku dieva dēla un tās palaistuves, kas bija viņam par māti! Jūs, nešķīstie zaimotāji, simoniešu cūkas, vai tad tā var izturēties pret Mūsu Kunga mantību? un ņēmās gānīt šos dievnama apgānītājus, kuriem uz krūtīm bija tāds pats krusts kā viņam. Bet atšķirībā no citiem krusta zīmes nesējiem Bodolīno nebija piedzēries, tikai pārskaities. Viņš piesteidzās pie staigules, kura bija iezvēlusies patriarha tronī, pieliecās, sagrāba viņu aiz matiem un vilka pie mūļu mēslu čupām, izkliegdams briesmu lietas par sievieti, kas šo meiču laidusi pasaulē. Taču kareivji, kurus viņš bija domājis tādējādi sodīt, bija tiktāl piedzēruši vai tik ļoti aizņemti, urbinot dārgakmeņus no visiem baznīcas priekšmetiem, ka pat nepamanīja viņa izrīcības.

Vilkdams meiču, Bodolīno nonāca līdzās abiem milzeņiem, kuri grasījās spīdzināt Nikētu. Uzlūkojis nožēlojamo upuri, kas lūdzās pēc žēlastības, viņš atlaida staigules matu cirtas, un meiča, apdullusi un notriepta ar mēsliem, saļima pie zemes. Tad Bodolīno lieliskā grieķu valodā teica: Pie visiem divpadsmit Austrumu Gudrajiem, tu taču esi Nikētas kungs, basileja ministrs! Ko es varu darīt tavā labā?

Brāli iekš Kristus, lai kas tu arī būtu, brēca Nikēta, atbrīvo mani no šiem latīņu barbariem, kuri grib mani nogalināt! Glāb manu miesu, un tu izglābsi savu dvēseli! Abi latīņu svētceļnieki no šīs austrumnieciskās vārdu apmaiņas neko daudz nesaprata un provansiešu mēlē vērsās pie Bodolīno, kurš taču izskatījās kā viens no viņējiem, un noprasīja, kas šim vajadzīgs no viņu gūstekņa. Un Bodolīno tikpat lieliskā provansiešu valodā viņiem uzkliedza, ka šis cilvēks esot Flandrijas grāfa Baldvina gūsteknis un viņš pats to meklējot tieši grāfa uzdevumā, kam par iemeslu esot arcana imperii, impērijas noslēpumi, kurus divi tādi nejēgas kā viņi nemūžam nesapratīšot. Provansieši uz brīdi apstulba, bet tad nosprieda, ka strīdoties tikai velti tērēs laiku, jo šajā pilsētā taču bez liekām pūlēm varēja atrast citus dārgumus, un abi devās uz galvenā altāra pusi.

Nikēta nepieliecās līdz zemei, lai skūpstītu sava glābēja kājas, galvenokārt tāpēc, ka viņš jau gulēja pie zemes, turklāt viņš bija pārlieku satraukts, lai spētu izturēties, kā pieklājas viņa kārtas cilvēkam. Ak, mans labais kungs, paldies par tavu palīdzību! Tātad ne jau visi latīņi ir kā plēsīgi zvēri ar naida izķēmotiem vaibstiem. Atkarojuši Jeruzalemi, tik ļauni nerīkojās pat saracēņi, kad Saladīns bija ar mieru saņemt niecīgu izpirkuma naudu un saudzēt pilsētas iemītnieku dzīvības! Kāds kauns visai kristīgajai pasaulei! Brāļi pret brāļiem ar ieročiem rokās! Piligrimi, kuriem bija jādodas atgūt Svēto Kapu, ir alkatības un skaudības aizkavēti savā ceļā un tagad posta Romas impēriju! Ak, Konstantinopole, Konstantinopole, baznīcu māte, ticības valdniece, patieso viedokļu vadone, visu zinātņu barotāja, katra skaistuma patvērums, nu tu no Dieva rokām esi saņēmusi dusmības kausu un esi to tukšojusi, nu tevi svilina ugunis, kas liesmo bargāk par tām, kuras nodedzināja Pentapoli! Kādi skaudīgi un neremdināmi dēmoni izgāzuši pār tevi sava reibuma nesavaldību? Kādi apmāti un naidīgi tavas rokas kārotāji ir aizdeguši tavu kāzu lāpu? Ak, māte, kas reiz biji tērpta impērijas purpurā un zeltā, bet tagad esi netīra un izmocīta un raudi pēc saviem zaudētajiem dēliem! Un mēs kā būros ieslodzīti putni nespējam rast nedz ceļu, lai pamestu šo pilsētu, kas reiz bija mūsu, nedz spēkus, lai te paliktu, un, sapinušies savās neskaitāmajās kļūdās, mēs klīstam kā klejojošas zvaigznes!

Nikētas kungs, viņu pārtrauca Bodolīno, man jau teica, ka jūs, grieķi, runājot pārāk daudz un par visu, taču es neticēju, ka jūsu runātīgums var būt tik pārmērīgs. Tagad svarīgi ir tikai saprast, kā izkulties no šejienes ar veselu ādu. Es varu sagādāt tev drošu mitekli dženoviešu kvartālā, taču tev jāiesaka īsākais un drošākais ceļš uz Neorionu, jo šis krusts, kas man ir uz krūtīm, aizsargā mani, taču ne tevi. Te visapkārt ir daudz ļaužu, kas zaudējuši saprāta gaismu, un, redzēdami mani vedam grieķu gūstekni, viņi nospriedīs, ka šis gūsteknis ir vērtīgs, un man to atņems.

Es zinu labu ceļu, taču tas neved pa pilsētas ielām, atbildēja Nikēta. Tad tev vajadzētu pamest zirgu…

Nu tad pametīsim arī, atteica Bodolīno, un viņa bezrūpība pārsteidza Nikētu, kurš vēl nezināja, cik lēti Bodolīno pircis savu rikšotāju.

Tad Nikēta ļāva, lai viņam palīdz piecelties, saņēma Bodolīno aiz rokas un zaglīgi lavījās uz Svīstošās Kolonnas pusi. Viņš palūkojās visapkārt: visā plašajā dievnamā piligrimi, kas, iztālēm skatoties, atgādināja žigli tekalējošas skudras, bija pārāk aizņemti ar saviem laupīšanas darbiem, un neviens nepievērsa uzmanību viņiem abiem. Nikēta nometās ceļos aiz kolonnas un iebāza pirkstus spraugā aiz kādas nedaudz izcilnas grīdas plāksnes. Palīdzi man! viņš teica Bodolīno. Varbūt divatā mums izdosies to pacelt. Un patiešām pēc neilgas stīvēšanās plāksne pacēlās, atklājot skatieniem tumšu atveri. Tur tālāk ir pakāpieni, teica Nikēta, es iešu pirmais, jo zinu, kur likt kājas. Bet tu nāc aiz manis un nolaid vietā plāksni.

Un ko mēs tagad darīsim? jautāja Bodolīno.

Kāpsim lejā, atmeta Nikēta, un tad sataustīsim nišu, kur glabājas lāpas un krams.

Konstantinopole gan ir varen skaista pilsēta, kurā netrūkst pārsteigumu, teica Bodolīno, laizdamies lejā pa vītņu kāpnēm. Žēl gan, ka tie lopi neatstās pat akmeni uz akmens.

Tie lopi? pārvaicāja Nikēta. Vai tad tu neesi viens no viņiem?

Es? brīnījās Bodolīno. Es ne. Uz tādām domām tevi droši vien pamudināja šis apmetnis, bet to es tikai aizņēmos. Kad viņi ielauzās pilsētā, es jau kādu laiku biju uzturējies šaipus mūriem. Bet kur ir tās lāpas?

Pacieties, vēl tikai daži pakāpieni. Kas tu esi, un kā tevi sauc?

Bodolīno no Alesandrijas, bet nejauc manu pilsētu ar Ēģiptes Aleksandriju, kuru tagad dēvē par Cēsareju vai varbūt nedēvē vairs nekā, jo arī to kāds nodedzinājis tāpat kā Konstantinopoli. Mana pilsēta ir tur, ziemeļos, starp ziemeļu kalniem un jūru, netālu no Mediolānas, vai esi par tādu dzirdējis?

Par Mediolānu esmu dzirdējis. Tās mūrus reiz nopostīja alemāņu ķēniņš. Un vēlāk mūsu basilejs iedeva mediolāniešiem naudu, lai palīdzētu pilsētu atjaunot.

Jā, jā, un es biju kopā ar alemāņu imperatoru, pirms viņš nomira. Tu viņu satiki, kad viņš šķērsoja Propontīdu, gandrīz pirms piecpadsmit gadiem.

Frīdrihs Enobarba. Varens un cēls valdnieks, lēnprātīgs un žēlsirdīgs. Viņš nekad nebūtu rīkojies kā šie…

Iekarojis pilsētu, arī viņš nebija nekāds maigais.

Beidzot viņi sasniedza kāpņu lejas galu. Nikēta atrada lāpas, un viņi abi, izslējuši gaismekļus augstu virs galvas, devās tālāk pa eju, līdz Bodolīno ieraudzīja Konstantinopoles klēpja dzīles, te, gandrīz tieši zem lielākās pasaules baznīcas, pletās cita neredzēta bazilika, kolonnu biezoknis, kas aizstiepās tumsā gluži kā ezermalas meža koki, kuru saknes nosedzis ūdens. Tā bija otrādi apvērsta bazilika vai draudzes baznīca, jo gaisma, kas tikko skāra kapiteļus zem augstajām velvēm, kuru aprises slēpās tumsā, nenāca no rožu logiem vai vitrāžām, bet gan no ūdens grīdas, kurā atstarojās abu nācēju nesto lāpu šaudīgās liesmas.

Zem pilsētas ir neskaitāmas cisternas, teica Nikēta. Konstantinopoles dārzi nav dabas dāvana, bet gan cilvēku mākslas radīti. Redzi, tagad ūdens mums sniedzas tikko līdz puslielam, jo gandrīz viss ir izlietots, lai dzēstu ugunsgrēkus. Ja iekarotāji sagraus arī akveduktus, visi nomirs no slāpēm. Parasti te nemaz nevar iet kājām, vajadzīga laiva.

Vai šī cisterna sniedzas līdz pat ostai?

Nē, tā beidzas daudz agrāk, bet es zinu ejas un kāpnes, kas to savieno ar citām apakšzemes galerijām un cisternām, tāpēc, kaut arī ne līdz pašai Neorionai, bet vismaz līdz Prosforionai mēs varēsim droši iet pa pazemi. Taču es nevaru iet tev līdzi, viņš pēkšņi satraukts teica, it kā tikai tagad būtu atcerējies citas rūpes. Es tev parādīšu ceļu, bet tad man jāiet atpakaļ. Man jāizved drošībā mana ģimene, kas pašlaik slēpjas kādā mazā namiņā aiz Svētās Irēnas baznīcas. Zini, viņš piebilda kā atvainodamies, manas mājas nopostīja otrais ugunsgrēks, tas, kurš plosījās augustā…

Nikētas kungs, tu esi traks. Pirmkārt, tu man liki pamest savu zirgu un novedi mani pazemē, kaut gan bez tevis es pavisam mierīgi būtu varējis aizkļūt līdz Neorionai arī pa virszemes ielām. Otrkārt, vai tu tiešām domā, ka aizkļūsi līdz savai ģimenei un ceļā tevi neaizturēs citi kareivji, tādi paši kā tie, kuru sabiedrībā es tevi sastapu? Un, pat ja tev izdosies tikt pie ģimenes, ko tu darīsi tālāk? Agrāk vai vēlāk kāds atradīs jūsu slēptuvi. Vai arī tu esi iedomājies, ka savāksi savējos un dosies prom? Uz kurieni tad tu gribi iet?

Man ir draugi Selimbrijā, apjucis atbildēja Nikēta.

Es nezinu, kur atrodas tā Selimbrija, taču, lai tur nokļūtu, tev vispirms būs jātiek laukā no pilsētas. Paklausies, ko es teikšu: pats tu savai ģimenei nekādi nevari līdzēt. Bet tur, kur es tevi aizvedīšu, tu satiksi manus draugus dženoviešus, kuriem šajā pilsētā ir liela teikšana, viņi ir pieraduši kārtot darījumus ar saracēņiem, ebrejiem, kristiešu mūkiem, basileja gvardiem, persiešu tirgoņiem un tagad arī ar latīņu piligrimiem. Viņi ir apķērīgi puiši, tu viņiem pateiksi, kur meklējama tava ģimene, un jau rīt viņi to atgādās uz mūsu patvērumu. Es nezinu, kā viņi to dabūs gatavu, bet zinu, ka viņi to izdarīs. Viņi to darītu kaut vai manis dēļ, jo mūs saista veca draudzība, un darītu to arī Dieva mīlestības vārdā, bet, protams, viņi ir un paliek dženovieši, tāpēc būs vēl labāk, ja tu viņiem pateicībā kaut ko uzdāvināsi. Un tad mēs paliksim pie viņiem, līdz viss aprims, jo parasti laupīšana neturpinās ilgāk par dažām dienām, tu vari man ticēt, jo esmu redzējis izlaupām daudzas pilsētas. Un pēc tam tu varēsi doties uz Selimbriju vai kur vien vēlies.

Nikēta, pārliecinājies, ka Bodolīno ir taisnība, pateicās. Un, kamēr viņi gāja tālāk, jautāja, kāpēc gan Bodolīno ieradies Konstantinopolē, ja jau viņš neesot krusta piligrims.

Es te ierados, kad latīņi jau bija izcēlušies tur, pretējā krastā, un ierados kopā ar citiem vīriem… kuru tagad vairs te nav. Mēs ieradāmies no ļoti tālas zemes…

Kāpēc tad jūs nepametāt pilsētu, kad tas vēl bija iespējams?

Bodolīno brīdi vilcinājās un tikai tad atbildēja: Tāpēc… tāpēc, ka man vispirms vajadzēja šo to saprast.

Un tu saprati?

Diemžēl jā, bet tikai šodien.

Un vēl viens jautājums. Kāpēc tu tā rūpējies par mani?

Kā gan citādi varētu rīkoties krietns kristietis? Bet būtībā tev ir taisnība. Es būtu varējis atpestīt tevi no tiem diviem un ļaut, lai tālāk par savu dzīvību tu gādā pats, bet tomēr esmu palicis kopā ar tevi, piesūcies kā dēle. Redzi, Nikētas kungs, es zinu, ka tu esi vīrs, kas raksta vēsturi, tāpat kā to reiz darīja bīskaps Otons no Freizingas. Bet tolaik, kad es pazinu bīskapu Otonu, kad viņš vēl bija dzīvs, es biju mazs puika un man nebija pašam savas vēstures, es tikai gribēju izzināt to, ko pieredzējuši citi. Tagad man būtu pašam savs stāsts, taču es ne vien esmu pazaudējis visu, ko biju uzrakstījis par savu pagātni, bet man turklāt jūk domas, ja cenšos to atcerēties. Pašus notikumus es atceros, taču es nespēju piešķirt tiem jēgu. Un pēc tā, ko piedzīvoju šodien, man ar kādu ir jāizrunājas, citādi es zaudēšu prātu.

Ko tad tu šodien piedzīvoji? jautāja Nikēta, aizelsies klumburodams pa ūdeni. Viņš gan bija jaunāks par Bodolīno, taču mazkustīgā zinātnieka un galminieka dzīve bija viņu padarījusi resnāku, slinkāku un vārgāku.

Es nogalināju cilvēku. To, kurš pirms piecpadsmit gadiem noslepkavoja manu audžutēvu, labāko no valdniekiem, imperatoru Frīdrihu.

Bet Frīdrihs taču noslīka Kilikijas upē!

Tā visi domāja. Taču patiesībā viņu noslepkavoja. Nikētas kungs, tu šovakar redzēji, kā es Sofijas katedrālē pārskaities vēzēju zobenu, taču tev jāzina, ka es savas dzīves laikā vēl nekad nebiju izlējis neviena cilvēka asinis. Es esmu miera cilvēks. Šoreiz man bija jānogalina, jo biju vienīgais, kas varēja spriest taisnu tiesu.

Tu man to izstāstīsi. Bet saki kā tu uzradies Sofijas katedrālē gluži kā Providences sūtīts, lai izglābtu man dzīvību?

Kad piligrimi sāka izlaupīt pilsētu, es devos iekšā kādā tumšā vietā. Kad es no turienes iznācu, pirms kādas stundas, jau bija satumsis un es biju nokļuvis netālu no Hipodroma. Mani gandrīz notrieca no kājām bars grieķu, kas bēga, nebalsī kliegdami. Es pakāpos kādas pusnodegušas mājas vārtu ejā, lai ļautu viņiem paskriet garām, un vēl pēc mirkļa ieraudzīju piligrimus, kuri šos grieķus vajāja. Tad es sapratu, kas notiek pilsētā, un tai pašā brīdī apjēdzu vēl kādu brīnumjauku patiesību: jā, es gan esmu latīnis tāpat kā viņi, nevis grieķis, taču, iekams šie par plēsīgiem zvēriem pārtapušie latīņi to pamanīs, starp mani un beigtu grieķi vairs nebūs nekādas atšķirības. Nē, tas nav iespējams, es sev teicu, viņi taču negribēs nopostīt kristīgās pasaules diženāko pilsētu tieši tagad, kad ir ieguvuši to savā varā… Tad atcerējos viņu priekštečus, kuri Gofrēda de Bujona laikos, iebrukuši Jeruzalemē, arī apkāva visus sievietes, bērnus un mājlopus, kaut arī pilsēta jau piederēja viņiem, un tīrais brīnums, ka viņi pārskatīšanās pēc nenodedzināja arī Svēto Kapu. Tiesa gan, toreiz tie bija kristieši, kas iebruka neticīgo pilsētā, taču sava ceļojuma laikā es biju redzējis, kā kristieši kāda nieka vārdiņa dēļ ir gatavi viens otram pārgriezt rīkli, un ir taču zināms, ka mūsu priesteri jau gadiem ilgi strīdas ar jūsējiem par to Filioque. Un galu galā, kad karavīri iebrūk kādā pilsētā, ticībai vairs nav nozīmes.

Un ko tad tu darīji?

Es izgāju no vārtiem un lavījos gar pašām māju sienām, līdz sasniedzu Hipodromu. Un tur es redzēju, kā skaistums novīst un pārvēršas smagos metāla bluķos. Zini, kopš esmu pilsētā, es laiku pa laikam gāju uz turieni pavērot tās meitenes statuju to, kurai ir tik smalki veidotas kājas, rokas baltas kā sniegs un sārtas lūpas, un vēl tas smaids, un krūtis, un viņas mati un tērps šķita plandam vējā, un, iztālēm skatoties, pat negribējās ticēt, ka viņa ir no bronzas, tā izskatījās dzīva miesa…

Tā ir Trojas Helēnas statuja. Bet kas tad notika?

Dažu mirkļu laikā es redzēju, kā kolonna, kuras galā viņa stāvēja, sašūpojas kā pie pamatnes aizzāģēts koks un gāžas lejā. Tā nokrita zemē, saceļot putekļu mutuļus, un viss ķermenis sašķīda gabalu gabalos. Galva atripoja turpat pāris soļu attālumā no manis, un tikai tad es pamanīju, cik statuja bijusi liela: galvu nevarētu apķert pat vīrs ieplestām rokām. Un viņa mani vēroja šķību skatienu kā guļošs cilvēks, deguns bija guleniski, bet lūpas stateniski, un tās, piedod, patiešām vairāk izskatījās pēc lūpām, kuras sievietēm ir starp kājām; un no vienas acs bija izripojusi zīlīte, un šķita, ka viņa pēkšņi kļuvusi akla, Dievs svētais, tieši tāpat kā šī! Un Bodolīno, saceldams šļakatas, strauji palēca atpakaļ, jo lāpa ūdenī bija izgaismojusi akmens galvu, kas balstīja kādu kolonnu un bija vismaz desmit cilvēku galvu lielumā, arī šī bija nolikta guleniski pie zemes, tās puspavērtā mute vēl vairāk atgādināja kājstarpes spraugu, galvvidū tai kā matu šķipsnas bija savijušās neskaitāmas čūskas, un pati tā bija veca ziloņkaula mironīgajā bālumā.

Nikēta pasmaidīja. Šī te stāv jau gadsimtiem ilgi. Tās ir Medūzas galvas, un neviens nezina, no kurienes tās nākušas, celtnieki tās izmantoja par cokoliem. Tu baidies no tādiem niekiem…

Es nebaidos. Vienkārši šo seju es jau esmu redzējis citur.

Manot, cik Bodolīno iztrūcies, Nikēta mainīja sarunas tēmu:

Tu man stāstīji, ka viņi nogāzuši Helēnas statuju…

Ne jau to vien! Visas, visas statujas starp Hipodromu un Forumu, vismaz visas tās, kas veidotas no metāla. Viņi rāpās augšā, apmeta tām ap kaklu kaņepāju virves vai ķēdes, bet lejā tās vilka divi vai trīs pāri vēršu. Es redzēju, kā krīt visas ratu braucēju statujas, ēģiptiešu sfinksa, nīlzirgs un krokodils, un lielā vilcene ar Romulu un Remu, kas tai pieķērušies pie zīdekļiem, un vēl Hērakla statuja arī tās patieso lielumu es nebiju pat nojautis: īkšķis vien bija kā labi noauguša vīrieša rumpis… Un vēl viņi nogāza to bronzas obelisku ar daudzajiem bareljefiem, to, kuram galā ir sieviete, kas griežas līdzi vējam…

Vēju Draudzene. Kāds posts! Dažas no tām bija seno pagānu skulptoru darbi, senākas pat par romiešiem. Bet kāpēc, kāpēc?

Lai izkausētu. Pirmais un svarīgākais darbs, izlaupot kādu pilsētu, ir izkausēt visu, ko citādi nevar paņemt līdzi. Visās malās jāceļ kausējamās krāsnis, bet te jau visapkārt tik skaisti deg mājas, ka netrūkst dabisku kausētavu. Un tu jau pats redzēji, ko viņi darīja baznīcā: nevar taču staigāt pa pasauli un rādīt, ka esi nolaupījis svētā sakramenta traukus. Izkausēt, visu vajag tūlīt izkausēt! Pilsētas izlaupīšana, Bodolīno skaidroja kā vīrs, kurš labi pieprot šo amatu, ir kā vīna spiešana, un pienākumi ir jāsadala: daži spiež ogas, citi salej sulu mucās, vēl citi gatavo ēdienu vīna spiedējiem, un kāds sarūpē labu iepriekšējo gadu vīnu… Laupīšana ir nopietns darbs vismaz, ja tu gribi, lai pilsētā nepaliek ne akmens uz akmens, kā manos laikos Mediolānā. Bet tad te vajadzētu Pāvijas vīrus, tie gan zināja, kā izdeldēt pilsētu no zemes virsas. Bet šiem tādas gudrības vēl tikai jāmācās: viņi nogāza statuju, bet paši uz tās piesēda un sāka dzert, tad uzradās kāds, aiz matiem vilkdams meiteni un saukdams, ka viņa esot jaunava, un tad visi bāza iekšā pirkstu, lai redzētu, vai tiešām vērts pamēģināt… Kārtīgā pilsētas izlaupīšanā tev tūlīt pamatīgi jānokopj viss, māja pēc mājas, citādi labāko ātri vien pievāks veiklākie, bet papriecāties varēs arī pēc tam. Tātad es sapratu, ka šādiem ļaudīm nepagūšu izskaidrot, ka arī es esmu dzimis Monferrātas pusē. Man atlika tikai viens. Es noslēpos aiz stūra un gaidīju, līdz ieliņā iegriezās kāds bruņinieks, kurš bija izdzēris jau tik daudz, ka vairs neapjēdza, kurp jāj, un ļāva, lai zirgs viņu nes. Man vajadzēja tikai paraut viņu aiz kājas, un viņš nogāzās zemē. Es noņēmu viņam bruņucepuri un ar akmeni iebelzu pa galvu…

Tu viņu nogalināji?

Nē, tikai viegli uzsitu, lai viņš zaudētu samaņu. Skaidri zinu, ka galu viņš nedabūja, jo sāka vemt kaut ko violeti sarkanu. Es novilku viņam bruņukreklu un kamzoli, paņēmu bruņucepuri un ieročus, tad sēdos viņa zirgā un laidos prom, līdz nonācu pie Svētās Sofijas durvīm un redzēju, ka tur iekšā dodas vīri ar mūļiem, un man garām pagāja bariņš kareivju, kas nesa prom sudraba svečturus ar ķēdēm augšdelma resnumā, un viņi runāja lombardiešu mēlē. Kad es ieraudzīju to negodu, to zaimošanu, to nešķīstību, es zaudēju galvu, jo dievnamu taču apgānīja vīri no manas zemes, Romas pāvesta uzticīgie dēli…

Kad lāpas jau grasījās dzist, aizvien runādamies, viņi pameta cisternu un izgāja virszemē, kur jau valdīja dziļa nakts, un pa nomaļām ieliņām sasniedza dženoviešu namu.

Viņi pieklauvēja pie durvīm, kāds nokāpa lejā tās atvērt; viņus uzņēma un pamieloja raupjā sirsnībā. Bodolīno starp šiem ļaudīm jutās kā mājās un tūlīt izstāstīja, kādas raizes nomāc Nikētu. Un viens no dženoviešiem teica: Tas būs pavisam viegli, mēs par to parūpēsimies, tagad ejiet pie miera, un viņš to teica tik pārliecinoši, ka ne tikai Bodolīno, bet arī Nikēta aizvadīja nakti, guļot rāmā miegā.

3  Bodolīno skaidro Nikētam, ko rakstījis bērnībā

Nākamajā rītā Bodolīno sapulcināja apķērīgākos no dženoviešiem: Peveri, Boijamondo, Grillo un Taraburlo. Nikēta izskaidroja, kur meklējama viņa ģimene, un tie devās ceļā, vēl reizi viņam apliecinājuši, ka visu paveiks, kā nākas. Tad Nikēta palūdza vīnu un piepildīja arī Bodolīno kausu. Nezinu, vai tev tāds garšo. Smaržo pēc sveķiem. Daudzi latīņi apgalvo, ka tas esot nebaudāms un smakojot pēc pelējuma. Izdzirdējis, ka šis grieķu nektārs ir Bodolīno visiecienītākais dzēriens, Nikēta iekārtojās ērtāk, lai uzklausītu Bodolīno stāstu.

Šķita, ka Bodolīno nevar vien nociesties, lai varētu kādam izstāstīt pieredzēto, kā gribēdams atbrīvoties no smaguma, kas viņu nospiež jau nez cik ilgu laiku. Skaties, Nikētas kungs, Bodolīno teica, noraisīdams no krūtīm ādas maisiņu, izņemdams no tā pergamentu un sniegdams Nikētam, tas ir mana stāsta sākums.

Nikēta mēģināja to saburtot, taču, kaut arī prata lasīt latīņu rakstu, nesaprata ne vārda.

Kas tas ir? viņš jautāja. Pareizāk, kādā valodā tas rakstīts?

Es nezinu, kas tā par valodu. Mēģināšu tev izskaidrot, Nikētas kungs. Tu aptuveni zini, kur atrodas Ianua jeb Dženova un Mediolāna jeb Milāna, jeb Mayland, kā to sauc teitoņi jeb ģermāņi, jeb alemāņi alamanoi, kā sakāt jūs. Un tātad pusceļā starp šīm divām pilsētām tek divas upes Tanaro un Bormīda, un starp šīm upēm ir līdzenums, kur, ja vien nevalda tāds karstums, ka uz akmens bez uguns var izcept olu, klājas bieza migla, bet, kad nav miglas, ir sniegs, un, kad nav sniega, ir ledus, un, kad nav ledus, tik un tā ir auksts. Tur es esmu dzimis, vietā, ko sauc par Frasketu Marinkanu jeb Purvāja Frasketu, jo tur starp abām upēm ir arī liels purvs. Kā saproti, šis novads nav līdzīgs Propontīdas krastiem…

Varu iztēloties.

Taču man tur patika. Turienes gaiss šķiet dzīvs, draudzīgs. Es esmu daudz ceļojis, Nikētas kungs. Varbūt pat līdz Lielajai Indijai…

Tu par to neesi pārliecināts?

Nē, es īsti nezinu, kur biju nonācis; katrā ziņā tur mājo ragaini cilvēki un arī tādi, kuriem mute ir uz vēdera. Es esmu nedēļām ilgi klejojis pa bezgalīgiem tuksnešiem, pa nepārskatāmi plašām stepēm un vienmēr jutos kā cietumnieks, gūstā mani turēja kaut kas tāds, kas pārsniedza manas iztēles robežas. Bet tur, manā dzimtajā pusē, kad tu, cilvēks, miglā staigā pa mežu, tev šķiet, ka vēl joprojām esi savas mātes vēderā, tu ne no kā nebaidies un jūties brīvs. Un, kad miglas nav, tu ej pa mežu un, ja esi izslāpis, vari no koka zara nolauzt lāsteku, un tad ir jāpūš elpa uz pirkstiem, jo tos klāj geloni.

Kas tie tādi… tie, par ko jāsmejas?

Nē, es neteicu gheloioi! es lietoju savas valodas vārdu, jo jūsējā tāda nemaz nav. Tās ir tādas kā čūliņas, kas lielā aukstumā izveidojas uz pirkstiem un uz pirkstu kauliņiem, un tās niez un, ja tās kasa, sāp…

Tu par tām runā tā, it kā tās būtu patīkamas atmiņas…

Aukstums ir skaists.

Ikviens mīl savu dzimto pusi. Stāsti tālāk.

Labi. Tātad tur kādreiz dzīvoja romieši Romas romieši, tie, kuri runāja latīņu valodā, nevis romieši, par kādiem tagad sevi dēvējat jūs, lai gan runājat grieķiski, un tāpēc jau mēs jūs saucam par romniekiem vai grieķeļiem, piedod, ka lietoju šo vārdu. Tad to, īsto romiešu impērija sabruka un Romā palika vienīgi pāvests, un visā Itālijā dzīvoja dažādas ciltis, kas katra runāja atšķirīgā valodā. Un arī tagad Frasketā ļaudis runā tā, bet turpat netālu Terdonā jau atkal citādi. Un, kopā ar Frīdrihu ceļodams pa Itāliju, es dzirdēju valodas, kas skanēja ļoti maigi, un salīdzinājumā ar tām mūsu Frasketas mēle drīzāk ir suņu rejas, nevis valoda. Un mūsu valodā neviens neraksta, jo visi joprojām raksta latīniski. Un tātad es, pieķēpādams šos pergamentus, iespējams, biju pirmais, kurš mēģināja rakstīt tā, kā mēs runājām. Bet vēlāk es kļuvu par izglītotu vīru un arī rakstīju latīniski.

Bet par ko tu rakstīji šajās lapās?

Kā redzi, dzīvodams starp mācītiem ļaudīm, es pat zināju, kurā gadā ķēros pie rakstīšanas. Tas bija Tā Kunga 1155. gada decembrī. Īsti nezināju, cik vecs esmu; kad mans tēvs apgalvoja, ka man esot divpadsmit, māte iebilda, ka esot visi trīspadsmit, jo varbūt, pūloties audzināt mani Dieva bijāšanā, šie gadi viņai bija šķituši ilgāki. Bet tad, kad es to rakstīju, man noteikti jau ritēja četrpadsmitais gads. No aprīļa līdz decembrim biju iemācījies rakstīt. Pēc tam kad imperators bija paņēmis mani sev līdzi, es visai dedzīgi ķēros pie mācībām, nopūlēdamies ar rakstu gudrībām it visur: kaujas lauka malā, nometnes teltī vai atspiedies pret kādas sagrautas mājas sienu. Parasti uz tāfelītes, pavisam reti uz pergamenta. Es jau biju pieradis dzīvot tāpat kā Frīdrihs, kurš vienā un tai pašā vietā nekad neuzturējās ilgāk par dažiem mēnešiem, un arī tā gadījās tikai ziemā, bet visu pārējo gada laiku viņš pavadīja ceļā, katru nakti guļot citā vietā.

Jā, jā, bet par ko tu te rakstīji?

Tā gada sākumā es vēl dzīvoju pie sava tēva un mātes, mums bija dažas govis un dārziņš pie mājas. Kāds eremīts, kas mitinājās netālu, bija man iemācījis lasīt. Es klejoju pa mežu un purvu, biju puika ar bagātu iztēli, redzēju vienradžus, un reiz (vismaz es tā apgalvoju) man miglā parādījās svētais Bodolīno…

Nekad neesmu dzirdējis pieminam tādu svēto. Vai viņš tev patiešām parādījās?

Viņš ir mūsu novada svētais, kurš reiz bijis Villa del Foro bīskaps. Bet, vai es viņu patiešām redzēju, tas jau ir cits jautājums. Redzi, Nikētas kungs, manas dzīves lielākā liksta ir tā, ka vienmēr sajaucu to, ko esmu redzējis, ar to, ko tikai esmu vēlējies ieraudzīt…

Tā gadās daudziem.

Jā, bet tikko es paziņoju, ka esmu redzējis to un šito vai arī ka esmu atradis tādu un tādu vēstuli (lai gan patiesībā varbūt to biju sarakstījis es pats), vienmēr šķita, ka citi to vien ir gaidījuši. Un zini, Nikētas kungs, kad tu izklāsti pats savus sadomājumus un pārējie tev piebalso, ka tā tas patiešām ir, tad beigu beigās arī tu pats notici visam, ko esi iztēlojies. Tā es klejoju pa Frasketu un mežā redzēju svētos un vienradžus, un tad es sastapu imperatoru, nezinādams, kas viņš ir, un runāju ar viņu alemāņu valodā, un pavēstīju, ka svētais Bodolīno man teicis, ka imperators iekaros Terdonu. Tā es teicu, vienīgi lai sagādātu viņam prieku, taču viņš gribēja, lai es to paziņoju arī citiem un, galvenais, Terdonas sūtņiem, tā viņi pārliecinātos, ka pat svētie nostājušies pret viņu pilsētu. Lūk, tāpēc Frīdrihs mani atpirka no mana tēva, un tēvs piekrita šim darījumam ne tik daudz to dažu naudas gabalu dēļ, bet drīzāk tāpēc, ka tā viņam bija jābaro par vienu muti mazāk. Tā mana dzīve pārvērtās.

Tu kļuvi par Frīdriha kalpu?

Nē, par viņa dēlu. Tolaik Frīdriham pašam bērnu vēl nebija, un, manuprāt, viņš man pieķērās tāpēc, ka es viņam teicu to, ko pārējie bijīgi noklusēja. Viņš izturējās pret mani tā, it kā es patiešām būtu viņa dēls, slavēja mani, kad iemācījos vilkt pirmos ķeburus, kad iemanījos rēķināt uz pirkstiem, kad iegaumēju, ko paveicis viņa tēvs un viņa tēva tēvs… Un reizēm viņš ļoti atklāti runāja ar mani par savām rūpēm, varbūt domādams, ka es vēl neko nesaprotu.

Bet vai šo tēvu tu mīlēji vairāk par savu miesīgo tēvu, vai arī tevi drīzāk savaldzināja viņa ķēnišķīgais diženums?

Nikētas kungs, līdz tam brīdim es vēl nekad nebiju sev jautājis, vai mīlu savu tēvu Galjaudo. Es tikai allaž sargājos, lai laikus pagūtu izvairīties no viņa spērieniem un nūjas sitieniem, un man tās šķita gluži dabiskas tēva un dēla attiecības. To, ka savu tēvu esmu mīlējis, es atklāju tikai tad, kad viņš nomira. Domāju, ka iepriekš es viņu vēl nekad nebiju apskāvis. Es drīzāk gāju izraudāties pie savas mātes, bet viņai, nabaga sievietei, bija tik daudz lopu, par kuriem gādāt, ka atlika visai maz laika mani mierināt. Bet Frīdrihs bija stalta auguma, viņa seja bija sārti balta, nevis miecētas ādas krāsā kā maniem novadniekiem, mati un bārda ugunīgi rudi, plaukstas smalkas ar slaikiem pirkstiem un labi koptiem nagiem. Viņš bija pašpārliecināts un iedvesa drošību, viņš bija jautrs un izlēmīgs un iedvesa prieku un izlēmību, viņš bija drosmīgs un iedvesa drosmi… Lauva viņš, lauvēns es. Viņš prata būt arī nežēlīgs, taču ar cilvēkiem, kurus viņš mīlēja, bija ļoti maigs. Un viņš bija pirmais cilvēks, kurš nopietni ieklausījās manos vārdos.

Viņš tevi izmantoja kā tautas balsi… Labs valdnieks tas, kurš uzklausa ne tikai galminiekus, bet cenšas saprast arī to, ko domā viņa pavalstnieki.

Jā, bet es vairs nezināju, kas esmu es pats un kur esmu nokļuvis. Kopš aprīlī biju saticis imperatoru, līdz septembrim impērijas karaspēks divas reizes šķērsoja visu Itāliju pirmoreiz no Lombardijas līdz Romai un tad atpakaļ pretējā virzienā, līkumojot kā zalktis no Spolēto uz Ankonu, no Ankonas līdz Apūlijai, tad atkal uz Romanju un tad vēlreiz uz Veronu, Tridentu un Bolcāno, visbeidzot šķērsojot kalnus un atgriežoties Vācijā. Divpadsmit gadus es biju aizvadījis mazā zemes pleķītī starp divām upēm, bet tagad biju iesviests Visuma centrā.

Tā šķita tev.

Zinu, Nikētas kungs, ka Visuma centrs esat jūs, tomēr pasaule ir plašāka par jūsu impēriju, ir vēl arī Galējā Tūle un hiberniešu zeme. Protams, salīdzinājumā ar Konstantinopoli Roma ir tikai drupu kaudze un Parīze dubļains ciems, bet arī tur reizēm šis tas notiek; un pasaulē ir neizmērojami daudz zemju, kurās nerunā grieķiski, un sastopami pat ļaudis, kuri, lai izteiktu piekrišanu, saka oc.

Oc?

Oc.

Dīvaini. Bet stāsti tālāk.

Labi, stāstīšu. Es redzēju visu Itāliju, jaunas vietas un jaunas sejas, tērpus, kādus nekad agrāk nebiju skatījis, damastu, izšuvumus, zeltītas mantijas, zobenus, bruņas, un dzirdēju valodas, ko dienu pēc dienas pūlējos atdarināt. Es visai juceklīgi atceros, kā Frīdrihs Pāvijā saņēma Itālijas karaļa dzelzs kroni, kā atkal devāmies uz dienvidu novadiem, ko dēvē par tālo Itāliju, tad Sutri pilsētiņā imperators tikās ar pāvestu Hadriānu, un pēc tam bija kronēšana Romā…

Vai to tavu basileju jeb imperatoru, kā sakāt jūs, kronēja Romā vai Pāvijā? Un kāpēc viņu kronēja Itālijā, ja jau viņš bija alamanoi basilejs?

Mēģināšu izskaidrot visu pēc kārtas. Nikētas kungs, pie mums, latīņiem, viss nav tik vienkārši kā pie jums, romniekiem. Pie jums viens ņem un izdur acis basilejam, kurš tobrīd ir pie varas, un pats kļūst par basileju, un visi tam rāmi piekrīt; un pat Konstantinopoles patriarhs neko neiebilst un dara visu, ko basilejs viņam pavēl, jo citādi arī viņš var zaudēt acu gaismu…

Tikai nevajag pārspīlēt.

Vai tad es pārspīlēju? Kad es te ierados, man tūlīt izskaidroja, ka basilejs Aleksijs III ir kāpis tronī tikai tāpēc, ka bija licis izdurt acis likumīgajam basilejam, savam brālim Īsakam.

Vai tad pie jums neviens valdnieks neiznīcina savu priekšgājēju, lai sēstos tronī viņa vietā?

Jā, tā viņi dara gan, bet paveic to kaujas laukā vai liekot lietā indi vai dunci.

Redzi, jūs vēl esat barbari un nespējat izprast, ka valdīšanas jautājumus var atrisināt arī ne tik asiņainā veidā. Turklāt Īsaks bija Aleksija brālis, un brāli taču nevar nogalināt.

Skaidrs, tā bija tīrā žēlsirdība. Bet pie mums tā nenotiek. Latīņu imperators, kurš pats nemaz nav latīnis jau kopš Kārļa Lielā laikiem, ir romiešu imperatoru pēctecis es domāju Romas romiešus, nevis jūsējos Konstantinopoles romniekus. Bet, lai imperators varētu būt drošs, ka viņš patiešām ir Romas imperators, viņam ir jāpanāk, lai viņu kronē pāvests, jo Kristus likums ir aizslaucījis prom melīgo viltus dievu likumus. Taču, lai pāvests varētu imperatoru kronēt, viņam ir jābūt arī Itālijas pilsētu atzītam valdniekam, bet katra itāļu pilsēta savā ziņā ir neatkarīga valstiņa; tāpēc imperatoram ir jātiek kronētam par Itālijas karali. Protams, pašā sākumā, pirms visām kronēšanām, imperatoru ievēl teitoņu firsti. Vai skaidrs?

Nikēta jau sen bija aptvēris, ka latīņi, kaut arī būdami barbari, pārsteidzošā kārtā spēj visu sarežģīt; viņi gan ir pilnīgi nejēgas un nesaprašas, ja runa ir par teoloģisko jautājumu smalkumiem, tomēr, runājot par juridiskām lietām, spēj skaldīt matus. Tā visus šos gadsimtus Bizantijas romnieki bija aizvadījuši auglīgās pārdomās un koncilos, cenšoties noteikt Mūsu Kunga dabu, un pat nebija mēģinājuši apstrīdēt varu, kas joprojām tika tieši pārmantota no Konstantīna; bet rietumnieki bija pametuši teoloģiju Romas priesteru ziņā un paši šķieda laiku, cits citu indēdami un kapādami ar āvām, lai tiktu skaidrībā, vai imperatora tituls vēl pastāv un, ja pastāv, tad kuram tas pienākas, un sekas bija tādas, ka īsta imperatora Rietumos vairs nebija.

Tātad Frīdriham bija nepieciešama kronēšana Romā. Tā droši vien bija ļoti grezna…

Ne gluži tik grezna, kā varētu domāt. Pirmkārt, tāpēc, ka Svētā Pētera katedrāle Romā salīdzinājumā ar Svēto Sofiju ir tikai nieka būda un tā pati visai noplukusi. Otrkārt, tāpēc, ka stāvoklis Romā bija visai juceklīgs, tais dienās pāvests bija nostiprinājies savā pilī pie Svētā Pētera katedrāles, bet šķita, ka viņā upes krastā par pilsētas saimniekiem kļuvuši paši romieši. Un, treškārt, tāpēc, ka nevarēja saprast, vai pāvests cenšas aizvainot imperatoru vai imperators pāvestu.

Kādā nozīmē?

Redzi, es aizvien klausījos, ko runā galma augstmaņi un bīskapi, un viņi visi bija pārskaitušies par to, kā pāvests izturas pret imperatoru. Kronēšanai bija jānotiek svētdienā, tomēr to sarīkoja sestdienā; imperatoru pienākas iesvaidīt pie galvenā altāra, taču Frīdrihu iesvaidīja pie kāda sānu altāra; un no laika gala ir pieņemts, ka jāiesvaida imperatora galva, bet Frīdrihs svaidījumu saņēma uz rokām un starp lāpstiņām, turklāt nevis ar chrisma, īsto svētīto eļļu, bet gan ar oleum catechumenum. Tu varbūt neproti novērtēt šīs atšķirības tāpat, kā tolaik tās nesapratu es, bet galmā visi staigāja sadrūmušu vaigu. Un es gaidīju, ka arī imperators noskaitīsies kā pūķis, tomēr viņš pret pāvestu izturējās laipnāk par laipnu un neapmierināts drīzāk izskatījās pāvests, it kā būtu noslēdzis neizdevīgu darījumu. Es skaidri un gaiši noprasīju Frīdriham, kāpēc baroni kurn, bet viņš pats ne, un Frīdrihs man atbildēja, ka jāsaprot liturģisko simbolu vērtība, jo šajā sfērā pietiekot ar tīro nieku, lai visu pavērstu citādi. Viņam bija nepieciešams, lai kronēšana notiek un lai to veic pāvests, taču ceremonija nedrīkstēja būt pārāk svinīga, jo citādi tas nozīmētu, ka viņš kļūst par imperatoru tikai pēc pāvesta žēlastības, taču patiesībā viņš jau ir imperators, jo tāda ir bijusi ģermāņu firstu griba. Es Frīdriham teicu, ka viņš ir viltīgs kā cauna, jo viņš taču itin kā ir paziņojis svētajam tēvam: raugi, mīļais pavest, tu esi tikai un vienīgi notārs, bet pašu līgumu es jau esmu noslēdzis ar Debesu Tēvu. Frīdrihs sāka smieties un iedunkāja mani, teikdams: vareni, vareni, tu uzreiz atrodi īstos vārdus, kā visu izteikt. Pēc tam viņš man jautāja, ko esmu darījis Romā šajās dienās, jo viņš pats, būdams aizņemts ar visām ceremonijām, bija izlaidis mani no acīm. Redzēju, redzēju, kādas ceremonijas jūs te esat sarīkojuši, es viņam teicu. Lieta tāda, ka romiešiem es domāju Romas romiešus nemaz negāja pie sirds tā kronēšana Svētā Pētera katedrālē, jo Romas senāts gribēja būt svarīgāks par pāvestu un tāpēc labprāt pats būtu kronējis Frīdrihu Kapitolijā. Taču Frīdrihs no tāda piedāvājuma atteicās, jo kā tad viņš vēlāk visiem varētu stāstīt, ka viņu kronējusi tauta, par to smietos ne tikai ģermāņu firsti, bet arī Francijas un Anglijas karaļi teiktu, ka tā nu gan ir laba iesvaidīšana, kas saņemta no svētajiem Romas plebejiem; turpretī pāvesta veiktu iesvaidīšanu visi uztvertu nopietni. Bet patiesībā viss bija vēl daudz sarežģītāk, un to es sapratu tikai vēlāk. Ģermāņu firsti nesen bija sākuši runāt par translatio imperii, proti, par to, ka Romas imperatoru mantojums ir ticis viņiem. Tātad, ja Frīdrihu kronēja pāvests, tas itin kā nozīmēja, ka viņa imperatoriskās tiesības ir atzinis arī Kristus vietnieks šajā pasaulē, kurš tāds būtu un paliktu arī tad, ja dzīvotu nevis Romā, bet, piemēram, Edesā vai Ratisbonā. Bet, ja Frīdrihs būtu ļāvis, lai viņu kronē senatus populusque romanus, tad tas it kā apliecinātu, ka impērijas centrs joprojām atrodas Romā un nekāda translatio nav notikusi. Skaidrs, ka nekam tamlīdzīgam imperators nevarēja piekrist. Un, lūk, kāpēc tieši lielā mielasta laikā pēc kronēšanas saniknotie romieši pārcēlās pāri Tibras upei un nogalināja ne tikai dažus priesterus, kas vispār tur bija ierasta nodarbošanās, bet arī trīs vai četrus imperatora cilvēkus. Tādas izdarības Frīdrihs nevarēja pieļaut, viņš kļuva vai traks no dusmām, pārtrauca dzīres un gribēja, lai visus dumpiniekus tūliņ pat aizraida uz viņpasauli, drīz vien Tibrā līķu bija vairāk nekā zivju, un jau pret vakaru romieši saprata, kurš ir īstais noteicējs, bet katrā ziņā svētku līksmības nebija nekādas līksmās. Un tāpēc Frīdrihs bija tik sliktā omā, kad devās uz dienvidu Itālijas pilsētām, un viņa oma nebija uzlabojusies, kad jūlija beigās viņš ieradās pie Spolēto vārtiem un pieprasīja, lai viņam izrāda pienācīgo viesmīlību, Spolēto ļaudis nepratās būt pietiekami pakļāvīgi, un Frīdrihs pārskaitās vēl trakāk nekā Romā un sarīkoja tādu slaktiņu, ka tas, kas patlaban notiek Konstantinopolē, salīdzinājumā ir tīrās bērnu spēlītes… Nikētas kungs, tev jāsaprot, ka imperatoram ir jāizturas kā imperatoram un viņš nedrīkst ļauties pārliekam jūtelīgumam… To mēnešu laikā es daudz ko iemācījos. Pēc notikumiem Spolēto bija tikšanās ar Bizantijas sūtņiem Ankonā, pēc tam atgriezāmies augšējā jeb ziemeļu Itālijā, devāmies līdz pat Alpu kalniem, kurus Otons sauca par Pirenejiem, un tā bija pirmā reize, kad es redzēju sniega klātas virsotnes. Un tostarp dienu pēc dienas kanoniķis Rāhevins mani iesvētīja rakstu mākslā.

Zēnam tā ir visai grūta iesvētība.

Nē, tas nebija grūti. Tiesa gan, ja es kaut ko nesapratu, kanoniķis Rāhevins man lika pa ausi, taču pēc zvēlieniem, ko biju saņēmis no sava tēva, man no tā nebija ne silts, ne auksts, bet citādi visi dancoja pēc manas stabules. Ja man ienāca prātā paziņot, ka jūrā esmu redzējis sirēnu, visi manus vārdus ņēma par pilnu imperators taču mani bija atvedis uz galmu kā tādu, kuram rādās pat svētie, visi ticēja un teica: lieliski, lieliski…

Domāju, ka tas tev iemācīja apsvērt savus vārdus.

Gluži otrādi, tas man iemācīja neturēt vārdus nekādā svarā. Es pat nācu pie pārliecības, ka jebkas, ko es saku, ir patiesība tikai tāpēc, ka to saku es… Pa ceļam uz Romu kāds priesteris, vārdā Konrāds, man stāstīja par šīs pilsētas mirabilia: par Kapitolija septiņiem automiem, kuri katrs pārstāvot savu nedēļas dienu un šķindinot zvaniņu, ja sadumpojas kāda no impērijas provincēm, un par bronzas statujām, kas kustoties pašas, un par pili, kas pilna ar apburtiem spoguļiem… Pēc tam mēs ieradāmies Romā, un tai dienā, kad Tibras krastos notika slaktiņš, es aizlaidos prom un klejoju pa pilsētu. Un, lai es ietu kur iedams, visur redzēju tikai aitu barus, kas ganījās starp senajām drupām, un popolānus, kuri galvenokārt runāja jūdu valodā un vecu portiku paēnā tirgojās ar zivīm, bet no mirabilia es neatradu nevienu pašu ja nu vienīgi šiem brīnumiem var pieskaitīt kādu statuju Kapitolijā, zirgā sēdošu vīru, bet arī tas man nelikās nekas īpašs. Taču, kad vēlāk visi man jautāja, ko esmu redzējis, vai tad es varēju teikt, ka Romā ir tikai drupu ieskautas aitas un aitu ieskautas drupas? Man taču neviens nebūtu ticējis. Un tā nu es stāstīju par mirabilia, par kuriem man bija stāstījuši citi, un košumam kādu piemetu klāt pats: piemēram, es stāstīju, ka vienā Laterānas pilī biju redzējis ar dimantiem rotātu zelta relikvāriju, kurā glabājas Mūsu Kunga nabassaite un priekšādiņa. Visi ticēja katram manam vārdam un teica, žēl gan, ka todien mums vajadzēja sisties ar romiešiem un mēs neredzējām visus tos brīnumus. Un tā vēlākajos gados visur gan Vācijā, gan Burgundijā un pat šeit dzirdēju stāstām pasakas par Romas mirabilia un tikai tāpēc, ka par tiem biju runājis es.

Tostarp atgriezās dženovieši. Viņi, pārģērbušies par mūkiem, šķindinādami zvaniņus, gāja pa priekšu veselam pulkam noskrandušu radījumu, kuri bija ietīstījušies reiz baltās, bet tagad noskretušās lupatās, kas viņiem aizsedza arī sejas. Tur nāca Nikētas sieva, kura bija gaidībās un nesa rokās jaunāko no viņu bērniem, un tur nāca citi viņu dēli un meitas, ļoti skaistas meitenes, un vēl daži radinieki un arī kāds kalps. Dženovieši viņus bija izveduši cauri pilsētai kā spitālīgo kopienu, un pat piligrimi bija griezuši viņiem ceļu.

Kā gan viņi jums ticēja? smiedamies jautāja Bodolīno. Lai jau būtu tie spitālīgie! Bet jūs paši arī sutanās nekādi neizskatāties pēc mūkiem!

Ar visu manu cieņu pret piligrimiem varu teikt vienīgi to, ka viņi ir gatavie stulbeņi, atbildēja Taraburlo. Turklāt mēs te dzīvojam jau tik ilgu laiku, ka dažus noderīgus vārdiņus grieķiski esam paspējuši iemācīties. Mēs visi drūmās balsīs vilkām Kyrieleison pighe pighe gluži kā tādu litāniju, un šie visi pamuka malā, dažs meta krustus, cits rādīja ragus zemei vai piešāva roku pie pautiem, lai neaplipinātos ar nešķīsto kaiti.

Kāds kalps atnesa Nikētam lādīti, un viņš, pagājis istabas tālākajā kaktā, to atvēra. Tad viņš ar dažiem zelta naudas gabaliem devās pie mājas saimniekiem, kuri izplūda svētības un pateicības pilnos vārdos un apliecināja, ka līdz pat prombraukšanai īstais saimnieks šajā namā būšot Nikēta. Plašo saimi nometināja turpat netālu, tik netīrā un noplukušā ieliņā, ka nevienam latīnim nenāktu ne prātā meklēt laupījumu šajos graustos.

Atguvis sirdsmieru, Nikēta paaicināja Peveri, kurš šķita galvenais no šejieniešiem, un teica, ka par spīti piespiedu dzīvei slepenībā viņš tomēr negribot atteikties no ierastajiem ikdienas prieciņiem. Pilsēta dega, taču ostā aizvien turpināja pienākt zvejnieku laivas un tirgoņu kuģi, kas bija spiesti palikt turpat Zelta Raga līcī, nevarēdami izkraut savas preces noliktavās. Tāpēc, ja vien bija nauda, par lētu cenu varēja nopirkt visu, kas nepieciešams ērtai un patīkamai dzīvei. Arī gardi gatavotus ēdienus varot sarūpēt pavisam viegli, jo starp tikko izglābtajiem Nikētas radiniekiem esot arī viņa svainis Teofils, izcils pavārs; lai tik viņi apvaicājoties Teofilam, kādi labumi viņam vajadzīgi ēdienu gatavošanai. Un tā jau tai pašā pēcpusdienā Nikēta varēja piedāvāt nama saimniekam logotēta cienīgu mielastu. Galdā tika celts trekns kazlēns, pildīts ar ķiplokiem, sīpoliem un puraviem, pārliets ar marinētu zivju mērci.

Pirms vairāk nekā diviem simtiem gadu, teica Nikēta, kā jūsu karaļa Otona sūtnis Konstantinopolē ieradās kāds jūsu bīskaps, vārdā Lautprands, un viņu uzņēma mūsu basilejs Nikefors.

Tā nebija nekāda veiksmīgā tikšanās, un mēs zinām, ka vēlāk Lautprands par savu ceļojumu sarakstīja ziņojumu, kurā mēs, romieši, esam aprakstīti kā netīrīgi, rupji, neizglītoti un tērpušies novalkātās skrandās. Viņš necieta arī vīnu ar sveķu piegaršu, un viņam šķita, ka visi mūsu ēdieni gluži vai peld eļļā. Bet tikai par vienu lietu viņš rakstīja ar sajūsmu, un tas bija šāds kazlēna cepetis.

Arī Bodolīno kazlēns gāja pie sirds, un viņš turpināja atbildēt uz Nikētas jautājumiem.

Tātad, dzīvodams kopā ar karaspēku, tu iemācījies rakstīt. Bet lasīt tu taču jau mācēji.

Jā, bet rakstīt ir daudz grūtāk. Turklāt vēl latīniski. Jo redzi, kad imperators dusmās sūtīja pie velna savus karavīrus, viņš runāja alemāņu valodā, bet, ja viņš rakstīja vēstuli pāvestam vai savam brālēnam Jasormigotam, tas viņam bija jādara latīniski, un tieši tāpat latīniski tapa visi kancelejas dokumenti. Es mocījos, vilkdams pirmos burtus, pārrakstīju vārdus un teikumus, kuru jēgu nesapratu, bet galu galā tā gada beigās es jau biju iemācījies rakstīt. Taču Rāhevinam vēl nebija pieticis laika iemācīt man gramatiku. Es pratu pārrakstīt svešus vārdus, bet nepratu latīniski izteikties pats. Lūk, kāpēc es rakstīju Frasketas valodā. Bet vai tā patiešām bija Frasketas valoda? Manā prātā atmiņas par dzimto valodu jau bija sajaukušās kopā ar citām izloksnēm, ko dzirdēju visapkārt, gan Asti, gan Pāvijas, gan Milānas un Dženovas, un visu šo pilsētu ļaudis bieži vien nesaprata tos, kuri bija ieradušies no blakus miesta. Vēlāk mēs tur, mūsu pusē, uzcēlām pilsētu, un ļaudis saplūda no dažādiem novadiem viņi bija sanākuši būvēt torni, tomēr visi spēja saprasties. Viņi runāja aptuveni tādā pašā valodu sajaukumā, kādu rakstot biju radījis es.

Tad jau tu esi bijis nomotēts, teica Nikēta.

Nezinu, ko šis vārds nozīmē, bet droši vien tev ir taisnība. Katrā ziņā vēlāk rakstītās lapas jau bija pieņemamā latīņu valodā. Tad es jau biju uzticēts bīskapa Otona gādībai un uzturējos Ratisbonā jeb Rēgensburgā, kādā rāmā klosterī, un tai miera valstībā es varēju lasīt pergamentu pēc pergamenta… Es mācījos. Tu droši vien ievēroji, ka šīs lapas ir pavirši noskrāpēts palimpsests un vietām pat ir saskatāmi vārdi no iepriekšējā teksta. Es patiešām biju negantnieks un apzagu savus skolotājus, un, lai iegūtu vietu pats savam stāstam, divas naktis centīgi kasīju nost no šīm loksnēm to, ko uzskatīju par seniem rakstiem. Bet nākamajās dienās bīskaps Otons krita izmisumā, jo nekādi nevarēja atrast savas Chronica sive Historia de duabus civitatibus Hronikas jeb divu pilsētu vēstures pirmo versiju. Šo darbu Otons rakstīja jau desmit gadu un tagad apsūdzēja nabaga Rāhevinu, ka tas manuskriptu nozaudējis kāda ceļojuma laikā. Pēc diviem gadiem Otons samierinājās ar šo zaudējumu un sāka rakstīt savu darbu no sākuma, un es biju viņa rakstvedis, taču tā arī nekad neuzdrošinājos atzīties, ka viņa Chronica pirmo variantu nodzēsu es. Kā redzi, pasaulē tomēr pastāv taisnīgums, jo arī es savu hroniku zaudēju, vienīgi atšķirībā no Otona man vairs nepietiek drosmes rakstīt to vēlreiz. Taču es zinu, ka, pārrakstīdams savu Chronica, otons tajā šo to mainīja…

Kādā ziņā?

Ja tu lasīsi Otona hroniku, kas ir pasaules vēsture, tu ātri vien pamanīsi, ka viņš kā lai to pasaka nebija pārāk augstās domās par pasauli un mums, cilvēkiem. Pasaule varbūt bija aizsākusies labi, taču vēlāk viss gāja tikai uz ļauno pusi, vienvārdsakot, mundus senescit, proti, pasaule noveco un mēs tuvojamies tās galam… Bet tieši tai gadā, kad Otons atsāka rakstīt savu Chronica, imperators lūdza, lai tas cildinoši apraksta arī viņa dzīves gaitas, un Otons ķērās pie Gesta Friderici sacerēšanas, ko tā arī nepabeidza, jo pats pēc gada nomira, bet viņa iesākto darbu turpināja Rāhevins. Taču tu nevari aprakstīt sava valdnieka dzīvi un darbus, ja neesi pārliecināts, ka brīdī, kad viņš kāpis tronī, ir sācies jauns laikmets, un tātad ir jāraksta historia iucunda līksmes stāsts…

Savu imperatoru dzīvi var aprakstīt, arī neatmetot bardzību, izskaidrojot, kā un kāpēc viņi tuvojās savam postam…

Varbūt tā dari tu, Nikētas kungs, bet nelaiķis Otons tā nerīkojās. Un es tev varu pateikt vienīgi to, kā viss notika. Šis krietnais vīrs pārrakstīja savu Chronica, kurā pasaule gāja uz galu un kļuva arvien sliktāka, un tai pašā laikā sacerēja Gesta, kur pasaulē varēja klāties tikai aizvien labāk un labāk. Tu teiksi, viņš bija nonācis pretrunās. Bet tas nebija viss. Redzi, man ir aizdomas, ka viņa hronikas pirmajā versijā pasaule bija vēl daudz ļaunāka, un, lai pretrunas nebūtu tik uzkrītošas, Otons, pamazām pārrakstīdams hroniku, kļuva daudz iecietīgāks pret nelaimīgo cilvēku dzimumu. Un to izraisīju es, noskrāpēdams pirmo variantu. Varbūt, ja būtu saglabājusies sākotnējā Chronica, Otonam nebūtu pieticis drosmes sākt rakstīt Gesta. Un tieši pēc šiem Gesta nākotnē spriedīs, ko Frīdrihs ir darījis un ko ne, tātad, ja es nebūtu nodzēsis Chronica pirmo variantu, rīt domātu, ka Frīdrihs nemaz nav paveicis visu to, ko viņš kā mēs zinām patiešām ir paveicis.

Tu esi kā tas melīgais krētietis, teica Nikēta, tu man saki, ka esi meistarīgs melis, un tomēr pieprasi, lai tev tic. Tu gribi man iestāstīt, ka esi melojis visiem, izņemot mani. Ilgajos gados, ko esmu pavadījis mūsu imperatoru galmā, es esmu iemanījies atšķetināt no meliem savītas cilpas un slazdus, ko izlikuši meistari, kas šajā mākslā ir pārāki par tevi… Spriežot pēc šīs tavas atzīšanās, tu vairs nezini, kas esi, varbūt tieši tāpēc, ka esi melojis pārāk daudz, arī sev pašam. Un tu lūdz, lai radu tavu stāstu, kas tev pašam slīd ārā no rokām. Bet es neesmu no meļu dzimuma kā tu. Es visu mūžu ieklausos svešos stāstos, lai izvedinātu no tiem patiesību. Varbūt tu ceri no manis sagaidīt stāstu, kas tevi atbrīvos no grēka, jo tu taču kādu nogalināji, lai atriebtu sava Frīdriha nāvi. Tu tagad vārdu pa vārdam atklāj, kāda mīlestība tevi saistījusi pie imperatora, varbūt tu to dari tāpēc, lai vēlāk pilnīgi dabiski varētu izskaidrot, ka tavs pienākums bija viņu atriebt. Protams, ja mēs pieņemam, ka viņu patiešām kāds nogalināja un ka viņu nogalināja tas cilvēks, kuru nogalināji tu.

Tad Nikēta palūkojās laukā pa logu. Uguns tūlīt sasniegs Akropoli, viņš teica.

Es pilsētām nesu postu.

Tu sevi uzskati par visuvarenu. Tas ir lepnības grēks.

Nē, drīzāk vainas izjūta un sirdsapziņas ēdas. Tā bijis visu manu mūžu: tikko tuvojos kādai pilsētai, tā tiek nopostīta. Es esmu dzimis novadā, kur tikai paretam izkaisīti mazi ciemi un arī kāda nenozīmīga pils, un bērnībā es dzirdēju, kā ceļojošs tirgotājs apjūsmoja urbis Mediolani skaistumu; tolaik es pat īsti nezināju, kas ir pilsēta, ne reizi nebiju bijis pat Terdonā, kaut arī tālumā varēju saskatīt tās torņus; bet Asti un Pāvija manā izpratnē atradās kaut kur pie pašām Paradīzes Dārza robežām. Bet vēlāk visas pilsētas, ko es ieraudzīju, drīz vien tika nopostītas vai arī jau bija nodedzinātas: Terdona, Spolēto, Krēma, Milāna, Lodi, Ikonija un vēl Pndapetcima. Tā notiks arī ar šo. Varbūt man ir ļauna acs un tāpēc es, kā teiktu jūs, grieķi, esmu poleoclastes!

Nemēģini pats sevi sodīt.

Tev taisnība. Vismaz vienu pilsētu un tā bija manējā es izglābu, izglābu ar meliem. Kā tu domā, vai ar šo vienu reizi pietiek, lai varētu atzīt, ka man tomēr nav ļauna acs?

Tas nozīmē, ka tev nav tāda likteņa.

Bodolīno brīdi klusēja. Tad viņš pagriezās pret logu un vēroja to, kas reiz bija Konstantinopole. Es tik un tā jūtos vainīgs. Postītāji taču ir venēcieši, vīri no Flandrijas, bet galvenokārt Šampaņas, Bluā, Orleānas, Truā un Suasonas bruņinieki, par tiem no Monferrātas nemaz nerunājot. Man labāk patiktu, ja šo pilsētu būtu nopostījuši turki.

Turki to nemūžam nedarītu, teica Nikēta. Mums ar viņiem ir lieliskas attiecības. Bet no kristiešiem gan vajadzēja piesargāties. Bet varbūt jūs esat rīkste Dieva rokās un Dievs jūs sūtījis, lai sodītu mūs par grēkiem.

Gesta Dei per Francos, Dieva darbi caur frankiem, teica Bodolīno.

4  Bodolīno runā ar imperatoru un iemīlas imperatorē

Pēcpusdienā Bodolīno stāstījums sāka ritēt raitāk, un Nikēta nolēma to vairs nepārtraukt. Viņš gribēja redzēt, kā šis stāsts strauji pieņemsies apjomā, lai drīzāk nonāktu pie secinājumiem. Viņš vēl nebija sapratis, ka šajā brīdī Bodolīno pats vēl nebija sasniedzis nekādus secinājumus un stāstīja tieši tāpēc, lai tos atrastu.

Frīdrihs bija uzticējis Bodolīno bīskapam Otonam un viņa palīgam kanoniķim Rāhevinam. Otons, kurš nāca no lielās Babenbergu dzimtas, bija imperatora tēvocis no mātes puses, kaut arī bija tikko desmit gadus vecāks par Frīdrihu. Viņš bija ļoti gudrs un izglītots vīrs, mācījies Parīzē pie paša dižā Abelāra un vēlāk kļuvis par cisterciešu mūku. Viņš vēl bija ļoti jauns, kad jau tika iecelts Freizingas bīskapa godā. Taču nevar teikt, ka šai dižciltīgajai pilsētai Otons būtu ziedojis pārāk daudz laika un spēku. Kā Bodolīno skaidroja Nikētam, Rietumu kristīgajā pasaulē dižciltīgo ģimeņu atvases mēdza iecelt par bīskapiem, bet viņi paši bieži pat neieradās pilsētā, kur atradās viņu sēdeklis, galvenais bija saņemt savas bīskapijas ienākumus.

Otonam vēl nebija piecdesmit, taču viņš izskatījās vismaz simt gadu vecs. Viņš vienmēr nokāvās ar klepu, ik pārdienas līkumā viņu sarāva sāpes te gūžā, te plecā, turklāt viņu mocīja akmeņu vaina, bet acis pūžņoja no pārliecīgas lasīšanas un rakstīšanas gan saules, gan sveču gaismā. Viņš bija viegli aizkaitināms, kā jau bieži ģikts slimnieki, un, pirmoreiz runādams ar Bodolīno, viņš tam īgni teica, gandrīz uzrūca: Tu iekaroji imperatoru, sastāstīdams viņam visādas blēņas, vai ne?

Skolotāj, es jums zvēru, ka ne, protestēja Bodolīno. Un Otons uz to atbildēja: Jā, jā, melis liegdamies apstiprina. Nāc man līdzi. Es tev iemācīšu visu, ko zinu.

Un tas pierāda, ka būtībā Otons bija lāga vīrs, un drīz vien viņš iemīļoja Bodolīno, jo redzēja, ka puika ir apķērīgs, kārs uz mācībām un spēj paturēt atmiņā visu, ko dzirdējis. Taču viņš ievēroja arī to, ka Bodolīno skaļi klāstīja ne tikai to, ko bija iemācījies, bet arī paša sagudroto.

Bodolīno, Otons viņam teica, tu esi dzimis melis.

Kāpēc jūs tā sakāt, skolotāj?

Tāpēc, ka tā ir patiesība. Bet nedomā, ka es tev ko pārmetu. Ja tu gribi kļūt par zinību vīru un varbūt kādu dienu rakstīt Vēstures stāstus, tad tev jāprot arī melot un stāstus sacerēt pašam, jo citādi Vēsture kļūtu pārāk vienmuļa. Bet tas tev būs jādara ar mēru. Pasaule nosoda meļus, kuri nedara neko citu kā tikai melo, kaut arī par nenozīmīgiem sīkumiem, bet cildināti un apbalvoti tiek dzejnieki, kuri melo tikai par dižajām lietām.

Skolotāja pamācības Bodolīno nāca par labu, un pamazām viņš saprata, ka arī pats Otons ir melis, redzot, kādās pretrunās skolotājs sapinās, pāriedams no Historia de duabus civitatibus pie Gesta Friderici. Un tāpēc Bodolīno nolēma: ja viņš grib sasniegt pilnību melošanas mākslā, tad viņam jāieklausās arī citu runās, lai redzētu, kā cilvēki cits citu pārliecina par savu taisnību tādā vai citādā jautājumā. Piemēram, Bodolīno gadījās uzklausīt vairākus imperatora un Otona dialogus par Lombardijas pilsētām.

Bet kā gan viņi var būt tādi barbari? Ne velti viņu karaļi savulaik nēsāja dzelzs kroni! sašutumā teica Frīdrihs. Vai tiešām viņiem neviens nekad nav iemācījis, ka pieklājas izrādīt cieņu imperatoram? Bodolīno, vai tu to spēj saprast? Viņi paši piesavinās regalia!

Un kas ir šie regalioli, mans labais tēvs? Visi sāka smieties un jo gardāk par visiem Otons, jo viņš prata arī senāko laiku latīņu valodu un zināja, ka regaliolus ir mazs putniņš.

Regalia, regalin, iura regalia, bodolīno, tu kokapauri! kliedza Frīdrihs. Tās ir tiesības, kas pienākas man! Tiesības iecelt tiesnešus, iekasēt nodevas par koplietošanas ceļiem, tirgiem un kuģojamām upēm, un tās ir tiesības kalt naudu, un vēl… un vēl… kas vēl, Rainald?

…vēl ienākumi no soda naudām un smagākiem soda mēriem, tiesības uz īpašumiem, kam nav likumīgu mantinieku, un īpašumiem, kas konfiscēti par noziedzīgām darbībām vai par asinsgrēkā noslēgtām laulībām, vēl nodevas no raktuvēm, sāls ieguves un zvejas un procenti no dārgumiem, kas atrasti publiskā vietā, turpināja Rainalds no Daseles, kuru drīz vien pēc tam iecēla par kancleru, tātad par otru svarīgāko cilvēku impērijā.

Tieši tā. Un šīs pilsētas ir piesavinājušās visas manas tiesības. Vai viņiem nav saprašanas par labo un taisnīgo? Kāds dēmons tiktāl ir aptumšojis viņu prātus?

Mans imperator un māsasdēl, viņu uzrunāja Otons, redzu, ka tu spried par Milānu, Pāviju un Dženovu tā, it kā tās būtu Ulma vai Augsburga. Vācijas pilsētas ir dzimušas pēc valdnieka gribas, un tieši valdnieka varā tās no laika gala saskata savas tiesības. Bet ar šīm itāļu pilsētām ir citādi. Tās radās tad, kad ģermāņu imperatori bija pārāk aizņemti ar citām rūpēm, un tās uzplauka, izmantojot to, ka valdnieku nav tuvumā. Un, kad tu ar turienes iedzīvotājiem runā par varasvīriem, ko tu viņiem gribētu iecelt, viņi šos podestatis insolentiam uztver kā nepanesamu jūgu; viņi grib, lai pār viņiem valda pašu ievēlēti konsuli.

Un vai tad viņiem nepatīk sajust, ka valdnieks viņus aizsargā, un dalīties impērijas varenībā un spožumā?

Tas viņiem ļoti patīk, un viņi neparko negribētu zaudēt šīs privilēģijas, jo citādi viņi kristu par laupījumu kādam citam monarham Bizantijas imperatoram vai Ēģiptes sultānam. Bet tomēr viņi grib, lai valdnieks uzturas pietiekami lielā attālumā. Tu dzīvo savu dižciltīgo galminieku ielenkumā un varbūt pat neapjaut, ka šajās pilsētās attiecības ir citādas. Šīs pilsētas neatzīst lielos sinjorus, kungus pār laukiem un mežiem, jo arī lauki un meži pieder pilsētām, vienīgais izņēmums varbūt ir Monferrātas markgrāfa un vēl dažu citu zemes. Un ņem vērā, ka jaunieši, kas nodarbojas ar mehāniskajām mākslām un kas tavā galmā nevarētu ne rādīties, pilsētās valda, izrīko un pavēl un reizēm paceļas bruņinieka godā…

Tātad pasaulē viss ir sagriezies ačgārni! kliedza imperators.

Mans labais tēvs, tad, pacēlis pirkstu, bilda Bodolīno, bet tu pret mani izturies tā, it kā es būtu viens no tavas ģimenes, tomēr pavisam nesen es dzīvoju starp govju mēsliem. Un tātad?

Un tātad, ja gribēšu, es tevi iecelšu kaut vai par hercogu, jo es esmu imperators un ar savu dekrētu jebkuru varu pasludināt par dižciltīgo. Bet tas nenozīmē, ka kurš katrs pats var sevi iecelt dižciltīgo kārtā! Vai tad viņi neaptver: ja pasaule sagriezusies ačgārni, tad arī viņi skrien pretī savam postam?

Man šķiet, ka tā nu gan nav, Frīdrih, iebilda Otons. Šīs pilsētas, iemācījušās pašas sevi pārvaldīt, jau ir kļuvušas par vietu, kam cauri plūst visas bagātības un kur pulcējas tirgoņi no visas pasaules, un to mūri ir stiprāki un skaistāki nekā dažai labai pilij.

Kā pusē tu esi nostājies, mātesbrāl? kliedza imperators.

Tavā, mans impēriskais māsasdēl, un tieši tāpēc mans pienākums ir censties tev palīdzēt saprast, cik liels ir tava ienaidnieka spēks. Ja tu ietiepīgi pūlēsies iegūt no šīm pilsētām to, ko tās tev nevēlas dot, tad visu savu atlikušo mūžu tu izšķiedīsi, lai tās aplenktu, uzvarētu un redzētu, kā tās dažu mēnešu laikā atdzimst vēl lepnākas, un tev atkal vajadzēs šķērsot Alpus, lai tās pakļautu no jauna, taču tavs imperatora liktenis ir citāds.

Kāds tad būtu šis liktenis?

Frīdrih, es rakstīju savā Chronica, kas neizskaidrojama negadījuma dēļ ir pazudusi, un man vajadzēs saņemties un uzrakstīt to no jauna, un lai Dievs soda kanoniķi Rāhevinu, kurš noteikti ir pie vainas šajā zaudējumā, tātad es tur rakstīju, ka pirms kāda laika, kad Svētajā Krēslā sēdēja Eugēnijs III, pāvestu kopā ar armēņu sūtņiem apmeklēja kāds Sīrijas bīskaps no Gabalas, un viņš pāvestam stāstīja, ka Galējos Austrumos, zemēs, kas ir pavisam tuvas Paradīzes Dārzam, plaukst un zeļ kāda Rex Sacerdos, Ķēniņa un Priestera Presbyter Johannes zeme. Un šis priesteris Jānis noteikti ir kristīgs valdnieks, kaut arī Nestora ķecerību sekotājs, un viņa senči bijuši Austrumu Gudrie, kuri arī bija ķēniņi un priesteri, mantojuši ļoti senu gudrību, tie paši Austrumu Gudrie, kuri apmeklēja Jēzus bērniņu.

Un kas gan man, Svētās Romas impērijas imperatoram, var būt kopīgs ar šo Priesteri Jāni, lai Tas Kungs ļauj viņam valdīt pār saviem moriem un būt par priesteri jo ilgi tai zemē, kas atrodas velns viņu zina kur.

Redzi, mans izcilais māsasdēl, tu saki "mori" un domā tāpat kā citi kristīgie karaļi, kas, spēkus zaudēdami, nopūlas aizstāvēt Jeruzalemi, tās, protams, ir dievbijīgas pūles, to es nenoliedzu, bet ļauj, lai ar to nodarbojas Francijas karalis, jo tik un tā visiem ir skaidrs, ka tagad Jeruzalemē kārtību nosaka franki. Taču jebkuras impērijas, kura grib sevi saukt par svētu un Romas pēcteci, un visas kristīgās pasaules liktenis ir meklējams viņpus moru zemēm. Tur, vēl aiz Jeruzalemes un neticīgo zemēm, atrodas kristīga karaļvalsts. Un imperators, kurš prastu apvienot savu valsti ar šo karalisti, pārvērstu neticīgo impēriju un arī Bizantijas impēriju par divām vientulīgām salām, ko apskalo viņa spozmes un varenības jūra!

Fantāzijas, mīļais mātesbrāl. Ja tev nav iebildumu, būsim reālisti. Un atgriezīsimies pie šīm itāļu pilsētām. Paskaidro man, mīļais mātesbrāl, kāpēc ja jau to dzīvesveids ir tik kārojams un izdevīgs kāpēc dažas no tām slēdz savienības ar mani, nostājoties pret citām, un kāpēc tās visas kopā neapvienojas pret mani?

Vismaz pagaidām ne, piesardzīgi teica Rainalds.

Es tev atkārtoju vēlreiz, skaidroja Otons, patiesībā tās negrib noliegt savu pakļautību impērijai. Un tāpēc lūdz palīdzību tev, kad tās apspiež kāda cita pilsēta, kā, piemēram, noticis ar Milānu un Lodi.

Bet, ja jau to ideālais stāvoklis ir būt neatkarīgām pilsētām, tad kāpēc katra no tām cenšas pakļaut kaimiņu pilsētu, it kā gribētu aprīt tās teritoriju un pati pārvērsties par karalisti?

Tad ierunājās Bodolīno, kā jau iezemietis, kuram labi zināmas vietējās paražas: Mans tēvs, redzi, viņpus Alpiem ne tikai pilsētām, bet arī maziem ciemiem ļoti patīk sagrābt aiz pau… au! (Otons viņu audzināja arī ar kniebieniem) …patīk vienam otru pazemot. Mūsu pusē tā ir pierasts. Var ienīst svešzemniekus, bet vairāk par visu katrs ienīst savus kaimiņus. Un tāpēc svešzemnieku, kurš palīdz nodarīt ļaunu kaimiņam, uzņem ar lielu prieku.

Bet kāpēc?

Tāpēc, ka cilvēki ir ļauni, kā teica mans tēvs. Bet kaimiņi, kaut vai no Asti, ir ļaunāki par Sarkanbārža vīriem.

Un kurš tad būtu tas Sarkanbārdis? nikni noprasīja imperators Frīdrihs.

Tu, mans tēvs! Sarkanbārdis, Barbarossa, tā tevi tur dienvidos sauc, un, manuprāt, tas nav nekāds sliktais vārds, jo bārda taču tev patiešām ir sarkana un ļoti skaista. Bet, ja kāds gribētu teikt, ka tā ir vara krāsā, un sauktu tevi par Varabārdu, vai tāds vārds tev patiktu labāk? Es tevi mīlētu un godātu arī tad, ja tava bārda būtu melna, bet, tā kā tā ir sarkana, es neredzu, kāpēc tev vajadzētu lieki dusmoties, ja tevi sauc par Sarkanbārdi. Bet vispār es pirms tu saniknojies par to bārdu gribēju tev teikt, ka tu vari būt mierīgs, jo es esmu pārliecināts, ka visas pilsētas nekad neapvienosies pret tevi. Tās baidās, ka tad, kad būsi sakauts tu, par spēcīgāko varētu kļūt kāds no viņu vidus. Un tad jau labāk, lai spēcīgākais esi tu. Protams, ja tu neliec maksāt pārāk lielas nodevas.

Netici tam, ko saka Bodolīno, smaidot teica Otons. Tas puika jau pēc dabas ir melīgs.

Nē, kungs, atbildēja Frīdrihs, viss, ko viņš saka par Itāliju, parasti izrādās patiesāks par patiesu. Piemēram, tagad viņš mums māca, ka vienīgais veids, kā varam noturēt pakļautībā Itālijas pilsētas, ir cik vien iespējams šķelt to vienotību. Tikai nelaime, ka nekad nevar zināt, kurš nostājies mūsu un kurš pretējā pusē.

Ja mūsu Bodolīno ir taisnība, smīkņāja Rainalds no Daseles, tad jau tas, vai viņi ir nostājušies tavā pusē vai pret tevi, nav atkarīgs no tevis, bet gan no tā, kurai pilsētai viņi tobrīd grib visvairāk ieriebt.

Bodolīno pat nedaudz bija žēl Frīdriha, kurš, būdams tik liels gan augumā, gan varā, nekādi nespēja pieņemt savu pavalstnieku domāšanas veidu. Un viņš taču vairāk laika pavadīja itāļu pussalā nekā savā zemē. Bodolīno sprieda: viņš mīl mūsu ļaudis un nespēj saprast, kāpēc tie viņu nodod. Varbūt tāpēc viņš tos apkauj, gluži kā greizsirdīgs vīrs.

Nākamajos mēnešos pēc atgriešanās Vācijā Bodolīno tomēr bija maz iespēju satikt Frīdrihu, kurš vispirms rīkoja lielo firstu sanāksmi Ratisbonā un pēc tam vēl vienu Vormsā. Viņam vajadzēja noturēt rāmus divus ļoti bīstamus radiniekus Heinrihu Lauvu, kuram viņš beidzot piešķīra Bavārijas hercogisti, un Heinrihu Jasormigotu, īpaši kura vajadzībām Frīdrihs radīja Austrijas hercogisti. Nākamā gada pavasara sākumā Otons paziņoja Bodolīno, ka jūnijā viņi visi došoties uz Herbipoli jeb Vircburgu, kur Frīdrihs laimīgi apprecēšoties. Imperators jau reiz bija apņēmis sievu, no kuras viņš pirms dažiem gadiem bija izšķīries, un tagad viņš gatavojās saistīties laulībā ar Burgundijas Beatrisi, kura pūrā līdzi nesa šīs hercogistes zemes, kas sniedzās līdz pat Provansai. Ja jau līgavai ir tāds pūrs, sprieda Otons un Rāhevins, tad tās droši vien ir aprēķina laulības. Un arī Bodolīno, kurš šim līksmajam notikumam par godu ietērpās jaunās drānās, bija noskaņojies ieraudzīt savu audžutēvu vedam pie rokas kādu Burgundijas vecmeitu, kura ir iekārojama nevis pašas skaistuma, bet drīzāk savu senču īpašumu dēļ.

Es biju greizsirdīgs, to es atzīstu, Bodolīno teica Nikētam. Galu galā es biju atradis sev otru tēvu, un tagad viņu vismaz daļēji man grasījās nolaupīt pamāte.

Bodolīno ieturēja ilgāku pauzi, un bija redzams, ka viņš ir apmulsis. Tad viņš ar pirkstu pārvilka pār savu rētu un izpauda briesmīgo patiesību. Viņš bija ieradies kāzu svinību vietā un atklājis, ka Burgundijas Beatrise ir divdesmit gadus veca meitene un pārsteidzoši skaista vai vismaz tāda viņa šķita Bodolīno, kurš, viņu ieraudzījis, vairs nespēja pakustināt nevienu pašu muskuli un skatījās viņā ieplestām acīm. Beatrises mati vizēja kā zelts, seja bija brīnumdaiļa, mute maza un sārta kā nogatavojies auglis, zobi sniegbalti un līdzenās rindās, stāja stalta, skatiens pazemīgs, acis skaidras. Kautri skanēja viņas maigā balss, un augums bija vijīgi smalks, un šķita, ka viņas žilbais skaistums valda pār visiem, kas bija ap viņu. Viņa prata izrādīt (visaugstākais tikums nākamajai karalienei) savu padevību vīram un apliecināt, ka bijā viņu kā kungu, un tomēr pati bija kundze pār savu laulāto draugu, neslēpdama savu sievas varu, bet darīja to tik smalki, ka ikkatrs viņas lūgums tūdaļ tika izpildīts kā pavēle. Un, lai atklātu visus Beatrises cildināmos tikumus, bija jāpiebilst, ka viņai nebija svešas grāmatu gudrības, viņa prata labskanīgi muzicēt un maigi dziedāt. Un tā, piebilda Bodolīno, pat viņas vārds Beatrise apstiprināja, ka viņa ir laimīga laimes nesēja.

Neko vairāk pat nevajadzēja stāstīt, lai Nikēta saprastu, ka jauneklis iemīlējās savā pamātē no pirmā acu uzmetiena, tikai pats nesaprazdams, kas ar viņu notiek, jo mīlestība viņu pārsteidza pirmo reizi mūžā. Apstulbinošs un neizturams pārdzīvojums pirmā iemīlēšanās ir pat tad, ja tu esi zemnieku zēns un ieskaties kādā putainā zemnieku skuķī, tad nu varam iztēloties, ko šim zemnieku puisim nozīmēja pirmās mīlestības jūtas sajust pret imperatori, kurai ir divdesmit gadu un āda balta kā piens.

Bodolīno uzreiz aptvēra, ka, ļaudamies šīm izjūtām, viņš itin kā apzog savu tēvu, un tāpēc mēģināja sevi pārliecināt, ka uzlūko Beatrisi nevis kā pamāti, bet kā māsu, jo viņa taču ir tik jauna. Bet tad viņš, kaut arī nebija īpaši daudz studējis morāles teoloģiju, saprata, ka imperatori viņam nav ļauts mīlēt arī kā māsu vismaz ne ar tik spēcīgu kaislību un trīsām, kādas viņu pārņēma, raugoties Beatrisē. Tāpēc viņš nosarka un nodūra galvu un tieši tai brīdī, kad Beatrise, kurai Frīdrihs stādīja priekšā savu mazo Bodolīno (dīvainu un ļoti mīlamu meža gariņu no Po līdzenuma, kā viņam labpatika izteikties), maigi pastiepa roku un vispirms noglāstīja Bodolīno vaigu un tad matus.

Bodolīno teju vai zaudēja samaņu, acīs viņam satumsa un ausīs zvanīja gluži kā Lieldienu zvani. Viņu atmodināja Otona smagā roka, skolotājs viņam iezvēla pa pakausi un caur zobiem uzšņāca: Meties ceļos, lops! Tad viņš atcerējās, ka stāv Svētās Romas imperatores un Itālijas karalienes priekšā, salieca savus ceļus un turpmāk izturējās kā nevainojams galminieks, vienīgi naktī viņš nespēja aizmigt un nevis gavilēja par šo neizskaidrojamo pieredzējumu uz Damaskas ceļa, bet raudāja, jo viņu svilināja nepazīstamās kaislības ugunis.

Nikēta vēroja savu lauvam līdzīgo sarunbiedru un klusībā novērtēja, cik smalki viņš prot izteikties, cik atturīga bija viņa retorika, ietērpta gandrīz literārā grieķu valodā. Un Nikēta jautāja sev, kas gan par cilvēku ir šis Bodolīno, kurš, runādams par lauciniekiem, spēja runāt kā lauķis, bet, stāstīdams par monarhiem, lietoja karaļu cienīgu valodu. Un viņš prātoja: vai šim vīram ir tikai viena dvēsele vai varbūt vairākas un savu stāstījumu viņš pagriež tā, lai varētu izpaust tās visas? Bet, ja viņam ir vairākas dvēseles, tad ar kuras lūpām runājot atklāsies patiesība?

5  Bodolīno dod viedus padomus Frīdriham

Nākamajā rītā pilsētu joprojām sedza blīvs dūmu mākonis. Nikēta iebaudīja dažus augļus, bet tad sāka nemierīgi staigāt šurpu turpu pa istabu, visbeidzot viņš Bodolīno jautāja, vai būtu iespējams vienu no dženoviešiem aizsūtīt pēc Arhīta, kāda vīra, kurš varētu apkopt viņa seju.

Paskat tik, klusībā nosmēja Bodolīno, šī pilsēta ir pagalam, ielās slaktē cilvēkus, un vēl pirms divām dienām viņš drebēja bailēs zaudēt visu savu ģimeni, bet tagad grib, lai sagādāju vīru, kas viņam varētu notīrīt seju. Skaidri redzams, kādi ir šīs izvirtušās pilsētas galma ļaužu tikumi, Frīdrihs tādu smalkmani būtu izlidinājis pa logu.

Vēlāk ieradās Arhīts ar groziņu, kas bija pilns ar sudraba amata rīkiem un trauciņiem, no kuriem plūda visnegaidītākās smaržas. Viņš bija īsts mākslinieks, kurš vispirms atmaidzināja sejas ādu, pārklādams to sakarsētiem auduma gabaliem, tad sāka to ieziest ar mīkstinošiem krēmiem, braucīja un gludināja, un attīrīja no visiem sārņiem, un visbeidzot aizklāja grumbas ar krāšļiem, acis apvilka ar vieglu melnu līniju, iesārtināja lūpas, izrāva matiņus, kas bija sazēluši ausīs, nemaz nerunājot par brīnumiem, ko viņš veica ar zoda un galvvirsas matiem. Nikēta sēdēja aizvērtām acīm un ļāvās šo prasmīgo roku glāstiem, un viņu aijāja Bodolīno balss, turpinot iesākto stāstījumu. Nikēta viņu nepārtrauca, bet Bodolīno pats gan ik pa laikam aprāvās, lai noskaidrotu, ko īsti dara skaistuma meistars, piemēram, kad viņš no kāda trauciņa izvilka ķirzaku, nogrieza tai galvu un asti un sakapāja rāpuli sīksīkos gabaliņos, un tad lika šo masu karsēties podiņā, kurā jau bija ielieta eļļa. Kas gan tas par jautājumu, vai tad viņš nesaprotot, ka novārījums palīdzēs glābt tos nedaudzos matus, kas Nikētam vēl saglabājušies uz galvas, un padarīs tos smaržīgus un mirdzošus? Un kas ir tajās bļodiņās? Bet tur taču ir muskatrieksta esence, kardamona esence un rožūdens, un katra no šīm vielām atkal piešķirs spirgtumu kādai noteiktai sejas daļai. Bet tas ir medus smērs lūpu stiprināšanai, un tur ir ziede, kuras uzdevums ir spēcināt smaganas, tās sastāvdaļu noslēpumu viņš gan nedrīkstot atklāt.

Visbeidzot Nikēta staroja dailē, kā jau arī bija jāizskatās Plīvura soģim un noslēpumu logotētam, un šķita, ka viņš, gluži kā atdzimis, pats ar savu gaismu piepilda šo blāvo, dūmaino rītu, kurā aiz loga pirmsnāves krampjos mocījās drupās vērstā Bizantija. Un Bodolīno pat kaunīgi mulsa, stāstīdams viņam par saviem pusaudža gadiem, kas pavadīti aukstā un nemājīgā latīņu klosterī, kur Otona vārgās veselības dēļ galdā neredzēja neko labāku par vārītu dārzeņu ēdieniem un retumis kādu liesu zupu.

Togad Bodolīno visai maz laika pavadīja galmā (un, pat ja viņš tur ieradās, tad klīda kā apmāts, nemitīgi bīdamies un vienlaikus alkdams satikt Beatrisi, un tās bija īstas mocības). Frīdriham vispirms bija jānokārto rēķini ar poļiem (Polanos de Polunia, rakstīja Otons,gens quasi barbara, ad pugnandum promptissima), martā viņš atkal sapulcināja firstus uz apspriedi Vormsā, lai sagatavotos vēlreiz doties uz Itāliju, kur mūžīgā nemiera cēlāja Milāna ar saviem sabiedrotajiem kļuva arvien dumpīgāka, pēc tam septembrī sapulce notika Herbipolē, oktobrī Bezansonā, vispār šķita, ka Frīdrihu dīda pats nelabais. Bodolīno lielāko daļu šī laika aizvadīja Morimondas abatijā kopā ar Otonu. Viņš turpināja apgūt zinības no Rāhevina un kalpoja par rakstvedi bīskapam, kurš, slimību nomocīts, kļuva no dienas jo vārgāks.

Kad viņi, rakstot Chronica, nonāca pie tās nodaļas, kurā vēstīts par Presbyter Johannes, Bodolīno Otonam jautāja, ko īsti nozīmē būt kristietim sed Nestorianus. Vai šie nestorieši ir īsti kristieši vai tikai tādi puskristieši?

Mans dēls, varu tev pateikt skaidri un gaiši, ka Nestors bija ķeceris, tomēr mums viņam par daudz ko jāpateicas. Tev jāzina, ka Indijā ticību sludināja apustulis Toms, bet pēc viņa tieši nestorieši izplatīja kristīgo reliģiju tur un citās tālajās zemēs, kur vēl tagad šī sekta mājo. Nestors savos uzskatos pieļāva tikai vienu, kaut arī ļoti smagu kļūdu par Jēzu Kristu, Mūsu Kungu un viņa visusvēto māti. Redzi, mēs cieši ticam, ka pastāv viena vienīga dievišķā daba, tomēr Trīsvienību tās vienīgās dievišķās dabas vienīgumā veido trīs atsevišķas personas Tēvs, Dēls un Svētais Gars. Un tāpat mēs ticam, ka Kristū ir tikai viena persona dievišķā, bet divas dabas cilvēciskā un dievišķā. Turpretī Nestors apgalvoja, ka Kristū ir ne tikai divas dabas cilvēciskā un dievišķā, bet arī divas personas. Tātad Marija ir dzemdējusi tikai cilvēcisko personu un tāpēc viņu nevar saukt par Dieva māti, bet tikai par cilvēka Kristus māti, tātad viņa nav Theotokos jeb Dievdzemdētāja, bet labākajā gadījumā tikai Christotokos.

Vai ir ļoti grēcīgi tā domāt?

Tas gan ir, gan nav grēcīgi… Otons zaudēja pacietību. Tu vari vienlīdz mīlēt Svēto Jaunavu arī tad, ja domā par viņu tā, kā domāja Nestors, bet skaidrs, ka tādējādi tu viņai izrādi mazāk goda. Turklāt persona ir saprātīgas būtnes individuālā būtība, un, ja Kristū bija divas personas, vai tad viņā bija arī divu saprātīgu būtņu individuālās būtības? Pie kā gan var novest šādi uzskati? Vai pie apgalvojumiem, ka Kristus vienu dienu domāja kā viena saprātīga būtne un otru dienu atkal kā tā otra? Bet tas, ko es teicu, vēl nenozīmē, ka Priesteris Jānis ir nelabojams ķeceris. Taču būtu ļoti labi, ja viņš iedibinātu attiecības ar kādu kristīgu imperatoru, kurš viņu iepazīstinātu ar patieso ticību, un, tā kā Jānis noteikti ir godīgs cilvēks, viņš neapšaubāmi atgrieztos uz taisnā ceļa. Taču skaidrs ir viens: tu nemūžam neizpratīsi šos jautājumus, ja nesāksi studēt teoloģiju. Tu esi apķērīgs puisis, un Rāhevins ir labs skolotājs, kurš spēj tev iemācīt lasīt, rakstīt, nedaudz rēķināt un var izskaidrot tev arī kādu gramatikas likumu, taču trīvijs un kvadrīvijs ir pavisam kas cits, un, lai tiktu pie teoloģijas studijām, tev vispirms būtu jāmācās dialektika, un tādas gudrības tu nekad nevarēsi apgūt šeit, Morimondā. Tev jādodas uz kādu studium, uz kādu no tām lielo pilsētu skolām.

Bet es negribu ne uz kādu studium, es pat nezinu, kas tas studium ir.

Kad tu to sapratīsi, tu pats priecāsies, ja varēsi uz turieni doties. Redzi, mans dēls, visi ir paraduši apgalvot, ka cilvēku kopiena balstās uz trim spēkiem karavīriem, mūkiem un zemniekiem, un varbūt vēl vakar tā bija patiesība. Bet tagad mēs dzīvojam jaunos laikos, kad tikpat svarīgi kļūst zinātņu vīri, kuri vairs nav piederīgi mūku kārtai un studē tieslietas, filosofiju, zvaigžņu kustību un daudz ko citu, un bieži vien par savu darbošanos neatskaitās ne bīskapam, ne karalim. Un šādi studia, kādi pamazām izveidojušies Boloņā vai Parīzē, ir vietas, kur kopj un tālāk nodod zināšanas, kas arī ir varas forma. Es pats biju dižā Abelāra skolnieks, lai Dievs apžēlojas par šī vīra dvēseli, viņš ir daudz grēkojis, bet daudz arī cietis un izpircis savu vainu. Pēc tās nelaimes, kad ļaunas atriebības dēļ viņam tika laupīta vīrietība, viņš kļuva par mūku un abatu un dzīvoja, attālinājies no pasaules. Bet savas visspožākās slavas laikos viņš bija skolotājs Parīzē, un studenti viņu dievināja, bet varenie vīri cienīja tieši viņa zināšanu dēļ.

Bodolīno klusībā sprieda, ka nekad nepametīs Otonu, no kura joprojām tik daudz ko mācījās. Bet, iekams koki uzziedēja ceturto reizi kopš tā laika, kad viņi bija pirmoreiz tikušies, Otona dzīvība jau trīsuļoja kā vārga sveces liesmiņa, viņu bija nomocījis malārijas drudzis, sāpes visās locītavās, šķidrums krūtīs un, protams, vēl akmeņu vaina. Neskaitāmi ārsti, starp kuriem bija arī daži arābi un daži ebreji, tātad pats labākais, ko kristīgās pasaules imperators varēja sagādāt bīskapam, nomocīja Otona vājās miesas ar neskaitāmām dēlēm, un pēc tam, kad tās viņam bija izsūkušas gandrīz visas asinis, Otonam kļuva vēl sliktāk un šķita, ka būtu bijis labāk, ja asinis būtu palikušas viņa dzīslās, un šādas dīvainības iemeslus te sapulcējušies zinātņu spīdekļi nespēja izskaidrot.

Otons pie savas nāves gultas vispirms pieaicināja Rāhevinu, lai izskaidrotu viņam, kā turpināms vēstījums par Gesta Friderici, teikdams, ka tas esot pavisam vienkārši: lai tik izklāstot notikumus un liekot imperatora mutē gudras runas, kas pārņemtas no seno klasiķu darbiem. Pēc tam Otons pasauca Bodolīno. Puer dilectissimus, viņš tam teica, es aizeju. Varētu arī teikt, ka es atgriežos, bet neesmu gluži drošs, kurš izteiciens būtu piemērotāks, tāpat kā neesmu pārliecināts, vai patiesāks ir mans stāsts par divām pilsētām vai tas par Frīdriha darbiem… (Saproti, Nikētas kungs, teica Bodolīno, puikas tālāko dzīvi var izlemt arī mirstoša skolotāja atzīšanās, ka tas vairs nespēj izšķirt divas patiesības.) Nevaru teikt, ka es priecājos aiziet vai atgriezties, bet tāda nu ir Kunga griba, un, ja mēģināšu apstrīdēt viņa lēmumus, viņš šajā pašā mirklī varētu satriekt mani ar saviem zibeņiem, tāpēc labāk izmantosim īso laika sprīdi, ko viņš man atvēlējis. Klausies. Tu zini, ka es centos imperatoram izskaidrot, ko un kā domā pilsētas viņpus Alpiem. Imperatoram nekas cits neatliek kā pakļaut tās savai varai, tomēr ir dažādi veidi, kā likt atzīt savu pakļautību, un varbūt būtu iespējams atrast kādu paņēmienu, kā to izdarīt bez aplenkumiem un slaktiņiem. Tevi imperators uzklausa, un tu galu galā esi to zemju dēls, tāpēc cik vien spēdams centies izlīdzināt mūsu imperatora un savas puses pilsētu prasības tā, lai mirtu pēc iespējas mazāk cilvēku un beigu beigās visi būtu apmierināti. Un, lai to panāktu, tev, kā nākas, jāiemācās spriest un izteikt savus spriedumus, tāpēc es lūdzu imperatoru sūtīt tevi mācībā uz Parīzi. Uz Parīzi, nevis uz Boloņu, kur nodarbojas tikai ar tieslietām, tāds blēdis kā tu nedrīkst bāzt savu degunu tiesību traktātos, jo, darbojoties ar Likumu, melot nedrīkst. Bet Parīzē tu studēsi retoriku un lasīsi dzejnieku darbus: retorika ir māksla, kā labi un pārliecinoši pateikt arī to, kas varētu nebūt patiesība, bet dzejnieku pienākums ir sacerēt skaistus melus. Pēc tam tev derētu nedaudz pastudēt arī teoloģiju, taču necenšoties kļūt par teologu, jo ar visuvarenā Dieva lietām nevajag jokot. Mācies pietiekami centīgi, lai vēlāk tu varētu radīt labu iespaidu galmā, kur noteikti kļūsi par ministeriāli tas ir augstākais, uz ko var cerēt zemnieka dēls, un galmā tu būsi kā līdzīgs starp līdzīgiem, bruņinieks līdzās daudziem dižciltīgajiem, un varēsi uzticīgi kalpot savam audžutēvam. Dari to, mani pieminēdams, un lai Jēzus man piedod, ka, pats to negribēdams, esmu atkārtojis viņa vārdus.

Tad Otons izdvesa gārdzienu un vairs nekustējās. Bodolīno jau grasījās aizspiest viņam acis, uzskatīdams, ka tikko dzirdējis viņa pēdējo elpas vilcienu, bet piepeši Otons atkal pavēra muti un čukstēja, izmantodams pēdējo spēku paliekas: Bodolīno, neaizmirsti Priestera Jāņa zemi. Tikai meklējot šo valstību, kristīgās pasaules karogi varēs plīvot vēl aiz Bizantijas un Jeruzalemes. Es dzirdēju, kā tu sagudro daudz stāstu, kuriem imperators notic. Un tāpēc, ja tev trūkst citu ziņu par šo zemi, tad izgudro tās. Ņem vērā: es tev nelūdzu apliecināt to, ko tu pats uzskati par nepatiesību, jo tas būtu grēks. Es tikai lūdzu, lai tu sniedz nepatiesu liecību tam, ko uzskati par patiesību, tas ir tikumīgs darbs, pie kura drīkst ķerties, ja trūkst pierādījumu kaut kam, kas noteikti pastāv vai ir noticis. Es tevi lūdzu. Aiz persiešu un armēņu zemēm, aiz Baktas, Ekbatanas, Persepoles, Sūzas un Arbelas noteikti dzīvo kāds Presbyter Johannes, austrumu Gudro pēctecis… Pamudini Frīdrihu doties uz austrumiem, jo no turienes nāk gaisma, kas viņu apstaros kā dižāko no visiem ķēniņiem… Izvelc imperatoru no tā muklāja, kas plešas starp Milānu un Romu… Citādi viņš varētu palikt tur iestidzis līdz mūža galam. Lai viņš turas pa gabalu no valsts, kur noteikumus diktē arī pāvests. Tādā valstī viņš vienmēr būs tikai pusimperators. Atceries, Bodolīno… Presbyter Johannes… ceļš uz austrumiem…

Bet, skolotāj, kāpēc tu to saki man, nevis Rāhevinam?

Tāpēc, ka Rāhevinam nav iztēles, viņš prot atstāstīt vienīgi to, ko pats ir redzējis, un reizēm nespēj pat to, jo redzēto nesaprot. Turpretī tu spēj iztēloties to, ko nekad neesi redzējis. Ak, kāpēc iestājusies tāda tumsa?

Bodolīno, būdams melis, teica, lai viņš neuztraucas, jo jau tumst vakars. Bet zvani tieši ieskandināja dienas vidu, kad no Otona lūpām atskanēja aizsmacis sēciens un viņa acis palika atvērtas un sastingušas, it kā viņš vērotu savu Priesteri Jāni sēžam tronī. Bodolīno aizspieda Otona acu plakstus un lēja neviltotas asaras.

Skumdams par Otona nāvi, Bodolīno uz dažiem mēnešiem atgriezās pie Frīdriha. Sākumā viņš sevi bija mierinājis ar domu, ka, atkal ieraudzīdams imperatoru, viņš redzēs arī imperatori. Bet, ieraudzījis imperatori, viņš ļāvās vēl dziļākām skumjām. Neaizmirsīsim, ka tolaik ritēja Bodolīno sešpadsmitais dzīves gads, agrāk viņa iemīlēšanās varēja šķist vien bērnišķīgs mulsums un jūsma, ko viņš pats lāgā neizprata, bet tagad šīs jūtas bija pārtapušas apzinātās vēlmēs un nemitīgās mocībās.

Lai nevajadzētu skumt galmā, Bodolīno vienmēr un visur pavadīja imperatoru un kļuva par liecinieku notikumiem, kas viņam nemaz nepatika. Milānieši jau otrreiz bija nopostījuši Lodi: pareizāk, vispirms viņi šo pilsētu izlaupīja, aizvedot prom visus lopus, labību un iedzīvi no katras mājas, tad izdzina lodiešus ārpus pilsētas mūriem un piekodināja, lai tie vācoties pie visiem velniem, jo citādi viņi tiem visiem pārgriezīšot rīkli arī sievietēm, večiem un pat bērniem, kas vēl zīda mātes pienu. Lodieši atstāja pilsētā tikai suņus un devās prom pāri laukiem, kājām, lietū, arī kungi, kuri tagad bija palikuši bez zirgiem, un sievietes ar maziem bērniem rokās, un daudzi ceļā klupa vai neveikli ievēlās kādā grāvī. Viņi patvērās tuvējos ciemos, Adā un Serio, kur ar pūlēm atrada nožēlojamu pajumti un gulēja šaurībā čupu čupām.

Bet ar to milāniešiem vēl nebija gana, viņi atgriezās pilsētā un saņēma gūstā tos nedaudzos, kas nebija gribējuši pamest mājas. Tad viņi izcirta visus vīnogulājus un augļu kokus un aizdedzināja mājas, un nobendēja arī lielāko daļu suņu.

To nu neviens imperators nevarētu pieļaut lūk, kāpēc Frīdrihs vēlreiz ieradās Itālijā ar lielu armiju, ko veidoja burgundieši, lorēnieši, bohēmieši, ungāri, švābi, franki un daudzu citu zemju kareivji. Vispirms Frīdrihs Montedžedzonā nodibināja jaunu Lodi pilsētu, pēc tam uzslēja savu nometni netālu no Milānas, un viņam sajūsmināti pievienojās arī vīri no Pāvijas, Kremonas, Pizas, Lūkas, Florences, Sjēnas, Vičencas, Trevīzo, Padujas, Ferrāras, Ravennas, Modēnas un daudzām citām pilsētām, jo visi gribēja kļūt par imperatora sabiedrotajiem, lai tik varētu pazemot Milānu.

Un viņi to patiešām pazemoja. Vasaras beigās pilsēta padevās, un, lai varētu to paglābt no pilnīgas nopostīšanas, milānieši ļāvās rituālam, kas pazemoja pat Bodolīno, kuram taču ar milāniešiem nebija nekā kopīga. Sakautie garās rindās pazemīgi soļoja garām savam īstajam kungam imperatoram, visi basām kājām un tērpušies maisos, arī pats bīskaps, bet karavīri gāja ar kaklā pakārtu zobenu. Tai brīdī Frīdrihs atkal kļuva labvēlīgs un sniedza pazemotajiem miera skūpstu.

Vai tad bija vērts tik augstprātīgi izturēties pret Lodi iemītniekiem, prātoja Bodolīno, lai pēc tam paši dabūtu smilkstēt kā nopērti suņi? Vai ir vērts, dzīvot šajā zemē, kur, šķiet, visi ir apņēmušies padarīt sev galu un izpalīdzīgi apkauj cits citu? Es gribu tikt prom no šejienes. Patiesībā viņš gribēja tikt projām arī no Beatrises, jo beidzot kādā grāmatā bija izlasījis, ka reizēm attālums varot izārstēt no mīlestības slimības (un viņš vēl nebija lasījis citas grāmatas, kurās, gluži pretēji, apgalvots, ka tieši attālums uzpūš kaislību liesmas). Tā nu viņš gāja pie Frīdriha, lai atgādinātu viņam Otona ieteikumu sūtīt audžudēlu uz Parīzi.

Bodolīno sastapa imperatoru skumju nomāktu un saīgušu, viņš nemierīgi staigāja šurpu turpu pa savu istabu, bet Rainalds no Daseles sēdēja kaktā un gaidīja, līdz imperators norims. Tad beidzot Frīdrihs apstājās, ieskatījās Bodolīno acīs un teica: Tu esi mans liecinieks, zēn, es nopūlos pakļaut vienotam likumam visas Itālijas pilsētas, bet ik reizi man viss jāsāk no paša sākuma. Varbūt mans likums ir nepareizs? Un kurš var pateikt, ka tieši mans likums ir pareizais? Un Bodolīno, ne mirkli nedomājis, atbildēja: Kungs, ja tu tā sāksi spriedelēt, tad netiksi vairs nekādā skaidrībā. Pats imperators ir pareizais likums. Imperators nav imperators tāpēc, ka viņam prātā nāk pareizās domas, gluži otrādi domas ir pareizas, jo tās nākušas prātā imperatoram, un ar to ir gana. Imperators uzmeta viņam pētīgu mirkli un tad teica Rainaldam: Šis puika visu prot izteikt daudz labāk nekā jūs! Ja vēl šos vārdus ietērptu labā latīņu valodā, tie būtu brīnišķīgi!

Quod principi plaquit legis habet vigorem, tam, kas patīk valdniekam, ir likuma spēks, teica Rainalds no Daseles. Jā, tas skan ļoti gudri un neapstrīdami. Tomēr derētu šos vārdus ierakstīt evaņģēlijā, jo kā gan citādi visus pārliecināt pieņemt šo lielisko domu?

Mēs labi redzējām, kas notika Romā, teica Frīdrihs. Ja es ļauju, ka mani iesvaida pāvests, tad es ipso facto atzīstu, ka viņa vara ir pārāka par manējo; bet, ja es saņemu pāvestu pie rīkles un iemetu Tibrā, tad es kļūstu par Dieva nolādēto, kas ļaunāks par Atillu… Kur lai es, velns parāvis, atrodu kādu, kas varētu apstiprināt manas tiesības, bet negribētu kāpt man uz galvas? Tāda šai pasaulē nav!

Varbūt nav tādas varas, teica Bodolīno, toties ir tādas zināšanas.

Ko tu ar to gribi teikt?

Kad bīskaps Otons man skaidroja, kas ir studium, viņš man teica, ka šīs skolotāju un audzēkņu kopienas ir neatkarīgas. Studenti tur sapulcējas no visas pasaules, un nav svarīgi, kurš ir bijis viņu valdnieks, un viņi maksā saviem skolotājiem, tāpēc arī skolotāji ir atkarīgi tikai no saviem studentiem. Tā notiek Boloņā, kur māca likumus un tiesības, un tāpat notiek arī Parīzē, kur sākumā skolotāji mācīja katedrāles skolā un tātad bija pakļauti bīskapam, bet tad kādā jaukā dienā viņi pārcēlās uz Svētās Ženevjēvas kalnu, un tur viņi cenšas atklāt patiesību, neuzklausīdami ne karali, ne bīskapu.

Es viņus ātri noliktu pie vietas, ja būtu viņu karalis. Bet ko tāds studium man var līdzēt?

Redzi, tu varētu izdot likumu, kurā atzītu, ka Boloņas skolotāji patiešām ir neatkarīgi no jebkuras varas, ka viņi nav pakļauti ne tev, ne pāvestam, ne arī kādam citam valdniekam un kalpo tikai Likumam. Un, kad viņi būs saņēmuši šādas privilēģijas, ar kādām nav pagodināts neviens cits šai pasaulē, viņi apgalvos, ka saskaņā ar taisniem spriedumiem, dabisko prāta gaismu un tradīciju vienīgais likums ir Romas likums un vienīgais tā pārstāvis ir svētais Romas imperators, un no tā dabīgi izriet kā to tik labi pateica Rainalda kungs quod principi plaquit legis habet vigorem.

Un kāpēc lai viņi to teiktu?

Tāpēc, ka tu viņiem pretī būsi devis tiesības to pateikt, un tas nav maz. Apmierināts būsi tu, un apmierināti būs viņi, un jūs kā teica mans tēvs Galjaudo sēdēsiet vienos ratos.

Viņi neko tādu nebūs ar mieru darīt, purpināja Rainalds.

Nē, būs gan, atplauka Frīdrihs, kad es tev saku, viņi būs ar mieru. Vienīgi viņiem vispirms jāizplata savs paziņojums, un pēc tam es viņiem piešķiršu neatkarību, jo citādi visi domās, ka viņi manas tiesības apstiprina, lai atlīdzinātu par manu dāvanu.

Manuprāt, ja kāds gribēs teikt, ka jūs esat vienojušies iepriekš, tad viņš to pateiks tik un tā, kaut arī mēs apmestu šo plāceni otrādi, skeptiski bilda Bodolīno. Bet es gan gribētu redzēt to, kurš uzdrošināsies apgalvot, ka Boloņas doktori nav ne plika graša vērti, pēc tam, kad pats imperators pazemīgi būs lūdzis viņus izteikt savu viedokli. Turpmāk viss, ko viņi pateiks, būs patiess kā Bībelē rakstīts.

Tā arī notika jau tai pašā gadā Ronkaljā, kur imperators otrreiz tika sasaucis lielo sapulci. Bodolīno to vēroja galvenokārt kā krāšņu izrādi. Bet, lai viņš nedomātu, ka viss, ko te varēja redzēt, ir tikai cirka spēles ar it visur plīvojošiem karogiem, vimpeļiem, ģerboņiem, daudzkrāsainām teltīm, tirgoņiem un žonglieriem, Rāhevins viņam izskaidroja, ka Frīdrihs licis vienā Po krastā uzcelt tipisku romiešu nometni, lai visiem atgādinātu, ka viņa vara un tituls mantoti no Romas. Nometnes vidū slējās imperatora telts, liela kā templis, un to ieskāva feodāļu, vasaļu un valvasaļu teltis. Frīdriha pusē bija apmetušies Ķelnes arhibīskaps, Bambergas bīskaps, Daniels no Prāgas, Konrāds no Augsburgas un vēl citi. Pretējā upes pusē bija nometušies apustuliskā sēdekļa kardināliskais sūtnis, Akvilejas patriarhs, Milānas arhibīskaps, kā arī bīskapi no Turīnas, Albas, Ivrejas, Asti, Novaras, Verčelli, Terdonas, Pāvijas, Komo, Lodi, Kremonas, Pjačencas, Redžo, Modēnas, Boloņas kurš gan viņus visus var atcerēties. Sēdēdams šajā varenajā un patiesi universālajā sanāksmē, Frīdrihs vēlēja uzsākt diskusijas.

Īsumā sakot (tā Bodolīno teica, jo negribēja lieki nogurdināt Nikētu ar impēriskās jurisprudences, teoloģijas un retorikas mākslas šedevriem), imperators lūdza, lai neatkarīgu un neapstrīdami doktrinālu viedokli par viņa varu pauž četri doktori no Boloņas, slavenākie no visiem, dižā Irnērija audzēkņi, un trīs no viņiem Bulgaro, Jākopo un Ugo no Porta Ravenjānas izteicās tā, kā bija vēlējies Frīdrihs, proti, viņi apgalvoja, ka imperatora tiesību pamatā ir romiešu likums. Pretējas domas pauda vienīgi ceturtais Martīno.

Un viņam Frīdrihs lika izdurt acis, to komentēja Nikēta.

Tā nu nebija gan, Nikētas kungs, atbildēja Bodolīno, jūs, romnieki, durat laukā acis te vienam, te otram un vairs nesaprotat, kur meklējamas īstās tiesības, aizmirsuši savu dižo Justiniānu. Neilgi pēc tam Frīdrihs izdeva Constitutio Habita, kurā atzina Boloņas studijas neatkarību, un, ja jau studija bija neatkarīga, tad Martīno varēja teikt, ko vien gribēja, un imperators nedrīkstēja aizskart ne matiņa uz viņa galvas. Un, ja viņš to būtu aizskāris, tad Boloņas doktori vairs nebūtu neatkarīgi, bet, ja viņi nebūtu neatkarīgi, tad arī viņu spriedumi vairs nebūtu nekā vērti un Frīdrihs iegūtu uzurpatora slavu.

Lieliski, prātoja Nikēta, šis Bodolīno kungs cenšas man iedvest, ka impēriju patiesībā ir dibinājis viņš un ka viņam piemitusi tāda vara, ka ikkatrs viņa izrunātais vārds uzreiz pārtapis par patiesību. Nu, nu, klausīsimies, kas sekos tālāk.

Tostarp ieradās dženovieši un atnesa grozu ar augļiem, jo bija jau dienas vidus un Nikētam bija laiks iestiprināties. Dženovieši teica, ka pilsētas izlaupīšana turpinās un tāpēc labāk vēl nerādīties ārā no mājas. Bodolīno atsāka savu stāstu.

Frīdrihs nosprieda, ja jau puika, kuram tikko sākusi dīgt bārda un kuru mācījis tāds muļķis kā Rāhevins, jau tagad izsaka tik spožas domas, tad kas zina, kādus brīnumus no viņa varēs sagaidīt, ja viņu patiešām aizsūtīs skoloties uz Parīzi. Viņš sirsnīgi apskāva Bodolīno un piekodināja kļūt patiesi gudram un mācītam, jo, redz, viņam pašam, aizņemtam ar valdīšanu un kara lietām, nekad nebija pieticis laika pienācīgi izglītoties. Imperatore atvadījās no Bodolīno ar skūpstu uz pieres (varam iztēloties viņa svētlaimīgās trīsas) un vārdiem (šī apbrīnojamā sieviete, kaut arī būdama dižciltīga dāma un karaliene, prata lasīt un rakstīt): Un raksti man, stāsti par sevi un par visu, ko redzēsi. Dzīve galmā ir vienmuļa. Tavas vēstules būs man mierinājums.

Es rakstīšu, zvēru, teica Bodolīno ar tādu kvēli, ka tai būtu vajadzējis raisīt aizdomas klātesošo sirdīs, taču aizdomas nevienam neradās (kurš gan brīnīsies, ka puika, kam jādodas uz Parīzi, tik ļoti satraucies?), varbūt vienīgi pašai Beatrisei. Patiešām, viņa uzlūkoja Bodolīno tā, it kā redzētu viņu pirmoreiz, un imperatores sniegbaltajai sejai pārskrēja mirklīgs pietvīkums. Taču Bodolīno jau paklanījās, dziļi nodurdams skatienu, un izgāja no zāles.

6  Bodolīno dodas uz Parīzi

Bodolīno ieradās Parīzē nedaudz novēlojies, jo šajās skolās zēni mēdza iestāties vēl pirms četrpadsmit gadu vecuma sasniegšanas, bet Bodolīno jau bija pilni sešpadsmit. Taču viņš daudz ko bija iemācījies pie Otona un tāpēc daudzas lekcijas varēja izlaist un kā mēs vēlāk redzēsim nodarboties ar citām jaukām lietām.

Bodolīno devās ceļā kopā ar citu puisi, kāda Ķelnes bruņinieka dēlu, kurš bija izlēmis labāk pievērsties brīvajām mākslām nekā stāties karadraudzē, tā, protams, sagādādams lielas sirdssāpes savam tēvam, taču māte dēla lēmumu atbalstīja un slavināja viņa agri izpaudušās dzejnieka spējas. Bodolīno, pat ja kādreiz bija zinājis puiša īsto vārdu, bija to aizmirsis, jo visi viņu sauca par Dzejnieku, un ar šo vārdu viņu iepazina arī visi vēlāk sastaptie. Bodolīno visai drīz atklāja, ka Dzejnieks vēl nav sarakstījis nevienu pašu dzejoli, tikai mūždien apgalvoja, ka gribētu tos rakstīt. Un, tā kā viņš allaž skandēja citu sacerētus pantus, tad beigu beigās arī viņa tēvs nāca pie pārliecības, ka dēlam lemts sekot Mūzu aicinājumam, un ļāva viņam doties uz augstajām skolām. Par nelaimi, lāga bruņinieks maldīgi bija pārliecināts, ka arī Parīzē pietiks ar nieka summu, par kuru gluži labi varēja izdzīvot Ķelnē, un dēlam līdzi iedeva tik pieticīgi pildītu zutni, ka par šo naudu tik tikko varēja vilkt dzīvību.

Sasniedzis savu ceļamērķi, Bodolīno tūdaļ steidza pakļauties imperatores gribai un uzrakstīja viņai dažas vēstules.Sākumā viņš cerēja, ka, paklausot šim aicinājumam, spēs remdēt savas alkas, bet drīz atklāja, cik mokoši grūti ir rakstīt viņai perfektas un gludi pieklājīgas vēstules, kurās nedrīkstēja atklāt savas patiesās jūtas. Vēstulēs viņš aprakstīja Parīzi, pilsētu, kurā jau bija daudz skaistu baznīcu, kurā varēja elpot labu gaisu, kur debesis bija plašas un dzidras, izņemot brīžus, kad lija lietus, bet arī tas negadījās biežāk kā reizi vai divas dienā, un cilvēkam, kurš dzimis zemē, kur valda gandrīz mūžīga migla, šī bija vieta, kur valdīja mūžīgais pavasaris. Te bija līkumota upe ar divām salām, un tās ūdens bija ļoti labs dzeršanai, un turpat aiz pilsētas mūriem pletās spirdzinoši lauki un pļavas, kā, piemēram, pļava pie Svētā Žermēna abatijas, kur viņš vadīja jaukas pēcpusdienas, spēlēdams bumbu.

Viņš Beatrisei rakstīja arī par pirmo dienu grūtībām, kad bija vajadzējis sameklēt istabu, ko dalīt kopā ar biedru, neļaujot, lai dzīvokļa saimnieki noplēš viņiem deviņas ādas. Par dārgu maksu viņi atrada diezgan plašu kambari, kur bija galds, divi soli, plaukti grāmatām un lāde. Tur bija arī augsta gulta ar strausa dūnu pēli un otra zemāka gulta uz ritenīšiem ar pēli no zoss dūnām, un pa dienu mazāko gultu pabīdīja zem lielās. Pēc neilgas vilcināšanās neziņā, kā pareizāk sadalīt gultas, draugi nolēma katru vakaru izspēlēt šahu, uzvarētājam balvā piešķirot ērtāko guļvietu, bet tas gan vēstulē bija noklusēts, jo galmā šahu uzskatīja par nevēlamu spēli.

Citā vēstulē bija stāstīts, ka viņi rītos ceļas visai agri, jo mācības sākas jau septītajā stundā un turpinās līdz pat vēlai pēcpusdienai. Un jau no rīta derēja stiprināties ar krietnu ņuku maizes un bļodiņu vīna, lai pēc tam varētu klausīties skolotājus tādā kā stallī, kur bija aukstāks nekā ārā un vajadzēja sēdēt uz grīdas, pametot sev apakšā šķidru salmu klēpīti. Beatrisi šis stāsts aizkustināja, un viņa piekodināja neskopoties ar vīnu, jo citādi taču nabaga zēns visu dienu jūtoties savārdzis, un vēl viņa pieteica noalgot kalpu ne tikai tāpēc, lai tas varētu nest grāmatas, kas taču ir ļoti smagas, turklāt augstas kārtas cilvēkiem nemaz neklājas nest smagumus pašiem, bet arī tāpēc, lai tas nopirktu malku un laikus iekurtu krāsni, un, vakarā pārnākot, viņu istaba būtu tīkami silta. Un visiem šiem tēriņiem viņa atsūtīja četrdesmit Sūzas solīdus, par kuriem varētu nopirkt vērsi.

Kalpu viņi nenoalgoja un malku nenopirka, jo naktīs gluži labi varēja iztikt ar abiem dūnu pēļiem, un nauda tika iztērēta daudz prātīgāk, jo vakarus viņi pavadīja tavernās, kas bija lieliski apsildītas un kur varēja atgūt spēkus pēc grūtās mācību dienas, plakšķinot kalponēm pa sēžamvietu. Turklāt šajās līksmajās atgūšanās vietās, piemēram, Sudraba vairogā, Dzelzs krustā vai Pie trim svečturiem, varēja ne tikai veldzēties ar vīnu, tukšojot kausu pēc kausa, bet arī stiprināties ar cūkgaļas vai vistas sautējumu, ar pārīti ceptu baložu vai uz iesma gozētu zosi, vai arī ja maks bija plānāks ar sutinātu teļa kuņģi vai aitas gaļas cepeti. Bodolīno gādāja, lai Dzejniekam, kuram kabatās svilpoja vējš, nebūtu jāpārtiek tikai no teļu kuņģiem. Taču draudzība ar Dzejnieku izmaksāja visai sālīti, jo viņš spēja izsviķot tik daudz vīna, ka brangais Sūzas vērsis novājēja acīm redzami.

Izlaizdams šādus sīkumus, Bodolīno ņēmās aprakstīt savus skolotājus un visas jaukās gudrības, ko te apguva. Beatrise jūtīgi tvēra šos atklājumus, kas viņai ļāva apmierināt savas zināšanu slāpes, un vairākkārt pārlasīja vēstules, kurās Bodolīno stāstīja par gramatiku, dialektiku, retoriku, kā arī par aritmētiku, ģeometriju, mūziku un astronomiju. Bet Bodolīno pats jutās arvien lielāks gļēvulis, jo noklusēja viņai gan savas jūtas, kas mokoši kvēloja sirdī, gan visas citas gaitas, kuras nedrīkstētu atklāt ne mātei, ne māsai, ne imperatorei, kur nu vēl mīļotai sievietei.

Jā, tiesa gan, ka brīvajos brīžos viņš spēlēja bumbu, bet bumbošana bieži izvērtās par kautiņiem ar Svētā Žermēna abatijas ļaudīm vai arī starp dažādas izcelsmes studentiem, kad, piemēram, pikardieši sitās ar normandiešiem un cits citu lamāja latīniski, lai apvainojumi katram būtu labi saprotami. Šādas izdarības, protams, nepatika prevostam, kurš sūtīja savus strēlniekus apcietināt nevaldāmākos kaušļus. Skaidrs, ka tādos brīžos studenti aizmirsa savstarpējās nesaskaņas un visi kopā stājās pretī strēlniekiem.

Bet šai pasaulē neviens nav uzpērkams vieglāk par prevosta strēlniekiem, un tāpēc, ja tie saņēma ciet kādu no studentiem, visiem pārējiem nācās atvērt savu maku, lai pierunātu strēlniekus nelaimīgo atbrīvot. Tas Parīzes priekus darīja vēl dārgākus.

Otra bēda bija tā, ka studentu, kuram nav mīlas dēku, pārējie biedri izsmej. Diemžēl nekas cits studentam nav pieejams tik grūti kā sievietes. Sieviešu dzimuma studenšu vēl bija pavisam maz, un joprojām klīda nostāsti par skaisto Eloīzu, par kuras mīlestību viņas iemīļotais bija samaksājis ar savu vīrietību, turklāt studentus, jau pēc definīcijas cilvēkus ar sliktu slavu, kuri tiek pieciesti nelabprāt, taču nevarēja salīdzināt ar skolotājiem, kur nu vēl ar dižo un nelaimīgo Abelāru. Arī ar pērkamo mīlu nevarēja pārlieku aizrauties, jo tā izmaksāja dārgi un tāpēc vajadzēja vien lenkt kādu traktiera kalponīti vai tuvējā kvartāla popolānu meiču, taču kvartālā studentu vienmēr bija vairāk nekā meiteņu.

Vēl atlika vienīgi iespēja klejot pa Sitē salu ar sapņainu un reizē pārdrošu skatu un censties savaldzināt kādu turīgāku precētu kundzeni. Ļoti iecienītas bija Grēves miesnieku sievas. Šie miesnieki, sasnieguši savas godpilnās karjeras vainagojumu, vairs nekāva lopus, bet valdīja gaļas tirgū, izturēdamies kā īsti kungi. Skārņu īpašnieki bija aizvadījuši mūža lielāko daļu, skaldot un staipot vēršgaļas gabalus, un tikuši pie pārticības uz vecuma galu, tāpēc viņu laulātās draudzenes viegli ļāvās daudz glītāko studentu valdzinājumam. Taču šīs dāmas tērpās pārspīlēti greznās, ar kažokādām apmalotās drānās, nēsāja sudraba jostas un rotaslietas, un tā nu pirmajā acu uzmetienā viņas bija grūti atšķirt no augstākās klases prostitūtām, kuras, par spīti likuma aizliegumiem, uzdrošinājās ģērbties tieši tāpat. Tāpēc studentiem draudēja briesmas iekļūt nevēlamos pārpratumos un pēcāk ciest draugu izsmieklu.

Turklāt, ja arī izdevās iekarot kādu īstu kundzi vai pat šķīstu meiteni, tad agrāk vai vēlāk to nomanīja viņu vīri vai tēvi un ļāva vaļu dūrēm vai pat ķērās pie ieročiem, šādās sadursmēs nereti gadījās arī kāds ievainotais vai nogalinātais, un gandrīz vienmēr tas bija vīrs vai tēvs, un tad jau atkal vajadzēja sisties ar prevosta strēlniekiem. Bodolīno nevienu nebija nogalinājis un parasti izvairījās arī no kautiņiem, tomēr vienreiz viņam iznāca saķerties ar kādu saniknotu laulāto draugu (turklāt miesnieku). Kad vīrs ielauzās istabā, vēzējot vienu no tiem āķiem, uz kādiem mēdz uzkārt nokautos lopus, Bodolīno, būdams dedzīgs mīlestībā, bet piesardzīgs kara lietās, tūlīt mēģināja izlēkt pa logu. Bet, kamēr viņš pirms lēciena prātīgi rēķināja augstumu, āķis paguva skart viņa vaigu, uz visiem laikiem izrotājot viņa seju ar karavīra cienīgu rētu.

Arī iekarot zemākas kārtas sievietes nebija nemaz tik viegli, lenkšana bija ilga (kā te lai tiek uz lekcijām?), augām dienām vajadzēja sēdēt pie loga un uzmanīt meiteņu gaitas, un tā bija visai garlaicīga nodarbošanās. Un reizēm pavedināšanas sapņi izkūpēja gaisā, un puiši kliedēja garlaicību, liedami gājējiem uz galvas ūdeni vai no stobriņiem apšaudīdami sievietes ar zirņiem, vai pat apceldami skolotājus, kam gadījās iet garām. Un, ja skolotāji dusmojās, tad studentu bariņš viņus pavadīja līdz pašām mājām un svieda akmeņus viņu logos, jo galu galā maksātāji bija studenti, kuriem tāpēc vien pienācās tiesības uz šādiem tādiem prieciņiem.

Bodolīno stāstīja Nikētam to, ko bija noklusējis Beatrisei, proti, ka arī viņš pamazām bija kļuvis par vienu no klēriķiem, kas studēja brīvās mākslas Parīzē, jurisprudenci Boloņā, medicīnu Salerno vai maģiju Toledo, taču nevienā no šīm vietām neapguva labas manieres. Un Nikēta nezināja, vai izrādīt sašutumu, brīnīties vai smieties. Bizantijā pastāvēja tikai privātskolas jaunekļiem no turīgām ģimenēm, šajās skolās zēni jau kopš agras bērnības mācījās gramatiku un lasīja darbus par kristīgo žēlsirdību un klasiskās kultūras šedevrus; sasnieguši vienpadsmit gadu vecumu, viņi apguva poētiku un retoriku, mācīdamies rakstīt pēc senatnes autoru literārajiem paraugiem, un, jo retākus un izsmalcinātākus vārdus viņi lietoja, jo sarežģītākas teikumu konstrukcijas veidoja, jo spožāku nākotni viņiem paredzēja impērijas administrācijā. Vēlāk viņi kļuva vai nu par mācītiem vīriem kādā klosteri, vai arī turpināja studijas, piemēram, tieslietās vai astronomijā pie privātiem skolotājiem. Taču Bizantijā zēni mācījās nopietni, turpretī Parīzē kā šķita Nikētam studenti darīja visu iespējamo, vienīgi mācībām tiem neatlika laika.

Bodolīno steidza labot viņa iespaidus: Parīzē mēs ļoti daudz strādājām. Piemēram, jau pēc pirmajiem mācību gadiem mums bija jāpiedalās disputos, un disputos cilvēks iemācās izteikt iebildumus un nonākt pie secinājumiem, tātad atrast jautājuma galīgo atrisinājumu. Un turklāt tev nevajadzētu domāt, ka vissvarīgākā nodarbošanās studentam ir lekciju apmeklēšana un ka krogs ir tikai vieta, kur notriekt laiku. Studium labākā īpašība ir tā, ka tu, jā, protams, mācies no skolotājiem, bet vēl vairāk tu vari iemācīties no saviem biedriem, jo īpaši no tiem, kas ir vecāki par tevi, un viņi tev stāsta, ko ir lasījuši, un tu atklāj, ka pasaule ir brīnumu pilna un, tā kā tava dzīve ir par īsu, lai apceļotu visu pasauli, tad, ja vēlies šos brīnumus iepazīt, tev neatliek nekas cits kā izlasīt visas grāmatas.

Bodolīno bija varējis izlasīt daudz grāmatu jau pie Otona, bet viņš pat nebija iedomājies, ka pasaulē grāmatu varētu būt tik daudz, cik to bija Parīzē. Tās gan nebija pieejamas visiem, bet ar labvēlīga likteņa gādību vai, pareizāk, centīgi apmeklējot lekcijas, Bodolīno bija varējis iepazīties ar Abdulu.

Lai izskaidrotu, kas Abdulam bija kopīgs ar bibliotēkām, man jāatkāpjas solis atpakaļ pagātnē. Tātad kādu rītu, klausīdamies lekciju un, kā parasti, pūzdams elpu uz stingstošajiem pirkstiem un ar atsalušu sēžamvietu tupēdams uz plānās salmu kārtas, kas vāji sargāja no aukstuma, kas nāca no grīdas, ledaini saltas kā visa Parīze tais ziemas dienās, es sev līdzās ievēroju puisi, kurš, spriežot pēc tumsnējās ādas krāsas, bija saracēnis, taču viņa mati bija sarkani rudi, un saracēņiem tādi nemēdz būt. Nezinu, vai viņš klausījās lekciju vai ļāvās savām domām, bet viņa skatiens bija aizklīdis tālumā. Laiku pa laikam viņš drebinādamies savilka ciešāk savas drānas un tad atkal skatījās tukšumā, bet brīžam kaut ko pierakstīja uz savas tāfelītes. Pastiepu kaklu un ieraudzīju, ka puse tāfeles bija piezīmēta ar mušu kājiņām līdzīgiem ķeburiem arābu burtiem, bet otra puse bija aizpildīta valodā, kas atgādināja latīņu mēli, tomēr rakstītais nebija latīniski un drīzāk šķita radniecīgs mana dzimtā novada izloksnēm. Tā nu, kad lekcija bija galā, es mēģināju uzsākt ar viņu sarunu; viņš atbildēja ļoti laipni, it kā jau sen būtu ilgojies atrast kādu sarunbiedru. Mēs draudzīgi devāmies pastaigāties gar upes krastu, un viņš man atklāja savu dzīves stāstu.

Tātad puisi sauca par Abdulu, kā īstu mori, bet viņa māte bija dzimusi Hibernijā lūk, kāpēc viņa mati bija rudi, jo tādi tie ir visiem, kas nāk no šīs tālās salas, un pieņemts uzskatīt, ka visi hibernieši ir dīvaiņi un sapņotāji. Abdula tēvs bija provansietis, cēlies no ģimenes, kas bija apmetusies uz dzīvi jūras viņā pusē pēc Jeruzalemes iekarošanas, pirms vairāk nekā piecdesmit gadiem. Kā Abduls man centās izskaidrot, šie dižciltīgie franki aizjūras karalistēs bija pārņēmuši pašu iekaroto tautu paradumus, ģērbās kā turki un nēsāja turbānus, runāja savu ienaidnieku valodā, un daudz netrūka, lai viņi sekotu arī Alkorāna priekšrakstiem. Tāpēc šo sarkanmataino hibernieti (pa pusei hibernieti) sauca par Abdulu un viņa seju bija nobrūninājusi dzimtās Sīrijas saule. Parasti viņš domāja arābu valodā, bet provansiešu valodā stāstīja ziemeļu ledaino jūru senās sāgas, ko bija dzirdējis no savas mātes.

Bodolīno tūdaļ jautāja Abdulam, vai viņš ieradies Parīzē, lai atkal kļūtu par īstu kristieti un iemācītos runāt, kā pieklājas, proti, labā latīņu valodā. Taču par iemesliem, kuru dēļ ieradies Parīzē, Abduls izteicās visai izvairīgi. Viņš tikai ieminējās, ka viņam gadījies kāds piedzīvojums briesmīgs, kā Bodolīno varēja noprast, tāds kā šausminošs pārbaudījums, kuram viņš ticis pakļauts jau zēna gados, un tāpēc dižciltīgie vecāki nolēmuši sūtīt viņu uz Parīzi, lai pasargātu no nez kādas atriebības. Runājot par šiem notikumiem, Abduls sadrūma un nosarka, kā nu spēj nosarkt moris, viņam trīcēja rokas, un Bodolīno nolēma mainīt sarunas tēmu.

Abduls bija gudrs puisis un jau pēc dažiem Parīzē pavadītiem mēnešiem brīvi runāja gan latīniski, gan vietējā tautas valodā; viņš mitinājās pie kāda sava tēvoča, kurš bija Svētā Viktora abatijas kanoniķis, bet Svētā Viktora abatija bija viena no svarīgākajām šīs pilsētas (un varbūt visas kristīgās pasaules) gudrības svētnīcām, un abatijas bibliotēka bija bagātāka par Aleksandrijas bibliotēku. Un tāpēc nākamajos mēnešos, pateicoties draudzībai ar Abdulu, arī Bodolīno un Dzejnieks varēja piekļūt šai visaptverošas gudrības krātuvei.

Bodolīno jautāja Abdulam, ko viņš raksta lekciju laikā, un draugs atbildēja, ka pieraksti arābu valodā esot daži no skolotāja izteikumiem par dialektiku, jo arābu valoda noteikti ir vispiemērotākā filosofijai. Bet pārējais esot rakstīts provansiešu valodā. Par to viņš negribēja runāt un ilgi liedzās, tomēr izskatījās, ka viņam gribētos, lai viņu lūdzas vēl uzstājīgāk, un visbeidzot viņš iztulkoja savus pierakstus. Tā bija dzeja un skanēja aptuveni tā: Ak, mana tālā, ziedošā… Pie tevis domas tālu klīst, par tevi domājot, sāp sirds… Ak, mana draudzene, kas nezināma man… *

*Šeit un turpmāk no parindeņiem atdzejojis Kārlis Vērdiņš.

Tu raksti dzejoļus? jautāja Bodolīno.

Es dziedu dziesmas. Izdziedu to, ko jūtu. Es mīlu kādu tālu princesi.

Princesi? Kas viņa ir?

Nezinu. Es viņu redzēju pareizāk, ne gluži redzēju, bet ir tā, it kā es viņu būtu redzējis kad biju gūstā Svētajā zemē… nu tolaik, kad man gadījās tas piedzīvojums, par kuru es tev vēl neesmu stāstījis. Un mana sirds iedegās, un es zvērēju mūžīgu mīlestību šai kundzei. Nolēmu ziedot viņai savu dzīvi. Varbūt kādu dienu es viņu atradīšu, taču es baidos, ka tas patiešām varētu notikt. Ir tik skaisti ilgoties pēc neiespējamas mīlestības.

Bodolīno jau gribēja izmest kādu dzēlību, bet tad atcerējās, ka arī viņš skumst pēc neiespējamas mīlestības (kaut arī viņš Beatrisi bija skaidri redzējis un viņas tēls nedeva viņam mieru naktīs), un viņu aizkustināja Abdula liktenis.

Lūk, kā sākas sirsnīga draudzība. Tai pašā vakarā Abduls ieradās Bodolīno un Dzejnieka mājoklī, paķēris līdzi mūzikas instrumentu, kādu Bodolīno agrāk nebija redzējis: tam bija mandeles forma un daudzas nospriegotas stīgas. Un Abduls, ļaudams pirkstiem klejot pa stīgām, dziedāja:

Kad strauta straume dzidra līst

un saules gaismā koši mirdz

jau mežrozīte pilnā plaukumā,

tad kādā zarā lakstīgala

vijīgā un klusā dziesmā trīs,

un viņas pogošana maigā jaukumā

ar manu balsi kopā skan.

Pie tevis domas tālu klīst,

par tevi domājot, sāp sirds,

un zāles nerod mana dvēsle dziedošā,

tā vēlas sekot tev līdz galam

un tavā siltā patvērumā krist,

ak, mana tālā, ziedošā…

ak, mana draudzene, kas nezināma man.

Bet tevis manā tuvumā vēl nav,

es degu ugunīs un trīcu tā kā salā.

Nekur es neredzējis kristieti

starp dzīvajām un Dieva prāts tāds ir -,

ne jūdieti, ne saracēņu jaunavu,

kam veidols būtu tikpat karalisks.

Kā tavu mīlestību iegūt var?

No agra rīta, vēlu vakarā

es saucu tik pēc tās, tai tālā malā,

tad prāts mans paliek slims,

un ilgu mutuļi no saules mani šķir.

Šīs sāpes mani dziedina,

tās dziļi tā kā ērkšķis grimst,

bet manu vaigu miklo asara.

Melodija bija maiga, skaņas modināja agrāk neapjaustas vai slēptas kaislības, un Bodolīno domāja par Beatrisi.

Dievs žēlīgais, teica Dzejnieks, kāpēc es neprotu rakstīt tik skaistu dzeju?

Es negribu kļūt par dzejnieku. Es dziedu tikai sev pašam, un ar to man pietiek. Ja gribi, es tev uzdāvināšu savus dzejoļus, teica atmaigušais Abduls.

Jā, jā, novilka Dzejnieks, kad es tos no provansiešu valodas iztulkošu vāciski, sūds vien tur sanāks…

Abduls kļuva par trešo šajā kompānijā, un, kad Bodolīno izmisīgi centās nedomāt par Beatrisi, šis sasodītais sarkanmatainais moris ņēma savu nolādēto mūzikas rīku un dziedāja dziesmas, kas plosīja Bodolīno sirdi:

Lakstīgala koku lapotnē

mīlu dod un mīlu paģērē,

savam draugam dzied kā draudzene,

abi kopā dziesmas stabulē,

kad tiem līdzi līksmi burbulējam

pļavas vidū dzirdu strautu,

es jūtu prieku sirdī.

Jūtu es, kā pierietē

pilna mīlas arī mana dvēsele,

balvu lielāku tā nemeklē

kā mīlu, ko man viņa atvēlē.

Un kura tūdaļ labprāt iemītē

ar sāpju pilnu baudu

manā slimā sirdī.

Bodolīno klusībā prātoja, ka reiz arī viņš sarakstīs dziesmas savai tālajai imperatorei, bet nezināja, kā īsti tas darāms, jo ne Otons, ne Rāhevins nekad nebija ar viņu runājuši par dzeju, vienīgi retumis bija iemācījuši viņam kādu garīgo himnu. Bet pagaidām viņš izmantoja draudzību ar Abdulu, lai piekļūtu Svētā Viktora klostera bibliotēkai, kur pavadīja garus rīta cēlienus, kas tika atrauti lekcijām, un, pavērtas lūpas kustinādams, lasīja pasakainus tekstus ne jau gramatikas mācību grāmatas, bet Plīnija vēsturi, Aleksandra romānu, Solīna ģeogrāfiju un Isidora etimoloģijas…

Viņš lasīja par tālām zemēm, kur dzīvo krokodili lielas ūdensčūskas, kas, aprijušas cilvēkus, raud, un kustīgs tām ir augšžoklis, bet mēles nav; un hipopotami, kas ir pa pusei cilvēki un pa pusei zirgi; un leikokroka zvērs, kam ir ēzeļa rumpis, pakaļpuse kā briedim, krūtis un ciskas kā lauvam, kājas kā zirgam, divzarots rags un plata mute, kas stiepjas līdz pat ausīm, un no tās plūst gandrīz cilvēciska balss, bet zobu vietā tam ir viens vienīgs kauls. Viņš lasīja par zemēm, kur mājo cilvēki, kuriem kājas nelokās ceļos, un cilvēki bez mēles, un cilvēki ar milzīgām ausīm, kurās tie ietīstās, lai paglābtos no aukstuma, un vēl vienkāji, kas jo ātri prot lēkšot uz savas vienīgās pēdas.

Bodolīno nevarēja sūtīt Beatrisei cita sacerētas dziesmas (un, pat ja viņš tādas būtu sacerējis pats, tik un tā neuzdrošinātos) un nolēma, ka, tāpat kā mīļotajai mēdz sūtīt ziedus un rotas, viņš tai dāvinās visus brīnumus, ko iekaroja grāmatu lappusēs. Un viņš tai rakstīja par klajumiem, kur aug miltu un medus koki, par Ararata kalnu, kura virsotnē skaidrās dienās var saskatīt Noasa šķirsta atliekas, un tie, kas uzkāpuši šī kalna galā, apgalvo, ka esot piedūruši pirkstu caurumam, pa kuru izskrējis dēmons, kad Noass noskaitījis benedicite. viņš tai stāstīja par Albāniju, kur cilvēki ir baltāki nekā jebkurā citā zemē, un spalviņas tiem uz ķermeņa ir tik retas kā kaķa ūsas; un vēl par zemi, kur cilvēkam, kurš nostājies ar seju pret austrumiem, ēna krīt pie labās rokas; un par citu zemi, kur mīt pārsteidzoši nežēlīgi ļaudis ja viņu saimē piedzimst bērns, tie ļaujas dziļām sērām, bet lielas dzīres rīko, ja kāds nomirst; un par zemēm, kur slejas milzīgi zelta kalni, ko sargā skudras, tik lielas kā suņi, un kur dzīvo amazones, kareivīgas sievietes, kas vīriešus piespiedušas mitināties kaimiņu novadā, un, kad viņām piedzimst zēns, to sūta pie tēva vai nogalina, bet, kad piedzimst meitene un tā ir augstas kārtas, tai ar nokaitētu dzelzi izdedzina kreiso krūti, lai viņai būtu ērtāk nēsāt vairogu, bet zemas kārtas meitenei izdedzina labo krūti, lai viņa varētu šaut ar loku. Un vēl viņš Beatrisei rakstīja par Nīlu par vienu no četrām upēm, kuru izteka meklējama zem kalna Paradīzes Dārzā, un šī upe plūst cauri Indijas tuksnešiem, tad ietiecas pazemē un atkal izplūst virs zemes netālu no Adasa kalna un, šķērsojusi Ēģipti, ietek jūrā.

Bet, kad Bodolīno grāmatās sasniedza Indiju, viņš gandrīz piemirsa Beatrisi, un viņa prāts pievērsās citiem sapņiem, jo viņš bija sev iegalvojis, ka tieši tai pusē atrodas (ja vispār pastāv) zeme, kur valda Presbyter Johannes, par kuru viņam bija stāstījis Otons. Bodolīno tā arī nebija atmetis domas par Priesteri Jāni, viņš par to domāja ikreiz, kad lasīja par svešām zemēm, un vēl jo vairāk brīžos, kad šķirstīja pergamentus, ko izraibināja daudzkrāsainas miniatūras, kurās bija attēloti dīvaini radījumi, piemēram, ragainie cilvēki vai pigmeji, kuri aizvada savu dzīvi, karodami pret dzērvēm. Bodolīno par Priesteri domāja tik daudz, ka sirds dziļumos tas viņam bija kļuvis tik tuvs kā vecs ģimenes draugs. Un tāpēc uzzināt, kur Priesteris dzīvo, Bodolīno bija ļoti svarīgi, un, pat ja izrādītos, ka Priesteris nedzīvo nekur, Bodolīno tomēr vajadzēja atrast kādu Indiju, kur to nometināt, jo viņu taču saistīja zvērests (kaut arī nekad neizrunāts) mīļajam mirstošajam bīskapam.

Par Priesteri viņš pastāstīja arī abiem saviem draugiem, kurus tūdaļ aizrāva šī spēle, un viņi atstāstīja Bodolīno ikvienu neskaidru un dīvainu ziņu, ko atrada, lasīdami bibliotēkas kodeksus, ikvienu ziņu, no kuras uzvēdīja kaut tikko manāma Indijas vīraka smarža. Un Abdulam iešāvās prātā doma, ka viņa tālā princese, ja jau tā ir tāla, noteikti slēpj savu žilbinošo skaistumu tai zemē, kas ir tālāka par visām citām.

Jā, atbildēja Bodolīno, bet pa kuru ceļu jādodas, lai nonāktu Indijā? Tā droši vien atrodas netālu no Paradīzes Dārza un tātad meklējama Austrumzemju tālākajā austrumu malā, tieši tur, kur beidzas zeme un sākas Okeāns…

Viņi vēl nebija sākuši apmeklēt astronomijas lekcijas, un tāpēc viņu priekšstati par Zemes formu vēl bija visai miglaini. Dzejnieks joprojām bija pārliecināts, ka Zeme ir liels, plakans klajums, kura malās Okeāna ūdeņi gāžas lejup, Dievs vien zina, kādos dziļumos. Turpretī Bodolīno no Rāhevina bija dzirdējis kaut arī kanoniķis, to teikdams, nebija slēpis zināmu skepticismu -, ka ne tikai dižie antīkās pasaules filosofi un visu astronomu tēvs Ptolemajs, bet arī svētais Isidors bija apgalvojuši, ka Zeme ir lode, un pat vēl vairāk Isidors par to bija tik kristīgi pārliecināts, ka bija aprēķinājis Zemes apkārtmēru pa ekvatoru, un tas esot astoņdesmit tūkstoši stadiju. Taču Rāhevins, itin kā sagatavodams sev atkāpšanās ceļu, bija piebildis, ka daži baznīcas tēvi, piemēram, lielais Laktancijs, bija atgādinājuši, ka saskaņā ar Bībeli Zemei esot tabernākula forma un tātad zeme un debesis kopumā ir jāuzlūko kā liels šķirsts, kā templis ar skaistu kupolu un grīdu, kā liela kaste, nevis bumba. Rāhevins, būdams ļoti piesardzīgs vīrs, turējās pie viedokļa, ko bija paudis svētais Augustīns: proti, ka, iespējams, taisnība esot bijusi senajiem pagānu filosofiem un Zeme esot apaļa, un Bībelē par tabernākulu runāts tikai tēlainā nozīmē, tomēr zināšanas par Zemes formu nekādi nepalīdzot atrisināt vienīgo svarīgo katra krietna kristieša uzdevumu tas ir, kā izglābt savu dvēseli, un tātad pat pusstunda, kas veltīta spriedelējumiem par Zemes formu, ir tukši izšķiests laiks.

Manuprāt, tas ir pareizi teikts, bilda Dzejnieks, kurš gribēja drīzāk steigties uz krogu, un ir veltīgi meklēt šīszemes Paradīzi, kam taču vajadzētu būt īstam brīnumam ar gaisa dārziem, kas palikuši neapdzīvoti kopš Ādama laikiem, un vēlāk neviens vairs nav centies nostiprināt terases ar dzīvžogiem un mietiņiem, un lielo plūdu laikā to visu droši vien ieskaloja Okeānā.

Turpretī Abduls bija cieši pārliecināts, ka Zeme ir lode. Ja tā būtu tikai plakans klajums, viņš nesatricināmā stingrībā argumentēja, tad mans skatiens (ko mana mīlestība dara īpaši asu, kā jau visiem mīlētājiem) spētu tiekties tālu, tālu un uztvert jel kādu liecību par manas mīļotās klātieni, taču Zemes apaļais izliekums viņu slēpj no mana ilgpilnā skatiena. Un Abduls parakņājās Svētā Viktora abatijas bibliotēkas krājumos un atrada tur kartes, ko pēcāk pēc atmiņas mēģināja atveidot saviem draugiem.

Zemi kā liels gredzens ieskauj Okeāns un sadala trīs lielas ūdens straumes: Hellesponts, Vidusjūra un Nīla.

Pagaidi kur šeit atrodas austrumi?

Te augšpusē, dabiski, te, kur ir Āzija; un pašā Austrumu malā, tieši tur, kur lec saule, atrodas Paradīzes Dārzs. Pa kreisi no Paradīzes ir Kaukāza kalns, un turpat netālu no tā Kaspijas jūra. Un jums ir jāzina, ka Indijas pavisam ir trīs: viena ir Lielā Indija, kur ir ļoti karsts un kas atrodas pa labi no Paradīzes Dārza; otra ir Ziemeļu Indija viņpus Kaspijas jūras, un tātad šeit kartē tā atrodas te, augšējā kreisajā malā, un tur ir tik auksts, ka ūdens kļūst ciets kā kristāls, un tur dzīvo Goga un Magoga ciltis, ko Aleksandrs Lielais ieslodzīja aiz mūriem; un visbeidzot ir arī Mērenā Indija, un tā atrodas netālu no Āfrikas. Bet Āfriku jūs redzat šeit lejā, labajā pusē, dienvidos, kur plūst Nīla un kur atrodas Arābijas līcis un Persijas līcis, tieši pie Sarkanās jūras, aiz kuras stiepjas tikai tuksnesīga zeme, kas ir ļoti tuva ekvatora saulei, un tāpēc tur ir tik karsts, ka neviens nespēj šo zemi sasniegt. Bet rietumos no Āfrikas, līdzās Mauritānijai, lūk, Svētlaimīgo salas jeb Nozaudētā sala, ko pirms dažiem gadsimtiem atklāja kāds svētais no manas zemes. Un lejāk ziemeļos ir zeme, kur dzīvojam mēs, redz, Konstantinopole Hellesponta krastā, un Grieķija, un Roma, un galējos ziemeļos ģermāņu novadi un Hibernijas sala.

Kā gan tu spēj nopietni uztvert šādu karti, smīkņāja Dzejnieks, kas tev Zemi rāda plakanu, bet tu pats taču apgalvoji, ka tā esot apaļa lode?

Kā gan tu spried? sašutis atbildēja Abduls. Vai tad tu spētu attēlot lodi tā, lai būtu redzams viss, kas uz tās atrodas? Karte ir radīta, lai palīdzētu atrast ceļu, un, kad tu soļo pa Zemes virsu, tu to neredzi apaļu, bet gan plakanu. Un turklāt, kaut arī Zeme ir lode, visa tās apakšdaļa ir neapdzīvota un to sedz Okeāns, un, ja kādam tur būtu jādzīvo, tas dzīvotu ar kājām gaisā un ar galvu lejup. Tāpēc, lai attēlotu augšējo daļu, pietiek ar tādu apli kā šis. Bet es gribu labāk izpētīt abatijā atrodamās kartes, turklāt bibliotēkā es iepazinos ar kādu klēriķi, kurš zina visu par Paradīzes Dārzu.

Jā, jā, viņš tur bija klāt tai brīdī, kad Ieva pasniedza Ādamam ābolu, atteica Dzejnieks.

Nav jābūt bijušam kādā vietā, lai par to visu zinātu, atbildēja Abduls, jo citādi jūrnieki būtu gudrāki par teologiem.

Un to visu es tev stāstu, Bodolīno skaidroja Nikētam, lai tu saprastu, ka jau kopš pirmajiem gadiem Parīzē, kad mums gandrīz vēl nedīga bārda, mūs arvien vairāk aizrāva šie jautājumi, kas pēc daudziem gadiem mūs aizveda līdz vistālākajai pasaules malai.

7  Bodolīno panāk, ka Beatrise raksta mīlestības vēstules un Dzejnieks vārsmas

Pavasarī Bodolīno atklāja, ka viņa mīlestība aizvien pieņemas spēkā, kā jau šai gadalaikā notiek ar visiem mīlētājiem, un viņu vairs nespēja remdēt nožēlojamās izpriecas ar meitenēm, kurām nebija nekādas vērtes, gluži otrādi salīdzinājumā ar šīm dēkām viņa jūtas šķita neizmērojamas, jo skaistums, iznesība, gudrība un karaliskais svaidījums nebija vienīgās īpašības, kas apliecināja Beatrises pārākumu, viņa turklāt bija nesasniedzami tāla. Un Abduls nebeidza viņu mocīt, apdziedādams nesasniedzamības valdzinājumu, un aizvadīja garus vakarus, glāstīdams savu mūzikas instrumentu un skandēdams aizvien jaunas dziesmas, un, lai pilnībā varētu izbaudīt to burvību, Bodolīno bija iemācījies arī provansiešu mēli.

Kad maijā dienas garas tiek,

skan maigi putnu dziesmas tālumā,

es tagad esmu ceļinieks

un atceros par savu mīļo tālumā.

Ar galvu nokārtu es eju sāpju mākts,

ne dziesmas, ne vilkābeles ziedi mani neiepriecina…

Bodolīno sapņoja. Abduls krīt izmisumā, ilgodamies reiz ieraudzīt savu nepazīstamo princesi, tā viņš sev teica. Ak, laimīgais! Daudz ļaunākas ir manas mokas, jo man noteikti agrāk vai vēlāk atkal būs jāskata vaigā mana iemīļotā, un man nav lemta tā laime būt viņu nekad neredzējušam, mani ir piemeklējis liktenis zināt, kas un kāda viņa ir. Bet, ja Abduls rod sev mierinājumu, stāstot par savām ciešanām mums, tad kāpēc es to nevarētu rast, izstāstot par savām mokām viņai? Citiem vārdiem sakot, Bodolīno apjauta, ka spētu apvaldīt savas sirds trīsas, izlikdams rakstos visu, ko jūt, kaut arī viņa mīlestības objekts šos maiguma dārgumus nekad nesaņems. Un tāpēc dziļā naktī, kad Dzejnieks jau gulēja, Bodolīno rakstīja.

"Zvaigzne lej gaismu pār polu, un mēness dāvā krāsas naktij. Bet man par ceļa rādītāju ir tikai viens spīdeklis, un, ja tad, kad tumsība klīdis, mana zvaigzne uzlēks austrumu pusē, mans prāts vairs nezinās sāpju tumsas. Tu esi mana zvaigzne gaismas nesēja, kas padzīs nakti, un bez Tevis pat gaisma ir nakts, bet kopā ar Tevi pat nakts ir starojoša gaisma."

Un vēl: "Ja esmu izsalcis, vienīgi Tu spēj remdēt manu salkumu; ja esmu izslāpis, vienīgi Tu spēj veldzēt manas slāpes. Bet ko gan es saku? Tu mani mielo, bet nekad nesniedz sātu. Nekad neesmu guvis Tevis līdz sātam un nekad nepiesātināšos…" Un vēl: "Tik neaptverams ir Tavs maigums, tik apbrīnojama ir Tava noturība, tik neaprakstāms ir Tavas balss dzidrums, un tāds ir daiļums un iznesība, kas Tevi rotā, ka būtu aizvainojoši censties izteikt tos vārdiem. Lai aizvien spēcīgāk uzliesmo uguns, kas mūs sadedzina, un lai tā neizplēn, un, jo dziļāk šīs liesmas būs apslēptas, jo dedzīgāk tās kvēlos un maldinās skauģus un nelabvēļus, un lai nekad nezūd šaubas par to, kurš no mums diviem mīl vairāk, un tā lai starp mums vienmēr rit brīnišķīga sacīkste, kurā uzvaram mēs abi…"

Tās bija skaistas vēstules, un, tās pārlasot, Bodolīno drebēja un arvien vairāk iemīlēja būtni, kura spēja iedvest šādu kaisli. Un tad pienāca brīdis, kad Bodolīno vairs nespēja paciest neziņu, kā Beatrise būtu pieņēmusi šo maigo vardarbību, un viņš nolēma viņu pamudināt atbildēt. Un, pūlēdamies atdarināt viņas rokrakstu, viņš sev rakstīja:

"Mīlestībai, kas kāpj no manas sirds dzīlēm un ir smaržaināka par vistīkamākajiem aromiem, ziediem, kas izslāpuši pēc Tavas jaunības, tā, kura ir Tava ar miesu un dvēseli, vēlē mūžīgās laimes svaigumu… Tev, mana līksmā cerība, es dāvāju savu uzticību un pilnīgā paļāvībā arī sevi pašu, cik ilgi vien es dzīvošu…"

"Ak," viņš tai tūlīt atbildēja, "lai Tu saņem visu labo, jo Tevī ir mans labums, Tevī mana cerība un mans patvērums. Vēl neesmu modies no miega, kad mans gars jau atrod Tevi, ko es glabāju sevī…"

Un viņa dedzīgi atbildēja: "Kopš pirmā brīža, kad mēs viens otru ieraudzījām, vienīgi Tevi es esmu izraudzījusi, un, izraudzīdama Tevi, esmu Tevi vēlējusies, un, vēlēdamās Tevi, esmu Tevi meklējusi, un, meklēdama Tevi, esmu Tevi atradusi, un, atrazdama Tevi, esmu Tevi mīlējusi, un, mīlēdama Tevi, esmu Tevi iekārojusi, un, iekārodama Tevi, esmu iecēlusi Tevi savā sirdī pāri visam… un esmu baudījusi Tava medus saldmi… Es sveicinu Tevi, mana sirds, mana miesa, mans vienīgais prieks…"

Šī sarakste turpinājās vairākus mēnešus un sākumā sniedza veldzi Bodolīno satrauktajam garam, tad vislielāko prieku, un visbeidzot pāri malām kūsājošu lepnumu, jo mīlētājs pat nespēja aptvert, kā gan iemīļotā viņu tik ļoti mīl. Kā jau visi iemīlējušies, Bodolīno kļuva godkārīgs, un, kā visi iemīlējušies, viņš rakstīja, ka grib citiem nesasniedzamā slepenībā ar iemīļoto izbaudīt abu kopīgo noslēpumu, bet tai pašā laikā pieprasīja, lai visa pasaule zinātu par viņa laimi un reibtu no viņa iemīļotās neaprakstāmās piemīlības.

Tāpēc kādu dienu viņš parādīja savu epistulāriju draugiem. Viņš izvairīgi noklusēja, ar ko un kā pārmijis šīs vēstules. Viņš nemeloja, gluži otrādi viņš teica, ka rādot šīs vēstules draugiem tikai tāpēc, ka tās esot viņa iztēles radītas. Bet abi draugi nosprieda, ka tieši šoreiz Bodolīno melo, un vēl jo vairāk apskauda viņa laimi. Abduls klusībā piedēvēja šīs vēstules savai princesei un jūsmoja tā, it kā tās būtu saņēmis viņš pats. Dzejnieks pūlējās izrādīt, ka nepiešķir lielu nozīmi šai literārajai spēlei (lai gan sirds dziļumos viņam kremta, ka nav pratis sarakstīt tik skaistus vārdus, kas kādu pamudinājuši rakstīt vēl skaistākas atbildes), un, tā kā viņam nebija nevienas, kurā iemīlēties, viņš iemīlējās pašās vēstulēs un tas, kā smaidot komentēja Nikēta, nebija nekas pārsteidzošs, jo jaunībā cilvēki bieži ir gatavi iemīlēt pašu mīlestību.

Varbūt gribēdams gūt jaunu ierosmi savām dziesmām, Abduls vēstules centīgi pārrakstīja, lai naktīs varētu tās pārlasīt Svētā Viktora abatijā. Taču kādu dienu viņš atklāja, ka vēstules viņam nolaupītas, un bažījās, ka tās nakts tumsā netikli burtojis kāds izlaidīgs kanoniķis un pēc tam iejaucis starp tūkstošiem citu abatijas manuskriptu. To uzzinājis, Bodolīno nodrebinādamies ieslēdza vēstules lādē un kopš šīs dienas pārtrauca saraksti, lai nekompromitētu savu vēstuļu biedreni.

Tomēr katrā ziņā vajadzēja rast izpausmi savām septiņpadsmit gadu veca puiša alkām, tā nu Bodolīno sāka rakstīt dzeju. Vēstulēs viņš bija vēstījis par savu šķīsto mīlestību, turpretī tagad vingrinājās, sacerēdams krogus dzeju, kādā tā laika studenti slavināja savu izlaidīgo un bezrūpīgo dzīvi, neaizmirsdami pievienot arī skumjus mājienus, ka tā tiek izšķiesta tukši.

Gribēdams apliecināt Nikētam savu talantu, Bodolīno noskaitīja dažus hemistihus:

Feror ego veluti sine nauta navis,

ut per vias neris vaga fertur avis…

Quidquit Venus imperat labor est suavis,

quae nunquam in cordibus habitat ignavis.

Manīdams, ka Nikēta slikti saprot latīņu valodu, viņš aptuveni iztulkoja: Es klīstu kā kuģis bez stūrmaņa, kā putns skrien pa debesu ceļiem… Bet cik tīkamas pūles ir pakļauties Veneras pavēlēm, pūles, kas ir svešas gļēviem gariem…

Kad Bodolīno parādīja šo un vēl citus dzejoļus Dzejniekam, tas pietvīka skaudībā un kaunā un raudāja, un atzinās, ka neauglīgs sausums māc viņa iztēli, un nolādēja savu nespēju, kliegdams, ka labāk gribētu neprast iegūt sievieti nekā atklāt, ka nav spējīgs izpaust dzejā savas jūtas un jūtot viņš tieši to, ko Bodolīno te tik labi izteicis, tā ka viņam pat griboties jautāt, vai draugs to nav lasījis viņa sirdī. Un tad piebilda, cik lepns būtu viņa tēvs, ja uzzinātu, ka dēls raksta tik skaistus dzejoļus, un galu galā viņam taču kādu dienu vajadzēs pamatot savai ģimenei un pasaulei, kāpēc tik ilgi nesis Dzejnieka pavārdu, kas viņam joprojām glaimoja, tomēr lika justies kā poetagloriosus, lielībniekam, kurš piesavinājies nepelnītu godu.

Bodolīno, redzēdams Dzejnieku tik izmisušu, ielika pergamenta lapu viņam rokās un piedāvāja viņam savus dzejoļus, lai draugs tos varētu rādīt pasaulei kā savējos. Tā bija vērtīga dāvana; jo gadījās, ka Bodolīno, rakstīdams Beatrisei un gribēdams pastāstīt ko jaunu, aizsūtīja viņai savus dzejoļus, uzdodams tos par drauga sacerētiem. Beatrise pantus nolasīja Frīdriham. Un tos dzirdēja arī Daseles Rainalds, kurš, kaut arī vienmēr būdams aizņemts ar galma intrigām, tomēr bija liels literatūras cienītājs, un teica, ka viņam patiktu, ja Dzejnieks stātos pie viņa dienestā…

Rainaldam tieši togad bija ticis augstais gods tapt ieceltam par Ķelnes arhibīskapu, un Dzejniekam doma kļūt par arhibīskapa dzejnieku un tātad kā viņš pats, pa pusei jokojot un pa pusei dižojoties, teica par arhipoētu gluži labi gāja pie sirds, arī tāpēc, ka studēt viņam nemaz vairs negribējās, ar tēva doto naudu Parīzē nekādi nepietika, un viņš bija nācis pie pārliecības nebūt ne maldīgas -, ka galma dzejnieks visu dienu tik ēd un dzer un nezina citu rūpju.

Vienīgā nelaime: lai kalpotu par dzejnieku, ir jāraksta dzeja. Bodolīno viņam apsolīja sarakstīt krietnu duci dzejoļu, bet ne jau visus uzreiz. Redzi, viņš tam teica, ne jau vienmēr dižiem dzejniekiem panti plūst straumēm, reizēm viņiem, turklāt visdižākajiem, ir aizcietējums. Tev vajadzēs izturēties kā mūzu moceklim, kurš tikai laiku pa laikam spēj izkristalizēt kādu divrindi. Un ar dzejoļiem, ko es tev iedošu, tu varēsi dzīvot bez bažu daudzus mēnešus. Tikai dod man laiku, es gan neciešu no aizcietējuma, taču arī dzejas caureja man nav piemetusies. Tāpēc novilcini savu prombraukšanu un aizsūti Rainaldam dažus pantiņus, lai iekārdinātu viņu vēl vairāk. Iesākumam būtu labi, ja tu stādītos priekšā ar kādu veltījumu, ar sava labdara slavinājumu.

Bodolīno pavadīja vienu nakti prātodams un rakstīdams un pēcāk varēja iedāvināt Dzejniekam dažus Rainaldam veltītus pantus:

Presul discretissime veniam te precor,

morte bona morior dulci nece necor,

meum pectum sauciat puellarum decor,

et quas tacto nequeo — saitēm chorde mechor, —

jeb tulkojot: "Cēlais bīskap, piedod man, jo mani gaida skaista nāve un pazudina tīkams ievainojums: meiteņu skaistums man satriecis sirdi, un tās, kurām man neizdodas pieskarties, es iegūstu vismaz domās."

Nikēta secināja, ka latīņu bīskapi aizrāvušies ar dzejojumiem, kuros nav manāms īpaši daudz svētuma, bet Bodolīno atbildēja, ka Nikētam visupirmām kārtām ir jāsaprot, kas īsti ir latīņu bīskaps, no kura nemaz netiek prasīts, lai viņš par varēm būtu svēts vīrs, it sevišķi, ja bīskaps pie reizes ir arī impērijas kanclers, un, otrkārt, Nikētam jāsaprot, kas bija Rainalds: ļoti lielā mērā kanclers un tikai pavisam nedaudz bīskaps, noteikti liels dzejas mīļotājs, bet vēl jo vairāk noskaņots izmantot dzejnieku talantus paša politisko mērķu sasniegšanai, kā viņš vēlāk arī darīja.

Un tā Dzejnieks iemantoja slavu ar taviem dzejoļiem?

Tieši tā. Gandrīz veselu gadu Dzejnieks sūtīja Rainaldam vēstules, kas bija pilnas ar veltījumiem, dzejoļiem, ko es viņam pamazām sacerēju, līdz beidzot Rainalds pieprasīja, lai šis neparastais talants ierodas pie viņa par katru cenu. Dzejnieks devās ceļā ar pamatīgiem dzejas krājumiem, drošs, ka, tēlojot radīšanas mokas, viņam ar tiem pietiks vismaz gadam. Tas bija īsts triumfs. Es nekad neesmu varējis saprast, kā var lepoties ar slavu, kas saņemta kā žēlastības dāvana, taču Dzejnieks tā jutās laimīgs.

Savukārt es nevaru saprast, kādu baudu gan izjuti tu pats, redzot, ka tevis radītais tiek piedēvēts citam. Vai tad nav briesmīgi, ja tēvs kā žēlastības dāvanu citam atdod sava klēpja augļus?

Krogus dzejas liktenis ir ceļot no mutes mutē, un laime ir dzirdēt, kā šos dzejoļus izdzied citi, un būtu egoisms izrādīt tos, tikai lai vairotu paša godu.

Es neticu, ka tu esi tik pazemīgs. Tu esi laimīgs, ka tev atkal izdevies kļūt par Melu Ķēniņu, tu ar to lepojies, tāpat kā tu ceri, ka reiz Svētā Viktora abatijas manuskriptu grēdās kāds atradīs tavas mīlestības vēstules un piedēvēs tās nezin kam.

Es negribu tēlot pazemību. Man patīk izraisīt notikumus un būt vienīgajam, kurš zina, ka tie ir manis radīti.

Lietas būtība no tā nemainās, manu draudziņ, teica Nikēta. Es iecietīgi bildu, ka tu gribi būt Melu Ķēniņš, bet tagad tu pats man liec noprast, ka patiesībā tu gribētu būt Dievs Tas Kungs.

8  Bodolīno Paradīzes Dārzā

Bodolīno mācījās Parīzē, bet vienmēr sekoja līdzi notikumiem Itālijā un Vācijā. Rāhevins, pakļaudamies Otona pavēlei, bija turpinājis rakstīt Gesta Friderici, bet, pabeidzis ceturto grāmatu, bija nolēmis mest mieru, jo viņam šķita zaimojoši pārsniegt evaņģēliju skaitu. Viņš bija pametis galmu, varen apmierināts ar izpildīto pienākumu, un tagad garlaikojās kādā Bavārijas klosteri. Bodolīno viņam rakstīja, ka varot brīvi piekļūt Svētā Viktora abatijas bibliotēkas neaptverami bagātajiem krājumiem, un Rāhevins lūdza, lai Bodolīno savās vēstulēs nosauc kādu retāku no tur atrodamajiem traktātiem, kas varētu kuplināt viņa zināšanas.

Bodolīno, pilnībā piekrizdams Otona viedoklim, ka nabaga kanoniķis nav īpaši dāsni apveltīts ar fantāziju, nosprieda, ka būtu svētīgi Rāhevina iztēles spējas vairot, un tāpēc, vispirms uzskaitījis kādu duci kodeksu, kurus patiešām bija redzējis bibliotēkā, minēja viņam vēl dažus nosaukumus, ko bija paķēris no zila gaisa, piemēram, Godājamā Bēdas darbu De optimitate triparum un vēl Ars honeste petandi, De modo cacandi, De castramentandis crinibus, kā arī De patrin diabolorum. Visi šie darbi modināja lāga kanoniķa izbrīnu un ziņkāri, un viņš steidzās pieprasīt šo agrāk nezināmo gudrības dārgumu kopijas. Bodolīno labprāt būtu Rāhevinam izpalīdzējis, lai atbrīvotos no senajiem sirdsapziņas pārmetumiem par reiz nodzēstajiem Otona pergamentiem, bet diemžēl viņš nezināja, ko pārrakstīt, un tāpēc bija spiests izgudrot aizbildinājumus: jā, šie manuskripti gan glabājoties Svētā Viktora abatijā, taču tajos vējo ķecerības gars un kanoniķi tos nevienam neizsniedz.

Vēlāk es uzzināju, Bodolīno teica Nikētam, ka Rāhevins bija aizrakstījis vēstuli kādam pazīstamam Parīzes zinātņu vīram un lūdzis, lai tas pieprasa šos manuskriptus no abatijas mūkiem, bet tie, protams, savā bibliotēkā neko tamlīdzīgu neatrada; viņi pat bija apsūdzējuši savu bibliotekāru nolaidībā, un tas nabadziņš zvērēja, ka nekad tādus sacerējumus neesot redzējis ne acu galā. Varu iedomāties, ka beigu beigās, lai to visu nokārtotu, kāds kanoniķis ņēma un tos darbus sarakstīja, un es ceru, ka reiz kāds tos atradīs.

Savukārt Dzejnieks viņam ziņoja par Frīdriha dižajiem darbiem. Itāļu komūnas neturēja godā zvērestus, ko bija devušas Ronkaljas sapulces laikā. Vienošanās paredzēja, ka dumpīgajām pilsētām jānojauc aizsargmūri un jāiznīcina kara mašīnas, tomēr pilsētnieki tikai izlikās, ka aizber grāvjus ap savām pilsētām, bet patiesībā nekas nebija mainījies. Frīdrihs nosūtīja uz Kremu savus vēstnešus, lai aicinātu pilsētniekus pasteigties, bet kremieši piedraudēja impērijas sūtņus nogalināt, un tie patiešām būtu dabūjuši galu, ja nebūtu paguvuši aizbēgt. Pēc tam uz Milānu tika sūtīts pats Rainalds un viens kūrfirsts, un viņu uzdevums bija iecelt pilsētas podestus, jo milānieši taču nevarēja apgalvot, ka atzīst impērijas tiesības, bet pēc tam ievēlēt savus konsulus paši pēc sava prāta. Un arī Milānā daudz netrūka, ka abiem sūtņiem tiktu nodīrāta āda, un tie taču nebija parasti sūtņi, bet pats impērijas kanclers un viens no imperatoram tuvākajiem grāfiem! Bet ar to milāniešiem vēl nebija gana, viņi uzbruka Treco pilij un saņēma gūstā visus pils kareivjus. Visbeidzot viņi atkal aplenca Lodi pilsētu, un jaunus pāridarījumus Lodi imperators vairs nevarēja pieciest. Tāpēc, gribēdams dot mācību visiem, Frīdrihs aplenca Kremu.

Sākumā aplenkums ritēja labi, atbilstoši visiem krietnu kristiešu karošanas principiem. Bet kremiešiem ar milāniešu atbalstu vairākas reizes izdevās veiksmīgi izlauzties ārpus pilsētas mūriem un sagūstīt visai daudz imperatora vīru. Un tad kremonieši (kuri, ienīzdami kremiešus, bija nostājušies impērijas pusē, tāpat kā pāvijieši un lodieši) uzbūvēja īpaši iespaidīgas aplenkuma mašīnas, kuras gan aplencējiem dzīvību laupīja biežāk nekā aplenktajiem, bet tā nu notika. Bija arī ļoti skaistas kaujas, kuras savās vēstulēs ar baudu aprakstīja Dzejnieks. Un imperators pieprasīja no Lodi iedzīvotājiem divsimt tukšu mucu, tad lika tās piepildīt ar zemi un iemest aizsarggrāvī, pēc tam mucas apbēra ar zemi un pārklāja ar kokiem, ko lodieši saveda ar vairāk nekā diviem tūkstošiem vezumu, un tad jau bija iespējams doties uz priekšu ar "auna pierēm" jeb "kaķiem", lai raidītu triecienus pret pilsētas mūriem.

Bet, kad uzbrukumā tika bīdīts viens no lielākajiem koka torņiem, ko bija uzbūvējuši kremonieši, aplenktie no savām ballistām sāka raidīt tik daudz akmeņu, ka tornis draudēja apgāzties, un tad imperators ļāvās trakām dusmām. Viņš pavēlēja ņemt sagūstītos kremiešus un milāniešus un piesiet tos torņa priekšā un sānos. Frīdrihs domāja, ka aplenktie, redzēdami pa šāvienam savus brāļus, brālēnus, dēlus un tēvus, vairs neuzdrošināsies raidīt akmeņus. Taču viņš nebija ņēmis vērā, cik liels niknums pārņēmis arī kremiešus gan tos, kas stāvēja uz mūriem, gan tos, kas bija piesieti ārpusē. Šie pēdējie kliedza saviem brāļiem, lai tie lieki nesatraucas par viņu dzīvībām, un tie, kuri stāvēja uz mūriem, sakostiem zobiem un ar asarām acīs, kļūdami paši par savu radinieku slepkavām, turpināja apšaudīt torni, nogalinot deviņus no piesaistītajiem.

Studenti no Milānas, kas bija ieradušies Parīzē, zvērēja Bodolīno, ka pie torņa esot bijuši piesieti arī bērni, taču Dzejnieks apgalvoja, ka šīs baumas neesot patiesas. Lai nu kā, bija droši zināms, ka šis skats satriecis pat imperatoru un viņš licis atraisīt pārējos gūstekņus. Taču kremieši un milānieši, neprātīgi noskaitušies par to, kādu galu bija ņēmuši viņu biedri, uzveda uz aizsargmūriem daļu gūstekņu, kas bija pilsētā, alemāņus un vīrus no Lodi un tad tur, uz mūriem viņus ar vēsu prātu nonāvēja Frīdriha acu priekšā. Tad Frīdrihs lika atvest pie pilsētas sienām divus gūstā saņemtos kremiešus un turpat mūru piekājē tiesāja viņus kā laupītājus un zvēresta lauzējus, un piesprieda abiem nāvessodu. Kremieši imperatoram pavēstīja: ja jau viņš uzdrošinās pakārt Kremas kareivjus, tad viņi tāpat izrīkosies ar tiem imperatora vīriem, kuri joprojām atrodas gūstā pie viņiem; bet Frīdrihs atbildēja, ka to nu viņš gribot redzēt, un pakāra vēl divus gūstekņus. Par atbildi kremieši coram populo pakāra pilnīgi visus gūstā saņemtos. Frīdrihs nu aiz dusmām zaudēja spriešanas spēju un lika atvest it visus gūstā kritušos kremiešus, kas vēl bija dzīvi, un pavēlēja pilsētas priekšā uzsliet īstu karātavu mežu viņš grasījās nobendēt tos visus. Bīskapi un abati steidzās uz soda vietu un lūdzās, lai taču viņš, kam jābūt žēlsirdības avotam, neatdarina savu ienaidnieku ļaundarības. Frīdrihu aizkustināja šī iejaukšanās, taču viņš nevarēja tik lēti atteikties no savas apņemšanās un tāpēc nolēma uzraut gaisā vismaz deviņus no šiem nelaimīgajiem.

Uzklausījis šīs briesmu lietas, Bodolīno raudāja. Ne jau tikai tāpēc, ka viņš pēc savas dabas bija miera cilvēks, Bodolīno biedēja doma, ka viņa mīļotais audžutēvs apgānījies ar tik daudziem noziegumiem, un tas viņu pārliecināja, ka labāk vēl kavēties Parīzē un turpināt mācības, un turklāt tieši šie briesmu stāsti visai dīvainā veidā un tā, ka viņš pats to nemaz nemanīja, viņam radīja apziņu, ka viņš pats nemaz tik ļoti negrēko, mīlēdams imperatori. Viņš atsāka rakstīt viņai vēstules, aizvien kaislīgākas, un mīļotās atbildes bija tādas, ka liktu aizsvilties kaislībā pat eremītam. Taču šoreiz viņš sarakstīto draugiem vairs nerādīja.

Un tomēr Bodolīno jutās vainīgs, tāpēc nolēma ķerties pie darba, lai vairotu sava kunga un tēva godu. Otons pirms nāves bija viņu nozvērinājis palīdzēt Priesterim Jānim izkļūt no noslēpumaino teiksmu miglas. Un Bodolīno sāka centīgi meklēt nevienam nezināmo Priesteri, kurš, pēc Otona vārdiem un pārliecības, tomēr bija plaši pazīstams un slavens.

Tā kā Bodolīno un Abduls jau bija pieveikuši trīvija un kvadrīvija gadus un apguvuši disputu mākslu, viņi visupirmām kārtām uzdeva sev jautājumu, vai Priesteris Jānis patiešām pastāv. Bet šo jautājumu pirmoreiz viņi sev uzdeva visai īpašos apstākļos, un Bodolīno pat kautrējās tos atklāt Nikētam.

Kopš Dzejnieks bija pametis Parīzi, istabu ar Bodolīno dalīja Abduls. Kādu vakaru Bodolīno pārradās mājās un ieraudzīja Abdulu vienatnē dziedam kādu no savām visskaistākajām dziesmām, kurā sapņaini vēstīja par to, kā viņš satiek savu tālo princesi, bet tad piepeši, kad ilgotā jau ir gandrīz rokas stiepiena attālumā, viņam šķiet, ka paša soļi viņu nes atpakaļ, nevis tuvāk mīļotajai. Bodolīno nevarēja saprast, vai viņu ietekmē maigā melodija vai dziesmas vārdi, taču viņam acu priekšā tūlīt parādījās Beatrises tēls parādījās un, kā bēgdams no viņa skatiena, atkāpās un izgaisa tukšumā. Abduls dziedāja, un vēl nekad viņa dziedāšanā nebija skanējusi tik valdzinoša burvība.

Kad dziesma bija galā, Abduls nespēkā saļima. Bodolīno uz brīdi pat nobijās, viņam šķita, ka draugs tūliņ zaudēs samaņu, un viņš noliecās pār to, bet Abduls pacēla roku, kā gribēdams viņu nomierināt, un tad sāka klusītēm smieties, viens pats, bez jebkāda iemesla. Viņš smējās, un viss viņa augums raustījās kā krampjos. Bodolīno nosprieda, ka Abdulu sagrābis drudzis. Bet Abduls, aizvien smiedamies, teica, lai neuztraucoties, viņš pats labi zinot, kas tā par kaiti. Un beigu beigās, padevies Bodolīno uzstājīgajiem jautājumiem, Abduls nolēma atklāt viņam savu noslēpumu.

Klausies, mans draugs. Es nedaudz iebaudīju zaļo medu, pavisam mazu piciņu. Es zinu, ka tas ir kārdinājums, kas nācis no velna, bet reizēm šis medus man vajadzīgs, lai es spētu dziedāt. Uzklausi mani un nenosodi. Jau bērna gados Svētajā zemē es dzirdēju kādu brīnišķīgu un reizē briesmīgu nostāstu. Klīda runas, ka netālu no Antiohijas dzīvojot kāda saracēņu cilts, kas apmetusies nepieejamā cietoksnī, tik augstu kalnos, ka tam piekļūt varot vienīgi ērgļi. Viņu vadoni saucot par Aloadīnu, un viņš iedvešot lielas bailes gan saracēņu, gan kristiešu valdniekiem. Un stāstīja, ka viņa cietokšņa pašā vidū esot dārzs, kur zaļojot visdažādākie augļu koki un plaukstot viskrāšņākās puķes, un plūstot kanāli, kas pildīti ar vīnu, pienu, medu un ūdeni, un vēl šajā dārzā dziedot un dejojot neizsakāmi skaistas meitenes. Un šajā dārzā tika ielaisti vienīgi jaunekļi, kurus nolaupīja pēc Aloadīna pavēles, tur, šajā baudu vietā, viņi dzīvoja, un tur viņiem mācīja gūt nemitīgu baudu. Un es saku baudu, jo, kā es dzirdēju sačukstamies pieaugušos un, to dzirdot, es apjucis sarku -, šīs meitenes bija ļoti dāsnas un gatavas apmierināt katru sava dārza iemītnieku vēlmi, tās sagādāja viņiem neizsakāmus, nebeidzamus un kā varu iztēloties arī visai nogurdinošus priekus. Un, protams, neviens no tiem, kas bija nonākuši šajā vietā, vairs ne par kādu maksu negribētu to pamest.

Tas tavs Aloadīns, vai kā nu viņu sauca, ir iekārtojis jauku vietiņu, nosmēja Bodolīno, uzklādams draugam uz pieres vēsu, samitrinātu drānu.

Tā tu saki, jo vēl neesi dzirdējis visu patiesību, teica Abduls. Katram no šiem jaunekļiem reiz pienāca rīts, kad viņš pamodās nožēlojamā, saules izdedzinātā pagalmā un atklāja, ka ir sakalts važās. Pēc dažām šādu mocību dienām puisi aizveda pie Aloadīna, un nelaimīgais metās tam pie kājām, draudēdams izdarīt pašnāvību un lūgdamies atdot baudas, bez kurām vairs nespēja dzīvot. Un Aloadīns viņam pavēstīja, ka šis esot kritis nežēlastībā pravieša acīs un pravieša labvēlību varēs atgūt vienīgi tad, ja būs gatavs paveikt kādu dižu varoņdarbu. Aloadīns viņam pasniedza zelta dunci un, nosaucis tā vai cita sava ienaidnieka vārdu, pavēlēja doties uz šī naidīgā kunga galmu un viņu nogalināt. Tādā veidā nelaimīgais jauneklis atkal varētu izpelnīties to, pēc kā tik ļoti alka, un, pat ja viņa uzbrukums būtu neveiksmīgs un viņš pats tiktu nogalināts, tad nokļūtu Paradīzē, kas it visā līdzinoties vietai, no kuras viņš ir padzīts, vai pat esot vēl labāka. Lūk, kāpēc Aloadīnam bija tik milzīga vara un no viņa baidījās visi apkārtējie valdnieki, saracēņi un kristieši, jo Aloadīna sūtītie slepkavnieki bija gatavi uz jebkādiem upuriem.

Tad jau labāk palikt pie viesmīlīgajiem Parīzes krogiem un turienes meičām, ko var iegūt, tik dārgi nemaksājot, to komentēja Bodolīno. Bet kas tev pašam kopīgs ar šo stāstu?

Redzi, kad biju desmit gadus vecs, mani nolaupīja Aloadīna cilvēki. Un es piecus gadus nodzīvoju pie viņiem.

Un desmit gadu vecumā tu izbaudīji visas tās meitenes, par kurām stāstīji? Un pēc tam tevi sūtīja kādu nogalināt? Abdul, ko tu runā? satraucās Bodolīno.

Es biju par jaunu, lai mani tūdaļ ielaistu pie svētlaimīgajiem jaunekļiem, mani norīkoja par kalpu vienam no pils einuhiem, kurš gādāja par to puišu baudām. Bet paklausies, ko es atklāju. Piecu gadu laikā es tur cietoksnī neredzēju nevienu dārzu, jo patiesībā puiši vienmēr un visu laiku bija sakalti važās tai pagalmā, kur viņus svilināja saule. Katru rītu einuhs no kāda skapja izņēma sudraba traukus, kuros glabājās īpaša viela tā bija medus biezumā, taču zaļganā krāsā; un tad viņš ar šī zaļā medus trauku apstaigāja visus gūstekņus un baroja viņus ar šo vielu. Viņi to iebaudīja un sāka stāstīt paši sev un cits citam par visām tām brīnumainajām baudām, par kurām vēstīja leģenda. Saproti, tā viņi augas dienas pavadīja tai pagalmā, vaļējām acīm, laimīgi smaidīdami. Vakarpusē viņi pagura un sāka smieties, reizēm klusi, reizēm nevaldāmi, un tad aizmiga. Un es, pamazām pieaugdams, sapratu, kā Aloadīns viņus krāpa: viņi dzīvoja, sakalti ķēdēs, un ticēja, ka dzīvo Paradīzē, un, lai nezaudētu šo laimi, viņi kļuva par sava kunga atriebības ieroci. Un tad, ja viņi sveiki un veseli atgriezās cietoksnī, izpildījuši savu uzdevumu, viņus atkal saslēdza važās, toties viņi atkal redzēja un izjuta visus zaļā medus izraisītos sapņus.

Un ko tu?

Kādu nakti, kad visi gulēja, es ielavījos kambarī, kur glabājās sudraba trauki ar zaļo medu. Un es to pagaršoju. Kur nu pagaršoju! Es apēdu divas karotes šīs vielas un tūlīt skatīju brīnumu lietas…

Vai tu juties nonācis tai dārzā?

Nē, varbūt tie jaunekļi sapnī redzēja dārzu, jo Aloadīns viņiem par to bija stāstījis, kad viņi tikko bija ieradušies cietoksnī. Manuprāt, zaļais medus katram cilvēkam ļauj ieraudzīt to, pēc kā viņš kāro savas sirds dziļumos. Es nokļuvu tuksnesī, pareizāk, oāzē tuksneša vidū un redzēju, kā tuvojas brīnišķīga karavāna kamieļi, rotāti ar spalvu pušķiem, un virkne moru, visi ar daudzkrāsainiem turbāniem galvā, un viņi rībināja bungas un spēlēja cimboles. Un aiz viņiem nāca četri milži, kas nesa baldahīnu, un tajā sēdēja Viņa, princese. Es tev vairs nemāku pateikt, kāda viņa bija… viņa bija tik… kā lai to pasaka… tik starojoša, ka es atceros vienīgi gaismu, žilbinošu mirdzumu…

Bet kāda bija viņas seja? Vai viņa bija skaista?

Es neredzēju seju. Viņa bija aizsegusies ar plīvuru.

Bet kā tad tu iemīlējies? Vai tad ne viņā?

Es iemīlējos viņā, jo es viņu neredzēju. Saproti, sirdī man ieplūda bezgalīga saldme un maigums, un skumjas ilgas, kas vairs nekad nav izzudušas. Karavāna devās tālāk, prom pāri kāpām, un es sapratu, ka šī vīzija vairs nekad neatgriezīsies; un sev teicu, ka vajadzētu steigties pakaļ šai būtnei, taču uz rīta pusi es sāku smieties, tobrīd es domāju, ka smejos no prieka, bet patiesībā tās bija medus iedarbības sekas, jāsmejas ir vienmēr, medus iespaidam beidzoties. Es atguvos, kad saule jau bija augstu debesīs, un daudz netrūka, lai einuhs būtu mani pieķēris guļam tai kambarī. Un tad es nospriedu, ka man ir jābēg, lai es varētu atrast tālo princesi.

Bet tu taču saprati, ka tas bija tikai zaļā medus iespaids…

Jā, pati vīzija bija ilūzija, bet jūtas, kas mani kopš tā brīža pārņēma, nebija ilūzija. Tās bija īstas ilgas. Kad tu jūti tādas ilgas, tās nav ilūzija, tās patiešām pastāv.

Bet tās bija ilgas pēc ilūzijas.

Bet es vairs nevēlējos šīs ilgas zaudēt. Tās bija pietiekami stipras, lai tām ziedotu visu dzīvi.

Īsāk sakot, Abdulam bija izdevies aizbēgt no cietokšņa un atgriezties pie savas ģimenes, kas viņu jau uzskatīja par zaudētu uz visiem laikiem. Abdula tēvs baidījās no Aloadīna atriebības un tāpēc nolēma, ka dēlam jāpamet Svētā zeme, un aizsūtīja viņu uz Parīzi. Bet Abduls pirms bēgšanas no Aloadīna pils bija nočiepis vienu trauku ar zaļo medu, lai gan kā viņš skaidroja Bodolīno ilgu laiku šo vielu vairs neaizskāra, baidīdamies, ka nolādētais medus varētu viņu vēlreiz aizvest uz to pašu oāzi un likt bezgalīgi ilgi atkal un atkal izdzīvot to pašu ekstāzi. Viņš nezināja, vai spētu palikt dzīvs pēc tādiem pārdzīvojumiem. Galu galā princese tagad vienmēr bija kopā ar viņu un neviens nespētu to viņam nolaupīt. Labāk ilgoties pēc viņas kā pēc tāla mērķa nekā iegūt viņu viltus atmiņās.

Taču vēlāk, pēc krietna laika, lai gūtu iedvesmu savām dziesmām, kurās princese allaž bija tik tuvu, klātesoša savā nesasniedzamajā tālumā, Abduls uzdrošinājās reizēm ieņemt kādu nieku medus tikai tik daudz, cik var saņemt ar pašu karotes galiņu, lai uz mēles sajustu vieglu garšu. Un tad nāca mirklīga ekstāze. Tieši tā viņš bija rīkojies arī tovakar.

Abdula stāsts saintriģēja Bodolīno, viņu kārdināja iespēja skatīt kaut īsu vīziju, kurā parādītos imperatore. Abduls nevarēja viņam liegt nogaršot medu. Taču Bodolīno sajuta tikai vieglu apreibumu, un viņam nāca smiekli. Tomēr viņš juta, ka viņa prāts ir uzbudināts. Dīvainā kārtā to nesatrauca vis Beatrise, bet gan Priesteris Jānis, Bodolīno pat sāka prātot, kas gan ir viņa ilgu un iekāres patiesais mērķis: vai tiešām nesasniedzamā valstība, nevis viņa sirds pavēlniece? Un tā nu notika, ka tajā vakarā viņi abi Abduls, jau gandrīz atguvies no medus iespaida, Bodolīno, vēl viegli apreibis, sāka diskutēt par Priesteri, vispirms uzdodami sev jautājumu, vai viņš patiešām pastāv. Un, tā kā medus galvenais spēks, šķiet, bija padarīt ticamu un tveramu to, kas nekad nebija redzēts, viņi nolēma, ka Priesteris pastāv.

Viņš pastāv, secināja Bodolīno, jo nav nekādu argumentu, kas būtu pretrunā ar viņa pastāvēšanu. Viņš pastāv, piekrita Abduls, jo bija dzirdējis kādu klēriķi runājam, ka vēl aiz mēdiešu un persiešu zemēm dzīvojot kristīgi valdnieki, kas cīnoties ar to novadu pagāniem.

Kas ir šis klēriķis? nepacietībā drebot, jautāja Bodolīno.

Borons, atbildēja Abduls. Un nākamajā rītā viņi abi steidzās meklēt Boronu.

Borons bija klēriķis no Montbeliāras, kurš, būdams klejojošs vagants tāpat kā viņam līdzīgie, šodien bija te, Parīzē (viņš apmeklēja Svētā Viktora bibliotēku), bet rīt varēja būt jau nezin kādos tālumos, un šķita, ka viņa gaitas nosaka kāda iecere, par kuru viņš nekad nevienam nestāstīja. Boronam bija liela galva ar mūždien izspūrušiem matiem, acis apsārtušas no pārlieku ilgas lasīšanas eļļas lampiņas gaismā, un katrā ziņā viņš izskatījās kā īsts zināšanu šķirsts. Bodolīno un Abdulu viņš savaldzināja jau pirmās tikšanās laikā (kas, dabiski, notika kādā krogā), uzdodams viņiem smalkus jautājumus, tādus, par kuriem prātojot viņu skolotāji būtu iztērējuši ilgas dienas nebeidzamos disputos: vai sperma var sasalt, vai prostitūta var ieņemt bērnu, vai galvas sviedri ir smirdīgāki par tiem, kas izdalās no citām ķermeņa daļām, vai ausis vienmēr piesarkst, kad cilvēks nokaunas, vai vīrieti vairāk sāpina iemīļotās nāve vai viņas laulības ar citu, vai visiem dižciltīgajiem ir atkārušās ausis un vai vājprātīgo stāvoklis pasliktinās pilnmēness laikā. Visvairāk Boronu interesēja jautājums par tukšuma pastāvēšanu, un viņš pats uzskatīja, ka šajā jomā ir zinošāks par jebkuru citu filosofu.

Tukšums, teica Borons jau ar stīvu mēli, nepastāv, jo daba no tā baidās. Un to, ka tukšums nepastāv, pirmkārt, skaidri pierāda fiiosofiski apsvērumi. Proti, ja tukšums pastāvētu, tas būtu substance vai akcidence. Tukšums nav materiāla substance, jo tādā gadījumā tas būtu ķermenis un aizņemtu telpu, un tas nav arī neķermeniska substance, jo tādā gadījumā tas, tāpat kā eņģeļi, būtu apveltīts ar prātu. Un tukšums nav arī akcidence, jo akcidence var pastāvēt tikai kā substances atribūts. Un, otrkārt, tukšums nepastāv arī fizisku iemeslu dēļ: piemēram, ja tu paņem cilindrisku trauku…

Bet kāpēc tev ir tik svarīgi pierādīt, ka tukšums nepastāv? viņu pārtrauca Bodolīno. Kas gan tev daļas par tukšumu?

Man tas ir svarīgi, ir. Ja tukšums pastāvētu, tas būtu vai nu intersticiāls, proti, atrastos starp ķermeņiem mūsu pasaulē, vai arī būtu plaši izvērsts ārpus mums redzamā Visuma, ko ieslēdz lielā debesu ķermeņu sfēra. Ja tukšums pastāvētu viņpus mūsu Visuma, tad šajā tukšumā varētu pastāvēt citas pasaules. Un, ja izdodas pierādīt, ka nepastāv intersticiālais tukšums, tad vēl jo pārliecinošāki šķiet spriedumi, ka nevar pastāvēt arī izvērstais tukšums.

Bet kas tev daļas par citu pasauļu pastāvēšanu?

Kā nu nebūs! Redz, ja tās pastāvētu, Mūsu Kungam būtu vajadzējis upurēt sevi katrā no tām un katrā no tām būtu vajadzējis svētīt vīnu un maizi. Un tad arī vispārākais šīs pasaules priekšmets, kas ir šī brīnuma liecība un piemiņa, vairs nebūtu viens vienīgais un citās pasaulēs pastāvētu daudzas tā kopijas. Un kāda gan jēga būtu manai dzīvei, ja es nezinātu, ka šajā pasaulē kaut kur atrodams vienīgais vispārākais priekšmets?

Un kas tad būtu šis vispārākais priekšmets?

Te nu Borons atcirta visai strupi. Tā ir mana darīšana, viņš teica, atbilde uz šādu jautājumu nav piemērota profānu ausīm. Labāk parunāsim par citiem apsvērumiem: ja pastāvētu daudzas citas pasaules, tad tajās būtu dzīvojuši arī daudzi pirmie cilvēki, daudzi Ādami un Ievas, kas visi būtu krituši pirmajā grēkā. Un tātad pastāvētu arī daudzi Paradīzes Dārzi, no kurienes viņi būtu padzīti. Vai tiešām jūs varat iedomāties, ka pastāv vairākas tik dievišķas vietas kā Paradīzes Dārzs, tāpat kā var pastāvēt daudzas šādas pilsētas, kam cauri plūst upe un kur slejas tādi pakalni kā Svētās Ženevjēvas kalns? Pastāv tikai viens Paradīzes Dārzs, un tas atrodas tālā zemē, aiz mēdiešu un persiešu karalistēm.

Nu viņi bija nonākuši pie svarīgākā jautājuma un izklāstīja Boronam savas pārdomas par Priesteri Jāni. Jā, Borons bija dzirdējis kādu mūku stāstām par kristīgiem valdniekiem, kuri dzīvojot tālu Austrumos. Un vēl viņš bija lasījis ziņojumu par to, kā pirms daudziem gadiem kāds Indiju patriarhs ieradies vizītē pie pāvesta Kaliksta II. Tur bija rakstīts, cik grūti pāvestam bijis sarunāties ar viesi, jo viņu valodas bijušas pilnīgi atšķirīgas. Patriarhs esot stāstījis par Hulnas pilsētu, kurai cauri tekot viena no upēm, kas izplūst no Paradīzes Dārza, Physon, kuru citi dēvējot arī par Gangu; un vēl tur ārpus pilsētas kāda kalna galā atrodoties svētnīca, kurā glabājas apustuļa Toma pīšļi. Šis kalns esot nepieejams, jo tas slejas ezera vidū, taču katru gadu uz astoņām dienām šī ezera ūdeņi atkāpjoties un tāszemes krietnie kristieši varot doties uz svētnīcu godināt apustuļa miesas, kas joprojām izskatoties kā nāves neskartas, pat vēl vairāk ziņojumā bija teikts, ka apustuļa seja starojot kā zvaigzne, viņa mati esot sarkani rudi un sniedzoties līdz pleciem, tikpat sarkana esot bārda, bet drānas šķietot kā vakar šūtas.

Taču nekur nav teikts, ka šis patriarhs bijis Priesteris Jānis, savu stāstu piesardzīgi pabeidza Borons.

Protams, ne, atteica Bodolīno, bet tas mums atklāj, ka jau ilgāku laiku klīst runas par kādu karalisti, tālu un nezināmu laimes valstību. Klau, savā Historia de duabtts civitatibus mans dārgais bīskaps Otons rakstīja, ka reiz tāds Ugo no Gabalas esot vēstījis, ka Jānis, vispirms sakāvis persiešus, bija mēģinājis steigties palīgā kristiešiem Svētajā zemē, taču bijis spiests apstāties Tigras krastā, jo viņam nebija kuģu, ar ko pārcelt savus vīrus pāri upei. Tātad Jānis dzīvo otrpus Tigras. Vai piekrītat? Bet labākais ir tas, ka šīs ziņas daudziem nebija svešas jau agrāk, iekams par to runāja Ugo. Uzmanīgi pārlasīsim Otona rakstīto, jo viņš savos darbos nejaušus vārdus nekad neiepina. Kāpēc gan vispār šim Ugo vajadzēja ierasties pie pāvesta un izskaidrot viņam iemeslus, kāpēc Jānis nav varējis palīdzēt kristiešiem Jeruzalemē? Kāpēc viņš cenšas Jāni attaisnot? Acīmredzot tāpēc, ka Romā daži bija lolojuši cerības saņemt Jāņa palīdzību. Un turklāt, rakstīdams, ka Ugo piemin Jāni, Otons piezīmē: sic enim eum nominare solent kā paraduši viņu dēvēt. Ko gan nozīmē šis daudzskaitiis? Tas skaidri liecina, ka ne tikai Ugo, bet arī citi solent, proti, mēdz saukt viņu šajā vārdā, tātad jau tolaik viņu tā mēdza saukt daudzi. Un vēl Otons raksta, ka Ugo esot apgalvojis, ka Jānis tāpat kā Austrumu Gudrie, kuru pēcnācējs viņš ir, gribējis sasniegt Jeruzalemi; bet tālāk Otons neraksta, ka Ugo apgalvo, ka Jānim tas nav izdevies, viņš raksta: fertur stāsta un asserunt apgalvo (daži, citi, daudzskaitlī!), ka Jānim tas neesot izdevies. Un tā mēs no saviem skolotājiem mācāmies, savu sakāmo nobeidza Bodolīno, ka patiesībai nav labāka pierādījuma par tradīcijas nepārtrauktību.

Abduls iečukstēja Bodolīno ausī, ka varbūt arī bīskaps Otons reizēm mēdza iebaudīt zaļo medu, bet Bodolīno viņam iegrūda ribās elkoni.

Es joprojām neesmu sapratis, kāpēc šis Priesteris jums šķiet tik svarīgs, noteica Borons, bet, ja viņš vispār kaut kur ir atrodams, tad nevis tās upes, kura iztek no Paradīzes Dārza, krastos, bet drīzāk pašā Paradīzes Dārzā. Un par Paradīzes Dārzu es daudz ko varētu pastāstīt…

Bodolīno un Abduls pūlējās pamudināt Boronu atklāt ko vairāk par šo brīnišķīgo vietu, taču Borons jau bija iztukšojis pārāk daudz kausu, kas pildīti no Triju svečturu vīna mucām, un teica, ka vairs neko neatceroties. Tad abi draugi, it kā viņiem prātā būtu iešāvusies viena un tā pati doma, nepārmijuši ne vārda, saņēma Boronu aiz padusēm un aizvilka viņu uz savu mitekli. Tur Abduls iebaroja Boronam zaļo medu, kaut arī pavisam taupīgi, tikai niecīgu naža galiņu, un otru tādu naža gala piciņu, uz pusēm sadalījuši, ieņēma Abduls un Bodolīno. Un Borons kādu mirkli apstulba un raudzījās apkārt, kā nesaprazdams, kur nokļuvis, bet tad viņam atklājās Paradīzes ainas.

Viņš sāka stāstīt par kādu vīru, vārdā Tugdals, kurš esot pabijis Ellē un Paradīzē. Par to, kā izskatās Elle, nebija vērts pat runāt, bet Paradīze esot vieta, kur valda bezgalīga mīlestība, līksme, gaviles, godīgums, skaistums, veselība, saskaņa, vienotība, žēlsirdība un mūžība, un to sargā zelta mūris, un aiz šī žoga ir saskatāmi daudzi ar dārgiem akmeņiem rotāti krēsli, un tajos sēž vīrieši un sievietes, jauni un veci, visi tērpušies zīda stolās, viņu sejas mirdz kā saule, mati esot no tīra zelta, un visi viņi dziedot aleluja, lasīdami no grāmatas, kuras burti izzīmēti zeltā.

Un raugi, Ellē var nokļūt kurš katrs, prātīgi teica Borons, pietiek tikai to vēlēties, un reizēm dažs no turienes arī atgriežas, pieņēmis inkuba, sukuba vai kādas citas nešķīstas vīzijas apveidu. Bet vai gan var iedomāties, ka cilvēks, kurš savām acīm skatījis Elles tumsu, ir ticis ielaists arī Debesu Paradīzē? Un, pat ja tā būtu noticis, šim cilvēkam nekad nebūtu pieticis nekaunības par to stāstīt citiem, jo ir noslēpumi, kurus pazemīgais un godīgais glabā klusumā.

Lai tāda ir Dieva griba, ka uz zemes vaiga nekad neparādās cilvēks, kuru plosītu tāda tukša godkāre, kas apliecinātu, ka šis cilvēks nav bijis cienīgs saņemt uzticību, ko Dievs Kungs viņam izrādījis, piebalsoja Bodolīno.

Un vēl, teica Borons, jūs droši vien esat dzirdējuši arī stāstu par Aleksandru Lielo, kurš it kā esot sasniedzis Gangas krastus un tur ieraudzījis augstu mūra sienu. Mūris stiepies gar upes krastu, un tajā nav bijis nevienu durvju vai vārtu, un Aleksandrs ar saviem vīriem esot kuģojis pa upi trīs dienas, līdz beidzot ieraudzījis mūrī mazu lodziņu, pie kura stāvējis kāds vecs vīrs; ceļotāji pieprasījuši, lai šī pilsēta maksā nodevas Aleksandram, ķēniņu ķēniņam, bet vecais atbildējis, ka tā esot svētlaimīgo pilsēta. Un nav iespējams, ka Aleksandrs dižens valdnieks, tomēr pagāns būtu nonācis pie debesu pilsētas mūriem; tātad gan viņš, gan Tugdals bija redzējuši Paradīzes Dārzu, Šīszemes Paradīzi. To pašu, ko es skatu šajā brīdī…

Kur?

Tur, Borons atbildēja un pamāja ar roku uz istabas kaktu. Es redzu vietu, kur plešas leknas, tīkami zaļas pļavas, un tās rotā smaržainas zāles un puķes; un visapkārt strāvo maigi aromāti, kurus ieelpodams es vairs nejūtu nekādu kāri pēc ēdiena vai dzēriena. Un tur ir skaists zālains lauks, kurā stāv četri godājama izskata vīri, tiem galvā ir zelta kroņi un rokās palmu zari… Es dzirdu dziesmu, sajūtu balzama dziedējošās smaržas, ak, mans Dievs, es jūtu uz mēles saldmi, tādu kā medus garšu… Redzu kristāla baznīcu, un tās vidū ir altāris, no kura plūst ūdens, balts kā piens. Un baznīca, ja uz to lūkojas no ziemeļu puses, izskatās kā no dārgiem akmeņiem būvēta, no dienvidu puses tā ir asins krāsā, bet rietumos balta kā sniegs, un virs baznīcas mirdz neskaitāmas zvaigznes, kas ir nesalīdzināmi spožākas par tām, kuras spīd mūsu debesīs. Es redzu vīru, kura mati ir sniegbalti, viņš ir spalvu klāts kā putns, un viņa acis gandrīz nav saskatāmas zem biezajām, sirmajām nokarus uzacīm. Viņš man ar pirkstu norāda uz koku, kas nekad nenoveco un dziedē no visām vainām tos, kuri nosēžas tā paēnā, un tad viņš rāda man vēl otru koku, kura lapas mirguļo visās varavīksnes krāsās. Bet kāpēc šovakar es to visu redzu?

Varbūt tu par to esi lasījis kādā grāmatā, un vīns lika izlasītajam iznirt no atmiņas dzīlēm un nostāties uz tavas dvēseles sliekšņa, teica Abduls. Kāds tikumīgs un gudrs vīrs, kurš dzīvoja manā salā un kuru sauca par svēto Brendānu, reiz kuģoja pa jūru līdz tālākajai zemes malai un atklāja salu, ko viscaur klāja nobriedušas vīnogas gan gaišzilas, gan mēļas, gan baltas, un tur bija septiņas brīnumainas strūklakas un septiņas baznīcas viena celta no kristāla, otra no granātiem, trešā no safīriem, ceturtā no topāziem, piektā no rubīniem, sestā no smaragdiem, septītā no koraļļiem, un katrā no tām bija septiņi altāri un septiņas lampas. Un baznīcas priekšā, laukuma vidū slējās halcedona kolonna, kuras virsotnē bija rats, kas griezās riņķī, šķindinādams zvārguļus.

Nē, nē, tā, ko es redzu, nav sala, iedegās Borons, tā ir zeme netālu no Indijas, un es tur redzu ļaudis, kuru ausis ir lielākas nekā mums, un katram ir divas mēles, tā viņi var sarunāties ar diviem cilvēkiem reizē. Un ražu tur var novākt augu gadu, šķiet, ka labība tur nesēta izaug pati…

Protams, piebilda Bodolīno, neaizmirsīsim, ka Otrajā Mozus grāmatā Dieva tautai tika apsolīta zeme, kur plūst piens un medus.

Nejauksim dažādas lietas, teica Abduls. Mozus grāmatā runāts par apsolīto zemi, bet tā tika apsolīta jau pēc grēkā krišanas, turpretī Paradīzes Dārzs ir zeme, kur mūsu priekšteči dzīvoja pirms grēka.

Abdul, te jau nenotiek disputatio. Šoreiz mums nevajag noteikt zemi, uz kuru mēs dosimies. Mums ir jāsaprot, kādai vajadzētu būt ideālajai vietai, uz kuru doties gribētu ikviens. Un ir skaidrs: ja tādi brīnumi ir pastāvējuši un joprojām pastāv ne tikai Paradīzes Dārzā, bet arī salās, kur Ādams un Ieva nekad nav spēruši savu kāju, tad Priestera Jāņa valstībai vajadzētu izskatīties visai līdzīgai šīm vietām. Mēs cenšamies saprast, kāda ir pārpilnības un tikumu valstība, kur nepastāv meli, alkatība un baudkāre. Jo citādi kāpēc gan pēc tās vajadzētu tiekties kā pēc izcilākās no kristīgajām zemēm?

Tikai iztiksim bez pārspīlējumiem, prātīgi ieteica Abduls, citādi neviens mums vairs neticētu, tas ir, tad neviens vairs neticētu, ka ir iespējams nokļūt tik tālu.

Viņš teica "tālu". Vēl pirms brīža Bodolīno bija pārliecināts, ka, iztēlodamies Paradīzes Dārzu, Abduls vismaz uz vienu vakaru ir aizmirsis savu neiespējamo kaislību. Tomēr ne. Viņš par to domāja vienmēr. Viņš skatīja Paradīzi, bet meklēja tajā savu princesi. Un, patiešām, kamēr medus iedarbība palēnām beidzās, viņš čukstēja: Varbūt reiz mēs tur nokļūsim, langan li jorn son long en mai, kad maijā dienas garas tiek…

Borons bija sācis klusītēm smieties.

Redzi, Nikētas kungs, teica Bodolīno, kad nebiju šīs pasaules kārdinājumu varā, es aizvadīju naktis, iztēlodamies citas pasaules. Un piepalīdzēju savai iztēlei nedaudz ar vīnu un nedaudz ar zaļo medu. Un kas gan var būt labāks par citu pasauļu iztēlošanos, viņš teica, ja gribi aizmirst, cik ciešanu pilna ir šī, kurā mēs dzīvojam. Vismaz tā es tolaik domāju. Es vēl nebiju sapratis, ka, iztēlojoties citas pasaules, mēs galu galā pārveidojam arī šo.

Pagaidām mēģināsim bez liekām rūpēm dzīvot šai pašā pasaulē, ko dievišķā griba mums ir piešķīrusi, teica Nikēta. Lūk, mūsu nepārspējamie dženovieši jau ir sagatavojuši dažus vietējās pavārmākslas gardumus. Nogaršo šo zupu, kas vārīta no dažādām gan upes, gan jūras zivīm. Varbūt labas zivis ir atrodamas arī jūsu zemē, taču es pieņemu, ka ziemeļu aukstumā tās nevar izaugt tik brangas kā Propontīdā. Šo zupu mēs aizdarām ar olīveļļā apceptiem sīpoliem, fenheli, vēl citām garšzālēm un divām glāzēm sausa vīna. Pārlej to maizes šķēlēm, un vari pievienot arī avgolemoni tā ir šī mērce no olu dzeltenumiem un citrona sulas, kas uzkarsēta nelielā daudzumā buljona. Esmu pārliecināts, ka Paradīzes Dārzā Ādams un Ieva ēda tieši tādus ēdienus. Bet tikai pirms grēkā krišanas. Pēc tam viņi droši vien bija spiesti ēst sutinātus teļu kuņģus, kā Parīzē.

9  Bodolīno bar imperatoru un pavedina imperatori

Bodolīno, ne pārāk nopietni noņemdamies ar mācībām un fantazēdams par Ēdenes dārzu, bija aizvadījis Parīzē jau četras ziemas. Viņš ilgojās atkal satikt Frīdrihu un vēl jo vairāk Beatrisi, kura viņa dedzīgajā garā jau bija zaudējusi visus pasaulīgos vaibstus un kļuvusi par izsapņotas paradīzes iemītnieci tāpat kā Abdula tālā princese.

Kādu dienu Rainalds bija pieprasījis, lai Dzejnieks saraksta slavas dziesmu par godu imperatoram. Dzejnieks, kritis izmisumā un cenzdamies iegūt laiku, apgalvoja savam maizes devējam, ka gaidot īsto iedvesmu, un aizsūtīja Bodolīno lūgumu pēc palīdzības. Bodolīno sarakstīja izcilu dzejoli Salve mundi domine, kurā frīdrihs tika cildināts kā pārākais no visiem valdniekiem un kurā bija teikts, ka viņa jūgs esot maigs un tīkams. Taču Bodolīno baidījās uzticēt šo sacerējumu ziņnesim un nolēma pats atgriezties Itālijā, kur pa šo laiku bija nācis tik daudz notikumu, ka tagad viņam pat bija grūti tos visus atstāstīt Nikētam.

Rainalds bija ziedojis savu mūžu pūliņiem radīt imperatora tēlu imperators kā kungs, kurš valda pār pasauli, miera nesējs un uzturētājs, katra likuma sākotne, valdnieks, kurš nav pakļauts nevienam, rex et sacerdos ķēniņš un priesteris reizē, gluži kā Melhizedeks. Un tāpēc Rainalds nekādi nevarēja iztikt bez sadursmēm ar pāvestu. Kremas aplenkuma laikā bija nomiris pāvests Hadrians, tas, kurš Romā bija iesvaidījis Frīdrihu, un kardinālu vairākums par pāvestu ievēlēja kardinālu Bandelli, kurš kļuva par Aleksandru III. Rainaldam jaunais pāvests bija kā dadzis acī, jo ar kardinālu Bandelli viņš mūždien bija plēsies kā suns ar kaķi, un tāpat bija skaidrs, ka tagadējais Aleksandrs jautājumā par pāvesta varas pārākumu nepiekāpsies ne soli. Es nezinu, kādas intrigas vērpa Rainalds, bet viņam izdevās panākt, ka daži kardināli un senāta vīri ievēl citu pāvestu Viktoru IV, ar kuru viņš un Frīdrihs varēja manipulēt pēc sirds patikas. Dabiski, ka Aleksandrs III tūlīt izslēdza no baznīcas gan Frīdrihu, gan Viktoru. Un pret šo nelaimi ar paziņojumu, ka Aleksandrs nav īstais pāvests un tātad viņa izsludinātā ekskomunikācija nav spēkā, nekas nebija līdzēts, jo, pirmkārt, Francijas un Anglijas karaļi bija noskaņoti par pāvestu atzīt tieši Aleksandru, un, otrkārt, Itālijas pilsētām, tā bija īsta debesu dāvana iegūt pāvestu, kas pasludinājis, ka imperators ir shizmatiķis un tātad nevienam vairs nav pienākuma viņam pakļauties. Piedevām vēl pienāca ziņas, ka Aleksandrs uzsācis sarunas ar jūsu basileju Manuēlu, meklēdams sev atbalstu impērijā, kas bija lielāka par Frīdriha pārvaldīto. Ja Rainalds vēlējās, lai Frīdrihu atzīst par vienīgo Romas impērijas mantinieku, viņam bija jāatrod kāds pārliecinošs pierādījums šai pēctecībai. Lūk, kāpēc Rainalds lika pie darba arī Dzejnieku.

Nikētam bija pagrūti izsekot Bodolīno stāstījumam secīgi, gadu pēc gada. Viņam šķita, ka arī pats notikumu liecinieks brīžam sajauc, kas noticis agrāk un kas nācis vēlāk, turklāt Nikētam radās iespaids, ka arī Frīdriha rīcība un ar to saistītie sarežģījumi atkārtojas allaž nemainīgi, un viņš vairs nesaprata, kad milānieši atkal ķērušies pie ieročiem, kad tie atkal apdraudējuši Lodi pilsētu un kad imperators atkal atgriezies Itālijā. "Ja šī būtu hronika," viņš klusībā prātoja, "tad varētu atšķirt un lasīt jebkuru nejaušu lappusi, jo tajās visās būtu atrodami vienādu notikumu apraksti. Tas atgādina kādu no tiem sapņiem, kuros mokoši atkārtojas viens un tas pats, un tu lūdzies, kaut varētu pamosties."

Tomēr Nikēta bija sapratis, ka jau divus gadus milānieši atkal sagādāja Frīdriham raizes un nākamajā gadā imperators atkal aplenca Milānu, un viņam par sabiedrotajiem bija pievienojušās gan pilsētas Novara, Asti, Verčelli, Komo, Lodi, Bergāma, Kremona un Pāvija, gan Monferrātas marķīzs, Malaspinas marķīzs, Bjandrates hercogs un vēl daži citi. Un kādā jaukā pavasara rītā Bodolīno, jau divdesmit gadu vecs, paķēris līdzi Dzejniekam atdodamo Salve mundi domine un savu saraksti ar Beatrisi, ko negribēja atstāt Parīzē zagļu varā, ieradās pie aplenktās pilsētas mūriem.

Ceru, ka Milānā Frīdrihs izturējās iecietīgāk nekā Kremā, teica Nikēta.

Spriežot pēc tā, ko dzirdēju, tikko ieradies nometnē, te viņš bija rīkojies pat vēl nežēlīgāk. Viņš bija licis izdurt acis sešiem gūstekņiem no Mekas un Ronkates, bet vienam milānietim bija licis izdurt tikai vienu aci, lai tas varētu aizvest atpakaļ uz Milānu pārējos, toties, lai vienu aci zaudējušais nejustos piekrāpts, viņš bija pavēlējis tam nogriezt arī degunu. Un, kad imperatora cilvēki pieķēra tirgoņus, kuri slepus mēģināja nogādāt Milānā savas preces, Frīdrihs lika tiem nocirst plaukstas.

Tad jau redzi, ka arī Frīdrihs citiem laupīja acu gaismu!

Jā, bet vienkāršajiem ļautiņiem, nevis kungiem, kā tas notiek pie jums. Turklāt saviem ienaidniekiem, nevis radiniekiem!

Tu viņu attaisno?

Tagad. Bet tolaik ne. Tad es biju sašutis. Es pat negribēju viņu redzēt. Tomēr man bija jāiet izrādīt viņam gods, no šī pienākuma es nedrīkstēju izvairīties.

Imperators, pēc tik ilga laika atkal ieraudzījis Bodolīno, papleta rokas, lai viņu līksmi apskautu, bet Bodolīno nespēja savaldīties un slēpt savas jūtas. Viņš atkāpās, sāka raudāt un teica, ka audžutēvs esot ļaundaris, ka viņš nedrīkstot uzdoties par taisnīguma avotu, ja pats pēc tam izturas kā netaisnīgs nelietis. Un piebilda, ka viņam esot kauns būt Frīdriha audžudēlam.

Jebkuram citam, kas viņam būtu uzdrošinājies bilst tamlīdzīgus vārdus, Frīdrihs būtu pavēlējis ne tikai izdurt acis un nogriezt degunu, bet arī nocirst ausis. Bet Bodolīno dusmas viņu satrieca, un imperators mēģināja taisnoties: Tas ir dumpis, dumpis pret likumu, Bodolīno, un tu pats pirmais man teici, ka likums esmu es. Es nedrīkstu piedot, nedrīkstu būt labs. Mans pienākums ir būt nežēlīgam. Tu domā, ka man pašam tas patīk?

Jā, tev tas patīk gan, mans tēvs! Vai gan citādi tev būtu vajadzējis nogalināt visus tos cilvēkus pirms diviem gadiem Kremā un tagad sakropļot šos milāniešus nevis kaujā, bet ar vēsu prātu, savas sīkumainības dēļ, lai atriebtos, lai pazemotu?

Ak tā, tu uzmanīgi seko līdzi maniem darbiem, gluži kā Rāhevins, kuram tie jāapraksta. Tad zini, ka tas netika darīts sīkumainības dēļ, tas bija audzinošs piemērs. Un tas ir vienīgais veids, kā pakļaut šos nepaklausīgos dēlus. Tu domā, ka Cēzars un Augusts bija iecietīgāki? Tas ir karš, Bodolīno. Bet vai tu maz zini, kas ir karš? Tu tēlo dižu bakalauru Parīzē, bet vai tu zini, ka tad, kad tu atgriezīsies, tev būs jākalpo galmā kā vienam no maniem ministeriāļiem un varbūt es tevi pat iecelšu bruņinieku kārtā? Un tu domā, ka tev izdosies jāt līdzās svētajam Romas imperatoram un nesasmērēt rokas asinīs? Tev riebjas asinis? Tad pasaki man to skaidri un gaiši, un es tevi padarīšu par mūku. Tikai neaizmirsti, ka tad tev būs jādzīvo šķīstībā, taču, spriežot pēc tā, ko man ir stāstījuši par taviem piedzīvojumiem Parīzē, mūka dzīvei tu nekādi neesi piemērots. Un kur tu ieguvi šo rētu? Es brīnos, ka tā tev ir uz vaiga, nevis uz pēcpuses!

Tavi spiegi tev ir ziņojuši par maniem piedzīvojumiem Parīzē, bet es arī bez spiegu palīdzības it visur esmu dzirdējis jauku stāstiņu par taviem piedzīvojumiem Hadrianopolē. Tad jau labākas ir manas saķeršanās ar parīziešu vīriem nekā tavas izdarības ar bizantiešu mūkiem.

Frīdrihs sastinga un nobālēja. Viņš ļoti labi saprata, uz ko mērķē Bodolīno (kurš par šo notikumu bija dzirdējis no Otona). Kad Frīdrihs vēl bija Švābijas hercogs, viņš bija ņēmis krustu un piedalījies otrajā karagājienā pāri jūrai, lai dotos atbalstīt Jeruzalemes kristīgo karalisti. Un, kamēr kristīgā armija ar pūlēm virzījās uz priekšu, netālu no Hadrianopoles tika nogalināts kāds no viņa dižciltīgajiem vasaļiem, kurš bija attālinājies no nometnes, varbūt vainīgi bija vietējie laupītāji. Attiecības starp latīņiem un bizantiešiem jau tāpat bija visai saspringtas, un šo negadījumu Frīdrihs uztvēra kā klaju uzbrukumu. Un, tāpat kā Kremā, viņa dusmas kļuva nevaldāmas: viņš uzbruka tuvējam klosterim un apkāva visus mūkus.

Šis notikums palika kā kauna traips uz Frīdriha vārda; visi izlikās, ka ir to aizmirsuši, un pat Otons savā Gesta Friderici to noklusēja, lai gan nedaudz tālāk uzsvēra, ka jaunais hercogs izglābies no vareniem plūdiem netālu no Konstantinopoles, tā debesis esot skaidri apliecinājušas, ka nav atrāvušas viņam savu aizgādnību. Vienīgi pats Frīdrihs neko nebija aizmirsis, un to, ka šī ļaunā darba cirstā brūce nav aizrētojusi, pierādīja viņa reakcija. Vispirms nobālējis, tagad viņš piesarka, sagrāba bronzas svečturi un metās virsū Bodolīno, kā gribēdams viņu nogalināt. Jau sagrābis Bodolīno aiz drānām, viņš ar pūlēm savaldījās, nolaida ieroci un caur zobiem izgrūda: Pie visiem Elles dēmoniem, nekad vairs nesaki to, ko tu teici. Tad viņš izgāja no telts. Uz sliekšņa viņš vēl mirkli apstājās un teica: Ej, izrādi cieņu imperatorei un tad vācies atpakaļ pie saviem Parīzes klēriķiem tiem gļēvajiem sievišķiem!

Tūlīt es tev parādīšu, vai esmu sievišķis, tūlīt tu redzēsi, ko es varu izdarīt, nikni purpināja Bodolīno, dodamies projām no nometnes, un viņš pats nezināja, ko tādu varētu izdarīt, viņš juta vienīgi to, ka ienīst savu audžutēvu un grib nodarīt viņam ļaunu.

Joprojām saniknots, Bodolīno sasniedza Beatrises apmešanās vietu. Viņš pazemīgi noskūpstīja imperatores tērpa malu, pēc tam viņas roku. Beatrise brīnījās par rētu un uzdeva satrauktus jautājumus. Bodolīno bezrūpīgi atbildēja, ka tā iegūta sadursmē ar dažiem laupītājiem, tiem, kuri ceļo pa pasauli, šādas tikšanās ir ierasta lieta. Beatrise viņu uzlūkoja ar apbrīnas pilnu skatienu, un te nu jāatzīst, ka šis divdesmit gadus vecais puisis ar lauvas krēpēm un dedzīgo seju, kuras vaibstus vēl vīrišķīgākus darīja rēta, jau bija kļuvis tāds, kādus mēdz dēvēt par skaistiem bruņiniekiem. Imperatore aicināja viņu apsēsties un pastāstīt par saviem pēdējiem piedzīvojumiem. Kamēr imperatore sēdēja zem grezna baldahīna un smaidīdama izšuva, Bodolīno, iekārtojies viņai pie kājām, stāstīja, pats neaptverdams, ko runā, viņš runāja, tikai lai remdētu savu satraukumu. Bet pamazām viņu atkal sagrāba liesmas, kas viņu bija svilinājušas visus šos gadus, tikai tagad tās kvēloja visas reizē un simtkārt stiprākas. Tad Beatrise, apveltīdama viņu ar vienu no saviem visvaldzinošākajiem smaidiem, teica: Bet tu man nerakstīji tik daudz, kā es tev pavēlēju un cik daudz es būtu vēlējusies.

Varbūt viņa to teica tikai ierastajā māsas draudzīgumā, varbūt šie vārdi bija izskanējuši, tikai lai virzītu tālāk viņu sarunu, taču Bodolīno katru Beatrises izrunāto vārdu uztvēra vienlaikus kā dziedinošu balzamu un indi. Drebošām rokām Bodolīno izvilka no azotes vēstules, ko viņš bija rakstījis viņai un ko viņa bija rakstījusi viņam, un, sniegdams tās Beatrisei, čukstēja: Nē, es rakstīju un ļoti daudz, un tu, Kundze, man atbildēji.

Beatrise nesaprata, viņa paņēma vēstules un sāka tās lasīt pusbalsī, lai būtu vieglāk saburtot divus atšķirīgos rokrakstus. Un Bodolīno, stāvēdams pāris solu attālumā, lauzīja rokas un svīda, un pats sev teica, ka ir zaudējis prātu, ka Beatrise viņu padzīs un sasauks sargus, un viņš vēlējās, kaut nu pie rokas būtu kāds ierocis, ko varētu ietriekt sev sirdī. Beatrise turpināja lasīt, viņas vaigi pietvīka arvien košāk, un viņas balss, izrunājot kvēlos vārdus, drebēja, it kā viņa celebrētu kādu dievzaimojošu misi: lasot viņa piecēlās, vismaz divas reizes sagrīļojās, vismaz divas reizes atstūma Bodolīno, kurš piesteidzās tuvāk, lai viņu atbalstītu, un tad viņa pavisam klusā balsī teica: Ak, zēn, zēn, ko tu esi nodarījis?

Bodolīno, drebēdams pie visām miesām, atkal tuvojās, lai izrautu lapas viņai no rokām, un viņa, arīdzan drebēdama pie visām miesām, pastiepa roku, lai noglāstītu viņam pakausi, viņš pagriezās sāņus, jo nespēja skatīties viņai acīs, un viņa ar pašiem pirkstu galiņiem noglāstīja viņa rētu. Lai izvairītos arī no šī pieskāriena, viņš atkal pagrieza galvu, bet viņa jau bija pienākusi pārāk tuvu, un viņi stāvēja pavisam cieši, aci pret aci. Bodolīno aizlika rokas aiz muguras, lai liegtu sev viņu apskaut, bet viņu lūpas jau saskārās, un saskārušās tās pavisam nedaudz pavērās, un tā pavisam īsu mirkli, tik vien, cik ilga šis mirklīgais skūpsts, caur pavērtajām lūpām saskārās arī viņu mēles.

Kad beidzās šī zibenīgi īsā mūžība, Beatrise atkāpās, tagad bāla kā slimības ķerta, un, lūkodamās Bodolīno acīs, bargi teica:

Pie visiem Paradīzes svētajiem, nekad vairs nedari to, ko tu izdarīji!

Tomēr viņa to pateica bez dusmām, gandrīz bezjūtīgi, kā grasīdamās zaudēt samaņu. Tad viņas acis kļuva valgas un viņa maigākā balsī piebilda: Es tevi lūdzu!

Bodolīno paklanījās, ar pieri gandrīz aizskardams zemi, un izgāja ārā, nezinādams, kurp dodas. Vēlāk viņš apjēdza, ka vienā pašā mirklī bija pastrādājis četrus noziegumus: viņš bija necienīgi izturējies pret imperatores diženumu, aptraipījies ar laulības pārkāpšanas grēku, pievīlis sava tēva uzticību un padevies nešķīstajai atriebības kārei. Vai tā tiešām bija atriebības kāre? viņš sev jautāja.

Vai tad, ja Frīdrihs nebūtu pastrādājis šīs zvērības, ja viņš nebūtu mani aizvainojis un ja es savā sirdī nebūtu sajutis naidu, vai arī tad es būtu rīkojies tāpat? Un, cenzdamies neatbildēt uz šo jautājumu, viņš aptvēra: ja atbilde būtu tāda, no kādas viņš pats visvairāk baidījās, tad izrādītos, ka viņš ir pastrādājis arī piekto un briesmīgāko no visiem grēkiem viņš būtu nenomazgājami aptraipījis sava elka tikumību vienīgi tāpēc, lai apmierinātu savu aizvainojumu, un to, kura taču bija kļuvusi par viņa dzīves jēgu un mērķi, viņš būtu pārvērtis par nožēlojamu rīku.

Nikētas kungs, šīs aizdomas mani pavadīja daudzus gadus, kaut arī es nespēju aizmirst tā mirkļa mokošo skaistumu. Es iemīlējos Beatrisē arvien vairāk, bet tagad man vairs nebija nekādu cerību, pat sapnī ne. Jo biju sapratis: ja vēlos saņemt piedošanu, viņas tēlam jāpazūd arī no maniem sapņiem. Un daudzās garās bezmiega naktīs es sev teicu: būtībā tu esi ieguvis visu, neko citu tu vairs nevari vēlēties.

Nakts nolaidās pār Konstantinopoli, un debesis vairs nebija sārtas. Ugunsgrēks pamazām bija apdzisis, un tikai uz dažiem pilsētas pakalniem vēl bija redzami sarkani zibšņi, bet tās vairs nebija liesmas, tikai gailošas ogles. Nikēta tostarp bija pasūtījis divus kausus vīna ar medu. Bodolīno to iemalkoja, un viņa skatiens klejoja tukšumā. Šis ir vīns no Tasas salas. Lielajā māla krūkā, kur vīns glabājas, ieliek ar medu piesūcinātu plēkšņukviešu pastu. Tad spēcīgo un smaržīgo vīnu sajauc ar citu maigāku. Tas ir salds, vai ne? jautāja Nikēta. Jā, ļoti salds, atbildēja Bodolīno, bet šķita, ka viņš domā par ko citu. Tad Bodolīno nolika kausu.

Tai pašā vakarā, viņš pabeidza savu stāstu, es nolēmu nekad vairs netiesāt Frīdrihu, jo pats jutos nogrēkojies daudz vairāk nekā viņš. Kas gan ir ļaunāk: nogriezt ienaidniekam degunu vai skūpstīt uz lūpām sava labdara sievu?

Nākamajā dienā Bodolīno devās lūgt piedošanu savam audžutēvam un atvainoties par asajiem vārdiem, ko bija teicis, un viņš nosarka, manīdams, ka notikušo nožēlo arī Frīdrihs. Imperators viņu apskāva, atvainojās par savām nesavaldīgajām dusmām un teica, ka viņam labāk patīk, ja līdzās ir nevis simt lišķu, bet viens dēls, tāds kā Bodolīno, kurš spēj pateikt, kad imperators kļūdās. Pat manam biktstēvam nepietiek drosmes par to runāt, Frīdrihs viņam smaidot teica. Tu esi vienīgais cilvēks, kuram es uzticos.

Tā Bodolīno, degdams kaunā, sāka izciest sodu par savu noziegumu.

10  Bodolīno atrod Austrumu Gudros un kanonizē Kārli Lielo

Bodolīno bija ieradies Milānas pievārtē, kad aplenktie milānieši jau zaudēja spēkus, un pie šī paguruma bija vainojamas arī iekšējās nesaskaņas, kas plosījās pilsētā. Visbeidzot aplenktie sūtīja vēstnešus, lai vienotos par padošanās noteikumiem, bet šie noteikumi joprojām bija tie paši, kurus bija apstiprinājusi Ronkaljas sapulce, tātad bija pagājuši četri gadi, četri gadi, kas bija nesuši tik daudz nāves un postījumu, taču milānieši neko nebija izcīnījuši. Pareizāk sakot, šī padošanās bija vēl apkaunojošāka par iepriekšējo. Frīdrihs būtu gribējis milāniešiem atkal piedot, bet Rainalds bija nepielūdzams un lēja eļļu ugunī. Viņš apgalvoja, ka milānieši ir pelnījuši saņemt tādu mācību, ko neviens neaizmirsīs, un turklāt bija jādod kāds iepriecinājums arī citām pilsētām, kuras bija cīnījušās imperatora pusē ne jau tāpēc, ka mīlētu savu valdnieku, bet tikai tāpēc, ka ienīda Milānu.

Bodolīno, imperators teica, šoreiz nedusmojies uz mani. Reizēm arī imperators ir spiests darīt to, ko pieprasa viņa padomnieki. Un pusbalsī piebilda: Es no tā Rainalda baidos vairāk nekā no milāniešiem.

Tā nu viņš pavēlēja noslaucīt Milānu no zemes virsas, un visi milānieši, vīrieši un sievietes, paklausīja rīkojumam iziet no pilsētas.

Tagad laukos ap Milānu baru bariem bezmērķīgi klīda tās bijušie iemītnieki daži bija atraduši patvērumu tuvējos miestos, bet citi palika tepat mūru tuvumā, cerēdami, ka imperators viņiem piedos un ļaus atgriezties pilsētā. Lija lietus, naktīs bēgļi aukstumā drebēja, bērni saslima, sievietes raudāja, un vīrieši, kam vairs nebija ieroču, tupēja ceļmalas un cēla dūres pret debesīm, zinādami, ka drošāk ir lādēt Visvareno, nevis imperatoru, jo apkārt riņķoja imperatora cilvēki, kuri mēdza apjautāties pēc pārlieku skaļu žēlabu iemesla.

Vispirms Frīdrihs gribēja iznīcināt dumpīgo pilsētu, to nodedzinot, bet tad nosprieda, ka šo darbu labāk paveiks itāļi, kuri Milānu ienīda daudz stiprāk nekā viņš. Lodiešiem Frīdrihs uzticēja pienākumu nojaukt austrumu, tā sauktos Rencas vārtus, kremoniešu uzdevums bija noārdīt Romas vārtus, Pāvijas vīriem bija jāgādā, lai ne akmens uz akmens nepaliktu no Tičīno vārtiem, novariešiem lika parūpēties, lai līdz ar zemi tiktu nolīdzināti Verčelli vārti, komieši uzņēmās izdeldēt Komo vārtus, bet Seprio un Martezānas ļaužu darbs bija pārvērst drupu kaudzē Jaunos vārtus. Šādi rīkojumi jo ļoti gāja pie sirds šo pilsētu vīriem, un viņi pat samaksāja imperatoram bargu naudu, lai varētu saņemt privilēģijas paši savām rokām nokārtot rēķinus ar sakauto Milānu.

Nākamajā dienā pēc tam, kad bija sākusies Milānas postīšana, Bodolīno šķērsoja aizsargmūrus un devās iekšā pilsētā. Dažviet nebija saskatāms itin nekas tikai lieli putekļu mākoņi. Bet, ieejot dziļāk putekļos, nāca redzami vīri, kas bija apmetuši resnas auklas ap kādas ēkas fasādi un saskanīgi tās vilka, līdz siena sabruka; tur tālāk pieredzējuši mūrniekmeistari ar cērtēm darbojās uz baznīcas jumta, cirta un skaldīja, līdz dievnams vaļējs vērās pret debesīm, un citi ar lieliem āmuriem dauzīja mūrus vai gāza kolonnas, padzinuši zem to pamatnēm ķīļus.

Bodolīno pavadīja vairākas dienas, klejodams pa gruvešu pilnajām ielām, un viņš redzēja, kā pie galvenās pilsētas baznīcas sagāžas zvanu tornis, par kuru skaistāka un varenāka nebija visā Itālijā. Visnadzīgākie bija Lodi iemītnieki, kuri vairāk par citiem alka pēc atriebības: viņi pirmie noārdīja sev piešķirto pilsētas daļu un tad steidzās palīgā kremoniešiem graut Romas vārtus. Bet vispieredzējušākie, šķiet, bija pāvieši, kas prata savaldīt savas dusmas un neraidīja nevienu nejaušu cirtienu: viņi sadrupināja javu akmeņu savienojumu vietās vai arī parakās zem mūru pamatiem, un tad jau sienas sagruva pašas.

Vispār nezinātāja acīm Milāna varētu šķist līksma darbnīca, būvlaukums, kur visi čakli strādā, slavēdami Kungu. Vienīgi izskatījās, it kā laiks būtu sācis ritēt atpakaļ: jo tā nebija jauna pilsēta, kas dzimst no neesamības, patiesībā te sena pilsēta atkal pārvērtās pīšļos un putekļos. Šādu domu pavadīts, Lieldienu rītā, kad imperators rīkoja lielas dzīres Pāvijā, Bodolīno steidzās atklāt mimbilia urbis Mediolani, pirms vēl pati milāna nebija izdeldēta no zemes virsas. Un tā viņam gadījās nonākt pie kādas brīnišķīgas bazilikas, kura vēl bija palikusi neskarta, un tās tuvumā viņš redzēja dažus pāviešus, kas patlaban piebeidza kādu greznu māju, pūlēdamies jo centīgi, kaut arī bija baznīcas noliktā svētku un atpūtas diena. No viņiem Bodolīno uzzināja, ka tuvējā bazilika esot veltīta svētajam Eistorgijam un ka nākamajā dienā viņi tai ķeršoties klāt. Tā taču ir pārāk skaista, lai mēs to tā atstātu, vai ne? pārliecināti teica viens no postītājiem.

Bodolīno iegāja bazilikā, jomā bija vēss, kluss un tukšs. Kāds jau bija aplaupījis altārus un sānu kapelas, un daži nez no kurienes ieklīduši suņi te bija atraduši sev mierīgu patvērumu un apmīzuši kolonnu pamatnes. Pie galvenā altāra, žēlabaini īdēdama, mīņājās govs, un Bodolīno vēlreiz bija iemesls apcerēt, cik gan liels ir pilsētas grāvēju naids, ja jau viņi, steigdamies to ātrāk nopostīt, neliekas ne zinis par tik kārdinošu laupījumu.

Kādā no sānu kapelām līdzās akmens sarkofagam Bodolīno pamanīja vecu priesteri, kurš izmisis šņukstēja vai, pareizāk, smilkstēja kā ievainots dzīvnieks; viņa sejas āda bija bālāka pat par acu baltumiem, un izdēdējušās miesas nodrebēja pie katra kunkstiena. Bodolīno gribēja viņam palīdzēt un piedāvāja ūdeni no savas blašķes. Paldies, labais kristieti, teica vecais, bet man vairs neatliek nekas cits kā gaidīt nāvi.

Tevi neviens nenogalinās, viņu mierināja Bodolīno. Aplenkums ir beidzies, noslēgts miers, un tie vīri tur laukā vēlas tikai sagraut tavu baznīcu, bet negrib laupīt tev dzīvību.

Kas gan būs mana dzīve bez manas baznīcas? Bet tas ir pelnīts sods, ko debesis sūtījušas par manu lepnību, jo pirms daudziem gadiem es kāroju, lai mana baznīca kļūst skaistāka un slavenāka par citām, un es pastrādāju grēku.

Kādu grēku gan varēja būt pastrādājis šis nabaga vecais vīrs? Un Bodolīno viņam to pajautāja.

Pirms daudziem gadiem kāds austrumzemju ceļinieks man piedāvāja nopirkt visbrīnišķīgākās kristīgās pasaules relikvijas triju Austrumu Gudro un Ķēniņu ķermeņus, kas saglabājušies gluži neskarti.

Austrumu Gudros? Visus trīs? Neskartus?

Austrumu Gudros, trīs un neskartus. Viņi izskatās kā dzīvi, pareizāk, es gribu teikt, viņi izskatās kā tikko miruši. Es zināju, ka tā nevar būt patiesība, jo Austrumu Gudrie pieminēti tikai vienā evaņģēlijā Mateja, un arī tur pateikts ļoti maz. Nav rakstīts, cik viņu bija, no kurienes viņi ieradās, nav pat zināms, vai viņi bija ķēniņi vai gudrie… Teikts tikai, ka viņi ieradās Jeruzalemē, sekodami zvaigznei. Un neviens kristietis nezina, no kurienes viņi nākuši un kurp atgriezās. Kurš gan būtu varējis atrast viņu apbedījuma vietu? Tāpēc es neuzdrošinājos pavēstīt milāniešiem, ka slēpju šos dārgumus. Es baidījos, ka, savas alkatības mudināti, tie pratīs izmantot mirušo miesas, lai pievilinātu ticīgos no visas Itālijas, vairodami naudu uz šo viltus relikviju rēķina…

Tad jau tu neesi grēkojis.

Es esmu grēkojis, jo glabāju viņus šajā iesvētītajā vietā. Es visu laiku gaidīju kādu zīmi no debesīm, bet tā netika dota. Un tagad es negribu, lai viņus atrod šie vandaļi. Viņi varētu to ķermeņus sadalīt un piešķirt neredzētu varenību un godu dažām no pilsētām, kuras mūs šodien izposta. Es tevi lūdzu, dari tā, lai pazūd visas manas kādreizējās grēcīgās vājības pēdas. Sameklē sev palīgus un atnāc vakarā. Ņem un nes projām šīs apšaubāmās relikvijas. Lai tās iet zudībā! Ar nieka pūlēm tu nodrošināsi sev vietu Paradīzē, un, manuprāt, tas nav nekāds nieks.

Redzi, Nikētas kungs, tobrīd es atcerējos, ka par Austrumu Gudrajiem bija runājis Otons un bija tos saistījis ar Priestera Jāņa valstību. Protams, ja nabaga vecais priesteris šīs relikvijas parādītu vienkārši tāpat, it kā tās būtu uzradušās no nekurienes, neviens viņam neticētu. Bet vai relikvijai, lai tā būtu patiesa, patiešām jābūt saistītai ar svēto vai notikumu, kura daļa tā ir?

Protams, ne. Daudzas no relikvijām, kas glabājas šeit, Konstantinopolē, ir visai apšaubāmas izcelsmes, taču ticīgais, tās skūpstīdams, jūt no tām plūstam pārpasaulīgas smaržas. Ticība padara relikvijas patiesas, nevis relikvijas vērš patiesu ticību.

Tieši tā. Arī es nospriedu, ka relikvija iegūst vērtību, ja tiek atrasta tās īstā vieta kādā patiesā stāstā. Ārpus stāsta par Priesteri Jāni šie Austrumu Gudrie varēja būt kāda paklāju tirgoņa blēdība, bet, iekļauti patiesīgajā stāstā par Jāni, tie kļuva par drošu pierādījumu. Durvis nav durvis, ja ap tām nav ēkas, bez ēkas tās ir tikai parasts caurums, bet ko gan es saku, tad tās nav pat caurums, jo tukšais bez pilnā, kas to ieskauj, nav pat tukšums. Un es sapratu, ka manā rīcībā ir stāsts, kurā iekļauti Austrumu Gudrie varētu kaut ko nozīmēt. Es domāju: ja vēlos runāt par Jāni, lai pavērtu imperatoram ceļu uz Austrumiem, tad kā drošs apstiprinājums maniem vārdiem noderēs šie Gudrie, kuri noteikti bija nākuši no Austrumiem. Šie nabaga trīs ķēniņi gulēja savā sarkofagā un ļāva, lai pāvijieši un lodieši noposta pilsētu, kura bija uzņēmusi trīs Austrumu viedos vīrus, nemaz neapzinādamās, kam devusi patvērumu. Viņi šai pilsētai neko nebija parādā, viņi te bija iegriezušies tikai garāmejot, uz brīdi apmetušies kā iebraucamajā sētā, gaidīdami, līdz varēs doties tālāk. Jo vai tad viņi jau pēc savas dabas nebija pasaules klejoņi, vai tad viņi nebija pametuši nez kādu zemi, lai sekotu zvaigznei? Un tagad mans pienākums bija atrast šiem trim mirušajiem jaunu Bētlemi.

Bodolīno zināja, ka laba relikvija var mainīt pilsētas likteni, padarīt to par nemitīgas svētceļnieku straumes mērķi un mazas draudzes baznīciņu pārvērst par ievērojamu svētnīcu. Kuru gan varētu ieinteresēt ar šiem Austrumu Gudrajiem? Bodolīno ienāca prātā Rainalds, kuram bija piešķirta Ķelnes arhibīskapa vieta, bet kurš vēl nebija paguvis tur ierasties, lai saņemtu oficiālo iesvētību. Ierasties savā katedrālē, atvedot sev līdzi trīs Austrumu Gudros, tas varētu būt iespaidīgs solis. Un vai tad Rainalds nemeklēja simbolus, kas stiprinātu imperatora varu? Un, lūk, viņa rokās būs nonācis nevis viens, bet veseli trīs ķēniņi, kas tai pašā laikā bijuši arī priesteri.

Bodolīno jautāja vecajam mācītājam, vai varētu apskatīt relikviju. Vecais bija ar mieru un lūdza, lai viņam palīdz nobīdīt sarkofagā vāku, jo tieši šajā sarkofagā glabājās šķirsts, kurā guldītas mirušo ķēniņu miesas.

Ar akmens vāku vajadzēja smagi nopūlēties, bet ieraudzītais bija šo pūļu vērts. Ak, brīnums: trīs Austrumu Gudrie un Ķēniņi izskatījās tā, it kā vēl aizvien būtu dzīvi, kaut arī viņu āda bija izžuvusi un kļuvusi kā pergaments, tomēr nebija satumsusi, kā parasti notiek ar mumificētiem ķermeņiem. Diviem no Gudrajiem seja joprojām bija gandrīz pienbalta. Vienam no viņiem bija gara, sirma bārda, kas klājās pār krūtīm, un arī tā bija saglabājusies neskarta, kaut arī sacietējusi, un izskatījās kā sakulta cukura vates pavedieni. Otrs bija bez bārdas. Bet trešajam āda bija melnkoka krāsā, taču melnu viņu nebija vērtis laiks melns viņš bija tāpēc, ka tāds bijis, arī dzīvs būdams: viņš izskatījās kā tumša koka statuja, un uz kreisā vaiga varēja redzēt pat tādu kā plaisiņu. Tumšādainajam bārda bija īsa, biezās lūpas nedaudz pavērtas un atklāja skatienam divus zobus, vienīgos, kas bija palikuši mutē, sniegbalti un asi kā ilkņi. Visiem trim bija plaši ieplestas acis, lielas un stingas, un to zīlītes mirdzēja, it kā būtu darinātas no stikla. Visi trīs bija ietērpti garos apmetņos: viens baltā, otrs zaļā un trešais purpura krāsas, bet zem apmetņiem vīdēja bikses tādas, kādas nēsā austrumnieku barbari, taču šīs bija šūtas no tīra damasta un izrakstītas ar pērļu virtenēm.

Bodolīno tūdaļ steidzās uz imperatora nometni apspriesties ar Rainaldu. Kanclers vienā mirklī saprata, cik vērtīgs ir Bodolīno atradums, un teica: Viss jāpaveic slepus! Un steidzami! Pašu šķirstu nebūs iespējams iznest no pilsētas, tas būtu pārāk uzkrītošs. Ja kāds cits te nomanīs, ko tu esi atradis, viņš nevilcināsies nolaupīt mums šos dārgumus, lai aizgādātu uz savu pilsētu. Es likšu sagatavot trīs vienkārša koka zārkus. Naktī mēs tos iznesīsim ārpus mūriem, teikdami, ka zārkos guļ trīs mūsējie varoņi, kas gājuši bojā aplenkuma laikā. Darbosieties tikai trijatā: tu, Dzejnieks un viens mans kalps. Pēc tam novietosim Gudros kādā slēptuvē un atstāsim tur, jo tālāk lieka steiga mums tikai kaitētu. Iekams varēšu viņus vest uz Ķelni, mums jāsagādā vai jārada ticami pierādījumi par šo relikviju izcelsmi un arī par pašiem Gudrajiem. Jau rīt tu dosies atpakaļ uz Parīzi, kur tev ir pazīstami izglītoti cilvēki. Tur tu sameklēsi visas iespējamās ziņas par Gudrajiem.

Naktī visi trīs ķēniņi tika pārnesti uz Svētā Jura baznīcu ārpus Milānas mūriem un noguldīti kriptā. Rainalds gribēja viņus apskatīt, taču, tos ieraudzījis, izgrūda tik briesmīgu lāstu virkni, kam neklātos nākt pār arhibīskapa lūpām. Biksēs? Un šim vēl galvā tāda mice, ka viņš izskatās pēc āksta!

Rainalda kungs, acīmredzot tieši tā tolaik ģērbās Austrumzemju gudrie vīri. Un pirms dažiem gadiem es biju Ravennā un redzēju mozaīku par imperatori Teodoru, un tur attēlotie trīs Gudrie bija ģērbušies aptuveni tāpat.

Tieši to jau es saku! Tāds apģērbs var pārliecināt tikai Bizantijas grieķeļus. Vai tu domā, ka es varu ierasties Ķelnē un rādīt Austrumu Gudros, kuri izskatās kā žonglieri? Pārģērbsim viņus!

Kā tad? jautāja Dzejnieks.

Kā, kā? Tu kā mans vasalis esi ēdis un dzēris pie mana galda, sacerēdams tikai nieka divus trīs pantiņus gadā, un vēl uzdrošinies nezināt, kā man par prieku apģērbt tos, kuri paši pirmie pielūdza Mūsu Kungu Jēzu Kristu?! Apģērb viņus tā, kā, pēc ļaužu domām, viņiem jābūt ģērbtiem: kā bīskapiem, pāvestiem, arhimandrītiem, vai nu es zinu!

Ir izlaupīta pilsētas katedrāle un bīskapa pils. Varbūt mēs varam dabūt liturģiskās drānas. Es mēģināšu tās atrast, teica Dzejnieks.

Tā bija šausmīga nakts. Liturģiskais apģērbs tika sagādāts un arī kaut kādas galvassegas, kas izskatījās pēc tiārām, taču izrādījās, ka mūmijas nemaz nav tik viegli izģērbt. To sejas joprojām šķita kā dzīvas, bet viss pārējais ķermenis izņemot plaukstas, kas bija pilnīgi izkaltušas, viss pārējais bija pārvērties par klūgu un salmu pinumu, kas drupa un juka, tikko kāds mēģināja Gudrajiem novilkt tērpus. Tas nekas, teica Rainalds. Galu galā pēc tam, kad viņi būs nogādāti Ķelnē, šķirstu tik un tā neviens nekad vairs neatvērs. Dariet tāpat kā ar putnubiedēkļiem izbāziet viņiem cauri mietus vai ko citu, kas viņus saturētu kopā. Bet ar pienācīgo cieņu, lūdzu!

Jēzu, Jēzu, žēlojās Dzejnieks, pat būdams krietni sameties, es nekad neesmu domājis, ka varētu kaut ko grūst pēcpusē pašiem Austrumu Gudrajiem.

Stāvi klusu un ģērb viņus! teica Bodolīno. Mēs to darām, lai vairotu impērijas slavu.

Dzejnieks briesmīgi lādējās, bet jau drīz Gudrie izskatījās kā svētās Romas baznīcas kardināli.

Nākamajā dienā Bodolīno devās atceļā uz Parīzi. Tur Abduls, kuram netrūka zināšanu par Austrumiem, iepazīstināja viņu ar kādu Svētā Viktora abatijas kanoniķi, kurš par Austrumiem zināja vēl vairāk.

Ak tad Austrumu Gudrie? teica kanoniķis. Tradīcija viņus piemin bieži, un arī daudzi Baznīcas Tēvi par viņiem ir runājuši, taču trīs evaņģēliji viņu ierašanos ir noklusējuši. Bet Jesaja un citi pravieši it kā par viņiem ir runājuši un it kā tomēr ne, daži šīs Svēto Rakstu vietas ir skaidrojuši kā pravietojumus par Austrumu Gudrajiem, bet tikpat labi tur varētu būt runāts par kaut ko citu. Kas viņi bija, un kā viņus patiesībā sauca? Dažs apgalvo, ka tie bijuši Persijas ķēniņš Hormidzs no Seleikijas, Sābas ķēniņš Jazdegards un Sebas ķēniņš Perozs; citi teic, ka viņu vārdi bijuši Hors, Basanders, Karundass. Bet citi, turklāt ļoti uzticami autori, ir rakstījuši, ka viņi saukti par Melkonu, Gaspari un Baltazaru vai arī par Melko, Kasparu un Fadidzardu. Un vēl par Magalathu, Galgalathu un Saracinu. Bet varbūt viņu vārdi bija Apēlijs, Amers un Damasks…

Apēlijs un Damasks ir ļoti skaisti vārdi, tos dzirdot, prātā nāk tālas zemes, teica Abduls, sapņaini lūkodamies nez kādos tālumos.

Un kāpēc tev nepatīk Karundass? noprasīja Bodolīno. Mums jau nav jāizvēlas trīs vārdi, kas patīk tev, bet gan jāatrod trīs īstie vārdi.

Kanoniķis turpināja: Es pats drīzāk sliektos par labu tādiem vārdiem kā Bithisarejs, Melihiors un Gataspha, pirmais no viņiem bija Godolijas un Sābas ķēniņš, otrais Nūbijas un Arābijas ķēniņš, trešais Tarsas un Egriseilas salas ķēniņš. Vai viņi bija pazīstami jau agrāk, iekams uzsāka savu ceļojumu? Nē, viņi satikās Jeruzalemē un brīnumainā kārtā cits citu pazina. Taču daži apgalvo, ka viņi bijuši gudrie, kas dzīvojuši Viktoriāla kalna vai Vo kalna galā un no šī kalna virsotnes pētījuši debesu zīmes, un Viktoriāla kalnā viņi atgriezušies pēc tam, kad bija apmeklējuši Jēzu, bet vēlāk viņi esot pievienojušies apustulim Tomam, lai kopīgiem spēkiem evaņģelizētu Indijas, turklāt viņi esot bijuši nevis trīs, bet gan divpadsmit.

Divpadsmit Austrumu Gudrie? Vai nav tā kā par daudz?

To pašu saka arī Jānis Zeltamute. Daži apgalvo, ka viņu vārdi bijuši Zhrwndd, Hwrmzd, Avvstsp, Arsk, Zrwnd, Aryhw, Arthsyst, Astnbwvzn, Mhrwq, Ahsrs, Nsrdyh un Mrwdk. Taču šajā ziņā jābūt piesardzīgiem, jo Origēns raksta, ka Gudrie bijuši trīs kā Noasa dēli un trīs kā Indijas, no kurām viņi nākuši.

Var jau būt, ka Gudrie bijuši veseli divpadsmit, sprieda Bodolīno, taču Milānā ir atrasti tikai trīs, un tāpēc tieši par tiem trijiem jārada ticams un pieņemams stāsts. Un viņš teica: Pieņemsim, ka viņus sauca par Kasparu, Baltazaru, Melhioru, jo man šķiet, ka šos vārdus izrunāt ir daudz vieglāk nekā tos apbrīnojamos krekšķienus, ko pirms brīža izšķaudīja mūsu godājamais skolotājs. Bet neskaidrs ir un paliek jautājums, kā gan viņi varēja atkļūt līdz Milānai.

Man tā nešķiet nekāda problēma, atteica kanoniķis, ja jau viņi tur galu galā ir nonākuši. Esmu pārliecināts, ka viņu apbedījuma vietu Viktoriāla kalnā atrada karaliene Helēna, Konstantīna māte. Sieviete, kura prata atrast Īsteno Krustu, droši vien bija spējīga atrast arī īstos Gudros. Un Helēna viņu miesas nogādāja Svētās Sofijas katedrālē Konstantinopolē.

Nu nē, tad Austrumu imperators mums prasīs, kā un kad mēs viņus nolaupījām, iebilda Abduls.

Par to neuztraucies, teica kanoniķis. Ja jau viņi glabājās Svētā Eistorgija bazilikā, tad droši vien uz Milānu viņus atgādājis šis pats krietnais vīrs Eistorgijs, kurš ieradās no Bizantijas, lai vadītu Milānas bīskapa katedrāles celtniecību basileja Maurīcija valdīšanas laikā, un tas notika vēl ilgu laiku, iekams mūsu pusē tronī kāpa Kārlis Lielais. Eistorgijs nevarēja būt nozadzis Gudros, tātad viņš tos bija saņēmis kā dāvanu no Austrumu impērijas basileja.

Ar šādu lieliski izveidotu stāstu Bodolīno gada beigās atgriezās pie Rainalda un atgādināja viņam arī to, ka Otons savulaik uzskatījis, ka Gudrie droši vien bijuši Priestera Jāņa priekšteči un ka tieši viņi Jānim piešķīruši savu varenību un pienākumus. No tā arī cēlusies Jāņa vara pār visām trijām Indijām vai vismaz pār vienu no tām.

Rainaldam jau pilnībā bija pagaisuši no atmiņas šie Otona teiktie vārdi, bet tagad, dzirdot atkal pieminam priesteri, kurš valda pār veselu impēriju un tātad ir ķēniņš, kurš kalpo arī kā priesteris, būdams vienlaikus pāvests un monarhs, Rainalds nopriecājās, sapratis, ka nu viņam būs iespēja piespiest pie sienas Aleksandru III: ķēniņi un priesteri bija Gudrie, ķēniņš un priesteris ir Jānis kāds brīnišķīgs tēls, alegorija, pravietojums, pareģojums, kas izteikts, apsteidzot impērisko varenību un godu, ko viņš, Rainalds, pamazām un neatlaidīgi centās sagādāt Frīdriham!

Bodolīno, Rainalds tūdaļ teica, par Gudrajiem tālāk parūpēšos es, bet tev jādomā par Priesteri Jāni. Spriežot pēc tā, ko tu man stāsti, pagaidām mums ir zināmas tikai baumas, neskaidri nostāsti, un ar to nepietiek. Mums vajadzīgs dokuments, kas apliecinātu viņa pastāvēšanu, dokuments, kurā būtu teikts, kas viņš ir, kur dzīvo un ko dara.

Un kur lai es tādu atrodu?

Ja nevari to atrast, tad saraksti pats. Imperators tevi sūtīja mācībā, un nu ir pienācis laiks likt lietā tavas spējas. Turklāt tev jāizpelnās iecelšana bruņinieka kārtā, kam jānotiek, tikko būs galā tavas studijas, kas, manuprāt, jau tāpat ir pārlieku ieilgušas.

Vai saproti, Nikētas kungs? teica Bodolīno. Tagad Priesteris Jānis bija kļuvis par manu pienākumu, tā vairs nebija rotaļa. Un man vairs nevajadzēja meklēt Jāni, lai izpildītu Otona pēdējo vēlēšanos, bet gan lai pakļautos Rainalda pavēlei. Un, kā teica mans tēvs Galjaudo, es vienmēr esmu bijis spītīgāks par āzi. Man tūlīt pāriet katra kāre uz darbu, ko mani spiež darīt ar varu. Es gan paklausīju Rainaldam un tūlīt atgriezos Parīzē, bet drīzāk tādēļ, lai man nevajadzētu tikties ar imperatori. Abduls bija atsācis sacerēt dziesmas, un es pārliecinājos, ka zaļā medus trauks jau ir iztukšots līdz pusei. Atkal mēģināju runāt ar Abdulu par Gudrajiem, bet viņš tikai strinkšķināja savu instrumentu un skandēja: Nevienam brīnums nav, ka mīlu klusi to, kuru acīm nekad neredzēšu, un cita mīla manai sirdij sveša, tur tikai tā, kas mani nav pat redzējusi; man sirds ir citu priekiem blakus noskumusi, kas zina, kādu laimi pieredzēšu, -ha, ha. Ha, ha… Atmetu ar roku un nospriedu, ka ar viņu nav vērts runāt par maniem plāniem, un veselu gadu nedarīju neko, kas būtu saistīts ar Priesteri Jāni.

Un kā tad Gudrie?

Rainalds vēlāk, pēc diviem gadiem, tās relikvijas aizveda uz Ķelni. Bet viņš bija dāsns: savulaik viņš bija kalpojis Hildesheimas katedrālē, un tagad, pirms Gudro ķēnišķīgie pīšļi tika guldīti Ķelnes šķirstā, viņš katram no tiem nogrieza pa pirkstam un aizsūtīja kā dāvanu uz savu veco baznīcu. Taču tolaik Rainaldam bija jārisina arī citas problēmas, un tās nebija nekādas mazās. Tieši divus mēnešus pirms Rainalda plānotās svinīgās ierašanās Ķelnē nomira antipāvests Viktors. Gandrīz visi atvieglojumā uzelpoja, jo šķita, ka sarežģījumi nokārtojušies paši no sevis, un tagad varēja cerēt, ka Frīdrihs varbūt izlīgs ar Aleksandru. Taču Rainaldam šī shizma bija dzīves pamatu pamats, saproti, Nikētas kungs, viņš pats bija daudz ietekmīgāks, ja pasaulē bija divi, nevis viens pāvests. Tā nu viņš radīja jaunu antipāvestu Paskvālu III, sarīkodams konklāva parodiju, kurā sapulcināja dažus garīdzniekus, kas bija gluži vai savākti no ielas. Frīdrihs nebija pārliecināts, vai tas ir pareizs solis. Viņš man teica…

Vai tad tu atgriezies pie viņa?

Bodolīno nopūtās. Jā, uz dažām dienām. Tai pašā gadā imperatore dāvāja Frīdriham dēlu.

Ko tu izjuti?

Sapratu, ka man viņa jāaizmirst pilnīgi un galīgi. Es badojos septiņas dienas, dzēru tikai ūdeni, jo kaut kur biju lasījis, ka šāds gavēnis attīra garu un beigās izraisa vīzijas.

Un vai tā ir taisnība?

Jā, tīra patiesība, bet vīzijās es redzēju viņu. Tad nolēmu, ka man jāredz tas bērns, lai es spētu saskatīt atšķirību starp sapņiem un īstenību. Un es atgriezos galmā. Kopš tās brīnišķīgās un briesmīgās dienas bija pagājuši jau vairāk nekā divi gadi, un kopš tā laika mēs vairs nebijām tikušies. Šķita, ka Beatrise redz tikai savu bērnu un ka mana klātbūtne viņu nemaz nesatrauc. Un tad es sev teicu: pat ja nespēju samierināties un mīlēt Beatrisi kā māti, tad vismaz šo bērnu es mīlēšu kā savu brāli. Taču es skatījos uz šūpulī guļošo sīkaliņu un nespēju izvairīties no domas, ka tas būtu varējis būt mans dēls, ja vien viss būtu iegrozījies nedaudz citādi. Katrā ziņā es joprojām riskēju justies kā asinsgrēkā kritušais.

Frīdrihu tostarp nomāca pavisam citas rūpes. Viņš Rainaldam teica, ka ieliktenis puspāvests viņa tiesības tomēr nespēj nodrošināt pietiekamā mērā un ka Austrumu Gudrie, protams, ir labi, bet ar tiem nepietiek, jo tas, ka esi atradis Austrumu Gudros, vēl nebūt nenozīmē, ka esi viņu pēctecis. Pāvests, ak, laimīgais, savu izcelsmi varēja saistīt ar Pēteri, un Pēterim viņa godpilnos pienākumus bija uzticējis pats Jēzus, bet ko lai dara svētais Romas imperators? Vai lai viņš saista savu izcelšanos ar Cēzaru, kurš taču tomēr bija pagāns?

Tad nu Bodolīno izmeta pirmo domu, kas viņam bija iešāvusies prātā, proti, ka Frīdrihs savu izcelšanos varot saistīt ar Kārli Lielo. Bet Kārli Lielo iesvaidīja pāvests, un tā mēs nekur tālāk netiekam, atteica Frīdrihs.

Ja vien tu nepanāc, ka viņu pasludina par svēto, atbildēja Bodolīno. Frīdrihs atmeta, lai taču viņš vispirms apdomājas, pirms runā tādas muļķības. Tās nav muļķības, atteica Bodolīno, kurš šai laika sprīdī bija nevis apdomājis, bet gan drīzāk skatījis gluži vai vīziju, kā varētu izvērsties tālākie notikumi. Klausies, tu dodies uz Āheni, kur dus Kārļa Lielā pīšļi, savāc tos, ieliec greznā relikvārijā un novieto savas pils kapelas pašā vidū. Šai pasākumā piedalies pats, un lai tevi pavada uzticamu bīskapu svīta un arī Rainalda kungs, kurš taču, būdams Ķelnes arhibīskaps, ir arī tā novada metropolīts; vēl iepriekš tev jāsagādā pāvesta Paskvāla bulla, kas tavu rīcību dara likumīgu, un tad svinīgi pasludini Kārli Lielo par svēto. Vai saproti? Tu pasludināsi par svēto Svētās Romas impērijas dibinātāju, un, kļuvis par svēto, viņš būs pārāks par pāvestu, bet tu kā viņa likumīgais sekotājs būsi kļuvis par svētā pēcteci un tev vairs nevajadzēs pakļauties nevienai citai varai, pat ne tai, kura grasījās izslēgt tevi no baznīcas.

Pie Kārļa Lielā bārdas! iesaucās Frīdrihs, un viņa paša bārda satraukumā saspurojusies paslējās. Vai tu dzirdēji, Rainald? Tam puikam, kā vienmēr, ir taisnība!

Tā arī notika, kaut arī tikai nākamā gada beigās, jo, lai kārtīgi sagatavotu tik nopietnas lietas, ir vajadzīgs laiks.

Nikēta izteicās, ka šī iecere esot bijusi neprātīga, un Bodolīno atbildēja, ka tā tomēr ir izdevusies. Un viņš uzmeta Nikētam lepnuma pilnu skatienu. Dabiski, domāja Nikēta, tava iedomība ir neizmērojama, tu pat esi iecēlis svēto kārtā Kārli Lielo. No Bodolīno varēja sagaidīt jebko. Un tālāk? Nikēta jautāja.

Kamēr Frīdrihs un Rainalds gatavojās Kārļa Lielā kanonizācijai, es pamazām apjautu, ka nepietiks ne ar Kārli, ne ar Gudrajiem. Viņi visi četri mierīgi mitinājās Paradīzē katrā ziņā Gudrie tur noteikti bija nonākuši, un cerēsim, ka turpat bija nokļuvis arī Kārlis Lielais, jo citādi izrādītos, ka Āhenē sarīkota varena krāpšana, taču bija vajadzīgs vēl kaut kas tāds, kas joprojām atrastos šajā pasaulē, kaut kas tāds, kam imperators varētu nostāties līdzās un teikt: te es esmu, un tas apstiprina manas tiesības. Un vienīgais, ko imperators varēja atrast šajā pasaulē, bija Priestera Jāņa valstība.

11  Bodolīno būvē Priestera Jāņa pili

Piektdienas rītā trīs no dženoviešiem Pevere, Boijamondo un Grillo ieradās apstiprināt to, ko ļoti labi varēja redzēt arī iztālēm. Ugunsgrēks bija noslāpis, gandrīz vai izdzisis pats, jo neviens pārlieku nebija pūlējies to dzēst. Taču tas vēl nenozīmēja, ka tagad droši varētu pārvietoties pa Konstantinopoli. Gluži otrādi, tagad ielas un laukumi bija kļuvuši brīvāki un piligrimi vēl centīgāk medīja turīgos pilsētniekus un, meklēdami pēdējos dārgumus, kas būtu palikuši nepamanīti pirmo laupīšanu laikā, starp vēl kūpošajām krāsmatām ārdīja to, kas vēl nebija sabrucis. Nikēta skumji nopūtās un lūdza Samas vīnu. Viņš lūdza arī, lai viņam nelielā eļļas daudzumā apgrauzdē sezama sēklas, ko varētu lēnām košļāt, pirms baudīt nākamo vīna malku, un vēl viņš gribēja, lai viņam atnes arī valriekstus un pistācijas, kas līdzētu vieglāk sekot stāstam, kuru Bodolīno pēc Nikētas mudinājuma atsāka.

Reiz Dzejnieks ieradās Parīzē ar nez kādu Rainalda uzticētu uzdevumu un izmantoja šo iespēju, lai kopā ar Bodolīno un Abdulu atkal pievērstos krogus priekiem. Viņš iepazinās arī ar Boronu, bet šķita, ka viņu nesaista tā spriedelējumi par Paradīzes Dārzu. Galmā pavadītie gadi bija pārvērtuši Dzejnieku, kā to ievēroja Bodolīno. Dzejnieks bija kļuvis ciets un raupjš, viņš līksmi tukšoja kausu pēc kausa, tomēr šķita, ka viņš sargājas ļauties pārmērībām, lai ne mirkli nezaudētu modrību, it kā nemitīgi uzglūnētu kādam laupījumam, gatavs kuru katru brīdi mesties lēcienā.

Bodolīno, viņš tam kādu dienu teica, jūs te velti tērējat laiku. To, ko mums šeit, Parīzē, vajadzēja iemācīties, mēs jau esam iemācījušies. Un visi šejienes doktori pietaisītu bikses, ja es rīt ierastos kādā disputā, tērpies ministeriāļa goda drānās un ar zobenu pie sāniem. Galmā es apguvu četras gudrības: turēdamies līdzās lielajiem vīriem, tu arī pats kļūsti liels; visi lielie vīri patiesībā ir ļoti sīki; vara ir viss; un nav neviena iemesla, lai kādu dienu arī tu nevarētu iegūt varu, kaut vai daļēji. Jāprot nogaidīt, protams, taču nedrīkst ļaut iespējai paslīdēt garām.

Daudz uzmanīgāk draugu runās Dzejnieks ieklausījās tad, kad padzirdēja, ka viņi turpina prātot par Priesteri Jāni. Viņš bija šķīries no saviem biedriem, kad šis stāsts vēl atgādināja bibliotēkas žurku tukšās fantāzijas, taču Milānā viņš bija dzirdējis, kā Bodolīno un Rainalds par Priesteri runā kā par kaut ko tādu, kas varētu kļūt par acīmredzamu impērijas varas apliecinājumu, vismaz tikpat svarīgu kā Austrumu Gudro atrašana. Un, ja tā, tad šis jautājums viņu interesēja, un viņš šai pasākumā iesaistījās, it kā tā būtu kara mašīnas veidošana. Un pamazām no Dzejnieka runām varēja noprast, ka viņam Priestera Jāņa valstība, tāpat kā šīs pasaules Jeruzaleme, no zemes, uz kuru doties mistiskā svētceļojumā, pārvērtās par iekarojuma mērķi.

Tā nu Dzejnieks atgādināja saviem biedriem, ka pēc notikuma ar Gudrajiem Priesteris ir kļuvis vēl svarīgāks nekā agrāk un viņam patiešām jāatklājas kā rex et sacerdos. Un kā ķēniņu ķēniņam viņam bija nepieciešama tāda pils, ka salīdzinājumā ar to kristiešu valdnieku pilis un arī Konstantinopoles shizmatiķu basileja mājokļi izskatītos kā nožēlojamas būdas, un kā priesterim viņam bija nepieciešams tāds dievnams, ka salīdzinājumā ar to pāvesta baznīcas šķistu nieka šķūņi. Vajadzēja Priesterim Jānim piešķirt viņa cienīgu pili.

Paraugs ir, teica Borons, un tā ir Debesu Jeruzaleme, kādu to skatīja apustulis Jānis Apokalipsē. Tai jābūt augstu mūru apjoztai, ar divpadsmit vārtiem jeb durvīm kā divpadsmit Israēla ciltīm: trīs vārti uz dienvidiem, trīs vārti uz rietumiem, trīs vārti uz austrumiem un trīs vārti uz ziemeļiem…

Jā, smējās Dzejnieks, un Priesteris pa vienām durvīm ienāk un pa citām iziet, bet, kad saceļas negaiss, visas durvis virinās reizē; vari iztēloties, kāds caurvējš tur pūš, es tādā pilī nedzīvotu ne lūdzams…

Ļauj man pabeigt. Mūru pamati ir no jaspisa, safīra, halcedona, smaragda, sardonika, sardija, hrizolīta, berila, topāza, hrizopraza, hiacinta un ametista, bet divpadsmit vārti ir divpadsmit pērles, un laukums pils priekšā ir no tīra zelta, kas caurspīdīgs kā stikls.

Nav slikti, teica Abduls, bet es domāju, ka par paraugu drīzāk jāņem Jeruzalemes Templis, kādu to apraksta pravietis Ecēhiēls. Atnāciet rīt man līdzi uz abatiju. Viens no kanoniķiem, ļoti izglītotais Rikardo no Svētā Viktora, cenšas atrast paņēmienu, kā no jauna izveidot Tempļa plānu, ņemot vērā to, ka pravieša teksts vietām ir neskaidrs.

Nikētas kungs, teica Bodolīno, es nezinu, vai tu kādreiz esi nodarbojies ar Tempļa izmēriem.

Pagaidām ne.

Tad, lūk, nekad to nemēģini, jo, to darot, var zaudēt prātu. Ķēniņu grāmatā ir teikts, ka Templis ir sešdesmit olekšu plats, trīsdesmit olekšu augsts un divdesmit olekšu dziļš un priekštelpa ir divdesmit olekšu plata un desmit olekšu dziļa. Turpretī Laiku grāmatās teikts, ka piebūve ir simt divdesmit olekšu augsta. Tātad, ja piebūve būtu divdesmit olekšu plata, simt divdesmit olekšu augsta un desmit olekšu dziļa, tad tā ne tikai būtu četrreiz augstāka par pašu templi, bet būtu arī tik šaura un plāna, ka sagāztos, tikko tai uzpūstu. Bet trakākais sākas, lasot Ecēhiēla noredzējumu. Nav neviena paša saskanīga lieluma, tāpēc daudz dievbijīgu vīru ir atzinuši, ka Ecēhiēls patiešām ir skatījis vīziju, un tas nozīmē, ka viņš tobrīd bijis itin kā maķenīt par daudz ierāvis un viņam acu priekšā viss dubultojies. Brašs puisis šis nabaga Ecēhiēls, arī viņam taču bija tiesības izklaidēties, vienīgā nelaime, ka šis Rikardo no Svētā Viktora abatijas bija nospriedis tā: ja katrai lietai, katram skaitlim, katram salmiņam Bībelē ir garīga nozīme, tad vispirms ir kārtīgi jāsaprot, ko tas viss nozīmē burtiski, jo garīgā nozīme taču mainās atkarībā no tā, vai tiek apgalvots, ka kaut kas ir trīs olektis garš vai deviņas olektis garš, ņemot vērā to, ka abiem šiem skaitļiem piemīt atšķirīga mistiskā nozīme. Es tev nemaz nemācēšu aprakstīt, kādu skatu mēs ieraudzījām, ieradušies noklausīties Rikardo priekšlasījumu par Templi. Viņš turēja pa rokai Ecēhiēla grāmatu un darbojās ar aukliņu, noņemdams mērus. Viņš zīmēja Ecēhiēla aprakstītā Tempļa aprises, tad ņēma mīksta koka skaliņus un dēlīšus un, mācekļiem piepalīdzot, grieza tos gabaliņos un mēģināja sasaistīt kopā ar līmi un naglām… Viņš pūlējās no jauna uzcelt Templi un aprakstītos lielumus samazināja noteiktā mērogā, tas ir, tur, kur Ecēhiēlam bija teikts viena olekts, viņš lika nogriezt viena pirksta platumu… Ik pēc pāris minūtēm visa būve bruka un gāzās, Rikardo niknojās uz saviem palīgiem, teikdams, ka viņi nav turējuši kociņus pietiekami stingri vai uzzieduši pārāk maz līmes, bet viņi taisnojās, iebilzdami, ka viņš pats devis nepareizus lielumus. Tad skolotājs mēģināja labot savus spriedumus un teica, ka varbūt tekstā minētās durvis patiesībā nozīmē piebūvi, jo citādi taču izrādītos, ka durvis ir gandrīz tikpat lielas kā viss Templis, bet citreiz viņš pats sevi apstrīdēja, sacīdams, ka šie vai citi divi mēri nesader tāpēc, ka pirmajā reizē Ecēhiēls runājis par visas ēkas lielumu, bet otrajā tikai par kādu tās daļu. Vai arī varbūt Ecēhiēls rakstījis olekts, bet ar to domājis ģeometrisko olekti, kas atbilst sešām parastajām olektīm. Vispār dažus rītus mums tika laba izklaide vērot šī lāga vīra pūliņus, un mēs nespējām valdīt smieklus ikreiz, kad Templis sabruka. Cenzdamies slēpt savu smīkņāšanu no Rikardo, mēs izlikāmies, ka paceļam kaut ko no grīdas, bet vēlāk kanoniķis manīja, ka mums pārāk bieži kaut kas izkrīt no rokām, un galu galā viņš mūs padzina.

Nākamajās dienās Abduls ieteicās, ka, ņemot vērā to, ka Ecēhiēls nācis no Israēla tautas, varbūt gaismu šajā jautājumā varētu sniegt kāds no viņa ticības brāļiem. Un, kad viņa biedri sašutuši iebilda, ka, Svētos Rakstus lasot, taču nevar prasīt padomu jūdam, jo visiem ir labi zināms, ka šī nelietīgā tauta ir sagrozījusi svēto grāmatu tekstus, lai izdzēstu no tiem visus vārdus par gaidāmo Kristus atnākšanu, Abduls atklāja, ka daži no ievērojamākajiem Parīzes skolotājiem reizēm, kaut arī slepus, izmantojot rabīnu gudrību, vismaz pētot tās Rakstu vietas, kur nav runa par Mesijas atnākšanu. Un kāda sagadīšanās tieši šajās dienās Svētā Viktora abatijas kanoniķi bija ataicinājuši pie sevis vienu no šiem rabīniem, vēl pavisam jaunu, bet jau ļoti slavenu, Solomonu no Heronas.

Dabiski, ka Solomons nebija apmeties Svētā Viktora klosterī, kanoniķi viņam bija sameklējuši istabeli, piesmakušu un tumšu, vienā no visnožēlojamākajām Parīzes ielām. Viņš patiešām bija gados vēl pavisam jauns cilvēks, kaut arī izskatījās, ka viņa seju izdeldējušas ilgas meditācijas un studijas. Viņš runāja labā latīņu valodā, tomēr visai neskaidri, jo viņam piemita kāda dīvaina īpatnība: mutes kreisajā pusē viņam bija visi gan augšējie, gan apakšējie zobi, no priekšzoba līdz pat dzeroklim, bet mutes labajā pusē nebija neviena paša. Lai gan bija priekšpusdiena, krēslainajā istabā viņš bija spiests lasīt eļļas lampiņas gaismā. Kad ieradās apmeklētāji, rituli, kas atradās uz galda viņam priekšā, Solomons aizsedza ar plaukstām, it kā lai neļautu citiem tajā ieskatīties, taču tā bija velta piesardzība, jo šis ritulis bija aizpildīts ar ebreju rakstu zīmēm. Rabīns mēģināja atvainoties, jo, kā viņš teica, šī bija grāmata, ko kristieši pamatoti ienīda, ar ļaunu slavu apveltītā Toledot Jeshu, kurā stāstīts, ka jēzus bijis tikai kādas staigules un algotņa, vārdā Pantera, dēls. Bet tieši abatijas kanoniķi bija lūguši viņu iztulkot dažas šī sacerējuma lappuses, jo tie gribēja saprast, cik tālu var sniegties jūdu ļaunprātības. Un Solomons teica, ka darbu uzņēmies labprāt, jo arī pats uzskatot šo grāmatu par pārlieku bargu, zinot, ka Jēzus noteikti bijis tikumīgs vīrs, kaut arī viņam piemita tā vājība nepamatoti uzdoties par Mesiju, taču varbūt viņu bija maldinājis Tumsības Valdnieks, un arī evaņģēlijos ir minēts, ka tas ieradies viņu kārdināt.

Solomonam tūdaļ jautāja, kā saskaņā ar Ecēhiēla vārdiem saprotama Tempļa uzbūve, un viņš pasmaidījis teica: Pat visvērīgākajiem svētā teksta komentētājiem nav izdevies noteikt, kāds īsti ir bijis Templis. Arī dižais Rabi Solomons ben Īsaks izteicās, ka, burtiski sekojot tekstam, nav saprotams, kur atrodas ārējās ziemeļpuses istabas, kur tās sākas rietumos un cik tālu sniedzas uz austrumiem, un tā tālāk. Jūs, kristieši, nesaprotat, ka svētais teksts dzimst no Balss. Kungs ha-qadosh baruch hu, lai svētais vienmēr ir svētīts -, runājot uz saviem praviešiem, liek tiem dzirdēt skaņas, nevis rāda tiem tēlus, kā notiek pie jums ar jūsu miniatūrām rotātajām lappusēm. Balss noteikti rada tēlus pravieša sirdī, bet šie tēli nav nekustīgi sastinguši, tie kūst, maina apveidus atkarībā no balss plūduma; un, ja jūs vēlaties Kunga lai Svētais vienmēr svētīts ir vārdus pārvērst par tēliem, jūs šo balsi sasaldējat, it kā tas būtu svaigs ūdens, kas pārvēršas ledū un vairs neremdē slāpes, bet aizmidzina locekļus nāves stingumā. Kanoniķis Rikardo, lai saprastu katras Tempļa daļas garīgo nozīmi, gribētu Templi uzcelt, kā to darītu mūrniekmeistars, un viņam tas nekad neizdosies. Vīzija ir līdzīga sapņiem, kur lietas plūstoši pārveidojas cita par citu, nevis jūsu baznīcu tēliem, kur lietas vienmēr nemainīgi līdzinās tikai pašas sev.

Tad Rabi Solomons jautāja saviem viesiem, kāpēc tie grib uzzināt, kāds bijis Templis, un tie viņam pastāstīja par saviem meklējumiem pēc Priestera Jāņa valstības. Rabīns, to dzirdot, izrādīja lielu interesi. Varbūt jūs nezināt, viņš teica, ka arī mūsu teksti vēsta par noslēpumainu zemi Tālajos Austrumos, kur vēl joprojām mīt desmit izkliedētās Israēla ciltis.

Esmu dzirdējis runājam par šīm ciltīm, teica Bodolīno, taču neko daudz par tām nezinu.

Viss ir uzrakstīts. Pēc Salamana nāves izcēlās nesaskaņas starp divpadsmit ciltīm, kurās tolaik bija iedalīta Israēla tauta. Tikai divas ciltis Jūdas un Benjamiņa cilts palika uzticīgas Dāvida namam, bet pārējās desmit devās prom uz ziemeļiem, kur tās vēlāk sakāva un padarīja par vergiem asīrieši. Un kopš tā laika par tām vairs nekas nav zināms. Esdra apgalvo, ka tās devās uz zemi, kur nekad agrāk cilvēki nebija dzīvojuši, uz kādu novadu, sauktu par Arsaretu, bet citi pravieši ir vēstījuši, ka reiz šīs ciltis atgriezīsies un ar triumfu ienāks Jeruzalemē. Bet kāds mūsu brālis, Eldads no Dana cilts, pirms vairāk nekā simt gadiem sasniedza Kvajravānu Āfrikā, kur dzīvo kāda Izredzētās Tautas kopiena, un turienieši apgalvo, ka nākot no desmit izkliedēto cilšu karalistes, no debesu svētītas zemes, kur visi dzīvo mierā, ko nekad neiztraucē neviens noziegums un kur patiešām strautos plūst piens un medus. Šī zeme ir palikusi nošķirta no visām citām, jo to sargā Sambationas upe, kas plešas tik plata, cik tālu var lidot visspēcīgākā loka raidīta bulta, bet šajā upē nav ūdens tajā nikni plūst tikai smiltis un akmeņi, saceļot tik briesmīgu troksni, ka to var saklausīt pat pusdienas gājuma attālumā; un šī nedzīvā viela pa upes gultni plūst tik strauji, ka ikviens, kurš mēģinātu to šķērsot, tiktu notriekts no kājām. Šī akmens straume apstājas tikai tad, kad sākas sestdiena, un tikai sestdienā to varētu šķērsot, taču neviens Israēla dēls nekad nedrīkstētu pārkāpt sabata atpūtas likumu.

Bet vai kristieši to varētu? jautāja Abduls.

Nē, jo sabatā upes krastus nepieejamus dara uguns liesmu žogs.

Tad kā gan šim Eldadam izdevās nokļūt Āfrikā? jautāja Dzejnieks.

To es nezinu, bet kas gan es esmu, lai apstrīdētu Kunga lai Svētais svētīts vienmēr ir lēmumus? Jūs mazticīgie, Eldadu pāri upei varēja pārnest eņģelis. Mūsu rabīni no Babilonijas līdz pat Spānijai tūdaļ sāka apspriest šo stāstu, un viņus drīzāk satrauca cits jautājums: ja šīs desmit izkliedētās ciltis ir dzīvojušas saskaņā ar dievišķo likumu, tad viņu likumiem joprojām vajadzētu būt tiem pašiem Israēla likumiem, taču, spriežot pēc Eldada stāsta, tie bija citādi.

Bet varbūt tā valsts, par kuru stāsta Eldads, bija Priestera Jāņa zeme, teica Bodolīno, un tad turienes likumi patiešām varētu atšķirties no jūsējiem un vairāk līdzināties mūsējiem, kaut arī būtu labāki par tiem!

Lūk, atšķirība starp mums un jums, gojiem, teica Rabi Solomons. Jums ir brīvība ievērot savu likumu, bet jūs to esat samaitājuši un tāpēc meklējat vietu, kur tas vēl tiek ievērots. Turpretī mēs savu likumu esam saglabājuši neskartu, bet mums trūkst brīvības to ievērot. Lai vai kā, tev jāzina, ka arī es vēlētos atrast šo zemi, jo var būt, ka tur mūsu desmit izkliedētās ciltis un goji dzīvo mierā un saskaņā un ikviens tur ir brīvs dzīvot, ievērojot savu likumu, un pati šīs brīnumainās valstības pastāvēšana jau būtu paraugs visiem Visuaugstākā lai svētīts Svētais vienmēr ir dēliem. Un atklāšu tev, ka es gribētu atrast šo zemi vēl kāda cita iemesla dēļ. Spriežot pēc tā, ko stāstīja Eldads, tai zemē joprojām runā Svētajā Valodā, sākotnējā valodā, kuru Visaugstākais svētīts lai Svētais vienmēr ir bija devis Ādamam un kas tika zaudēta, ceļot Bābeles torni.

Kāds neprāts, teica Abduls, mana māte man vienmēr stāstīja, ka Ādama valoda ir tikusi atjaunota viņas salā un tā ir gēlu valoda, ko veido deviņas valodas daļas tāpat kā deviņi bija materiāli, no kuriem cēla Bābeles torni: māli un ūdens, vilna un asinis, koks un kaļķi, piķis, lini un bitumi… Tie bija septiņdesmit divi gudrie no Feniusa skolas, kuri izveidoja gēlu valodu, izmantodami fragmentus no visām septiņdesmit divām pasaules valodām, kas radās pēc valodu sajaukšanās, un tāpēc gēlu valodā ir ietverts viss labākais no katras valodas un kā Ādama valodai tai ir tāda pati forma kā radītajai pasaulei, tā ka ikviens tās vārds izsaka apzīmētās lietas pašu būtību.

Rabi Solomons iecietīgi pasmaidīja. Daudzas tautas uzskata, ka viņējā ir Ādama valoda, aizmirsdami, ka Ādams nevarēja runāt citādi kā vien Toras valodā, ne jau valodās, kurās sarakstītas grāmatas par melīgiem viltus dieviem. Septiņdesmit divās valodās, kas dzima pēc sajaukšanās, nepastāv būtiski svarīgi burti: piemēram, gojiem nav zināms Het un arābiem ir svešs Peb, un tāpēc šādas valodas līdzinās cūku urkšķēšanai, varžu kurkstēšanai vai dzērvju klaigām, jo tās ir raksturīgas tautām, kuras atmeta pareizo dzīves ceļu. Tomēr sākotnējā Tora radīšanas brīdī bija Visaugstākā lai Svētais ir vienmēr svētīts vaiga priekšā, sarakstīta kā melna uguns uz baltas uguns, un tās kārtība nebija tā pati, kas rakstītajai Torai, kādu mēs to lasām šodien un kāda tā ir atklājusies tikai pēc Ādama grēka. Tāpēc es katru nakti, sakopojis visas domas, vadu stundu stundas, saukdams zilbēs rakstītās Toras burtus, lai liktu tiem sajaukties, griezties kā dzirnavu ratam un lai tie atklātu mūžīgās Toras sākotnējo kārtību Toras, kura pastāvēja vēl pirms radīšanas un kuru Visaugstākais lai ir Svētais vienmēr svētīts uzticēja saviem eņģeļiem. Ja es zinātu, ka pastāv tāla valstība, kur saglabājusies sākotnējā kārtība un valoda, kurā Ādams runāja ar savu radītāju, iekams pastrādāja grēku, es labprāt ziedotu savu dzīvi, lai šo zemi atrastu.

Sakot šos vārdus, Solomona sejā iestarojās tāda gaisma, ka mūsu draugi sāka prātot, vai nebūtu vērts ļaut arī viņam piedalīties nākamajās apspriedēs. Izšķirošo argumentu atrada Dzejnieks: viņus nedrīkst mulsināt tas, ka šis jūds Priestera Jāņa zemē grib atrast savu valodu un tās savas desmit ciltis; Priesteris Jānis noteikti ir tik varens, ka valda arī pār izkliedētajām jūdu ciltīm, un kāpēc lai viņš turklāt nevarētu runāt Ādama valodā? Tagad galvenais bija tas, ka šī valstība vispirms ir jārada, un šāda mērķa sasniegšanai jūds varēja būt tikpat noderīgs kā kristietis.

Tomēr tik un tā joprojām nebija izlemts, kādai vajadzētu būt Priestera pilij. Šo jautājumu viņi atrisināja vēlāk, kādu nakti sapulcējušies Bodolīno istabā. Vietas ģēnija iedvesmots, Abduls nolēma jaunajiem draugiem atklāt zaļā medus noslēpumu, apgalvodams, ka tas varētu viņiem palīdzēt nevis domāt par Priestera pili, bet drīzāk to tieši saskatīt.

Rabi Solomons tūdaļ ieminējās, ka viņam ir zināmi daudz mistiskāki paņēmieni, kā sasniegt vīzijas, un ka naktīs viņam pietiekot čukstēt neskaitāmās Kunga apslēptā vārda burtu kombinācijas, liekot tām griezties uz mēles kā rakstu ritulim un neļaujot ne brīdi rimties, un, rau, tad rodoties domu un tēlu virpulis un cilvēks varot krist svētlaimīgā spēku izsīkumā.

Dzejnieks sākumā uzlūkoja zaļo medu ar neslēptām aizdomām, tad sadūšojās to nomēģināt, bet, cenzdamies mīkstināt medus iedarbību ar vīna spēku, beigu beigās zaudēja katru apvaldu un murgoja daudz labāk par citiem.

Un, lūk, kad bija sasniegta vajadzīgā reibuma pakāpe, Dzejnieks, papildinot savus vārdus ar līnijām, ko, pamērcējis pirkstu vīna kausā, neveikli vilka uz galda, ierosināja, ka pilij jābūt kā tai, kuru apustulis Toms bija licis uzcelt Gondoforam, indiešu karalim: griesti un sijas no Kipras koka, jumts no melnkoka un kupols, ko rotā divas zelta bumbas, un uz katras no tām zvīļo pa diviem karbunkuliem, un dienā saules gaismā mirdz zelts, bet naktī mēness gaismā dārgie akmeņi. Tad Dzejnieks pārstāja paļauties uz atmiņu un Toma autoritāti, un viņa acīm atklājās sardonika durvis, kurās iedarināti ragainās čūskas ragi, kas nevienam, kurš šīs durvis šķērso, neļauj ienest pilī indi, un viņš redzēja kristāla logus, zelta galdus uz ziloņkaula stabiem, gaismekļus, kuros dega balzamiskas eļļas, un Priestera gultu no tīra safīra, kurā sargāt savu šķīstību, jo savu sakāmo pabeidza Dzejnieks šis Jānis varbūt ir karalis, ja jau jūs tā vēlaties, taču viņš ir arī priesteris, un tātad nekādu sieviešu.

Man tas šķiet skaisti, teica Bodolīno, bet karalim, kas pārvalda tik plašu zemi, es vienā no pils zālēm novietotu arī automus, kādi, kā stāsta, esot bijuši Romā un brīdinājuši, ja kādā no provincēm sācies dumpis.

Es gan nedomāju, ka Priestera Jāņa valstībā varētu izcelties dumpis, jo tur valda miers un saskaņa, iebilda Abduls. Taču pati doma par automiem viņam tīri labi patika, jo visiem zināms, ka dižena imperatora, vienalga mora vai kristieša, galmā noteikti jābūt automiem. Tad Abduls tos ieraudzīja un ar brīnumainas hipotipozes palīdzību darīja redzamus arī draugiem: Pils slejas kalna galā, un šis kalns ir veidots no oniksa, un tā virsotne ir nogludināta tik spoža, ka staro kā mēness. Templis ir apaļš, tā kupols ir no zelta, un no zelta ir kaltas arī sienas, tās izrakstītas ar dārgakmeņiem, kuri izstaro tik mirdzošu gaismu, ka ziemā rada karstumu, bet vasarā vēsumu. Griesti ir klāti ar safīriem, kas atveido debesis, un ar karbunkuliem, kas atveido zvaigznes. Zelta saule un sudraba mēness rau, te jums būs automi ripo pa šo debesu velvi, un mehāniski putni dzied augu dienu, bet stūros stāv četri apzeltītas bronzas eņģeļi un pavada putnu dziesmas ar savu tauru spēli. Zem pils ir apslēpta aka, kurā pa pāriem aizjūgti zirgi velk ratu, likdami pilij griezties līdz ar gadalaiku maiņu, un tā šī pils kļūst par kosmosa atveidu. Zem kristāla grīdas peld zivis un pasakaini jūras radījumi. Es esmu dzirdējis stāstām par spoguļiem, kuros varot redzēt visu pasaulē notiekošo. Tāds spogulis lieti derētu Priesterim, lai viņš varētu uzraudzīt savas valstības tālākās robežas…

Dzejnieks, nosliecies par labu arhitektūrai, ņēmās zīmēt spoguli, skaidrodams: Tas būs novietots ļoti augstu, un tam varēs piekļūt pa simts un divdesmit pieciem pakāpieniem, kas kalti no porfīra…

Un alabastra, ierosināja Borons, kas līdz šim klusībā bija briedinājis zaļā medus iespaidu.

Lai būtu arī alabastra. Bet augstākie pakāpieni būs veidoti no dzintara un panteras.

Kas ir pantera Jēzus tēvs, vai? jautāja Bodolīno.

Neesi nu muļķis, par to raksta Plīnijs, tas ir tāds daudzkrāsains akmens. Bet patiesībā spogulis balstās uz viena vienīga pilastra. Vai, pareizāk, nē, šis pilastrs balsta pamatni, uz kuras atbalstās divi pilastri, kas balsta pamatni, uz kuras atbalstās četri pilastri, un tā, skaitam pakāpeniski pieaugot, līdz vidus pamatnei, uz kuras balstās sešdesmit četri pilastri. Un savukārt šie pilastri balsta pamatni ar trīsdesmit diviem pilastriem, kas balsta pamatni ar sešpadsmit pilastriem, un tā, skaitam pakāpeniski samazinoties, līdz vienam vienīgajam pilastram, kurš balsta spoguli.

Paklau, teica Rabi Solomons, ar tādu krāvumu spogulis tev nogāzīsies, tikko kāds tuvosies apakšējam pilastram.

Tu labāk stāvi klusu, jo tu esi melīgs kā Jūdas dvēsele. Tev nav nekādu iebildumu, kad jūsu Ecēhiēls redz templi, kas būvēts nezin kā; un, ja nāk kristīgs mūrniekmeistars un saka tev, ka tāds templis sagrūtu, tu viņam atbildi, ka Ecēhiēls dzirdējis balsis un nelicies ne zinis par tēliem, bet es, redz, drīkstu taisīt tikai tādus spoguļus, kas stāv stingri un taisni? Es tam spogulim par sargiem nolikšu divpadsmit tūkstošus bruņotu vīru, lai viņi stāv pie apakšējās kolonnas un domā, kā noturēt spoguli taisni. Labi?

Labi, labi, spogulis ir tavs, piekāpīgi noteica Rabi Solomons.

Abduls smaidīdams klausījās šajās runās ar tālumā aizklīdušu skatienu, un Bodolīno saprata, ka spogulī viņš gribētu saskatīt vismaz savas tālās princeses ēnu.

Nākamajās dienās mums vajadzēja pasteigties, jo Dzejniekam drīz bija jādodas atpakaļceļā un viņš šajā stāstā neko negribēja palaist garām, Bodolīno teica Nikētam. Bet mēs jau bijām tikuši uz pareizā ceļa.

Uz pareizā ceļa? Pēc manām domām, šis jūsu Priesteris bija vēl apšaubāmāks par Austrumu Gudrajiem, kas saģērbti kardinālu drānās, un par Kārli Lielo starp eņģeļu kohortām…

Priesteris kļūtu neapšaubāms tad, ja viņš liktu par sevi manīt, pats personīgi uzrakstīdams vēstuli Frīdriham.

12 Bodolīno raksta Priestera Jāņa vēstuli

Lēmumu sarakstīt Priestera Jāņa vēstuli iedvesmoja kāds nostāsts, ko Rabi Solomons bija dzirdējis no Spānijas arābiem. Kāds jūrnieks, vārdā Sindbads, kurš dzīvojis kalifa Harūna al Rašīda valdīšanas laikā, reiz piedzīvojis kuģa katastrofu un paglābies salā, kas atrodas tieši zem ekvinokcijas līnijas, un tāpēc gan diena, gan nakts tur ilgst precīzi divpadsmit stundu. Sindbads apgalvoja, ka redzējis šai salā daudz indiešu, un tātad sala atradusies netālu no Indijas. Indieši viņu aizveduši pie Sarandibas valdnieka. Šis valdnieks pārvietojies, tikai sēdēdams astoņas olektis augstā tronī, ko nesis zilonis, un zilonim pie sāniem divās rindās soļojuši valdnieka feodāļi un ministri. Un valdniekam pa priekšu steidzies herolds ar zelta šķēpu, un tam sekojis otrs ar zelta vāli, kam bijis smaragda uzgalis. Kad valdnieks nokāpis no troņa, lai tālāk dotos jāšus zirgā, viņam sekojuši tūkstoš jātnieku, visi tērpti zīdā un brokātā, un cits herolds steidzies pa priekšu, saukdams, ka tuvojas ķēniņš, kuram pieder kronis, kāda nekad nav bijis pat Salamanam. Valdnieks pieņēmis audiencē Sindbadu un sīki iztaujājis par zemi, no kuras tas ieradies. Beigās valdnieks lūdzis nogādāt Harūnam al Rašīdam vēstuli, kas ar jūrzaļas krāsas tinti rakstīta uz jērādas pergamenta, un tajā bijis teikts: "Saņem miera sveicienus no manis, Sarandibas valdnieka, kura priekšā stāv tūkstoš ziloņu un kura pils dzeguļi darināti no dārgakmeņiem. Mēs tevi uzskatām par brāli un lūdzam tevi sūtīt mums atbildi. Un lūdzam tevi pieņemt šo pieticīgo dāvanu." Pieticīgā dāvana bijis milzīgs rubīna kauss, kura malas rotātas ar pērlēm. Šī dāvana un vēstule padarījušas Harūna al Rašīda vārdu vēl godājamāku saracēņu pasaulē.

Tas tavs jūrnieks noteikti bija nokļuvis Priestera Jāņa valstī, teica Bodolīno. Vienīgi arābu valodā to sauc citādi. Bet jūrnieks meloja, apgalvodams, ka Priesteris sūtījis vēstules un dāvanas kalifam, jo Jānis taču ir kristietis, kaut arī nestorietis, un, ja viņam sagribētos kādam sūtīt vēstuli, tad viņš to noteikti sūtītu imperatoram Frīdriham.

Nu tad sarakstīsim mēs to vēstuli, ierosināja Dzejnieks. Dzīdami pēdas visdažādākajām ziņām, kas varētu bagātināt Priestera Jāņa zemi, ko mūsu draugi bija sākuši veidot, viņi iepazinās ar Kiotu. Tas bija Šampaņā dzimis puisis, kurš tikko bija atgriezies no ceļojuma pa Bretaņu, un viņa sirdij aizvien vēl lika kvēlot stāsti par klejojošiem bruņiniekiem, magiem, fejām un burvestībām, kādus tā novada iedzīvotāji mēdz stāstīt, vēlos vakaros sasēduši ap pavardu. Kad Bodolīno viņam ieminējās par Priestera Jāņa pils brīnumiem, Kiots iesaucās: Bet es Bretaņā jau dzirdēju stāstām par tādu pili vai gandrīz tādu! Tā ir pils, kurā glabājas Gradāls!

Ko tu zini par Gradālu? noprasīja Borons, kura balsī tūdaļ ieskanējās aizdomas, it kā Kiots būtu pastiepis roku, lai nolaupītu nez ko, kas pieder viņam.

Un ko par to zini tu? tikpat aizdomu pilnā balsī atvaicāja Kiots.

Kā redzu, šis Gradāls jums abiem ir pie sirds, teica Bodolīno. Kas tas īsti ir? Cik varu spriest pēc paša vārda, gradalis ir tāda kā bļodiņa.

Bļodiņa, bļodiņa, iecietīgi pasmaidījis, teica Borons, drīzāk jau kauss. Un tad, kā izlēmis atklāt savu noslēpumu, viņš turpināja: Es brīnos, ka neesat par to neko dzirdējuši. Gradāls ir visas kristīgās pasaules visvērtīgākā relikvija, kauss, kurā Jēzus svētīja svētā vakarēdiena vīnu un kurā vēlāk Arimatijas Jāzeps savāca asinis, kas ritēja no krustā sistā sāniem. Daži apgalvo, ka šī kausa nosaukums esot Svētais Grāls, citi saka Sangreal, proti, karaliskās asinis, jo tas, kuram kauss pieder, tiek uzņemts izredzētu bruņinieku pulkā, kuri pieder pie Dāvida un Mūsu Kunga cilts.

Kā tad īsti to sauc: Gradāls vai Grāls? jautāja Dzejnieks, kurš tūdaļ saausījās, padzirdējis pieminam ko tādu, kas varētu apveltīt ar varu.

Tas nav zināms, atbildēja Kiots. Daži pat saka Grasal un vēl citi Graalz. un nav teikts, ka tas noteikti ir kauss. tie, kuri to ir redzējuši, neatceras tā formu un zina vienīgi, ka tas bijis priekšmets, kas apveltīts ar pārsteidzošu spēku.

Un kurš tad to ir redzējis? jautāja Dzejnieks.

Pilnīgi droši tie bruņinieki, kuri to sargāja Broselandē. Bet arī viņi ir nozuduši bez pēdām, un man izdevās iepazīties tikai ar cilvēkiem, kas zina par viņiem stāstīt.

Būtu labāk, ja par šo lietu mazāk runātu, bet vairāk censtos uzzināt, teica Borons. Šis puika ir bijis Bretaņā un tur šo to saklausījis, bet jau skatās uz mani tā, it kā es viņam gribētu nozagt to, kā viņam pašam nemaz nav. Tā notiek ar visiem. Katrs, kurš padzird par Gradālu, uzreiz nāk pie domām, ka būs vienīgais, kas to atradīs. Bet es pats Bretaņā un salās viņpus jūras pavadīju piecus gadus un biju tur nevis tāpēc, lai stāstītu, bet lai atrastu…

Un vai tu atradi? jautāja Kiots.

Tagad galvenais nav atrast Gradālu, bet bruņiniekus, kuri zinātu, kur tas meklējams. Es klejoju, izjautāju un tā arī viņus nesatiku. Varbūt es nebiju izredzētais. Un tagad es esmu šeit un rokos pa pergamentiem, cerēdams uziet kādas pēdas, kas man paslīdējušas garām, klejojot pa turienes mežu biezokņiem…

Bet kāpēc gan mēs runājam par Gradālu? teica Bodolīno. Ja tas atrodas Bretaņā vai tajās salās, tad tas mūs neinteresē, jo tam nav nekā kopīga ar Priesteri Jāni.

Nē, iebilda Kiots, jo nekad nav bijis skaidri zināms, kur ir pils un priekšmets, kas tajā tiek glabāts, un starp daudzajiem Kiota dzirdētajiem nostāstiem bija arī tāds, kas vēstīja, ka viens no tiem bruņiniekiem, vārdā Feirefizs, esot Gradālu atradis un uzdāvinājis savam dēlam, priesterim, kurš vēlāk kļuvis par Indijas ķēniņu.

Muļķības, atteica Borons, vai tad es gadiem ilgi būtu meklējis nepareizajā vietā? Kas tev stāstīja par to Feirefizu?

Jebkurš stāsts var būt labs, teica Dzejnieks, un, sekojot Kiota stāstam, varbūt tu sadzīsi pēdas savam Gradālam. Bet pašlaik mums ne tik daudz rūp atrast Gradālu, cik saprast, vai ir vērts to saistīt ar Priesteri Jāni. Mans mīļais Boron, mēs nemeklējam kādu lietu, bet drīzāk kādu, kurš par to runā. Un tad, pievērsies Bodolīno, viņš piebilda: Ko tu teiktu? Priesterim Jānim pieder Gradāls, un tas arī ir par iemeslu viņa augstajam godam, kuru viņš varētu nodot tālāk Frīdriham, uzdāvinādams viņam Gradālu!

Un tas varētu būt tas pats rubīna kauss, ko Sarandibas valdnieks sūtīja Harūnam al Rašīdam, ierosināja Solomons, kas satraukumā bija sācis svepstēt ar bezzobaino mutes pusi. Saracēņi godā Jēzu kā lielu pravieti, viņi varētu būt atraduši kausu, savukārt Harūns vēlāk varētu būt to uzdāvinājis Priesterim…

Brīnišķīgi, noteica Dzejnieks. Kauss, kurš itin kā nes pareģojumu, ka tiks atkarots tas, ko mauri ieguvuši savā varā kā nelikumīgi īpašnieki. Jeruzaleme salīdzinājumā ar to ir nieks!

Viņi nolēma mēģināt. Abdulam kādu nakti Svētā Viktora abatijas skriptorijā izdevās nočiept augstvērtīgu pergamentu, kas vēl nekad nebija aprakstīts un atkal noskrāpēts. Trūka vienīgi zīmoga, lai šīs lapas izskatītos kā īsta ķēniņa vēstule. Istabā, kas bija piemērota diviem iemītniekiem, tagad ap grīļīgu galdu bija sasēduši veseli seši, un Bodolīno, aizvērtām acīm kā iedvesmas pārņemts, diktēja. Abduls rakstīja, jo viņa rokraksts kā jau cilvēkam, kurš iemācījies rakstīt aizjūras kristīgajās karalistes, varēja atgādināt tādu, kādā vēstuli latīniski rakstītu austrumnieks. Lai visu prāti būtu pietiekami moži un izdomas bagāti, Abduls, pirms ķerties pie rakstīšanas, piedāvāja iebaudīt pēdējās zaļā medus paliekas, kas vēl bija aizķērušās trauka dubenā, bet Bodolīno iebilda, ka šai vakarā viņiem jāsaglabā skaidrs prāts.

Viņi tūdaļ sāka prātot, vai Priesterim nevajadzētu rakstīt savā ādamiskajā pirmvalodā vai vismaz grieķiski, bet tika nospriests, ka tik varenam ķēniņam kā Jānim droši vien netrūkst rakstvežu, kuri prot it visas valodas, un, lai izrādītu cieņu Frīdriham, viņam jāraksta latīniski. Arī tāpēc kā piebilda Bodolīno -, ka vēstulei ir jāpārsteidz un jāpārliecina pāvests un pārējie kristiešu valdnieki, un tātad tai pirmām kārtām ir jābūt saprotamai viņiem. Tā viņi saka rakstīt.

Presbyter Johannes, pēc Dieva un Mūsu Kunga Jēzus Kristus gribas un vēlēšanās valdnieks pār valdītājiem, vēlē veselību un nebeidzamu dievišķās svētības baudīšanu Frīdriham, svētajam Romas imperatoram…

Mūsu majestātei ir ticis ziņots, ka Tu augstā cieņā turot mūsu godību un ka Tevi esot sasniegušas vēstis par mūsu diženumu. Un esam uzzinājuši no mūsu sūtņiem, ka Tu gribot atsūtīt mums kaut ko tīkamu un priecējošu, kas ielīksmotu mūsu žēlsirdību. Labprāt pieņemam dāvanu un ar mūsu vēstnieka starpniecību sūtām Tev zīmi no mūsu puses, vēlēdamies uzzināt, vai Tu, tāpat kā mēs, seko taisnajai ticībai un vai it visā un vienmēr tici uz Mūsu Kungu Jēzu Kristu. Mūsu dāsnuma neizmērojamībā aicinām Tevi darīt mums zināmu, ja Tev vajadzīgs kaut kas, kas varētu sagādāt Tev prieku, un pavēsti to mums gan ar mūsu sūtni, gan ar savu jūtu apliecinājumu. Un pieņem pretī …

Apstājies uz mirkli, teica Abduls, šis varētu būt īstais brīdis, kad Priesteris dāvina Frīdriham Gradālu!

Jā, teica Bodolīno, bet šie divi nejēgas, Borons un Kiots, joprojām nav pratuši paskaidrot, kas tas Gradāls ir!

Viņi ir dzirdējuši daudz stāstu un daudz ko redzējuši, varbūt viņi visu neatceras. Lūk, kāpēc es piedāvāju zaļo medu: jāatraisa viņu domas.

Varbūt patiešām Bodolīno, kas diktēja, un Abdulam, kas rakstīja, bija jāsamierinās ar vīnu, bet lieciniekiem jeb atklāsmju avotiem bija jārosina domas ar zaļo medu. Un tāpēc jau pēc īsa laiciņa Borons, Kiots (pārsteigts par jaunajām, agrāk nepieredzētajām sajūtām) un Dzejnieks, kuram zaļais medus jau bija iegaršojies, sēdēja uz grīdas ar truli svētlaimīgu smaidu sejā un murgoja kā Aloadīna gūstekņi.

Ak, jā, teica Kiots, tur ir plaša zāle un lāpas, kas piepilda zāli ar tik spožu gaismu, ka spožāku par to ir grūti iztēloties. Un parādās pāžs, kam rokās ir šķēps, tik balts, ka tajā atmirdz pavarda uguns. No šķēpa smailes izriešas asins lāse un nopil pāžam plaukstā… Tad ienāk divi citi pāži ar zelta svečturiem, un katrā no tiem mirdz vismaz desmit sveces. Pāži ir tik skaisti… Un, lūk, nāk jaunava, kas rokās tur Gradālu, un pa visu zāli izplūst starojoša gaisma… Sveces nobāl, kā nobāl mēness un zvaigznes, kad uzlec saule. Gradāls ir darināts no vistīrākā zelta un rotāts ar apbrīnojamiem dārgakmeņiem, visdārgākajiem, kādi vien atrodami uz zemes vai jūrās… Un ienāk otra meitene, un tā rokās nes sudraba šķīvi…

Un kā tad izskatās tas sasodītais Gradāls? iesaucās Dzejnieks.

To es nezinu, es redzu tikai gaismu…

Tu redzi tikai gaismu, ierunājās Borons, bet es redzu ko vairāk. Tur ir lāpas, kas izgaismo zāli, jā, bet tagad atskan pērkona grāviens, drausma dārdoņa, it kā pils grasītos nogrimt zemes dzīlēs. Nolaižas melna tumsa… Nē, tagad saules stars apspīd pili septiņas reizes spožāk nekā iepriekš. Ak, ienāk svētais Gradāls, apklāts ar balta samta pārsegu, un, tam ienākot, pili piestrāvo visu pasaules garšvielu smaržas. Un pamazām, kamēr Gradāls apiet ap galdu, bruņinieki redz, kā viņu šķīvji piepildās ar visiem ēdieniem, pēc kādiem tik viņi varējuši kārot…

Bet kā, velns parāvis, izskatās tas Gradāls? viņu pārtrauca Dzejnieks.

Nelamājies, tas ir kauss.

Kā tu to zini, ja to sedz samta pārsegs?

Es to zinu tāpēc, ka es to zinu, tiepās Borons. Man to teica.

Kaut tu būtu mūžam nolādēts, un kaut tevi mocītu tūkstoš dēmonu! Šķiet, ka tev atklājusies vīzija, bet tu ņem un stāsti to, ko tev teikuši citi un ko tu pats neredzi? Tu taču esi vēl sliktāks par to stulbeni Ecēhiēlu, kurš pats neapjēdza, ko redz, jo jūdi, saproties, tikai ieklausās balsīs un nepēta miniatūras!

Lūdzu, nelamājies un nezaimo! iejaucās Solomons. Ne jau manis dēļ. Bībele galu galā ir svēta grāmata arī jums, nicināmajiem gojiem!

Nomierinieties, nomierinieties, teica Bodolīno. Paklau, Boron, pieņemsim, ka Gradāls ir kauss, kurā Mūsu Kungs svētīja vīnu. Bet kā Arimatijas Jāzeps varēja tajā satecināt krustā sistā asinis, ja tad, kad Jēzu noņēma no krusta, mūsu Pestītājs jau bija miris, bet, kā zināms, mirušie neasiņo?

Jēzus arī miris spēja darīt brīnumus.

Tas nav kauss, ierunājās Kiots, jo vīrs, kurš man stāstīja par Feirefizu, atklāja man arī to, ka Gradāls ir akmens, nokritis no debesīm, lapis ex coelis, un, ja tas tomēr ir kauss, tad tikai tāpēc, ka ir izgrebts no šī debesu akmens.

Un kāpēc tas tikpat labi nevarētu būt šķēpa gals, kas ieurbās mūsu Pestītāja svētajos sānos? noprasīja Dzejnieks. Vai tad tu iepriekš neteici, ka redzi, kā zālē ienāk pāžs, kurš rokās nes asiņojošu šķēpu? Un, lūk, es redzu nevis vienu, bet trīs pāžus, kas nes šķēpu, no kura asinis plūst straumēm… Un vēl es redzu vīru, kas ģērbies kā bīskaps, un viņam rokās ir krusts, viņš sēž krēslā, ko nes četri eņģeļi, un tie novieto krēslu pie sudraba galda, uz kura tagad nolikts šķēps… Un redzu divas meitenes, kas nes paplāti, uz kuras ir nocirsta, asinīs mirkstoša cilvēka galva. Un vēl bīskapu, kas veic sakramentu virs šķēpa, un viņš paceļ dievmaizīti, un dievmaizītē parādās bērna attēls! Un šis šķēps ir brīnumains priekšmets, tā ir varas zīme, jo tā ir spēka zīme!

Nē, no šķēpa rit asinis, bet lāses krīt kausā, lai apstiprinātu brīnumu, par kuru es jau ieminējos, teica Borons. Tas ir tik vienkārši… Un viņš sāka smaidīt.

Liksimies mierā, teica Bodolīno. Liksim mierā to Gradālu un iesim tālāk.

Mani draugi, tad teica Solomons, vienaldzīgā balsī, kā jau jūds, kuru šāda svētā relikvija diez ko nevar iespaidot, man šķiet pārsteidzīgi likt, lai Priesteris tūlīt pasniedz tik vērtīgu dāvanu. Turklāt tie, kuri vēstuli lasīs, varētu pieprasīt, lai Frīdrihs šo brīnumu parāda. Mēs nevaram atmest iespēju, ka nostāsti, kurus ir dzirdējuši Kiots un Borons, jau ir zināmi daudzās zemēs, un tātad pietiktu ar netiešu mājienu tie, kas gribēs saprast, sapratīs. Nerakstiet "Gradāls", nerakstiet "kauss", lietojiet kādu nenoteiktāku vārdu. Tora nekad nerunā par visaugstākajām lietām burtiski, bet pauž tās ar apslēptām nozīmēm, kas ticīgam lasītājam jāuzmin pamazām, apjaušot to, kam pēc Visaugstākā ir lai Svētais vienmēr svētīts gribas jātiek atklātam laiku beigās.

Bodolīno ierosināja: Nu tad teiksim, ka viņš Frīdriham sūta lādi, šķirstu, kārbu, teiksim accipe istam veram arcam, pieņem šo patieso šķirstu…

Nav slikti, teica Rabi Solomons. Tas reizē atklāj un aizklāj. Un paver ceļu neskaitāmiem skaidrojumiem.

Viņi rakstīja tālāk.

Ja Tu vēlēsies ierasties mūsu valdījumos, mēs Tev izrādīsim dižāko un godājamāko mūsu galmā un Tu varēsi baudīt no mūsu bagātībām. Un ar bagātībām, kuru mums ir pārpārēm, Tu tiksi apveltīts, ja vēlēsies atgriezties savā impērijā. Paturi prātā nāvi, Dieva tiesu, elli un paradīzi, un Tu nekad negrēkosi.

Pēc šī ieteikuma Priesteris ņēmās aprakstīt savu varenību.

Nekādas pazemības! ieteica Abduls. Priesteris ir tik varens, ka drīkst atļauties būt augstprātīgs.

Kā gan citādi! Bodolīno nešaubījās ne mirkli un diktēja. Šis dominus dominantium, valdnieks pār valdītājiem, varenībā pārspēja visus pasaules ķēniņus, un viņa bagātības bija neizmērojamas, septiņdesmit divi ķēniņi viņam maksāja meslus, un septiņdesmit divi novadi viņam pakļāvās, kaut arī ne visi no tiem bija kristīgas zemes, un, rau, viņi iepriecināja Rabi Solomonu, viņam par patikšanu nometinādami Priestera valstībā arī izkliedētās Israēla ciltis. Priestera vara sniedzās pār visām trijām Indijām, viņa pārvaldītās zemes pletās līdz vistālākajiem tuksnešiem, līdz pat Bābeles tornim. Katru mēnesi Priesteri pie galda apkalpoja septiņi ķēniņi, sešdesmit divi hercogi un trīssimt sešdesmit pieci grāfi, un katru dienu kopā ar viņu pie galda sēdās divpadsmit arhibīskapi, desmit bīskapi, svētā Toma patriarhs, Samarkandas metropolīts un Sūsas protohierejs.

Vai nav par daudz? iejautājās Solomons.

Nē, nē, atteica Dzejnieks, jāpanāk, lai pāvests un Bizantijas basilejs aizrijas ar žulti. Un vēl piebilsti, ka Priesteris ir devis zvērestu apmeklēt Svēto Kapu un ierasties tur ar lielu karaspēku, lai satriektu Kristus ienaidniekus. Tas vajadzīgs, lai apstiprinātu to, ko rakstīja Otons, un lai aizbāztu muti pāvestam, ja viņš gadījumā mēģinātu iebilst, ka Priesterim neizdevās šķērsot Gangu. Jānis to mēģinās vēlreiz, un tāpēc būtu vērts doties viņu meklēt un noslēgt ar viņu savienību.

Tagad palīdziet man izdomāt, kādi radījumi dzīvo viņa zemē, teica Bodolīno. Tur jābūt ziloņiem, dromedāriem, kamieļiem, hipopotamiem, panterām, onagrām, baltajiem un sarkanajiem lauvām, mēmām cikādēm, grifiem, tīģeriem, lamijām, hiēnām, visiem tiem radījumiem, kurus pie mums nekad neredz un kuru ādas tik augstu vērtē tie, kas tur dodas medībās. Un vēl tur dzīvo cilvēki, kādus pie mums neviens nav redzējis, bet par kuriem stāstīts grāmatās par lietu dabu un Visumu…

Kentauri, ragainie cilvēki, fauni, satīri, pigmeji, sumpurņi, četrdesmit olektis gari milži, vienači, ieteica Kiots.

Labi, tas der, raksti, Abdul, raksti, mudināja Bodolīno.

Un pārējais jau bija viegli vajadzēja tikai atcerēties un pierakstīt to, kas bija domāts un runāts iepriekšējo gadu laikā, pievienojot šādus tādus izpušķojumus. Priestera valstībā piens un medus tecēja teju vai katrā otrajā strautā un Rabi Solomons jūsmoja, manīdams atbalsis no Otrās Mozus grāmatas, Trešās Mozus grāmatas un Piektās Mozus grāmatas, un šai zemē nebija ne čūsku, ne skorpionu, un tur plūda Īdonas upe, kura iztek taisni no Paradīzes Dārza, un šajā upē mutuļoja… Smiltis un akmeņi, ierosināja Kiots. Nē, iebilda Rabi Solomons, tāda ir Sambationas upe. Un vai tad Sambationu mēs tur neliksim? Jā, bet vēlāk. Īdona iztek no Paradīzes Dārza, un tātad tās straumi veido… Smaragdi, topāzi, karbunkuli, safīri, hrizolīti, oniksi, berili, ametisti, teica Kiots, kurš kompānijai bija pievienojies pavisam nesen un tāpēc nesaprata, kāpēc viņa draugus no šiem vārdiem pārņem nelabums (ja jūs man iedosiet vēl vienu topāzu, es to norīšu un izdirsīšu laukā pa logu, kliedza Bodolīno), viņi savu pētījumu laikā bija apceļojuši tik daudzas svētlaimīgo salas un paradīzes, ka vairs nespēja paciest dārgakmeņus.

Nu tad Abduls, ņemot vērā to, ka valstība atrodas austrumos, ierosināja minēt dažādas retas garšvielas un pats par vislabākajām atzina melnos piparus. Par melnajiem pipariem Borons zināja stāstīt, ka tie aug čūsku apsēstos kokos un, kad pipari ir nogatavojušies, tie aizdedzina koku un čūskas aizbēg un nolien savās alās, tad kokiem var tuvoties, tos nopurināt, nokratīt no zariņiem piparus un vārīt tos noslēpumainā veidā, kas nevienam nav atklājams.

Vai tagad varam likt tur arī Sambationu? jautāja Solomons. Labi, liekam, atteica Dzejnieks, tā būs skaidrs, ka desmit izkliedētās ciltis dzīvo otrpus upei, mēs pat varētu tās visas citu pēc citas uzskaitīt, Frīdrihs varēs atrast arī šīs izkliedētās ciltis, un tas būs vēl viens ieguvums, kas vairos viņa godu. Abduls piebilda, ka Sambationa ir vajadzīga kā nepārvarams šķērslis, kas nomāc gribu un uzjunda iekāri jeb ilgas. Kāds ierosināja piesaukt arī pazemes strautu, kurā plūst dārgi akmeņi, un Bodolīno teica, lai jau Abduls pieraksta arī to, bet klusītēm, jo viņš baidoties dzirdēt pieminam vēl kaut vienu topāzu. Savukārt, atceroties Plīnija un Isidora rakstīto, tika nolemts, ka Jāņa zemē jāievieš arī salamandras četrkājainas čūskas, kas dzīvo tikai uguns liesmās.

Ja vien tā ir patiesība, mēs to droši varam rakstīt klāt, teica Bodolīno, galvenais ir nestāstīt nekādas pasakas.

Vēl vēstulē visai uzstājīgi bija apcerēti tikumi, kas valda tais novados, kur ikvienu svētceļnieku uzņem kristīgā mīlestībā, kur nav atrodams neviens nabags, kur nav zagļu, laupītāju, skopuļu un lišķu. Tūliņ pēc tam Priesteris apgalvoja, ka, viņaprāt, pasaulē nav neviena cita monarha, kurš būtu tikpat bagāts un kuram būtu tikpat daudz pavalstnieku. Par apstiprinājumu šīm bagātībām, kuras, starp citu, Sarandibā bija redzējis Sindbads, vēstulē tika iekļauta arī lieliskā aina, kurā Priesteris aprakstīja, kā viņš dodas karā pret saviem ienaidniekiem, viņam pa priekšu katrs savos ratos tiek vesti trīspadsmit dārgakmeņiem rotāti krusti, un katriem ratiem seko desmit tūkstoši bruņinieku un simt tūkstoši kājnieku. Savukārt, kad Priesteris jāšus zirgā kaut kur dodas miera laikā, viņam pa priekšu tiek nests koka krusts kā atgādinājums par Kunga ciešanām un zelta trauks, kas pildīts ar zemi, lai atgādinātu sev un citiem, ka no pīšļiem mēs esam cēlušies un par pīšļiem vērtīsimies. Bet, lai neviens neaizmirstu, ka tas, kurš te jāj, tomēr ir ķēniņu ķēniņš, lūk, tiek nests arī sudraba trauks, kas pildīts ar zeltu. Ja tu tai traukā saliksi arī topāzus, es sašķaidīšu pret tavu galvu šo kausu, brīdināja Bodolīno. Un Abduls, vismaz šoreiz, nepieminēja nevienu pašu topāzu.

Pieraksti vēlreiz, ka tur nav lišķu un ka tur neviens nespēj melot un, ja kāds tomēr melo, tad mirst tai pašā brīdī vai, pareizāk, citiem viņš ir kā miris, jo viņu padzen no sabiedrības un neviens par viņu vairs neliekas ne zinis.

Bet es jau rakstīju, ka tur nav netikumu un ka tur nav zagļu…

Tas nekas, atkārto, uzstāj, Priestera Jāņa valstībai ir jābūt vietai, kur kristieši spēj ievērot dievišķos baušļus, kurpretī pāvestam nav izdevies panākt, lai tos ievēro viņa bērni, pat vēl ļaunāk, jo arī pats pāvests melo un melo vairāk par citiem. Turklāt, uzsverot, ka tur neviens nemelo, būs skaidrs, ka viss, ko Jānis raksta, ir tīra patiesība.

Tā nu Jānis rakstīja tālāk un stāstīja, ka ik gadus ar lielu karaspēku dodas apmeklēt pravieša Daniēla kapu tuksnesīgajā Babilonijā, ka viņa zemē tiek zvejotas zivis, no kuru asinīm iegūst purpuru, un ka viņš valda arī pār amazonēm un braminiem. To, ka būtu derīgi pieminēt braminus, nosprieda Borons, jo braminus bija redzējis Aleksandrs Lielais, kad bija sasniedzis vistālākos no tālākajiem Austrumiem. Un tātad braminu pieminēšana apliecināja, ka Priestera valstībā ir iekļauta arī Aleksandra impērijas daļa.

Tad atlika vien aprakstīt Jāņa pili un tās maģisko spoguli, un par to iepriekšējos vakaros visu jau bija pateicis Dzejnieks. Vienīgi šoreiz viņš to atgādināja Abdulam, klusītēm čukstēdams pie auss, lai Bodolīno nedzirdētu atkal runājam par topāziem un beriliem, taču bija pilnīgi skaidrs, ka šajā gadījumā bez dārgiem akmeņiem neiztikt.

Esmu pārliecināts, ka tie, kas šo vēstuli lasīs, jautās, kāpēc gan tik varens valdnieks liek sevi saukt vienkārši par priesteri, teica Solomons.

Pareizi, un ar to mēs varētu vēstuli nobeigt, teica Bodolīno. Raksti, Abdul…

Kāpēc gan, ak, mīļais Frīdrih, mūsu augstība neatļaujas sev cienījamāku titulu par Presbyter vārdu? tas ir jautājums, kas dara godu Tavai gudrībai. Protams, mūsu galmā ir ministeriāļi, kas apveltīti ar daudz cienīgākiem pienākumiem un tituliem, jo īpaši tie, kuri veido baznīcas hierarhiju… Mūsu mantzinis ir ķēniņš un primāts, mūsu vīnakausa pildītājs ir ķēniņš un arhibīskaps, bīskaps un ķēniņš ir mūsu padomnieks, ķēniņš un arhimandrīts ir mūsu senešals, un mūsu pavāru virszinis ir ķēniņš un abats. Tāpēc mūsu augstība, nevarot paciest, ka mūs varētu saukt tais pašos vārdos vai apveltīt ar tiem pašiem tituliem, kuru netrūkst mūsu galmā, savas pazemības dēļ ir noteikusi, ka mūs jāsauc mazāk svarīgā un zemākas kārtas vārdā. Pagaidām Tev pietiek zināt, ka mums pakļautās zemes plešas uz vienu pusi četru mēnešu gājuma attālumā, bet nevienam nav zināms, cik tālu tās aizstiepjas otrā pusē. Ja Tu spētu saskaitīt zvaigznes debesīs un smilšu graudiņus jūrā, tad Tu varētu izmērīt arī mūsu īpašumus un mūsu varu.

Tuvojās rītausma, kad mūsu draugi pabeidza vēstuli. Tie, kuri bija ieņēmuši medu, aizvien vēl bija smaidīga izbrīna varā, tie, kuri bija dzēruši tikai vīnu, bija noreibuši, un Dzejnieks, kurš vēlreiz bija iebaudījis gan vienu, gan otru, ar pūlēm turējās kājās. Viņi dziedādami gāja pa šaurajām ieliņām un laukumiem, godbijīgi pieskardamies pergamentam, nu jau paši ticēdami, ka tas tikko saņemts no Priestera Jāņa valstības.

Vai tu vēstuli tūdaļ nosūtīji Rainaldam? jautāja Nikēta.

Nē. Kad Dzejnieks aizbrauca, mēs daudzus mēnešus to vēl un vēlreiz pārlasījām un uzlabojām, nokasījām tekstu un rakstījām atkal. Ik pa laikam kāds no mums ieteica jaunus, sīkus papildinājumus.

Bet, kā es saprotu, Rainalds taču gaidīja šo vēstuli…

Redzi, pa šo laiku Frīdrihs bija atbrīvojis Rainaldu no impērijas kanclera pienākumiem un uzticējis tos Kristiānam fon Buham. Protams, Rainalds, būdams Ķelnes arhibīskaps, bija arī Itālijas arhikanclers un joprojām ļoti ietekmīgs, katrā ziņā tieši viņš sarīkoja Kārļa Lielā kanonizēšanu, tomēr kanclera maiņa vismaz manā skatījumā nozīmēja to, ka Frīdrihs bija nospriedis, ka Rainalds pārlieku uzstājīgi uzspiež savu viedokli. Tātad kā gan mēs varējām atdot imperatoram vēstuli, kuru sarakstīt patiesībā bija pieprasījis Rainalds? Aizmirsu tev pateikt, ka tai pašā gadā, kad tika kanonizēts Kārlis Lielais, Beatrisei piedzima otrs dēls, un imperatoram netrūka citu rūpju, arī tāpēc kā vēstīja mani sasniegušās ziņas -, ka viņa pirmdzimtais nemitīgi slimoja. Tā gluži nemanot aizritēja vairāk nekā gads.

Vai Rainalds nelikās par vēstuli ne zinis?

Sākumā viņu nodarbināja citi jautājumi. Un tad viņš nomira. Kamēr Frīdrihs bija Romā, lai padzītu Aleksandru III un nosēdinātu svētajā krēslā savu antipāvestu, izcēlās mēris, un mēris pļauj gan bagātos, gan nabagos. Nomira arī Rainalds. Mani tas satrieca, kaut arī nekad nebiju viņu īsti mīlējis. Viņš bija augstprātīgs un ļaunatminīgs, tomēr drosmīgs vīrs un līdz mūža galam bija cīnījies sava kunga labā. Miers viņa dvēselei. Bet vai tagad, kad Rainalds bija miris, vēstulei vairs bija kāda jēga? Viņš vienīgais bija pietiekami viltīgs, lai prastu gūt labumu, panākot, ka vēstule sasniedz visas kristīgās pasaules valdnieku kancelejas.

Bodolīno brīdi klusēja un tad piebilda: Un vēl jau bija notikumi ar manu pilsētu.

Kādu pilsētu? Vai tad tu nepiedzimi purvājos?

Taisnība, es laikam stāstu pārāk strauji. Mums vēl jāuzceļ pilsēta.

Beidzot tu man stāstīsi par pilsētu, kas netiek nopostīta!

Jā, teica Bodolīno, tā bija pirmā un vienīgā reize manā mūžā, kad es redzēju pilsētu dzimstam, nevis mirstam.

13  Bodolīno redz dzimstam jaunu pilsētu

Bodolīno bija nodzīvojis Parīzē jau desmit gadus, viņš bija izlasījis visu, ko vien varēja izlasīt, no kādas bizantiešu prostitūtas bija iemācījies grieķu valodu, bija sarakstījis mīlestības vēstules un dzejoļus, kas vēlāk tiks piedēvēti citiem, būtībā bija radījis karaļvalsti, kuru neviens nepazina labāk par viņu un viņa draugiem, taču viņš nebija pabeidzis studijas. Bodolīno, paturēdams prātā to, ka viņš taču ir dzimis starp govju ganiem, mierināja sevi ar domu, ka varen labi ir jau tas, ka viņš vispār ir studējis Parīzē, bet tad atcerējās, ka visbiežāk studēt dodas tieši tādi tukšinieki kā viņš, nevis bagātu kungu dēli, kuriem jāmācās cīnīties, nevis lasīt un rakstīt… Vienvārdsakot, viņš nejutās pilnībā apmierināts.

Reiz Bodolīno aptvēra, ka viņam šais dienās mēnesi šurpu vai turpu aprit divdesmit seši gadi, un, tā kā viņš bija devies prom no mājām trīspadsmit gadu vecumā, tad bija pagājuši tieši trīspadsmit gadi, kopš viņš nebija redzējis dzimto pusi. Viņu pārņēma izjūtas, ko mēs sauktu par nostalģiju pēc mājām, bet viņš tās tā nesauca, jo nekad agrāk neko tādu nebija izjutis un nezināja, kas viņu sagrābis savā varā. Tāpēc viņš nosprieda, ka ilgojas atkal satikt savu audžutēvu, un nolēma doties pie viņa uz Bāzeli, kur Frīdrihs bija apstājies, kārtējo reizi atgriezdamies no Itālijas.

Bodolīno nebija redzējis Frīdrihu, kopš bija piedzimis viņa vecākais dēls. Kamēr Bodolīno rakstīja un pārrakstīja Priestera vēstuli, imperators bija paveicis dažādus darbus, kā bulta šaudīdamies no ziemeļiem uz dienvidiem un atpakaļ, gulēdams un ieturēdams maltītes zirga mugurā tāpat kā viņa barbariskie senči, un viņa impēriskā pils bija vieta, kur viņš tobrīd bija apstājies savā ceļā. Šajos gados imperators vēl divreiz bija atgriezies Itālijā. Otrajā reizē, jau atpakaļceļā, viņš bija piedzīvojis uzbrukumu Sūzā, kur bija sadumpojušies pilsētnieki, imperators bija spiests bēgt slepus, pārģērbies svešās drānās, bet Beatrisi pilsētnieki bija saņēmuši gūstā. Sūzieši gan imperatori atbrīvoja, nenodarījuši viņai nekā ļauna, taču šie notikumi bija kaitējuši imperatora godam, un viņš draudēja Sūzai atriebties. Un, arī atgriezies Alpu ziemeļpusē, Frīdrihs nevarēja atpūsties, jo te viņam vajadzēja vest pie prāta un rāmas saprašanās vācu firstus.

Kad Bodolīno beidzot sastapa imperatoru, tas bija gluži drūms no vaiga. Bodolīno saprata, ka Frīdrihu arvien vairāk satrauc vecākā dēla, kurš arī bija nokristīts par Frīdrihu, veselība, un raizes viņam darīja arī stāvoklis Lombardijā.

Labi, lai būtu, viņš atzina, un to es saku tikai tev: patiešām mani podesti un mani legāti, mani nodokļu piedzinēji un mani prokurori pieprasīja ne tikai to, kas man pienācās, bet septiņas reizes vairāk; katru gadu viņi lika maksāt trīs solīdus vecajā naudā par katru pavardu un divdesmit četrus senos denārus par katrām dzirnavām kuģojamu upju krastos, no zvejniekiem viņi ņēma trešo daļu loma un tiem, kas nomira bez tiešajiem mantiniekiem, atsavināja īpašumus. Man būtu vajadzējis uzklausīt mani sasniegušās sūdzības, to jau es zinu, bet mani nodarbināja citas domas… Un tagad šķiet, ka lombardieši jau pirms vairākiem mēnešiem ir apvienojušies līgā, antiimperiālā līgā, vai tu spēj to saprast? Un vai zini, kāds bija viņu pirmais lēmums? No jauna uzcelt Milānas nocietinājumu mūrus!

To, ka Itālijas pilsētas ir dumpīgas un neuzticamas, vēl varētu pieciest, bet līgas izveidošana jau bija centieni radīt jaunu res publica. Dabiski, ka nevarēja pat pieļaut domu, ka šāda savienība varētu pastāvēt ilgāku laiku, ņemot vērā to, cik ļoti katra Itālijas pilsēta ienīda pārējās, un tomēr šī līga cirta robus impērijas godam.

Kas tad bija iesaistījies šajā līgā? Klīda runas, ka netālu no Milānas kādā abatijā esot sapulcējušies pārstāvji no Kremonas, Mantovas, Bergāmo, varbūt arī no Pjačencas un Parmas, bet tas nebija droši zināms. Bet tas vēl nebija viss: runāja arī, ka savienībai pievienojušās Venēcija, Verona, Paduja, Vičenca, Trevīzo, Ferrāra un Boloņa. Boloņa, vai tu to spēj aptvert?! klaigāja Frīdrihs, staigādams šurpu turpu pa istabu. Tu taču atceries, vai ne? Pateicoties man, turienes nolādētie skolotāji pēc sirds patikas var slaukt naudu no saviem nolāpītajiem studentiem, un viņiem nav jāatskaitās ne man, ne pāvestam, bet tagad viņi noslēdz savienību ar to savienību?! Vai gan iespējama vēl lielāka nekaunība? Trūkst vienīgi Pāvijas!

Vai Lodi, piebilda Bodolīno, piešļākdams eļļu ugunī.

Lodi?! Lodi?! kliedza Sarkanbārdis, piesarcis arī no vaiga, un izskatījās, ka viņu tūlīt ķers trieka. Ja varu ticēt ziņām, ko esmu saņēmis, tad šķiet, ka Lodi jau ir piedalījusies viņu tikšanās reizēs! Liedams asinis no savām dzīslām, es viņus aizsargāju, šos stulbeņus! Ja nebūtu manis, milānieši pāris reizes gadā viņus noslaucītu no zemes virsas, bet tagad, redz, viņi brāļojas paši ar saviem bendēm un slēdz sazvērestības pret savu labdari!

Bet, mans tēvs, jautāja Bodolīno, ko gan nozīmē visi šie "šķiet" un "it kā"? Vai tad tev vairs nepienāk drošas ziņas?

Vai jūs, kas studējat Parīzē, esat zaudējuši nojēgu par to, kā viss notiek šajā pasaulē? Ja pastāv kāda līga, tad pastāv arī slepenība, un, ja slepenās vienošanās tiek slēptas, tad tie, kuri agrāk bija tavā pusē un ir tevi nodevuši, stāsta tev tieši pretējo, nevis to, ko viņi tur dienvidos patiešām dara. Un tā beigu beigās imperators izrādās pēdējais, kurš uzzina, kas īsti notiek, tāpat kā gadās ar precētiem vīriem, kam ir neuzticīga sieva, tas zināms jau visiem kaimiņiem, vienīgi pats piekrāptais neko nenojauš!

Viņš patiesi nevarēja izvēlēties sliktāku salīdzinājumu, jo tieši tai brīdī ienāca Beatrise, kura bija uzzinājusi par mīļā Bodolīno ierašanos. Bodolīno, neskatīdamies viņai sejā, nometās ceļos, lai noskūpstītu viņas roku. Beatrise kādu brīdi vilcinājās. Varbūt viņai šķita, ka, neizrādot sirsnību un mīļumu, viņa nodos savu apmulsumu; tāpēc viņa mātišķi nolaida otru roku Bodolīno uz galvas un nedaudz pabužināja viņa cirtas aizmirsdama, ka sieviete, kurai jau ir mazliet pāri trīsdesmit, vairs nevar tā izturēties pret pieaugušu vīrieti, kurš ir tikai nedaudz jaunāks par viņu pašu. Frīdriham šāda rīcība šķita gluži dabiska: tēvs viņš, māte viņa, kaut arī abi tikai audžuvecāki. Nelāgi jutās vienīgi Bodolīno. Šis divkāršais pieskāriens, viņas tuvums un viņas tērpa smarža, ko varēja sajust, it kā tā būtu viņas miesas smarža, un vēl viņas balss par laimi, nometies uz ceļiem, Bodolīno nevarēja ieskatīties viņai acīs, jo tad viņš būtu nobālējis un kritis zemē bez samaņas, tas viss pildīja Bodolīno sirdi ar neizturamu svētlaimi, bet to bojāja apziņa, ka pat ar šo vienkāršo cieņas apliecinājumu viņš atkal nodod savu tēvu.

Viņš nebūtu zinājis, kā atvadīties, ja imperators nebūtu viņu lūdzis sniegt kādu pakalpojumu vai devis kādu pavēli kas gan bija viens un tas pats. Gribēdams skaidrāk izprast notikumus Itālijā un neuzticēdamies nedz oficiālajiem ziņnešiem, nedz vienkāršiem ziņu pienesējiem, imperators bija nolēmis sūtīt uz dienvidiem nedaudzus uzticamus vīrus, kuri labi pazītu šo zemi un kuros nemaz tik viegli nevarētu saskatīt impērijas dienestniekus, tā viņi varētu izošņāt Itālijas gaisu un savākt liecības, ko nebūtu sagrozījusi nodevība.

Bodolīno iepriecināja doma, ka viņš varēs paglābties no mulsuma, kas viņu nomāca galmā, bet tūlīt viņu pārņēma citas jūtas: pārsteidzoši aizkustināja apjauta, ka drīz viņš atkal redzēs savu dzimto pusi, un beidzot viņš saprata, ka tikai tāpēc bija devies prom no Parīzes.

Pa ceļam iegriezdamies dažās pilsētās, Bodolīno jāja un jāja, auļot auļoja vai, taisnību sakot, klidzināt klidzināja, jo viņš pārvietojās, sēdēdams mūļa mugurā, uzdodamies par miermīlīgu ceļojošu tirgoni, kurš klīst no miesta uz miestu, līdz kādu dienu sasniedza pakalnus, aiz kuriem, pievārējis vēl krietnu gabalu pāri līdzenumam, viņš beidzot varēs skatīt Tanaro upi un tad, šķērsojis akmeņu klajumus un purvus, sasniegs dzimto Frasketu.

Kaut arī tais laikos, ja cilvēks devās prom no mājām, tad devās prom, nedomādams, ka vēl kādreiz tur atgriezīsies, tomēr Bodolīno šai mirklī sajuta dzīslās dīvainu tirpoņu, jo piepeši neizturami gribēja drīzāk uzzināt, vai vēl atradīs savus vecākus dzīvajos.

Un tas nebija viss negaidīti viņam atmiņā atausa citu apkaimes puiku sejas: Masulu dei Panica, ar kuru kopā viņi izlika slazdus savvaļas trušiem, Porčelli, saukts Gino (vai varbūt otrādi: Gino, saukts Porčelli?), ar kuru viņi mūždien apmētāja viens otru ar akmeņiem, Alerāmo Skakabaroci, saukts Knauķis, un Kutika no Kvarnjento, ar kuriem kopā viņš zvejoja Bormīdā. Kungs, Bodolīno klusībā teica, vai tiešām es tagad miršu, jo šķiet, ka tikai nāves stundā cilvēks tik labi atceras savu bērnību…

Bija Ziemassvētku vakars, bet Bodolīno to nezināja, jo ceļojuma laikā bija nozaudējis dienu skaitu. Viņš aukstumā drebinājās, sēdēdams mugurā mūlim, kas tāpat saldams trīcēja, bet debesis rieta gaismā bija dzidras, tīras kā brīžos, kad gaisā jau manāma sniega smarža. Viņš pazina šīs vietas, tās bija palikušas atmiņā, it kā viņš te būtu gājis iepriekšējā dienā, viņš atcerējās, ka bija kāpis šajos pakalnos kopā ar savu tēvu, kad viņi devās pārdot trīs mūļus, viņi bija rāpušies stāvajās nogāzēs, kur zēnam jau tāpat ātri vien pagurtu kājas, kur nu vēl ja augšup jāstumj ietiepīgi lopiņi. Taču viņi bija izbaudījuši vieglo mājupceļu, no pakalna gala vērodami līdzenumu un brīvi laizdamies lejā pa nogāzēm. Bodolīno atcerējās, ka netālu no upes straumes līdzenums uzmet nelielu kupri un no šī paugura virsotnes viņš toreiz bija redzējis, kā no pienainās miglas segas iznirst dažu ciemu zvanu torņi, tur upes malā bija Bergoljo un Roborēto un nedaudz tālāk Gamondio, Marengo un Paleja nostūris, kur mijās staignāji, akmeņaini lauki un krūmāji, kuru malā varbūt joprojām slējās krietnā Galjaudo mājiņa.

Bet, nonācis paugura galā, viņš ieraudzīja citādu ainavu izskatījās, ka visapkārt pakalnos un citās ielejās gaiss ir dzidrs un vienīgi līdzenumu, kas pletās viņa acu priekšā, pilda miglas garaiņi, pelēcīgi vāli, kādi reizēm gadās ceļā, tie atveļas, ietīsta tevi tā, ka tu neredzi nenieka pat sprīža attālumā, un paslīd garām, mierīgi aizveldamies tālāk, tāpat kā atvēlušies, un Bodolīno pie sevis pat noteica: paskat tik, visapkārt gaiss var būt dzidrs kā augustā, bet Frasketā valda mūžīgā migla, tikpat mūžīga kā sniegi Alpu virsotnēs, taču migla viņu neapbēdināja, jo tie, kas miglā dzimuši, baltajā blīvā vienmēr jūtas kā savās mājās. Taču, palēnām laizdamies lejā uz upes pusi, viņš manīja, ka šie baltie mākuļi ir nevis migla, bet dūmi, kam cauri drīz varēja saskatīt arī ugunskurus, no kuriem tie cēlās. Tagad, vērodams dūmus un ugunis, Bodolīno saprata, ka līdzenums viņpus upei ir pārvērties un tas, kas reiz bija Roborēto ciems, ir pārplūdinājis apkārtējos laukus, it visur kā sēnes bija sadīgušas jaunas mājas, dažas celtas no akmeņiem, citas no koka, bet daudzas vēl tikai pusuzbūvētas, un rietumu pusē varēja saskatīt arī aizsargmūra aizmetņus, kādi agrāk šajā novadā nebija redzēti. Un virs ugunskuriem burbuļoja lieli grāpji ar ūdeni, varbūt to sildīja, lai tas tūdaļ nesasaltu, un tur tālāk vīri ūdeni gāza bedrēs, kas bija piepildītas ar kaļķiem vai javu, vai nu kas tur būtu. Bodolīno bija redzējis, kā Parīzē uz salas upes vidū sāk būvēt jauno katedrāli, un viņam nebija svešas visas šīs ierīces un sastatnes, ko izmanto mūrniekmeistari, un, spriežot pēc tā, cik nu viņš saprata no pilsētām, tur ielejā ļaudis pašlaik tieši nopūlējās tukšā vietā radīt jaunu pilsētu, un tas nu bija tāds skats, kādu labākajā gadījumā var laimēties redzēt reizi mūžā.

Kaut kas traks! Bodolīno pie sevis noteica. Tu tik uz brīdi pagriez galvu uz otru pusi, un pa to laiku šie jau sastrādā brīnumu lietas. Un viņš iecirta piešus mūlim sānos, lai ātrāk nokļūtu ielejā. Šķērsojis upi ar plostu, kas cēla uz pretējo krastu visdažādākā lieluma un formas akmeņus, viņš apstājās tieši tur, kur daži strādnieki, uz grīļīgām sastatnēm sastājušies, audzēja augstumā mūra sienu, kamēr citi no lejas ar vinču cēla augšup līdz pat mūrniekiem grozus ar akmens šķembām. Lai gan viņu izmantoto ierīci nosaukt par vinču bija visai grūti, jo rupjāk darinātu par šo nemaz nevarēja iedomāties, tās kājas bija sanaglotas no tieviem mietiem, nevis no kārtīgiem baļķiem, un izskatījās, ka vīri, kuri grieza trīša ratu, vairāk ir nodarbināti nevis ar to, kā likt slīdēt auklai, bet ar pūliņiem noturēt stāvus šos ļodzīgos mastus. Bodolīno pie sevis tūdaļ nosprieda: Te nu var redzēt, ka šīs puses ļaudis, ja vispār ko dara, tad dara to slikti vai vēl sliktāk. Vai tad tā var strādāt? Ja es šiem būtu par saimnieku, tad jau sen būtu sagrābis viņus aiz bikšu stakles un iemetis Tanaro ūdeņos.

Bet nedaudz tālāk viņš redzēja citu bariņu vīru, kas bija iedomājušies būvēt segtu galeriju no pavirši skaldītiem akmens bluķiem, rupji tēstiem baļķiem un kapiteļiem, kas izskatījās tā, it kā tos būtu izcirtis kāds meža zvērs. Lai celtu augšup būvmateriālus, arī šie bija izveidojuši tādu kā trīsi, un Bodolīno saprata, ka salīdzinājumā ar šiem mūra akmeņu licēji ir īsti Komo būvmeistari. Taču viņš meta visus salīdzinājumus pie malas, kad, pagājis nedaudz tālāk, ieraudzīja citus, kas nodevās būvdarbiem tā kā bērni, kas ņemas ar slapju smilšu pikām, un šie patlaban piebeidza savu darbu, ja to tā var nosaukt, pie ēkas, kas līdzīgi trijām citām turpat blakus bija sakleķēta no dubļiem un bezveidīgiem akmeņiem un apjumta ar slikti noslogotiem salmiem: tādējādi te veidojās kas līdzīgs ieliņai ar pavirši uzslietām mājelēm, it kā strādnieki, neliekoties ne zinis par sava amata likumiem, sacenstos, kurš savu darāmo pabeigs pirmais, lai varētu ļauties līksmībām.

Taču, dodamies tālāk pa šī neizprotamā būvlaukuma nepabeigtajiem labirintiem, viņš palaikam atklāja arī taisni un gludi mūrētas sienas, drošu roku veidotas fasādes, bastionus, kas, lai arī vēl līdz galam neuzcelti, izskatījās nesagraujami stingri un aizsargājoši. Viss te redzamais Bodolīno ļāva noprast, ka šo pilsētu celt sapulcējušies visdažādākās izcelsmes un ar dažādu māku apveltīti cilvēki; un, kaut arī daži no būvētājiem pilnīgi noteikti bija iesācēji šai amatā, zemnieki, kas tagad cēla mājas tā, kā visu mūžu bija slējuši nojumes saviem lopiem, toties citi acīmredzot bija pieredzējuši savas mākslas meistari.

Vērodams šo amata prasmes daudzveidību, Bodolīno atklāja, ka tikpat daudzveidīgas ir te skanošās izloksnes, un tā viņš saprata, ka vīri, kas ņemas ap kleķa būdām, ir zemnieki no Solēro, ka greizais tornis ir monferrātiešu darbs un tālāk javu jauc pāvijieši, bet tur dēļus zāģē puiši, kuri vēl nesen gāzuši kokus Palejas mežos. Taču, dzirdēdams kādu dodam pavēles vai redzēdams kādu strādnieku pulku, kas darbojās ar pienācīgo meistarību, Bodolīno saklausīja dženoviešu izrunu.

Vai tiešām esmu nonācis vietā, kur grasās uzsliet Bābeles torni, prātoja Bodolīno, vai arī Abdula Hibernijā, kur tie septiņdesmit divi gudrie vīri atjaunoja Ādama valodu, sajaukdami kopā visas valodas tieši tāpat, kā sajauc mālus un ūdeni, piķi un bitumus? Taču šie Ādama valodā vēl nerunā, un, par spīti tam, ka viņi visi kopā maļ septiņdesmit divas valodas un ir nākuši no tik atšķirīgiem novadiem, ka parasti villotos uz nebēdu, te viņi jauc savus mālus mierā un saskaņā!

Bodolīno pagājās tuvāk kādam bariņam, kas meistarīgi pārjuma ar koka sijām kādu būvi, kura it labi varētu būt abatijas baznīca, un šie vīri izmantoja varenu apmēru tītuvi, ko grieza uz riņķi nevis ar roku spēku, bet gan liekot pie darba zirgu, kurš turklāt nebija iejūgts kakla siksnās, kādas dažviet joprojām lieto laukos un kas lopiņam aizžņaudz rīkli, te zirgs atspēries vilka ar lielu spēku, aizjūgts ērtās, ap krūtīm apņemtās sedulksiksnās. Strādnieki noteikti sarunājās dženoviešu mēlē, un Bodolīno tūlīt viņus uzbildināja to izloksnē, kaut arī viņa izruna nebija tik laba, lai noslēptu, ka viņš nav viens no viņējiem.

Ko labu jūs te būvējat? Bodolīno iejautājās, lai uzsāktu sarunu. Un viens no dženoviešiem, uzmetis viņam greizu skatienu, atcirta, ka viņi, redz, taisot mašīnu, ar ko šis varēšot pakasīt savu mazo draudziņu. Tā kā visi pārējie sāka smieties un bija pilnīgi skaidrs, ka tie smejas par viņu, Bodolīno (kuru jau tāpat kremta dusmas, ka viņam jātēlo neapbruņots tirgonis mūļa mugurā, lai gan viņa saiņos, rūpīgi ievīstīts auduma baķī, bija paglabāts galminieka zobens), lieki nedomādams, tiem atcirta Frasketas izloksnē, kas pēc tik ilga laika pati negaidīti kāpa viņam pār lūpām, un paskaidroja, ka tādas machinae viņam gan neesot vajadzīgas, jo viņam mazo draudziņu, ko kārtīgi cilvēki parasti sauc par daiktu, mēdzot pakasīt tās vazaņķes viņu mātes. Dženovieši īsti nesaprata viņa teikto, tomēr pietiekami labi apjauta šo vārdu nolūku. Viņi meta darbu pie malas un puslokā sapulcējās ap Bodolīno, cits paķēris rokā kādu akmeni, cits lauzni. Par laimi, šai brīdī piesteidzās citi vīri, no kuriem viens izskatījās kā bruņinieks un jauktā valodā, kurā bija dzirdami gan latīņu, gan provansiešu, gan vēl nezin kādu valodu vārdi, teica dženoviešiem, ka šis ceļinieks runā kā cilvēks, kas dzimis šajā novadā, un tāpēc lai tie neizturas pret viņu tā, it kā viņam nebūtu tiesību te jāt garām. Dženovieši taisnojās, sacīdami, ka svešinieks esot visus izjautājis kā spiegs, bet bruņinieks atteica: lai taču imperators sūtot savus spiegus, jo labāk, viņam laiks uzzināt, ka šeit viņam par spīti un dusmām ir dzimusi pilsēta. Un tad viņš pievērsās Bodolīno: Es tevi nekad agrāk neesmu redzējis, bet tu izskaties kā tāds, kas atgriežas dzimtajā pusē. Vai tu ieradies, lai pievienotos mums?

Kungs, pieklājīgi atbildēja Bodolīno, esmu dzimis Frasketā, bet devos prom no šejienes pirms daudziem gadiem, un man nebija zināms nekas par visu, kas šeit tagad notiek. Mani sauc Bodolīno, esmu Galjaudo Aulāri dēls…

Viņš vēl nebija pabeidzis savu sakāmo, kad jaunpienācēju bariņā kāds vecs vīrs ar sirmu bārdu un tikpat sirmiem matiem paslēja gaisā savu bozi un sāka klaigāt: Ak, tu nelietīgais meli un bezsirdi, kaut bulta tevi ķertu pašā pieres vidū, kā gan tev pietiek bezkaunības lietot mana nabaga dēla Bodolīno vārdu mana dēla, jo es pats esmu tas Galjaudo un piedevām vēl Aulāri, un mans dēls devās prom no mājām kopā ar kādu alemāņu kungu, kas izskatījās kā tīrais ērms un varbūt patiešām bija viens no tiem, kas gadatirgū dancina mērkaķus, jo no sava nabaga zēna es vairs neesmu saņēmis nekādas ziņas, un pagājis tik ilgs laiks, ka viņš droši vien jau ir miris, un mēs ar manu krietno sieviņu apraudam viņu jau trīsdesmit gadus, un tās ir vislielākās ciešanas mūsu dzīvē, kas jau tāpat nav viegla, bet zaudēt dēlu ir tik sāpīgi, ka tie, kas paši tādas bēdas nav pieredzējuši, to nevar saprast!

Un tad Bodolīno iesaucās: Mans tēvs, tas patiešām esi tu! un viņam pat aizlūza balss un acīs sariesās asaras, bet tās bija asaras, kas pauda lielu prieku. Un tad viņš piebilda: Turklāt tie nemaz nebija trīsdesmit ciešanu gadi, jo es devos prom no mājām tikai pirms trīspadsmit gadiem, un tev vajadzētu priecāties, jo es šos gadus esmu pavadījis prātīgi un šo to savā dzīvē esmu sasniedzis. Vecais pienāca tuvāk, vērīgi ieskatījās Bodolīno sejā un teica: Arī tu patiešām esi tu! Pat ja būtu pagājuši visi trīsdesmit gadi, savu blēdīgo skatienu tu neesi zaudējis. Un vai zini, ko es tev teikšu? Var jau būt, ka tu šo to esi sasniedzis, taču tu nedrīksti neko pārmest savam tēvam ja es teicu, ka tie bijuši trīsdesmit gadi, tad tāpēc, ka man tie likās gari kā visi trīsdesmit, un šo trīsdesmit gadu laikā tu gan būtu varējis atsūtīt kādu ziņu, tu, sasodītais puika, tu esi mūsu ģimenes posts, nāc šurp, rāpies lejā no tā lopa, kuru tu droši vien esi kādam nozadzis, un es salauzīšu šo nūju pret tavu galvu! Un viņš sagrāba Bodolīno aiz kājas, mēģinādams novilkt viņu zemē no mūļa, līdz beidzot tas, kurš te izskatījās pēc galvenā, iejaucās. Liecies mierā, Galjaudo! Tu pēc trīsdesmit gadiem atgūsti savu dēlu…

Trīspadsmit, iestarpināja Bodolīno.

Tu labāk paklusē, tagad sarunājamies mēs divi… tu viņu atgūsti pēc trīsdesmit gadiem, un šādos gadījumos cilvēki parasti apskaujas un pateicas Dievam, nu Dieva dēļ! Bodolīno tostarp jau bija nokāpis no mūļa un grasījās apkampt Galjaudo, kurš bija sācis raudāt, bet kungs, kurš te izskatījās pēc galvenā, atkal iejaucās un sagrāba Bodolīno aiz apkakles: Taču te ir viens cits, kam ar tevi ir nokārtojami veci rēķini, un tas esmu es.

Un kas tad tu tāds būtu? jautāja Bodolīno.

Esmu Oberto del Foro, bet tu jau to nezini, varbūt tu neko neatceries. Man tolaik droši vien bija kādi desmit gadi, un mans tēvs pagodināja tavu tēvu, ierazdamies pie viņa, lai apskatītu teļus, ko gribēja pirkt. Es biju ģērbies tā, kā pieklājas izskatīties bruņinieka dēlam, un mans tēvs negribēja, lai es kopā ar viņu eju kūtī, viņš baiļojās, ka es varētu notraipīt drēbes. Es gribēju apmest līkumu ap māju, bet aiz mājas biji tu atbaidošs un netīrs, kā tikko izkāpis no mēslu čupas. Tu pienāci man klāt, nopētīji un prasīji, vai es gribot iemācīties vienu spēlīti, un es, muļķis, atbildēju, ka gribu gan, un tad tu mani pagrūdi un es ielidoju cūku silē. Tēvs, ieraudzījis mani tādā skatā, notēsa man ādu, jo es biju sagandējis jaunās drēbes.

Droši vien tā būs noticis, teica Bodolīno, bet tas taču bija pirms trīsdesmit gadiem…

Patiesībā gan tikai pirms trīspadsmit, un kopš tā laika es par to domāju katru dienu, jo nekad mūžā mani neviens nav tā pazemojis, un es uzaugu, sev teikdams: ja kādu dienu sastapšu tā Galjaudo dēlu, es viņu nogalināšu.

Un vai tagad tu gribi mani nogalināt?

Nē, tagad es to negribu, vairs negribu, jo mēs visi esam te sanākuši un gandrīz esam pabeiguši celt pilsētu, lai varētu cīnīties ar imperatoru, kad viņš iedomāsies atkal spert savu kāju šaipusē, un es taču tagad nevaru tērēt laiku, galēdams tevi. Šos trīsdesmit gadus…

Trīspadsmit.

Trīspadsmit gadus man sirdi nemitīgi grauza dusmas, un tieši šai brīdī, paskat tik, tās ir pārgājušas.

Stāsta, ka reizēm…

Tagad nemēģini te izlocīties. Ej un apskauj savu tēvu. Un pēc tam, ja tu man atvainosies par to dienu, tad iesim tepat blakus pie draugiem, kur mēs apsvētām kādu tikko uzceltu ēku, šādās reizēs tiek tukšota laba vīna mučele, un, kā teica mūsu vecie, priekā, un lai tā būda rūc…

Bodolīno nonāca plašā pagrabā. Pilsēta vēl nebija uzcelta, bet pirmais krogs jau bija atvērts ar jauku nojumi pagalmā, bet šajās aukstajās dienās tīkamāk bija sēdēt iekšā, lielajā pagrabā, kur rindojās mucas un bija salikti gari koka galdi, nokrauti ar prāviem kausiem un ēzeļa gaļas desiņām, kas (kā Bodolīno paskaidroja, redzēdams Nikētu riebumā noskurināmies) sākumā izskatās pēc uzpūstiem pūšļiem, bet vajag tās sadurstīt ar naža smaili, mest uz pannas un apcepināt ar eļļu un ķiplokiem, un tad tās ir īsts gardums. Tāpēc visi te sanākušie bija līksmi, apreibuši un smakoja pēc vīna un ķiplokiem. Oberto del Foro paziņoja, ka atgriezies Galjaudo Aulāri dēls, un tūdaļ daži piesteidzās un priecīgi dunkāja Bodolīno, kurš sākumā pārsteigts iepleta acis, bet tad atbildēja ar tikpat draudzīgām dunkām, citu pēc cita atpazīdams vecos biedrus, un šķita, ka šai dunkāšanai nebūs gala. Ak Kungs, tu taču esi Skakabaroci, bet tu esi Kutika no Kvarnjento, un tu, kas tu tāds esi? Paga, nesaki neko, es pats gribu uzminēt, tu taču esi Skvarčafiki! Un tu esi Gini vai Porčelli?

Nē, Porčelli ir viņš, ar viņu jūs mūždien apmētājāties ar akmeņiem! Es biju Gino Gini un, taisnību sakot, esmu tas pats arī tagad. Mēs abi ziemā gājām slidināties pa ledu.

Kungs Jēzu, tiešām, tu esi Gini. Bet vai tu nebiji tas, kurš prata pārdot jebko, pat savu kazu spiras kā toreiz, kad tu tās iesmērēji tam piligrimam kā Svētā Bodolīno pelnus?

Kā nu ne! Un tagad es esmu tirgotājs, tak jau laikam tāds liktenis. Un kas ir šis, pamēģini nu uzminēt…

Bet tas taču ir Merlo! Merlo, ko es tev vienmēr teicu?

Tu man teici: ak, tu laimīgais, tu esi muļķis un tāpēc neko neņem ļaunā… Bet redzi, šo gan es ņēmu ļaunā, un viņš parādīja savu labo roku, kam trūka plaukstas. Milānas aplenkums, tas, pirms desmit gadiem.

Jā, jā, taisni par to es gribēju jautāt. Cik man zināms, visi no Gamondio, Bergoljo un Marengo vienmēr ir bijuši imperatora pusē. Kā gan tā: agrāk jūs bijāt kopā ar viņu, bet tagad ceļat pilsētu, lai viņam ieriebtu?

Visi ņēmās skaidrot, un vienīgais, ko Bodolīno izdevās skaidri saprast, bija tas, ka ap Roborēto veco pili un Svētās Marijas baznīcu bija izveidojusies pilsēta, ko uzcēluši ļaudis no tuvējiem ciemiem no Gamondio, Bergoljo un Marengo -, un viņiem veseliem pulkiem pievienojušies arī vīri no tālākas apkaimes no Rivaltas Bormidas, no Basinjānas un, piemēram, no Pjoveras viņi pārcēlušies šurp kopā ar visām ģimenēm, lai uzceltu mājas, kur paši turpmāk dzīvos. Un jau maijā trīs no viņiem Rodolfo Nebia, Alerāmo no Marengo un Oberto del Foro ieradās Lodi, kur bija sapulcējušies visu līgas komūnu pārstāvji, un paziņoja, ka līgai pievienojas jauna pilsēta, kaut arī tobrīd tā drīzāk pastāvēja iecerēs, nevis Tanaro krastos. Taču viņi strādāja kā zvēri visu vasaru un visu rudeni, un tagad pilsēta bija gandrīz gatava gatava aizšķērsot ceļu imperatoram, kad tas, kā jau nelietīgi paradis, atkal ieradīsies Itālijā.

Bet kā tad jūs viņam to ceļu aizšķērsosiet, nedaudz neticīgi jautāja Bodolīno, viņš taču vienkārši var apiet pilsētai apkārt… Nu, nē, viņam atbildēja, tu jau nepazīsti imperatoru (kā tad!), pilsēta, kas dibināta bez viņa piekrišanas, ir apkaunojums, kas nomazgājams ar asinīm, viņš būs spiests pilsētu aplenkt (un te nu viņiem bija taisnība, viņi pietiekami labi pazina Frīdriha raksturu), un, rau, tāpēc te nepieciešami biezi mūri un ielas, kas īpaši izplānotas karošanai, un tāpēc mums ir vajadzīgi dženovieši, kuri gan ir jūrnieki, taču brauc celt jaunas pilsētas pat uz tālām zemēm, viņiem labi zināms, kā tas darāms.

Bet dženovieši taču ir ļaudis, kas neko nedara par pliku velti, teica Bodolīno. Kurš tad viņiem samaksāja? Samaksāja viņi paši, viņi mums jau aizdeva tūkstoti Dženovas solīdu un otru tūkstoti apsolīja iedot nākamgad. Bet ko nozīmē tas, ka jūs veidojat īpaši karošanai izplānotas ielas? To lai tev izskaidro Emanuēle Troti, tieši viņam radās tāda doma, jā, runā tu, Troti, tu jau esi mūsu poleorkēts!

Poleor-kas?

Esi nu rāms, Boidi, un ļauj runāt Troti!

Un Troti (kurš, tāpat kā Oberto, izskatījās kā miles, proti, kā bruņinieks, pietiekami cienījams valvasalis) teica: Pilsētai ir jāpretojas ienaidniekiem tā, lai tie netiktu pāri mūriem, bet, ja nu nelaimīgā kārtā tie tomēr mūrus pārvar, tad pilsētai tik un tā vēl jābūt spējīgai turēties iebrucējiem pretī un aplauzt viņiem ragus. Ja ienaidnieki, nokļuvuši šaipus mūriem, tūdaļ atrod šauru ieliņu labirintu, kur var ātri paslēpties, tad tu viņus vairs nenoķersi viens metas uz vienu pusi, otrs uz otru, un drīz visi pilsētnieki tiek apkauti kā žurkas. Tāpēc ienaidniekiem mūru pakājē ir jānonāk klajā laukumā, kur tie būs spiesti palikt bez aizsega tik ilgu laika sprīdi, lai no māju stūriem un logiem viņus pagūtu apšaudīt ar bultām un akmeņiem, un tā, iekams viņi būs šķērsojuši šo laukumu, viņu skaits būs samazinājies par pusi.

(Lūk, klausoties šo stāstu, skumji ierunājās Nikēta, lūk, kā būtu vajadzējis rīkoties Konstantinopolē, bet nekā viņi pieļāva, ka tieši mūru pakājē izveidojas šauru ieliņu mudžeklis… Jā, viņam būtu gribējis atbildēt Bodolīno, bet tad jau te bija vajadzīgi arī vīri, kam pauti ir savā vietā, kā maniem novadniekiem, un nevis šie biksēsstūmēji, jūsu imperiālās gvardes stulbeņi, taču viņš šīs domas paturēja pie sevis, lai neaizvainotu savu sarunbiedru, un teica vienīgi: Klusē, nepārtrauc Troti un ļauj man stāstīt!)

Troti: Ja pēc tam ienaidnieks šķērso atklāto laukumu un iesprūk ielās, tad šīs ielas nedrīkst būt taisnas, kā novilktas ar svērteni, šai ziņā nekādi nevar iedvesmoties no senajiem romiešiem, kas katru pilsētu veidoja kā restes. Jo, skriedams pa taisnu ielu, ienaidnieks vienmēr zina, kas viņu sagaida priekšā, tāpēc ielām jābūt līkumotām un ar negaidītiem stūriem vai pagriezieniem. Aizstāvji viņu sagaida aiz stūra gan pie zemes, gan uz māju jumtiem un vienmēr zina, ko ienaidnieks dara, jo uz blakus mājas jumta pirms ielas līkuma ir cits aizstāvis, kurš ienaidnieku laikus pamana un dod zīmi nākamajiem, kuri to vēl neredz. Turpretī ienaidnieks nekad nezina, kas viņu sagaida, un neziņa palēnina viņa skrējienu. Tāpēc kārtīgā pilsētā jābūt arī slikti celtām mājām, greizām kā vecenes zobi, mājām, kas izskatās neglīti, bet tieši tur slēpjas to labums. Un visbeidzot vajadzīga arī viltus pazemes eja!

To tu mums vēl nebiji teicis, atkal ierunājās Boidi.

Kā gan citādi, jo to man tikko pastāstīja kāds dženovietis, kuram to esot stāstījis kāds grieķis, bet vispār tā esot bijusi imperatora Justiniāna ģenerāļa Belisārija doma. Kādi parasti ir aplencēju nodomi? Izrakt pazemes ejas, kas viņus aizvestu līdz pašam pilsētas vidum. Un par ko aplencēji sapņo? Atrast kādu jau gatavu pazemes eju, kas turklāt nebūtu zināma pašiem aplenktajiem. Tad nu mēs viņiem laikus sagatavosim eju, kuras gals būs ārpus mūriem, un tās ieeju apslēpsim ar krūmiem un akmens bluķiem, taču ne tik labi, lai ienaidnieki kādu dienu to nevarētu atrast. Otrs ejas gals iznāks virszemē pilsētā, un tam jābūt pavisam šauram, lai pa to ārā varētu izkļūt tikai pa vienam vai ne vairāk par diviem vīriem reizē. Un ejas galam priekšā būs dzelzs restes tā, lai pirmais, kas eju atklās, varētu teikt pārējiem, ka, nonākot pie restēm, ir redzams kāds laukums vai, es nezinu, piemēram, kādas baznīcas stūris, un viņiem būs skaidrs, ka šis tunelis patiešām ved uz pilsētu. Bet pie restēm vienmēr stāvēs sardze, un, redz, kad ieradīsies ienaidnieki, viņi būs spiesti nākt ārā pa vienam, un, kā viens iznāk, tā viņu nogulda gar zemi…

Jā, jā, un ienaidnieks ir tik stulbs, ka turpina nākt ārā pa vienam, nemaz nemanot, ka priekšējie krīt zemē kā pārgatavojušās vīģes, ķiķināja Boidi.

Un kurš tev teicis, ka ienaidnieks nav stulbs? Mierīgi. Varbūt šī lieta vēl labi jāapsver, bet pati doma nav zemē metama.

Bodolīno paveda malā Gini, kurš bija tirgonis, tātad saprātīgs cilvēks, kas nelidinās pa gaisiem kā tie bruņinieki, vasaļu vasaļi, kuriem galvenais ir izcīnīt karotāju slavu un kuri tāpēc ir gatavi mesties arī neveiksmei lemtos pasākumos. Paklau, Gini, ielej man vēl kādu lāsi vīna un saki man vienu. Es vēl saprotu to: ja šeit ir uzcelta pilsēta, tad Sarkanbārdis, lai nezaudētu godu, būs spiests to aplenkt un tādējādi viņš līgas vīriem dos iespēju uzbrukt viņam no aizmugures, kad aplenkums jau būs novājinājis viņa spēkus. Un tu gribi man iestāstīt, ka mūsu ļaudis pamet savas mājas, kur labi vai slikti, bet tomēr mierīgi varēja vilkt dzīvību, un pārceļas šurp, lai ļautu sevi apkaut par prieku pāvijiešiem? Un tu gribi man iestāstīt, ka dženovieši, kuri neizlaistu no rokām nevienu solīdu, lai izpirktu no saracēņu pirātiem paši savu māti, tagad dod jums naudu un vēl nopūlas celt pilsētu, kura labākajā gadījumā ir izdevīga Milānai?

Bodolīno, teica Gini, šie notikumi ir daudz sarežģītāki, nekā tu saki. Paskaties labi uzmanīgi, kur mēs atrodamies, un viņš iemērca pirkstu vīnā un sāka vilkt zīmes uz galda virsas. Te ir Dženova, labi? Un šeit ir Terdona, un te tālāk Pāvija, un te Milāna. Tās ir bagātas pilsētas, un Dženova ir osta. Tātad Dženovai nepieciešams brīvs ceļš, lai tā ērti varētu tirgoties ar Lombardijas pilsētām, vai skaidrs? Un ceļi iet pa Lemmes ieleju, pa Orbas ieleju, pa Bormldas ieleju un Skrīvijas ieleju. Mēs runājam par četrām upēm, vai ne? Un visi šie ceļi saiet kopā aptuveni šeit, Tanaro krastā. Ja tev ir tilts pār Tanaro, tad no šejienes tev tālāk paveras brīvs ceļš, lai varētu tirgoties ar Monferrātas marķīza zemēm un kas zina ar kādām vēl. Skaidrs? Tātad, kamēr Dženova un Pāvija sapratās, tām bija izdevīgi, ka šīs ielejas paliek bez saimnieka, vai arī tās palaikam noslēdza kādu savienību, piemēram, ar Gavi vai ar Marengo, un viss gāja gludi… Bet, kopš te uzradās imperators, Pāvija no vienas puses un Monferrāta no otras kļuva par imperatora sabiedrotajām un Dženova palika iesprostota gan no labajiem, gan no kreisajiem sāniem, bet savukārt, ja arī tā pati gribētu nostāties Frīdriha pusē, tad tai būtu jāatvadās no izdevīgajiem veikaliem ar Milānu. Tāpēc Dženovai vajadzēja noturēt savā pusē Terdonu un Novi, no kurām viena tai ļāva pārraudzīt Skrīvijas ieleju, otra Bormīdas ieleju. Bet tu jau zini, kas notika: imperators Terdonā neatstāja ne akmeni uz akmens, un terdoniešu novadu līdz pat Apenīniem savā varā sagrāba Pāvija, un arī mūsu ciemi nostājās impērijas pusē. Un, velns parāvis, vai tad mēs, tādi sīki, varējām lēkt acīs imperatoram? Ko dženoviešiem vajadzēja mums piedāvāt, lai pārliecinātu mūs nostāties pretējā pusē? Kaut ko tādu, kas mums nekad nebija rādījies pat sapņos, proti, pilsētu pilsētu ar konsuliem, kareivjiem un bīskapu, un aizsargmūriem, pilsētu, kas iekasē nodevas no cauri plūstošām precēm un cilvēkiem. Vai tu, Bodolīno, maz aptver, ka pietiek pārraudzīt tikai tiltu pār Tanaro, lai naudu varētu grābt liekšķerēm, sēdi tik mierīgs krastā un no viena piedzen kādu naudas gabalu, no otra divas vistas, no trešā veselu vērsi, un šie visi maksā ar'. Pilsēta ir īsta leiputrija, paskaties kaut vai, cik bagāti bija terdonieši salīdzinājumā ar mums no Palejas. Un šī pilsēta, kura ir izdevīga mums, izrādījās izdevīga arī pilsētu līgai un, kā jau tev teicu, izdevīga arī Dženovai, jo, lai arī tā būtu, cik vāja būdama, tā tomēr izjauc visu pārējo plānus un garantē, ka šim apvidum nevarēs uzkundzēties ne Pāvija, ne imperators, ne Monferrātas marķīzs.

Jā, jā, bet atnāks Sarkanbārdis un norīs jūs kā ogu vai nospiedīs kā tādu blakti.

Rāmāk. Kurš tad to ir teicis? Galvenais ir tas, ka tad, kad viņš ieradīsies, šeit jau būs pilsēta. Un vēlāk, tu jau zini, kā tas notiek, aplenkums prasa gan laiku, gan naudu, mēs Frīdriham skaisti pakļausimies, viņš būs gluži apmierināts (jo viņš ir no tiem, kuri savu godu tur pāri visam) un mierīgi dosies uz citurieni.

Bet ko tad teiks tie no līgas un dženovieši, viņi būs izšķieduši naudu, lai uzceltu pilsētu, un jūs viņus tā vienkārši pasūtīsiet ellē ratā?

-Viss atkarīgs no tā, kad ieradīsies Sarkanbārdis. Redzi, nepaiet ne trīs mēneši, un šīs pilsētas jau ir noslēgušas jaunu savienību, it kā iepriekšējās nemaz nebūtu bijis. Dzīvosim tik mierīgi nost un gaidīsim. Kazi, tai laikā līga būs nostājusies imperatora pusē. (Nikētas kungs, teica Bodolīno, lai man acis izveļas no pieres, bet pēc sešiem gadiem, kad pilsēta tika aplenkta, Frīdriha pusē es redzēju cīnāmies arī lingas šāvējus no Dženovas, saproti, tos pašus dženoviešus, kuri bija ieguldījuši naudu, lai šo pilsētu uzceltu!)

Un, ja ne, turpināja Gini, izturēsim aplenkumu, dritvaikociņ, šajā pasaulē par visu jāmaksā. Bet, pirms tu ko saki, nāc labāk paskaties…

Viņš saņēma Bodolīno aiz rokas un izveda ārā no kroga. Bija pienācis vakars un kļuvis vēl aukstāks. Viņi izgāja laukumiņā, no kura, kā varēja nojaust, drīz atzarosies vismaz trīs ielas, bet pagaidām bija uzcelti tikai divi stūri zemi divstāvu nami ar salmu jumtiem. Laukumā mirguļoja gaisma, kas plūda no dažu apkārtējo māju logiem un ogļutraukiem, kurus vēl dedzināja pēdējie aizkavējušies tirgoņi, kas skaļās balsīs klaigāja: sanāk, sievas, sanāk, tūlīt būs klāt svētā Ziemsvētku nakts, un jūs taču neliksiet savam vīram sēsties pie tukša galda. Tai vietā, kur drīzumā bija jāizveidojas trešajam ielu stūrim, bija iekārtojies nažu trinējs, kurš čirkstināja savus ģelžus, ar roku liedams ūdeni uz galodas. Tālāk bija nolikta lete, pie kuras kāda sieva pārdeva lēcu miltu plāceņus, kaltētas vīģes un ceratonijas augļus, bet kāds aitādās ģērbies gans stiepa ķerbeli, saukdams: ei, sievišķi, labu labais sieriņš! Brīvā placī starp divām mājām divi vīri kaulējās ap pārdodamu cūku. Bet nosāņus, pret kādas mājas durvīm laiski atbalstījušās, stāvēja divas meičas, aukstumā drebinādamās un klabinādamas zobus, viņas tīstījās lakatos, kas ļāva saskatīt dāsnus krūšu izgriezumus, un viena no viņām uzsauca Bodolīno: Ei, smukulīt, vai negribi nosvētīt Ziemsvētkus kopā ar mani? Es tev iemācīšu, kā divi tiek par vienu!

Viņi nogriezās ap stūri, un lūk vilnas kārsējs, kas skaļi aurēja, ka esot pēdējais brīdis iegādāties segas un gultas maisus, lai varētu gulēt siltumā un nevajadzētu salt kā Jēzus bērniņam, un turpat līdzās klaigalēja ūdens pārdevējs. Viņi gāja tālāk pa īsti neizveidotajām ielām un varēja ieskatīties pagalmos un namos: rau, tur ēveli vēl stumdīja kāds galdnieks, bet tur kalējs skandināja savu laktu, saceldams varenus dzirksteļu spietus, vēl tālāk maiznieks vilka klaipus ārā no krāsns mutes, kas zvēroja kā Elles rīkle; te bija arī tirgoņi, kas ieradušies no tālienes, lai kārtotu darījumus šai jaunajā pilsētā; un arī ļaudis, kas parasti mitinājās mežos, ogļdeģi, medus vācēji, trušādu pārdevēji, pelnu dedzinātāji, kas savu preci pārdeva tālāk ziepju vārītājiem, lūku plēsēji, kuru vākums bija noderīgs auklu pinējiem un ādu ģermāņiem; un vēl īsti karātavu putni, kas bija ieradušies šai jaunajā apmetnē, spriezdami, ka savs labums noteikti atlēks arī viņiem; un kur nu vēl aklie, kroplie un klibie, kuriem diedelēšana miestiņa ielās svētkos solīja daudz bagātāku guvumu nekā klejošana pa tukšajiem lauku ceļiem.

Sāka sijāties pirmās sniegpārslas, sniga aizvien stiprāk, drīz pirmoreiz balti iekrāsojās nesen klātie namu jumti, un neviens vēl nezināja, vai tie spēs izturēt šādu smagumu. Un piepeši Bodolīno, kuram atmiņā labi bija saglabājušies paša radītie izdomājumi iekarotajā Milānā, apstulba: trīs tirgoņi, kas, sēdēdami mugurā trim ēzelīšiem, šobrīd iejāja pilsētā pa kādu eju jaunajos mūros, viņam šķita esam trīs Austrumu Gudrie, kam seko viņu kalpi, nesdami traukus un dārgu audumu baķus. Un aiz tiem, Tanaro otrā krastā, šķiet, bija samanāmi aitu ganāmpulki, kas laidās lejā pa sudrabainas sniega segas klātajām pakalnu nogāzēm, un kopā ar ganāmpulkiem nāca to gani, kas spēlēja stabules un dūdas, un nāca kamieļu karavānas un austrumu mori ar augstiem, daudzkrāsainiem turbāniem galvā. Paugura galā retās ugunis dzisa, aizvien biezākās sniega virpuļošanas aizsegtas, bet Bodolīno kāda no šīm ugunīm šķita liela asteszvaigzne, kas slīdēja pa debesīm uz jaundzimušās pilsētas pusi.

Vai redzi, kas ir pilsēta? viņam jautāja Gini. Tāda tā ir jau tagad, kad vēl nav uzcelta, un vari iztēloties, kas būs vēlāk: tā ir pavisam citāda dzīve. Katru dienu te uzrodas jauni cilvēki tirgoņi, kā tu saproti, te atrod īstu Debesu Jeruzalemi; un arī bruņiniekiem, kuriem imperators aizliedza pārdot zemi, lai nesašķeltu feodu, un kuri agrāk laukos vai mira no bezdarbības, pilsēta ir pa prātam, tagad viņi te komandē strēlnieku pulkus, jāj parādēs un dala pavēles pa labi un pa kreisi. Bet nekādi nevar teikt, ka pilsēta ir izdevīga tikai kungiem un tirgoņiem, tā ir īsta debesu dāvana arī tādiem cilvēkiem kā tavs tēvs, kuram nepieder neko daudz zemes, toties ir daži lopi, bet pilsētā netrūkst ļaužu, kas ir gatavi tos pirkt un maksāt par tiem skaidrā naudā. Te preces sāk pārdot par skanošu metālu un nevis iemaina pret citām mantām, es gan nezinu, vai tu maz saproti, ko tas nozīmē: ja tu par trim trušiem dabū divas vistas, tad agrāk vai vēlāk tev tās jāapēd, jo citādi gaļa samaitāsies, bet divus naudas gabalus tu vari paslēpt zem savas guļvietas tie būs labi arī pēc desmit gadiem un, ja tev paveiksies, paliks neskarti arī tad, kad tavā mājā iebruks ienaidnieki. Un vēl tā tas notika Milānā, tāpat Lodi vai Pāvijā, un tā būs arī pie mums: te vīriem no Gini vai Aulāri ģimenes nav jāstāv klusu un jāļauj, lai izrīko tikai tādi kā Gvasko vai Troti, te lēmumus kopīgi pieņemam mēs visi. Šeit tev ir iespēja kļūt ievērojamam arī tad, ja neesi dižciltīgs, un tas jau ir tas labākais pilsētā, sevišķi tiem, kuri nav dižciltīgi, bet ir gatavi ziedot savu dzīvību, ja tas vajadzīgs (bet, protams, labāk, ja bez tā var iztikt), un viņu dēli varēs droši teikt: mani sauc Gini, un, kaut arī tevi sauc par Troti, tu vienalga esi maitasgabals.

Skaidrs, ka Nikēta beidzot jautāja Bodolīno, kā tad sauca šo laimīgo pilsētu. Un atklājās (Bodolīno no tiesas bija labs stāstnieks, jo līdz pat šim brīdim bija pratis to noklusēt), ka pilsētu pagaidām nesauca nekā, to vienīgi vispārīgi dēvēja par Civitas Nova, tas ir, par jauno pilsētu, bet tas jau irgenus, nevis individuum vārds. Pilsētas vārda izvēle bija atkarīga no kādas citas, vēl svarīgākas problēmas, proti, no pilsētas leģitimizācijas. Kā lai jauna pilsēta, kurai nav nedz vēstures, nedz dižciltīgas izcelsmes, iegūst tiesības pastāvēt? Šādas tiesības labākajā gadījumā varētu piešķirt imperators, tāpat kā viņš kādu var iecelt bruņinieka vai barona kārtā, bet šoreiz runa bija par pilsētu, kas dzimusi pret imperatora gribu. Un tātad? Bodolīno un Gini atgriezās krogā brīdī, kad visi apsprieda tieši šos sarežģījumus.

Ja pilsēta ir radusies ārpus imperatora likumiem, tad tā savas likumīgās tiesības var iegūt tikai saskaņā ar kādiem citiem likumiem, kas būtu tikpat seni un spēcīgi.

Kur tad mēs tādus atradīsim?

Tas varētu būt Constitutum Constantini, dāvinājuma akts, ar kuru imperators Konstantīns baznīcai piešķīra tiesības pārvaldīt noteiktas teritorijas. Mēs uzdāvināsim pilsētu pāvestam un, tā kā patlaban pāvesti ir veseli divi, izvēlēsimies to, kurš ir nostājies līgas pusē, tātad uzdāvināsim pilsētu Aleksandram III. Kā jau mēs pirms vairākiem mēnešiem teicām Lodi, pilsētu nosauksim par Aleksandriju, pareizāk, par Alesandriju, un tā būs pāvesta feods.

Patiesībā tev Lodi vajadzēja stāvēt klusu, jo mēs vēl neko nebijām izlēmuši, teica Boidi, bet ne jau tas ir svarīgākais. Nosaukums nav slikts, katrā ziņā ne sliktāks par daudziem citiem. Es tikai nevaru sagremot ko citu: redz, mēs te raujamies melnās miesās, lai dabūtu gatavu šo pilsētu, un tad ņemsim un vienkārši uzdāvināsim to pāvestam, kuram pilsētu jau tāpat ir vairāk, nekā vajadzīgs. Un pēc tam mums vajadzēs maksāt viņam nodevas, un, grozi, kā gribi, tā atkal būs naudiņa, kas iztecēs no mūsu kabatas, tad jau tikpat labi nodevas var maksāt imperatoram.

Boidi, nesāc nu atkal, iebilda Kutika. Pirmkārt, imperators šo pilsētu negribētu, pat ja mēs viņam to dāvinātu, un, ja viņš būtu ar mieru to pieņemt, tad nemaz nebija vērts to celt. Otrkārt, nevar salīdzināt nodevu nemaksāšanu imperatoram un nodevu nemaksāšanu pāvestam, imperators ierodas pie saviem parādniekiem un ātri vien izrīkojas tāpat kā ar Milānu, bet es nedomāju vis, ka pāvests, kurš atrodas tūkstoš jūdžu attālumā un kuram naudas ir kā spaļu, sūtīs šurp karaspēku, lai piedzītu no mums nieka grašus.

Un, treškārt, ierunājās Bodolīno, ja jūs atļaujat ko bilst arī man, es esmu studējis Parīzē un man ir šāda tāda pieredze dažādu dokumentu un vēstuļu sacerēšanā, un es zinu, ka uzdāvināt var tā un citādi. Jūs sarakstāt dokumentu, kurā paziņojat, ka Alesandrija tiek dibināta par godu pāvestam Aleksandram un par tās aizgādni ir izraudzīts, piemēram, svētais Pēteris. Par pierādījumu uzceliet Svētā Pētera katedrāli uz zemes gabala, kas pieder visai pilsētas kopienai un ir brīvs no feodālajām saistībām. Un šo katedrāli uzceliet par naudu, ko saziedojuši visi pilsētas iedzīvotāji. Pēc tam uzdāviniet katedrāli pāvestam ar visiem nepieciešamajiem izteicieniem un formulām, ko jūsu notāri atzīs par vispiemērotākajiem un saistošākajiem. Un to visu dāsni apbārstiet ar solījumiem būt paklausīgiem dēliem, ar sirsnīgu jūtu apliecinājumiem un tamlīdzīgām būšanām, tad aizsūtiet pergamentu pāvestam un saņemiet viņa svētību. Katrs, kurš vēlāk mēģinās sīkāk izpētīt šo dokumentu, secinās, ka patiesībā jūs pāvestam esat uzdāvinājuši tikai katedrāli, nevis visu pārējo pilsētu, un es gribētu gan redzēt, kā pāvests ierodas savākt savu katedrāli un aizved to uz Romu.

Manuprāt, tas ir brīnišķīgi, teica Oberto, un visi piekrita. Darīsim tā, kā ieteica Bodolīno, kurš man šķiet ļoti apķērīgs, un es patiešām ceru, ka viņš paliks kopā ar mums un varēs dot vēl citus labus padomus, ņemot vērā to, ka viņš turklāt ir Parīzē skolojies doktors.

Un tagad Bodolīno bija jāatrisina šīs jaukās dienas vismulsinošākais uzdevums, proti, bija laiks atklāt (bet tā, lai neviens viņam nevarētu neko pārmest, jo galu galā šejienieši paši vēl nesen bija imperatora piekritēji), ka viņš ir Frīdriha ministeriālis un ka turklāt viņu pie imperatora saista dēla jūtas; un viņš ņēmās stāstīt, ko pieredzējis šais brīnumainajos trīspadsmit gados, un Galjaudo klausoties nemitīgi purpināja: Ja kāds man to būtu stāstījis, es tak nebūtu ticējis, un: Paskat tik, domāju, ka ļaunāks slaists un slīmests par šo nav redzēts, bet tagad, rādās, viņš patiešām kļuvis par svarīgu vīru!

Ne jau viss sliktais ir uz sliktu, visbeidzot teica Boidi.

Alesandrija vēl nav pabeigta, bet mums jau ir savs cilvēks imperatora galmā. Dārgais Bodolīno, tev nav jānodod imperators, kuru tu tik ļoti mīli un kurš mīl tevi. Paliec kopā ar viņu un nostājies mūsu pusē ik reizes, kad pēc tā būs vajadzība. Šī ir zeme, kur tu esi piedzimis, un neviens neuzdrīkstēsies tev neko pārmest, ja mēģināsi mūs aizstāvēt, protams, ciktāl to pieļauj uzticība imperatoram.

Tomēr būs labāk, ja šovakar tu dosies apciemot to krietno sievieti, savu māti, un pārnakšņosi Frasketā, iecietīgi teica Oberto.

Bet rīt dodies prom, nepaliec te un neskaties, kādos virzienos tiek izbūvētas ielas un cik biezi ir aizsargmūri. Mēs esam pārliecināti, ka, mīlēdams savu īsto tēvu, tu, kādu dienu uzzinājis, ka mums draud lielas briesmas, pacentīsies mūs brīdināt. Bet, ja tava sirds var tevi mudināt rīkoties mūsu labā, kas zina, vai tāpat tu kādu dienu nebrīdinātu savu audžutēvu par mūsu plāniem, kas varētu viņu pārlieku sāpināt. Un tāpēc, jo mazāk tu zini, jo labāk.

Jā, dēls, ierunājās Galjaudo, tu man esi sagādājis tik daudz raižu, tāpēc izdari man pa prātam vismaz šoreiz. Man jāpaliek šepat, jo, redzi, mēs apspriežam nopietnas lietas, bet nevajadzētu pamest tavu māti vienu pašu tieši šonakt. Ja viņa ieraudzīs tevi, tad no lieliem priekiem zaudēs sajēgu un nemaz nepamanīs, ka manis nav mājās. Ej nu! Un, klausies, pie reizes es tev došu arī savu svētību, jo ej nu sazini, kad mēs atkal tiksimies.

Labi, teica Bodolīno, vienas dienas laikā es iegūstu pilsētu un to zaudēju. Velns parāvis, vai jūs maz saprotat: ja es gribēšu atkal redzēt savu tēvu, man vajadzēs viņu aplenkt ar visu pilsētu?

Un, kā Bodolīno paskaidroja Nikētam, aptuveni tā arī vēlāk notika. Bet galu galā citādi rīkoties nemaz nebija iespējams, un tas vien liecina, ka tie bija sarežģīti laiki.

Un tālāk? jautāja Nikēta.

Es sāku meklēt savu vecāku mājas. Sniegs bija sasnidzis jau līdz puslielam, un gaisā bija sagriezies īsts putenis, raibs griezās gar acīm, un asās brāzmas šaustīja seju. Jaunās Pilsētas ugunis vairs nebija saredzamas, balts augšā, balts apakšā, un es vairs nesapratu, uz kuru pusi man jājams. Biju cerējis, ka atcerēšos vecās takas, bet trakajā sniegā par takām nemaz nebija ko domāt nevarēja pat izšķirt, kur cieta zeme, kur staignājs. Un skaidrs, ka, gādādami baļķus māju celšanai, viņi bija izcirtuši veselus mežus, es vairs nevarēju saskatīt koku aprises, kas man bija iespiedušās atmiņā. Es apmaldījos tāpat kā Frīdrihs tonakt, kad viņš mani satika, tikai šoreiz pie vainas bija sniegs, nevis migla, un varbūt miglā es ceļu būtu atradis. Vareni gan, Bodolīno, es sev teicu, tu apmaldies pats pie savām mājām, taisnība bija mammai, kad viņa teica, ka tie, kas māk lasīt un rakstīt, ir muļķāki par citiem. Un ko lai es tagad daru, vai man palikt tepat un apēst mūli, gan jau rīt no rīta kāds mani izraks no kupenas, grabošu kā trušādu, kas atstāta laukā nakts spelgoņā?

Bet, ja jau Bodolīno te sēdēja un to visu stāstīja, tas nozīmē, ka viņš tomēr bija izķepurojies no sniegiem, kaut arī teju vai brīnumaina notikuma dēļ. Bezmērķīgi klīzdams tālāk, viņš debesīs vēlreiz ieraudzīja zvaigzni, bālu, bālu, tomēr saskatāmu, un viņš tai sekoja, nemaz nemanīdams, ka pats iekūlies kādā ielejā un gaismiņa viņam rādās augstu pie debesīm tikai tāpēc, ka viņš pats ir lejā; bet, kad viņš bija uzrāpies augšā pa nogāzi, gaisma kļuva arvien lielāka, līdz viņš pamanīja, ka tā plūst no piejumes, kādās mēdz turēt lopus, ja mājā nepietiek vietas. Un tur bija govs un ēzelis, kas pārbijies bļāva, un sieviete, kas turēja rokas aitai starp kājām, un aita, kas tieši patlaban laida pasaulē jēriņu un blēja, cik vien spēka.

Bodolīno nostājās uz sliekšņa, lai pagaidītu, līdz jērs iznāk pavisam, tad ar kājas spērienu pagrūda malā ēzeli un steidzās noguldīt galvu sievietei klēpī, saukdams: Mana mīļā māte! un viņa pirmajā mirklī nekā nesaprata, pacēla viņa galvu un pagrieza to pret uguni, tad sāka raudāt un glāstīja viņam matus, caur elsām čukstēdama: Ak Kungs, ak Kungs, divi lopiņi vienā naktī viens piedzimst, un otrs atgriežas no paša velna mājām, tas jau ir tā, it kā reizē būtu pienākuši Ziemsvētki un Lieldienas; tas ir par daudz manai nabaga sirdij; turiet mani, es tūlīt ģībšu; bet tagad gan, Bodolīno, rimsties, jo es tikko katlā esmu uzsildījusi ūdeni, lai nomazgātu šo sīkaliņu, un vai tad tu neredzi, ka tu arī esi nosmērējies ar asinīm; bet kur gan tu ņēmi tik kundziskas drēbes, vai tik nebūsi tās nozadzis, ak tu sasodītais!

Un Bodolīno šķita, ka viņš dzird dziedam eņģeļus.

14 Bodolīno izglābj Alesandriju ar sava tēva govi

Un tā, lai satiktu savu tēvu, tev nācās viņu aplenkt, vakarpusē teica Nikēta, cienādams Bodolīno ar raudzētas mīklas cepumiem, kas bija izveidoti kā puķes, augi un dažādi priekšmeti.

Ne gluži, jo aplenkums notika tikai pēc sešiem gadiem. Pēc tam, kad biju skatījis pilsētas dzimšanu, es atgriezos pie Frīdriha un pastāstīju viņam, ko biju redzējis. Vēl nebiju beidzis savu sakāmo, kad viņš jau pārskaities rēca. Viņš auroja, ka pilsēta var dzimt tikai tad, ja tā labpaticies imperatoram, bet, ja tā dzimusi pretēji imperatora labajai gribai, tad tai jātiek nolīdzinātai līdz ar zemi, pirms vēl tā paguvusi izveidoties līdz galam; jo citādi jau katrs gribēs rīkoties pēc sava prāta, neņemot vērā to, ko vēlas imperators, un kas tad notiks ar nomen imperii, impērijas vārdu. Tad Frīdrihs nomierinājās, bet es viņu pazinu pietiekami labi un zināju, ka viņš pilsētai nepiedos. Par laimi, aptuveni sešus gadus viņš bija aizņemts ar citiem darbiem. Man viņš uzticēja dažādus uzdevumus, un starp tiem bija arī pienākums noskaidrot alesandriešu nodomus. Tā es divas reizes ierados Alesandrijā, lai redzētu, vai mani novadnieki ir gatavi piekāpties. Patiesībā viņi bija ar mieru piekāpties ļoti lielā mērā, bet nelaime tā, ka pats Frīdrihs gribēja tikai vienu: lai pilsēta pazūd tukšumā, no kura uzradusies. Vari iztēloties alesandriešu atbildes, es tev neuzdrošinos atkārtot to, ko viņi man teica, lai es viņu vārdus atstāstītu Frīdriham… Es pats labi apzinājos, ka šie ceļojumi ir tikai iegansts, lai es pēc iespējas mazāk varētu uzturēties galmā, jo nebeidzamas mocības man sagādāja tas, ka tur aizvien bija jāsatiek imperatore un jāsaglabā uzticība savam zvērestam…

Un tu to saglabāji? jautāja Nikēta, bet viņa jautājums izklausījās pēc apgalvojuma.

Un es to saglabāju, vienmēr. Nikētas kungs, lai arī varbūt esmu pergamentu viltotājs, tomēr es zinu, kas ir gods. Un viņa man palīdzēja. Kļuvusi par māti, viņa bija mainījusies. Vai vismaz centās to izrādīt, un man vairs neizdevās saprast, ko viņa jūt pret mani. Es mocījos un tomēr biju viņai pateicīgs par to, kā viņa man palīdzēja izturēties ar pienācīgo cieņu.

Bodolīno jau bija pāri trīsdesmit, un viņam gribējās uzskatīt Priestera Jāņa vēstuli par jaunības untumu, jauku vingrinājumu epistulārajā retorikā, par jocus vai ludibrium joku vai spēli. Taču viņš atkal satika Dzejnieku, kurš pēc Rainalda nāves bija palicis bez aizgādņa, un ir taču zināms, kas šādos gadījumos notiek galmā: tu vairs neesi nenieka vērts un drīz jau dažs ieminas, ka arī tavi dzejoļi nav nekas īpašs. Pazemojuma un aizvainojuma mocīts, Dzejnieks bija aizvadījis dažus vieglprātīgus gadus Pāvijā, nododamies divām vienīgajām nodarbēm, ko patiešām labi pieprata, proti, dzeršanai un Bodolīno dzejoļu skandēšanai (jo īpaši viņam patika atkārtot kādu pravietisku pantu, kurā bija teikts: quis Papie demorans castus habeatur kurš gan, dzīvojot Pāvijā, var būt šķīsts?). Bodolīno aizveda viņu sev līdzi uz galmu, un Bodolīno sabiedrībā Dzejnieku varēja uzskatīt par vienu no Frīdriha cilvēkiem. Tostarp nomira Dzejnieka tēvs un viņš saņēma prāvu mantojumu, un nu jau arī nelaiķa Rainalda ienaidnieki vairs neuzskatīja viņu par liekēdi, bet gan par miles, līdzīgu starp līdzīgajiem un nebūt ne lielāku žūpu par citiem.

Kopā viņi atcerējās laikus, kad bija tapusi vēstule, un uzteica viens otru par šo jauko sacerējumu. Atzīt, ka spēle ir tikai spēle, vēl nenozīmē atteikšanos to spēlēt. Bodolīno nebija zaudējis ilgas pēc tālās valstības, kuru nekad nebija redzējis, un reizēm viņš vienatnē skaļi lasīja sev priekšā vēstuli, turpinādams uzlabot tās stilu.

Par pierādījumu tam, ka es nekādi nespēju aizmirst vēstuli, der arī tas, ka man izdevās pierunāt Frīdrihu ļaut ierasties galmā visiem maniem Parīzes laiku draugiem, es viņam iestāstīju, ka būtu labi, ja imperatora kancelejā būtu cilvēki, kas labi pazīst citas zemes, to valodas un paražas. Patiesībā, ņemot vērā to, ka Frīdrihs mani arvien biežāk izmantoja kā īpaši uzticamu sūtni dažādās vajadzībās, es gribēju izveidot pats savu mazo galmu, un tajā ietilpa Dzejnieks, Abduls, Borons, Kiots un Rabi Solomons.

Tu taču negribēsi man teikt, ka imperators savā galmā pieņēma jūdu?

Kāpēc ne? Viņam jau nebija jārādās svinīgajās ceremonijās vai jāiet uz misi kopā ar Frīdrihu un viņa arhibīskapiem. Ja visas Eiropas valdnieku un pat paša pāvesta ārsti ir jūdi, tad kāpēc lai Frīdrihs nevarētu turēt pa rokai jūdu, kas labi pazīst Spānijas mauru dzīvi un daudz zina par citām Austrumu zemēm? Turklāt vācu valdnieki pret jūdiem vienmēr izturējušies ļoti iecietīgi un žēlsirdīgi, daudz labāk nekā citi kristiešu karaļi. Kā man stāstīja Otons, tolaik, kad Edesu atkaroja neticīgie un daudzi kristiešu valdnieki atkal tvēra krustu, lai sekotu Bernāra no Klervo sludināšanai (un tā bija tā reize, kad krustu rokās ņēma arī pats Frīdrihs), kāds mūks, vārdā Radolfo, bija musinājis piligrimus nogalināt visus jūdus pilsētās, kurām viņi devās cauri. Un tas patiešām bija slaktiņš. Bet tad daudzi jūdi lūdza aizstāvību imperatoram, un tas viņiem ļāva paglābties un apmesties uz dzīvi Nirnbergas pilsētā.

Īsāk sakot, Bodolīno sapulcināja ap sevi savus vecos biedrus. Nevarētu gan teikt, ka viņiem galmā būtu bijis daudz darba. Solomons katrā pilsētā, kurai Frīdrihs devās cauri, dibināja sakarus ar saviem ticības brāļiem, un tos viņš atrada it visur (Kā ļaunas nezāles, viņu ķircināja Dzejnieks), Abduls bija atklājis, ka viņa dziesmu provansiešu valodu Itālijā saprot labāk nekā Parīzē, Borons un Kiots vadīja laiku nebeidzamās dialektiskās kaujās Borons centās pārliecināt Kiotu, ka tukšuma nepastāvēšana ir būtiski svarīga, lai varētu noteikt, ka Gradāls ir tikai viens vienīgs, bet Kiots bija ieņēmis galvā, ka Gradāls ir akmens, kas nokritis no debesīm, lapis ex coelis, un tāpēc, viņaprāt, tas varēja būt nokritis arī no citām pasaulēm, šķērsodams vistukšākās telpas.

Lai nu būtu šīs katra vājības, bet visi kopā viņi bieži sprieda par Priestera vēstuli, un draugi nereti jautāja Bodolīno, kāpēc gan viņš nemudina Frīdrihu doties ceļojumā, kuru viņi taču tik aizrautīgi bija gatavojuši. Kādu dienu, kad Bodolīno mēģināja izskaidrot, ka pagaidām Frīdriham vēl ir pārāk daudz sarežģījumu, kas jāatrisina tepat Lombardijā un Vācijā, Dzejnieks ieminējās, ka varbūt būtu labāk, ja meklēt šo valstību dotos viņi paši, negaidot, līdz to darīt labpatiksies arī imperatoram: Turklāt imperators no šī pasākuma varētu gūt visai apšaubāmu labumu. Iedomājieties, ka viņš nonāk Jāņa zemē un nespēj ar šo monarhu vienoties. Viņš atgrieztos sakauts, un mēs viņam būtu nodarījuši tikai ļaunu. Bet, ja mēs turp dosimies vieni paši, tad, vienalga, kā iegrozītos notikumi, no tik bagātas un brīnumainas zemes mēs noteikti atgriezīsimies ar kaut ko pārsteidzošu.

Patiešām, piekrita Abduls, metīsim vilcināšanos pie malas, dosimies ceļā, tālu, tālu…

Nikētas kungs, es jutos ļoti nomākts, redzot, kā visus aizrāvis Dzejnieka priekšlikums, un es sapratu, kāpēc. Gan Borons, gan Kiots cerēja sasniegt Priestera zemi, lai iegūtu savā īpašumā Gradālu, kas viņiem piešķirtu nez kādu slavu un varenību ziemeļu zemēs, kur Gradālu visi joprojām meklēja. Rabi Solomons tur atrastu desmit izkliedētās ciltis un kļūtu par dižāko un godājamāko vīru ne tikai starp Spānijas rabīniem, bet arī starp visiem Israēla dēliem. Par Abdulu pat nebija daudz ko teikt: viņa prātā Jāņa valstība jau sen bija saplūdusi ar to, kurā mājoja viņa princese, vienīgi tagad, pieņemoties vecumā un gudrībā, viņu arvien mazāk apmierināja attāluma sniegtās baudas un savai princesei lai mīlētāju dievs viņam to piedod viņš būtu gribējis pieskarties. Bet, runājot par Dzejnieku, kas zina, ko viņš savā prātā bija perinājis, mitinoties Pāvijā. Tagad, kad viņam pašam piederēja neliels īpašums, izskatījās, ka Jāņa valstību viņš labprāt pievāktu sev, nevis atdotu imperatoram. Nu tu saproti, kāpēc es, vīlies, vairākus gadus neieminējos Frīdriham par Priestera valstību. Ja šī bija spēle, tad labāk likt Jāņa valstību mierā, pasargājot no tiem, kuri neprata novērtēt tās mistisko diženumu. Tādējādi vēstule kļuva par manu personīgo sapni, kurā es nevienu vairs negribēju ielaist. Tā man bija vajadzīga, lai es vieglāk spētu pārvarēt savas nelaimīgās mīlestības ciešanas. Kādu dienu, es sev teicu, es visu aizmirsīšu, jo došos uz Priestera Jāņa zemi… Bet atgriezīsimies pie notikumiem Lombardijā.

Tolaik, kad dzima Alesandrija, Frīdrihs bija izteicies, ka nu pietrūkst vienīgi tā, lai arī Pāvija nostātos viņa ienaidnieku pusē. Un pēc diviem gadiem Pāvija patiešām pievienojās pret imperatoru vērstajai līgai. Tas imperatoram bija smags trieciens. Tūlīt gan viņš neko nepasāka, bet dažu tuvāko gadu laikā stāvoklis Itālijā kļuva tik neciešams, ka Frīdrihs nolēma tur atgriezties, un visiem bija skaidrs, ka viņa karagājiena mērķis ir tieši Alesandrija.

Atvaino, ierunājās Nikēta, tātad viņš atgriezās Itālijā trešo reizi?

Nē, ceturto. Vai nē, pagaidi, ļauj man padomāt… Manuprāt, tā varēja būt jau piektā. Reizēm viņš Itālijā uzkavējās pat četrus gadus no vietas, kā toreiz pēc Kremas aplenkuma un pēc Milānas nopostīšanas. Varbūt pa šo laiku viņš bija tur atgriezies vēl kādu reizi? Nezinu, Itālijā viņš uzturējās vairāk nekā pats savās mājās, bet kur gan bija viņa mājas? Viņš bija paradis ceļot, un biju ievērojis, ka patiešām labi viņš jutās, tikai apmeties kādas upes tuvumā: viņš bija labs peldētājs, nebaidījās no aukstuma, no dziļuma vai atvariem. Viņš metās upē un peldēja, un šķita, ka ūdenī viņš jūtas kā savā elementā. Katrā ziņā tai reizē, par kuru es tagad stāstu, viņš devās uz dienvidiem varen noskaities un sagatavojies nopietnam karam. Kopā ar viņu bija Monferrātas marķīzs, Alba, Akvi, Pāvija un Komo…

Tu taču man tikko teici, ka Pāvija bija pārgājusi līgas pusē?

Tiešām? Ak, jā, sākumā, bet vēlāk tā atkal bija atgriezusies pie imperatora.

Ak Kungs, mūsu imperatori cits citam dur acis, bet, kamēr kāds vēl nav zaudējis redzi, mēs vismaz zinām, kura pusē nostāties…

Jums vienkārši trūkst iztēles. Tātad tā gada septembri Frīdrihs šķērsoja Mončenisio kalnu pāreju pie Sūzas. Viņš labi atcerējās uzbrukumu, ko bija tur pieredzējis pirms septiņiem gadiem, un nopostīja pilsētu ar uguni un zobenu. Asti viņam tūdaļ padevās un grieza brīvu ceļu, un tā, redz, viņš ierīkoja savu nometni Frasketā, Bormīdas krastā, bet savus cilvēkus izvietoja arī plašākā apkārtnē, arī pretējā Tanaro krastā. Bija pienācis laiks nokārtot rēķinus ar Alesandriju. Es saņēmu vēstules no Dzejnieka, kurš bija devies līdzi imperatoram šajā karagājienā, un šķiet, ka Frīdrihs spļāva dūmus un ugunis un jutās kā dievišķā taisnīguma iemiesojums.

Kāpēc tad tu nebiji kopā ar viņu?

Tāpēc, ka viņš patiešām bija labs. Viņš saprata, ka man varētu būt sāpīgi vērot bargo sodu, ko viņš grasījās vērst pret mana novada ļaudīm, un viņš sagādāja man ieganstu, lai es varētu turēties pa gabalu, līdz no Roborēto būs atlikusi vien saujiņa pelnu. Saproti, viņš to nesauca ne par Civitas Nova, ne par alesandriju, jo jauna pilsēta bez viņa atļaujas vienkārši nevarēja pastāvēt. Viņš joprojām runāja par kādreizējo Roborēto ciemu, it kā tas tikai nedaudz būtu paplašinājis savas robežas.

Tas notika novembra sākumā. Bet novembrī šo līdzenumu piemeklēja īsti plūdi. Lija un lija, un arī labības lauki pārvērtās par purvājiem. Monferrātas marķīzs bija apgalvojis Frīdriham, ka šī miesta aizsargmūri esot sakleķēti no māliem un aiz tiem slēpjoties bars salašņu, kas pietaisot bikses, tikko padzirdējuši imperatora vārdu, tomēr atklājās, ka šie salašņas ir labi aizstāvji, un arī aizsargmūri izrādījās tik stipri, ka imperatora armijas "kaķi" un "auni" aplauza pret tiem ragus. Zirgi un kareivji slīdēja dubļos, un aplenktajiem izdevās negaidīti pagriezt Bormīdas straumi tā, ka labākā daļa alemāņu kavalērijas kūlās pa ūdeni līdz pat kaklam.

Visbeidzot alesandrieši uzmeistaroja kara mašīnu, kādas jau bija redzētas Kremā: tās bija koka sastatnes, kas stingri turējās pie aizsargmūra augšējās malas, un no sastatnēm sāņus stiepās garas laipas, tāds kā tilts, kas ļāva turēties ienaidniekiem virs galvas arī ārpus mūriem. Un uz šīm laipām tika uzripinātas mucas, kas bija piepildītas ar sausu malku un piesūcinātas ar eļļu, taukiem un šķidru piķi, un tad pilsētnieki šīm mucām pielaida uguni. Mucas lidoja un trāpīja imperatora kara mašīnām vai arī krita zemē, kur ripoja kā ugunīgas lodes un arī šādi sasniedza kādu kara mašīnu un to aizdedzināja.

Tā nu tagad aplencēju galvenais darbs bija nest ūdens traukus, lai dzēstu ugunis. Nevar teikt, ka ūdens trūktu, tā bija atliku likām gan upēs, gan purvos, un kur nu vēl tas, kas nāca lejā no debesīm, bet, ja visi kareivji stiepj ūdeni, kurš tad slaktēs ienaidniekus?

Imperators nolēma kaujas pārtraukt un ļaut, lai karaspēks pa ziemu atgūst spēkus, turklāt bija grūti doties uzbrukumā mūriem, slīdot pa ledu un grimstot sniega kupenās. Nelaimīgā kārtā arī februāris togad iegadījās ļoti auksts, karaspēks bija zaudējis drosmi un imperators vēl jo vairāk. Frīdrihs, kas bija pakļāvis Terdonu, Kremu un pat Milānu, senas un kareivīgas pilsētas, tagad nevarēja tikt galā ar nožēlojamu mājiņu puduri, ko pat gribēdams nevarēja nosaukt par pilsētu un kur dzīvoja ļautiņi, par kuriem vienīgi pats Dievs zināja, no kurienes tie saradušies un kāpēc tik ļoti iemīļojuši savus nocietinājumus kas piedevām tikai pavisam neilgu laiku piederēja viņiem, jo agrāk te tādu nemaz nebija.

Ilgi turējies tālumā, lai neredzētu, kā apkauj viņa ļaudis, tagad Bodolīno nolēma doties uz Alesandriju, baiļodamies, ka alesandrieši varētu nodarīt ko ļaunu imperatoram.

Un tā, rau, viņš stāvēja pie līdzenuma, kur slējās pilsēta, kuru viņš bija redzējis guļam šūpulī. Pār tās mūriem lepni un spuraini slējās karogi ar lielu sarkanu krustu uz balta pamata, it kā šīs jaundzimušās pilsētas iemītnieki gribētu iedvest sev drosmi, lielīgi izrādot senas dižciltības atbiras. Mūru pakājē bija vesela biežņa "aunu", katapultu, ballistu, un starp tām tuvāk pilsētas sienām virzījās no priekšas zirgu vilkti, no aizmugures cilvēku stumti trīs torņi, kuros bija sakāpuši trokšņaini vīri, kas nikni kratīja ieročus, kā teikdami: "Tagad mēs jums rādīsim!"

Starp tiem, kas pavadīja torņus, Bodolīno saskatīja arī Dzejnieku, kurš svarīgu paskatu šaudījās šurpu turpu, kā uzmanīdams, vai viss norit, kā nākas. Kas ir tie neprāši torņos? jautāja Bodolīno. Lingas šāvēji no Dženovas, atbildēja Dzejnieks, kārtīgā aplenkumā šī ir vissvarīgākā no uzbrukuma vienībām.

Dženovieši? brīnījās Bodolīno. Bet viņi paši taču palīdzēja dibināt šo pilsētu!

Dzejnieks sāka smieties un teica, ka šais četros piecos mēnešos, kopš te ieradies, viņš esot redzējis ne vienu vien pilsētu mainām sabiedrotos. Vēl oktobrī Terdona bijusi pilsētu līgas pusē, bet tad tā nomanījusi, ka Alesandrija imperatoram pretojas pārlieku labi, un terdoniešus pārņēmušas bailes, ka Alesandrija varētu kļūt pārāk stipra, tāpēc liela daļa no terdoniešiem tagad centās panākt, lai arī viņu pilsēta nostājas Frīdriha pusē. Kopš Milānas sakāves Kremona bija turējusies ar impēriju, bet pēdējos gados bija pārgājusi līgas pusē, savukārt tagad, kādu noslēpumainu apsvērumu vadīta, bija uzsākusi pārrunas ar imperatora cilvēkiem.

Bet kā norit aplenkums?

Slikti. Vai nu tie, aiz mūriem, pārāk labi aizstāvas, vai arī mēs neprotam uzbrukt. Manuprāt, šoreiz Frīdrihs atvedis sev līdzi nogurušus algotņus. Neuzticami vīri, kas atmet ar roku jau pie pirmajām grūtībām, šoziem daudzi aizbēga tikai tāpēc, ka bija auksts, un tie taču bija flāmi, kas nenāca no zemēm hic sunt leones. Arī nometnē vīri krīt kā mušas, jo plosās tūkstošiem slimību, bet es domāju, ka tiem, mūru iekšpusē, neklājas labāk un viņiem droši vien jau trūkst ēdamā.

Beidzot Bodolīno stājās imperatora priekšā. Es ierados, mans tēvs, viņš tam teica, jo es pazīstu šo zemi un varētu būt tev noderīgs.

Ja, atteica Sarkanbārdis, bet tu pazīsti arī šejieniešus un negribēsi nodarīt viņiem ļaunu.

Un tu pazīsti mani: ja tu neuzticies manai sirdij, tad vari uzticēties maniem vārdiem. Es nedarīšu ļaunu saviem ļaudīm, bet nemelošu tev.

Gluži otrādi: tu man melosi, bet arī man tu nenodarīsi neko ļaunu. Tu man melosi, un es izlikšos, ka tev ticu, jo tu vienmēr melo, tikai cenzdamies pēc tā labākā.

Viņš bija visai raupjš, Bodolīno skaidroja Nikētam, taču prata būt asprātīgs. Tu vari saprast, kā es tolaik jutos? Es negribēju, ka Frīdrihs noposta šo pilsētu, bet es viņu mīlēju un gribēju, lai necieš viņa gods.

Būtu pieticis, ja tu viņu būtu pārliecinājis, ka viņa gods atmirdzētu vēl spožāk, ja viņš pilsētu saudzētu, teica Nikēta.

Dievs lai tevi svētī, Nikētas kungs, šķiet, ka tu manā sirdī lasi manas tā laika domas. Tieši ar šādiem nodomiem es nemitīgi šaudījos starp imperatora nometni un pilsētas mūriem. Frīdriham es skaidri biju pateicis, ka, protams, nodibināšu kādus sakarus ar vietējiem un darbošos, it kā būtu sūtnis, bet, dabiski, ne jau visiem likās saprotami, ka es drīkstu brīvi pārvietoties, neradot aizdomas. Galmā bija arī cilvēki, kuri apskauda manas sirsnīgās attiecības ar imperatoru, piemēram, Speieres bīskaps un tāds grāfs Ditpolds, kuru visi saukāja par Bīskapieni varbūt tikai tāpēc, ka viņam bija gaiši mati un sārta seja kā jaunai meitenei. Var jau būt, ka viņš nemaz nesniedza miesas priekus bīskapam, patiesībā viņš pats mūždien runāja par savu daiļo Teklu, kura esot palikusi ziemeļos. Kas zina… Viņš bija skaists, bet, par laimi, arī dumjš. Un tieši viņi bīskaps un Ditpolds arī tur, nometnē, vienmēr sūtīja man nopakaļ savus spiegus un tad gāja pie imperatora un teica, ka iepriekšējā naktī esot redzējuši mani jājam uz mūru pusi un sarunājamies ar pilsētniekiem. Laimīgā kārtā imperators viņus pasūtīja pie velna, jo labi zināja, ka uz pilsētu es dodos dienas laikā, nevis naktīs.

Bodolīno patiešām bieži devās uz pilsētas mūru pusi un nereti nepalika ārpusē. Pirmo reizi tas nemaz nebija vienkārši, jo, piejājis tuvāk vārtiem, viņš manīja, ka garām nosvilpj akmens, tas nozīmēja, ka pilsētā jau sāk taupīt bultas un izmanto lingas, kas kopš Dāvida laikiem ir zināmas kā iedarbīgi ieroči, kas neprasa lielus tēriņus. Viņam bija jāklaigā lieliskā Frasketas izloksnē un plaši jāvēzē rokas, rādot, ka viņš nav apbruņots, un tad, par laimi, viņu sazīmēja Troti.

O, Bodolīno, Troti no augšas viņam uzsauca, vai tu nāc pievienoties mums?

Negvelz niekus, Troti, tu labi zini, ka stāvu pretējā pusē. Bet skaidrs, ka neesmu te ieradies ar ļauniem nodomiem. Ielaid mani iekšā, gribu apsveicināties ar savu tēvu. Zvēru pie Svētās Jaunavas, ka neizpaudīšu ne vārda par to, ko redzēšu.

Es tev uzticos. Atveriet vārtus! Ei, jūs tur lejā, sapratāt vai esat krituši uz ausīm? Šis ir mūsu draugs. Vai gandrīz draugs. Gribēju teikt, ka viņš ir viens no viņējiem, bet ir mūsu pusē, tas ir, viņš ir viens no mūsējiem, bet ir viņu pusē, vispār veriet vaļā tos vārtus vai es jums izdauzīšu zobus!

Labi, labi, teica apjukušie kareivji, te jau vairs nevar saprast, kurš mūsējais, kurš viņējais, vakar pat laukā izgāja tas, kurš bija ģērbies kā pāvijietis…

Stāvi klusu, tu lops! kliedza Troti.

Un Bodolīno skaļi smējās, ienākdams pa vārtiem: Ak tad aizsūtījāt spiegus uz mūsu nometni… Esi mierīgs, es jau teicu, ka neko neredzu un nedzirdu…

Un, re, pie akas laukumā aiz mūriem Bodolīno atkal apskauj veco Galjaudo joprojām kalsnu un mundru, it kā ilgā badošanās tikai būtu vairojusi viņa spēkus; un, rau, pie baznīcas Bodolīno sastop Gini un Skakabaroci; rau, Bodolīno sēž krogā un jautā, kur tad palicis Skvarčafiki, un pārējie raud un stāsta, ka dženoviešu šautra viņam trāpījusi kaklā tieši pēdēja uzbrukuma laikā, un raud arī Bodolīno, kuram karš nekad nav paticis un tagad patīk vēl mazāk, un viņš baiļojas par sava vecā tēva dzīvību; un, lūk, Bodolīno stāv pilsētas galvenajā laukumā, kas ir plašs, skaists un gaišs marta saules staros, viņš redz arī bērnus, kuri nes uz nocietinājumiem grozus ar akmeņiem un traukus ar ūdeni, un viņš priecājas par nepakļāvības garu, kas pārņēmis visus pilsētniekus; un, rau, Bodolīno jautā, kas ir visi šie cilvēki, kas sapulcējušies Alesandrijā, it kā te tiktu dzertas varenas kāzu dzīres, un draugi viņam atbild, ka tā esot tīrā sodība bailēs no impērijas karaspēka te sabēguši visu apkārtējo ciemu iemītnieki, un tagad pilsētā gan esot daudzas rokas, kas var cilāt ieročus, bet arī pārāk daudzas mutes, kas prasa ēst; un, rau, Bodolīno apbrīno jauno katedrāli, tā nav liela, taču labi uzcelta, un viņš saka: sasodīts, tai pat ir timpanons ar tronī sēdošu punduri, un visi apkārt stāvošie sparīgi māj ar galvu, kā teikdami, redzi, ko mēs varam dabūt gatavu, tomēr kāds piebilst: apžēliņ, tas nav nekāds punduris, tas ir Mūsu Kungs Kristus, tikai varbūt nav diez ko labi izdevies, bet, ja Frīdrihs būtu atkūlies šurp kādu mēnesi vēlāk, tad tu te redzētu visu Pastaro Tiesu ar Apokalipses sirmgalvjiem; un, rau, kur Bodolīno lūdz vismaz kausu laba vīna un visi uz viņu skatās kā uz tādu, kas ieradies no imperatora nometnes, skaidrs, ka vīna, ne laba, ne slikta, vairs nav atlicis ne lāses, jo tas ir pirmais, ko dod ievainotajiem, lai tie nezaudētu dūšu, un vēl kritušo tuviniekiem, lai tie pārlieku nebēdātu; un, rau, Bodolīno uzlūko pilsētnieku izdēdējušās sejas un jautā, cik ilgi viņi vēl spēs pretoties, bet tie tik pievērš acis debesīm, kā sakot, ka viss ir Kunga rokās; un visbeidzot, rau, Bodolīno satiek Anselmo Mediko, kurš komandē simt piecdesmit kājniekus no Pjačencas, kas atsteigusies palīgā Civitas Nova, un Bodolīno priecājas par šo solidaritātes apliecinājumu, un viņa draugi Gvasko, Troti, Boidi un Oberto del Foro apliecina, ka šis Anselmo karot prot labi, bet vīri no Pjačencas ir vienīgie palīdzētāji, līga mūs pamudināja dumpoties pret imperatoru, bet tagad tā par mums nospļaujas, tās itāļu komūnas, kad es tev saku, lai viņas iet ellē, un, ja mēs pēc šī aplenkuma paliksim dzīvi, tad mēs vairs nebūsim parādā nevienam, lai līga pati tiek galā ar imperatoru un āmen.

Bet ko tad dženovieši? Kāpēc viņi, kas paši te ieguldīja savu skanošo, tagad ir nostājušies pret jums?

Par dženoviešiem nebēdā, viņi ir apsviedīgi veikalnieki, tagad viņi ir imperatora pusē, jo tā viņiem izdevīgāk. Galu galā viņi zina: ja pilsēta ir radusies, tā vairs nekur nepazudīs, pat ja to nolīdzinās līdz ar zemi, paskaties kaut vai uz Milānu vai Lodi. Viņi nogaidīs, kamēr viss pierims, un ar to, kas būs atlicis no šīs pilsētas, viņiem tik un tā pietiks, lai pārraudzītu tirdzniecības ceļus. Varbūt viņi pat maksās, lai atjaunotu to, ko paši būs palīdzējuši nopostīt, galvenais, ka naudiņa riņķo un plūst caur viņu rokām.

Bodolīno, teica Gini, tu esi tikko ieradies un neredzēji uzbrukumus, kas notika oktobrī un pēdējo nedēļu laikā. Viņi māk kauties, un briesmīgi ir ne tikai dženoviešu lingotāji, bet arī tie bohēmieši ar bālajām ūsām kad šiem izdodas piesliet kāpnes pie mūriem, nav nieka darbs nogāzt viņus lejā… Tiesa gan, manuprāt, imperators ir zaudējis vairāk vīru nekā mēs. Kaut arī viņiem ir "bruņrupuči" un "kaķi", mēs no augšas mākam viņiem uzdot pa galvu. Bet vispār viegli mums neklājas, un jāsavelk ciešāk jostas.

Mēs esam saņēmuši ziņu, teica Troti, ka līgas spēki ir sakustējušies un grib uzbrukt imperatoram no aizmugures. Vai tu par to esi ko dzirdējis?

Tādas ziņas saņēmām arī mēs, un tieši tāpēc imperators grib panākt, lai jūs padodaties pēc iespējas drīzāk. Bet jums jau nenāk ne prātā mest mieru, ko?

Kur nu! Tu taču zini, ka mūsējie ir ietiepīgāki par pašu velnu. Un tā vairākas nedēļas pēc katras cīņas Bodolīno atgriezās mājās, drīzāk tāpēc, lai saskaitītu kritušos (Arī Panka? Arī Panka, viņš bija brašs puisis), un tad devās atpakaļ pie Frīdriha pavēstīt, ka alesandrieši ij nedomā padoties. Frīdrihs vairs nekliedza un nelādējās, tikai noteica: Un ko tad es te varu darīt? Bija acīm redzams, ka nu jau arī viņš nožēlo, ka ielaidies šajā pasākumā: viņa karaspēks ira un juka, zemnieki labību un lopus slēpa mežos vai kas vēl ļaunāk purvos, un nebija iespējams doties ne uz ziemeļiem, ne uz austrumiem, neuzduroties kādam līgas priekšpulkam. Nevarētu teikt, ka šie neaptēstie lauķi būtu spēcīgāki par Kremas kareivjiem, bet vienkārši ja neveicas, tad neveicas. Tomēr imperators nevarēja tik lēti doties prom tad viņa gods būtu pagalam uz visiem laikiem.

Godu zaudēt nedrīkstēja, bet reiz, kad imperators pieminēja Bodolīno zēna gadu pravietojumu, ar kuru bija izdevies pārliecināt terdoniešus padoties, Bodolīno saprata: ja vien varētu izmantot kādu, kaut visniecīgāko, no debesīm saņemtu zīmi, kas ļautu urbi et orbi pavēstīt, ka pašas debesis liek visiem atgriezties mājās, tad Frīdrihs šādu iespēju garām nelaistu.

Kādu dienu, kad Bodolīno runājās ar aplenktajiem, Galjaudo viņam teica: Tu, kas esi tik gudrs un izbūries cauri grāmatām, kurās ir rakstīts viss, vai tiešām pat tu nevari izdomāt, kā panākt, lai visi tiek mājās? Saproti, mēs tak bijām spiesti nokaut visas savas govis, izņemot vienu, un tavai mātei ir jāsmok vai nost, ieslodzītai te, pilsētā.

Un, lūk, tad Bodolīno prātā iešāvās lieliska doma, un viņš tūlīt jautāja, vai ir izrakta tā viltus eja, par kuru pirms dažiem gadiem bija runājis Troti, eja, kurai bija jāpārliecina ienaidnieki, ka viņi nokļūs tieši pilsētā, bet īstenībā jāievilina iebrucēji lamatās. Kā nu ne, teica Troti, nāc paskaties. Redzi, ejas gals ir tur, tais krūmos pārsimt soļu attālumā no mūriem, tieši zem tā akmens staba, kas izskatās tā, it kā stāvētu tur jau tūkstoš gadu, bet patiesībā mēs to atvedām no Villas del Foro. Un tie, kas iekļūtu ejā, ārā iznāktu šeit, aiz šīm restēm, no kurām var redzēt tikai un vienīgi to krogu.

Un, kā viens iznāktu ārā, tā jūs šo nobendētu?

Eja ir tik šaura, ka būtu vajadzīgas vairākas dienas, lai pa to pilsētā varētu iebrukt visi aplencēji, tāpēc šādās ejās parasti iesūta tikai nelielu pulku, kam no iekšpuses jāsasniedz vārti un tie jāatver. Bet nelaime tā, ka mēs nezinām, kā paziņot ienaidniekiem, ka šeit tāda eja ir. Un, pat ja mums te izdotos nokniebt divdesmit vai trīsdesmit vīru, vai gan bija vērts mocīties ar alas rakšanu? Slazdi ir, bet labuma nekāda.

Labuma nav, ja jūs gribat viņus te apsist. Bet tagad paklausies, kādu ainu es redzu tik skaidri, it kā tas notiktu manu acu priekšā: tikko šie izrāpjas no ejas, tā izdzird taurējam bazūnes, un desmit lāpu gaismā no tā stūra parādās vīrs ar garu baltu bārdu, viņš ir tērpies baltā apmetnī, sēž baltā zirgā, tur rokās lielu, baltu krustu un sauc: "Pilsētnieki, pilsētnieki, mostieties, te ielavījušies ienaidnieki!" Un tad, pirms vēl iebrucēji paguvuši spert kaut soli, no māju logiem un jumtiem uzrodas mūsējie. Vispirms viņi sagūsta imperatora vīrus, un tad visi nometas ceļos un sauc, ka vecais ir svētais Pēteris, kas sargā pilsētu. Pēc tam viņi iegrūž imperatora kareivjus atpakaļ ejā, sacīdami: pateicieties Dievam, ka saudzējam jums dzīvību, ejiet uz savu nometni un pastāstiet Sarkanbārdim, ka pāvesta Aleksandra Jauno Pilsētu sargā pats svētais Pēteris…

Un Frīdrihs ticēs tādām muļķībām?

Nē, jo viņš nav muļķis. Bet tieši tāpēc, ka viņš nav muļķis, viņš izliksies ticam, jo viņam šis karš apnicis vēl vairāk nekā jums.

Labi, pieņemsim, ka tā notiktu. Bet kurš viņiem palīdzēs atklāt pazemes eju?

-Es.

Un kur tu atradīsi tādu stulbeni, kas uzķertos uz šī āķa?

Es viņu jau esmu atradis, viņš ir tik stulbs, ka uzķersies kā likts, piedevām viņš ir tāds sūdabrālis, ka ir to pelnījis, un galu galā mēs vienojāmies, ka jūs nevienu nenogalināsiet.

Bodolīno prātā bija godkārīgais grāfs Ditpolds, un, lai panāktu, ka Ditpolds kaut ko dara, vajadzēja tik viņam ļaut noprast, ka, to darīdams, viņš kaitēs Bodolīno. Atlika vien Ditpoldam pavēstīt, ka pastāv pazemes eja un ka Bodolīno nevēlas, lai tā tiktu atklāta. Kā to dabūt gatavu? Pavisam vienkārši, jo Ditpolda spiegi uzraudzīja katru Bodolīno soli.

Dziļā naktī dodamies atpakaļ uz nometni, Bodolīno vispirms izmeta līkumu pāri nelielai pļavai, tad ienira mežiņā un, tikko bija nonācis koku aizsegā, apstājās un atskatījās īstajā brīdī, lai mēness gaismā pamanītu vieglu ēnu, kas salīkusi gandrīz rāpus slīdēja pāri klajumam. Tas bija cilvēks, kuram Ditpolds bija uzticējis viņu izsekot. Bodolīno, stāvēdams starp kokiem, nogaidīja, līdz ošņa gandrīz uzskrēja viņam virsū, tad piegrūda tam pie krūtīm zobenu un, kad nelaimīgais bailēs sāka stostīties, uzrunāja viņu skaidrā flāmu valodā: Es tevi pazīstu, tu esi viens no brabantiešiem. Ko tu darīji ārpus nometnes? Atbildi, es esmu imperatora ministeriālis!

Tas kaut ko novāvuļoja par sievietēm, un šis aizbildinājums izklausījās gandrīz vai ticams. Labi, teica Bodolīno, katrā ziņā tā ir tīrā laime, ka tu šeit gadījies. Nāc man līdzi, man vajadzīgs kāds, kurš mani piesegtu no aizmugures, kamēr es šo to pārbaudu.

Spiegam tāds priekšlikums bija īsta debesu dāvana viņš ne tikai nebija atmaskots, bet piedevām varēja turpināt izsekošanu, teju vai sadevies rokās ar izsekojamo. Bodolīno sasniedza krūmāju, kuru bija rādījis Troti. Viņam pat nebija jāizliekas akmens stabu patiešām nācās meklēt krietnu brīdi. Čamdīdamies pa krūmiem, Bodolīno it kā pie sevis kaut ko purpināja par kādu no saviem ziņu pienesējiem, kas viņam pārdevis vērtīgu noslēpumu. Atradis akmens bluķi, kas patiešām izskatījās tā, it kā stāvētu te veselu mūžību, viņš kādu laiku nopūlējās, atkašņādams veco lapu kārtu, līdz atsedza restes. Viņš lūdza brabantieti palīdzēt restes pacelt, zem tām bija trīs pakāpieni. Tagad klausies, viņš brabantietim teica. Te vajadzētu būt pazemes ejai. Tu kāp lejā un ej uz priekšu līdz ejas galam. Tur tu varbūt jau redzēsi pilsētas gaismas. Apskati visu labi uzmanīgi un neko neaizmirsti. Tad griezies atpakaļ un pastāsti visu man. Es palikšu te un piesegšu tevi no aizmugures.

Brabantietim šķita dabiski, kaut arī nepatīkami, ka kungs vispirms lūdz no mugurpuses piesegt viņu, bet pēc tam, sūtīdams savu sargu nāves briesmās, šo pienākumu uzņemas pats. Ko te lieki prātot Bodolīno rokās bija kails zobens, protams, tikai lai piesegtu viņu no aizmugures, bet ar kungiem jau nekad neko nevar zināt. Tā nu spiegs pārmeta krustu un līda ejā iekšā. Pēc minūtēm divdesmit atgriezies, viņš aizelsies stāstīja to, kas Bodolīno jau bija zināms: ejas otrā galā arī esot restes, kuras nebūtu pārāk grūti nocelt, un aiz restēm esot redzams vientulīgs laukumiņš, tātad šī eja vedot tieši uz pilsētu.

Bodolīno jautāja: Vai tev ceļā vajadzēja nogriezties vai tu gāji aizvien taisni? Taisni, tas atbildēja. Un Bodolīno, kā runādams pats ar sevi, nočukstēja: Tātad izeja atrodas dažu desmitu metru attālumā no vārtiem. Tai pērkamajai dvēselei bija taisnība… Un, pievērsies brabantietim, piebilda: Tu saprati, ko mēs atklājām. Kad sāksies nākamais uzbrukums mūriem, pulks drosmīgu vīru var iekļūt pilsētā, izlauzt ceļu līdz vārtiem un tos atvērt, galvenais, lai ārpusē gaidītu cits pulks, kas gatavs brukt iekšā. Mana veiksme nu ir nodrošināta. Bet tu nevienam nedrīksti teikt, ko šonakt redzēji, jo es negribētu, lai kāds cits manu atklājumu izmanto savā labā. Un viņš ar labdarīgu sejas izteiksmi pameta brabantietim naudas gabalu samaksa par klusuciešanu bija tik smieklīgi maza, ka spiegam, ja ne apliecinot uzticību Ditpoldam, tad vismaz atriebības dēļ tūliņ bija jāsteidzas pie Ditpolda un viss jāizstāsta.

Nav grūti iztēloties, kas notika tālāk. Nospriedis, ka Bodolīno šo atklājumu vēlas paturēt slepenībā, lai nekaitētu saviem aplenktajiem draugiem, Ditpolds metās pie imperatora, lai pavēstītu, ka viņa audžudēls ir atklājis slepenu ieeju pilsētā, taču valdniekam neko nestāsta. Imperators tikai pavērsa acis pret debesīm, kā sacīdams: sasodītais puika, arī viņš; tad teica Ditpoldam: labi, tu varēsi iemantot slavu, vakarā ap saulrietu es likšu izvietot labu trieciena pulku tieši pie vārtiem, un pie tā krūmāja novietosim dažas kara mašīnas, tad krēslā un drūzmā neviens nemanīs, kā tu ar saviem vīriem ielavīsies ejā. Ieiesi pilsētā, no iekšpuses atvērsi vārtus un ar rāvienu būsi kļuvis par varoni.

Speieres bīskaps tūdaļ pieteicās vadīt pulku, kas izvietojams pie vārtiem, jo Ditpolds, kā viņš teica, esot viņam mīļš kā paša dēls, jā, jā, kā nu šim nebūs mīļš.

Tā Lielās Piektdienas vēlā pēcpusdienā Troti redzēja, ka imperatora kareivji gatavojas uzbrukumam pie vārtiem, un, tā kā jau metās tumšs, viņš saprata, ka vārtu priekšā notiek tikai izrādīšanās, lai novērstu aplenkto uzmanību, un ka te savu roku pielicis Bodolīno. Tāpēc, apspriezdamies tikai ar Gvasko, Boidi un Oberto del Foro, viņš sāka prātot, kur ņemt pārliecinoša izskata svēto Pēteri.

To notēlot piedāvājās viens no vietējiem konsuliem, Rodolfo Nebia, kuram bija šai lomai piemērots augums. Pusstundu ilgs strīds izcēlās vienīgi par to, vai Pēterim parādoties jātur rokās krusts vai izslavētās atslēgas, beigu beigās viņi izlēma par labu krustam, ko labi var saredzēt arī tumsā un juceklī.

Bodolīno turējās netālu no vārtiem, pārliecināts, ka kauja nenotiks, jo vēl pirms tās sākuma kāds izsteigsies no pazemes ejas, vēstot par debesu spēku iejaukšanos. Un patiešām pēc laiciņa, pa kuru varētu pagūt trīsreiz noskaitīt Tēvs mūsu, Esi sveicināta un Gods lai ir Tēvam, aiz mūriem atskanēja liels troksnis un kāda balss, kas visiem šķita pārpasaulīga, sauca: Trauksme, trauksme, mani uzticamie alesandrieši! un pasaulīgu balsu koris klaigāja: Tas ir svētais Pēteris, ak, brīnums, brīnums!

Bet tad kaut kas nogāja greizi. Kā vēlāk alesandrieši Bodolīno stāstīja, viņi tūlīt esot sagaidījuši Ditpoldu un viņa vīrus un apstājuši tos lielā barā, cenzdamies iedvest, ka šiem parādījies svētais Pēteris. Droši vien visi būtu uzķērušies uz šī āķa visi, bet ne Ditpolds, kurš labi zināja, kas atklājis slepeno eju, Ditpolds bija stulbs, tomēr ne tik ļoti un apjauta, ka Bodolīno grib viņu piemuļķot. Tad Ditpolds atbrīvojies no savu gūstītāju tvēriena, iebēdzis šaurā ieliņā un laidies prom, skaļā balsī kaut ko kliegdams nevienam nesaprotamā valodā, krēslā visi domājuši, ka tur skrien viens no savējiem. Bet, kad viņš beidzot uzrāpies uz aizsargmūriem, visiem kļuvis skaidrs, ka viņš vēršas pie aplencējiem, lai brīdinātu tos par slazdiem, lai gan īsti nav skaidrs, no kā viņš gribējis savus biedrus pasargāt, jo galu galā viņi taču bija ārpusē, un, ja vārti vaļā nevērās, viņi iekšā netika un tātad viņiem nekādas briesmas nedraudēja. Bet vai nav vienalga šis Ditpolds bija drosmīgs tieši tāpēc, ka stulbs, un tā nu viņš stāvēja uz mūriem un vicināja zobenu, aizdodams dusmas visiem alesandriešiem, kuri kā to pieprasa aplenkuma likumi nevarēja pieļaut, ka ienaidnieks uzrāpjas uz pilsētas nocietinājumiem, lai arī viņš tiem piekļuvis no iekšpuses. Turklāt retais zināja par viltību, pārējie tikai piepeši ieraudzīja alemāni, kurš vienā mierā drasēja pa viņu pilsētu. Tā nu kāds pacentās ietriekt Ditpoldam mugurā pīķi, nogāzdams viņu lejā no nocietinājumiem.

Redzot, ka mīļotais draugs bez dzīvības noveļas torņa piekājē, Speieres bīskaps zaudēja vai prātu un pavēlēja sākt uzbrukumu. Ja nebūtu gadījies nekas neparasts, alesandrieši, kā jau pieņemts, būtu apšaudījuši uzbrucējus no aizsargmūru augšas, taču, kamēr ienaidnieki drūzmējās pie vārtiem, aizstāvjus apskrēja vēsts, ka esot parādījies svētais Pēteris, izglābis pilsētu no negaidītām briesmām un tagad pats vadīšot pilsētniekus varonīgā cīņā ārpus mūriem. Tāpēc Troti iedomājās gūt kādu labumu no šī pārpratuma un sūtīja savu viltus Pēteri pirmo laukā pa vārtiem, un visi pārējie traucās viņam pakaļ.

Īsāk sakot, Bodolīno viltība, kurai bija jāaizmiglo aplencēju prāti, aizmigloja prātu aplenktajiem: alesandrieši, mistiska niknuma un kareivīgas aizgrābtības pārņemti, kā zvēri metās virsū imperatora kareivjiem un viņu rīcība bija tik kliedzošā pretrunā ar visiem kara mākslas likumiem, ka Speieres bīskaps un viņa bruņinieki apjukuši atkāpās, un atkāpās arī tie, kuri stūma torņus ar dženoviešu lingas šāvējiem, un torņi palika tieši pie liktenīgā krūmāja. Alesandriešiem to tik vajadzēja tūlīt Anselmo Mediko ar saviem pjačenciešiem metās iekšā pazemes ejā, kas šoreiz izrādījās patiešām noderīga, un drīz dženoviešiem aiz muguras virszemē iznira pulks drosminieku, kas nesa kārtis, uz kurām bija uzspraustas degoša piķa bumbas. Dženoviešu torņi uzliesmoja kā sveķainas šķilas. Lingotāji mēģināja mesties lejā, bet, tikko viņi sasniedza zemi, viņus jau sagaidīja alesandrieši un zvetēja ar smagām vālēm. Viens tornis vispirms sasvērās un tad apgāzās, pašķiezdams liesmas starp bīskapa kavalēristiem, zirgi satrakojušies auļoja uz visām pusēm, vēl vairāk izjaukdami imperatora karaspēka rindas, bet arī kājnieki tikai vairoja jucekli, jo daudzi no viņiem skrēja cauri jātnieku rindām, saukdami, ka nākot pats svētais Pēteris, bet varbūt pat svētais Pāvils, un daži bija redzējuši arī svēto Sebastiānu un svēto Tarcīziju vispār viss kristīgais panteons bija nostājies šīs nīstamās pilsētas pusē.

Naktī uz imperatora nometni atgādāja Speieres bīskapa līķi nelaimīgais bēgot bija saņēmis zobena cirtienu mugurā. Frīdrihs lika atsaukt pie sevis Bodolīno un jautāja, kas viņam zināms par notikušo un vai tik viņš pats nav tajā iejaukts. Bodolīno bija gatavs kaut zemē ielīst, jo šajā kaujā biju krituši daudzi braši milites, arī anselmo mediko no Pjačencas, un varonīgi seržanti, un daudzi nabaga kājnieki, un viss tikai viņa jaukā plāna dēļ, kurš taču bija iecerēts, lai atrisinātu visu tā, lai nevienam pat matiņš nenokristu no galvas. Bodolīno metās Frīdriham pie kājām un izstāstīja skaidru patiesību, ka viņš gribējis tikai labu un vēlējies imperatoram dot ticamu ieganstu pārtraukt aplenkumu, bet, redz, kā viss īstenībā izvērties.

Es esmu nožēlojams, mans tēvs, viņš teica, man riebjas asinis, un es negribēju tās izliet, cerēju, ka man izdosies pasargāt daudzas dzīvības, un paskat, kādu slaktiņu es izraisīju. Visi šie mirušie ir uz manas sirdsapziņas!

Lāsts pār tevi vai pār to, kurš pazudināja tavu ieceri, atbildēja Frīdrihs, un izskatījās, ka viņš drīzāk ir sarūgtināts, nevis dusmīgs, jo tikai nesaki to nevienam šāds iegansts man patiešām būtu noderējis. Esmu saņēmis svaigas ziņas, ka līgas spēki ir sakustējušies, un varbūt jau rīt mums būs jācīnās divās frontēs. Tavs svētais Pēteris būtu pārliecinājis manus kareivjus, bet tagad dzīvību ir zaudējuši pārāk daudzi vīri un mani baroni pieprasa atriebību. Viņi apgalvo, ka pienācis īstais brīdis dot pilsētniekiem labu mācību, kad šie bija iznākuši ārpus mūriem, pieticis uz viņiem paskatīties, lai saprastu, ka viņi ir novājējuši vairāk nekā mūsējie, un šajā cīņā viņi patiešām esot iztērējuši pēdējos spēkus.

Bija pienākusi Klusā Sestdiena. Gaiss jau bija iesilis, laukus rotāja tikko uzplaukuši ziedi, un koki līksmi raisīja jaunās lapiņas. Bet visi staigāja noskumuši kā bērēs: imperatora vīri tāpēc, ka ikviens spriedelēja par to, ka laiks doties uzbrukumā, taču nevienam nebija vēlēšanās to darīt; bet alesandrieši tāpēc, ka pēc pēdējās uzvaras būtu iemesls garā lidināties septītajās debesīs, bet tukšie vēderi vilka lejā pie zemes. Tādā brīdī Bodolīno auglīgais prāts atkal ķērās pie darba.

Viņš vēlreiz devās uz pilsētu un sastapa Troti, Gvasko un pārējos vadoņus, iegrimušus drūmās pārdomās. Arī viņi zināja, ka līgas spēki tuvojas, taču no drošiem avotiem bija uzzinājuši arī to, ka komūnas joprojām nav vienojušās par to, kas darāms, un šaubās, vai patiešām vajadzētu uzbrukt Frīdriham.

Jo, redzi, tas nav gluži viens un tas pats klausies labi uzmanīgi, Nikētas kungs, jo šis ir ļoti smalks jautājums, un varbūt bizantieši šai ziņā nav pietiekami smalki, lai to saprastu tātad aizstāvēties, kad imperators uzbrūk un aplenc tavu pilsētu, nav gluži tas pats, kas uzbrukt viņam pēc savas gribas un izvēles. Tāpat, ja tavs tēvs tevi per ar siksnu, tev ir tiesības censties siksnu satvert un izraut viņam no rokām, jo tā būtu tikai aizstāvēšanās, taču smags noziegums ir pašam pacelt roku pret savu tēvu. Un, kad reiz pilnīgi un galīgi būs zaudēta cieņa pret svēto Romas imperatoru, kas tad saturēs kopā visas Itālijas pilsētas? Saproti, Nikētas kungs, viņi tikko bija satriekuši Frīdriha karaspēku, bet joprojām uzskatīja viņu par savu vienīgo pavēlnieku; vai, pareizāk, viņi negribēja, ka imperators jaucas viņu darīšanās, bet būtu vēl ļaunāk, ja imperatora vispār vairs nebūtu: tad viņi apkautu cits citu, neatšķirdami labu no ļauna, jo galu galā šķīrējs starp labu un ļaunu bija tieši viņš, imperators.

Tātad, teica Gvasko, vislabāk būtu, ja Frīdrihs tūlīt pārtrauktu Alesandrijas aplenkumu, un es tev varu galvot, ka tad līgas karaspēks viņam neuzbruktu un ļautu mierīgi sasniegt Pāviju. Bet kā lai imperators atkāpjas, nezaudējot cieņu? Debesu zīmes jau bija izmēģinātas, alesandrieši bija guvuši skaistu vienas dienas uzvaru, bet citādi nekas nebija mainījies. Varbūt gājiens ar svēto Pēteri bija nedaudz pārspīlēts, sprieda Bodolīno, jo, skaties, kā gribi, vīzija jeb parādība ir kas tāds, kas reizē ir un nav, un nākamajā dienā redzēto var viegli noliegt. Un visbeidzot kāpēc traucēt svētos? Imperatora algotņi ir ļaudis, kas netic pat pašam Debesu Tēvam, vienīgais, kam viņi tic, ir pilns vēders un stīvs daikts…

Būtu labi, ierunājās Galjaudo, pauzdams gudrību, ar kādu, kā visiem zināms, Dievs apvelta tikai vienkāršo tautu, būtu labi, ja imperatora vīri noķertu kādu no mūsu govīm un govij vēders būtu tā piedzīts ar graudiem, ka sprāgtu vai pušu. Sarkanbārdis un viņējie nodomātu, ka mums ēdamā vēl ir tik daudz, lai mēs varētu pretoties sculasculorum, kā saka latīniski, un tad paši karakungi un kareivji teiktu: taisāmies, ka tiekam prom, citādi vēl nākamās Lieldienas sagaidīsim tepat…

Nekad neesmu dzirdējis neko muļķīgāku, teica Gvasko, un Troti viņam piekrita, piebungodams ar pirkstu pie pieres, sak, vecais jau izkūkojis prātiņu. Un, pat ja mums vēl būtu kāda govs, mēs paši to aprītu, kaut zaļu un nevārītu, piebilda Boidi.

Es to nesaku tāpēc, ka viņš ir mans tēvs, bet doma patiešām nav zemē metama, teica Bodolīno. Varbūt jūs to esat piemirsuši, bet viena govs mums vēl ir, un tā ir tieši Galjaudo vecā Rozīna. Vienīgais jautājums ir, vai jums te pilsētā izdotos sakasīt kopā tik daudz graudu, lai lopiņš no tiem sprāgtu vai pušu.

Jautājums ir, vai es tev atdošu savu lopiņu vai tevi pašu nosaukšu par lopu, pielecis kājās, iebrēcās Galjaudo. Ir taču skaidrs lai saprastu, ka govs ir pilna ar graudiem, imperatora vīriem to vajadzēs ne tikai atrast, bet arī uzšķērst, bet mūsu Rozīnu mēs neesam nokāvuši tieši tāpēc, ka viņa mums ar tavu māti ir kā meita, ar kuru Kungs mūs nav aplaimojis. Un tāpēc mūsu Rozīnai klāt neviens neķersies, tad jau drīzāk es ļaušu, lai nokauj tevi, kas, aizklīdis no mājām, vazājies pa pasauli jau trīsdesmit gadus, bet mūsu gotiņa vienmēr ir palikusi pie mums un nekad nav kļuvusi iedomīga.

Gvasko un pārējie, kuri vēl pirms mirkļa bija sprieduši, ka priekšlikums ir trakā cienīgs, tagad tikko Galjaudo ņēmās stīvēties pretī secināja, ka doma ir labu labā un labāku nemaz nevar vēlēties, un līda vai no ādas ārā, lai iegalvotu Galjaudo, ka brīdī, kad izšķiras visas pilsētas liktenis, var ziedot arī savu govi un ka velti viņš govs vietā piedāvā Bodolīno, jo Bodolīno pat ar uzšķērstu vēderu nevienu tik un tā nepārliecināšot, taču varbūt, kad būs uzšķērsta govs, Sarkanbārdis gan vienreiz metīs mieru. Bet, runājot par graudiem, daudz nekas vairs nav atlicis, bet paskrubini te, paskribini tur, un gan jau kādu mazumiņu varēs sagramžāt pietiekami, lai piestūķētu Rozīnas vēderu; un nevajag jau ar' būt sīkumainiem kad labība būs kuņģī, kurš nu vairs ies pētīt, cik tur graudu, cik pelavu, un arī bambāļus nav ko sijāt laukā, jo galu galā kara laikos cep maizi arī no tiem.

Ko niekus, Bodolīno, teica Nikēta, tu taču man negribēsi teikt, ka jūs nopietni uztvērāt tādas muļķības.

Mēs nebijām vienīgie, kas tās uztvēra nopietni, kā drīz dzirdēsi, tās nopietni uztvēra arī imperators.

Domāts, darīts. Šajā Klusajā Sestdienā ap trešo stundu visi Alesandrijas konsuli un ievērojamākie vīri pulcējās pagalmā, kur gulšņāja govs, tik izkāmējusi un tuvu nāvei, ka briesmīgāka skata lopiņu nav iespējams iztēloties, ar noplukušu ādu, kājām, kas bija tievas kā mietiņi, tesmeni, kas sarāvies kā veca pazole, nelaimīgi nodurtu skatienu, un pat tās ragi izskatījās noļukuši, bet rumpis atgādināja ar ādu apvilktu ģindeni, tas drīzāk bija nevis dzīvs govslops, bet govs rēgs, Totentanz govs, kuru tomēr ar mīlestību uzraudzīja Bodolīno māte, glaudīdama tai galvu un teikdama, ka varbūt tā arī labāk: gotiņas ciešanas nu būšot galā, un vienreiz pēc ilgiem laikiem viņa dabūšot krietni pieēsties, tātad mirs laimīgāka nekā viņas saimnieki.

Līdzās govij krājās maisi ar it visur saslaucītiem graudiem un pabirām, un Galjaudo tos lika nabaga lopiņam zem purna, mudinādams ēst. Bet govs jau vēroja pasauli īdošā vienaldzībā un pat vairs neatcerējās, ko nozīmē atgremot. Beidzot daži brīvprātīgie satvēra govi aiz kājām, citi turēja galvu, un vēl citi ar varu atplēta vaļā tās muti un, lai gan nabadzīte žēli māva, pauzdama savus iebildumus, bāza tai rīklē graudus tāpat, kā uz kaušanu mēdz uzbarot zosis. Tad, varbūt pašsaglabāšanās instinkta mudināta vai varbūt atcerējusies sen pagājušus labākus laikus, govs sāka ar mēli malstīt mutē sabāztās Dieva dāvanas un daļēji ar pašas pūliņiem, daļēji ar klātesošo palīdzību sāka rīt barību lejā.

Tā nebija nekāda priecīgā maltīte, un ne vienu reizi vien visiem šķita, ka Rozīna tūdaļ atdos savu lopa dvēseli Dievam, jo viņa ēda, tik žēli īdēdama, it kā grasītos atnesties. Bet tad dzīvības spēki ņēma pārsvaru, govs piecēlās uz visām četrām un turpināja ēst pati, bāzdama purnu maisos, kas viņai tika celti priekšā. Beidzot visi redzēja diezgan dīvaina paskata govi, novārgušu un sērīgu, ar izspīlētām ribām un lāpstiņām, kas teju vai dūrās cauri ādai, bet vēders, gluži otrādi, bija apaļš kā bumba, uzblīdis, uzpūties, it kā govs būtu grūsna un taisītos laist pasaulē vismaz desmit teļus.

Tas neies cauri, neies cauri, galvu grozīdams, teica Boidi, vērojot šo skumjo brīnumu, pat muļķis pamanīs, ka govs nav trekna, tā ir tikai govs āda, kurā sabāzta barība…

Un, pat ja viņi govi noturētu par treknu, piebilda Gvasko, kā lai viņi noticētu, ka saimnieks to joprojām ved ganīties ārpus mūriem, riskēdams zaudēt gan dzīvību, gan mantu?

Draugi, teica Bodolīno, neaizmirstiet, ka tie, kas govi atradīs, ir tik izbadējušies, ka nesāks pētīt, kurš gals tai kārns, kurš trekns.

Bodolīno izrādījās taisnība. Ap devīto stundu, kad Galjaudo tikko bija izgājis pa vārtiem un nonācis pļaviņā netālu no pilsētas mūriem, no krūmāja izmetās bars bohēmiešu, kuri droši vien bija devušies medīt putnus ja vien tuvākajā apkaimē vēl būtu saglabājies kāds dzīvs lidonis. Viņi ieraudzīja govi un neticēja paši savām badā mirdzošajām acīm, viņi klupa virsū Galjaudo, kurš tūdaļ pacēla rokas, un aizvilka veco vīru un govi uz nometni. Drīz vien ap viņiem sastājās vesels pūlis kareivju ar iedubušiem vaigiem un izvalbītām acīm, un nabaga Rozīnai tūlīt pārgrieza rīkli kāds vīrs no Komo acīm redzami šī amata pratējs, jo nodarīja visu ar vienu pašu cirtienu, un Rozīna, kura tikko vēl bija dzīva, vienā mirklī bija pagalam. Galjaudo lēja gaužas asaras, tā ka šī aina visiem izskatījās pārliecinoša.

Kad lopiņam uzšķērda vēderu, notika tas, kam bija jānotiek: visa steigā norītā barība tagad izplūda pa zemi, vēl gluži vesela un nesagremota, un nebija nekādu šaubu, ka tie ir graudi. Pārsteigums bija tik liels, ka nomāca pat izsalkumu, katrā ziņā bads šiem vīriem nebija laupījis vienkāršākās spriešanas spējas: tas, ka aplenktā pilsētā pat govis varētu stumt māgā tādus labumus, neatbilda nekādiem cilvēciskajiem un dievišķajiem likumiem. Kāds seržants šai izbadušajā pūlī prata apvaldīt sava vēdera salkumu un nolēma, ka par brīnumu ir jāziņo augstāk stāvošajiem. Vēl pēc brīža šī ziņa nāca ausīs imperatoram, kura tuvumā turējās arī Bodolīno, šķietami vienaldzīgs, bet patiesībā satraukti un nepacietīgi gaidīdams tālākos notikumus.

Rozīnas rumpi un audekla gabalu, uz kura bija sabērti no govs iekšām izbirušie graudi, aizvilka pie imperatora, turp atveda arī ķēdēs saslēgto Galjaudo. Beigta un pārcirsta uz pusēm, govs vairs neizskatījās ne kārna, ne trekna, visu acis bija pievērstas milzumam labības tās vēderā un ap to. Frīdrihs saprata, ka šādu zīmi nedrīkst novērtēt par zemu, tāpēc tūlīt jautāja atvestajam zemniekam: Kas tu esi, no kurienes nāc, un kam pieder šī govs? Un Galjaudo, kaut arī nebija sapratis ne vārda, atbildēja vietējā Palejas izloksnē, sak, neko nezinu, nebiju, neredzēju, man ar to nav nekā kopīga, es tikai nejauši gāju garām un šo govi skatu pirmo reizi, un vispār, ja tu man to nebūtu pateicis, es pat nezinātu, ka tā ir govs. Protams, arī Frīdrihs nesaprata ne vārda un pievērsās Bodolīno: Tu saproti šo lopu valodu, iztulko, ko viņš sacīja.

Bodolīno un Galjaudo saruna, tulkojums: Viņš apgalvo, ka par govi neko nezinot, tā piederot kādam bagātam pilsētniekam, kurš viņam licis izvest to ganībās, tas arī viss.

Jā, bet, velns parāvis, tā govs ir pilna ar labību! Paprasi viņam, kāpēc.

Viņš saka, visas govis, kad ir paēdušas un vēl nav sagremojušas savu barību, ir pilnas ar to, ko ir ēdušas.

Saki viņam, lai netēlo muļķi, citādi es likšu viņu pakārt tai kokā! Vai tai ciemā, ko tie salašņas sauc par pilsētu, govīm vienmēr dod ēst labību?

Galjaudo: Salmu nav, un siena nav, tāpēc lopus baro ar labību… un arbioni.

Bodolīno: Viņš saka, nē, vienīgi tagad, jo pilsēta ir aplenkta un trūkst siena. Un tur neesot labība vien, piejaukti arī sakaltuši arhioni.

Arhioni?

Erhse, pisa, zirņi.

Velns, es viņu došu saknābāt saviem vanagiem, nometīšu saplosīt saviem suņiem! Kā to saprast, ka trūkst siena, bet netrūkst labības un zirņu?

Viņš saka, pilsētā esot saveduši govis no visas apkaimes, un tagad cepešus varēšot ēst līdz pašai pastardienai, bet govis esot apēdušas visu sienu, un ļaudis, kuri var ēst gaļu, maizi neēd, kur nu vēl sausus zirņus, tāpēc daļu no pilsētā uzkrātās labības viņi dodot govīm. Viņš saka, pie viņiem jau neesot kā pie mums, kam ir viss, ko sirds vēlas, viņiem esot jākuļas, kā nu var, jo viņi taču esot nabaga aplenktie. Un viņš saka, tieši tāpēc viņam likts izvest šo govi ganībās, lai tā dabūtu vismaz kādu mazumiņu zaļas zāles, citādi labība vien tai nākot par ļaunu un metoties lenšu tārpi.

Bodolīno, vai tu tici tam, ko stāsta šis lauķis?

Es tikai tulkoju to, ko viņš saka, bet, cik nu atceros no savas bērnības, neesmu pārliecināts, ka govīm patiktu ēst graudus. Protams, šī govs bija pilna ar tādu mantu, un acīm redzamo nevar noliegt.

Frīdrihs noglaudīja bārdu, piemiedza acis un kārtīgi nopētīja Galjaudo. Bodolīno, viņš teica, man radies iespaids, ka šo vīru esmu jau redzējis, tikai tas droši vien bija ļoti sen. Vai tu viņu nepazīsti?

Mans tēvs, es taču puslīdz pazīstu visus šī novada ļaudis.

Tagad galvenais ir nevis jautāt, kas ir šis vīrs, bet gan tikt skaidrībā, vai pilsētā patiešām ir tik daudz govju un tik daudz labības. Jo varētu izrādīties ja gribi uzklausīt manas visslēptākās domas -, ka viņi cenšas tevi piekrāpt un ar pēdējo labību ir piebarojuši pēdējo govi.

Spoža doma, Bodolīno. Man pašam tas nebūtu ienācis prātā.

Jūs svētā majestāte, iejaucās Monferrātas marķīzs, nepiedēvēsim šiem lauķiem vairāk gudrības, nekā viņiem piemīt. Manuprāt, mūsu priekšā ir uzskatāms pierādījums tam, ka pilsēta ar iztiku ir nodrošināta daudz labāk, nekā mēs būtu domājuši.

Jā, jā, vienprātīgi piebalsoja visi citi kungi, un Bodolīno secināja, ka nekad agrāk nav redzējis vienlaikus melojam tik daudzus cilvēkus, turklāt katrs no viņiem apzinājās, ka arī pārējie melo. Bet tas tikai apliecināja, ka neviens vairs ilgāk negribēja ciest šo aplenkumu.

Savukārt es domāju, ka pie tādām domām būtu jāturas arī man, diplomātiski noteica Frīdrihs. Ienaidnieku karaspēks jau ir nostājies mums aiz muguras. Šīs Roborēto iekarošana mums nelīdzētu izvairīties no sadursmes ar otru armiju. Un nekādi nav pieņemama doma, ka mēs varētu iekarot šo pilsētu un paši nostiprināties aiz tās mūriem, kas ir uzmūrēti tik slikti, ka tas kaitētu mūsu godam. Tāpēc, kungi, mēs esam nolēmuši rīkoties tā: pametīsim šo nožēlojamo ciemu viņu nožēlojamajiem govju ganiem un gatavosimies citai, daudz cienīgākai sadursmei. Lai tiek dotas vajadzīgās pavēles! Un, izgājis no savas karaliskās telts, viņš teica Bodolīno: Sūti mājās to veci. Viņš noteikti ir melis, bet, ja man vajadzētu pakārt visus meļus, tad tevis jau sen vairs nebūtu šajā pasaulē.

Laidies uz mājām, tēvs, šoreiz viss izgāja gludi, caur zobiem nošņāca Bodolīno, atbrīvodams Galjaudo no važām. Un pasaki Troti, ka es viņu šovakar gaidīšu norunātajā vietā.

Frīdrihs visu paveica lielā steigā. Šai lūžņā, par kādu jau bija pārvērtusies aplencēju nometne, nekas vairs nebija nojaucams. Viņš nostādīja vīrus ierindā un pavēlēja visu nodedzināt. Ap pusnakti karaspēka priekšpulki jau soļoja uz Marengo lauku pusi. Tālumā, Terdonas pakalnu piekājē mirguļoja ugunis: tur gaidīja līgas karaspēks.

Palūdzis imperatoram atļauju, Bodolīno aizjāja Saies virzienā, kur kādās krustcelēs viņu jau gaidīja Troti un divi Kremonas konsuli. Visi kopā viņi nojāja kādu jūdzi, līdz sasniedza līgas priekšposteņus. Tur Troti iepazīstināja Bodolīno ar diviem komūnu apvienotā karaspēka vadoņiem Edzelīno no Romāno un Anselmo no Dovāras. Sekoja īsa apspriede, ko apzīmogoja roku spiedieni. Apskāvies ar Troti (tas bija labs gājiens, paldies tev, nē, paldies tev) un atvadījies, Bodolīno steidzās ātrāk atgriezties pie Frīdriha, kurš gaidīja kāda meža skrajuma malā. Ir izlemts, mans tēvs. Viņi neuzbruks. Viņiem nav ne vēlēšanās, ne drosmes. Mēs dosimies garām, un viņi tevi sveiks kā savu pavēlnieku.

Līdz nākamajai sadursmei, nomurmināja Frīdrihs. Bet karaspēks ir noguris, jo ātrāk tiksim līdz Pāvijai, jo labāk. Dosimies ceļā.

Ritēja jau pirmās Lieldienu stundas. Ja Frīdrihs būtu atskatījies, viņš tālumā būtu saredzējis Alesandrijas mūrus atspīdam gaišās ugunīs. Atskatījās un tās ieraudzīja Bodolīno. Viņš gan zināja, ka liela daļa liesmu ceļas no degošajām kara mašīnām un imperatora nometnes būvēm, bet viņam labāk patika iztēloties, ka tur alesandrieši dzied un dejo, svinēdami uzvaru un mieru.

Pēc kādas jūdzes viņi sastapa līgas priekšpulkus. Jātnieku vienība pašķīrās, izveidojot divus spārnus, starp kuriem izgāja imperatora vīri. Nevarēja saprast, vai jātnieki stāv, lai viņus sveicinātu vai lai mestos uzbrukumā, ej nu sazini, kas šiem prātā. Daži no līgas pacēla ieročus, un to varēja uztvert kā sveicienu. Vai varbūt tā bija nevarības izpausme. Vai varbūt draudi. Imperators, drūmi saraucis pieri, izlikās viņus neredzam.

Nezinu, viņš teica, man šķiet, ka es bēgu, bet viņi man izrāda godu ar ieročiem rokās. Bodolīno, vai es rīkojos pareizi?

Tu rīkojies pareizi, mans tēvs. Tu nepadodies lielākā mērā, nekā padodas viņi. Viņi tevi ciena un tāpēc negrib tev uzbrukt atklātā kaujas laukā. Un tev jājūtas pateicīgam par šo cieņas apliecinājumu.

Tas man pienākas, ietiepīgi teica Sarkanbārdis.

Ja tu domā, ka tev šī cieņa pienākas, tad priecājies, ka viņi tev to izrāda. Par ko gan tu žēlojies?

Ne par ko, ne par ko, tev jau, kā vienmēr, ir taisnība. Pirmajā rīta gaismā viņi tālajā līdzenumā un uz tuvākajiem no pakalniem saskatīja pretinieka karaspēka vairākumu. Tas bija pilnībā iegrimis vieglā dūmakā, un atkal nebija saprotams, vai ienaidnieki piesardzīgi atkāpjas tālāk no imperatora spēkiem vai aplenc tos godbijīgā lokā, vai draudoši iežņaudz kā spīlēs. Nelieli pulciņi līgas kareivju pārvietojās, brīžam kādu gabalu pavadīja imperatora armijas kolonnas, brīžam izvietojās kāda paugura galā un vēroja, kā tās soļo garām, bet brīžam atkal šķita no tām bēgam. Visapkārt valdīja dziļš klusums, ko tricināja vienīgi zirgu pakavu un kareivju soļu troksnis. Reizumis blāvajā rīta gaismā varēja redzēt, kā te no viena, te no cita paugura gala paceļas tievas dūmu strūkliņas, it kā tur, iegrimuši zaļajā lapotnē, slēptos torņi, no kuru virsotnēm viena grupa raidītu zīmes citām.

Šoreiz Frīdrihs nolēma izskaidrot draudīgo pavadītāju izturēšanos sev par labu: viņš lika pacelt karogus un oriflammas un devās tālāk kā Cēzars Augusts, kurš tikko pakļāvis barbarus. Lai nu būtu kā būdams, viņš devās uz priekšu kā tēvs visām šīm dumpīgajām pilsētām, kuras tonakt būtu varējušas viņu iznīcināt.

Kad viņi jau bija izkļuvuši uz Pāvijas ceļa, Frīdrihs ataicināja pie sevis Bodolīno. Tu esi blēdis kā vienmēr, viņš tam teica. Bet galu galā man bija jāatrod kāds iegansts, lai izkultos no tā dūksnāja. Es tev piedodu.

Ko tu man piedod, tēvs?

Gan jau es zinu, ko. Tikai neiedomājies, ka esmu piedevis tai bezvārda pilsētai.

Tai ir savs vārds.

Tai nav vārda, jo to neesmu devis es. Agrāk vai vēlāk man tā būs jānoposta.

Ne tik drīz.

Nē, ne tik drīz. Un, kā varu iztēloties, līdz tam brīdim tu jau atkal būsi ko sagudrojis. Man taču tonakt būtu vajadzējis saprast, kādu slīpētu blēdi es pārvedu mājās. Starp citu, es atcerējos, kur agrāk esmu redzējis to vīru ar govi!

Bet tai brīdī Bodolīno zirgs itin kā saniķojās, viņš pierāva pavadu un palika iepakaļ. Tā Frīdrihs nevarēja viņam pateikt, ko atcerējies.

15  Bodolīno Lenjāno kaujā

Kad aplenkums bija galā, Frīdrihs, pirmajā brīdī atvieglots, apmetās Pāvijā, tomēr viņš jutās neapmierināts. Arī turpmākais gads bija neveiksmīgs. Frīdriha brālēns Heinrihs Lauva sagādāja viņam raizes Vācijā, Itālijas pilsētas bija aizvien tikpat dumpīgas un nelikās ne zinis par viņa atkārtotajām prasībām nopostīt Alesandriju. Viņa karaspēkā trūka vīru, sākumā papildspēki kavējās, bet, kad tie ieradās, izrādījās, ka to nav pietiekami daudz.

Bodolīno nedaudz grauza vainas apziņa par notikumu ar govi. Protams, viņš nebija mānījis imperatoru, valdnieks pats no laba prāta bija iesaistījies šajā spēlē, bet tagad viņi abi mulsa, nespēdami ieskatīties viens otram acīs, kā divi puikas, kas kopīgi pastrādājuši palaidnības un par tām nokaunējušies. Bodolīno aizkustināja Frīdriha gandrīz bērnišķīgā kaunēšanās Frīdriha, kurš jau sāka nosirmot, un pirmā savu lauvas krēpju mirdzumu zaudēja tieši viņa skaistā varakrāsas bārda.

Bodolīno arvien sirsnīgāk mīlēja šo savu tēvu, kurš joprojām dzinās pēc sapņa par impēriju un arvien vairāk riskēja zaudēt zemes uz ziemeļiem no Alpiem, cenzdamies noturēt pakļautībā Itāliju, kas viņam slīdēja ārā no rokām. Kādu dienu Bodolīno iedomājās, ka Frīdriha pašreizējā stāvoklī Priestera Jāņa vēstule viņam palīdzētu izkļūt no Lombardijas purva, šķietami neko nezaudējot. Vienvārdsakot, Priestera vēstule varēja noderēt kā Galjaudo govs. Viņš mēģināja Frīdriham par to ieminēties, taču imperators bija drūmā omā un atteica, ka viņam esot nopietnākas lietas, par ko domāt, un lai nejaucot viņam galvu ar nelaiķa tēvoča Otona vecišķajām fantāzijām. Viņš uzticēja Bodolīno aizvien jaunus sūtņa pienākumus, un Bodolīno ceļoja pāri Alpiem un atpakaļ gandrīz divpadsmit mēnešus.

Tā Kunga 1176. gada maija beigās Bodolīno bija uzzinājis, ka Frīdrihs ir apmeties Komo, un gribēja pagūt ierasties pie viņa šajā pilsētā. Pa ceļam Bodolīno saņēma ziņas, ka imperatora karaspēks jau ir devies uz Pāviju, un tāpēc viņš nogriezās uz dienvidiem, cerēdams to pārtvert pusceļā. Viņš to panāca pie Olonas upes, netālu no Lenjāno cietokšņa, vietā, kur pirms dažām stundām imperatora karaspēks pārpratuma dēļ bija sadūries ar līgas armiju, un, kaut arī neviena no abām pusēm nebija vēlējusies uzsākt kauju, tās bija spiestas cīnīties, lai nezaudētu godu.

Tikko nonācis kaujas lauka malā, Bodolīno ieraudzīja kādu kājnieku, kas skrēja uz viņa pusi ar garu pīķi rokās. Bodolīno piecirta piešus un metās pretī, mēģinot uzbrucēju notriekt no kājām un cerot, ka tas nobīsies. Tas nobijās, novēlās gar zemi un izlaida pīķi no rokām. Bodolīno nokāpa no zirga un satvēra pīķi, bet pakritušais tostarp jau cēlās stāvus, brēkdams, ka viņu nogalināšot, un izrāva no jostas dunci. Taču viņš klaigāja Lodi izloksnē. Bodolīno bija pieradis pie domas, ka lodieši ir imperatora sabiedrotie, un, ar pīķi turot pienācīgā attālumā uzbrucēju, kurš šķita kā nelabā apsēsts, uzsauca viņam: Liecies mierā, durnais purns! Es arī esmu ar imperatoru! Un tas atbildēja: Tā gan, tieši tāpēc es tevi nobeigšu! Tai brīdī Bodolīno atcerējās, ka Lodi jau kopš kāda laiciņa ir pārgājusi līgas pusē, un klusībā prātoja: "Ko lai daru? Vai man viņu nogalināt, jo pīķis taču ir garāks par nazi? Bet es taču nekad neesmu nevienu nogalinājis"!"

Tad viņš ietrieca pīķi lodietim starp kājām, nogāzdams viņu garšļaukus, un pielika ieroča smaili viņam pie rīkles. Nenogalē mani, dominus, jo man ir septiņi bērniņi, kuri jau rīt pat nomirs badā, ja manis vairs nebūs, brēca lodietis. Ļauj man iet, es tik un tā nevaru nodarīt lielu ļaunumu tavējiem, tu taču redzi, ka padodos tev kā gaudenis.

Tas, ka tu esi tīrais gaudenis, redzams pa gabalu, bet, ja es tevi palaidīšu ar to duramo rokās, tu tomēr vari nodarīt ko ļaunu. Velc nost bikses!

Bikses?

Tieši tā, es tevi atstāšu dzīvu, bet tev nāksies parādīt saulei pautus. Un es gribu redzēt, vai tev pietiks dūšas atgriezties kaujā, vai varbūt tu pa vistaisnāko ceļu laidīsies pie tiem badmirām, saviem bērniņiem!

Lodietis novilka bikses un dieba prom pāri laukiem, turēdamies gar krūmiņiem, ne tik daudz kaunēdamies, cik baidīdamies, ka viņu no pakaļpuses varētu ieraudzīt kāds pretinieku bruņinieks un nospriest, ka viņš rāda pliku pēcpusi, lai ņirgātos, un tad viņu varētu uzsēdināt uz mieta, kā to paraduši darīt turki.

Bodolīno bija priecīgs, ka viņam nav vajadzējis nevienu nogalināt, bet, lūk, uz viņa pusi jāšus zirgā auļoja kāds vīrs. Bodolīno bija ieradies, ģērbies pēc franču modes, un tāpēc bija skaidri redzams, ka viņš nav lombardietis. Bodolīno nolēma savu ādu lēti nepārdot un jau izrāva zobenu. Bet jājējs aizsteidzās viņam garām, uzsaukdams: Ko tu dari, neprāti! Vai tad neredzi, ka jūs un jūsu imperatoru mēs šodien pataisījām mīkstus! Ej nu mājās, tā būs labāk! Un prom viņš bija.

Bodolīno atkal kāpa zirgā un prātoja, kurp doties, jo šajā kaujas laukā patiešām neko nesaprata, līdz šim viņš bija pieredzējis tikai aplenkumus, un tādos gadījumos skaidri redzams, kurš kurā pusē cīnās.

Viņš apmeta līkumu ap kādu koku skupsnu un ieraudzīja ko tādu, ko nekad agrāk nebija redzējis: tie bija lieli vaļēji rati, izkrāsoti baltā un sarkanā krāsā, ar augstu, karogiem nokārstītu mastu pašā vidū, un ratos ap tādu kā altāri stāvēja vīri ar taurēm, tik garām kā eņģeļu bazūnēm, to uzdevums droši vien bija iepūst savējiem cīņas sparu, un Bodolīno, to redzot, noteica, kā viņa pusē pieņemts: Oh basta la!  Tas nu gan! Kādu mirkli viņš domāja, ka ir nonācis Priestera Jāņa zemē vai vismaz Sarandibā, kur taču kaujā dodas ziloņu vilktos ratos, bet šiem ratiem priekšā bija aizjūgti vērši, kaut arī visi braucēji bija ģērbušies kā kungi, turklāt ratu tuvumā neviens necīnījās. Taurētāji laiku pa laikam raidīja kādu griezīgu pūtienu un atkal noklusa, kā nezinādami, ko darīt. Kāds no viņiem ar roku pamāja uz upes krastu, kur labs bars ļaužu vēl sitās, kliegdami tik neganti, ka no šādiem kliedzieniem pamostos pat mirušie; un cits no braucējiem mēģināja piedabūt vēršus kustēt no vietas, bet tiem, lēnīgiem un tiepīgiem jau pēc dabas, nebija nekādas kāres spiesties kautiņa ņudzeklī.

Ko lai es daru? prātoja Bodolīno. Vai man mesties vidū starp tiem trakajiem? Bet, iekams viņi nav sākuši runāt, es pat nezinu, kuri ir ienaidnieki, un, kamēr es gaidīšu, līdz šie atvērs muti, viņi varbūt jau būs nogalinājuši mani.

Kamēr viņš tā stāvēja un sprieda, ko darīt, viņam tuvojās vēl kāds jātnieks, un tas bija labi pazīstams ministeriālis. Arī tas viņu pazina un uzsauca: Bodolīno, mēs pazaudējām imperatoru!

Dievs svētais, ko tas nozīmē jūs viņu pazaudējāt?

Kāds viņu ir redzējis, kad viņš kāvās kā lauva ar veselu baru kājnieku, kas viņu ar visu zirgu aizstūma, lūk, uz tur tā mežiņa pusi; un tad viņi visi esot nozuduši aiz kokiem. Mēs tur bijām aizjājuši, bet tur neviena vairs nav. Droši vien viņš ir mēģinājis bēgt uz citu pusi, katrā ziņā viņš vairs neatgriezās pie mūsu bruņinieku vairākuma…

Un kur tad ir mūsu bruņinieku vairākums?

Redzi, tas, ka viņš neatgriezās pie bruņinieku vairākuma, nav vienīgā nelaime arī paša bruņinieku vairākuma vairs nav. Tas bija īsts slaktiņš. Kāda nolādēta diena! Sākumā Frīdrihs kopā ar saviem jātniekiem metās pret ienaidniekiem šķita, ka tiem ir tikai kājnieki, kas visi drūzmējās ap saviem raibajiem līķuratiem. Bet tie kājnieki vareni turējās pretī, un tad pēkšņi uzradās lombardiešu kavalērija, un mūsējie bija ielenkti no divām pusēm.

Tātad jūs esat pazaudējuši svēto Romas imperatoru! Un tu man to tik mierīgi stāsti, velns parāvis!

Tu te esi tikko ieradies un nezini, ko pieredzējām mēs! Daži pat apgalvo, ka esot redzējuši, kā imperators krīt, bet zirgs viņu esot aizvilcis projām, jo viņa kāja palikusi ieķērusies kāpslī!

Bet ko tagad dara mūsējie?

Bēg. Paskaties tur, daži laižas cauri mežam, citi metas upē. Jau ir paklīduši ziņa, ka imperators ir miris, un tagad katrs cenšas tikt līdz Pāvijai, kā nu māk.

Ak, jūs gļēvuļi! Un neviens vairs nemeklē mūsu kungu?

Metas tumšs, nu jau arī tie, kuri vēl cīnījās, taisās prom. Kā tad lai te kādu atrod, un Dievs vien zina, kur meklēt!

Gļēvuļi, vēlreiz noteica Bodolīno, kurš gan nebija karotājs, tomēr sirds viņam bija drosmīga. Viņš piecirta zirgam piešus un ar paslietu zobenu metās turp, kur pie zemes redzēja guļam visvairāk līķu, un skaļā balsī sauca savu mīļo audžutēvu. Meklēt kādu mirušo šai klajumā starp tik daudziem citiem mirušajiem un skaļi lūgties, lai viņš atsaucas, bija bezcerīgs pasākums, tāpēc pēdējie lombardiešu pulki, kas Bodolīno gadījās ceļā, lika viņu mierā, uzskatīdami par kādu Paradīzes svēto, kurš ieradies viņiem palīgā, un tikai draudzīgi māja sveicienus.

Tur, kur cīņa bija bijusi visnežēlīgākā, Bodolīno sāka rakņāties pa kritušo kaudzēm, vērsdams apkārt tos, kuri gulēja ar seju uz leju, cerēdams un vienlaikus baidīdamies vakara vārajā gaismā ieraudzīt sava valdnieka mīļos vaibstus. Viņš raudāja un virzījās tālāk, nedomādams, kur kājas nes, un tā, iznākdams no kādas birzes, viņš uzdūrās lielajiem vēršu vilktajiem ratiem, kas palēnām devās prom no kaujas lauka. Vai neesat redzējuši imperatoru? viņš caur asarām jautāja bez apdomās un nemaz nekaunēdamies savas raudāšanas. Bet braucēji sāka smieties un atteica: Kā nu ne, rau, tais krūmos šis patlaban drātē tavu māsu! un viens iepūta savā taurē, izvilinādams no tās piedauzīgu pļērcienu.

Tie bija runājuši pa smieklam, bet Bodolīno ieskatījās arī tai krūmājā. Tur bija līķu kaudzīte trīs kņūpus ar seju uz leju sakrituši pār ceturto, kas gulēja uz muguras. Bodolīno pavēla nost trīs virsējos un zem tiem ieraudzīja sarkanu bet sarkanu no asinīm bārdu. Tas bija Frīdrihs. Bodolīno tūlīt saprata, ka imperators ir dzīvs, jo pār viņa pavērtajām lūpām izlauzās kluss vaids. Viņam bija ievainojums augšlūpā, kas joprojām asiņoja, un prāvs pampums uz pieres virs kreisās acs, abās rokās viņš vēl bija sažņaudzis pa duncim, kā cilvēks, kurš, jau zaudēdams samaņu, tomēr vēl pratis nodurt tos trīs nožēlojamos, kuri bija klupuši viņam virsū, lai piebeigtu līdz galam.

Bodolīno pacēla viņa galvu, notīrīja viņam seju, sauca viņu vārdā, un Frīdrihs atvēra acis un jautāja, kur gan nokļuvis. Bodolīno viņu iztaustīja, lai saprastu, vai viņam nav citu ievainojumu. Frīdrihs sāpēs iekliedzās, kad Bodolīno aizskāra viņa pēdu, varbūt bija taisnība, ka zirgs kādu gabalu bija vilcis viņu pa zemi, izmežģot viņam kājas potīti. Kamēr Frīdrihs turpināja prašņāt, kur atrodas, Bodolīno viņu pieslēja stāvus. Frīdrihs viņu beidzot pazina un apskāva.

Mans kungs un tēvs, teica Bodolīno, tagad sēdies manā zirgā, tu nedrīksti piepūlēties. Mums jādodas uz priekšu piesardzīgi, jo, kaut arī jau satumsis, tuvumā vēl ir līgas kareivju vienības. Mūsu vienīgā cerība ir tā, ka viņi jau nonākuši kādā ciemā un līksmojas, jo man šķiet es gan negribu tevi aizvainot -, ka viņi šodien uzvarēja. Tomēr daži varbūt palikuši tepat un meklē savus kritušos. Mums vajadzēs lavīties pa mežiem un gravām, izvairoties no ceļiem, līdz sasniegsim Pāviju, kur droši vien jau būs patvērušies tavējie. Tu zirga mugurā vari arī gulēt, es uzmanīšu, lai tu nenokrīti.

Un kurš tad uzmanīs tevi, lai tu pats iedams neaizmiedz? jautāja Frīdrihs un samocīti pasmaidīja. Tad viņš teica: Man sāp, kad es smejos.

Redzu, ka tu jau jūties labāk, teica Bodolīno.

Viņi gāja visu nakti, tumsā kājas ķērās aiz saknēm un pinās zemajos krūmos, un tikai vienreiz viņi tālumā ieraudzīja ugunis un apmeta lielu līkumu, lai no tām izvairītos. Pa ceļam, lai nezaudētu modrību, Bodolīno runāja, un Frīdrihs palika nomodā, lai palīdzētu palikt nomodā Bodolīno.

Cauri ir, teica Frīdrihs, šīs sakāves apkaunojumu es nespēšu pārdzīvot.

Tas bija tikai nožēlojams kautiņš, mans tēvs. Turklāt visi tevi uzskata par mirušu, bet, lūk, tu atkal parādīsies kā Lācars, kas cēlies no kapa, un to, kas šķita sakāve, tagad visi piesauks kā brīnumu, dziedot Te Deum.

Patiesībā Bodolīno tikai centās mierināt ievainotu un pazemotu vecu vīru. Šodien bija sagrauts impērijas gods, kur nu vairs runāt par rex et sacer dos. Ja nu vienīgi Frīdrihs atgrieztos arēnā, jaunas slavas spožuma apmirdzēts. Un te nu gribot negribot Bodolīno domas atkal vērsās pie Otona izteikumiem un Priestera vēstules.

Redzi, mans tēvs, no šiem notikumiem tev beidzot vajadzētu ko mācīties, viņš teica.

Un ko tad tu gribētu man mācīt, mans gudrais kungs?

Tev nav jāmācās no manis, Die's pasarg, bet no pašām debesīm. Tev vajadzētu pienācīgi novērtēt to, ko teica bīskaps Otons. Jo vairāk tu nopūlēsies ar šo Itāliju, jo dziļāk iestigsi nav iespējams valdīt kā imperatoram zemē, kur valda arī pāvests, un cīņā ar šejienes pilsētām tu vienmēr zaudēsi, jo tu gribi vest tās pie kārtības, kas ir mākslīgi radīta, bet tās turpretī grib dzīvot nekārtībā, tas ir, atbilstoši dabai vai, kā teiktu Parīzes filosofi, yle stāvoklī, sākotnējā haosā. Tev jāvēršas uz austrumiem, vēl tālāk aiz Bizantijas; tev jānes savas impērijas karogs uz kristīgajām zemēm, kas plešas viņpus neticīgo pagānu karalistēm, un tev jāapvieno spēki ar vienīgo un īsto rex et sacerdos, kurš tur valda jau kopš Austrumu Gudro laikiem. Vienīgi tad, kad tu būsi noslēdzis savienību ar viņu un viņš būs zvērējis tev uzticību un paklausību, tu varēsi atgriezties Romā un runāt ar pāvestu kā ar savu sulaini, bet ar Francijas un Anglijas karaļiem kā ar saviem zirgu puišiem. Vienīgi tad tie, kuri tevi šodien pieveica, atkal no tevis baidīsies.

Frīdrihs jau bija piemirsis Otona teikto, un Bodolīno vajadzēja viņam to atgādināt. Atkal tas Priesteris? Frīdrihs teica. Vai viņš patiešām pastāv? Un kā gan es ar visu karaspēku varētu doties viņu meklēt? Tad jau mani iesauktu par Frīdrihu Trako un ar šādu vārdu atcerētos nākamajos gadsimtos.

Nē, tā nenotiktu, ja visu kristīgo valstu kancelejās, arī Bizantijā, nonāktu vēstule, ko Priesteris Jānis raksta tev un tikai tev un kurā viņš tevi uzrunā kā līdzīgs līdzīgu un aicina tevi apvienot jūsu abu impērijas.

Un Bodolīno, kurš Priestera Jāņa vēstuli gandrīz pilnībā zināja no galvas, sāka to skandēt Frīdriham un izskaidroja viņam arī to, kas ir kristīgās pasaules visvērtīgākā relikvija, kuru Priesteris viņam sūta kādā lādē.

Bet kur ir šī vēstule? Vai tev ir tās noraksts? Vai tik to neesi sacerējis tu pats?

Es to pārrakstīju labā latīņu valodā, sasaistīju kopā pa pasauli izkaisītās drumslas no vēsts, par kuru gudri vīri zināja un runāja jau sen, bet neviens viņus neuzklausīja. Taču viss, kas teikts šajā vēstulē, ir patiess kā evaņģēlijs. Ja jau tu tā vēlies, varu atzīt, ka pats es piegudroju klāt vienīgi to, ka vēstule ir rakstīta tieši tev.

Un šis Priesteris varētu man uzdāvināt to kā tu tur teici Gradālu, kurā bija satecējušas Mūsu Kunga asinis? Protams, tā būtu pēdējā un augstākā iesvaidīšana… čukstēja Frīdrihs.

Tā šajā naktī reizē ar Bodolīno likteni tika izlemts arī viņa imperatora liktenis, un neviens no abiem vēl nezināja, kādu nākotni izvēlējušies.

Joprojām sapņodami par tālo valstību, pret rītausmu viņi kāda grāvja malā atrada zirgu, kas bija aizbēdzis no kaujas lauka un vairs neprata atrast ceļu atpakaļ. Ar diviem zirgiem, kaut arī pa nomaļiem celiņiem un takām, ceļš uz Pāviju tomēr bija daudz ātrāks. Drīz viņi sastapa arī impērijas kareivju bariņus, kas atkāpās, un karavīri pazina savu kungu un sveica viņu ar prieka saucieniem. Kareivji bija izsirojuši tuvējos ciemus, tāpēc viņiem bija, ar ko pamielot savu valdnieku un Bodolīno, un daži aizsteidzās straujāk uz priekšu, lai pārējiem, kas jau bija nonākuši tālāk, ziņotu, ka valdnieks ir dzīvs. Pēc divām dienām Frīdrihs sasniedza Pāvijas vārtus, un viņu jau bija apsteigusi priecīgā vēsts, imperatoru ar vislielāko godu sagaidīja visi pilsētas ievērojamākie vīri un viņa galminieki, joprojām nespēdami ticēt savām acīm.

Tur viņus gaidīja arī Beatrise, jau ietērpušies sēru drānās, jo bija saņēmusi ziņu, ka viņas vīrs ir miris. Pie rokas viņa turēja abus savus dēlus Frīdrihu, kurš bija jau divpadsmit gadus vecs, bet izskatījās uz pusi jaunāks, jo kopš dzimšanas vārguļoja un slimoja, un Heinrihu, kurš savukārt bija mantojis visu sava tēva spēku, bet šai dienā nemitīgi raudāja un prašņāja, kas noticis. Beatrise iztālēm saredzēja Frīdrihu, šņukstēdama metās viņam pretī un kaislīgi apskāva. Bodolīno viņa pamanīja tikai tad, kad Frīdrihs pavēstīja, ka esot dzīvs, tikai pateicoties viņam, nu Beatrise koši piesarka, tad nobālēja, tad sāka raudāt un beidzot pastiepa roku un uzlika to Bodolīno uz sirds, un lūdza debesis, lai tās viņu atalgo par visiem viņa labajiem darbiem, un sauca viņu par dēlu, draugu, brāli.

Tieši šai brīdī, Nikētas kungs, teica Bodolīno, es sapratu, ka, izglābdams sava kunga dzīvību, esmu dzēsis savu parādu. Bet tieši tāpēc es vairs nebiju brīvs mīlēt Beatrisi. Un atklāju, ka viņu vairs nemīlu. Tā bija kā aprētojusi brūce, Beatrisi redzot, man prātā nāca tīkamas atmiņas, bet es vairs nedrebēju pie visām miesām. Sapratu, ka tagad es spētu uzturēties viņai līdzās un nejust mokas, spētu doties no viņas projām un nejust sāpes. Varbūt es beidzot biju pieaudzis un manī bija noplakusi visa jaunības degsme. Taču tas mani nesāpināja, mani pārņēma vienīgi vieglas skumjas. Jutos kā balodis, kas vēl nesen ūbojis bez rimas, bet nu riesta laiks bija galā. Vajadzēja celties spārnos, laisties prom pāri jūrai.

Tu vairs nebiji balodis, tu biji kļuvis par bezdelīgu.

Vai dzērvi.

16  Bodolīno sapinas Zosimas viltus valgos

Sestdienas rītā atnāca Pevere un Grillo un pavēstīja, ka Konstantinopolē pamazām atgriežas kārtība. Ne tikai tāpēc, ka bija pierimusi piligrimu kāre laupīt, bet drīzāk tāpēc, ka to vadoņi bija atjēguši, ka viņu kareivji ir piesavinājušies arī daudzas un godājamas relikvijas. Varēja piemiegt acis un izlikties nemanām, ka pievākts kāds baznīcas trauks vai damasta tērps, taču relikvijas nedrīkstēja izkaisīt pa pasauli. Tāpēc dodžs Dandolo deva rīkojumu, ka visiem līdz šim brīdim nolaupītajiem vērtīgajiem priekšmetiem jātiek nogādātiem uz Svētās Sofijas katedrāli, lai tos varētu godīgi sadalīt. Un tas galvenokārt nozīmēja to, ka labumi tiks dalīti starp piligrimiem un venēciešiem, kuri bija atgādājuši krusta karotājus pāri jūrai, bet vēl nebija saņēmuši pilnu samaksu. Pēc tam tiktu aprēķināta katras vērtslietas vērtība sudraba markās, un tad bruņinieki saņemtu četras daļas, jātnieku seržanti divas daļas un kājnieku seržanti vienu. Var iztēloties, kā šos jaunumus uzņēma parastie kareivji, kurus bija nolemts atstāt tukšā.

Klīda baumas, ka Dandolo sūtīti vīri jau savākuši četrus apzeltītos bronzas zirgus no Hipodroma, lai nogādātu tos Venēcijā, un visi bija nemierā ar šādu rīcību. Par atbildi Dandolo tikai pavēlēja pārmeklēt visu kārtu kareivjus un labi pārbaudīt arī viņu mitekļus Perā. Pie kāda no grāfa Senpola bruņiniekiem tika atrasts mazs flakoniņš. Bruņinieks apgalvoja, ka tās esot zāles, kas jau izkaltušas, bet, kad pudelīti sakustināja un sasildīja plaukstu siltumā, bija redzams, ka pulveris pārvēršas sarkanā šķidrumā, un tās acīmredzot bija asinis, kas izplūdušas no brūces Mūsu Kunga sānos. Bruņinieks kliedza, ka esot šo relikviju godīgi nopircis no kāda mūka, pirms vēl sākusies pilsētas izlaupīšana. Taču, lai rādītu audzinošu piemēru citiem, nelaimīgo turpat uz vietas pakāra, pakabinājuši viņam kaklā zobenu un ģerboni.

Šis izbolīja acis kā menca, teica Grillo.

Nikēta skumji uzklausīja šos jaunumus, bet Bodolīno izskatījās apjucis, it kā tā būtu viņa vaina, un tūlīt pacentās griezt sarunu uz citu pusi un jautāja, vai nav pienācis īstais brīdis pamest pilsētu.

Vēl valda liels juceklis, atbildēja Pevere, un jābūt ļoti uzmanīgiem. Uz kurieni tu gribi doties, Nikētas kungs?

Uz Selimbriju, kur mums ir uzticami draugi, kas varēs uzņemt mūs savā namā.

Tikt uz Selimbriju, tas nebūs nemaz tik vienkārši, teica Pevere. Selimbrija ir rietumos, netālu no Garajiem Mūriem. Pat ja jums būtu mūļi, ceļā tik un tā paietu vismaz trīs dienas vai pat vairāk, jo līdzi jāved sieviete uz grūtām kājām. Un nav ko domāt šķērsot pilsētu ar veselu varzu mūļu tu izskatītos pēc turīga vīra, un piligrimi tev uzkristu bariem kā mušas. Tātad jājamlopus vajadzēja sagatavot ārpus pilsētas, bet pašiem pilsētu šķērsot kājām. Vajadzētu virzīties gar Konstantīna sienu un izvairīties no piekrastes, kur vienmēr drūzmējas visvairāk ļaužu, tad būtu jāapmet līkums ap Svētā Motija baznīcu un jāiziet no pilsētas pa Pēges vārtiem Teodosija mūros.

Maz ticams, ka tiksiet cauri sveikā un kāds jūs neaizturēs, teica Pevere.

Ē, ne nu kur tiksiet, nekā, novilka Grillo, redzot visus šiten tos sievišķus, piligrimiem mutē saskries slienas.

Bija vajadzīga vesela diena, lai sagatavotu ceļam jaunākās sievietes. Nevarēja taču atkal tēlot spitālīgos, jo piligrimi jau ar' bija attapuši, ka spitālīgie pa šo pilsētu apkārt neklejo. Tāpēc meitenēm uz sejas vajadzēja izveidot sarkanus plankumus un kreveles, lai viņas izskatītos kašķa apsēstas un lai, uz viņam paskatoties, piligrimiem zustu katra kāre. Un vēl visam šim ļaužu pulkam bija nepieciešams ēdamais trijām ceļā pavadāmām dienām, jo ar tukšu vēderu tālu neaiziesi. Dženovieši apņēmās sagatavot grozus ar scripilita, savu lēcu miltu cepto putru, un kraukšķošiem un plāniem lēcu plāceņiem, ko var sagriezt strēmelēs, un tad vēl tik vajag tiem uzkaisīt nedaudz piparu, un sanāk īsts gardums, ar ko var barot kaut lauvas, daudz labāks par asiņainiem cepešiem; un tad vēl fugassa, gabalus, aizdarītus ar ķiplokiem, eļļu, salviju, sieru un sīpoliem.

Nikētam šie barbaru ēdieni negāja pie sirds, un, tā kā līdz aizceļošanai bija atlikusi viena diena, viņš nolēma to veltīt baudām izgaršot pēdējos izsmalcinātos kārumus, ko vēl varēja pagatavot Teofils, un uzklausīt pēdējos Bodolīno piedzīvojumus, jo viņam patiešām negribējās doties prom stāsta vissaistošākajā vietā, nezinot, kā tas beidzies.

Mans stāsts vēl ir pārāk garš, teica Bodolīno. Es noteikti došos jums līdzi. Šeit, Konstantinopolē, man nekas vairs nav darāms un katrs stūris manī raisa nepatīkamas atmiņas. Tu, Nikētas kungs, esi kļuvis par manu pergamentu, uz kura es rakstu daudz ko tādu, ko pats jau biju aizmirsis, es rakstu, it kā roka kustētos pati. Manuprāt, tiem, kas stāsta stāstus, vienmēr ir vajadzīgs kāds, kam tos stāstīt, vienīgi tad ir iespējams izstāstīt tos arī sev pašam. Vai tu atceries kad es rakstīju savas vēstules imperatorei, viņa nevarēja tās izlasīt? Varbūt es rīkojos muļķīgi, dodams tās lasīt draugiem, bet citādi šīm vēstulēm nebūtu jēgas. Un to brīdi, kad skūpstīju imperatori, to skūpstu es nekad nevienam neesmu varējis izstāstīt, un ilgus gadus atmiņas par to es nēsāju sevī, reizēm izbaudot, it kā tas būtu tavs medusvīns, bet reizēm sajūtot mutē indes garšu. Vienīgi pastāstījis par šo brīdi tev, es jutu, ka esmu no tā atbrīvojies.

Un kāpēc tu spēji to izstāstīt man?

Tāpēc, ka tagad, kad tev to stāstu, visi cilvēki, kuri bija iesaistīti šajos notikumos, jau ir miruši. Esmu palicis vienīgi es. Tagad tu man esi nepieciešams kā gaiss, ko elpoju. Es došos tev līdzi uz Selimbriju.

Tikko atguvies no Lenjāno gūtajiem ievainojumiem, Frīdrihs ataicināja pie sevis Bodolīno un impērijas kancleru Kristiānu fon Buhu. Ja jau bija nospriests uztvert Priestera Jāņa vēstuli nopietni, tad labāk ķerties pie šī jautājuma tūlīt. Kristiāns izlasīja pergamentu, ko Bodolīno viņam bija pasniedzis, un kā jau pieredzējis kanclers izteica dažus iebildumus. Rokraksts, viņaprāt, nebija liela valdnieka kancelejas cienīgs. Šai vēstulei vajadzēs apceļot visus galmus — pāvesta, Francijas, Anglijas, un tai būs jānonāk arī pie Bizantijas basileja, un tātad tai bija jābūt uzrakstītai tā, kā svarīgus dokumentus mēdz rakstīt visā kristīgajā pasaulē. Vēl viņš teica, ka nepieciešams laiks, lai izgatavotu zīmogus, kas patiešām izskatītos pēc zīmogiem. Gribot paveikt nopietnu darbu, viss jādara lēnām un mierīgi.

Bet kā lai nogādā šo vēstuli citu galmu kancelejās? Ja to tālāk pārsūtīs imperatora kanceleja, neviens tai neticēs. Kā nu ne Priesteris Jānis tev un tikai tev raksta privātu vēstuli, lai tu varētu viņu apciemot zemē, par kuras pastāvēšanu neviens nezina, bet tu ņem un izpaud to visiem, lippis et tonsoribus, nebaidoties, ka citi varētu tevi apsteigt un ierasties tur pirms tevis? Baumas par vēstuli noteikti bija jāizplata ne tikai tāpēc, lai pamatotu vēlāko ceļojumu uz Jāņa zemi, bet galvenokārt lai apstulbinātu visu kristīgo pasauli, bet visam bija jānotiek pamazām un klusītēm, it kā tiktu nodots visslepenākais noslēpums.

Bodolīno ierosināja iesaistīt savus draugus. Viņi varētu kļūt par aģentiem, kas neraisītu nekādas aizdomas, jo viņi taču ir mācīti vīri no Parīzes studium, nevis frīdriha ļaudis. Abduls varētu paslepus izplatīt vēstuli Svētās zemes karalistēs, Borons Anglijā, Kiots Francijā, un Rabi Solomons varētu to nogādāt jūdiem, kas dzīvoja Bizantijas impērijā.

Tā nu nākamos mēnešus aizņēma dažādie sagatavošanās darbi, un Bodolīno secināja, ka vada veselu skriptoriju, kurā darbojās visi viņa vecie biedri. Frīdrihs laiku pa laikam apvaicājās pēc jaunumiem. Viņš pieprasīja, lai vēstulē skaidrāk būtu izteikti solījumi dāvināt viņam Gradālu. Bodolīno Frīdriham izskaidroja iemeslus, kuru dēļ par dāvanu vajadzēja izsacīties miglaini, bet viņš ievēroja, ka šis karaliskās un reliģiskās varas simbols imperatoru ir savaldzinājis.

Kamēr viņi pamazām apsprieda ar vēstuli saistītos jautājumus, Frīdriham uzbruka jaunas rūpes. Viņš bija spiests samierināties un meklēt izlīgumu ar pāvestu Aleksandru III. Redzot, ka visa pārējā pasaule tik un tā neuztver nopietni impērijas ielikteņus antipāvestus, tika nolemts, ka imperators piekritīs apliecināt Aleksandram cieņu un atzīt viņu par vienīgo un īsteno Romas pāvestu un tas bija daudz; toties pāvestam atdošus bija jāapņemas vairs nesniegt nekādu atbalstu Lombardijas pilsētām un tas bija vēl vairāk. Un, risinot šīs smalkās intrigas, Frīdrihs un Kristiāns sāka prātot vai būtu vērts atkal provocēt pāvestu, kārtējo reizi piesaucot sacerdotium un imperium, laicīgās un pasaulīgās varas, vienotību? Bodolīno ar pūlēm valdījās, taču nevarēja neko iebilst pret šo vilcināšanos.

Turklāt Frīdrihs atrāva Bodolīno no viņa iecerēm un ar ļoti smalkiem un slepeniem uzdevumiem 1177. gada aprīlī aizsūtīja uz Venēciju. Tur jūlijā bija paredzēts tikties pāvestam un imperatoram, un tagad vajadzēja piesardzīgi nokārtot dažādas šīs tikšanās detaļas. Izlīguma ceremonijai bija jābūt izplānotai līdz pēdējam sīkumam, un to nedrīkstēja traucēt nekādas nejaušības.

Īpašas bažas Kristiānam sagādāja jūsu basilejs, kurš, gribēdams izjaukt šo tikšanos, varētu mēģināt izraisīt tautas nemierus. Tu droši vien zini, ka Manuēls Komnēns jau ilgāku laiku pūlējās vienoties ar pāvestu, bet Aleksandra un Frīdriha jaunā savienība noteikti izjauca viņa plānus.

Jā, sagrāva tos uz visiem laikiem. Jau desmit gadus Manuēls piedāvāja pāvestam atkalapvienot abas baznīcas: viņš atzītu Romas pāvesta reliģiskās varas pārākumu, savukārt pāvests atzītu Bizantijas basileju par vienīgo un īsteno Romas imperatoru gan pār Austrumiem, gan pār Rietumiem. Bet ar šādu līgumu Aleksandrs neiegūtu diez ko daudz ietekmes Konstantinopolē, neatbrīvotos no Itālijā traucējošā Frīdriha, turklāt varbūt izraisītu citu Eiropas valdnieku satraukumu. Tāpēc viņš izvēlējās pašam izdevīgāko savienību.

Taču tavs valdnieks uz Venēciju atsūtīja savus spiegus. Viņi uzdevās par mūkiem…

Ļoti iespējams, ka viņi patiešām bija mūki. Mūsu impērijā baznīcas cilvēki strādā sava basileja labā, nevis pret viņu. Bet, cik nu es varu spriest, tu taču atceries, ka tolaik es vēl nebiju galmā, uz Venēciju neviens netika sūtīts, lai izraisītu jukas. Manuēls bija samierinājies ar nenovēršamo. Varbūt viņš vienkārši vēlējās saņemt sīkas ziņas par notiekošo.

Nikētas kungs, tu esi bijis nez kādu noslēpumu logotēts un noteikti zini: kad sastopas pretējo pušu spiegi, kuriem uzticēts risināt vienas un tās pašas intrigas, ir gluži dabiski, ja viņi iedibina sirsnīgas draudzības attiecības un cits citam uztic savus noslēpumus. Tā viņiem nav jānopūlas izvilināt pretinieku noslēpumus un nav jābaidās, ka pretinieki slepus izvilinās viņējos, turklāt, atgriezušies pie tiem, kas viņus sūtījuši, viņi saņems uzslavas par labi paveiktu darbu. Un tā notika arī ar mums un šiem mūkiem: mēs tūlīt cits citam atklājām, kāpēc esam tur ieradušies, mums bija uzticēts izspiegot viņus, bet viņiem mūs; un pēc tam mēs kopā pavadījām jaukas dienas.

Piesardzīgs un pieredzējis valdības vīrs laikus apzinās, ka tā notiks. Bet ko citu lai viņš darītu? Viņš nevar pats tieši izjautāt svežzemju spiegus, kurus turklāt nepazīst, un tie jau viņam neko neteiktu. Tāpēc viņš sūta savus spiegus, kuri drīkst pretiniekam atklāt mazvērtīgus noslēpumus, tā viņš noskaidro to, kas viņam būtu jāzina un ko visi citi, izņemot viņu, parasti jau zina, teica Nikēta.

Starp šiem mūkiem bija tāds Zosima no Halkedonas. Mani satrieca viņa kalsnā seja, kurā nemitīgi šaudīgas acis gailēja kā divas ogles, gluži vai metot atspīdumus kuplā, melnā bārdā un ļoti garos matos. Kad viņš runāja, šķita, ka viņš sarunājas ar pašu krustā sisto, kas noasiņo turpat pāris sprīžu attālumā…

Pazīstu šo mūku paveidu, mūsu klosteri ir pilni ar tādiem. Viņi mirst ļoti jauni, no spēku izsīkuma…

Viņš gan ne. Savu mūžu neesmu redzējis otru tik negausīgu rīmu. Kādu vakaru es pat paņēmu viņu līdzi, kad devos uz divu kurtizāņu namu, tu varbūt zini, ka Venēcijas kurtizānes ir īpaši izslavētas kā šīs mūžsenās mākslas kopējas. Ap trijiem naktī es jau biju piedzēries un gāju prom, bet viņš palika, un vēlāk viena no meitenēm man stāstīja, ka viņām nekad agrāk nav nācies noņemties ar tik nepiesātināmu velnu.

Pazīstu šo mūku paveidu, mūsu klosteri ir pilni ar tādiem. Viņi mirst ļoti jauni, no spēku izsīkuma…

Bodolīno un Zosima kļuva ja ne par draugiem, tad vismaz par biedriem izpriecās. Viņu draudzīgās attiecības aizsākās, kad pēc pirmās pamatīgās kopīgās iedzeršanas Zosima briesmīgi un dievzaimojoši nolamājās un teica, ka šonakt būtu gatavs atdot visus Hēroda sarīkotās nevainīgo bērniņu apkaušanas upurus par vienu meiču, kura nebūtu pārāk tikla. Uz jautājumu, vai tad to māca Bizantijas klosteros, Zosima atbildēja: Kā mācīja svētais Bazīlijs, ir tikai divi dēmoni, kas var jaukt cilvēka prātu, netiklības dēmons un lamāšanās dēmons. Taču otrais no tiem darbojas visai īsu brīdi, bet pirmais, ja vien nesatrauc domas ar kaislības spēku, netraucē Dieva apcerei. Un viņi tūdaļ devās apliecināt padevību (bez kaislības) netiklības dēmonam, un Bodolīno drīz ievēroja, ka ikkatram dzīves gadījumam Zosimam krājumā ir kāds teologa vai eremīta izteikums, kas viņam ļāva būt mierā pašam ar sevi.

Citu reizi, kad viņi atkal kopā dzēra, Zosima slavināja Konstantinopoles brīnumus. Bodolīno bija kauns, jo viņš Zosimam varēja pastāstīt tikai par Parīzes šaurajām ieliņām, kas bija pilnas ar mēsliem, jo ļaudis naktspodus izgāza taisni pa logu, vai par Tanaro duļķainajiem ūdeņiem, kas nekādi nevarēja sacensties ar Propontīdas zeltainajiem viļņiem. Viņš nevarēja Zosimam stāstīt pat par mirabilia urbis Mediolani, jo frīdrihs visus šos brīnumus bija licis nopostīt. Bodolīno nezināja, kā biedru apklusināt, un, lai viņu pārsteigtu, parādīja viņam Priestera Jāņa vēstuli kā sacīdams, ka vismaz kaut kur pasaulē ir impērija, salīdzinājumā ar kuru Bizantija ir nožēlojams nostūris.

Zosima izlasīja pirmo rindu un tūlīt neticīgi noprasīja: Presbyter Johannes ? Kas tas tāds?

Tu to nezini?

Laimīgs ir tas, kurš sasniedzis tādu neziņu, par kuru tālāk nav ļauts doties.

Tu vari doties tālāk. Lasi, lasi.

Un viņš lasīja, un viņa acis iekvēlojās arvien spožāk, tad viņš nolika pergamentu malā un vienaldzīgi teica: Nuja, Priesteris Jānis. Protams, savā klosterī esmu lasījis daudzus ceļojumu aprakstus, ko sarakstījuši tie, kas apmeklējuši viņa karalisti.

Tā nu es tev ticēšu! Pirms tu izlasīji šo vēstuli, tu pat nezināji, kas šis Jānis ir.

Dzērves, kaut arī neprot rakstīt, savā lidojumā iezīmē debesīs burtus. Šī vēstule runā par kādu Priesteri Jāni un melo, tomēr tā vēsta par karalisti, kura patiešām pastāv un kuru ceļojumu aprakstos, ko esmu lasījis, sauc par Indiju Pavēlnieka valsti.

Bodolīno bija gatavs saderēt, ka šis blēdis savu sakāmo izzīž no pirksta, bet Zosima tikai runāja tālāk, neļaudams viņam ilgi šaubīties.

Šis Pavēlnieks no kristītiem ļaudīm pieprasa trīs lietas: sirdī taisnu ticību, valodā atklātību un pie miesas atturību. Tavu vēstuli nekādi nevar būt rakstījis Indiju Pavēlnieks, jo te ir pārāk daudz neprecizitāšu. Piemēram, te ir minēti daudzi pārsteidzoši tās zemes radījumi, bet noklusēti ir… ļauj man padomāt… re, piemēram, nav pieminēti methagllinarii, thinsiretae un cametheterni.

Un kas tie tādi ir?

Kas tie ir?! Tu nezini, kas notiek ar ceļiniekiem, kas ierodas Priestera Jāņa zemē? Tur ikviens vispirms ceļā sastop kādu thinsireta, un, ja nav gatavs stāties tai pretī un cīnīties, tad… šņak, ņam… tā viņu aprij vienā kampienā. Jā, tā tev nav zeme, līdz kurai tu vari nokļūt vienkārši, kā, piemēram, līdz Jeruzalemei, kur labākajā gadījumā tu ceļā satiec vienu kamieli, vienu krokodilu un pāris ziloņu, un viss ej tik mierīgs tālāk. Turklāt vēstule man šķiet aizdomīga arī tāpēc, ka tā dīvainā kārtā ir adresēta tavam imperatoram, nevis mūsu basilejam, nevajadzētu aizmirst, ka šī Jāņa zeme atrodas daudz tuvāk Bizantijas, nevis latīņu impērijai.

Tu runā tā, it kā zinātu, kur tā atrodas.

Es nezinu, kur tieši tā atrodas, bet es mācētu turp nokļūt, jo, kas zina mērķi, zina arī ceļu.

Tad kāpēc neviens no jums, romniekiem, vēl nav tur bijis?

Kurš tev teicis, ka neviens nekad nav mēģinājis tur nokļūt? Es tev varētu pateikt, ka basilejs Manuēls iebruka Ikonijas sultāna zemēs tieši tāpēc, lai pavērtu sev ceļu uz Indiju Pavēlnieka valstību.

Tu varētu man to teikt, bet es tev neticētu.

Mūsu vareno, slavas apvīto karaspēku sakāva tieši tais zemēs, Miriokefalā, pirms diviem gadiem. Un tātad, iekams mūsu basilejs uzsāks jaunu karagājienu, paies vēl krietns laiks. Bet, ja manā rīcībā būtu daudz naudas un pulks labi bruņotu vīru, kas gatavi stāties pretī tūkstošiem grūtību, es, zinot, kādā virzienā jāvērš meklējumi, varētu doties ceļā. Un tālāk, pa ceļam var izjautāt iezemiešus un sekot viņu norādījumiem… Un tad būtu arī daudz zīmju, kas liecinātu, ka esi uz pareizā ceļa, drīz vien tu ievērotu kokus, kas aug tikai tais zemēs, un satiktu dzīvniekus, kas mājo tikai tur, piemēram, kā jau es teicu, methagllinarii.

Lai dzīvo methagallinarii! iesaucās Bodolīno un pacēla kausu. Un Zosima viņam ierosināja kopīgi pacelt kausus par Priestera Jāņa karalisti. Tad viņš aicināja iedzert par Manuēla veselību, un Bodolīno atbildēja, ka iedzers mīļuprāt, bet tikai tad, ja Zosima iedzers uz Frīdriha veselību. Pēc tam viņi uzdzēra veselības pāvestam, Venēcijai, abām kurtizānēm, kuras bija iepazinuši pirms dažām dienām, un beidzot Bodolīno sabruka pirmais un, nolicis galvu uz galda, migdams vēl dzirdēja, kā Zosima, smagi veldams vārdus, svepst: Lūk, kāda ir mūka dzīve: neizrādīt ziņkārību, nestaigāt vienus ceļus ar netaisno, nepalaist rokas…

Nākamajā rītā Bodolīno ar vēl stīvu mēli teica: Zosim, tu esi krāpnieks. Tev nav nekādas saprašanas par to, kur meklējams tas tavs Indiju Pavēlnieks. Tu, redz, dosies ceļā, kurp deguns rāda, un, kad tev kāds teiks, klau, es tur redzēju vienu methagallinario, tu tūlīt metīsies uz to pusi un acumirklī nonāksi pie pils, kas celta tikai no dārgiem akmeņiem, un tur tu ieraudzīsi kādu veci un teiksi šim: laba diena, Priesteri Jāni, kā labi klājas? Tādas muļķības tu vari stāstīt savam basilejam, ne jau man!

Bet man būtu laba karte, atbildēja Zosima, pamazām vērdams vaļā acis.

Bodolīno iebilda, ka arī ar labu karti ceļš joprojām būtu neskaidrs un grūti atrodams, jo, kā visiem zināms, kartes nav precīzas jo īpaši tās, kas ataino vietas, kur labākajā gadījumā varbūt bijis tikai Aleksandrs Lielais, bet pēc viņa vairs neviens cits. Un tad viņš, cik labi vien prazdams, uzzīmēja Abdula reiz zīmēto karti.

Zosima sāka smieties. Protams, ja Bodolīno piekrīt ķecerīgajiem un perversajiem uzskatiem, ka Zeme ir lode, tad viņam nemaz nav vērts uzsākt savu ceļojumu.

Vai nu tu uzticies Svētajiem Rakstiem, vai arī tu esi pagāns, kurš domā tāpat, kā domāja vēl pirms Aleksandra laikiem, turklāt Aleksandrs pat nav jēdzis atstāt mums kaut vienu karti. Svētajos Rakstos ir teikts, ka ne tikai Zeme, bet arī viss universs ir veidots tabernākula formā, pareizāk, Rakstos ir lasāms, ka Mozus uzbūvēja savu tabernākulu jeb šķirstu, precīzi atveidodams visas pasaules formu no zemes līdz debesu velvei.

Bet senatnes filosofi…

Senatnes filosofi, kurus vēl nebija apgaismojis Mūsu Kunga vārds, bija izgudrojuši antipodus, bet Apustuļu Darbos ir teikts, ka Dievs no viena cilvēka ir licis celties mūsu cilvēku dzimumam, lai tas apdzīvotu visu zemes virsu — virsu, nevis apakšu vai kādu citu neesošu daļu. Un Lūkas evaņģēlijā ir teikts, ka Kungs deva apustuļiem spēju staigāt pār čūskām un skorpioniem un "staigāt pār" nozīmē staigāt virs, nevis apakš kaut kā. Turklāt, ja Zeme būtu apaļa lode un karātos tukšumā, tad nebūtu ne augšas, ne apakšas un tātad nevienam ceļam nebūtu ne virziena, ne jēgas. Kurš domāja, ka debesis ir lode? Haldiešu grēcinieki Bābeles torņa galā cik nu augstu tie paguva to uzsliet, ļaudamies maldīgajām bailēm, ko tiem iedvesa pāri izliekušās debesis! Vai gan kāds Pitagors vai Aristotelis ir spējis sludināt mirušo augšāmcelšanos? Un vai gan tādi ģeķi kā viņi būtu spējuši izprast Zemes formu? Tāda lodveida Zeme it kā ļautu noteikt, kad saule ausīs un kad rietēs, vai arī aprēķināt dienu, kurā iekritīs Lieldienas, taču visvienkāršākie un pazemīgākie ļaudis, kas nav studējuši ne filosofiju, ne astronomiju, tikpat labi zina, kad saule aust un riet saskaņā ar gadalaikiem, un dažādās zemēs tie vienādi nosaka Lieldienu laiku, nekad nekļūdoties. Vai gan nepieciešams pārzināt citu ģeometriju kā vien to, kura zināma labam galdniekam, un citu astronomiju kā vien to, kuru zina zemnieks, kurš sēj un novāc ražu? Un vispār par kādiem senatnes filosofiem tu man te runā? Vai tad jūs, latīņi, maz pazīstat Ksenofanu no Kolofonas, kurš, kaut arī uzskatīja, ka Zeme ir bezgalīga, tomēr noliedza, ka tai būtu lodes forma? Nezinātājs var teikt, ka, pieņemot uzskatus par Zemes tabernākula formu, nebūtu iespējams izskaidrot saules aptumsumus vai ekvinokcijas. Tomēr mūsu Romas impērijā pirms daudziem gadsimtiem dzīvoja kāds dižens gudrais Kosma Indikopleists, kurš aizceļoja līdz pašai pasaules malai, un savā darbā Kristīgā topogrāfija. Viņš neapstrīdami pierādīja, ka Zemei patiešām ir tabernākula forma un ka vienīgi tā iespējams izskaidrot neskaidrākās parādības. Un tu gribi, lai Jānis, kristīgākais no valdniekiem, neticētu viskristīgākajai no topogrāfijām, kura ir ne tikai Kosmas sludināta, bet ierakstīta arī Svētajos Rakstos?

Bet es saku, ka mans Priesteris Jānis neko nezina par tava Kosmas topogrāfiju.

Tu pats man teici, ka Priesteris ir nestorietis. Tad zini, ka reiz nestoriešiem notika dramatiski strīdi ar citiem ķeceriem, monofizītiem. Monofizīti uzskatīja, ka Zemei ir lodveida forma, bet nestorieši uzskatīja, ka tā ir veidota kā tabernākuls. Ir zināms, ka arī Kosma bija nestorietis, katrā ziņā viņš bija Nestora skolotāja Teodora no Mopsuestijas sekotājs un visu mūžu cīnījās pret monofizītu ķecerību, ko pārstāvēja aleksandrietis Jānis Filopons, kurš bija pagānu filosofu, piemēram, Aristoteļa, piekritējs. Nestorietis bija Kosma, nestorietis ir Priesteris Jānis, tātad abi nevar neturēties pie ciešas pārliecības, ka Zeme ir veidota kā tabernākuls.

Pagaidi! To, ka gan tavs Kosma, gan mans Priesteris ir nestorieši, es neapstrīdu. Bet, ņemot vērā to, ka nestorieši, cik man zināms, maldās jautājumā par Jēzu un viņa māti, viņi tikpat labi varētu kļūdīties arī jautājumā par Visuma formu. Vai ne tā?

Nē. Tagad es tev minēšu savu vissmalkāko argumentu! Gribu pierādīt, ka tev ja vien tu gribi atrast Priesteri Jāni tik un tā ir jāvadās pēc Kosmas, nevis pēc pagānu topogrāfu uzskatiem. Uz mirkli pieļausim, ka Kosmas rakstītais ir kļūdains. Pat ja tā būtu, tik un tā tieši pie šiem kļūdainajiem uzskatiem ir turējušās un tiem ticējušas visas Austrumu tautas, kuras Kosma savā ceļojumā apmeklēja, citādi viņš šos uzskatus nebūtu pārņēmis. Tātad tais zemēs, aiz kurām atrodas Priestera Jāņa zeme, un noteikti arī pašas Jāņa valstības iemītnieki domā, ka Visumam ir tabernākula forma, un viņi mēra attālumus, robežas, upju straumes, jūru plašumus, piekrastes un līčus, nemaz nerunājot par kalniem, tieši saskaņā ar brīnumaino tabernākula zīmējumu.

Arī šis man nešķiet labs arguments, teica Bodolīno. Tas, ka viņi domā, ka dzīvo tabernākula, vēl nenozīmē, ka viņi tādā patiešām dzīvo.

Ļauj man pabeigt manus pierādījumus. Ja tu man jautātu, kā nokļūt Halkedonā, kur esmu dzimis, es tev ļoti labi prastu to izskaidrot. Varbūt es mērītu ceļā pavadāmās dienas citādi nekā tu vai sauktu par labo pusi to, kuru tu dēvē par kreiso, starp citu, man ir stāstījuši, ka saracēņi zīmējot kartes, kurās dienvidi atrodas augšā un ziemeļi apakšā, un tātad saule aust pa kreisi no zemēm, kas attēlotas kartē. Ja tu pieņemtu veidu, kādā es attēloju saules gaitu un pasaules formu, tad, sekodams maniem norādījumiem, tu noteikti nonāktu tur, kur gribu tev palīdzēt aizkļūt; taču manus norādījumus tu nesapratīsi, ja gribēsi vadīties pats pēc savām kartēm. Tātad, savu runu triumfējoši noslēdza Zosima, ja tu gribi sasniegt Priestera Jāņa zemi, tad tev jāizmano tāda pasaules karte, kādu lietotu Priesteris Jānis; bet tava karte nederētu pat tad ņem to vērā -, ja būtu pareizāka par viņējo.

Saprātīgie argumenti savaldzināja Bodolīno, un viņš lūdza, lai Zosima izskaidro, kā tad īsti Kosma (un attiecīgi arī Priesteris Jānis) redz pasauli. Nu nē, atteica Zosima, es labi zinu, kur atrast karti, bet kāpēc lai es to atdotu tev un tavam imperatoram?

Tu to atdotu vienīgi tad, ja viņš tev piešķirtu tik daudz zelta, ka tu varētu doties ceļā kopā ar pulku labi bruņotu vīru.

Tieši tā.

No šī brīža Zosima vairs neizpauda ne vārda par Kosmas karti, pareizāk, tikai reizēm, jau sasniedzis reibuma augstākās virsotnes, viņš par to neskaidri ieminējās, ar pirkstu vilkdams gaisā noslēpumainus lokus, bet tad strauji aprāvās, itin kā nejauši būtu pateicis jau pārāk daudz. Bodolīno tik ielēja viņam vīnu un uzdeva šķietami dīvainus jautājumus. Bet tad, kad būsim nonākuši netālu no Indijas un mūsu zirgi būs nodzīti, vai tad mums tālāk vajadzēs jāt ar ziloņiem?

Varbūt, atbildēja Zosima, jo Indijā mājo visi dzīvnieki, kas minēti tavā vēstulē, un vēl citi, bet zirgu gan tur nav. Taču zirgus viņi prot sagādāt, jo viņi tos ieved no Cinistas.

Un kas tā par zemi?

Tā ir zeme, uz kuru ceļotāji dodas meklēt zīda tārpus.

Zīda tārpus? Kas tie tādi?

Redzi, Cinistā ir atrodamas tādas pavisam mazas oliņas, kuras pieliek sievietēm pie krūtīm, un tur, siltumā, no tām izšķiļas mazi tārpiņi. Šos tārpus tad novieto uz jasmīna lapām, no kurām tie pārtiek. Kad tārpi ir paaugušies, viņi no sava ķermeņa izlaiž zīda pavedienus un ietinas tajos kā līķautā. Pēc tam tie kļūst par brīnišķīgiem, daudzkrāsainiem tauriņiem un pārplēš savu kūniņu. Pirms lidot prom, tēviņi no aizmugures savienojas ar mātītēm, un abi dzīvo bez ēšanas savu apskāvienu karstumā līdz pat nāvei, bet mātīte mirst, perēdama savas olas.

Man patiešām nebūtu vajadzējis uzticēties cilvēkam, kurš mēģina iestāstīt, ka zīdu iegūst no tārpiem, Bodolīno teica Nikētam. Viņš spiegoja sava basileja labā, taču bija gatavs doties meklēt Indiju Pavēlnieku arī par Frīdriha naudu. Kad viņš tur nokļūtu, mēs gan viņu vairs nekad neredzētu. Tomēr mani satrauca viņa izteikumi par Kosmas karti. Šī karte man tēlojās kā Bētlemes zvaigzne tikai tā norādīja ceļu uz pretējo pusi. Tā man būtu pavēstījusi, kā veikt Austrumu Gudro ceļojumu pretējā virzienā. Un tā, domādams, ka esmu viltīgāks par Zosimu, es centos viņu pamudināt vēl aizrautīgāk ļauties netikumiem, lai viņš apreibtu un kļūtu runīgāks.

Bet kas notika?

Izrādījās, ka viņš bija viltīgāks par mani. Kādu dienu viņš nozuda, un daži no viņa brāļiem man apgalvoja, ka viņš esot atgriezies Konstantinopolē. Viņš man bija atstājis atvadu vēstulīti. Tajā bija teikts: "Kā zivis mirst, ja paliek sausumā, tā mūki, ja pārlieku ilgi uzturas ārpus celles, vājina savu vienotību ar Dievu. Šajās dienās esmu kaltis grēka sausumā, ļauj man atkal atgūt avota veldzi."

Varbūt tā bija taisnība?

Nemaz ar ne. Viņš bija atklājis izdevību, kā noslaukt no sava basileja krietnu kaudzi zelta. Tā kaitēdams man.

17 Bodolīno atklāj, ka Priesteris Jānis raksta pārāk daudziem

Jūlijā Frīdrihs ieradās Venēcijā pa jūras ceļu, un no Ravennas līdz Kjodžai viņu pavadīja dodža dēls, tad viņš devās uz Svētā Nikolo baznīcu Lido, un svētdienā, 24. jūlijā Svētā Marka laukumā viņš krusta veidā nogūlās zemē pie Aleksandra kājām. Pāvests viņam palīdzēja piecelties un pārspīlēti izrādītā sirsnīgumā apskāva, un visi apkārt stāvošie dziedāja Te Deum. Tas patiešām bija īsts triumfs, kaut arī nebija saprotams, kurš no diviem ir triumfators. Katrā ziņā beidzās karš, kas bija ildzis astoņpadsmit gadus, un šajās dienās imperators parakstīja arī sešu gadu pamieru ar Lombardijas komūnu līgu. Frīdrihs bija tik apmierināts, ka nolēma uzkavēties Venēcijā vēl vienu mēnesi.

Jau bija pienācis augusts, kad vienu rītu Kristiāns fon Buhs sapulcināja Bodolīno un viņa biedrus un aicināja sev līdzi pie imperatora. Kad viņi bija nonākuši pie Frīdriha, Kristiāns ar dramatisku žestu pasniedza imperatoram pergamentu, ko no vienas vietas izraibināja zīmogi. Lūk, Priestera Jāņa vēstule, viņš teica, kuru es pa slepeniem ceļiem saņēmu no Bizantijas galma!

Vēstule? iesaucās Frīdrihs. Bet mēs taču to vēl neesam nosūtījuši!

Patiesi, šī nav vis mūsējā, bet cita. Tā nav rakstīta tev, bet gan basilejam Manuēlam. Visā pārējā gan tā sakrīt ar mūsējo.

Tātad šis Priesteris Jānis, pirms piedāvāt savienību man, piedāvājas to noslēgt ar romniekiem? pārskaities auroja Frīdrihs.

Bodolīno bija satriekts, jo labi zināja, ka pastāv tikai viena Priestera vēstule un to pašu bija sacerējis Bodolīno pats. Ja Priesteris dzīvoja šajā pasaulē, viņš, protams, būtu varējis uzrakstīt arī kādu vēstuli, tikai ne jau šo. Bodolīno lūdza, lai viņam ļauj apskatīt dokumentu, un, ātri pārskrējis tam ar acīm, teica: Vēstule pilnībā nesakrīt ar mūsējo, te ir nelielas atšķirības. Mans tēvs, ar tavu atļauju es gribētu to izpētīt uzmanīgāk.

Viņš kopā ar saviem draugiem devās prom, un viņi daudz reižu lasīja un pārlasīja vēstuli. Pirmkārt, tā joprojām bija latīņu valodā. Dīvaini, secināja Rabi Solomons, jo Priesteris taču to sūta grieķu basilejam. Un patiešām sākums skanēja tā:

Presbyter Johannes, pēc Dieva un Mūsu Kunga Jēzus Kristus gribas un vēlēšanās valdnieks pār valdītājiem, vēlē veselību un nebeidzamu dievišķās svētības baudīšanu Manuēlam, romnieku pārvaldītājam…

Otra dīvainība, teica Bodolīno, viņš uzrunā Manuēlu par romnieku pārvaldītāju, nevis par basileju. Tātad to noteikti nav rakstījis neviens no basileja galma grieķiem. To ir sarakstījis kāds, kurš neatzīst Manuēla tiesības.

Tātad, secināja Dzejnieks, to ir sarakstījis īstais Priesteris Jānis, kurš sevi uzskata par dominus dominantium, valdnieku pār valdītājiem.

Ejam tālāk, teica Bodolīno, es jums parādīšu vārdus un izteicienus, kuru mūsu vēstulē nebija.

Mūsu majestātei ir ticis ziņots, ka Tu augstā cieņā turot mūsu godību un ka Tevi esot sasniegušas vēstis par mūsu diženumu. Un esam uzzinājuši no mūsu apokrisārija, ka Tu gribot atsūtīt mums kaut ko tīkamu un priecējošu, kas ielīksmotu mūsu žēlsirdību. Būdams cilvēks, es labprāt pieņemu dāvanu un ar sava apokrisārija starpniecību sūtu Tev zīmi no savas puses, vēlēdamies uzzināt, vai Tu, tāpat kā mēs, seko taisnajai ticībai un vai it visā un vienmēr tici uz Mūsu Kungu Jēzu Kristu. Es jo labi zinu, ka esmu cilvēks, bet Tevi Tavi grieķeļi uzskata par dievu, kaut arī mums ir skaidri zināms, ka Tu esi mirstīgs un pakļauts cilvēciskajam sabrukumam. Mūsu dāsnuma neizmērojamībā aicinām Tevi darīt mums zināmu, ja Tev vajadzīgs kaut kas, kas varētu sagādāt Tev prieku, un pavēsti to mums gan ar mūsu apokrisāriju, gan ar savu jūtu apliecinājumu.

Te jau dīvainību ir pārāk daudz, teica Rabi Solomons, pirmkārt, viņš ar nicinājumu un necieņu izturas pret basileju un viņa grieķeļiem, daudz netrūkst līdz smagam apvainojumam; otrkārt, viņš lieto tādus vārdus kā apocrisarium, kas man šķiet grieķisks.

Tas grieķiski nozīmē sūtnis, teica bodolīno. bet klausieties, tur, kur mēs rakstījām, ka pie Priestera galda sēž Samarkandas metropolīts un Sūsas protohierejs, te rakstīts, ka tie ir protopapaten Sarmagantinum un archiprotopapaten de Susis. Un vēl starp karalistes brīnumiem viņš min arī assidios zāli, ar kuru varot izdzīt ļaunos garus. Atkal trīs grieķu vārdi.

Tātad, teica Dzejnieks, vēstuli ir rakstījis grieķis, kas pret grieķiem izturas nicīgi. Es nesaprotu.

Tostarp pergamentu rokās bija paņēmis Abduls. Te ir vēl citas atšķirības: tur, kur mēs pieminējām piparu ražas novākšanu, ir pievienotas vēl citas detaļas. Un šeit ir pierakstīts klāt, ka Jāņa valstībā ir maz zirgu. Un te, kur mēs salamandras tikai vienkārši pieminējām, tagad ir teikts, ka salamandras ir tādas kā tārpi un ietinas plānā apvalkā, līdzīgi kā tie tārpi, kuri auž zīdu, un tad pils sievietes šos apvalkus mazgājot, lai no tiem gatavotu karaliskas drānas un audumus, ko var mazgāt tikai verdošā ugunī.

Ko, ko? satraukts noprasīja Bodolīno.

Un visbeidzot, turpināja Abduls, sarakstā, kur uzskaitījām būtnes, kas mājo Priestera valstībā, līdzās ragainajiem cilvēkiem, fauniem, satīriem, pigmejiem un sumpurņiem ir parādījušies arī methagallinarii,cametheterni un thinsiretae tādus radījumus mēs nebijām minējuši.

Pie dievdzemdētājas jaunavas! iesaucās Bodolīno. Bet to stāstu par tārpiem man izklāstīja Zosima! Un tas bija Zosima, kurš man stāstīja, ka saskaņā ar Kosmas Indikopleista rakstīto Indijā neesot zirgu! Un tieši Zosima pieminēja tos metagallinārus un visus pārējos lopus! Ak šis maukas bērns! Ekskrementu trauks, melis, zaglis, liekulis, viltotājs un krāpnieks, nodevējs, laulības pārkāpējs, rīma, gļēvulis, izvirtulis, dusmās nesavaldīgais, ķeceris, nenoturīgais, slepkava un laupītājs, lādētājs, sodomīts, augļotājs, simonietis, nekromants, naida sējējs, kukuļņēmējs!

Ko viņš tev nodarījis?

Vai tad jūs vēl nesaprotat? Tai vakarā, kad es viņam parādīju vēstuli, viņš mani piedzirdīja un vēstuli norakstīja! Tad atgriezās pie sava sūda basileja un brīdināja viņu, ka Frīdrihs grasās pasludināt sevi par Priestera Jāņa draugu un mantinieku, un viņi uzrakstīja citu vēstuli, kas adresēta Manuēlam, un paguva to izplatīt ātrāk nekā mēs savējo! Lūk, kāpēc tur tik augstprātīgi runāts par basileju, tāpēc, lai neizskatītos, ka vēstule sacerēta turpat viņa kancelejā! Un tāpēc tajā ir arī tik daudz grieķu vārdu lai pierādītu, ka šis ir latīņu tulkojums no oriģināla, kuru Jānis sarakstījis grieķiski. Bet patiesībā tā ir palikusi latīņu valodā, jo tai ir jāpārliecina nevis Manuēls, bet gan latīņu karaļi un pāvests!

Ir vēl viena īpatnība, kam neesam pievērsuši uzmanību, ierunājās Kiots. Vai atceraties runas par Gradālu, kuru Priesteris itin kā gatavojās sūtīt imperatoram? Mēs gribējām saglabāt noslēpumainību un rakstījām tikai par kādu veram arcam… vai tu par to stāstīji zosimam?

Nē, atbildēja Bodolīno, to es noklusēju.

Tad, redzi, tavs Zosima ir uzrakstījis yeracam. priesteris sūta basilejam kaut kāduyeracam.

Un kas tas tāds ir? jautāja Dzejnieks.

To nezina pat Zosima, atbildēja Bodolīno. Ieskatieties mūsu oriģinālā: šajā vietā Abdula rokraksts ir grūti salasāms. Zosima nesaprata, par ko te ir runa, un nosprieda, ka tā ir kāda dīvaina un noslēpumaina dāvana, par kuru zināms tikai mums, lūk, kā izskaidrojams šis vārds. Ak, es nožēlojamais! Tā ir tikai mana vaina! Kāpēc es viņam uzticējos? Kāds kauns, kā es to izstāstīšu imperatoram?

Tā nebija pirmā reize, kad viņiem nācās melot. Viņi paskaidroja Kristiānam un Frīdriham, kādas pazīmes ļauj secināt, ka šī vēstule acīmredzot ir sarakstīta Manuēla kancelejā tieši tāpēc, lai neļautu Frīdriham izplatīt savējo; taču vēl viņi piebilda, ka, iespējams, svētās Romas impērijas kancelejā ir kāds nodevējs, kurš aizsūtījis viņu vēstules norakstu uz Konstantinopoli. Frīdrihs zvērēja, ka viņš šim nelietim noraušot visus rumpja izaugumus, ja vien uzzināšot, kurš ir vainīgais.

Tad Frīdrihs jautāja, vai viņiem nevajadzētu baidīties no kādiem Manuēla iecerētiem pasākumiem. Varbūt vēstule ir uzrakstīta, lai attaisnotu drīzu karagājienu uz Indijām? Kristiāns viņam prātīgi iebilda, ka tieši pirms diviem gadiem Manuēls devās karagājienā pret Ikonijas seldžuku sultānu Frīģijā un piedzīvoja dramatisku sakāvi Miriokefalā. Ar to pietikšot, lai viņš līdz sava mūža beigām turētos no Indijām pa gabalu. Un, visu labi apdomājot, var pat secināt, ka šī vēstule patiesībā ir mēģinājums, turklāt diezgan bērnišķīgs, atgūt kaut nedaudz prestiža brīdī, kad Manuēls to lielā mērā ir zaudējis.

Un tomēr vai šādos apstākļos vēl bija vērts izplatīt Frīdriham adresēto vēstuli? Varbūt vajadzētu to pārveidot, lai visi nedomātu, ka tā vienkārši ir tikusi norakstīta no tās, kura nosūtīta Manuēlam?

Vai tu par šiem notikumiem zināji, Nikētas kungs? jautāja Bodolīno.

Nikēta pasmaidīja. Tolaik es vēl nebiju pat trīsdesmit gadu vecs un iekasēju nodevas Paflagonijā. Ja es tolaik būtu bijis basileja padomnieks, es viņam būtu ieteicis neķerties pie tik bērnišķīgām viltībām. Taču Manuēls uzklausīja pārāk daudzus galminiekus, kubikulārus un einuhus, kas kalpoja viņa istabās, un pat sulaiņus, un bieži viņu savai ietekmei pakļāva mūki, kas spēja skatīt vīzijas.

Es smaku vai nost, domādams par to nelietīgo tārpu. Bet tas, ka arī pāvests Aleksandrs ir nelietīgs tārps un vēl ļaunāks par Zosimu, un ļaunāks par salamandrām, tas atklājās septembrī, kad imperatora kanceleja saņēma dokumentu, kas droši vien bija jau nosūtīts arī citiem kristīgajiem karaļiem un grieķu imperatoram.

Tā bija vēstules kopija vēstules, kuru Aleksandrs III bija uzrakstījis Priesterim Jānim!

Skaidrs, ka arī Aleksandrs bija saņēmis Manuēlam rakstītās vēstules norakstu, varbūt viņš zināja arī par kādreizējo Ugo no Gabalas ierašanos, varbūt viņš baidījās, ka Frīdrihs varētu izmantot savā labā ziņu par to, ka pasaulē dzīvo kāds valdnieks, kurš reizē ir ķēniņš un augstākais priesteris, un, lūk, tāpēc Aleksandrs bija pirmais, kurš nevis saņēma vēstis no Priestera, bet rakstīja viņam pats. Šajā vēstulē pat bija teikts, ka Aleksandrs uzreiz ir nosūtījis savu legātu, kurš pilnvarots uzsākt ar Priesteri sarunas.

Vēstule sākās tā:

Bīskaps Aleksandrs, Dieva kalpu kalps, dārgajam Jānim, dēlam iekš Kristus, godājamajam un diženajam Indiju valdniekam, vēlē veselību un sūta savu apustulisko svētību.

Tālāk pāvests atgādināja, ka ir tikai viens apustuliskais sēdeklis (un proti, Roma), kas saņēmis no svētā Pētera uzdevumu būt par caput et magistra, par galvu un skolotāju, visiem ticīgajiem. Vēstulē bija teikts, ka pāvests esot dzirdējis par Jāņa ticību un žēlsirdību no sava personīgā ārsta maģistra Filipa un ka šis piesardzīgais, apdomīgais un nepārsteidzīgais vīrs, Filips, no uzticību pelnījušiem cilvēkiem esot uzzinājis, ka Jānis beidzot ir nolēmis pieņemt īsteno katolisko Romas ticību. Pāvests izteica nožēlu, ka pagaidām nevarot sūtīt pie Jāņa augstas kārtas garīdzniekus, arī tāpēc, ka tie neprotot linguas barbaras et ignotas, svešas un barbariskas valodas, toties viņš pie Jāņa sūtot Filipu, kurš esot prātīgs un uzticams cilvēks un mācīšot Jānim patieso ticību. Tikko Filips būšot nonācis galā, lai nu Jānis rakstot atbildes vēstuli pāvestam un ziņojot viņam par saviem nodomiem, un Jānim pašam nāktu par labu mazāk tukši lielīties ar savu varu un bagātībām, ja viņš vēlas, lai svētā Romas baznīca viņu pieņem kā pazemīgu dēlu.

Bodolīno ļāvās sašutumam, sapratis, ka pasaulē sastopami tāda vēriena krāpnieki un vēstuļu viltotāji. Frīdrihs pārskaities kliedza: Šis velna dēls! Viņam vispār neviens nav rakstījis, un viņš, lai ieriebtu citiem, raksta pirmais! Un vēl apzināti neuzrunā savu Jāni par Presbyter, tā liegdams viņam garīdznieka titulu…

Viņš labi zina, ka Jānis ir nestorietis, piebilda Bodolīno, un apustuliskā mierā piedāvā tam atteikties no savām ķecerībām un pakļauties taisnajam pāvestam…

Šī vēstule ir apbrīnojamas augstprātības pilna, sprieda kanclers Kristiāns. Pāvests Jāni sauc par dēlu un pat nenosūta viņam kaut vai visnecilāko bīskapu, bet tikai savu personīgo ārstu. Viņš pret Jāni izturas kā pret bērnu, kas saucams pie kārtības.

Ir jāaptur šis Filips, teica Frīdrihs. Kristiān, sūti ziņnešus vai slepkavas, sūti, ko vēlies! Lai viņi to Filipu ceļā pārtver, lai viņu nožņaudz, lai izrauj viņam mēli, lai noslīcina kādā upē! Viņš nedrīkst nonākt Jāņa valstībā! Priesteris Jānis pieder man!

Esi mierīgs, mans tēvs! teica Bodolīno. Manuprāt, šis Filips nemaz nav devies ceļā, nav pat zināms, vai viņš maz dzīvo šajā pasaulē. Pirmkārt, esmu pārliecināts, ka Aleksandrs labi apzinās, ka Manuēlam adresētā vēstule ir viltojums. Otrkārt, Aleksandrs nebūt nezina, kur dzīvo viņa Jānis. Treškārt, vēstuli viņš ir uzrakstījis taisni tāpēc, lai pirms tevis pagūtu pateikt, ka Jānis pieder viņam; un pie reizes viņš tevi un Manuēlu aicina aizmirst maldīgās iedomas, ka valdnieks var būt arī augstākais garīdznieks. Ceturtkārt, pat ja Filips pastāvētu un patiešām būtu devies pie Jāņa un pat ja viņš tur nonāktu, iedomājies, kas notiktu, ja Priesteris Jānis atteiktos pāriet katoļu ticībā un Filipam būtu jāatgriežas mājās neko nepanākušām. Aleksandram tas būtu kā mēslu saujas sviediens sejā. Viņš neuzdrošinātos tā riskēt.

Katrā ziņā nu jau bija par vēlu palaist pasaulē Frīdriham rakstīto vēstuli, un Bodolīno jutās aplaupīts. Jau Otona nāves brīdī viņš bija sācis sapņot par Priestera valstību, un kopš tā laika bija pagājuši gandrīz divdesmit gadi… Divdesmit velti izšķiesti gadi…

Tad viņš pārdomāja: nē, tas nekas, ka Priestera vēstule pagaist tukšumā, pareizāk, tā pagaist citu vēstuļu biežņā, jo nu jau kurš katrs, kam prāts uz to nesas, var uzsākt mīlas korespondenci ar Priesteri, mēs dzīvojam rūdītu meļu laikmetā; taču tas vēl nenozīmē, ka būtu jāatsakās meklēt Priestera zemi. Galu galā Kosmas karte taču pastāv, vajadzētu tik atrast Zosimu, atņemt viņam karti un tad doties ceļā pretī nezināmajam.

Bet kur tagad varētu būt Zosima? Un, pat ja būtu zināms, ka viņš, apveltīts ar bagātīgām dāvanām, mitinās sava basileja impēriskajā pilī, kā tad lai viņu no turienes dabū ārā, ja viņu sargā visa bizantiešu armija? Bodolīno sāka izjautāt ceļotājus, sūtņus, tirgoņus, lai sadzītu pēdas nelietīgajam mūkam. Un tostarp viņš neaizmirsa atgādināt savas ieceres arī Frīdriham. Mans tēvs, viņš tam teica, tagad meklēt Jāņa valstību būtu vēl vairāk jēgas nekā agrāk agrāk tu varēji baidīties, ka šī karaliste ir tikai manas izdomas auglis, bet tagad tu zini, ka tai tic arī grieķu basilejs un romiešu pāvests, un Parīzē man mācīja: ja mūsu prāts spēj iztēloties kādu lietu, par kuru lielāka nav iedomājama, tad šī lieta noteikti pastāv. Esmu nācis uz pēdām kādam, kurš man varētu sniegt ziņas par ceļu, pa kuru ejams uz Priestera zemi. Ļauj man iztērēt šim mērķim kādu naudas gabalu. Bodolīno izdevās saņemt tik daudz zelta, ka viņš varēja uzpirkt visus grieķeļus, kas iegriezās Venēcijā, viņš nodibināja sakarus arī ar uzticamiem cilvēkiem Konstantinopolē un gaidīja ziņas. Kad ziņas tiktu saņemtas, viņam atliktu vien pierunāt Frīdrihu pieņemt lēmumu.

Atkal ilgas gaidīšanas gadi, Nikētas kungs, un pa to laiku nomira arī jūsu basilejs Manuēls. Kaut arī vēl ne reizi nebiju viesojies jūsu zemē, zināju par to pietiekami daudz, lai saprastu, ka, mainoties valdniekiem, visas iepriekšējā basileja uzticības personas tiek nogalinātas. Es lūdzu Svēto Jaunavu un visus svētos, lai Zosimu nenogalina, viņš man derētu kaut ar izdurtām acīm viņam jau bija tikai jāatdod man karte, to izlasīt varētu es pats. Bet visu šo laiku mani mocīja sajūta, ka gadi aizplūst kā asinis, kas iztek no manām dzīslām.

Nikēta lūdza, lai Bodolīno tagad neļaujas savām sen pagājušo laiku skumjām. Viņš bija pieprasījis, lai viņa pavārs un radinieks šoreiz pārspēj pats sevi, jo gribēja, lai pēdējā maltīte, ko viņš ieturēs zem Konstantinopoles debesīm, viņam atgādinātu visus viņa jūras un viņa zemes jaukumus. Un, lūk, tāpēc galdā tika celti vārīti vēži un langusti, cepti krabji, lēcas ar austerēm un mīdijām un jūras dateles, ko papildināja pupiņu putra un rīsi ar medu, un visu vainagoja zivju ikru kronis, bet klāt pie šiem labumiem tika pasniegts Krētas vīns. Taču tas bija tikai pirmais ēdiens. Pēc tam galdā nāca sautējums, no kura plūda gardas smaržas, podā kūpēja četri kāpostu kaceni, stingri un balti kā sniegs, karpa un ap divdesmit nelielu makreļu, sālītas zivs fileja, četrpadsmit olas un nedaudz aitas siera, tas viss bija krietni aplaistīts ar eļļu, apkaisīts ar pipariem un aizdarīts ar divpadsmit ķiploku galviņām. Un šim otrajam ēdienam klāt piederējās Ganas vīns.

18  Bodolīno un Kolandrīna

No dženoviešu nama pagalma skanēja Nikētas meitu žēlabas, viņas, pieradušas pie saviem purpursārtajiem krāšļiem, negribēja ļaut izķēmot sev seju. Esiet nu rāmas, viņām teica Grillo, ar skaistumu vien sievišķim nepietiek. Un piebilda, ka neesot drošs, vai ar to nieku augoņu un bakurētu, ko meitenēm zīmēja uz sejas, pietiks, lai iedvestu riebumu iekarsušiem piligrimiem ļaudīm, kuri apmierināja savas kāres ar visām, kas pagadījās ceļā: ar jaunām un vecām, veselām un slimām, grieķietēm, saracēnietēm un jūdietēm, jo šajos gadījumos reliģiskajai piederībai nav nekādas nozīmes. Lai nosistu tiem vēlēšanos, teica Grillo, jums vajadzētu būt vienos trumos, grumbuļainām kā rīve. Nikētas sieva palīdzēja izķēmot savas meitas, ar mīlošu roku te uzzīmēdama kādu vāti uz pieres, te veidodama pūžņojošas brūces uz deguna…

Bodolīno skumji vēroja šo jauko ģimeni un tad pēkšņi sacīja: Tā, kuldamies uz priekšu neziņā, ko iesākt, arī es apņēmu sievu.

Stāstot par savām laulībām, viņš nebūt neizskatījās priecīgs, it kā tās būtu sāpīgas atmiņas.

Tolaik es bieži šaudījos šurpu turpu starp Alesandriju un Frīdriha galmu. Frīdrihs joprojām nebija samierinājies ar šīs pilsētas pastāvēšanu, un es pūlējos sasiet jaunas saites starp savas pilsētas ļaudīm un imperatoru. Stāvoklis bija labvēlīgāks nekā iepriekšējos gados. Aleksandrs III bija nomiris, un Alesandrija bija zaudējusi savu aizbildni. Imperators arvien labāk sapratās ar itāļu pilsētām, un Alesandrija vairs nevarēja justies un darboties kā līgas stiprais cietoksnis. Arī Dženova bija nostājusies impērijas pusē, un Alesandrijai būtu visnotaļ izdevīgi kļūt par dženoviešu sabiedroto, turpretī, palikdama vienīgā pilsēta, kas naidojas ar Frīdrihu, tā neguva nekāda labuma. Tāpēc vajadzēja atrast risinājumu, kas neaizvainotu neviena lepnumu. Tā es vadīju savas dienas, te dodamies apspriesties ar saviem novadniekiem, te atkal atgriezdamies galmā, lai izdibinātu imperatora noskaņojumu, un tad es ievēroju Kolandrīnu. Viņa bija Gvasko meita, kas pamazām bija uzaugusi manu acu priekšā, un es pat nebiju manījis, pa kuru laiku viņa bija izveidojusies par sievieti. Viņa bija maiga un skaista, un viņas kustības bija tik piemīlīgi neveiklas. Kopš aplenkuma laikiem manu tēvu un mani visi uzskatīja par pilsētas glābējiem, un viņa raudzījās uz mani tā, it kā es būtu pats svētais Juris. Es runājos ar Gvasko, bet viņa mirdzošām acīm allaž turējās turpat līdzās un kāri tvēra katru manis teikto vārdu. Es būtu varējis būt viņas tēvs: viņai tikko bija apritējuši piecpadsmit, bet man bija jau trīsdesmit astoņi gadi. Nemāku teikt, vai biju iemīlējies, bet man patika, ja viņa bija manā tuvumā, un es labprāt stāstīju citiem neticamus piedzīvojumus, lai tikai viņa to dzirdētu. To ievēroja arī Gvasko, tiesa gan, viņš bija miles, tātad krietni augstākas kārtas nekā es parasts ministeriālis (piedevām zemnieka dēls), bet es jau tev teicu, ka biju visas pilsētas mīlulis, nēsāju pie sāniem zobenu un dzīvoju galmā… Tā nebūtu slikta savienība, un pats Gvasko man reiz ieminējās: kāpēc tu neappreci Kolandrīnu, viņa man ir kļuvusi gluži kā apmāta, trauki viņai krīt ārā no rokām, un, kad tevis te nav, viņa caurām dienām sēž pie loga, lai redzētu, vai netuvojies tu. Tās bija skaistas kāzas, Svētā Pētera baznīcā tai pašā katedrālē, kuru bijām uzdāvinājuši nelaiķa pāvestam un par kuras pastāvēšanu jaunais pāvests droši vien pat nenojauta. Tās bija dīvainas laulības, jo jau pēc pirmās nakts man atkal bija jādodas pie Frīdriha, tā tas turpinājās gandrīz gadu sievu es redzēju retāk par retu, un man sāpēja sirds, redzot, cik ļoti viņa priecājas, kad es atgriežos.

Vai tu viņu mīlēji?

Domāju, ka jā, taču tā bija pirmā reize, kad biju apņēmis sievu, un es nezināju, ko ar viņu iesākt, izņemot to, ko vīrs ar savu sievu dara naktīs, bet pa dienu es nezināju, vai paijāt viņu kā mazu meiteni vai izturēties pret viņu kā pret cienījamu dāmu, vai aprāt par neveiklajām kļūmēm, jo viņai vēl bija vajadzīga tēva stingrība, vai varbūt labāk visu piedot, bet tas varētu nākt viņai par samaitāšanu. Līdz beidzot mūsu laulības pirmā gada beigās viņa man pavēstīja, ka gaida bērnu, un tad es sāku lūkoties uz viņu kā uz Jaunavu Mariju; atgriezies lūdzu viņai piedošanu par to, ka tik ilgi esmu bijis projām, svētdienās vedu viņu baznīcā, lai visi redzētu, ka Bodolīno krietnā sieviņa drīz dāvās viņam dēlu, un tais retajos vakaros, kad bijām kopā, mēs viens otram stāstījām, par ko izaudzināsim mūsu mazo Bodolīneto Kolandrīnučo, kas vēl mājoja viņas klēpī, un viņa nez kāpēc iedomājās, ka Frīdrihs tam uzdāvināšot veselu hercogisti, un arī es gandrīz biju gatavs noticēt. Pastāstīju viņai par Priestera Jāņa zemi, un viņa teica, ka vienu pašu mani uz turieni nelaidīšot pat par visu pasaules zeltu, jo kas zina, kādas daiļas dāmas es tur sastapšot, un arī viņa gribot redzēt šo vietu, kas droši vien ir skaistāka un lielāka par Alesandriju un Solēro, kopā liktām. Tad es viņai stāstīju par Gradālu, un viņa ieplēta acis un teica: iedomājies tik, Bodolīno, mans mīļais, tu dosies uz turieni un atgriezīsies ar kausu, no kura ir dzēris Mūsu Kungs, un kļūsi par visas kristīgās pasaules slavenāko bruņinieku, Montekastello tu uzcelsi svētnīcu, noliksi tur šo kausu, un visi no malu malām nāks to apskatīt, kazi, pat no Kvarnjento… Mēs sapņojām kā divi bērni, un es klusībā prātoju: nabaga Abdul, tu domā, ka mīlestība ir tāla princese, bet manējā ir tik tuvu, ka varu noglāstīt viņai aiz auss, un viņa smejas, jo viņai kutot un tirpuļi skrienot pa visu miesu… Bet tā tas neturpinājās ilgi.

Kāpēc?

Tāpēc, ka tieši tolaik, kad viņa bija uz grūtām kājām, alesandrieši noslēdza savienību ar Dženovu pret Silvāno d'Orbu. Tas bija mazs miests, un orbiešu nebija daudz, taču viņi klejoja gar mūsu pilsētu un aplaupīja zemniekus. Kolandrina tai dienā bija izgājusi ārpus pilsētas mūriem, viņa gribēja salasīt puķes, jo bija uzzinājusi, ka es drīz atgriezīšos. Viņa piestāja pie kāda aitu ganāmpulka patērzēt ar ganu, kurš bija viens no viņas tēva ļaudīm, bet to neliešu banda tieši tobrīd uzbruka, lai aizdzītu lopus. Varbūt viņi negribēja Kolandrinai nodarīt ļaunu, taču viņi to pagrūda, nogāza zemē, aitas skrēja un viņu sabradāja… Gans aizbēga, un mājinieki tikai pievakarē apķērās, ka Kolandrina nav pārradusies, un atrada viņu guļam zemē jau drudža karsonī. Gvasko tūdaļ sūtīja kādu man pretī, es auļoju turp, cik ātri vien spēju, tomēr pa to laiku pagāja divas dienas. Kad ierados, viņa gulēja gultā un lēnām dzisa, un, ieraudzījusi mani, lūdza man piedošanu, jo, kā viņa teica, bērns esot piedzimis pirms laika un bijis jau miris, un viņa sev pārmeta, ka nav pratusi dāvāt man dēlu. Viņa izskatījās kā no vaska veidota madonniņa, un, lai saklausītu, ko viņa saka, auss bija jāpieliek pavisam tuvu viņas lūpām. Neskaties uz mani, Bodolīno, viņa teica, seja man pietūkuši no lielas raudāšanas, un nu tu redzi, ka esmu ne tikai slikta māte, bet arī neglīta sieva… Viņa nomira, lūgdamās man piedošanu, bet es lūdzos piedošanu viņai par to, ka neesmu pratis būt līdzās briesmu brīdī. Tad es prasīju, lai man parāda bērna līķīti, un viņi negribēja man to rādīt. Tas bija… bija…

Bodolīno apklusa. Viņš bija pavērsis seju augšup, šķita, viņš novērsies, lai Nikēta nevarētu ieskatīties viņam acīs. Tas bija briesmonis, viņš teica pēc īsa brīža, kā tie, kādus mēs iztēlojāmies dzīvojam Priestera Jāņa zemē. Seja ar mazām ačelēm kā greizām spraugām, tievas, vārgas krūtis, abas rociņas kā astoņkāja taustekļi. Bet viņa kājas no gurniem līdz pēdām sedza baltas spalvas, gluži kā aitas vilna. Spēju viņu uzlūkot tikai īsu mirkli, tad pavēlēju viņu apglabāt, bet pat nezināju, vai drīkst aicināt mācītāju. Izgāju no pilsētas un visu nakti klejoju pa Frasketu, teikdams sev, ka visu savu mūžu esmu aizvadījis, iztēlodamies citu pasauļu radības, un manā iztēlē tie šķita brīnumu brīnumi, kas ar savu atšķirigumu apliecina Kunga bezgalīgo spēku, bet tad, kad Kungs man bija vēlējis paveikt to, ko dara visi citi vīri, es biju dzemdinājis nevis brīnumu, bet kaut ko šaušalīgu. Mans dēls bija dabas meli. Otonam bija taisnība, bet vēl lielākā mērā, nekā viņš bija domājis: es biju melis un kā melis biju dzīvojis, un arī mana sēkla bija radījusi melus. Nedzīvus melus. Un tad es sapratu…

Tas ir, tu nolēmi mainīt savu dzīvi… šaubīgi ieminējās Nikēta.

Nē, Nikētas kungs. Es nospriedu: ja jau tāds ir mans liktenis, tad velti ir pūlēties kļūt tādam kā citi. Es sevi jau biju ziedojis meliem. Grūti izskaidrot domas, kas šaudījās manā prātā. Es sev teicu: kamēr tu tikai izgudroji, tu izgudroji lietas, kas nebija patiesas, bet par tādām kļuva. Tu liki parādīties svētajam Bodolīno, radīji bibliotēku Svētā Viktora abatijā, liki Austrumu Gudrajiem klīst pa pasauli, izglābi pilsētu, uzbarodams kārnu govi, un arī tas, ka Boloņā tagad sēž zinātņu doktori, ir tavs nopelns, un Romā tu liki uzrasties mimbilia, par kādām paši romieši nebija ne sapņojuši, un vēl, par pamatu ņemdams tā Ugo no Gabalas sakāmgabalus, tu radīji karaļvalsti, par kuru skaistāka nav iespējama, un visbeidzot tu mīlēji rēgainu iedomu būtni un liki tai rakstīt vēstules, ko tā nekad nebija rakstījusi, un visi, kas tās lasīja, bija aizkustināti pat tā, kura šīs vēstules nekad nebija rakstījusi, un viņa taču bija imperatore. Bet tai vienīgajā reizē, kad gribēji radīt kaut ko patiesu, radīt to kopā ar visgodīgāko un sirdsskaidrāko sievieti, tad tu cieti sakāvi: tu radīji ko tādu, kā esamībai neviens negrib un nevar noticēt. Tāpēc būs labāk, ja tu atgriezīsies paša izgudroto brīnumu pasaulē, jo tur tu vismaz pats vari izlemt, cik brīnumainiem tiem būt.

19  Bodolīno maina savas pilsētas vārdu

Ak, nabaga Bodolīno, teica Nikēta, kamēr apkārt visi rosīgi gatavojās aizceļošanai, zaudējis sievu un dēlu pašā dzīves plaukumā. Un arī es jau rīt varētu zaudēt savu mīļoto sievu un miesu no manas miesas, kāda barbara roka varētu man nodarīt šo postu. Ak, Konstantinopole, pilsētu ķēniņiene, visaugstā Dieva šķirsts, savu valdītāju gods un slava, svešzemnieku iepriecinājums, imperatore pār impēriju pilsētām, dziesmu dziesma, mirdzumu mirdzums, brīnumains spogulis, kurā skatīt brīnumu lietas, kas gan notiks ar mums, kas grasāmies tevi pamest kaili, kā no mātes miesām nākuši? Kad mēs tevi atkal skatīsim un tu vairs nebūsi tāda, kāda esi kļuvusi tagad karaspēku bradāta asaru ieleja?

Klusē, Nikētas kungs, viņam teica Bodolīno, un neaizmirsti, ka šī varbūt ir pēdējā reize, kad vari iebaudīt gardumus, kas ir Apīcija cienīgi. Saki man kas ir tās gaļas bumbiņas, kuras smaržo pēc jūsu garšvielu tirgus?

Keftedes, un smaržu tām piešķir kanēlis un vēl nedaudz piparmētru, atbildēja Nikēta, jau atguvies no skumjām. Un šai pēdējai dienai man izdevās sagādāt nedaudz anīsa vīna, dzer to un skaties, kā tas sajaucas ar ūdeni, izkusdams kā gaistošs mākonis.

Tas ir labs, tā reibums ir viegls un ļauj justies kā sapnī, teica Bodolīno. Kaut nu es būtu varējis tādu dzert pēc Kolandrīnas nāves, varbūt tad es būtu spējis viņu aizmirst, kā tu tagad jau aizmirsti savas pilsētas nelaimes un vairs nejūti baiļu par to, kas notiks rīt. Taču es apreibinājos ar mūsu zemes vīnu, kas galvu dara smagu, pēkšņi uzdzen miegainību, bet, nākamajā rītā pamostoties, liek justies vēl sliktāk.

Bodolīno bija vajadzīgs vesels gads, lai atbrīvotos no skumjā neprāta, kas viņu bija pārņēmis, gads, kas gandrīz pilnībā bija izdzisis no viņa atmiņas, viņš atcerējās vienīgi to, ka tolaik zirga mugurā stundu stundām jādelēja pa mežiem un klajumiem, tad piestāja kādā krogā un dzēra, līdz krita ilgā, nemierīgu sapņu traucētā miegā. Sapņos viņš redzēja, kā beidzot atrod Zosimu un izrauj viņam no rokām karti (pie reizes noraudams blēdim bārdu), karti, kurā skaidri iezīmēts ceļš, pa kuru nokļūt valstībā, kur visi jaundzimušie ir thinsiretae vai methagllinarii. bodolīno vairs neatgriezās Alesandrijā, baidoties, ka viņa tēvs un māte, Gvasko vai kāds no viņa ģimenes varētu sarunās pieminēt Kolandrīnu vai nedzīvi dzimušo bērnu. Bieži viņš patvērās pie Frīdriha, kurš bija tēvišķi iejūtīgs un saprotošs un centās izraut Bodolīno no drūmajām domām, stāstot viņam par to, kādus skaistus un dižus darbus viņš varētu paveikt impērijas labā. Līdz reiz kādu dienu Frīdrihs viņam teica, lai taču beidzot izdomājot, kā nokārtot attiecības ar Alesandriju, jo viņa dusmas jau esot noplakušas un, lai iepriecinātu Bodolīno, viņš šo brūci impērijas godā gribot sadziedēt tā, lai pilsētu nevajadzētu nopostīt.

Šis pienākums itin kā atgrieza Bodolīno pie dzīvības. Tagad Frīdrihs posās noslēgt īstu un galīgu miera līgumu ar Lombardijas pilsētām, un Bodolīno sprieda, ka Alesandrijā būtībā ir tikai prestiža jautājums. Frīdrihs nevarēja paciest, ka pastāv pilsēta, kas tikusi dibināta bez viņa atļaujas, turklāt vēl nosaukta viņa ienaidnieka vārdā. Labi, tad varbūt Frīdrihs varētu nodibināt šo pilsētu no jauna ar citu nosaukumu, kaut arī tai pašā vietā, tāpat kā viņš reiz no jauna bija dibinājis Lodi ar to pašu nosaukumu, bet citā vietā; un tā visu varētu atrisināt ar godu. Un ko tad īsti grib alesandrieši? Tikai to, lai viņiem būtu pilsēta, kur nodarboties ar savām veikalnieku lietām. Tikai nejaušības pēc pilsēta tika nodēvēta par godu Aleksandram III, kurš tagad bija miris un tātad vairs nevarēja apvainoties, ja pilsētu pārdēvēs citādi. Lūk, kāda bija Bodolīno iecere. Vienā jaukā rītā Frīdrihs kopā ar saviem bruņiniekiem nostātos pie Alesandrijas mūriem, visi iedzīvotāji iznāktu ārā no pilsētas, un pilsētā ieietu bīskapu procesija, viņi pilsētu atsvētītu (ja maz varēja teikt, ka tā kādreiz ir tikusi iesvētīta) jeb, citiem vārdiem sakot, to atkristītu un pēc tam nokristītu no jauna, nosaucot par Cēzareju, proti, par Cēzara jeb ķeizara pilsētu; tad alesandrieši ietu garām imperatoram, apliecinātu viņam cieņu un mierīgi varētu atgriezties iekšpus mūriem un pārņemt savā īpašumā šo jauno, tikko radīto pilsētu, kura nu itin kā būtu gluži cita un imperatora dibināta; un pēc tam viņi tur dzīvotu ilgi un laimīgi.

Kā redzams, Bodolīno atguvās no smagā izmisuma, vēlreiz veiksmīgi liekot lietā savu auglīgo iztēli.

Frīdriham doma tīri labi patika, vienīgais šķērslis bija tas, ka šai laikā viņam nebija iespējams atgriezties Itālijā, jo bija kārtojami svarīgi jautājumi ar saviem alemāņu feodāļiem. Bodolīno uzņēmās risināt pārrunas ar alesandriešiem. Viņš vilcinājās iejāt pilsētā, taču pa vārtiem viņam pretī panācās viņa tēvs un māte, un pēc mirkļa visi trīs lēja atvieglojuma asaras. Vecie draugi izlikās, it kā Bodolīno nekad pat nebūtu bijis precējies. Viņi tam neļāva pat ieminēties par savas ierašanās nolūku un tūdaļ aizvilka uz veco krodziņu, viņu kārtīgi sadzirdīja un dzirdīja ar Gavi aso, skābeno baltvīnu, kas nevis iemidzina, bet dara prātu mundru. Tad Bodolīno izklāstīja savu ieceri.

Pirmais atbildēja Galjaudo: Dzīvodams kopā ar to Sarkanbārdi, tu ar' paliec tikpat aplams. Tā tik vēl trūka, lai mēs šitā ākstītos vispirms iet no pilsētas ārā, tad atkal iekšā, viens šurpu, otrs turpu! Kas vēl nebūs! Vēl tikai vajadzētu, lai kāds pūš dūdas un mēs varētu uzlēkt veco labo treskas danci un kārtīgi nosvētīt Svētā Bodolīno dienu…

Nē, man gan doma šķiet tīri laba, teica Boidi. Bet tad jau pēc tam mūs sauks ne vairs par alesandriešiem, bet gan par cēzarejiešiem, man ir kauns, tiem no Asti es par mūsu jauno vārdu stāstīt neietu.

Ko nu gvelžat, mēs vienmēr paliksim mēs paši, un kā tādus mūs pazīs! atcirta Oberto del Foro. Lai jau viņš pārkrista pilsētu, pret to man nekas iebilstams nebūtu. Bet lai es ietu šim garām un apliecinātu godu?! Galu galā tie bijām mēs, kas viņu pataisīja mīkstu, nevis otrādi, tāpēc lai viņš nemaz te netēlo lielu kungu.

Kutika no Kvarnjento teica, lai jau būtu tā pārkristīšana, viņam esot vienalga, vai pilsētu nosauc par Cēzarpili vai par Cēzarmiestu, tikpat labi derētu arī Čezīra, Olīvija, Sofronija vai Eitropija, bet vispirms esot jānoskaidro, vai Frīdrihs gribēs pats iecelt pilsētas pārvaldītājus, vai viņam pietiks ar tiesībām likumīgi apstiprināt konsulus, ko ievēlēs pilsētnieki paši.

Laidies tik atpakaļ un pajautā, kā viņš to iedomājies darīt, teica Gvasko. Bet Bodolīno atbildēja: Kā tad, es jums te jādelēšu pāri Alpiem tik ilgi, kamēr jūs beidzot vienosieties. Nē, kungi, tā nebūs vis! Pilnvarojiet divus no savējiem, un lai viņi jāj man līdzi pie Frīdriha, tad kopīgi izlemsim, kā rīkoties, lai visi būtu apmierināti. Frīdriham, atkal redzot divus alesandriešus, sametīsies šķērma dūša, un redzēsiet, ka viņš būs mierā ar visu, lai tikai ātrāk dabūtu šos divus prom.

Tā kopā ar Bodolīno ceļā devās divi pilsētas sūtņi Anselmo Kondzani un Teobaldo no Gvasko dzimtas. Viņi tikās ar imperatoru Nirnbergā un noslēdza vienošanos. Arī jautājums par konsuliem atrisinājās pavisam viegli: vajadzēja tikai saglabāt formālu šķitumu konsulus lai vēlējot paši alesandrieši, pietiks, ja pēc tam imperators tos iecels oficiāli. Bet, runājot par goda apliecināšanu imperatoram, Bodolīno paaicināja Frīdrihu sāņus un viņam teica: Mans tēvs, tu pats uz turieni doties nevarēsi, un tev vajadzēs sūtīt kādu savu legātu. Tad sūti mani! Galu galā es esmu ministeriālis, un tu savā bezgalīgajā labestībā esi man piešķīris arī bruņinieka jostu, un es esmu Ritter, kā mēdz teikt šeit.

Jā, bet tu tik un tā esi piederīgs pie zemākās dižciltīgo kārtas, tev var piederēt feodi, bet tu pats tos nevari piešķirt, tev nevar būt vasaļi, un…

Tu domā, ka maniem novadniekiem tas rūp? Viņiem pietiek, ka tikai ierodas kāds no tiem, kas paraduši dot pavēles un sēž seglos. Viņi apliecinās godu tavam pārstāvim, tātad patiesībā tev, bet tavs pārstāvis būšu es, kas esmu viens no alesandriešiem, tāpēc viņi pat nemanīs, ka izrāda godu tev. Un, ja gribi, zvērestus un tamlīdzīgas padarīšanas uztici pieņemt kādam no saviem impēriskajiem kambarkungiem, lai viņš stāv man līdzās, bet alesandrieši pat neievēros, kurš no mums diviem ir svarīgāks. Tev taču ir jāsaprot, kādi ir šie ļaudis. Ja tā mums izdosies nokārtot šo jautājumu uz mūžīgiem laikiem, vai tad labumu no tā negūs visi?

Tā, redz, 1183. gada marta vidū notika svinīgā ceremonija. Bodolīno bija ietērpies vislepnākajās drānās un izskatījās svarīgāks vīrs par pašu Monferrātas marķīzu, un vecāki viņu vai acīm aprija, kad viņš, uzlicis roku uz zobena spala, sēdēja mugurā baltam zirgam, kurš nemierīgi dīžājās. Nu gan izpušķots kā kunga suns, teica māte, šī krāšņuma apžilbināta. Un neviens, šķiet, pat nemanīja, ka viņam blakus stāv divi impērijas karodznieki ar imperatora zīmēm, kambarkungs Rūdolfs un daudzi citi imperatora dižciltīgie, un vēl bīskapi, kurus visus nevarēja ne saskaitīt. Un vēl jau tur bija arī citu Lombardijas pilsētu pārstāvji piemēram, Lanfranko no Komo, Siro Salimbene no Pāvijas, Filipo no Kasāles, Džerardo no Novāras, Patinērio no Osonas un Malaviska no Brešas.

Kad Bodolīno nostājās iepretī pilsētas vārtiem, pa tiem rindām vien sāka nākt ārā visi alesandrieši, nesdami rokās mazus bērnus, zem elkoņa vadīdami vecus večus un slimniekus vezdami ratos, un nāca pat vientieši un tizlie, un aplenkuma varoņi, kas bija palikuši cits bez rokas, cits bez kājas, un daži pat ripinājās uz priekšu, sēdēdami uz dēlīša, kam pierīkoti riteņi, jo šiem no kājām bija atlikuši vien īsi stumbeņi. Tā kā neviens nezināja, cik ilgu laiku būs jāpavada ārpus mūriem, tad daudzi bija paķēruši līdzi arī ko uzkožamu: dažs maizi un desas, cits ceptas vistas, vēl citi grozus ar augļiem, un beigu beigās izskatījās, ka ļaudis saposušies uz mielastu zaļumos.

Patiesībā gan vēl bija auksts, laukus klāja salna, un sēdēt zemē būtu tīrās mocības. Tā nu tikko pilsētu zaudējušie pilsētnieki stāvēja kājās, salīgi mīņājās, pūta uz pirkstiem, un kāds teica: Nu, vai šī māžošanās drīz būs galā? Man uz uguns palika grāpis…

Imperatora ļaudis iegāja pilsētā, un neviens neredzēja, ko viņi tur iekšā darīja, pat Bodolīno ne arī viņš palika ārpusē un gaidīja gājienu atgriežamies. Tad beidzot pa vārtiem iznāca kāds bīskaps un pavēstīja, ka pēc svētā Romas imperatora žēlastības šī ir Cēzarejas pilsēta. Imperatora vīri, kas stāvēja aiz Bodolīno, paslēja gaisā ieročus un karogus, godinot diženo Frīdrihu. Bodolīno palaida zirgu rikšos, sasniedza no pilsētas izgājušo ļaužu pirmās rindas un kā imperatora sūtnis pavēstīja, ka Frīdrihs no septiņiem ciemiem Gamondio, Marengo, Bergoijo, Roborēto, Solēro, Foro un Oviljo tikko esot dibinājis dižciltīgu pilsētu, kuru esot nosaucis par Cēzareju, un šo pilsētu viņš piešķirot iepriekšminēto ciemu iedzīvotājiem, kuri te sapulcējušies un tagad tiekot aicināti pārņemt savā īpašumā šo torņiem bagāto dāvanu.

Imperatora kambarkungs nolasīja dažus līguma pantus, taču visiem sala, un tā nu steigā tika pārslīdēts pāri dažādām niansēm, kur bija runāts par regalia, nodevām un ceļu nodokļiem, visam, kas piešķir spēku un nozīmi tādam līgumam. Met mieru, Rūdolf, kambarkungam teica Bodolīno, tik un tā šis ir tikai farss, un, jo ātrāk tiksim galā, jo labāk.

Trimdinieki devās atpakaļceļā, te bija viņi visi, izņemot Oberto del Foro, kurš nespēja pieņemt tādu pazemojumu apliecināt godu imperatoram, jo galu galā viņš taču bija sakāvis Frīdrihu, tāpēc savā vietā kā nuncii civitatis pilsētas pārstāvjus bija norīkojis Anselmo Kondzani un Teobaldo Gvasko.

Iedami garām Bodolīno, šie jaunās Cēzarejas nuncii norunāja svinīgā zvēresta vārdus, taču viņu latīņu valoda bija tik briesmīga, ka, pat ja viņi pēcāk apgalvotu, ka ir zvērējuši tieši pretējo, nebūtu iespējams viņus apstrīdēt. Bet pārējie nāca viņiem nopakaļ un slinki pamāja sveicienus, daži pat piebilda: sveiks, Bodolīno, kā sviežas, Bodolīno, ei, Bodolīno, sen neesi redzēts, atkal mūsu pusē, ko? Galjaudo, garām iedams, purpināja, ka tādas izdarības taču neesot nopietni ņemamas, tomēr viņš pratās nocelt cepuri un, tā kā viņš to nocēla sava dēla, tā sasodītā pasaules klaidoņa, priekšā, tad šāds goda apliecinājums bija vairāk vērts par Frīdriha kāju laizīšanu.

Kad ceremonija bija galā, gan lombardieši, gan teitoņi laidās prom tik steidzīgi, it kā būtu nokaunējušies. Turpretī Bodolīno kopā ar saviem novadniekiem iegāja pilsētā un dzirdēja, kā daži saka:

Paskat tik, kas par skaistu pilsētu!

Bet zini, izskatās tieši tāpat kā tā — kā nu viņu tur sauca — kas te bija agrāk!

Tie alemāņi gan ir nadzīgi, viens un divi, šie tev uzceļ veselu pilsētu un vēl tik skaistu!

Pavei, tur ielas galā! Izskatās taisni kā mana māja, traks var palikt, viņi to uzcēluši tieši tādu pašu kā iepriekšējo!

Puiši, iesaucās Bodolīno, priecājieties, ka esat tik lēti tikuši cauri!

Tu labāk netēlo svarīgu putnu, citādi vēl pats noticēsi, ka proti lidot!

Šī patiesi bija jauka diena. Bodolīno novilka greznās drānas un nolika malā varas zīmes, un steidzās svinēt kopā ar pārējiem. Laukumā pie katedrāles riņķa dejā gāja meitenes, Boidi aizveda Bodolīno uz krogu, un pagrabā, kur gaiss smaržoja pēc ķiplokiem, vīri paši tecināja no mucām vīnu, jo šai dienā ļaudis nedrīkstēja šķirot kungos un kalpos, turklāt krogus apteksnes kāds jau bija uzvedis augšstāva kambaros, jo, kā zināms, vīrieši ir mednieki.

Jēzus Kristus asinis, teica Galjaudo, uzliedams vīna šļakatu uz savas piedurknes, lai parādītu, ka audums neuzsūc apaļo pilienu, kas mirdzēja kā rubīns, un tas nozīmēja, ka vīns ir labu labais. Tagad mēs dažus gadus sauksim pilsētu par Cēzareju, vismaz uz pergamentiem, kas apstiprināmi ar zīmogu, Bodolīno pie auss čukstēja Boidi, bet tad atkal sauksim vecajā vārdā, un es gribu redzēt, vai kāds uzdrīkstēsies mums ko pārmest.

Jā, piekrita Bodolīno, pēcāk sauciet to atkal vecajā vārdā, jo tieši tā to dēvēja mans eņģelis Kolandrina. Citādi viņa tagad, mājodama Paradīzē, nezinās, kurp sūtīt mums savu svētību.

Nikētas kungs, es jutos gandrīz samierinājies ar savām nelaimēm, jo dēlam, kurš man tā arī nepiedzima, un sievai, kura kopā ar mani nodzīvoja pārāk īsu brīdi, es vismaz biju devis pilsētu, ko neviens vairs nekad neapspiedīs. Un varbūt, Bodolīno piebilda, anīsa vīna iedvesmots, reiz Alesandrija kļūs par jauno Konstantinopoli, par trešo Romu, tur sliesies vieni vienīgi torņi un bazilikas, un tā būs īsts pasaules brīnums.

Lai tāds ir Dieva prāts, novēlēja Nikēta, paceldams kausu.

20  Bodolīno atrod Zosimu

Aprīlī Kostancā imperators un Lombardijas komūnu līga parakstīja galīgo miera līgumu. Jūnijā pienāca juceklīgas ziņas no Bizantijas.

Manuēls bija miris jau pirms trim gadiem, un tronī bija kāpis viņa dēls Aleksijs, kurš bija vēl gluži bērns. Slikti audzināts bērns, iestarpināja Nikēta, puika, kurš vadīja savas dienas, pārtikdams no vieglām dvesmām, vēl nepazīdams ne priekus, ne sāpes, un viņa vienīgās nodarbes bija medības, izjādes ar zirgiem un rotaļas zēnu bariņā, kamēr galmā vairāki tīkotāji centās iegūt basilisu, viņa māti. Valdnieces rokas kārotāji kā nelgas aplaistījās smaržām un kā sievietes rotājās krellēm, bet citi tostarp steidzās izlaupīt valsts kasi, ikviens cenzdamies apmierināt savas iegribas, visi neganti cīnīdamies savā starpā, šķita, ka valsts ēka zaudējusi taisnos balstus un viss sagriezies kājām gaisā.

Bija piepildījusies brīnumainā zīme, kas bija manīta Manuēla nāves brīdī: kāda sieviete bija dzemdējusi zēnu ar īsiem un kropliem locekļiem un ar pārāk lielu galvu, tas bija pareģojums par poliarhijas iestāšanos, un poliarhija ir anarhijas māte, teica Nikēta.

Tolaik es no mūsu spiegiem tūlīt uzzināju, ka klusībā intrigas vērpj Manuēla brālēns Andronīks, teica Bodolīno.

Viņš bija Manuēla tēva brāļadēls un tātad mazajam Aleksijam tāds kā tēvocis. Iepriekš viņš bija mitinājies trimdā, jo Manuēls viņu uzskatīja par bīstamu nodevēju. Tagad viņš ar viltu tuvinājās jaunajam Aleksijam, izlikdamies, ka ir nožēlojis savus vecos grēkus, un piedāvāja zēnam savu aizstāvību, tā pamazām iegūdams arvien lielāku varu. Sazvērestība pēc sazvērestības, indēšana pēc indēšanas un viņš virzījās augšup, tuvāk impērijas tronim, līdz beidzot, būdams jau vecs, naida un skaudības sagrauzts, viņš sakūdīja uz dumpi Konstantinopoles iedzīvotājus un panāca, ka viņu pašu pasludina par basileju. Saņemdams svētīto dievmaizīti, viņš zvērēja, ka uzņemas varu, lai aizsargātu savu vēl jauno brālēna dēlu; bet drīz pēc tam viņa uzticamais pakalpiņš Stefans Agiokristoforīts jauno Aleksiju nožņaudza ar loka stiegru. Kad Andronīkam atnesa nelaimīgā zēna līķi, viņš pavēlēja, lai to nogremdē jūras dzelmē, bet vispirms lika tam nogriezt galvu, kas pēcāk tika paslēpta kādā vietā, ko sauc par Katabati. Es īsti nesapratu, kāpēc tā tiek darīts, jo Katabate ir vecs, jau sen sabrucis klosteris ārpus pilsētas, netālu no Konstantīna sienas.

Es gan zinu, kāpēc tā tika darīts. Mani spiegi man ziņoja, ka kopā ar Agiokristoforītu turoties kāds gara apsēsts mūks, kuru Andronīks pēc Manuēla nāves bija gribējis paturēt savā kalpībā kā pieredzējušu nekromantu. Un skat, kāda sakritība: arī šo mūku sauca par Zosimu, un viņš bija slavens ar to, ka izsauca mirušo dvēseles tā sabrukušā klostera drupās, kur bija izveidojis savu pazemes valstību… Tātad es biju atradis Zosimu vai vismaz zināju, kur viņu medīt. Tas notika 1184. gada novembrī, kad negaidīti nomira Burgundijas Beatrise.

Atkal klusums. Bodolīno ilgi malkoja vīnu.

Es šo nāvi uztvēru kā sodu. Tas bija taisnīgi, ka pēc tam, kad bija mirusi mana mūža otrā mīļotā sieviete, viņsaulē aizgāja arī pirmā. Man jau bija pāri četrdesmit. Biju dzirdējis, ka Terdonā esot vai esot bijusi baznīca, kurā kristītie ļaudis visi mirstot tieši četrdesmit gadu vecumā. Es biju pārsniedzis robežu, kuru nav ļauts pārkāpt brīnuma skartajiem. Tagad es būtu varējis mierīgi nomirt. Nespēju skatīties uz Frīdrihu, Beatrises nāve bija viņu salauzusi. Viņš gribēja vairāk rūpēties par vecāko dēlu, kuram jau bija divdesmit gadu un kurš kļuva arvien vārgāks, un Frīdrihs lēnām gatavojās tam, ka varu mantos jaunākais dēls Heinrihs, kuru viņš jau bija licis kronēt par Itālijas karali. Frīdrihs novecoja, mans nabaga tēvs, nu jau viņš bija saucams par Baltbārdi… Es vēl dažas reizes atgriezos Alesandrijā un atklāju, cik ļoti novecojuši arī mani miesīgie vecāki. Sirmi, trausli un viegli kā tie baltie pūku pikuči, kas pavasari veļas pār laukiem, salīkuši kā krūmi vējainā dienā, viņi vadīja laiku pie pavarda, strīdēdamies par nevietā noliktu bļodiņu vai par olu, kas vienam vai otram nejauši izkritusi no rokām. Un vienmēr, kad ierados viņus apciemot, viņi man pārmeta, ka es viņus nekad neapciemojot. Un tad es nolēmu laist pa vējam savu dzīvi un doties uz Bizantiju meklēt Zosimu, kaut arī tad atlikušie mūža gadi man varbūt būtu jāpavada cietuma pagrabā ar izdurtām acīm.

Doties uz Konstantinopoli varēja būt bīstami, jo pirms dažiem gadiem tieši Andronīks, tolaik vēl nebūdams pie varas, bija sakūdījis pilsētniekus pret tur dzīvojošajiem latīņiem, latīņu mājas tika izlaupītas, daudzus no viņiem nogalināja, un vēl vairāk bija tādu, kas bēga un meklēja patvērumu Prinču salās. Šķita, ka tagad tirgoņi no Venēcijas, Dženovas vai Pizas atkal varēja brīvi uzturēties pilsētā, jo šie ļaudis bija nepieciešami impērijas labklājībai, taču Guljelmo II, Sicīlijas karalis, gatavojās uzsākt karu pret Bizantiju, un grieķeļiem visi latīņi bija vienādi viņi daudz nešķiroja, kurš provansietis, kurš alemānis, kurš sicīlietis vai romietis. Tāpēc Bodolīno nolēma kopā ar saviem draugiem sēsties kuģī Venēcijā un sasniegt Konstantinopoli pa jūras ceļu kā tirgotāji, kas ierodas (un tā bija Abdula ideja) no Taprobanas. Kur atrodas Taprobana, to zināja tikai nedaudzi, varbūt pat neviens, un Bizantijā nevarēja būt nekādas nojēgas par to, kādā valodā šai zemē runā.

Tā nu Bodolīno saģērbās kā persiešu augstmanis; Rabi Solomons, kurš pat Jeruzalemē neprastu noslēpt to, ka ir jūds, pārtapa par ārstu, ietērpdamies skaistā, tumšā mētelī, kas bija kā nosēts ar zodiaka zīmēm; Dzejnieks gaišzilā kaftānā izskatījās pēc turku tirgotāja; bet Kiotu varētu noturēt par kādu no libāniešiem, kuri ģērbjas slikti, bet kuriem makā ir daudz zelta; Abduls noskuva gludu galvu, lai neviens nemanītu viņa rudos matus, un tagad izskatījās kā augstas kārtas einuhs, savukārt Borons tēloja viņa kalpu.

Kad vajadzēja izvēlēties valodu, viņi nolēma savā starpā sarunāties zagļu žargonā, ko bija iemācījušies Parīzē un ko visi prata pilnībā, arī tas liecina, cik centīgi viņi bija nodevušies mācībām tais senajās, laimīgajās dienās. Nesaprotams pat parīziešiem, šis žargons bizantiešu ausīm jo labi varēja tikt piedāvāts kā Taprobanas valoda.

Viņi devās ceļā no Venēcijas vasaras sākumā un augustā kādā piestātnē uzzināja, ka sicīlieši ir iekarojuši Tesalonīki un, iespējams, jau siro pa Propontīdas ziemeļu piekrasti; tāpēc, kad viņi nakts vidū iepeldēja jūras šaurumā, kapteinis uzskatīja par prātīgāku izmest lielu līkumu gar pretējo krastu, lai pēc tam grieztos uz Konstantinopoli tā, it kā viņi ierastos no Halkedonas. Lai mierinātu ceļotājus par šo lieko kavēšanos, kapteinis solīja, ka ierašanās pilsētā būšot basileju cienīga, jo kā viņš teica Konstantinopole pirmoreiz ir jāierauga tieši pirmajos rīta saules staros.

Kad Bodolīno un viņa draugi pret rītausmu iznāca uz klāja, viņi jutās vīlušies, jo krastu sedza bieza migla, bet kapteinis viņus apremdināja: tieši tā jātuvojas šai pilsētai, lēnām, pamazām, un dūmaka, kuru jau tagad iekrāsoja rītausmas sārtums, drīz izklīdīšot.

Vēl pēc stundu ilgas kuģošanas kapteinis norādīja uz kādu baltu punktu, un tā bija kupola virsotne, kas šķita caururbjam miglas segu… Drīz starp baltajiem vāliem piekrastē iezīmējās dažu piļu kolonnas, tad dažu māju aprises un krāsas, un baznīcu zvanītavas, kas sārtojās rīta gaismā, un arī nocietinājumu mūri ar torņiem. Tad piepeši, lūk, liela ēna, ko vēl aizsedza miglas garaiņu grīstes, kas cēlās no pakalna un vijās gaisos, līdz migla pašķīrās un skatieniem atklājās Svētās Sofijas katedrāles kupols, pārsteidzoši saskanīgs un mirdzošs pirmajos saules staros, kā brīnumaini dzimis tukšumā.

Viss tālākais bija nemitīga atklāsme no miglas iznira arvien jauni torņi un kupoli un tiecās pret debesīm, kas pamazām noskaidrojās. Tas bija krāsu triumfs: zaļas lapotnes, zeltainas kolonnas, sārts marmors, balti peristili, un visā spozmē Bukoleones imperatora pils ar cipresēm gaisa dārzu raibajā labirintā. Un tad ieeja Zelta Raga līcī ar garo, resno ķēdi, kas aizšķērsoja ceļu uz ostam, un Galatas baltais tornis līča labajā krastā.

Bodolīno aizkustināts stāstīja, un Nikēta skumji atkārtoja, cik Konstantinopole bijusi skaista, kad tā vēl bija skaista.

Jā, tā bija pārdzīvojumu pilna pilsēta, teica Bodolīno. Tikko bijām ieradušies, uzreiz guvām labu priekšstatu par to, kas šai pilsētā notiek. Iegadījāmies pie Hipodroma tieši brīdī, kad tur gatavojās nomocīt kādu no basileja ienaidniekiem…

Andronīks bija kā jucis. Jūsu Sicīlijas latīņi ar uguni uz zobenu bija nopostījuši Tesalonīki, un Andronīks lika veikt šādus tādus pilsētas nostiprināšanas darbus, bet tad atkal it kā kļuva vienaldzīgs pret briesmām. Viņš nodevās izlaidīgai dzīvei, apgalvodams, ka no ienaidniekiem nav jābaidās; viņš sūtīja mokpilnā nāvē tos, kuri būtu varējuši viņam palīdzēt, bieži uz ilgu laiku devās projām no pilsētas kopā ar konkubīnēm un palaistuvēm, viņš klīda pa ielejām un mežiem kā plēsīgs zvērs, un mīļākās viņam visur sekoja kā vistas gailim, viņš bija kā Dionīss ar bakhantēm, trūka tikai, lai viņš ietērptos safrānkrāsas drānās un plecos uzmestu briedēna ādu. Viņa vienīgā sabiedrība bija flautas spēlmaņi un hetēras, viņš bija nevaldāms kā Sardanapals, izvirtīgs kā polips, un paša izlaidības smagā nasta viņu novārdzināja tiktāl, ka viņš lika gatavot sev maltītes no kāda nešķīsta Nīlas dzīvnieka, kas līdzīgs krokodilam un kā gaļa, kā stāsta, veicinot ejakulāciju… Taču es negribētu, lai tu domā, ka viņš bija slikts valdnieks. Viņš paveica arī daudz laba, samazināja nodokļus, izdeva ediktus, kas aizliedza ostās tīši veicināt grūtībās nokļuvušu kuģu avārijas, lai varētu tos izlaupīt, viņš atjaunoja veco pazemes ūdensvadu, lika salabot Četrdesmit Svēto Mocekļu baznīcu…

Vispār bija jauks cilvēks…

Nepiedēvē man vārdus, ko neesmu teicis. Redzi, basilejs var izmantot savu varu, lai darītu labu, bet, lai varu saglabātu, viņam ir jādara arī ļaunais. Arī tu esi dzīvojis līdzās cilvēkam, kurš apveltīts ar lielu varu, un pats atzini, ka viņš spēja būt gan cēls, gan viegli uzliesmot dusmās, būt nežēlīgs un gādāt par visu labklājību. Vienīgais veids, kā negrēkot, ir patverties staba galā pilnīgā vientulībā, kā to darīja senlaiku svētie tēvi, bet nu jau arī šie vientuļnieku stabi ir sakrituši drupās.

Es negribu strīdēties ar tevi par to, kā būtu vajadzējis pārvaldīt šo impēriju. Tā ir jūsu valsts vai vismaz bija jūsējā. Labāk turpināšu savu stāstu. Mēs apmetāmies šeit, pie šiem pašiem dženoviešiem, jo, kā jau tu droši vien būsi nopratis, tieši viņi bija mani uzticamie spiegi. Un tieši Boijamondo reiz uzzināja, ka tās pašas dienas vakarā basilejs došoties uz Katabates seno pazemes kriptu, lai piedalītos pareģošanas un maģijas izdarībās. Ja gribējām notvert Zosimu, tā bija laba izdevība.

Pienāca vakars, un viņi devās uz Konstantīna sienas pusi, kur netālu no Svēto Apustuļu baznīcas slējās tāds kā neliels paviljons. Boijamondo apgalvoja, ka no šī paviljona varot nokļūt tieši kriptā, nemaz neejot caur Katabates klostera baznīcu. Viņš atvēra kādas durvis, novadīja viņus lejā pa dažiem apglumējušiem pakāpieniem, un viņi nonāca pazemes gaitenī, kur gaiss bija mitrs un oda pēc pelējuma.

Redz, teica Boijamondo, ejiet tik kādu gabalu uz priekšu, un nonāksiet taisni kriptā.

Tu nenāksi?

Es neeju uz vietām, kur gramstās gar miroņiem. Man patīk gramstīties tikai gar dzīvajiem, pie tam sieviešu dzimuma.

Tā nu viņi devās tālāk bez pavadoņa un nonāca kādā zālē ar zemām velvēm. Šai telpā bija redzami triklīniji, nesaklātas guļvietas, daži zemē nomesti kausi, nemazgāti šķīvji ar ēdienu atliekām droši vien nepiesātināmais Zosima te veica ne tikai savus rituālus ar mirušajiem, bet darīja arī šo to tādu, kas tīri labi patiktu Boijamondo. Taču viss šis orģiastiskais aprīkojums itin kā bija steigā nogrūsts tumšākajos kaktos, jo šovakar Zosima bija ataicinājis šurp basileju, lai sarīkotu viņam tikšanos ar mirušajiem, nevis ar staigulēm. Un, kā teica Bodolīno, ļautiņi ir gatavi noticēt jebkam, ja vien tai padarīšanā ir iejaukti miroņi.

Tālumā aiz šīs istabas jau bija saskatāmas gaismas, un patiešām viņi drīz nonāca apaļā kriptā, ko apgaismoja divi kvēlojoši ogļutrauki. Kriptu no visām pusēm apjoza kolonāde, un tumsā starp kolonnām bija samanāmas ieejas citos pazemes gaiteņos vai galerijās, kas stiepās kazin uz kurieni.

Pašā kriptas vidū bija novietota liela bļoda ar ūdeni, pa trauka malu pie paša ūdens līmeņa visapkārt stiepās grope, kas bija piepildīta ar eļļainu šķidrumu. Līdzās bļodai uz paaugstinājuma stāvēja nenosakāmu apveidu priekšmets, pārsegts ar sarkanu audumu. No dažādām pilsētā saklausītām baumām Bodolīno bija sapratis, ka Andronīks, vispirms meklējis padomu pie vēderrunātājiem un astrologiem, pēc tam velti centies Bizantijā atrast kādu, kurš, tāpat kā senie grieķi, vēl prastu pareģot nākotni pēc putnu lidojuma, un tagad, neuzticēdamies tiem nožēlojamajiem, kuri dižojās, ka mākot tulkot sapņus, viņš bija nolēmis paļauties uz hidromantiem, tas ir, tiem, kuri, tāpat kā Zosima, prata izdibināt nākotni, iegremdējot ūdenī kādu lietu, kas piederējusi cilvēkam, kas jau pametis šo pasauli.

Viņi bija ieradušies no altāra puses un tagad, apmetuši tam loku, ieraudzīja ikonostasu, kura visiespaidīgākā ikona bija Kristus Pantokrators jeb Visa Valdītājs, kas viņus vēroja ar bargām un plaši ieplestām acīm.

Bodolīno ieminējās, ka, ja vien Boijamondo iegūtās ziņas ir pareizas, drīz te kāds uzradīsies, tāpēc vajadzētu paslēpties. Viņi izvēlējās to kolonādes malu, kuru nesasniedza ogļutrauku mestā gaisma, un paguva nostāties aiz akmens stabiem īstajā brīdī, jo tūlīt atskanēja soļi kāds tuvojās.

Viņi redzēja, ka no ejas pa kreisi no ikonostasa iznāk Zosima, ietinies garā paltrakā, kas daudz neatšķīrās no tā, ko valkāja Rabi Solomons. Bodolīno sagrāba nevaldāma niknuma uzplūdi, un šķita, viņš grib mesties ārā no savas slēptuves un ķerties šim nodevējam pie rīkles. Aiz mūka cienīgi soļoja kāds greznās drānās tērpies vīrs, un viņam nopakaļ nāca vēl divi. Pēc divu pēdējo godbijīgās izturēšanās varēja secināt, ka pirmais ir pats basilejs Andronīks.

Monarhs piepeši apstājās viņu bija apstulbinājis šīs telpas iekārtojums. Viņš bijīgi pārkrustījās ikonostasa priekšā un tad jautāja Zosimam: Kāpēc tu mani aicināji šurp?

Mans kungs, atbildēja Zosima, es tevi ataicināju šurp, jo vienīgi iesvētītās vietās var veikt īstu hidromantiju, izveidojot pareizas saites ar mirušo valstību.

Es neesmu bailīgs, teica basilejs, vēlreiz pārmezdams krustu, bet tu, vai tu nebaidies traucēt mirušos?

Zosima pārdroši atbildēja: Kungs, es varētu pacelt savas rokas, un mirušie no desmit tūkstošiem Konstantinopoles kapeņu nišu padevīgi steigtos šurp, lai kristu man pie kājām. Taču man nav vajadzības iedvest dzīvību tām mirušajām miesām. Manā rīcībā ir kāds ar brīnumainām spējām apveltīts priekšmets, kuru es izmantošu, lai nodibinātu visātrākos sakarus ar tumsas valstību.

Pie viena no ogļutraukiem viņš aizdedzināja koka skalu un tad tuvināja to ūdensbļodas apmales gropei. Eļļa uzliesmoja, un uguns vainags ieskāva ūdens spoguli, piepildot to ar zaigojošiem atspīdumiem.

Es vēl neko neredzu, teica basilejs, noliekdamies pār bļodu. Pajautā tam savam ūdenim, kurš tīko ieņemt manu vietu. Es jūtu pilsētā dumpīguma garu un gribu zināt, kurš jāiznīcina, lai man nevajadzētu baiļoties.

Zosima piegāja pie noslēpumainā priekšmeta, kas bija pārklāts ar sarkanu drānu, ar teatrālu žestu norāva tam pārsegu un, paņēmis rokās kaut ko apaļu, pastiepa to pret basileju. Mūsu draugi nekādi nevarēja saskatīt, kas ir šis priekšmets, bet redzēja basileju, kurš, šausmās drebēdams, kāpās atpakaļ, kā gribēdams izvairīties no mokoša skata. Nē, nē, viņš teica, tikai ne to! Tu man to izlūdzies saviem rituāliem, taču es nezināju, ka man pašam nāksies uz to atkal skatīties!

Zosima paslēja augšup savu trofeju, gluži kā rādīdams iedomātai draudzei svētā sakramenta trauku, un pavērsa to pret visām šīs pazemes telpas pusēm. Tā bija miruša pusaudža galva ar vēl nesabrukušiem vaibstiem, it kā tikko būtu nogriezta no rumpja, tās acis bija aizvērtas, smalki veidotā deguna nāsis ieplestas, plānās lūpas viegli pavērtas, atklājot skatieniem gludu zobu rindu. Šīs sejas nekustīgumu un biedējošo dzīvības šķitumu vēl svinīgāku darīja vienmērīgi zeltainā krāsa, un tā gandrīz dzirksteļoja atspīdu mos, kad Zosima to tuvināja uguns liesmām.

Man noteikti vajadzēja izmantot tava brālēna dēla Aleksija galvu, Zosima teica basilejam, citādi šis rituāls nevarētu notikt. Tevi ar Aleksiju vienoja asinsradniecības saites, tāpēc viņš tev palīdzēs sazināties ar valstību, kurā mīt tie, kas pametuši dzīvo pasauli. Tad viņš lēnām iemērca ūdenī šo briesmīgo priekšmetu, ļaudams tam nogrimt trauka dubenā. Andronīks pārliecās pār bļodu, cik tuvu vien lāva uguns loks. Ūdens kļūst duļķains, viņš vienā elpas vilcienā izdvesa. Ūdens ir pieņēmis Aleksiju kā gaidīto zemes elementu un tagad to izjautā, čukstēja Zosima. Pagaidīsim, līdz šis mākonis izklīst.

Mūsu draugi nevarēja saskatīt, kas notiek traukā, bet saprata, ka ūdens atkal ir kļuvis dzidrs un vairs neaizsedz mazā basileja seju bļodas dubenā. Velns un elle, viņš atgūst dzīva cilvēka miesas krāsas, stostījās Andronīks, un es varu salasīt zīmes, kas parādījušās viņam uz pieres… Ak, brīnums… Jota, sigma…

Nevajadzēja būt hidromantiem, lai saprastu, kas bija noticis. Zosima mirušā valdniekzēna pierē bija iegriezis divus burtus un pēc tam galvu bija nokrāsojis ar zeltainu, ūdenī šķīstošu vielu. Tagad, kad mākslīgais zeltījums bija izkusis, nelaimīgajam upurim uz pieres parādījās vēsts, kas bija paredzēta tam, kurš bija sarīkojis viņa noslepkavošanu, vēsts, kuru Andronīkam vēlējās nodot Zosima vai kāds, kurš Zosimu bija iedvesmojis šim darbam.

Andronīks joprojām klusi purpināja: Jota, sigma… IS… IS… Viņš atliecās taisni, vairākas reizes izgrūda pirkstus cauri bārdai, un šķita, ka viņa acis šķiļ zibeņus, tad viņš piešķieba galvu, kā iegrimdams dziļās pārdomās, tad atkal paslējās kā zirgs, kas dīžājas, ar pūlēm valdīdamies. Īsaks! viņš iebrēcās. Tas ienaidnieks ir Īsaks Komnēns! Ko gan viņš tur Kiprā perina? Sūtīšu pret viņu savu floti un satriekšu viņu, iekams šis nožēlojamais būs paguvis spert kaut soli!

Viens no basileja pavadoņiem iznāca no ēnas, un Bodolīno redzēja, kas šis cilvēks izskatās pēc tāda, kas būtu gatavs izcepināt pats savu māti, ja vien viņa galdā aptrūktos gaļas. Kungs, šis ierunājās, Kipra ir pārāk tālu, un tavai flotei vajadzētu pamest Propontīdu un doties jūrā, kur jau siro Sicīlijas karaļa armāda. Bet, kā tu nevari nokļūt pie Īsaka, tāpat viņš nevar atkļūt pie tevis. Uzdrošinos teikt, ka ne jau no Īsaka Komnēna tev vajadzētu bīties, bet gan no Īsaka Eņģeļa, kurš ir tepat pilsētā, un tu labi zini, ka viņš tevi neieredz ne acu galā.

Stefan, nicīgi iesmiedamies, teica basilejs, un tu tiešām gribi, lai es baidos no Īsaka Eņģeļa? Kā gan tu vari domāt, ka šim vārgulim, šai niecībai, šim nekam nederīgajam mērglim pietiktu drosmes kaut domās mani apdraudēt? Zosim, Zosim, viņš pārskaities vērsās pie nekromanta, tavs ūdens un galva man stāsta vai nu par vienu, kurš ir pārāk tālu, vai par otru, kurš ir pārāk stulbs! Kam gan tev vajadzīgas acis, ja tu neproti salasīt zīmes šajā mīzalu traukā? Zosima saprata, ka drīz var zaudēt acu gaismu, bet, viņam par laimi, iejaucās Stefans, vīrs, kurš bija runājis iepriekš. Spriežot pēc acīmredzamās tīksmes, ar kādu šis cilvēks solīja jaunus noziegumus, Bodolīno noprata, ka tas ir Stefans Agiokristoforīts, Andronīka labā roka un ļaunais ģēnijs, kurš bija nožņaudzis jauno Aleksiju un pēc tam nogriezis viņam galvu.

Kungs, nenovērtē par zemu šo brīnumu! Tu pats redzēji, ka zēnam uz pieres parādījās zīmes, kuru, viņam dzīvam esot, tur nebija. Īsaks Eņģelis varbūt patiešām ir nožēlojama niecība, taču viņš tevi ienīst. Arī citi, vēl gļēvāki un niecīgāki par viņu, ir tīkojuši pēc dižu un drosmīgu vīru dzīvībām, kaut arī tie nav bijuši tik diži un drosmīgi kā tu… Dod man savu piekrišanu, un es jau šonakt steigšos pie Īsaka, pats savām rokām izduršu viņam acis un pašu pakāršu pie viņa pils kolonnas. Bet tautai paziņosim, ka tu esi saņēmis dievišķu debesu zīmi. Labāk nevilcinoties iznīcināt kādu, kurš tevi vēl neapdraud, nekā saudzēt viņa dzīvību, lai viņš kādreiz varētu tevi apdraudēt. Dosim triecienu pirmie!

Tu gribi mani izmantot, lai remdinātu pats savu naidu, teica basilejs, bet varbūt, darīdams ļaunu, tu paveic arī ko labu. Novāc to Īsaku. Man vienīgi žēl… un, tā teikdams, viņš uzmeta skatienu Zosimam, kurš sāka drebēt pie visām miesām, žēl, ka tad, kad Īsaks būs miris, mēs vairs nevarēsim uzzināt, vai viņš patiešām gribējis man kaitēt, un tātad nezināsim, vai šis mūks man nav melojis. Bet galu galā viņš man iedvesa pamatotas aizdomas, jo ļaunas domas gandrīz vienmēr ir pamatotas. Stefan, mūsu pienākums ir apliecināt šim mūkam savu pateicību. Parūpējies, lai viņš saņem, ko lūgs. Viņš pamāja ar roku abiem saviem pavadoņiem un izgāja no kriptas, pamezdams Zosimu, kurš palēnām atguvās no šausmām, kas viņu bija sastindzinājušas līdzās ūdensbļodai.

Agiokristoforīts patiešām ienīda Īsaku Eņģeli un acīmredzot bija vienojies ar Zosimu, kā iegrūst šo cilvēku postā, teica Nikēta. Taču, izdabādams savam naidam, Agiokristoforīts nekādi neizdarīja labu savam kungam, jo tu droši vien zini, ka viņš tikai pasteidzināja Andronīka krišanu.

To es zinu, teica Bodolīno, bet tovakar man bija gluži vienalga, kas noticis. Man pietika ar apziņu, ka Zosima beidzot ir manos nagos.

Kad ķēnišķīgo viesu soļi bija noklusuši, Zosima atvieglojumā nopūtās. Galu galā viņa iecerētais bija beidzies veiksmīgi. Viņš saberzēja rokas, apmierināti pasmaidīja, izvilka zēna galvu no ūdens un atkal nolika uz paaugstinājuma. Tad viņš pagriezās, aplaida skatienu visai telpai un sāka neprātīgi smieties, pacēlis rokas un kliegdams: Basilejs ir manā varā! Nu es nebaidīšos pat no mirušajiem!

Tikko viņš bija bildis šos vārdus, mūsu draugi lēnām iznāca gaismā. Tā notiek ar tiem, kas nodarbojas ar maģiju: paši neticēdami velnam, viņi nāk pie pārliecības, ka velns gan tic viņiem. Ieraudzījis šo lemuru kohortu, kas iznira no tumsas, it kā būtu pienākusi pastarās tiesas diena, Zosima, par spīti savam lempīgumam, šoreiz rīkojās apbrīnojami strauji: nespēdams valdīt pār savām maņām, viņš tās zaudēja un vienkārši noģība.

Viņš atguvās, kad Dzejnieks viņam uzgāza zīlējamo ūdeni. Viņš atvēra acis un turpat deguna priekšā ieraudzīja Bodolīno, kurš izskatījās briesmīgs savās dusmās, vēl briesmīgāks nekā tad, ja patiešām būtu atnācējs no viņpasaules. Šajā pašā mirklī Zosima saprata, ka viņu gaida nevis tālas un nezināmas elles liesmas, bet gan drīza un droša viņa kādreizējā upura atriebība.

Es tā rīkojos, tikai lai pakalpotu savam kungam, viņš steidzās taisnoties, un arī gribēdams izlīdzēt tev. Es taču izplatīju tavu vēstuli pa visu pasauli daudz labāk, nekā to būtu paveicis tu pats…

Bodolīno teica: Zosim, ne jau no ļauna prāta, bet tikai paklausot tam, uz ko mani iedvesmo pats Dievs, man vajadzētu uzsēdināt tevi uz asa mieta. Taču tas man sagādātu lielas pūles, un tāpēc, kā redzi, es savaldos. Un viņš iecirta Zosimam tādu pliķi, ka nabagam galva teju nolidoja no pleciem.

Es esmu basileja cilvēks, un, ja jūsu vainas dēļ zaudēšu kaut vienu no savas bārdas matiņiem, es jums zvēru, ka… Viņš nepaspēja pabeigt, jo Dzejnieks viņu sagrāba aiz matiem un tuvināja viņa seju liesmām, kas vēl plaiksnījās ap ūdenstrauku, un Zosimas bārda sāka gruzdēt.

Jūs esat traki, teica Zosima, cenzdamies izrauties no Kiota un Abdula ciešā tvēriena, jo tostarp arī viņi bija sagrābuši mūku un aizlauzuši viņam rokas aiz muguras. Un, lai nodzēstu ugunsgrēku, kas bija izcēlies Zosimas bārdā, Bodolīno ar krietnu zvēlienu pa pakausi iegremdēja viņa galvu labi dziļi ūdensbļodā, neļaudams viņam izslieties, līdz šis nožēlojamais nelietis sāka baidīties ne vairs no uguns, bet no ūdens, un, jo vairāk viņš baidījās un bailēs raustījās, jo vairāk to sarijās.

Pēc burbuļiem, kurus tu laidi zem ūdens, arī es varu pareģot nākotni, rāmi teica Bodolīno, aiz matiem izvilkdams viņu no ūdenstrauka, un es pareģoju, ka šonakt tu mirsi nevis ar nosvilinātu bārdu, bet gan ar kārtīgi apsvilinātām kāju pēdām.

Bodolīno, kunkstēja Zosima, spļaudams ūdeni, Bodolīno, mēs taču varam atrast kopīgu valodu… Ļauj man atklepoties, es tevi lūdzu, es taču nevaru aizbēgt… Un ko jūs gribat darīt, tik daudzi pret vienu, vai žēlsirdība jums ir sveša? Paklau, Bodolīno, es zinu, ka tu negribi atriebties par to seno mana vājuma brīdi, patiesībā tu gribi sasniegt tā sava Priestera Jāņa zemi, un es tev jau teicu, ka man ir pareizā karte, kurā skaidri redzams, kā tur nokļūt. Ja pavarda ugunī kaisa saslaukas, tā izdziest.

Ko tu ar to gribi teikt, blēdi? Izbeidz bārstīt savas prātulas!

Es gribu teikt, ka, mani nogalinājis, tu karti neredzēsi kā savas ausis. Zivis, rotaļādamās straumē, bieži palecas virs ūdens virsmas un tā izkļūst no savas dabiskās mītnes. Es varu aizvest tevi tālu. Noslēgsim vienošanos kā godīgi vīri. Tu mani atbrīvo, bet es tevi aizvedīšu uz vietu, kur glabājas Kosmas Indikopleista karte. Iemaini manu dzīvību pret Priestera Jāņa valstību. Vai tas tev nešķiet labs darījums?

Vislabprātāk es tevi nogalinātu, atbildēja Bodolīno, bet tu man esi vajadzīgs dzīvs, lai es varētu iegūt karti.

Un ko pēc tam?

Pēc tam mēs tevi turēsim kārtīgi sasietu un vēl ietīsim paklājā, un tā tu gulēsi, līdz mēs atradīsim kādu drošu kuģi, kas mūs aizvedīs tālu prom no šejienes, un tikai tad mēs atritināsim paklāju, jo, ja mēs tevi atbrīvotu jau šeit, tu mums uzrīdītu visus pilsētas slepkavniekus.

Jā, jā, atritināsiet savu paklāju ūdenī…

Liecies mierā, mēs neesam slepkavas. Ja es tevi gribētu nogalināt vēlāk, tad es tevi nesistu tagad. Bet skaties, es tevi sitīšu taisni tāpēc, lai man vairs nekārotos tevi nobeigt, jo neesmu iecerējis to darīt. Un Bodolīno vienā mierā vispirms iecirta viņam pamatīgu pļauku ar labo roku, un Zosimas galva sametās pa kreisi, tad Bodolīno cirta ar kreiso, un Zosimas galva sagriezās pa labi.

Tā viņš sita, mainīdams rokas, sākumā divreiz ar pilnu plaukstu, tad divreiz ar izstieptiem pirkstiem, divreiz ar delnas virspusi, divreiz sāniski un divreiz ar dūri, līdz Zosima kļuva gluži mēļš un Bodolīno gandrīz bija izmežģījis plaukstu locītavas. Viņš teica: Tagad jau sāp man pašam un es metīšu mieru. Iesim apskatīt to karti.

Kiots un Abduls vilka Zosimu aiz padusēm, jo viņš pats vairs neturējās kājās un tik vien spēja kā ar drebošu pirkstu norādīt ceļu, purpinādams: Mūks, kas pieredz nicinājumu un to pacieš, ir kā augs, kas tiek aplaistīts katru dienu.

Bodolīno teica Dzejniekam: Zosima man reiz mācīja, ka no visām kaislībām tieši dusmas visvairāk satricina un saduļķo dvēseli, bet reizēm dusmas nāk par labu. Patiesi, kad mēs ar mierīgu prātu vēršam dusmas pret ģeķiem un grēciniekiem, lai viņus izglābtu vai satriektu, mēs piepildām savu dvēseli ar saldmi, jo virzāmies tieši uz taisnīguma mērķi. Un Rabi Solomons piebilda: Kā teikts Talmudā, ir sodi, kas spēj noskalot visu cilvēka nešķīstību.

21  Bodolīno un Bizantijas jaukumi

Katabates klosteris bija sabrucis, un visi to uzskatīja par neapdzīvotu, taču virs zemes vēl bija saglabājušās dažas celles un vecā bibliotēka, kurā gan vairs nebija grāmatu un kura bija pārvērsta drīzāk par refektoriju. Te Zosima mitinājās ar diviem vai trim viņam padevīgiem brāļiem, un Dievs vien zina, kādus mūku dzīves noteikumus viņi ievēroja. Kad Bodolīno un viņa draugi kopā ar savu gūstekni iznāca virszemē, šie klostera brāļi bija aizmiguši, bet, kā atklājās nākamajā rītā, pārmērīga ēšana un dzeršana viņiem tiktāl bija laupījusi spēkus un saprašanu, ka viņi bija gluži nekaitīgi. Mūsu draugi nosprieda, ka vislabāk būtu nakšņot bibliotēkā. Zosima pa miegam nemierīgi svaidījās, gulēdams zemē starp Kiotu un Abdulu, kas jau bija kļuvuši par viņa sargeņģeļiem.

No rīta visi sasēdās ap galdu un aicināja Zosimu ķerties pie lietas.

Tātad, teica Zosima, karte glabājas Bukoleones pilī, man labi zināmā vietā, kurai piekļūt varu vienīgi es. Dosimies uz turieni šo pašu vakaru.

Zosim, teica Bodolīno, tu tikai velc visu garumā. Pagaidām pastāsti man, kas īsti ir attēlots šajā kartē.

Tas ir pavisam vienkārši, vai ne? noteica Zosima, paņemdams pergamentu un rakstāmo irbuli. Es tev jau teicu, ka ikvienam kristietim, kurš turas pie taisnās ticības, ir jāpiekrīt, ka visa pasaule ir veidota kā tabernākuls, par kuru runāts Svētajos Rakstos. Tagad klausieties uzmanīgi, ko teikšu. Tabernākula zemākajā daļā bija galds ar divpadsmit maizēm un divpadsmit augļiem, un katrs no tiem atbilda vienam no gada mēnešiem, ap šo galdu bija tāds kā pakavs, kas atveidoja Okeānu, un ap šo pakavu bija sprīdi plats rāmis, kas attēloja zemes, kuras atrodas viņpus Okeānam austrumos starp tām arī Paradīzes Dārzs. Debesis bija attēlotas kā velve, kas abās malās stingri balstījās uz zemes, bet starp šo velvi un zemes pamatu vēl bija izklāts firmamenta plīvurs, aiz kura atrodas debesu pasaule, kuru mēs reiz skatīsim paši savām acīm. Jo patiesi, kā ir teicis Jesaja, Dievs ir Tas, kurš sēž augstu virs zemes, kuras iemītnieki ir kā siseņi, Tas, kurš debesis ir izklājis kā vieglu plīvuru un pacēlis kā telti. Un Salamans psalmos slavē to, kurš debesis ir izplājis kā pārjumu. Un Mozus zem šī plīvura dienvidos nolika svečturi, kas apgaismoja visu zemes plašumu, un zem svečtura vēl septiņas lampas, kas pārstāvēja septiņas nedēļas dienas un visas debesu zvaigznes.

Bet tu man tagad skaidro, kā bija veidots tabernākuls, teica Bodolīno, nevis to, kāda ir pasaule.

Bet pasaule ir veidota kā tabernākuls, un tātad, ja es tev skaidroju, kā izskatās tabernākuls, pie viena es tev izskaidroju, kāda ir pasaule. Kā gan tu nesaproti tik vienkāršas lietas? Skaties… Un viņš ķērās pie zīmēšanas.

Zīmējumā bija attēlota pasaule, kas izskatījās gluži kā templis ar izliektu velvi. Skaties, augšējo daļu no mūsu acīm slēpj firmamenta plīvurs. Zemāk plešas ekumēne jeb visa zeme, kuru apdzīvojam mēs. Zeme balstās uz Okeāna, kurš to apjož, taču tā nav plakana, bet nemanāmi un slīpi ceļas arvien stāvāka ziemeļu un rietumu pusē, kur slejas kalns, kas ir tik augsts un liels, ka mūsu acis to nespēj aptvert, un tā gals ieslēpjas mākoņos. Saule un mēness, kurus kustina eņģeļi starp citu, eņģeļi ir atbildīgi arī par zemestrīcēm, lietu un citām gaisa parādībām -, no rīta uzsāk savu ceļu austrumos un dodas uz dienvidiem, slīdēdami gar kalna priekšpusi un apgaismodami pasauli, bet vakarā nozūd rietumos un aizripo aiz kalna, un mums šķiet, ka šie spīdekļi noriet. Tāpēc, kad pie mums ir nakts, viņā kalna pusē ir diena, tikai šo dienu neviens neredz, jo aiz kalna ir tikai tuksnesis, un neviens tur nekad nav bijis.

Un pēc šī zīmējuma lai mēs atrodam Priestera Jāņa zemi? noprasīja Bodolīno. Klau, Zosim, neaizmirsti, ka mēs vienojāmies mainīt tavu dzīvību pret labu karti, taču, ja karte nekam neder, līguma noteikumi ir citādi.

Mierīgi, mierīgi. Mūsu cilvēciskajai mākslai nav pa spēkam attēlot tabernākulu tādu, kāds tas ir, un parādīt visu, ko aizsedz tā sienas un lielais kalns, tāpēc Kosma ir uzzīmējis vēl vienu karti, kurā Zeme ir attēlota tā, it kā mēs to uzlūkotu no augšas, lidodami pa debesu jumu, un kādu to varbūt skata eņģeļi. Šī karte, kura glabājas Bukoleonē, rāda, kā izvietotas mums pazīstamās zemes, kuras ietver Okeāna rāmis, un attēlo arī zemes viņpus Okeānam tās, kurās cilvēki mājoja pirms grēku plūdiem, bet kurās pēc Noasa laikiem neviens vairs nav bijis.

Es tevi brīdinu vēlreiz, Zosim, teica Bodolīno, savilcis bargu seju. Ja tu domā, ka, runādams par lietām, ko tu mums nemaz neparādi…

Bet es šo karti redzu, it kā tā atrastos manu acu priekšā, un drīz to ieraudzīsiet arī jūs.

Kalsnu seju, ko ciešanu pilnu vērta zilumi un skrambas, kas visos teju vai raisīja līdzjūtību, kvēlojošām acīm, kas skatīja tikai viņam vienam saredzamus brīnumus, Zosima spēja pārliecināt arī tos, kuri nebūtu gribējuši viņam uzticēties. Tā viņš bija vazājis Bodolīno aiz deguna pirmajā reizē, tā vazāja viņu tagad un darīs to vēl vairākus gadus, tas bija viņa spēks, Bodolīno teica Nikētam. Zosimas teiktais skanēja neapstrīdami, un viņš pat gribēja izskaidrot, kā ar Kosmas tabernākula palīdzību iespējams pamatot arī saules aptumsumu cēloņus, bet Bodolīno saules aptumsumi neinteresēja. Viņš zināja vienīgi to, ka ar labu karti varbūt patiešām varēs doties meklēt Priesteri. Lai būtu, viņš teica, gaidīsim vakaru.

Zosima pavēlēja, lai viens no brāļiem ceļ galdā vārītus dārzeņus un augļus, un, kad Dzejnieks jautāja, vai nekā labāka neesot, atbildēja: Pieticīgs un allaž vienveidīgs ēdiens ātri aizvadīs mūku uz neievainojamības ostu. Dzejnieks viņu pasūtīja pie velna, bet, redzot, ka Zosima ēd ar lielu kāri, piegāja un ieskatījās viņa šķīvī, un atklāja, ka zem dārzeņiem ir paslēpti trekni jērgaļas gabali, kas, Zosimasprāt, pienācās vienīgi viņam. Nebildis ne vārda, Dzejnieks apmainīja šķīvjus.

Tā viņi gatavojās mierīgi gaidīt vakaru, kad atsteidzās viens no Zosimas brāļiem, apstulbis un satriekts, un pavēstīja, kas noticis pilsētā. Naktī, tūlīt pēc zīlēšanas rituāla Stefans Agiokristoforīts ar bruņotu vīru vienību bija devies uz Īsaka Eņģeļa namu, netālu no Peribleptos jeb Daudzinātās Jaunavas klostera, un skaļā balsī bija aicinājis savu ienaidnieku nākt ārā. Tad viņš uzkliedzis savējiem, lai izgāž durvis, saķer Īsaku aiz bārdas un novelk lejā pa kāpnēm ar galvu pa priekšu. Bet Īsaks, bailēs un neziņā nospriedis, ka viņu sauc sadumpojusies tauta, bija licis uz spēles visu: viņš pagalmā sēdās mugurā zirgam, izrāva zobenu un gandrīz puskails, ģērbies īsā, ķēmīgā divkrāsu naktstērpā, kas viņam tikko piesedza gurnus, izauļoja pa vārtiem, pārsteigdams ienaidniekus. Agiokristoforīts nepaguva pat izvilkt ieroci, kad Īsaks ar vienu pašu zobena cirtienu pāršķēla uz pusēm viņa galvu. Tad Īsaks pavērsās pret sava par divgalvi kļuvušā ienaidnieka pavadoņiem un vienam nocirta ausi, bet pārējie bailēs metās bēgt.

Nogalināt imperatora uzticības personu bija vislielākais ļaunums, un vajadzēja steigšus rīkoties un gādāt par glābiņu. Īsaks, pierādīdams, ka labi saprot, kā jārunā ar tautu, tūlīt steidzās uz Svētās Sofijas katedrāli un lūdza patvērumu, ko tur bija pieņemts sniegt tiem, kas pastrādājuši slepkavību. Dievnamā viņš skaļā balsī ņēmās lūgt piedošanu par savu nodarījumu. Viņš noplēsa no auguma savu tāpat trūcīgo apģērbu un izplūkāja bārdu, rādīja visiem vēl asiņaino zobenu un, lūgdamies žēlastību, lika noprast, ka tā rīkojies vienīgi, lai aizstāvētu savu dzīvību, un pie reizes pacentās atsaukt visiem atmiņā nogalinātā ļaundarības.

Šī padarīšana man nepatīk, teica Zosima, kuru jau bija satriekusi viņa nelietīgā aizstāvja nāve. Un vēl mazāk viņam patika nākamās ziņas, ko viņi saņēma pēc neilga laika. Svētās Sofijas katedrālē pie Īsaka bija ieradušies ievērojami vīri, tādi kā Jānis Dukass, un Īsaks turpināja kūdīt tautu, pūlis pieauga ar katru stundu, un pret vakaru dievnamā jau bija nostiprinājies liels skaits pilsētnieku, kas bija gatavi aizstāvēt Īsaku. Un dažs jau ieminējās, ka būtu pienācis laiks gāzt tirānu.

Vai Īsaks patiešām jau sen bija plānojis sarīkot apvērsumu, kā to apstiprināja Zosimas nekromantija, vai tikai veiksmīgi izmantoja savu ienaidnieku kļūmo soli katrā ziņā bija skaidrs, ka Andronīka tronis ir sagrīļojies. Un tāpat bija skaidrs, ka šādos apstākļos būtu tīrais neprāts mēģināt ielavīties imperatora pilī, kur teju, teju varēja sākties slaktiņš. Visi nosprieda, ka tālākie notikumi jāgaida, paliekot Katabatē.

Nākamajā rītā vismaz puse pilsētas iedzīvotāju izgāja ielās, skaļi pieprasīdami, lai Andronīku met cietumā, bet par basileju ieceļ Īsaku. Tauta uzbruka valsts cietumiem un atbrīvoja daudzus nevainīgus tirāna upurus, vīrus no ievērojamām dzimtām, kuri tūlīt pievienojās dumpiniekiem. Bet nu jau tas vairs nebija dumpis, bet īsta tautas sacelšanās, revolūcija, varas pārņemšana. Pilsētnieki bruņojušies staigāja pa ielām, daži bruņās un ar zobeniem, citi paķēruši vāles un mietus. Daži, starp kuriem bija arī daudzi impērijas augstākie ierēdņi, nosprieda, ka ir pienācis laiks izvēlēties citu autokrātu, un tā viņi ņēma Konstantīna Lielā kroni, kas karājās pilsētas dievnamā virs galvenā altāra, un kronēja Īsaku.

Skaļi trokšņojot, kareivīgais pūlis izgāja no katedrāles un aplenca imperatora pili, Andronīks izmisīgi mēģināja pretoties, raidot bultas no augstākā pils torņa, tā sauktā Kentenariona, taču viņam nācās piekāpties savu nevaldāmo un saniknoto pavalstnieku pārspēka priekšā. Stāstīja, ka viņš esot norāvis no kakla krucifiksu, noāvis savus purpura apavus, uzlicis galvā smailu mici, kādas valkā barbari, tad izsteidzies cauri Bukoleones pazemes labirintiem un esot kāpis kuģī, aizvezdams līdzi savu sievu un prostitūtu Maraptiku, kurā bija neprātīgi iemīlējies. Īsaks ar triumfu iegāja pilī, pūlis sagrāba savā varā visu pilsētu, uzbruka naudas kaltuvei jeb, kā to dēvēja, Zelta Skalotavai, iekļuva ieroču noliktavās un sāka izlaupīt pils baznīcas, plēšot rotājumus no svētbildēm.

Nu jau Zosima, saņemdams aizvien jaunas ziņas, trīcēja un drebēja, jo klīda runas, ka pūlis uz līdzenas vietas nogalējot katru Andronīka sabiedroto, ko izdodas notvert. Arī Bodolīno un viņa vīri uzskatīja, ka nebūtu prāta darbs tieši tagad klejot pa Bukoleones gaiteņiem. Tā, nevarēdami darīt neko citu kā vien ēst un dzert, mūsu draugi pavadīja Katabatē vēl vairākas dienas.

Beidzot nāca zināms, ka Īsaks no Bukoleones ir pārcēlies uz imperatora pili Blahernā, pilsētas tālākajā ziemeļu galā. Tāpēc tagad Bukoleoni vairs tik stingri neapsargāja (arī tāpēc, ka tur vairs nebija ko laupīt), un pils bija puslīdz tukša. Tieši todien Andronīks tika notverts Melnās jūras piekrastē, un viņu atveda pie Īsaka. Galminieki bijušo basileju pļaukāja un spārdīja kājām, izplūca viņam bārdu, izrāva visus zobus, nodzina matus, nocirta labo plaukstu un iemeta viņu cietumā.

Kad pienāca vēsts, ka pilsētā esot sākušās izpriecas un līksmas dejas uz katra stūra, Bodolīno nolēma, ka šāds juceklis ir īsti piemērots, lai varētu doties uz Bukoleoni. Zosima iebilda, ka viņu kāds varētu pazīt, bet mūsu draugi atteica, lai viņš neuztraucoties. Apbruņojušies ar klosterī atrodamajiem nažiem, viņi tam noskuva matus un bārdu, bet Zosima raudāja, uzskatot, ka ir apkaunots, jo viņam laupītas mūka godājamā stāvokļa pazīmes. Un patiešām tagad, kad Zosimas galva bija gluda kā ola, izrādījās, ka zods viņam ir niecīgi mazs, augšlūpa pārkārusies pār apakšējo, bet ausis spicas kā sunim, un, kā secināja Bodolīno, tagad viņš drīzāk izskatījās pēc Cikinīsija muļķīša, kurš klejoja pa Alesandrijas ielām, apveltīdams meitenes ar piedauzīgiem izsaucieniem, nevis pēc garu apsēsta askēta, par kādu līdz šim bija uzdevies. Lai uzlabotu Zosimas nožēlojamo izskatu, viņi to iezieda ar krāšļiem, un beigu beigās viņš izskatījās pēc puiša, kas dodas pārdot savu miesu, Lombardijā tādam ķēmam bērni būtu skrējuši līdzi pa ielām, apsaukādami un apmētādami ar sapuvušiem augļiem, taču Konstantinopolē šādus vīrus varēja redzēt katru dienu jeb, kā teica Bodolīno, tas bija tas pats, kā staigāt pa Alesandrijas ielām, ģērbtam kā siera vai biezpiena pārdevējam.

Viņi šķērsoja pilsētu un redzēja, kā, uzsēdinātu kraupaina kamieļa mugurā, saslēgtu ķēdēs, garām aizved Andronīku, kurš izskatījās vēl nožēlojamāks par savu jājamlopu viņš bija gandrīz kails, ar atbaidošu asiņainu lupatu vīkšķi pie nocirstās labās plaukstas stumbeņa, un sakaltušu asiņu svītras bija arī uz viņa iedubušajiem vaigiem, jo viņam tikko bija izdurta viena acs. Ap nelaimīgo drūzmējās izmisušākie un nabadzīgākie no šīs pilsētas iemītniekiem, pār kuriem viņš tik ilgi bija valdījis kā kungs un patvaldnieks, te bija desinieki, ādu ģermāņi un krogus salašņas, tie spietoja ap viņu kā mušas pavasarī ap svaigu zirga mēslu čupu; tie sita viņam pa galvu ar nūjām, grūda viņam pie deguna vēršu mēslus un ar govju mīzaliem piesūcinātus sūkļus, durstīja viņam kājas ar adatām, bet rāmākie šai pūlī tikai apmētāja viņu ar akmeņiem un saukāja par satrakojušās kuces nešķīsto dēlu, un kāda staigule no bordeļa loga uzgāza viņam uz galvas podu verdoša ūdens. Tad pūļa dusmas kļuva vēl nevaldāmākas, viņi norāva Andronīku no kamieļa un aiz kājām piekāra pie divām kolonnām netālu no statujas, kas attēlo vilkumāti, kura zīda Romulu un Remu.

Andronīks izturējās labāk par saviem bendēm un neizdvesa ne vaida. Viņš tikai klusītēm čukstēja: Kyrie eleison, Kyrie eleison, kungs, apžēlojies, un jautāja, kāpēc viņi vēl plosa jau pārtrūkušu ķēdi. Tad pakārtajam norāva atlikušos apģērba gabalus, viens ar zobenu nocirta viņam ģenitālijas, otrs ietrieca viņam mutē šķēpu, iegrūzdams to līdz dziļākajām iekšām, bet trešais asu mietu iedzina viņam pēcpusē. Turpat līdzās bija arī latīņi ar īsiem, līkiem zobeniem, un viņi kustējās ap upuri kā dejodami un pamazām vien kapāja viņa miesu nost no kauliem, un varbūt latīņi bija vienīgie, kuriem te bija tiesības atriebties, ņemot vērā to, ko Andronīks bija viņiem nodarījis pirms dažiem gadiem. Beidzot nelaimīgajam vēl pietika spēka pacelt pie mutes labās rokas strupuli, it kā viņš gribētu padzerties no brūces asinis, lai aizstātu tās, kuras viņam straumēm vien plūda no citiem ievainojumiem. Tad viņš nomira.

Aizbēguši no šī briesmu skata, mūsējie mēģināja sasniegt Bukoleoni, bet, jau nonākuši netālu no pils, saprata, ka tur nebūs iespējams iekļūt. Īsakam bija apnikušas nemitīgās laupīšanas, un viņš pie pils bija izvietojis savus sargus, kuri nogalināja visus, kas mēģināja tai pārlieku tuvoties.

Tas nekas, ej, Zosim, ej vien, teica Bodolīno. Tas ir vienkārši, ieej pilī, paņem karti un nāc ārā.

Un ja man pārgriezīs rīkli?

Ja tu neiesi, tad rīkli tev pārgriezīsim mēs.

Manam upurim būtu jēga tikai tad, ja pilī patiešām būtu karte. Bet, taisnību sakot, kartes tur nav.

Bodolīno uzmeta viņam apjukušu skatienu, it kā nemaz nespētu aptvert tik lielu nekaunību. Ak tā, viņš ierēcās, ak tad beidzot tu saki patiesību? Un kāpēc tu līdz pat šim brīdim meloji?

Es centos iegūt laiku. Iegūt laiku nav grēks. Mūkam, kas ir tuvu pilnībai, ir grēks laiku zaudēt.

Mēs tevi nogalināsim tūlīt un tepat uz līdzenas vietas, teica Dzejnieks. Šis ir īstais brīdis, šai slaktiņā neviens to pat nepamanīs. Izlemsim, tieši kurš tevi nobeigs, un ķersimies pie darba.

Vienu mirkli, teica Zosima. Kungs mums māca, kā atturēties no darbiem, kas mums nepiedien. Tiesa, es meloju, taču tikai cenzdamies pēc labuma.

Pēc kāda labuma?! izmisis brēca Bodolīno.

Manējā, atbildēja Zosima. Man taču bija tiesības aizsargāt savu dzīvību, jo jūs gribējāt man to laupīt. Mūkam, tāpat kā ķerubiem un serafimiem, jābūt viscaur klātam ar acīm jeb, citiem vārdiem sakot (vismaz tā es izprotu šo tuksnešu tēvu izteikumu), tam jābūt modram un viltīgam, tiekoties ar saviem ienaidniekiem.

Bet ienaidnieks, par kuru runāja tavi tuksneša tēvi, bija velns, ne jau mēs! atkal kliedza Bodolīno.

Dažādi ir dēmonu paņēmieni: tie parādās sapnī, uzsūta vīzijas, cenšas tevi piekrāpt, pārtop par gaismas eņģeļiem un izliekas sargājam tavu dzīvību, lai iedvestu tev melīgu drošības sajūtu. Ko tad jūs būtu darījuši manā vietā?

Ko tagad darīsi tu pats, pretīgais grieķeli, lai vēlreiz paglābtu savu dzīvību?

-Es jums atklāšu patiesību, kā jau esmu paradis darīt. Kosmas karte patiešām pastāv, un es to esmu redzējis pats savām acīm. Kur tā tagad atrodas, es nezinu, bet zvēru, ka es to nēsāju šeit, iegravētu manā galvā… un viņš piesita sev pie pieres, ko vairs nesedza matu šķipsnas. Es varētu tev nosaukt attālumus, kas jāveic dienu pēc dienas, lai sasniegtu Priestera Jāņa zemi. Tagad ir skaidri redzams, ka es vairs nedrīkstu palikt šajā pilsētā, un arī jums nav nekādas vajadzības te ilgāk kavēties, jo galu galā jūs ieradāties ar diviem mērķiem: notvert mani un iegūt karti. Mani jūs esat notvēruši, bet kartes jums nav. Ja mani nogalināsiet, paliksiet pavisam tukšā. Ja ņemsiet mani sev līdzi zvēru pie visusvētajiem apustuļiem -, būšu jūsu vergs un veltīšu savas dienas tam, lai parādītu jums ceļu, kas aizvedīs jūs taisni uz Priestera zemi. Saudzēdami manu dzīvību, jūs neko nezaudēsiet, tikai iegūsiet par vienu barojamu muti vairāk. Bet, mani nogalinādami, jūs zaudēsiet visu. Izvēlieties nu: iegūt vai zaudēt.

Šis nu ir visnekaunīgākais no nekauņām, ko jebkad esmu saticis, teica Borons, un pārējie viņam piekrita. Zosima klusēdams gaidīja. Rabi Solomons mēģināja bilst: Kungs, lai Svētais vienmēr ir svētīts… taču Bodolīno viņu pārtrauca, teikdams: Pietiek pārgudru vārdu, tos mēs atiikām dzirdam jau no šī krāpnieka. Viņš ir krāpnieks, taču viņam ir taisnība. Mums jāņem viņš līdzi. Citādi Frīdrihs redzēs, ka atgriežamies tukšām rokām, un domās, ka par viņa doto naudu esam baudījuši Austrumu jaukumus. Atgriezīsimies vismaz ar vienu gūstekni. Bet tu, Zosim, zvēri, ka nemēģināsi izspēlēt pret mums vēl citas nelietības…

Es to apzvēru pie visiem divpadsmit svētajiem apustuļiem, teica Zosima.

Vienpadsmit, vienpadsmit, tu draņķi, uzkliedza Bodolīno, sagrābdams viņu aiz drēbēm, sacīdams divpadsmit, tu zvēri arī pie Jūdas!

Nu, lai būtu vienpadsmit.

Tātad, teica Nikēta, tāds bija tavs pirmais ceļojums uz Bizantiju. Es nebrīnītos, ja pēc visa, ko toreiz redzēji, tu šo dienu notikumus uzskatītu par svētīgu šķīstīšanu.

Redzi, Nikētas kungs, man tādas šķīstīšanas, kā tu saki, nekad nav patikušas. Var jau būt, ka Alesandrija ir nožēlojams miests, bet, kad mums vairs nepatīk kāds no tiem, kas ir pie varas un teikšanas, mēs viņam sakām arlabvakaru un ievēlam sev citu konsulu. Un arī Frīdrihs, kaut arī bieži aizsvilās dusmās, tomēr, kad viņam raizes darīja viņa brālēni, viņš tiem nevis laupīja vīrestību, bet gan uzdāvināja vēl kādu hercogisti. Bet ne jau par to ir stāsts. Nelaime tā, ka es jau biju sasniedzis kristīgās pasaules tālākās robežas un, dodamies tālāk uz austrumiem vai uz dienvidiem, es varētu nonākt Indijās. Taču mūsu nauda jau bija iztērēta, un, lai varētu ceļot uz Austrumiem, bija jāatgriežas Rietumos. Man jau bija četrdesmit trīs gadi, un es dzinu pēdas Priesterim Jānim kopš sešpadsmit gadu vecuma, taču atkal biju spiests atlikt savu ceļojumu.

22  Bodolīno zaudē tēvu un atrod Gradālu

Dženovieši bija sūtījuši Boijamondo un Teofīlu izmest līkumu pa pilsētu un noskaidrot, vai apstākļi ir piemēroti aizceļošanai. Atgriezušies viņi ziņoja, ka apstākļi esot pietiekami labi, jo lielākā daļa piligrimu sēž krogos, bet pārējie, šķiet, ir sapulcējušies Svētās Sofijas katedrālē, lai alkatīgām acīm vērotu tur sanesto dārgo relikviju kalnus.

Žilbinošs skats, teica Boijamondo. Taču viņš piebilda, ka laupījuma kopā vākšana un dalīšana ir izvērtusies par netīru spēli. Daži, izlikdamies, ka iemet savu guvumu kopīgajā kaudzē, patiesībā iesvieda tur tikai riekšavu spožu nieku, bet nemanot iebāza sev azotē kāda svētā kaulu. Taču, tā kā neviens negribēja, lai viņu pieķer ar noblēdītu relikviju ķešā, tad turpat ārā pie katedrāles bija izveidojies tirdziņš, kur rosījās vēl turīgie pilsētnieki un armēņu tirgoņi.

Un tā, smīkņājot teica Boijamondo, grieķi, kuriem izdevies paglābt kādu Bizantijas solīdu, noslēpjot to sev pakaļas caurumā, tagad izlaiž naudiņu no rokām, lai nopirktu svētās Bačičas stilbakaulu, kas varbūt visu laiku bija glabājies baznīciņā turpat pie viņu mājām. Bet, kazi, vēlāk viņi to atkal pārdos baznīcai, jo grieķi ir viltīgi. Katrs, kam nav slinkums, grābj naudu šajā pilsētā, bet visi paraduši teikt, ka tie, kas mūždien domā tikai par skanošo, esam mēs, dženovieši.

Bet ko tad viņi ir sanesuši katedrālē? jautāja Nikēta. Teofīls pacentās visu atstāstīt smalkāk. Viņš bija redzējis lādi, kurā glabājas Kristus purpura apmetnis, gabalu no šaustīšanas rīkstes, sūkli, ko cēla pie lūpām mūsu mirstošajam Kungam, ērkšķu vainagu, šķirstiņu, kurā bija gabals maizes, kas tikusi svētīta Pēdējā Vakarēdiena laikā, turklāt tieši tas gabals, ko Jēzus sniedzis Jūdam. Pēc tam atnesta lādīte ar Krustā Sistā bārdas matiem, ko jūdi viņam izraustījuši pēc noņemšanas no krusta, un šī lādīte bijusi ievīstīta Kunga drānās, par kurām kareivji meta kauliņus, sēdēdami Kunga moku vietas pakājē. Un vēl uz katedrāli atgādāts stabs, pie kura piesiets ticis šaustīts Mūsu Kungs.

Es redzēju, ka atnesa arī gabalu no Marijas tērpa, teica Boijamondo.

Cik žēl! teica Nikēta. Ja jūs redzējāt tikai gabalu, tas nozīmē, ka viņi tērpu ir saplēsuši, jo tas vesels glabājās Blahernas pilī. Pirms daudziem, daudziem gadiem divi vīri, Galbijs un Kandids, devās svētceļojumā uz Palestīnu, un Kapernaumas pilsētā viņi atklāja, ka Jaunavas pallion glabājas kāda ebreja mājās. Viņi ar šo ebreju iedraudzējās, pārnakšņoja pie viņa un slepus izmērīja koka lādi, kurā Jaunavas tērps bija ievietots. Tad Jeruzalemē viņi sagādāja citu, tieši tādu pašu lādi, atgriezās Kapernaumā, naktī lādes samainīja un atveda relikviju uz Konstantinopoli, kur tās glabāšanai tika uzcelta apustuļu Pētera un Marka baznīca.

Boijamondo piebilda, ka divi kristiešu bruņinieki esot ieguvuši (lai gan vēl neesot nolikuši kopējā labumu krātuvē) divas Jāņa Kristītāja galvas katrs savu, un tagad visi minot, kura no divām esot īstā. Nikēta saprotoši pasmaidīja. Es zināju, ka šajā pilsētā tiek godātas divas tādas galvas. Pirmo atveda Teodosijs Lielais, un tā bija novietota Priekšvēstneša baznīcā. Bet Justiniāns vēlāk Emesā atrada otru. Šķiet, ka viņš to uzdāvināja kādam klosterim, un klīda valodas, ka pēc tam galva atgriezusies šeit pilsētā, tikai neviens vairs nezināja, kur tā palikusi.

Kā gan iespējams aizmirst, kur glabājas relikvijas, kas taču maksā dzīvu naudu? jautāja Boijamondo.

Tautas mīlestība ir grozīga. Gadiem ilgi tiek jūsmots par kāda svētā mirstīgajām atliekām, bet tad vēl lielāku sajūsmību izraisa cita tikko atvesta relikvija, un pirmā tiek aizmirsta.

Bet kura no divām galvām ir īstā? prašņāja Boijamondo.

Runājot par svētām lietām, nedrīkst lietot cilvēciskus mērus.

Vienalga, lai arī kuru no divām relikvijām tu man pasniegtu, varu tev galvot, ka, pieliekdamies to noskūpstīt, es sajustu no tās plūstam mistisku smaržu un tāpēc droši zinātu, ka tā ir īsta.

Tai brīdī no pilsētas pārradās arī Pevere. Notiekot pārsteidzošas lietas. Lai nepieļautu, ka parastie kareivji izzagtu dārgumus arī no Svētās Sofijas katedrālē sanestās kaudzes, dodžs bija pavēlējis sākt te sanestās mantas pirmo steidzīgo uzskaiti un šķirošanu un bija pat pieaicinājis dažus grieķu mūkus, kuru uzdevums bija palīdzēt noteikt dažādās relikvijas. Tagad, kad lielākā daļa piligrimu jau bija piespiesta atdot salaupīto, atklājās, ka dievnamā ir ne tikai divas Jāņa Kristītāja galvas, par kuru pastāvēšanu sen bija zināms, bet arī divi ar žulti un etiķi piesūcinātie sūkļi un divi ērkšķu vainagi, par pārējo nemaz nerunājot. Brīnumu brīnums, smīkņāja Pevere, viltīgi uzlūkodams Bodolīno, vērtīgākās no Bizantijas relikvijām bija pavairotas tāpat kā reiz zivis un maizes. Daži no piligrimiem notikušo uzlūkoja kā sev labvēlīgu debesu zīmi un klaigāja: ja jau šo labumu te esot liku likām, lai tad dodžs ļaujot katram vest mājās paša atrasto.

Taču tas ir mums labvēlīgs brīnums, teica Teofīls, jo tagad latīņi vairs nekad neuzzinās, kuras ir īstās relikvijas, un būs spiesti visu atstāt tepat.

Neesmu par to pārliecināts, teica Bodolīno. Katrs valdnieks, marķīzs vai vasalis priecāsies pārvest mājās kādus svētus pīšļus, kas piesaistīs ticīgo pūļus un ziedojumus. Ja pēc tam paklīdis valodas, ka citur, tūkstoš jūdžu tālumā, glabājas līdzīga relikvija, tad taču varēs teikt, ka tā otra ir viltojums.

Nikēta kļuva domīgs. Es neticu šim brīnumam. Kungs nejauc mūsu prātus ar savu svēto relikvijām… Bodolīno, vai tikai iepriekšējos mēnešos, kopš esi šeit pilsētā, tu neesi pastrādājis kādas blēdības ar relikvijām?

Nikētas kungs! iesaucās Bodolīno, savilcis aizvainotu seju. Tad viņš pastiepa uz priekšu plaukstas, kā lūgdams savu sarunbiedru nomierināties. Labi, ja jau esmu nolēmis izstāstīt tev visu, tad pienāks arī brīdis, kad man vajadzēs tev stāstīt par notikumiem ar relikvijām. Bet to es tev pastāstīšu vēlāk. Turklāt tu pats teici, ka, runājot par svētām lietām, nedrīkst lietot cilvēciskus mērus. Ir jau vēls, domāju, ka pēc stundas, kad satumsīs, varēsim laisties ceļā. Būsim gatavi.

Nikēta, kurš gribēja doties ceļā, pirms tam krietni iestiprinājies, jau laikus bija lūdzis Teofīlu pagatavot monokythron, jo, iekams šis ēdiens nāk gatavs, aizrit prāvs laika strēķis. Nikētam priekšā tika celts liels bronzas katls, kurā bija milzums vēršgaļas un cūkgaļas, kauli ar vēl neatlupušu gaļu un Frīģijas kāposti sātīgs un trekns ēdiens. Vairs nebija atlicis pietiekami daudz laika, lai ieturētu rāmas vakariņas, tāpēc logotēts meta pie malas savas labās manieres un gardumus no katla ņēma nevis ar trim pirkstiem, bet gan pilnām saujām. Šķita, ka viņš šai mirklī pieredz pēdējo mīlas nakti ar savu mīļoto pilsētu jaunavu, staiguli un mocekli. Bodolīno vairs nejuta izsalkumu un tikai lēnām malkoja sveķoto vīnu, jo kas zina, vai Selimbrijā tāds vēl būs atrodams.

Nikēta viņam jautāja, vai tais notikumos ar relikvijām nav bijis iejaukts Zosima, bet Bodolīno atbildēja, ka labāk gribot visu stāstīt secīgi.

Pēc briesmīgajiem notikumiem, ko bijām vērojuši te, pilsētā, mēs devāmies uz rietumiem pa zemes ceļu, jo mums vairs nepietika naudas, lai samaksātu par braucienu ar kuģi. Te, pilsētā, tolaik valdīja liels juceklis, un kādam no Zosimas padevīgajiem brāļiem, kurus viņš grasījās pamest, bija izdevies nez kur dabūt mūļus. Pa ceļam gādājām sev iztiku medīdami, bet reizēm mūs viesmīlīgi uzņēma kādā klosterī, un tā visbeidzot mēs sasniedzām Venēciju un tad arī Lombardijas līdzenumu…

Un vai Zosima ne reizes nemēģināja bēgt?

Viņš nevarēja. Kopš dienas, kad bija atklājušies viņa meli, un vēlāk pēc atgriešanās, un arī vienmēr Frīdriha galmā, un kad devāmies uz Jeruzalemi, vairāk nekā četrus gadus viņš bija saslēgts ķēdēs. Protams, kad mēs kaut kur gājām kopā, viņš pārvietojās ar nesasietām kājām, bet, kad pametām Zosimu vienu, vienmēr pievažojām viņu pie gultas vai staba vai pie kāda koka kur nu mēs kuro reizi bijām; savukārt, kad vajadzēja jāt zirgā, mēs viņu tā piesējām pie pavadas, ka zirgs sāktu trakot, tiklīdz viņš pats mēģinātu nokāpt no segliem. Baidoties, ka viņš tik un tā varētu aizmirst savas saistības, es katru vakaru pirms gulētiešanas iecirtu viņam pļauku. Viņš ātri pierada un, pirms laisties miegā, gaidīja manu pliķi kā mātes skūpstu.

Mājupceļā no Bizantijas mūsu draugi nemitīgi skubināja Zosimu drīzāk atjaunot karti, un viņš apliecināja labo gribu, katru dienu atcerēdamies pa kādam sīkumam, un drīz vien viņš jau sāka rēķināt attālumus un ceļojuma ilgumu.

Tā aptuveni rēķinot, Zosima teica, zīmēdams ar pirkstu ceļa putekļos, no Cinistas, zīda zemes, līdz Persijai ir simt piecdesmit dienu gājums, visu Persiju var šķērsot astoņdesmit dienās, no persiešu robežām līdz Seleikijai ir trīspadsmit dienu ceļš, no Seleikijas līdz Romai un tālāk līdz ibēriešu zemei vēl simt piecdesmit dienu. Tātad, lai no vienas pasaules malas aizkļūtu līdz pretējai, ir vajadzīgas aptuveni četrsimt dienas, ja vienā dienā var pieveikt trīsdesmit jūdzes. Taču zeme garumā plešas tālāk nekā platumā, tu droši vien atceries, ka Otrajā Mozus grāmatā ir teikts, ka tabernākula galdam bija jābūt divas olektis garam un vienu olekti platam. Tāpēc varam rēķināt, ka virzienā no ziemeļiem uz dienvidiem, no tālākajām ziemeļu zemēm līdz Konstantinopolei ir piecdesmit dienu ceļš, no Konstantinopoles līdz Aleksandrijai vēl piecdesmit dienu, no Aleksandrijas līdz Etiopijai pie Arābu līča septiņdesmit dienu ceļš. Tātad kopā aptuveni divsimt dienu. Ja tu no Konstantinopoles dosies uz vistālāko Indiju, ņemot vērā to, ka tavs ceļš pāri zemei virzīsies slīpi un ka bieži tev vajadzēs kavēties, lai atrastu īsto taku, un nezin cik reižu arī griezties kādu gabalu atpakaļ, es teiktu, ka ceļojums līdz Priestera Jāņa zemei varētu ilgt aptuveni gadu.

Runājot par relikvijām, Kiots jautāja Zosimam, vai tas kādreiz dzirdējis runājam par Gradālu. Protams, ka viņš bija dzirdējis, turklāt no galatiem, kas dzīvoja Konstantinopoles tuvumā, un tātad no cilvēkiem, kuriem, kā vēsta tradīcija, ir zināmi vistālāko ziemeļu zemju priesteru nostāsti. Kiots jautāja, vai Zosima kaut ko ir dzirdējis arī par bruņinieku Feirefizu, kurš Gradālu esot nogādājis Priesterim Jānim, un Zosima atbildēja, ka, saprotams, arī tādas runas viņš esot dzirdējis. Taču Bodolīno neticīgi grozīja galvu. Un kas tad ir šis Gradāls? viņš Zosimam vaicāja. Kauss, kauss, kurā Kristus svētīja vīnu un maizi, jūs paši arī man to teicāt. Svētījis maizi kausā? Nē, maizi ne, tikai vīnu. Maize bija nolikta uz šķīvja, uz tāda paliekamā vai paplātes. Bet kas tad ir Gradāls: kauss vai šķīvis? Gan viens, gan otrs, mēģināja izlocīties Zosima. Bet varbūt, ja Zosima labi padomātu, viņš (kā to, pievērsis draudīgu skatienu, ieteica Dzejnieks) atcerētos, ka Gradāls ir šķēps, ar kuru tika sadurti Krustā Sistā sāni? Jā, tiešām, šķiet, tas ir šķēps. Un tad Bodolīno viņam iecirta kārtīgu pliķi, kaut arī vēl nebija laiks doties pie miega. Bet Zosima taisnojās: galatu nostāsti esot tik juceklīgi, bet tas nekas ja šādi stāsti pastāv, tad noteikti pastāv arī Gradāls. Un tā par Gradālu viņi neko jaunu neizdibināja un joprojām zināja vien pašu mazumiņu.

Protams, teica Bodolīno, ja es Frīdriham varētu pārvest Gradālu, nevis tādu karātavu putnu kā tevi…

Tu viņam to vēl vari sagādāt, ierosināja Zosima. Sameklē tikai piemērotu podu…

Ak, izrādās, tas ir arī pods. Podu es tev uzbāzīšu galvā! Neesmu jau tāds viltotājs un krāpnieks kā tu!

Bet Zosima tikai paraustīja plecus un aptaustīja zodu, raudzīdams, ciktāl paauguši bārda, taču tagad ar spurainajiem rugājiem viņš izskatījās kā dzelkšņains ķīsis un vēl atbaidošāks nekā tad, kad bija gluds kā ola.

Turklāt, pat ja mēs zinātu, ka tas ir kauss vai pods, turpināja Bodolīno, kā mēs, to ieraudzījuši, pazītu?

A, par to neuztraucies, ierunājās Kiots, un viņa skatiens bija aizklīdis paša teiksmu pasaulē. Tu redzēsi spožu gaismu, sajutīsi smaržu…

Cerēsim, ka tā būs, teica Bodolīno. Bet Rabi Solomons, šūpodams galvu, sprieda: Tas Gradāls droši vien ir kaut kas, ko jūs, goji, nozagāt Jeruzalemes templī tolaik, kad to izpostījāt un mūs izklīdinājāt pa visu pasauli.

Viņi pārradās tieši uz Heinriha kāzām. Heinrihs, Frīdriha jaunākais dēls, kurš jau bija kronēts par romiešu karali, laulājās ar Kostancu d'Altavillu. Imperators tagad visas savas cerības saistīja ar jaunāko dēlu. Nevar gan teikt, ka viņš būtu pametis novārtā vecāko un tas viņam vairs nebūtu mīļš, jauno Frīdrihu viņš pat bija iecēlis par Švābijas hercogu, taču bija skaidri redzams, ka šo dēlu viņš mīlēja ar skumjām, kā jau parasti bērnus, kas padevušies vārgi un slimīgi. Jaunais Frīdrihs bija vienmēr bāls, klepus nomocīts, un kreisais plakstiņš viņam mūždien raustījās, it kā viņš gribētu aizdzīt uzmācīgu mušu. Arī karalisko kāzu svinību laikā viņš bieži pameta dzīru telpu, un Bodolīno redzēja, kā viņš klejo pa laukiem, ar pātagu nikni kapādams krūmus, kā cenzdamies remdināt kaut ko, kas kremt viņa sirdi.

Viņš ar mokām turas pie pasaules, kādu vakaru vecais Frīdrihs teica Bodolīno. Imperators, nu jau Baltbārdis, novecoja arvien straujāk un kustējās stīvu muguru. Viņš gan neatteicās no medībām un, tikko nonācis kādas upes krastā, metās ūdenī un peldēja tāpat kā agrākos laikos. Bet Bodolīno baiļojās, ka reiz Frīdrihu aukstajā ūdenī varētu ķert trieka, un piekodināja, lai viņš uzmanās.

Lai Frīdrihu mierinātu, Bodolīno viņam stāstīja par savu veiksmīgo braucienu uz Bizantiju: viņi esot notvēruši nelietīgu mūku, kurš viņiem drīz uzzīmēšot karti, pēc kuras jo viegli varēs sasniegt Priestera zemi, un arī Gradāls neesot nekāda pasaciņa, un reiz viņš to ielikšot imperatora rokās. Frīdrihs piekrītoši māja ar galvu. Jā, jā, Gradāls, viņš čukstēja tālumā aizklīdušu skatienu. Protams, ja man būtu Gradāls, es varētu, varētu… Tad no šīm domām viņu iztraucēja kādas svarīgas ziņas, viņš smagi nopūtās un ar pūlēm ķērās pie savu valdnieka pienākumu pildīšanas.

Reizēm, paaicinājis Bodolīno nomaļus, viņš tam stāstīja, cik ļoti skumst pēc Beatrises. Lai viņu mierinātu, Bodolīno viņam stāstīja, cik ļoti skumst pēc Kolandrīnas. Jā, es zinu, teica Frīdrihs, tu, kas esi mīlējis Kolandrīnu, vari saprast, cik ļoti es mīlēju Beatrisi. Bet varbūt tu pat neaptver, cik ļoti Beatrise bija mīlama. Un Bodolīno atkal iesmeldzās senā nodarījuma brūce.

Tovasar imperators atgriezās Vācijā, bet Bodolīno nevarēja viņam sekot, jo saņēma ziņu, ka nomirusi viņa māte. Viņš steidzās uz Alesandriju un pa ceļam domāja par šo sievieti, kura viņu bija laidusi pasaulē un kurai viņš nekad īsti nebija izrādījis savu mīlestību, izņemot to reizi pirms daudziem gadiem Ziemsvētkos, kad aitai atskrēja jērs (sasodīts, viņš sev teica, pagājušas jau piecpadsmit ziemas, ak Dievs, varbūt pat visas astoņpadsmit). Kad viņš ieradās Alesandrijā, māte jau bija apglabāta, bet Galjaudo bija pametis pilsētu un patveries vientulībā savā vecajā Frasketas mājā.

Galjaudo gulšņāja, un gultai blakus bija nolikta koka bļodiņa ar vīnu. Viņš bija novārdzis un tikai grūti kustināja roku, lai padzītu no sejas mušas. Bodolīno, viņš tam tūdaļ teica, desmit reižu dienā es apskaitos uz to nabaga sievieti, lūgdams debesis, lai taču satriec viņu ar savām bultām. Un tagad, kad debesis man viņu atņēmušas, es vairs nezinu, ko darīt. Mājā es neko vairs nevaru atrast, visu kārtoja viņa. Es pat nezinu, kur pagalināti sekumi, un stallī lopiem mēslu ir vairāk nekā siena. Tā nu es nolēmu, ka miršu nost, varbūt tā būs labāk.

Dēla iebildumi bija veltīgi. Bodolīno, tu taču zini, ka mūspuses ļaudis ir spītīgi un, ja mēs ko ieņemamies prātā, tad savas domas nemainām. Es neesmu tāds slamstiķis kā tu, kas vienu dienu ir te un citu atkal citur! Jauka dzīve jums, kungiem! Lielmaņi jau to vien domā, kā nobendēt citus, bet, ja tu viņiem pasaki, ka pašiem pienākusi mirstamā stunda, tad šie pietaisa bikses. Bet es esmu dzīvojis labi, kopā ar sievieti, kas bija īsta svētā, un neesmu nodarījis ļaunu pat mušai, un tagad esmu nolēmis mirt un miršu ar'.

Ļauj man aiziet tā, kā esmu nodomājis, nāve man būs par prieku, bet, jo ilgāk kavēšos te, jo sliktāk.

Laiku pa laikam viņš iemalkoja vīnu, aizmiga, pavēra acis un atkal un atkal jautāja: Vai es esmu miris? Nē, mans tēvs, viņam atbildēja Bodolīno, par laimi, tu vēl esi dzīvs. Ak, es nelaimīgais, viņš teica, labi, lai būtu vēl viena diena, bet rīt gan es miršu, par to vari būt drošs. Un viņš nebija pierunājams apēst kaut kumosiņu.

Bodolīno glāstīja viņam pieri, dzina prom mušas un, nezinādams, kā mierināt savu mirstošo tēvu, un gribēdams pierādīt, ka viņa dēls nav dienaszaglis, kā tas vienmēr domājis, stāstīja viņam par svēto ieceri, kurai gatavojās jau nez cik ilgu laiku, un par to, kā nonāks Priestera Jāņa valstībā. Ja tu zinātu, cik brīnumainas vietas es došos atklāt, viņš tēvam teica. Tur mīt arī kāds neredzēts putns, ko sauc par Feniksu un kas dzīvo un lidinās apkārt piecsimt gadu. Kad piecsimt gadi ir pagājuši, priesteri sagatavo altāri, ko apbārsta ar garšvielām un sēru, un tad atlido šis putns, uzliesmo un pārvēršas par pelniem. Nākamajā dienā pelnos ir atrodams sīks kāpurs, vēl pēc dienas tas jau izveidojies par putnu, bet trešajā dienā putns aizlido. Tas nav lielāks par ērgli, uz galvas tam ir spalvu kronis kā pāvam, kakls ir zeltains, knābis koši zils, spārni purpursārti, aste ar dzeltenām, zaļām un sarkanām svītrām. Un tā Fenikss nekad nemirst.

Blēņas vien, atteica Galjaudo, man pietiktu, ja tu iepūstu jaunu dzīvību manai Rozīnai, manai nabaga gotiņai, ko jūs man nosmacējāt ar tiem draņķa graudiem. Kam man tas Pēlikss!

Atgriezies no turienes, es tev atvedīšu mannu, kas atrodama Ijaba zemes kalnos. Tā ir balta un salda un rodas no rasas, kas no debesīm sakrīt zālē un tur sacietē. Manna attīra asinis un aizdzen skumjas.

Sūdu tā attīra. Tāda manta vajadzīga tikai tiem salašņām, kas dzīvo galmā un pārtiek no sloku ķidām un smalkiem raušiem.

Vai negribi apēst vismaz gabaliņu maizes?

Man nav laika, man rīt no rīta jāmirst.

Nākamajā rītā Bodolīno viņam stāstīja, kā uzdāvināšot imperatoram Gradālu kausu, no kura dzēris Mūsu Kungs.

Ak tā? Un kāds tas izskatās?

-Viss no tīra zelta un izrotāts ar lapislazurītiem.

Redzi, ka tu esi galīgi aplams? Mūsu Kungs bija galdnieka dēls un turējās kopā ar vēl lielākiem tukšiniekiem nekā pats. Visu mūžu viņš valkāja vienus un tos pašus svārkus, kam pat nebija vīļu, lai tie neizdiltu, iekams viņš sasniedzis trīsdesmit trīs gadu vecumu, to mums baznīcā teica priesteris, bet tu man stāsti, ka viņš esot sviķojis no zelta kausa, kas aplipināts ar plapisrazulītiem. Tā nu es tev ticēšu! Labi vēl, ja viņam bija tāda bļodiņa kā manējā, tēvs viņam to bija izgrebis no koka saknes, tāpat kā es savu, laba manta, kas kalpo ilgu mūžu un ko nevar sasist pat ar veseri. Un, ja jau mēs par to runājam, padod man vēl kādu lāsi Mūsu Kunga asintiņa, tas ir vienīgais, kas man palīdz labi nomirt.

Velns ar ārā, domāja Bodolīno. Šim nabaga vecajam vīram ir taisnība. Gradāls noteikti ir šāda bļodiņa. Vienkārša un trūcīga kā pats Kungs. Varbūt tā kaut kur mētājas visu acu priekšā, bet neviens to nekad nav sazīmējis, jo visu mūžu meklējis pēc kaut kā spoža un spīdīga.

Taču tobrīd Bodolīno par Gradālu neko daudz nedomāja. Viņš negribēja redzēt savu tēvu mirstam, bet saprata, ka, ļaudams viņam mierīgi izdzist, izpildīs viņa vēlēšanos. Pēc dažām dienām vecais Galjaudo jau bija sarāvies kā sažuvis kastanis, viņš smagi elpoja un tagad atteicās pat no vīna.

Mans tēvs, viņam teica Bodolīno, ja tu patiešām gribi mirt, tad izlīgsti ar Dievu, un tu nokļūsi Paradīzē, kas izskatās gluži kā Priestera Jāņa pils. Dievs Kungs sēdēs varenā tronī torņa galā, un virs troņa atzveltnes būs divas lielas zelta bumbas, un uz katras no tām pa karbunkulam, kas zvīļos visu nakti. Troņa roku balsti būs darināti no smaragdiem. Septiņi pakāpieni, pa kuriem varēs piekļūt tronim, būs no oniksa, kristāla, jašmas, ametista, sardonika, karneola un hrizolīta. Un visapkārt tur sliesies smalkas zelta kolonnas. Un virs troņa lidināsies eņģeļi un dziedās maigas dziesmas…

Un vēl tur būs velni, kas ar kājas spērieniem pa sēžamvietu mēģinās mani iedzīt tur iekšā, jo no laba prāta es tik nelāgā vietā netaisos rādīties. Bet tu pastāvi klusu…

Tad piepeši viņš ieplēta acis un pieslējās sēdus, un Bodolīno balstīja viņa muguru. Ak, Kungs, rau, tagad es patiešām mirstu, jo es redzu Paradīzi. Vai die', kur skaista…

Ko tu redzi, mans tēvs? šņukstēdams jautāja Bodolīno.

Tā ir gluži kā mūsu stallis, tikai tīrs, un tur ir arī Rozīna… Un arī tava mamma… Tu, sasodītā draņķe, tagad tu man pateiksi, kur nogrūdi sekumus…

Galjaudo iegārdzās, bļodiņa izkrita viņam no rokām, un viņš palika guļam un ieplestām acīm vērojam debesu staļļus.

Bodolīno ar plaukstu maigi pārvilka viņam pār seju, aizdarīdams acis, jo tagad tēvs visu, ko viņam vajadzēja redzēt, redzēja arī aizvērtām acīm. Tad Bodolīno devās uz Alesandriju pavēstīt, kas noticis. Pilsētnieki gribēja, lai šim dižajam vecajam vīram tiktu sarīkotas lepnas bēres, jo tieši viņš taču bija izglābis pilsētu, un viņi nosprieda, ka vēlāk virs katedrāles portāla novietos viņa statuju.

Bodolīno vēlreiz aizjāja uz savu vecāku māju, lai paņemtu kādu piemiņas lietu, jo bija nolēmis tur vairs nekad neatgriezties. Viņš ieraudzīja zemē nomesto tēva bļodiņu un pacēla to kā dārgu relikviju. Viņš to kārtīgi izmazgāja, lai vairs nebūtu jūtama vīna smaka, jo, kad viņš reiz pavēstīs (kā klusībā jau prātoja), ka tieši šis trauks ir Gradāls, bļodiņa vairs nedrīkstētu smaržot pēc vīna, jo kopš Svētā Vakarēdiena ir pagājis ilgs laiks, no tās vairs nedrīkstētu plūst nekādas smakas, ja nu vienīgi tās pārpasaulīgās smārdes, kuras visi noteikti sajutīs, būdami pārliecināti, ka šis ir īstais Kauss. Viņš ietina bļodiņu savā apmetnī un paņēma līdzi.

23  Bodolīno un trešais krusta karagājiens

Kad pār Konstantinopoli nolaidās tumsa, viņi devās ceļā. Aizceļotāju bija visai prāvs pulks, bet tais dienās pilsētnieki, zaudējuši pajumti un meklēdami kādu kaktu vai segtu kolonādi, kur pārlaist nakti, pa pilsētu klīda bariem vien, kā dvēseles, kas pēc nāves nav radušas mieru. Bodolīno nebija apvilcis savu krusta karotāja tērpu, jo viņš būtu iedzīts sprukās, ja viņu kāds apstādinātu un jautātu, kurš ir viņa kungs. Pulciņam pa priekšu gāja Pevere, Boijamondo, Grillo un Taraburlo, izlikdamies, ka viņiem tikai sagadīšanās pēc ejams tai pašā virzienā. Taču viņi jo uzmanīgi izlūkoja katru ielas stūri un zem apģērba bija paslēpuši tikko uztrītus dunčus.

Kad viņi bija nonākuši netālu no Svētās Sofijas katedrāles, kāds nekauņa ar gaišzilām acīm un garām dzeltenām ūsām piesteidzās pie Nikētas saimes, sagrāba aiz rokas vienu no meitenēm un mēģināja aizvilkt sev līdzi, lai arī cik neglīta un kraupaina viņa bija izkrāsota. Bodolīno nosprieda, ka ir pienācis laiks mesties cīņā, un dženovieši sprieda tāpat, bet Nikētam radās labāka doma. Viņš ieraudzīja pa ielu tuvojamies bariņu bruņinieku un metās uz ceļiem to priekšā, lūgdams pēc taisnīguma un žēlastības un piesaukdams viņu godu. Droši vien tie bija no dodža ļaudīm, jo tūlīt ņēmās ar saviem zobeniem plakaniski zvetēt barbaru, aiztriekdami viņu projām, un meitene varēja atgriezties pie savas ģimenes.

Kad garām bija arī Hipodroms, dženovieši tālākajam ceļam izvēlējās drošākas vietas: šauras ieliņas, kur mājas bija nodedzinātas vai vismaz bija redzams, ka tās ir kārtīgi izlaupītas. Piligrimi, ja tie vēl meklēja laupījumu, darbojās citās pilsētas malās. Jau bija dziļa nakts, kad viņi pa vārtiem Teodosija mūros izgāja no pilsētas. Turpat netālu gaidīja pārējie dženovieši ar mūļiem. Nikētas saime un Bodolīno atvadījās no saviem aizstāvjiem, tika pārmīti apskāvieni un laba vēlējumi, un tad viņi devās tālāk pa lauku ceļu, un debesis bija pavasarīgi spirgtas, un tajās zemu pie apvāršņa spīdēja gandrīz pilns mēness. No tālās jūras šurp atplūda viegls vējiņš. Visi pa dienu bija labi atpūtušies, un šķita, ka šis ceļojums nenogurdina pat Nikētas sievu. Taču varen izmocīts un noguris bija Nikēta pats, kurš elsa un pūta pie katra straujāka sava jājamlopa palēciena un ik pēc pusstundas lūdza pārējos, lai ļaujot viņam brīdi atvilkt elpu.

Tu esi pārāk daudz ēdis, Nikētas kungs, viņam teica Bodolīno.

Vai gan tu trimdiniekam varētu liegt viņa mirstošās tēvzemes pēdējos jaukumus? atvaicāja Nikēta. Tad viņš sameklēja kādu akmens bluķi vai krituša koka stumbru, apsēdās un teica: Tas jau tikai tāpēc, ka es nepacietīgi alkstu dzirdēt par taviem tālākajiem piedzīvojumiem. Sēdies man blakus, Bodolīno. Jūti, kāds miers, jūti, kādas lauku smaržas? Mazliet atpūtīsimies, bet tu stāsti.

Nākamās trīs dienas viņi ceļoja tālāk pie dienas gaismas, bet atpūtās naktī zem klajas debess, izvairīdamies no apdzīvotām vietām, jo nebija zināms, kādus ļaudis tur varētu sastapt; tāpēc Bodolīno turpināja savu stāstu zem zvaigžņotās velves, klusumā, ko reizumis iztraucēja vienīgi lapu iešalkšanās vai naktsdzīvnieku čabināšanās un sakliegšanās.

Tolaik un tas bija 1187. gads Saladīns bija vērsis pēdējo uzbrukumu pret kristīgo Jeruzalemi. Un bija uzvarējis. Viņš gan izturējās žēlsirdīgi, ļaudams no pilsētas neskartiem iznākt visiem, kas varēja samaksāt noteiktu nodevu; viņš vienīgi pavēlēja nocirst galvu visiem Tempļa bruņiniekiem, jo kā visi piekrita neviens īsts karavadonis, kurš bija šī vārda cienīgs, nevarēja saudzēt naidīgu iebrucēju izlases vienību, lai arī cik žēlsirdīgs viņš būtu; un galu galā arī templieši zināja, ka viņu amata likumi nepieļauj iespēju dzīvot kā gūstekņiem. Lai arī kādu augstsirdību bija izrādījis Saladīns, visu kristīgo pasauli satricināja ziņa, ka beigusi pastāvēt aizjūras karaliste, kurai bija izdevies noturēties gandrīz simt gadu. Pāvests aicināja visus Eiropas monarhus rīkot trešo karagājienu un sūtīt krusta kareivjus, lai tie vēlreiz atbrīvo Jeruzalemi, ko atkal bija atkarojuši neticīgie.

Imperatora pievienošanās šim karagājienam būtu tieši tas laimīgais gadījums, kādu Bodolīno bija gaidījis. Doties uz Palestīnu nozīmēja virzīties uz austrumiem kopā ar neuzvaramu karaspēku. Jeruzalemi viņi iekarotu vienā redzējienā, un pēc tam atliktu vien turpināt ceļu uz Indiju pusi. Bet tieši tagad Bodolīno atklāja, cik ļoti Frīdrihs jūtas noguris un nedrošs. Imperators bija panācis, ka Itālijā iestājas miers, bet, protams, baidījās, ka, uz ilgāku laiku pamezdams šo zemi, viņš varētu visu sasniegto zaudēt. Vai varbūt viņu mulsināja domas par vēl vienu karagājienu uz Palestīnu, jo viņš atcerējās iepriekšējo, kad neprātīgās dusmās bija nopostījis bulgāru klosteri. Kas nu lai to zina. Frīdrihs vilcinājās. Viņš prātoja, kas būtu viņa pienākums, un, kā sprieda Bodolīno, ja cilvēks sāk sev uzdot šādu jautājumu, tad patiesībā nav neviena pienākuma, ko viņš aizrautīgi gribētu pildīt.

Es biju četrdesmit piecus gadus vecs, Nikētas kungs, un uz spēles bija likts manas dzīves sapnis vai, pareizāk, visa mana dzīve, jo savu dzīvi es biju būvējis ap šo sapni. Tāpēc ar vēsu prātu un paļaujoties uz savu labo zvaigzni es nolēmu sniegt savam tēvam cerību, debesu zīmi, kas apstiprinātu viņa misiju. Pēc Jeruzalemes krišanas mūsu kristīgajās zemēs ieradās tie, kas bija paglābušies no Svētās zemes posta, un imperatora galmā iegriezās arī septiņi Tempļa bruņinieki, kuriem Dievs vien zina kā bija izdevies izvairīties no Saladīna atriebības. Viņi izskatījās nožēlojami novārguši un tukšām kabatām. Bet varbūt tu nemaz nezini, kādi ir templieši: viņi ir žūpas un izvirtuļi, kas pārdos tev savu māsu, ja samaksas vietā tu viņiem ļausi papriecāties ar savējo, bet, kā stāsta, vēl labāk viņiem patiktu, ja viņu izpriecām tu atvēlētu savu jaunāko brālīti. Vienvārdsakot, es parūpējos, lai viņi atgūtu spēkus, un galmā visi labi zināja, ka es kopā ar templiešiem klīstu pa dzertuvēm. Tāpēc man nebija grūti kādu dienu Frīdriham pavēstīt, ka šie bezkaunīgie Jeruzalemes simonieši ir dabūjuši savos nagos pašu Gradālu. Un vēl es teicu, ka, iztērēdams visu savu naudu, es Gradālu no viņiem atpirku, jo templieši bija nodzīvojušies līdz bada maizei. Sākumā Frīdrihs, protams, brīnījās. Vai tad Gradāls neglabājās Priestera Jāņa zemē, jo Jānis taču to bija gribējis dāvināt viņam? Un vai tad viņš, Frīdrihs, neposās meklēt Jāni tieši tālab, lai saņemtu dāvanā šo vissvētāko relikviju? Tā bija, mans tēvs, es viņam teicu, bet acīmredzot kāds nodevīgs ministrs Gradālu Jānim nozadzis un pārdevis kādai templiešu bandai, kas savos sirojumos bijusi aizklīdusi līdz tām tālajām zemēm, nemaz neapzinoties, kur nonākts. Bet nav jau svarīgi zināt, kur un kā tas noticis. Tagad svētais Romas imperators ir ieguvis citu un vēl brīnumaināku iespēju: viņš var sameklēt Priesteri, lai atdotu viņam nolaupīto Gradālu. Tātad ne vairs izmantot šo nesalīdzināmo svētumu, lai iegūtu varu, bet gan izpildīt savu pienākumu, pretī saņemot Priestera pateicību un mūžīgu slavu un godu visā kristīgajā pasaulē. Iegūt Gradālu un atdot to iepriekšējam glabātājam, apzināties šī svētuma vērtību un nogādāt to tur, kur tas ticis nolaupīts, būt tā īpašniekam (par ko sapņo it visi) un tomēr to atdāvināt, upurējoties un paveicot cēlu darbu, kas gan vēl skaidrāk liecina par vispilnīgāko svaidījumu un tiesībām būt vienīgajam rex et sacerdos! Tā Frīdrihs kļūtu par jaunu Arimatijas Jāzepu.

Tu meloji savam tēvam.

Es gādāju par viņu un viņa impēriju.

Un tev neienāca prātā, kas varētu notikt, ja Frīdrihs patiešām ierastos pie Priestera, sniegtu viņam Gradālu, bet Priesteris izbrīnā ieplestu acis un jautātu, kas ir šī bļoda, ko viņam nekad agrāk nav gadījies redzēt? Frīdrihs kļūtu nevis par varoni, bet par apsmieklu visai kristīgajai pasaulei.

Nikētas kungs, tu cilvēkus pazīsti labāk nekā es. Iztēlojies, ka tu esi Priesteris Jānis un ka pie tevis ierodas varens Rietumu imperators, nometas pie tavām kājām un sniedz tev tik ievērojamu relikviju, apgalvodams, ka pēc tiesas un taisnības tā pienākas tev. Vai tiešām tu sāktu ķiķināt un teiktu, ka tādu krogus skutulu nekad neesi redzējis? Nu nē! Es domāju, ka Priesteris neizliktos, ka šo trauku pazīst. Nē, viņu apžilbinātu gods, kas viņam negaidīti dāvāts, atzīstot viņu par šī svētuma īsteno glabātāju, un viņš Gradālu uzreiz pazītu, turklāt cieši ticēdams, ka tas vienmēr bijis viņa īpašumā. Un tā es Frīdriham kā visvērtīgāko mantu sniedzu sava tēva Galjaudo bļodiņu, un es tev zvēru, ka tai brīdī jutos kā svēta rituāla veicējs. Es sava miesīgā tēva dāvanu un piemiņu pasniedzu savam garīgajam tēvam, un manam miesīgajam tēvam bija taisnība: šis vienkāršais priekšmets, no kura visu savu grēcinieka mūžu viņš bija pieņēmis vīna sakramentu, patiesi un garīgi bija kauss, kuru lietojis nabadzīgais Kristus, kas ziedoja savu dzīvību, lai atpestītu visus grēciniekus. Un vai tad mises laikā Priesteris neņem visparastāko maizi un visparastāko vīnu un nepārvērš tos par Mūsu Kunga miesu un asinīm?

Bet tu jau nebiji priesteris.

Un es jau arī neteicu, ka šis trauks ir Kristus asinis, es tikai teicu, ka tās tur tikušas glabātas. Es nemēģināju piesavināties priestera varu. Es biju tikai liecinātājs.

Bet tavs liecinājums bija melīgs.

Nē. Tu pats man teici: ja cilvēks tic kādas relikvijas īstumam, tad viņš sajūt no tās plūstam dievišķas smaržas. Parasti mēs domājam, ka tikai mums ir vajadzīga Dieva palīdzība, bet bieži Dievam ir vajadzīgs, lai mēs palīdzam viņam. Man tobrīd šķita, ka Dievam vajadzīga mana palīdzība. Ja jau Mūsu Kungs kādu kausu bija lietojis, tad šis trauks patiesi reiz bija pastāvējis. Bet, ja tas ticis nozaudēts, tad pie vainas bijis kāds nolaidīgs cilvēks. Es Gradālu atdevu kristīgajai pasaulei. Dievs nebūtu manu rīcību apstrīdējis. Par pierādījumu noder arī tas, ka šim Gradālam tūlīt noticēja arī mani biedri. Svētais trauks bija tepat, viņu acu priekšā, un Frīdrihs, paņēmis to rokās, cēla pret debesīm, kā nonācis ekstāzē. Un Borons nometās ceļos, pirmo reizi skatīdams priekšmetu, par kuru bija sapņojis visu mūžu; Kiots uzreiz pavēstīja, ka redz no tā plūstam spožu gaismu; Rabi Solomons kaut arī Kristus nebija viņa tautas gaidītais patiesais Mesija atzina, ka no šī trauka nepārprotami plūst vīraka smarža; Zosima iepleta savas vīziju noredzētāja acis un vairākas reizes pārmeta krustu uz pretējo pusi, kā jau jūs, shizmatiķi, esat paraduši; Abduls drebēja pie visām miesām un čukstēja, ka iegūt šo svēto relikviju ir vairāk vērts nekā iekarot visas aizjūras karalistes, un bija skaidrs, ka šo trauku viņš labprāt gribētu pasniegt savai tālajai princesei kā mīlestības apliecinājumu. Man pašam bija valgas acis, un klusībā es sev jautāju, kā gan debesis izvēlējušās tieši mani, lai liktu piepildīties tik brīnumainam notikumam. Bet Dzejnieks viņš stāvēja sarauktu pieri un grauza nagus. Es zināju, kādas domas viņu pārņēmušas: ka esmu rīkojies muļķīgi, ka Frīdrihs jau ir vecs un nepratīs gūt labumu no dārgā ieguvuma, ka būtu bijis labāk, ja Gradālu būtu paturējuši mēs un tad devušies uz ziemeļu zemēm, kur mums tiktu uzdāvināta vesela karaliste. Redzēdams, cik vārgs ir kļuvis imperators, Dzejnieks atsāka sapņot par varu. Taču mani viņa īgnums gluži vai iepriecināja, jo es sapratu, ka šāda viņa izturēšanās liecina, ka arī viņš ir noticējis Gradāla īstumam.

Frīdrihs bijīgi noglabāja kausu kādā lādē un tās atslēgu pakāra sev kaklā, un Bodolīno nodomāja, ka imperators rīkojas pareizi, jo šai brīdī viņam šķita, ka ne vien Dzejnieks, bet arī visi pārējie viņa draugi būtu gatavi šo dārgumu nozagt, lai pēc tam varētu doties piepildīt paši savus sapņus.

Pēc tam Frīdrihs paziņoja, ka tagad patiešām jādodas ceļā. Jeruzalemes iekarošanas karagājienu vajadzēja sagatavot rūpīgi. Nākamajā gadā Frīdrihs aizsūtīja vēstnešus pie Saladīna un pasteidzināja tikšanās arī ar serbu lielžupana Stefana Nemaņas, Bizantijas basileja un Ikonijas seldžuku sultāna sūtņiem, lai vienotos par iespējām šķērsot viņu zemes.

Anglijas un Francijas karaļi nolēma doties uz Svēto zemi pa jūru, bet Frīdrihs 1189. gada maijā no Ratisbonas devās ceļā pa sauszemi ar piecpadsmit tūkstošiem bruņinieku un piecpadsmit tūkstošiem ieročnesēju, daži gan apgalvoja, ka vēlāk Ungārijas līdzenumos imperators vērojis, kā garām soļo sešdesmit tūkstoši bruņinieku un simt tūkstoši kājnieku. Vēl citi runāja par veseliem sešsimt tūkstošiem piligrimu. Varbūt pārspīlēja viņi visi, un pat Bodolīno nemācēja teikt, cik karavīru patiesībā ir kopā ar Frīdrihu varbūt to nebija vairāk par divdesmit tūkstošiem vīru, bet katrā ziņā tas bija liels karaspēks. Kurš gan ies viņus skaitīt pa vienam, bet, raugoties iztālēm, tas bija milzu pūlis un varēja redzēt, kur karaspēka teltis sākas, bet nometnes tālākā mala nebija saredzama.

Lai izvairītos no slaktiņiem un laupīšanām, kas bija pieredzētas iepriekšējos karagājienos, imperators negribēja, lai karaspēkam seko tukšinieku bari, kas pirms simt gadiem Jeruzalemē bija izlējuši tik daudz asiņu. Šim karagājienam bija jābūt nopietnam pasākumam, kurā piedalās vīri, kas prot karot, nevis jātop par iepriecinājumu nožēlojamiem vazaņķiem, kas dodas ceļā ar ieganstu, ka iekarošot Paradīzi, bet atgriežas mājās ar labumiem, ko pa ceļam nolaupījuši kādam ebrejam, kuram paši pārgriezuši rīkli. Frīdrihs savā karaspēkā pieņēma tikai tos bruņiniekus, kuri paši spēja sevi uzturēt divus turpmākos gadus, bet katrs trūcīgais kareivis saņēma trīs sudraba markas, lai ceļojuma laikā varētu sagādāt sev iztiku. Galu galā nevar skopoties ar tēriņiem, ja gribi atbrīvot Jeruzalemi.

Karagājienam pievienojās arī daudzi itāļi: te bija kremonieši, kurus vadīja bīskaps Sikardo, veronieši ar kardinālu Adelardo, vīri no Brešas un pat daži alesandrieši, starp kuriem arī Bodolīno vecie draugi Boidi, Kutika no Kvarnjento, Porčelli, Alerāmo Skakabaroci, saukts Knauķis, un Kolandrīnas brālis, tātad Bodolīno svainis Kolandrīno, un viens no Troti dzimtas, un vēl Poci, Gilīni, Lancavekja, Peri, Inviciāti, Gambarīni un Čermelli, un viņi visi ceļojuma izdevumus uzņēmās paši vai viņiem tos sedza pilsētas kopiena.

Svinīga un grezna došanās ceļā, tad ceļojums pa Donavas krastu līdz Vīnei un tad tālāk līdz Bratislavai, un jūnijā Frīdrihs satikās ar Ungārijas karali. Pēc tam viņi šķērsoja biezos bulgāru mežus. Jūlijā imperators tikās ar serbu lielžupanu, kurš mudināja noslēgt savienību pret Bizantiju.

Domāju, ka šī tikšanās satrauca jūsu basileju Īsaku, teica Bodolīno. Viņš baidījās, ka mūsu karaspēks grib iekarot Konstantinopoli.

Viņš nekļūdījās.

-Viņš kļūdījās par piecpadsmit gadiem. Bet toreiz Frīdrihs patiešām gribēja sasniegt Jeruzalemi.

Bet mēs uztraucāmies.

To es spēju saprast: milzīgs svešzemnieku karaspēks grasījās šķērsot jūsu teritorijas, un jūs baidījāties. Bet, protams, jums izdevās sagādāt mums pietiekami daudz grūtību. Mēs nonācām Serdikā un tur neatradām solītos pārtikas krājumus. Pie Filipoles mums uzbruka jūsu karaspēka vienības, bet tās drīz vien laidās bēgt, atpakaļ neskatīdamās, starp citu, tā beidzās visas nākamo mēnešu sadursmes.

Zini, tolaik es biju Filipoles pārvaldnieks. No galma mēs saņēmām pretrunīgas ziņas un rīkojumus. Reiz basilejs mums pavēlēja uzcelt aizsargmūrus un izrakt grāvi, lai mēs spētu pretoties, kad ieradīsieties jūs, bet, tikko mēs prasīto bijām paveikuši, pienāca pavēle visu atkal nojaukt lai jums šie nocietinājumi nenoderētu par atbalsta punktu.

Jūs aizšķērsojāt mums kalnu pārejas, aizgāžot tās ar kokiem. Un uzbrukāt mūsējiem, kas, meklēdami ēdamo, attālinājās no karaspēka vairākuma.

Jūs izlaupījāt mūsu zemes.

Tikai tāpēc, ka jūs mums nesniedzāt solīto palīdzību. Jūsējie no pilsētas mūriem auklās iesietos grozos nolaida mums pārtiku, taču maizei bija piejaukti kaļķi un citas indīgas vielas. Ceļojuma laikā imperators saņēma vēstuli no Sibillas, bijušās Jeruzalemes karalienes, un vēstulē imperators tika brīdināts, ka Saladīns, gribēdams apturēt kristiešu tālākvirzīšanos, esot aizsūtījis Bizantijas basilejam sieku saindētu graudu un krūku tik indīga vīna, ka Īsaka vergs, kuram pavēlēts vīnu paostīt, bijis uz vietas beigts.

Blēņas.

Bet, kad Frīdrihs aizsūtīja uz Konstantinopoli savus sūtņus, jūsu basilejs pieņemšanas laikā lika viņiem stāvēt kājās un pēc tam paturēja viņus par gūstekņiem.

Vēlāk taču viņus aizsūtīja atpakaļ Frīdriham.

Un, ieradušies Filipolē, mēs atklājām, ka pilsēta ir tukša, visi bija aizlaidušies. Arī tevis tur nebija.

Mans pienākums bija izvairīties no gūsta.

Var jau būt. Bet tieši pēc mūsu ierašanās Filipolē jūsu basilejs sāka dziedāt citu dziesmu, jo tur mēs tikāmies ar armēņu kopienas pārstāvjiem.

Armēņi jūs uzlūkoja kā savus brāļus. Viņi ir shizmatiķi tāpat kā jūs, negodā svētās ikonas un dievgaldam izmanto neraudzētu maizi.

Viņi ir krietni kristieši. Daži no viņiem tūliņ runāja ar mums sava prinča Leona vārdā, apgalvojot, ka mēs varam droši doties cauri viņu zemei, kur mums tiks sniegts atbalsts. To, ka viss nebūt nav tik vienkārši, mēs sapratām Adrianopolē, kad ieradās Ikonijas seldžuku sultāna Kiliča Arslāna sūtņi, bet Kiličs sevi uzskatīja ne tikai par turku un sīriešu, bet arī par armēņu valdnieku. Kurš tur pār kuru zemi valdīja?

Kiličs centās nepieļaut, lai par visspēcīgāko kļūst Saladīns, un viņš labprāt būtu gribējis iekarot kristīgo armēņu karalisti, tāpēc viņš cerēja, ka Frīdriha karaspēks varētu viņam palīdzēt. Savukārt armēņi domāja, ka Frīdrihs varētu apvaldīt Kiliča uzmākšanos viņu zemei. Mūsu Īsaks, kurš vēl nebija aizmirsis apkaunojumu, ko bija sagādājuši seldžuki, Miriokefalā sakaudami bizantiešu armiju, cerēja, ka Frīdrihs uzsāks karu ar Kiliču, bet Īsakam nebūtu iebildumu, ja Frīdrihs paplucinātu arī armēņus, kuri sagādāja visai daudz nepatikšanu mūsu impērijai. Tāpēc, uzzinājis, ka gan seldžuki, gan armēņi piedāvā Frīdriham brīvu ceļu cauri savām zemēm, Īsaks saprata, ka nedrīkst kavēt Frīdriha tālāko virzīšanos, ka viņam tā gluži otrādi jāpasteidzina, tāpēc viņš Frīdriha armijai atļāva šķērsot Propontīdu. Viņš sūtīja Frīdrihu pret saviem ienaidniekiem un attālināja no mums.

Mans nabaga tēvs. Nezinu, vai viņš nojauta, ka ir kļuvis par ieroci, ko vesels bars ienaidnieku cenšas pavērst cits pret citu. Vai varbūt viņš to saprata, bet cerēja, ka spēs sakaut viņus visus. Zinu vienīgi to, ka, redzēdams iespēju noslēgt savienību ar kristīgo armēņu karalisti, kas atradās tālāk uz austrumiem par Bizantiju, Frīdrihs trīcēja nepacietībā, domādams par savu galamērķi. Viņš sapņoja (un es kopā ar viņu), ka armēņi varētu pavērt viņam ceļu uz Priestera Jāņa valstību… Katrā ziņā, kā jau tu teici, pēc mūsu pārrunām ar seldžuku un armēņu sūtņiem Īsaks piešķīra mums kuģus. Un tieši Gallipolē jeb, kā jūs, grieķi, sakāt, Kallioupolis es redzēju tevi, kad tu sava basileja vārdā mums piedāvāji kuģus.

Mums nebija viegli pieņemt šo lēmumu, teica Nikēta, basilejam draudēja briesmas sanaidoties ar Saladīnu. Viņš bija spiests aizrakstīt Saladīnam vēstuli un izskaidrot, kāpēc bijis spiests piekāpties. Saladīns, būdams dižens valdnieks, to tūliņ saprata un neturēja uz mums ļaunu prātu. Es atkārtoju mums nav ko baidīties no turkiem, briesmas mums vienmēr ir draudējušas tikai no jums, shizmatiķiem.

Nikēta un Bodolīno nosprieda, ka nav vērts ilgāk nožēlot un cilāt šo sen pagājušo notikumu kļūdas un apsvērumus. Varbūt Īsakam bija taisnība: katru kristiešu piligrimu, kas devās cauri Bizantijai, pārņēma kārdinājums palikt tepat zemē, kur bija tik daudz iekarojamu jaukumu, jo kamdēļ gan būtu lieki jāriskē, cīnoties pie Jeruzalemes mūriem. Bet Frīdrihs patiesi gribēja doties tālāk.

Viņi sasniedza Gallipoli, un, kaut arī tā nevarēja līdzināties Konstantinopolei, Frīdriha karaspēku sajūsmināja šī košā pilsēta, kuras ostā jau stāvēja neskaitāmas galeras un dromoni, gatavi uzņemt zirgus, kareivjus un pārtikas krājumus. Pārcelšanās nebija vienas dienas darbs, un pa šo laiku mūsu draugi baudīja laisku atpūtu. Jau pašā ceļojuma sākumā Bodolīno bija nolēmis izmantot Zosimu kādam derīgam mērķim: viņš to piespieda iemācīt grieķu valodu pārējiem saviem biedriem. Zemēs, uz kurām mēs dosimies, Bodolīno teica, latīņu valodu neprot neviens, nemaz nerunājot par vācu, provansiešu vai manu dzimto mēli. Bet, ja mācēsiet grieķu valodu, vienmēr būs cerības šā tā saprasties. Un tā, brīžam apmeklējot kādu bordeli, brīžam palasot Austrumu baznīcas svēto tēvu darbus, gaidīšana nebūt nebija nomācoša.

Pie ostas pletās liels tirgus, un mūsu draugi nolēma to apskatīt viņus jau iztālēm valdzināja preču vizuļošana un garšvielu smaržas. Zosima, kuru viņi bija atbrīvojuši no ķēdēm, lai tas varētu būt viņiem par pavadoni (taču arī tagad Borons viņu modri uzraudzīja un ne mirkli neizlaida no acīm), viņus brīdināja: Jums, latīņu un alemāņu barbariem, ir sveši mūsu, romiešu, civilizācijas likumi. Jums jāzina, ka mūsu tirgos pirmajā mirklī jūs negribētu pirkt itin neko, jo par visu jums prasīs pārāk dārgu maksu. Bet, ja jūs uzreiz samaksāsiet tik, cik no jums paģērē, jūs ne tikai noturēs par muļķiem (jo te visiem tāpat labi zināms, ka jūs tādi esat), bet pārdevēji piedevām jutīsies vīlušies, jo galvenais tirgus prieks ir kaulēšanās. Tātad piedāvājiet divas monētas, ja jums prasa desmit; tad viņi nolaidīs cenu līdz septiņām, un jūs soliet trīs, tad viņi piekāpsies līdz piecām, bet jūs neparko nedodiet vairāk par trijām, nepiekāpieties, līdz viņi piekāpsies jums, raudādami un zvērēdami, ka nu viņiem ar visu ģimeni būs jāiet ubagot. Tad jūs droši varat maksāt trīs monētas, taču jums jāzina, ka būsiet nopirkuši preci, kas ir vienas monētas vērta.

Tad kāpēc mums tā būtu jāpērk? jautāja Dzejnieks.

Tāpēc, ka arī viņiem ir tiesības pelnīt maizi, un maksāt trīs monētas par to, kas ir vienas vērts, ir godīgs darījums. Bet man jābrīdina jūs vēl par ko citu: tiesības pelnīt maizi ir ne tikai tirgoņiem, bet arī zagļiem, un, tā kā viņi nevar apzagt cits citu, tad mēģinās apzagt jūs. Jums ir tiesības viņiem to neļaut, taču jūs nedrīkstat žēloties, ja viņiem tas izdosies. Tāpēc es jums iesaku makā nēsāt vien tik daudz naudas, cik esat nolēmuši tirgū iztērēt, un ne vairāk.

Saņēmuši pamācības no pavadoņa, kurš tik labi pārzināja vietējos paradumus, mūsu draugi ienira cilvēku drūzmā, kur visi smirdēja pēc ķiplokiem, kā jau romnieki. Bodolīno sev nopirka divus skaisti darinātus arābu dunčus, ko varēja nēsāt pie jostas katru pie sava sāna un sakrustotām rokām zibenīgi izraut no maksts. Abduls atrada kādu mazu, caurspīdīgu šķirstiņu, kurā glabājās matu cirta (kas zina, kā mati tie bija, taču ir skaidrs, par ko domāja Abduls). Solomons skaļā balsī sasauca pārējos, atklājis telti, kurā kāds persietis pārdeva brīnumainas zāles. Eliksīru tirgotājs parādīja viņiem mazu pudelīti, kurā glabājās apbrīnojami spēcīgs pharmacon ieņemts nelielās devās, tas stiprināja dzīvības spēkus, bet, ja pudelītes saturu izdzertu vienā malkā, tas izraisītu tūlītēju nāvi. Pēc tam tirgonis parādīja citu līdzīgu pudelīti taču tajā bija spēcīgākā no pretindēm, kas spēja novērst jebkuras indes kaitējumu. Solomons, kurš, kā jau visi jūdi, aizrāvās arī ar medicīnas mākslu, nopirka pretindi. Viņš nāca no tautas, kura tirgoties prata krietni labāk par romniekiem, tāpēc viņam izdevās prasīto desmit monētu vietā iztērēt tikai vienu, un tad vēl viņš bēdājās, ka esot pārmaksājis vismaz divkārši.

Kad viņi bija izgājuši no aptieķnieka telts, Kiots sev noskatīja greznu šalli, bet Borons, ilgi pētījis visas tirgus preces, papurināja galvu un nočukstēja, ka tam, kas seko imperatoram, kuram pieder Gradāls, visi pasaules dārgumi ir mēsli un pabiras kur nu vēl šie tirgus nieki.

Tirgū viņi sastapa arī alesandrieti Boidi, kurš jau bija draudzīgi iekļāvies viņu pulkā. Boidi bija sajūsminājis kāds gredzens varbūt tīra zelta (un tirgonis raudāja, to pārdodams, jo tas esot piederējis viņa nelaiķa mātei), un gredzenam bija acs ar atveramu vāciņu, zem kura glabājās brīnumains balzams, kura pat visniecīgākais piliens varēja izdziedēt ievainoto vai atsevišķos gadījumos pat atgriezt pie dzīvības mirušo. Boidi gredzenu nopirka, teikdams, ka labāk laikus parūpēties par savu drošību, ja jau drīz nāksies riskēt ar savu ādu pie Jeruzalemes mūriem.

Zosima jūsmīgi pētīja zīmogu ar burtu "zeta" savu iniciāli.

Zīmoga pircējam tirgonis bija gatavs uzdāvināt arī zīmoglakas stienīti. Burts "zeta" bija tik ļoti nodilis, ka varbūt pat neatstātu zīmoglakā saredzamu nospiedumu, bet tieši nodilums liecināja par šī priekšmeta godājamo vecumu. Zosima bija gūsteknis, tāpēc skaidrs, ka naudas viņam nebija, taču Solomons par viņu iežēlojās un nopirka viņam kāroto zīmogu.

Vienbrīd, pūļa grūstīti, viņi apķērās, ka pazaudējuši no acīm Dzejnieku, bet drīz viņi to atrada kaulējamies par kāda zobena cenu. Tirgonis apgalvoja, ka šis zobens esot vicināts jau Jeruzalemes iekarošanas laikos. Bet, taustīdamies pēc sava maka, Dzejnieks atklāja, ka Zosimam bijusi taisnība un ka viņam, domīgajam alemānim ar debeszilajām acīm, zagļi ir riņķojuši apkārt kā mušas. Bodolīno šī nelaime aizkustināja, un viņš zobenu Dzejniekam uzdāvināja.

Nākamajā dienā imperatora nometnē, divu kalpu pavadīts, ieradās kāds grezni ģērbies vīrs ar pārspīlēti cienīgu izturēšanos un paziņoja, ka gribot satikt Zosimu. Mūks kādu brīdi apspriedās ar atnācēju, tad gāja pie Bodolīno un teica, ka svešinieks ir Makhitars Ardzrouni, godājams armēņu augstmanis, kuram princis Leons uzticējis slepenus sūtņa pienākumus.

Ardzrouni? pārvaicāja Nikēta. Viņa vārds man nav svešs. Viņš jau kopš Andronīka laikiem vairākas reizes bija ieradies Konstantinopolē. Man saprotams, kāpēc viņš meklēja tikšanos ar tavu Zosimu: Ardzrouni bija izslavēts kā maģisko zinātņu lietpratējs. Viens no maniem Selimbrijas draugiem lai Dievs dod mums viņu tur satikt ir pat viesojies Ardzrouni pilī Dadžigā…

Arī mēs, kā es tev drīz pastāstīšu, sev par nelaimi tur viesojāmies. Ardzrouni draudzība ar Zosimu, manā skatījumā, liecināja tikai viņam par sliktu, taču es par viņa ierašanos pavēstīju Frīdriham, un Frīdrihs gribēja viņu satikt. Šis Ardzrouni visai izvairīgi izteicās par to, kas viņu pilnvarojis ierasties kā sūtni. Princis Leons viņu it kā bija un it kā nebija sūtījis, vai pareizāk pat ja viņš bija Leona sūtīts, tad nedrīkstēja to skaidri atzīt. Viņš bija ieradies, lai izvadītu imperatora karaspēku cauri turku zemēm līdz pat Armēnijai. Ar imperatoru Ardzrouni sarunājās gluži ciešamā latīņu valodā, taču, kad gribēja kaut ko noklusēt, izlikās, ka nespēj atrast piemērotus vārdus. Frīdrihs teica, ka Ardzrouni esot neuzticams kā visi armēņi, tomēr viņš esot cilvēks, kas pazīst šo novadu, tāpēc nolēma ļaut viņam palikt kopā ar karaspēku, tikai lūdza, lai es šo vīru paturu acīs. Man jāatzīst, ka visu ceļojuma laiku Ardzrouni izturējās nevainojami un vienmēr sniedza mums ziņas, kas vēlāk apstiprinājās kā patiesas.

24  Bodolīno Ardzrouni pilī

1190. gada martā karaspēks iesoļoja Āzijā, sasniedza Lāodikeju un devās tālāk uz Seldžukīdu zemēm. Vecais Ikonijas sultāns uzdevās par Frīdriha sabiedroto, taču viņa dēli šo lēmumu apstrīdēja un uzbruka kristiešu armijai. Vai arī nē: varbūt pats Kiličs bija mainījis uzskatus, tas tā arī netapa skaidrs. Sadursmes, kautiņi un īstas kaujas Frīdrihs virzījās uz priekšu kā uzvarētājs, taču viņa kareivjus pļāva aukstums, bads un negaidītie turku uzbrukumi seldžuki uzradās pēkšņi, uzbruka viņa karaspēka tālākajiem spārniem un atkal laidās prom, labi pazīdami ceļus un patvērumus.

Mokoši velkoties cauri saules izdedzinātām, tuksnesīgām zemēm, karavīri bija spiesti dzert savu urīnu vai zirgu asinis. Un, kad viņi nonāca pie Ikonijas pilsētas, piligrimu armijā vairs nebija vairāk par tūkstoš bruņiniekiem.

Tomēr tas bija skaists aplenkums, un jaunais Švābijas Frīdrihs par spīti slimībai cīnījās drosmīgi un pats iebruka pilsētā.

Tu jaunajam Frīdriham neveltī īpaši siltus vārdus.

Es viņam nepatiku. Viņš neuzticējās nevienam, bija greizsirdīgs uz jaunāko brāli, kurš viņam gandrīz jau bija atņēmis imperatora kroni, un, protams, viņš juta greizsirdību pret mani. Es nebiju viņa asiņu, un viņam skauda mīlestība, ko man dāvāja viņa tēvs. Varbūt bērnībā viņu bija mulsinājis tas, kā es skatījos uz viņa māti vai kā viņa skatījās uz mani. Viņš apskauda varu, ko es biju ieguvis, uzdāvinādams viņa tēvam Gradālu, un pret visu, kas saistīts ar Gradālu, viņš vienmēr izturējās ar aizdomām. Dzirdēdams runājam par ceļojumu uz Indijām, viņš allaž īgni izmeta, ka īstajā brīdī par to vēl vajadzētu nopietni apspriesties. Viņš jutās visu aplaupīts. Un tāpēc Ikonijā viņš cīnījās tik drosmīgi, kaut arī viņu mocīja drudzis. Tikai tad, kad tēvs visu savu baronu klātbūtnē viņu uzslavēja par šo varonīgo kauju, es redzēju, ka jaunā Frīdriha acīs iemirdzas prieks. Šķiet, tā bija vienīgā reize viņa mūžā. Es gāju apliecināt viņam cieņu un patiešām priecājos par viņa uzvaru, taču viņš man atbildēja visai nevērīgi.

Tu esi līdzīgs man, Bodolīno. Arī es esmu rakstījis un rakstu savas impērijas hronikas, vairāk kavēdamies pie sīkas skaudības, naida un greizsirdības, kas satricina un posta gan vareno ģimenes, gan visas sabiedrības dzīvi un notikumus. Arī imperatori ir cilvēki, un vēsture ir arī viņu vājību vēsture. Bet stāsti tālāk.

Kad Ikonija bija iekarota, Frīdrihs tūdaļ sūtīja vēstnešus pie Armēnijas Leona, lūgdams, lai viņš karaspēkam palīdz virzīties cauri zemēm, kas atradās viņa pārziņā. Bija noslēgta savienība, armēņi paši to bija piedāvājuši. Tomēr Leons joprojām nevienu nebija atsūtījis mūs sagaidīt. Varbūt viņš baidījās, ka viņam paredzēts tāds pats liktenis, kāds bija piemeklējis Ikonijas sultānu. Tā mēs virzījāmies tālāk, nezinādami, vai saņemsim atbalstu, un Ardzrouni rādīja mums ceļu, apgalvodams, ka viņa valdnieka sūtņi noteikti ieradīšoties. Kādā jūnija dienā, pagriezušies uz dienvidiem, atstājuši aiz muguras Larandu, mēs devāmies pāri Taura kalniem un beidzot redzējām kapsētas, kurās slējās krusti. Mēs bijām nonākuši Kilikijā, kristīgā zemē. Mūs tūlīt uzņēma Sibīlijas armēņu kungs, un drīz nonācām pie kādas nolādētas upes vēlāk es gribēju aizmirst pat tās nosaukumu. Un tad mēs satikām sūtņus, kas ieradās Leona vārdā. Tikko tālumā bija saskatīta sūtņu delegācija, Ardzrouni paziņoja, ka būs labāk, ja viņš nevienam nerādīšoties acīs, un nozuda. Mēs tikāmies ar diviem augstmaņiem Konstantu un Baldvinu de Kamardeisu, un es nekad neesmu redzējis sūtņus, kuru nodomi būtu tikpat neskaidri. Viens no viņiem sludināja, ka drīz svinīgi ieradīšoties pats Leons un katolikoss Gregorijs; bet otrs runāja izvairīgi, likdams saprast, ka armēņu princis gan ļoti gribot palīdzēt Frīdriham, taču nedrīkstot likt manīt Saladīnam, ka paver ceļu viņa ienaidniekiem, un tāpēc Leonam esot jārīkojas ļoti piesardzīgi.

Kad sūtņi bija prom, atkal uzradās Ardzrouni un paaicināja malā Zosimu, tad Zosima devās pie Bodolīno un kopā ar viņu pie Frīdriha.

Ardzrouni apgalvo, ka, lai gan viņam ir sveša vēlēšanās nodot savu valdnieku, tomēr viņu pārņēmušas aizdomas, ka Leonam būtu īsta veiksme, ja tu netiktu tālāk par šo zemi.

Kādā nozīmē? jautāja Frīdrihs. Vai viņš grib man piedāvāt vīnu un meitenes, lai es aizmirstu, ka man jādodas uz Jeruzalemi?

Vīnu varbūt, taču saindētu. Viņš saka, lai tu neaizmirstot karalienes Sibillas vēstuli, teica Zosima.

Kā tu zini par šo vēstuli?

Valodas izplatās ātri. Ja Leonam izdotos apturēt tavu virzīšanos tālāk, viņš būtu paveicis Saladīnam ļoti tīkamu darbu un Saladīns varētu palīdzēt Leonam īstenot viņa sapni kļūt par Ikonijas sultānu, ņemot vērā to, ka Kiličs un viņa dēli ir tik apkaunojoši sakauti.

Un kāpēc Ardzrouni tik ļoti uztraucas par manu dzīvību, ka pat nodod savu valdnieku?

Vienīgi Mūsu Kungs ziedoja savu dzīvību tikai tāpēc, ka mīlēja cilvēkus. Cilvēku cilts, dzimusi grēkā, ir līdzīga dzīvnieku ciltij: arī govs tev dod pienu tikai tad, ja tu tai dod sienu. Ko tev māca šī svētā prātula? To, ka Ardzrouni nebūtu iebildumu kādu dienu ieņemt Leona vietu. Daudzi armēņi augstu vērtē Ardzrouni, bet Leonu viņi neciena. Tātad, izpelnīdamies svētā Romas imperatora pateicību, Ardzrouni reiz varētu paļauties uz visspēcīgāko no draugiem. Lūk, kāpēc viņš tev ierosina doties uz viņa pili Dadžigā, kas atrodas šīs pašas upes krastos, un pie pils tu varētu izvietot arī sava karaspēka nometni. Gaidot, līdz būs skaidrs, ko patiesībā tev piedāvā Leons, tu varētu dzīvot Ardzrouni pilī, pasargāts no ļauniem tīkojumiem. Un vēl Ardzrouni tev piekodina, lai kopš šī brīža tu esi īpaši piesardzīgs ar ēdieniem un dzērieniem, ko tev varētu piedāvāt kāds no viņa tautiešiem.

Velns parāvis! kliedza Frīdrihs. Jau veselu gadu es citu pēc cita šķērsoju gatavos odžu midzeņus! Salīdzinājumā ar šejieniešiem mani brašie vācu firsti bija nevainīgi jēriņi! Un zini, pat nelietīgie milānieši, kuri man sagādāja tik daudz nepatikšanu, pat tie bija labāki, turklāt milānieši man uzbruka atklātā kaujas laukā, nemēģinādami mani nodurt aizmigušu! Ko lai darām?

Jaunais Frīdrihs ieteica pieņemt šo ielūgumu. Labāk sargāties tikai no viena iespējamā ienaidnieka, kurš turklāt ir pazīstams, nekā baidīties no daudziem svešiem. Tā būs labāk, mans tēvs, piekrita Bodolīno. Apmeties tai pilī, un es ar saviem draugiem sargāšu tevi gan dienu, gan nakti, mēs izveidosim ap tevi nepārvaramu šķērsli, un neviens nevarēs tev tuvoties, nepārkāpis pār mūsu līķiem. Un mēs nogaršosim katru tev paredzēto ēdienu un dzērienu. Nesaki neko! Es negrasos mirt mocekļa nāvē. Visi zinās, ka mēs it visu ēdīsim un dzersim pirms tevis, un tāpēc neviens nedomās, ka būtu vērts noindēt kādu no mums, lai pēc tam tavas dusmas nāktu pār visiem cietokšņa iemītniekiem. Taviem vīriem nepieciešama atpūta. Kilikijā dzīvo kristīgi ļaudis, Ikonijas sultāns vairs nejaudās šķērsot kalnus un atkal tev uzbrukt, bet Saladīns vēl ir pārāk tālu. Šis klinšainais, kraujais apvidus ir bagāts ar dabas veidotiem nocietinājumiem, man šķiet, ka šī zeme ir piemērota, lai mēs visi te atgūtu spēkus.

Pēc vienas dienas gājuma uz Seleikijas pusi viņi nonāca klinšu aizā, tik šaurā, ka te tikko pietika vietas, lai varētu sekot līdzi upes tecējumam. Pēkšņi aiza pavērās un ļāva upei izplūst plašā līdzenumā, kura pretējā malā tā, paātrinādama savu skrējienu, atkal ietiecās citā aizā. Netālu no upes krasta, izdīdzis līdzenumā gluži kā sēne, slējās nenoteiktu apveidu tornis, kas nācējiem no austrumu puses izskatījās iezilgans, jo tieši aiz tā rietēja saule, un pirmajā mirklī pat nebija iespējams saprast, vai tornis ir dabas vai cilvēka roku darbs. Vienīgi pienākot tuvāk, kļuva skaidrs, ka tas ir klinšains kalns, kura virsotnē bija izveidots cietoksnis, no kura droši vien varēja pārlūkot visu līdzenumu un tuvākās kalnu grēdas.

Lūk, ierunājās Ardzrouni, kungs, tu vari izvietot savu karaspēku šeit līdzenumā, un es tev iesaku nometni iekārtot tur tālāk, upes ielejā, jo tur būs gan vieta teltīm, gan ūdens cilvēkiem un lopiem. Mans cietoksnis nav liels, tāpēc es tevi gribētu lūgt doties uz turieni tikai ar nelielu grupiņu uzticamu vīru.

Frīdrihs teica dēlam, lai tas parūpējas par nometnes iekārtošanu un paliek kopā ar karaspēku. Līdzi uz pili viņš nolēma ņemt tikai desmit kareivjus un vēl Bodolīno ar viņa draugiem. Dēls mēģināja iebilst, teikdams, ka grib palikt kopā ar tēvu, nevis turēties jūdzes attālumā. Viņš atkal uzmeta Bodolīno un tā biedriem neuzticēšanās pilnu skatienu, taču imperators nebija pierunājams mainīt lēmumu. Es pārnakšņošu cietoksnī, Frīdrihs teica, un no rīta izpeldēšos upē, un šiem darbiem man jūsu palīdzība nebūs vajadzīga. Rīt aizpeldēšu līdz nometnei padot jums labrītu. Dēls noteica, ka tēva vārds viņam ir likums, taču to viņš atzina visai nelabprāt.

Frīdrihs nošķīrās no karaspēka vairākuma un devās uz cietoksni ar saviem desmit karavīriem, Bodolīno, Dzejnieku, Kiotu, Boronu, Abdulu, Solomonu un Boidi, kurš vilka ķēdēs saslēgto Zosimu. Visi nepacietīgi alka uzzināt, kā gan iespējams sasniegt šo nepieejamo kalnu patvērumu, bet, apmetuši līkumu ap klinti, viņi atklāja, ka rietumu pusē kraujas vairs nebija tik stāvas. Šī nogāze bija pietiekami nolaidena, un tajā bija izcirsta pakāpienveida taka, pa kuru augšup blakus varēja kāpt ne vairāk par diviem zirgiem. Ikvienam, kurš ar naidīgiem nolūkiem gribētu piekļūt cietoksnim, pa šiem pakāpieniem būtu jāvirzās pavisam lēni, tāpēc pilnīgi pietiktu ar diviem loka šāvējiem, kas, aizslēpušies aiz pils dzeguļiem, varētu noguldīt visus uzbrucējus pa pārītim vien.

Takas augšgalā bija vārti, pa kuriem varēja iekļūt pagalmā. Ārpus cietokšņa taka aizvijās tālāk gar aizsargmūriem un, kļuvusi pavisam šaura, pa pašu klintsmalu virzījās līdz pat mazākiem vārtiem cietokšņa ziemeļu sānos un tur aprāvās tukšumā.

Viņi iejāja pagalmā, no kura varēja iekļūt pašā pilī, kuras sienās bija daudz draudīgu šaujamlūku, bet pili sargāja arī ārējās cietokšņa sienas, kas šķīra pagalmu no stāvajām klinšu kraujām. Frīdrihs izvietoja savus sargus uz ārējiem nocietinājumu mūriem, lai tie no augšas varētu pārraudzīt taku. Šķita, ka Ardzrouni nav pašam savu kareivju, izņemot tos dažus slepkavnieciska skata bruņotos vīrus, kas uzmanīja pils durvis un gaiteņus. Šeit man nav nepieciešams karaspēks, lepni smaidīdams, teica Ardzrouni, jo šeit neviens man nevar uzbrukt. Turklāt šis cietoksnis nav vieta karošanai, tas ir patvērums, kurā es nodarbojos ar saviem pētījumiem par gaisu, uguni, zemi un ūdeni. Nāc, es tev parādīšu istabu, kur varēsi apmesties un kas būs tevis cienīga.

Viņi uzkāpa pa kāpnēm un pēc otrā kāpņu pagrieziena iegāja plašā priekštelpā, kur pie sienām bija izvietotas bruņas un ieroči, bet vienīgās mēbeles bija daži soli. Ardzrouni atvēra izturīga koka durvis, kas bija nostiprinātas ar metāla kniedēm, un ieveda imperatoru grezni iekārtotā kambari. Te bija gulta ar baldahīnu, lāde ar zelta svečturiem un kausiem un vēl cits tumša koka šķirsts, lāde vai tabernākuls. Kambarī bija arī liels kamīns, kas jau bija sagatavots aizdegšanai, te bija saliktas malkas šķilas un kādas melnas vielas gabali, kas līdzinājās oglēm, bet tos klāja eļļaina viela, kam droši vien bija jāveicina degšana, bet zem pagalēm un melnajiem pikučiem bija vesels klājiens sausu zaru un žagariņu ar smaržīgām ogām.

Šī ir mana labākā istaba, teica Ardzrouni, un es jūtos pagodināts, ka varu to piedāvāt tev. Es tev neiesaku vērt vaļā logu, jo tas vērsts uz austrumu pusi un no rīta tevi varētu traucēt saules stari. Bet šīm vitrāžām, kas ir īsts venēciešu mākslas brīnumdarbs, gaisma sūksies cauri maigi.

Vai neviens nevar iekļūt šajā istabā pa logu? jautāja Dzejnieks.

Ardzrouni centīgi atvēra logu, kas bija aizbultēts ar vairākiem aizbīdņiem. Skaties, viņš teica, istaba atrodas ļoti augstu. Un pretējā pagalma pusē ir nocietinājumu mūri, kur jau nostājušies imperatora ļaudis. Pa logu patiešām bija saskatāmi mūri ar galeriju, pa kuru šurpu turpu staigāja sargi, bet bultas šāviena attālumā bija redzami divi lieli metāla apli vai šķīvji mirdzoši, spēcīgi ieliekti, piestiprināti pie pamatnes starp mūra dzeguļiem. Frīdrihs jautāja, kas tie par šķīvjiem.

Tie ir Arhimēda spoguļi, teica Ardzrouni, ar kuriem šis seno laiku gudrais iznīcināja romiešu kuģus, kas uzbruka Sirakūzām. Ikviens spogulis notver un sūta atpakaļ gaismas starus, kas krīt paralēli tā virsmai, tieši tāpēc spoguļi atspoguļo lietas. Bet, ja spogulis nav plakans, bet gan pareizi ieliekts, kā to māca ģeometrija, augstākā no zinātnēm, tad stari netiek atspoguļoti paralēli, bet atkarībā no tā liekuma leņķa visi tiek koncentrēti kādā punktā, kas atrodas pretī spogulim. Tātad, ja tu pagriezīsi spoguli tā, lai tas sakopotu starus, kad saule ir visspožākā, un liksi tiem visiem tiekties uz kādu noteiktu vietu tālumā, tad tik spēcīgi koncentrēti saules stari šajā precīzajā punktā izraisīs aizdegšanos un tā tu varēsi aizdedzināt kādu koku, kuģi, kara mašīnu vai sausu zāli pie savu ienaidnieku kājām. Spoguļi ir divi, jo viens ir izliekts tā, lai aizdegšanos varētu izraisīt lielā attālumā, bet otrs aizdedzina nelielā atstatumā. Tādējādi es ar šīm divām vienkāršajām ierīcēm savu cietoksni varu aizstāvēt labāk nekā tad, ja man būtu tūkstotis loka šāvēju.

Frīdrihs teica, ka Ardzrouni vajadzētu atklāt šo noslēpumu arī viņam, jo tad saules staros Jeruzalemes mūri sabruktu vēl straujāk nekā Jērikas mūri, atskanot bazūnēm. Ardzrouni atbildēja, ka ir gatavs kalpot imperatoram. Tad viņš aizvēra logu un teica: Pa logu daudz gaisa neieplūst, taču tas iekļūst pa citām spraugām. Kaut arī ir vasara, tev šonakt varētu salt, jo mūri ir biezi. Es tev neiesaku kurināt kamīnu, jo tā dūmi ir kodīgi, labāk apsedzies ar šīm ādām, kas saliktas uz gultas. Piedod man manu rupjību, taču Kungs mūs ir apveltījis ar ķermeni: aiz šīm mazajām durtiņām ir kambarītis, kura sēdeklis nav ķēnišķīgi grezns, taču viss, ko tavs ķermenis vēlēsies izvadīt no sevis, nokritīs lejā pazemes tvertnē, nepiegānot šo telpu. Tavā istabā var iekļūt tikai pa durvīm, pa kurām ienācām mēs. Durvis tu no iekšpuses vari aizbultēt ar aizbīdni, bet aiz tām uzturēsies tavi galminieki, kuriem būs jāsamierinās ar guļvietu uz soliem, taču tā viņi varēs sargāt tavu drošību.

Istabā sanākušie ievēroja virs kamīna dūmtvera iedarinātu apaļu cilni. Tā bija Medūzas galva tās mati bija savijusies kā čūskas, acis aizvērtas, bet gaļīgās lūpas pavērtas, un aiz tām bija saskatāma dziļa dobe, kuras gals nebija saredzams (Medūza bija tieši tāda pati, kādu mēs abi redzējām cisternā, Nikētas kungs. -). Šis veidojums piesaistīja Frīdriha uzmanību, un viņš jautāja, kas tas tāds.

Ardzrouni paskaidroja, ka tā ir Dionīsa auss. Tā ir viena no manām maģiskajām ierīcēm. Konstantinopolē vēl ir daudz šādu senu akmeņu, es tikai paplašināju mutes caurumu. Lejasstāvā ir istaba, kur parasti uzturas mans mazais garnizons, bet, kamēr tu, imperatora kungs, mājosi šeit, tā telpa stāvēs tukša. Viss, kas tiek izrunāts lejasstāvā istabā, atskan no šīs mutes, it kā runātājs stāvētu tepat aiz akmens galvas. Tā, ja vien es to vēlētos, es varētu noklausīties, par ko spriež mani vīri.

Kaut nu es varētu zināt, par ko spriež mani brālēni, teica Frīdrihs. Ardzrouni, tu esi vērtīgs cilvēks. Vēlāk parunāsim arī par šo ierīci. Bet tagad vienosimies par rītdienas plāniem. No rīta es gribu nopeldēties upē.

Līdz upei tu pavisam viegli vari aizkļūt gan kājām, gan jāšus, teica Ardzrouni. Tev pat nav jādodas cauri lielajam pagalmam, pa kuru mēs ienācām. Tepat no ieroču istabas var nokļūt uz kāpnēm, kas ved uz otru, mazāku pagalmu, un no turienes var nonākt līdz galvenajai takai.

Bodolīno, teica Frīdrihs, parūpējies, lai šai pagalmā no rīta būtu sagatavoti zirgi.

Mans tēvs, atteica Bodolīno, es labi zinu, cik ļoti tev patīk mesties straujos ūdeņos. Taču tagad tu esi noguris pēc ceļojuma un pieredzētajiem pārbaudījumiem. Tev sveši šīs upes ūdeņi, un man šķiet, ka tie ir atvaru pilni. Kāpēc tu gribi riskēt?

Tāpēc, ka es nemaz neesmu tik vecs, kā tu iedomājies, dēls, un, ja nebūtu tik vēls, uz upi es dotos tūliņ pat, jo jūtos netīrs, aplipis ceļa putekļiem. Imperators nedrīkst smirdēt, tas drīkstētu smaržot vienīgi pēc svētajām iesvaidīšanas eļļām. Liec sagatavot zirgus.

Kā teicis Salamans Mācītājs, bikli ierunājās Rabi Solomons, tev nebūs peldēt pret straumi.

Un kurš tev teica, ka es peldēšu pret straumi? smējās Frīdrihs. Es peldēšu pa straumi lejā.

Nekad nevajadzētu mazgāties pārāk bieži, teica Ardzrouni, un to darīt ieteicams tikai pieredzējuša ārsta uzraudzībā, bet šeit pavēlnieks esi tu. Vēl ir agrs, un man būtu liels un nepelnīts gods, ja tu būtu ar mieru apskatīt manu pili.

Viņš novadīja savus viesus lejā pa kāpnēm, apakšstāvā viņi šķērsoja zāli, ko jau izgaismoja daudzi svečturi un kas tika gatavota vakara mielastam. Tad viņi iegāja telpā, kur bija daudz solu un ķebļu, bet pie vienas no sienām bija akmens cilnis liels, ar smailo galu augšup vērsts spirālveida gliemežvāks, kas veidoja piltuvi, kuras vidū bija caurums. Šī ir tā kareivju telpa, par kuru tev stāstīju, Ardzrouni teica. Ja kāds runā, pielicis muti pie šīs atveres, tad visu teikto var saklausīt tavā kambarī.

Man gribētos dzirdēt, kā šī ierīce darbojas, teica Frīdrihs. Bodolīno jokodams ieminējās, ka šonakt nokāpšot te lejā, lai novēlētu guļošajam Frīdriham labunakti. Bet Frīdrihs smējās un atteica, lai viņš labāk tā nedarot, jo šonakt gribot mierīgi izgulēties. Ja nu vienīgi, viņš piebilda, tu gribētu mani brīdināt, ka pa kamīna dūmatveri pie manis grasās iebrukt Ikonijas sultāns.

Ardzrouni vadīja viņus tālāk pa citu gaiteni, un viņi nonāca telpā ar plašām velvēm, kur mirguļoja ugunis un mutuļoja tvaiku grīstes. Te bija lieli katli, kuros vārījās kāda pabieza viela, un te glabājās retortes un alambiki, un vēl citādi dīvaini trauki. Frīdrihs jautāja, vai Ardzrouni prot izgatavot zeltu. Ardzrouni pasmaidīja un atteica, ka tās esot tikai alķīmiķu neprātīgās iedomas. Taču viņš protot apzeltīt metālus un izgatavot eliksīru, kas gan nesniedz nemirstību, tomēr vismaz nedaudz pagarina to īso laika sprīdi, ko liktenis mums atvēlējis. Frīdrihs teica, ka viņš gan negribētu dzert tādu eliksīru: Dievs mums katram ir nospraudis mūža garumu, un mums jāpakļaujas viņa gribai. Varbūt es miršu jau rīt, bet varbūt dzīvošu līdz simt gadu vecumam. Rabi Solomons atzina, ka Frīdriha vārdi ir ļoti viedi, un tā abi uzsāka visai garu sarunu par dievišķajiem likumiem, un šī bija pirmā reize, kad Bodolīno dzirdēja Frīdrihu runājam par šādiem jautājumiem.

Kamēr abi runājās, Bodolīno ar acs kaktiņu samanīja, ka Zosima pa mazām durtiņām ielavās blakustelpā un ka Ardzrouni norūpējušos vaigu viņam tūdaļ seko. Baidoties, ka Zosimam varētu būt zināma kāda eja, pa kuru viņš varētu aizbēgt, Bodolīno devās abiem pakaļ un nonāca mazā kambarītī, kur stāvēja tikai koka sols, uz kura bija sarindotas septiņas apzeltītas galvas. Visām bija vienāda bārdaina seja. Ikvienam tūlīt būtu skaidrs, ka tie ir relikvāriji, arī tāpēc, ka bija redzams, ka galvas ir atvāžamas kā šķirstiņi. Uz katra relikvārija vāka bija izkalti sejas vaibsti, bet tā malas bija aizzīmogotas ar tumšu zīmoglaku.

Kas tev te meklējams? Ardzrouni noprasīja Zosimam, vēl nepamanījis Bodolīno klātbūtni.

Zosima atbildēja: Es jau biju dzirdējis, ka tu izgatavojot relikvijas un ka tieši šim mērķim tev vajadzīgas visas tās velnišķības ar metālu zeltīšanu. Tās ir Jāņa Kristītāja galvas, vai ne? Es dažas tādas jau esmu redzējis un tagad skaidri zinu, no kurienes tās nākušas.

Bodolīno pieklājīgi ieklepojās, Ardzrouni strauji apsviedās riņķī un piešāva rokas pie mutes, bet viņa acis bija ieplestas šausmās. Es tevi lūdzu, Bodolīno, nesaki neko imperatoram, citādi viņš liks mani pakārt, viņš klusi teica. Tā arī ir, tie ir relikvāriji ar īsteno Jāņa Kristītāja galvu. Katrā no šķirstiņiem ir galvaskauss, kas apkvēpināts ar īpašām vielām, lai tas sarautos mazāks un izskatītos ļoti sens. Es dzīvoju šai zemē, kur nav ne dabas bagātību, ne apsējamu lauku, ne lopu, un mani īpašumi nav nekādi lielie. Taisnība es izgatavoju relikvijas, un tās ir ļoti pieprasītas gan Eiropā, gan Āzijā. Galvenais, lai galvas tiktu nogādātas pietiekami tālu cita no citas, piemēram, viena Antiohijā, bet cita Itālijā, un tad neviens pat nepamanīs, ka tās ir vairākas. Ardzrouni izmocīja glumi pazemīgu smaidiņu, kā lūgdams piedošanu par grēku, kurš patiesībā nav nekāds smagais.

Man nekad nav uzmākušās aizdomas, ka tu varētu būt godīgs un tikumīgs vīrs, Ardzrouni, smiedamies atteica Bodolīno. Paturi savas galvas, bet iesim ātrāk ārā no šejienes, citādi imperators un pārējie sāks minēt, kur esam nozuduši. Viņi iznāca no kambara brīdī, kad Frīdrihs un Solomons beidza pārmīt savas reliģiskās pārdomas.

Imperators jautāja, kādus vēl brīnumus viņam varētu parādīt pils saimnieks, un Ardzrouni, steigdamies drīzāk izkļūt no šīs telpas, izveda viņus gaitenī. No turienes viņi nonāca pie aizvērtām divviru durvīm, kurām līdzās bija novietots altāris tāds, kādus pagāni savulaik izmantoja savu upuru dedzināšanai, un Bodolīno šādu altāru paliekas bija redzējis daudzviet Konstantinopolē. Uz altāra bija saliktas malkas šķilas un žagari. Ardzrouni malkai pārlēja biezu, tumšu šķidrumu, tad paņēma vienu no lāpām, kas apgaismoja gaiteni, un šo krāvumu aizdedzināja. Malka tūdaļ uzliesmoja, un pēc neilga laika atskanēja klusa, kā pazemē apslēpta burbuļošana un lēna čīkstēšana, bet Ardzrouni tostarp stāvēja paceltām rokām un purpināja frāzes kādā barbaru valodā, palaikam pamezdams skatienu uz saviem viesiem, lai liktu saprast, ka viņš tikai tēlo hierofantu vai nekromantu. Beidzot, visiem par lielu brīnumu, abas durvju vērtnes atsitās vaļā, kaut arī neviens tām nebija pieskāries.

Hidraulikas mākslas brīnumi, lepni pasmaidot, teica Ardzrouni, es nodarbojos ar šo mākslu, sekodams to gudro mehāniķu mācībai, kuri pirms daudziem gadsimtiem dzīvoja Aleksandrijā. Tas ir vienkārši: zem altāra ir tvertne ar ūdeni, ko sakarsē uz altāra degošā uguns. Ūdens pārvēršas tvaikos, un pa šifonu, kas ir parasta, līka caurule, kura domāta ūdens aizvadīšanai no vienas vietas uz citu, šie tvaiki aizplūst līdz otram traukam spainim, kur tvaiks atdziest, pārvēršas par ūdeni un spaini piepilda. Ūdens smagums velk spaini lejā; spainis ir savienots ar vinču un tādējādi iekustina divus koka cilindrus, kuri iedarbina durvju viras. Un durvis atveras. Vienkārši, vai ne?

-Vienkārši? Brīnumaini! iesaucās Frīdrihs. Vai tiešām grieķiem bija zināmi tādi brīnumi?

Gan šie, gan citi, un tie bija zināmi jau senajiem ēģiptiešu priesteriem, kuri izmantoja šo ierīci, tai šķietami ar balss spēku atvērtu tempļa durvis, un ticīgie sauca, ka noticis brīnums, teica Ardzrouni. Tad viņš aicināja imperatoru kāpt pār slieksni. Viņi iegāja telpā, kuras vidū stāvēja cita dīvaina ierīce. Tā bija ādas lode, kas ar tādiem kā taisnā leņķī saliektiem rokturiem bija nostiprināta virs apaļas virsmas. Zem šīs apaļās, gludās pamatnes bija tāds kā metāla trauks, zem kura arī bija sakrauta kaudzīte malkas. No lodes ārā stiepās divas mazas caurulītes viena lodes augšpusē, otra apakšpusē, un katras caurulītes galā bija sprausla, turklāt katra caurulīte bija izliekta pretējā virzienā. Uzmanīgāk ieskatoties, varēja pamanīt, ka arī abi rokturi, kas balstīja lodi, patiesībā bija caurules, kuras lejasgalā bija ievadītas lielajā traukā, bet augšgalā ietiecās lodes iekšpusē.

Trauks ir piepildīts ar ūdeni. Tagad šo ūdeni sakarsēsim, teica Ardzrouni un atkal sakūra varenu uguni. Bija jāgaida vairākas minūtes, līdz ūdens sāka vārīties, tad atskanēja svilpšana sākumā vārga, tad arvien skaļāka, un lode sāka griezties ap saviem balstiem, bet pa abām sprauslām laukā skrēja tvaiku strūklas. Lode kādu laiku griezās, pēc tam tās spars pamazām aprima, un Ardzrouni pasteidzās aizdarīt abu caurulīšu galus ar tādu kā mīkstu krītu. Viņš teica: Arī šeit darbības princips ir pavisam vienkāršs. Ūdens, kas vārās traukā, pārvēršas tvaikos. Tvaiki kāpj augšup līdz lodei, bet, no tās skriedami ārā divos pretējos virzienos ar lielu spēku, uzspiež lodei rotācijas kustību.

Un kādus maldinošus brīnumu ar to varētu rādīt? jautāja Bodolīno.

Tas nerada nekādus maldinošus brīnumus, tikai pierāda lielu patiesību: šeit gluži vai ar roku var aptaustīt tukšumu.

Varam iztēloties Borona reakciju. Dzirdot pieminam tukšumu, viņu pārņēma aizdomas un viņš tūdaļ noprasīja, kā gan šīs hidraulikas spēlītes var pierādīt tukšuma pastāvēšanu. Tas ir vienkārši, viņam atbildēja Ardzrouni, ūdens traukā pārvēršas tvaikos un piepilda lodi, tad tvaiki no lodes izplūst, likdami tai griezties; kad lode sāk griezties lēnāk, tas nozīmē, ka tvaiku tajā vairs nav, un tad jāaizver atveres cauruļu galos. Un kas tad paliek traukā un lodē? Nekas, proti, tukšums.

Es to tukšumu gan gribētu redzēt, teica Borons.

Lai to apskatītu, tev vajadzētu atvērt lodi, un tad tajā tūlīt iekļūtu gaiss. Taču ir vieta, kurā tu varētu stāvēt un sajust tukšuma pastāvēšanu. Diemžēl to tu sajustu pavisam īsu brīdi, jo tur tev trūktu gaisa un tu ātri vien nosmaktu.

Un kur tad ir šī vieta?

Tā ir kāda istaba tieši virs mums. Un tagad es tev parādīšu, kā es tai telpā varu radīt tukšumu. Viņš pacēla lāpu un parādīja vēl kādu mašīnu, kas līdz šim bija palikusi puskrēslā. Tā bija daudz sarežģītāka par abām iepriekšējām, un varētu teikt, ka šīs ierīces iekšas bija apskatāmas ar pašu acīm. Te bija milzīgs alabastra cilindrs, kura sienām cauri vīdēja otra cilindra tumšie apveidi. Iekšējais cilindrs līdz pusei aizpildīja ārējo, bet otra tā puse bija palikusi ārpus alabastra apvalka. Šim iekšējam cilindram augšgalā bija piestiprināts liels rokturis, kuru cilvēks spēja kustināt tikai ar abām rokām gluži kā sviru. Ardzrouni ņēmās šo sviru kustināt, un bija redzams, ka iekšējais cilindrs vispirms paceļas augšup un tad atkal nolaižas, līdz pilnībā aizpilda ārējo. Pie alabastra cilindra augšgala bija pievienota liela caurule, kura bija darināta no daudziem dzīvnieku pūšļu gabaliņiem, kas bija rūpīgi sašūti kopā. Šīs caurules gals nozuda griestos. Savukārt alabastra cilindra apakšējā pamatnē bija caurums.

Tātad, skaidroja Ardzrouni, šeit mums nav ūdens, bet tikai gaiss. Kad iekšējais cilindrs nolaižas, tas saspiež gaisu, kas atrodas alabastra cilindrā, un izspiež to ārā pa apakšējo caurumu. Savukārt, kad svira iekšējo cilindru ceļ augšup, tas iedarbina vāku, kas apakšējo caurumu nosedz tā, lai gaiss, kas no alabastra cilindra izplūdis, nevarētu ieplūst atpakaļ. Kad iekšējais cilindrs paceļas līdz pašai augšai, tas sakustina citu vāku, kas paveras un ļauj alabastra cilindrā ieplūst gaisam pa šo jums redzamo cauruli. Un šis gaiss nāk no istabas, par kuru es jums stāstīju. Kad iekšējais cilindrs atkal nolaižas, tas izspiež ārā arī šo gaisu. Tā pamazām mašīna izsūc visu gaisu no augšstāva istabas un izpūš to laukā šeit, tādējādi tai telpā tiek radīts tukšums.

Un vai tai telpā gaiss nekādi nevar ieplūst pa citām atverēm? jautāja Bodolīno.

Nē. Tikko mašīnu sāk darbināt, šīs auklas, kas ir savienotas ar sviru, aizver tai telpā visas spraugas un atveres, pa kurām tur varētu iekļūt gaiss.

Bet tad jau tu ar šo mašīnu varētu nogalināt cilvēku, kas atrastos tur, augšstāva istabā, teica Frīdrihs.

Varētu, bet es to nekad neesmu darījis. Tomēr reiz es tur ielaidu vistu. Pēc eksperimenta es uzkāpu augšā, un vista bija beigta.

Borons šūpoja galvu un čukstēja Bodolīno pie auss: Neticiet viņam, viņš melo. Ja vista patiešām būtu beigta, tad tas nozīmētu, ka tukšums pastāv. Taču, tā kā tukšums nepastāv, tad vista joprojām ir dzīva. Vai arī tā ir beigta, bet vienkārši nokauta. Un tad viņš skaļi teica Ardzrouni: Vai tu kādreiz esi dzirdējis par to, ka dzīvnieki reizēm nobeidzas arī dziļās akās, kur nodziest sveces? Daži no tā ir secinājuši, ka tur lejā nav gaisa un tātad ir tukšums. Taču patiesībā aku dziļumā trūkst smalkā gaisa, bet tur paliek biezais un kaitīgais gaiss, kurā nosmok cilvēki un nodziest sveces. Varbūt tāpat notiek arī tavā augšstāva istabā. Tu izsūknē ārā smalko gaisu, bet tur paliek smagais, kas neļauj elpot, un tāpēc arī tava vista nobeidzās.

Pietiks, teica Frīdrihs, visas tavas ierīces ir skaistas, bet, izņemot tos spoguļus uz mūriem, nevienu citu no tām nevarētu izmantot aplenkuma laikā vai kaujā. Un tātad kāds no tām labums? Iesim, es esmu izsalcis. Ardzrouni, tu man solīji labas vakariņas. Šķiet, nu tām būs īstais laiks.

Ardzrouni paklanījās un veda Frīdrihu un viņa ļaudis uz mielasta zāli, un mielasts patiešām bija lepns, sevišķi jau cilvēkiem, kuri vairākas nedēļas bija baudījuši visai trūcīgu ēdienu karaspēka nometnē. Ardzrouni lika celt galdā labākos no armēņu un turku virtuves gardumiem, arī dīvainas, saldas kūciņas, kas ēdājiem lika justies tā, it kā viņi paši iegrimtu medū. Kā jau bija sarunāts, Bodolīno un viņa biedri pagaršoja ēdienu no katra šķīvja, pirms tas tika celts priekšā imperatoram. Pretēji visiem smalkās etiķetes noteikumiem (bet kara laikā nereti daudzi no šiem likumiem tiek atmesti) viņi visi sēdēja pie viena galda un Frīdrihs ēda un dzēra, priecādamies kā līdzīgs starp līdzīgiem, un ieinteresēti klausījās strīdā, kas bija izcēlies starp Boronu un Ardzrouni.

Borons teica: Tu ietiepīgi runā par tukšumu, it kā tas būtu telpa, kurā nav citu ķermeņu, pat gaisa. Taču telpa bez jebkādiem ķermeņiem nevar pastāvēt, jo telpa ir attiecības starp ķermeņiem. Turklāt tukšums nevar pastāvēt arī tāpēc, ka daba no tā baidās, kā to māca visi dižie filosofi. Ja tu izsūc gaisu no niedres, kuras gals iemērkts ūdenī, tad ūdens kāpj augšup, jo nevar atstāt tukšu telpu, kurā nav gaisa. Un klausies vēl ko: priekšmeti krīt zemē, un dzelzs statuja krīt ātrāk nekā auduma gabals, jo gaisam ir grūti noturēt statujas svaru, bet vieglo audumu tas spēj balstīt. Putni lido, jo, vēzējot spārnus, tie sakustina daudz gaisa, kas tos notur augšā par spīti to svaram. Gaiss notur putnus tāpat, kā ūdens notur zivis. Ja gaisa nebūtu, putni kristu lejā, turklāt ņem vērā, ka tie kristu tikpat ātri kā jebkurš cits ķermenis. Tāpēc, ja debesīs nebūtu gaisa, zvaigžņu ātrums būtu bezgalīgs, jo tās kritienā vai riņķojumā pa debesīm neaizkavētu gaiss, kas pretojas to milzīgajam smagumam.

Ardzrouni to atspēkoja šādiem vārdiem: Kurš gan ir teicis, ka ķermeņa krišanās ātrums ir proporcionāls tā svaram? Kā teica Jānis Filipons, kritiena ātrums ir atkarīgs no kustības, kas uzspiesta ķermenim. Un saki man ja tukšuma nebūtu, kā tad priekšmeti spētu kustēties? Tie atdurtos pret gaisu, kas neļautu tiem pārvietoties.

Nē taču! Ķermenis sakustina gaisu, kas agrāk atradās vietā, uz kurieni ķermenis virzās, un šis gaiss ieņem vietu, kuru ķermenis kustēdamies ir atbrīvojis! Tas ir gluži tāpat kā tad, kad divi cilvēki dodas pretējos virzienos pa šauru eju. Tie ierauj vēderus, katrs piespiežas pie pretējās sienas, pamazām bīdās uz pretējo pusi, un tā viņi apmainās vietām.

Jā, tā notiek, jo katrs no šiem cilvēkiem ar savas gribas spēku uzspiež kustību savam ķermenim. Bet ar gaisu tā nenotiek, jo tam nav gribas. Gaiss pārvietojas tāpēc, ka to iekustina kāds ķermenis, kas pret to atsitas. Taču šo virzību rada laikā ilgstoša kustība. Brīdī, kad ķermenis sakustas un uzspiež virzību gaisam, kas atrodas tā priekšā, gaiss vēl nav sakustējies un tātad tas vēl nav nonācis vietā, kuru ķermenis tikko ir atbrīvojis, lai iekustinātu gaisu. Un kas tad atrodas šajā vietā, kaut arī tikai īsu mirkli? Tukšums!

Līdz šim brīdim saruna Frīdrihu bija uzjautrinājusi, bet nu viņam bija gana. Beidziet! viņš teica. Rīt, ja gribēsiet, varēsiet mēģināt ielaist tai istabā citu vistu. Bet, ja runājam par vistām, tad ļaujiet man tagad mierīgi apēst šo, un es ceru, ka tā ir nokauta, kā pieklājas.

25  Bodolīno divreiz redz mirstam Frīdrihu

Vakariņas ievilkās līdz dziļai naktij, un imperators lūdza, lai viņam ļauj doties pie miera. Bodolīno un viņa draugi pavadīja Frīdrihu līdz pat guļamkambarim un vēlreiz rūpīgi pārbaudīja šo telpu divu lāpu, kas dega pie sienām, gaismā. Dzejnieks nosprieda, ka jāieskatās arī kamīna dūmatverē, taču skursteņa eja tūdaļ sašaurinājās, un pa to nekādi nevarētu iespraukties cilvēks. Labi, ja te tiks cauri dūmi, viņš teica. Viņi apskatīja arī dabisko vajadzību kārtošanas būcenīti, taču arī te neviens nebūtu varējis uzrāpties pa notekaku.

Pie gultas līdzās jau aizdegtai eļļas lampiņai bija novietota krūka ar ūdeni, un Bodolīno gribēja to nogaršot. Dzejnieks izteicās, ka varbūt kāda indīga viela ir uzkaisīta uz pagalvja, kam pieskarsies aizmigušā imperatora mute. Tāpēc būtu labi, viņš teica, ja imperatoram pie rokas vienmēr būtu kāda pretinde, jo nekad jau nevar zināt…

Frīdrihs teica, ka nevajadzētu ļauties tik pārspīlētam aizdomīgumam, bet tad vārdu pazemīgi lūdza Rabi Solomons. Kungs, viņš teica, tu zini, ka es, kaut arī būdams jūds, godīgi esmu ziedojis visus savus spēkus iecerei, kura vainagos tavu slavu. Tava dzīvība man ir tikpat dārga kā paša dzīvība. Uzklausi mani. Gallipolē es nopirku brīnumainu pretindi. Ņem to sev. Un viņš no savu svārku kabatas izvilka pudelīti. Es to dāvinu tev, jo ir maz ticams, ka manis paša nabaga dzīvību kādreiz varētu apdraudēt pārāk vareni ienaidnieki. Ja kādu nakti tevi pārņem nelabums, tūlīt izdzer šo šķidrumu. Un, ja tev būtu iemānīts kaut kas indīgs, tad šī pretinde tevi izglābs vienā mirklī.

Es tev pateicos, Rabi Solomon, aizkustināts teica Frīdrihs, mēs, teitoņi, esam darījuši pareizi, ka aizstāvējām tavas cilts ļaudis, un tā mēs rīkosimies arī nākamajos gadsimtos, to es tev apzvēru savas tautas vārdā. Es pieņemu tavu glābjošo šķidrumu, un, skat, ko es darīšu. Viņš izcēla no savas ceļojuma somas lādīti ar Gradālu, ko allaž bijīgi nēsāja sev līdzi. Lūk, skaties, Frīdrihs teica, es ieleju šķidrumu, ko man esi dāvinājis tu, jūds, kausā, kurš ir glabājis Kunga asinis.

Solomons paklanījās un apjucis čukstēja Bodolīno pie auss:

Jūda zāles kļūst par viltus Mesijas asinīm… Lai Visaugstākais Svētais lai svētīts ir vienmēr man piedod. Galu galā šo stāstu par Mesiju sacerējāt jūs, goji, ne jau pats Jeošova no Nācaretes, kurš bija taisns vīrs un, kā vēsta mūsu rabīni, esot studējis Talmudu pie Rabi Jeošovas ben Perahijas. Turklāt man patīk tavs imperators. Domāju, ka ir jāpakļaujas savas sirds mudinājumiem.

Frīdrihs satvēra Gradālu un jau grasījās likt to atpakaļ lādē, bet Kiots viņu aizkavēja. Šai vakarā visi jutās tā, it kā viņiem būtu tiesības vērsties pie imperatora bez īpaša uzaicinājuma, šie nedaudzie uzticamie vīri un viņu kungs bija apmetušies vietā, par kuru vēl nezināja teikt, vai tā ir naidīga vai viesmīlīga, un starp viņiem bija izveidojusies gluži ģimeniska gaisotne. Un tātad Kiots teica:

Kungs, nedomā, ka es apšaubu Rabi Solomona uzticību, bet arī viņš varētu būt ticis maldināts. Ļauj man nogaršot šo šķidrumu.

Kungs, es tevi lūdzu, ļauj Kiotam to nogaršot, teica Rabi Solomons.

Frīdrihs piekrītoši pamāja. Kiots pacēla kausu, kā priesteris ceļ augšup dievišķās dāvanas, un tad tik tikko pieskārās tam ar lūpām, kā baudīdams svēto vakarēdienu. Un šajā brīdī pat Bodolīno šķita, ka istabu piepilda spoža gaisma, bet varbūt tikai kāda no lāpām uzliesmoja spožāk, aizdegusi līdz sveķainākai vietai. Kiots mirkli kavējās, noliecies pār kausu, kustinot lūpas, it kā lai labāk izgaršotu to nieku šķidruma, ko bija ieņēmis mutē. Tad, piespiedis kausu pie krūtīm, viņš pagriezās un saudzīgi ielika to šķirstā. Un viņš aizvēra šo tabernākulu, lēnām, lai nesaceltu pat vismazāko troksni.

Es jūtu smaržu, čukstēja Borons.

-Vai redzat šo mirdzumu? jautāja Abduls.

Visi debesu eņģeļi nolaižas pār mums, pārliecināti teica Zosima, ačgārni pārmezdams krustu.

Ak, šis netiklās sievietes dēls, Dzejnieks čukstēja Bodolīno ausī, ar šādu ieganstu viņam izdevās noturēt misi ar svēto Gradālu rokās, un, atgriezies mājās, viņš par to lielīsies no Šampaņas līdz Bretaņai. Bet Bodolīno viņam čukstēja pretī, lai taču viņš neesot tik nenovīdīgs, jo Kiots bija rīkojies, it kā patiesi būtu aizrauts visaugstākajās debesu sfērās.

Nu neviens vairs nespēs mūs salauzt, teica Frīdrihs, mistiska aizkustinājuma pārņemts. Jeruzaleme drīz tiks atbrīvota. Un pēc tam mēs visi dosimies atdot šo svēto relikviju Priesterim Jānim. Bodolīno, es tev pateicos par to, ko tu man esi sniedzis. Es patiesi esmu ķēniņš un priesteris…

Frīdrihs smaidīja un tomēr trīcēja. Šķita, ka šī īsā ceremonija ir laupījusi viņam pēdējos spēkus. Esmu noguris, viņš teica. Bodolīno, es tagad iebultēšos šajā istabā. Sargājiet mani labi, un paldies jums par uzticīgo kalpošanu. Nemodiniet mani, pirms saule nav uzkāpusi augstu debesīs. Tad es došos peldēties. Un vēl viņš piebilda: Esmu tik briesmīgi noguris, es gribētu gulēt un nemosties gadsimtiem ilgi.

Tev pietiks ar vienu garu un mierīgu nakti, mans tēvs, ar mīlestību teica Bodolīno. Rīt tev nav jādodas ceļā jau rītausmā. Un, kad saule būs pakāpusies augstāk, ūdens vairs nebūs tik auksts. Guli mierīgs.

Viņi izgāja no istabas. Frīdrihs aizdarīja abas durvju vērtnes, un viņi dzirdēja, kā aizkrīt aizbīdnis. Viņi sagula uz soliem gar ieroču istabas sienām.

Mums nav pieejams imperatoram paredzētais būcenītis, teica Bodolīno, tāpēc iesim nokārtot savas vajadzības pagalmā. Pa vienam, lai šī telpa ne mirkli nepaliktu bez apsardzes. Ardzrouni varbūt ir krietns cilvēks, taču mēs drīkstam uzticēties tikai paši sev. Pēc dažām minūtēm visi jau bija atpakaļ. Bodolīno nodzēsa gaismekli, novēlēja visiem labunakti un mēģināja iemigt.

Es jutos nemierīgs, Nikētas kungs, lai gan manam satraukumam nebija nekāda nopietna iemesla. Gulēju caurā miegā, trūkos augšā pēc īsiem, lipīgiem sapņiem, kā bēgdams no kāda murga. Pussnaudas sapnī redzēju savu nabaga Kolandrinu, kura dzēra no melna akmens gradāla un tad bez dzīvības saļima zemē. Pēc stundas es sadzirdēju troksni. Arī šajā ieroču istabā bija viens logs, pa kuru sūcās iekšā vāra nakts gaisma; šķiet, pie debesīm spīdēja mēness ceturksnis. Sapratu, ka trokšņa cēlējs ir Dzejnieks, kurš iziet no istabas. Varbūt viņam atkal vajadzēja atviegloties. Vēlāk es nezinu, cik garš laika sprīdis bija pagājis, jo es vairākkārt iemigu un modos augšā, un man šķita, ka ikreiz esmu ļāvies miegam īsu brītiņu, bet varbūt tā nemaz nebija, es manīju, ka no istabas iziet Borons. Tad dzirdēju viņu atgriežamies un dzirdēju, kā Kiots viņam čukst, ka arī viņš nespējot gulēt un gribot iziet ārā ieelpot svaigu gaisu. Bet galu galā mans pienākums bija uzraudzīt, kas šajā telpā ienāk, nevis kurš no tās iziet, un es zināju, cik ļoti mēs visi esam saspringti. Tālāko neatceros, es pat nemanīju, kurā brīdī atgriezās Dzejnieks, bet labu brīdi pirms rītausmas visi gulēja dziļā miegā, un tādus es viņus ieraudzīju, kad pirmajos saules staros pamodos pavisam.

Nu jau ieroču istabu pildīja uzvarošā rīta gaisma. Daži kalpi atnesa vīnu un maizi, un vietējos augļus. Lai gan Bodolīno piekodināja netrokšņot un netraucēt imperatoru, tomēr visi ieturējās labā omā un visai skaļi. Pēc stundas Bodolīno šķita, ka jau ir vēls diezgan, kaut arī Frīdrihs bija lūdzis, lai viņu nemodina. Viņš pieklauvēja pie durvīm, taču atbildes nebija. Viņš klauvēja vēl.

Tad nu gan ciešs miegs, smējās Dzejnieks.

Cerēsim, ka viņš nav apsirdzis, — ieminējās Bodolīno. Viņi klauvēja vēl, aizvien skaļāk. Frīdrihs neatbildēja.

Vakar patiešām izskatījās, ka imperators ir zaudējis spēkus, teica Bodolīno. Varbūt viņš nejūtas labi. Izgāzīsim durvis!

Esiet nu rāmi, atteica Dzejnieks. Izgāzt durvis, kuras sargā imperatora mieru, ir tīrā zaimošana!

Lai būtu zaimošana, teica Bodolīno. Šis klusums man nepatīk.

Viņi nekārtīgi triecās pret durvīm, bet tās bija smagas un izturīgas, un droši vien arī aizšaujamais stienis nebija nekāds tievais.

Vēlreiz, visi kopā. Kad došu zīmi, reizē grūžam ar plecu, teica Dzejnieks, kurš nu jau bija sapratis, ka imperators, kurš nemostas, kad gāž laukā viņa istabas durvis, ir aizmidzis dīvainā miegā. Durvis vēl nepadevās. Dzejnieks atbrīvoja Zosimu, kurš gulēja pievažots gultai. Tad lika visiem sastāties divās rindās, lai triecienu varētu vērst pret abām durvju vērtnēm. Pēc ceturtā mēģinājuma durvis atsprāga vaļā.

Tad viņi ieraudzīja Frīdrihu bez dvašas guļam istabas vidu, gandrīz puskailu, kāds viņš naktī bija licies gulēt. Viņam blakus uz grīdas bija Gradāls, tukšs. Kamīnā melnoja tikai nodeguļi kāds bija to iekūris, un nu tas bija izdedzis. Logs bija aizvērts. Istabā valdīja spēcīgs tvans. Borons klepodams atdarīja logus, lai ielaistu telpā svaigu gaisu.

Nosprieduši, ka varbūt kādam ir izdevies ielavīties istabā un ka šis cilvēks joprojām te slēpjas, Dzejnieks un Borons ar paslietiem zobeniem pārmeklēja katru kaktiņu, bet Bodolīno nometās ceļos pie Frīdriha auguma, pacēla viņa galvu un viegli iepliķēja. Boidi atcerējās savu brīnumaino Gallipolē pirkto balzamu, viņš atvēra gredzena acs vāciņu, ar varu pavēra imperatora lūpas un ielēja šķidrumu viņam mutē. Frīdrihs joprojām gulēja bez elpas. Viņa seja bija pelnu pelēka. Rabi Solomons noliecās pār viņu, pacēla viņa acu plakstiņus, taustīja pieri, kaklu, delnu locītavas un tad drebēdams teica: Šis vīrs ir miris, lai Visaugstākais Svētais lai ir vienmēr svētīts apžēlojas par viņa dvēseli.

Kristu svētais, tas nevar būt! iekliedzās Bodolīno. Bet arī viņš, nebūdams pieredzējis mediķis, saprata, ka Frīdrihs, svētais Romas imperators, svētā Gradāla sargs, kristīgās pasaules cerība, pēdējais un likumīgais Cēzara, Augusta un svētā Kārļa Lielā pēctecis, vairs nav starp dzīvajiem. Bodolīno sāka raudāt, pārklāja ar skūpstiem Frīdriha bālo seju un sauca viņu par savu mīļo tēvu, cerēdams, ka viņš to sadzirdēs, bet tad saprata, ka viss velti.

Viņš piecēlās un uzsauca draugiem, lai tie vēlreiz visu labi pārmeklē, un viņi ieskatījās pat pagultē, meklēja slepenas ejas, izklaudzināja katru sienu, taču bija skaidrs, ka šajā istabā neviens neslēpjas un nekad nav slēpies. Frīdrihs Barbarosa bija nomiris no iekšpuses cieši noslēgtā telpā, kuru no ārpuses sargāja viņa visuzticamākie dēli.

Sauciet Ardzrouni, viņš ir pieredzējis medicīnas mākslā! kliedza Bodolīno.

Es esmu pieredzējis medicīnas mākslā, žēli atteica Rabi Solomons. Tici man, tavs tēvs ir miris.

Mans Dievs, mans Dievs, vaidēja Bodolīno, mans tēvs ir miris! Brīdiniet sargus, sauciet šurpu viņa dēlu! Meklēsim slepkavas!

Pagaidi, pagaidi, bilda Dzejnieks. Kāpēc runāt par slepkavību? Viņš gulēja slēgtā istabā, un nu viņš ir miris. Redzi, viņam pie kājām nomests Gradāls, kurā bija pretinde. Varbūt viņam kļuva slikti, viņš baidījās, ka ir saindējies, un iedzēra pretindi. Un vēl te bijis iekurts kamīns. Kurš gan cits, ja ne viņš pats, varējis to aizdedzināt? Esmu dzirdējis par cilvēkiem, kuri sajutuši asas sāpes krūtīs, tad viņus pārklājuši ledaini sviedri, viņi centušies sasildīties, klabinājuši zobus un pēc neilga brīža miruši. Varbūt pavarda dūmi tikai pasliktināja viņa stāvokli.

Bet kas bija ieliets Gradālā? iekliedzās Zosima, pārgriezdams acis un sagrābdams Rabi Solomonu.

Atkāpies no viņa, nelieti! viņam uzsauca Bodolīno. Arī tu redzēji, ka Kiots nogaršoja to šķidrumu.

Pārāk maz, par maz, atkārtoja Zosima, purinādams Solomonu aiz drēbēm. Lai piedzertos, ar vienu malku nepietiek! Ak jūs, ģeķi, kas uzticaties jūdam!

Ak mēs, ģeķi, kas uzticamies tādam draņķa grieķelim kā tev! atcirta Dzejnieks, nikni pagrūzdams Zosimu un atbrīvodams no viņa tvēriena nabaga Rabi, kurš bailēs klabināja zobus.

Kiots tostarp paņēma Gradālu un svētbijīgi ielika atpakaļ šķirstiņā.

Tu gribi teikt, Bodolīno jautāja Dzejniekam, tu gribi man iestāstīt, ka viņš nav nogalināts, bet gan miris pēc Kunga gribas?

Tā domāt man šķiet pieņemamāk nekā iztēloties netverami gaisīgu būtni, kas spējusi izspraukties caur slēgtām durvīm, ko mēs tik vērīgi sargājām.

Tad sauksim dēlu un sargus, teica Kiots.

Nē, teica Dzejnieks. Draugi, tā mēs liekam uz spēles savu dzīvību. Frīdrihs ir miris, un mēs zinām, ka neviens nekādi nebūtu varējis iekļūt šajā aizslēgtajā istabā. Taču dēls un pārējie baroni to nezina. Viņuprāt, vainīgie būsim mēs.

Cik nožēlojamas aizdomas! joprojām raudot, teica Bodolīno.

Un Dzejnieks atbildēja: Bodolīno, paklausies! Dēlam nepatīc tu un nepatīkam mēs, un viņš nekad nav mums uzticējies. Mēs stāvējām sardzē, imperators ir miris, tātad atbildīgie esam mēs. Pirms mēs pagūsim ko teikt, dēls jau būs licis uzraut mūs kādā kokā, un, ja šajā nolādētajā ielejā nav neviena koka, tad mūsu līķi karāsies pie cietokšņa mūriem. Tu, Bodolīno, zini, ka dēls šo mūsu ieceri ar Gradālu vienmēr ir uzskatījis par sazvērestību, kuras mērķis ir aizvilināt viņa tēvu uz nez kādām tālām zemēm, kur tam nekas nav meklējams. Viņš mūs nogalinās un ar reizi būs no mums visiem atbrīvojies. Un viņa baroni? Ziņa, ka imperators ir ticis noslepkavots, pamudinātu viņus apsūdzēt citam citu, un tas izvērstos par īstu slaktiņu. Dēls nospriedīs, ka labāk kā grēkāžus upurēt mūs, un visiem no tā atlēks savs labums. Kurš gan ticēs liecībām, ko sniegs tāds atradenis kā tu piedod, bet tu jau saproti tāds žūpa kā es un vēl jūds, shizmatiķis un trīs klejojoši klēriķi, un kur nu vēl Boidi, kuram, kā jau no Alesandrijas nākušam, bija visvairāk iemeslu perināt atriebīgas domas pret Frīdrihu? Mēs jau esam miruši, Bodolīno, tāpat kā tavs audžutēvs.

Un ko lai mēs darām? jautāja Bodolīno.

Vienīgais glābiņš, atbildēja Dzejnieks, ir visus pārliecināt, ka Frīdrihs ir miris kaut kur citur, nevis šajā telpā, kur mūsu pienākums bija viņu sargāt.

Bet kā lai to izdara?

Vai tad viņš neteica, ka grib doties uz upi? Kārtīgi viņu saģērbsim un uzmetīsim plecos apmetni. Nonesīsim viņu lejā uz mazo pagalmu, kur neviena sveša nebūs, bet kur mūs kopš vakarvakara gaida zirgi. Piesiesim Frīdrihu pie segliem, jāsim uz upi, un tur upes ūdeņi viņu aizraus projām. Godpilna nāve imperatoram, kurš, kaut arī būdams vecs, stājas pretī dabas spēkiem. Un tad dēls izlems, vai turpināt ceļu uz Jeruzalemi vai atgriezties mājās. Bet mēs varēsim teikt, ka gribam doties tālāk uz Indijām, lai izpildītu Frīdriha pēdējo apņemšanos. Šķiet, ka dēls mūsu Gradālam netic. Varēsim ņemt kausu sev un paveikt to, ko būtu vēlējies imperators.

Tad jau mums būs jāmelo par viņa nāvi, teica Bodolīno ar tālumos aizklīdušu skatienu.

Vai viņš ir miris vai nav? Ir. Visiem ir ļoti žēl, bet viņš ir miris. Vai tad mēs taisāmies kādam stāstīt, ka Frīdrihs ir miris, kamēr viņš ir sveiks un vesels? Viņš ir miris, un lai Dievs viņu uzņem savu svēto pulkā. Mēs vienkārši visiem iegalvosim, ka imperators ir noslīcis upē, zem klajām debesīm, nevis šajā kambarī, kur mums būtu vajadzējis viņu nosargāt. Vai mēs melosim? Pavisam nedaudz. Ja viņš ir miris, tad kāda vairs nozīme, vai viņš ir aizgājis viņā saulē, būdams šeit iekšā vai kur citur? Vai tad mēs viņu nogalinājām? Mēs visi zinām, ka ne. Mēs tikai notēlosim viņa nāvi tādā vietā, kur pat mums visnaidīgāk noskaņotie vīri nevarēs atrast ieganstu, lai mūs apmelotu. Bodolīno, tā ir vienīgā iespēja, un cita ceļa nav. Tev tam jāpiekrīt, ja tev ir dārga paša dzīvība un ja tu gribi atrast Priesteri Jāni un vēstīt viņam par Frīdriha godu un slavu.

Dzejniekam bija pilnīga taisnība, kaut arī Bodolīno šobrīd nolādēja viņa vēso prātu. Visi piekrita ierosinājumam. Viņi saģērba imperatoru, nonesa lejā uz mazo iekšpagalmu un piesēja pie segliem, pirms tam piestiprinājuši viņam pie muguras balstu (tāpat Dzejnieks reiz bija rīkojies ar trim Austrumu Gudrajiem), lai izskatītos, ka viņš stalti sēž zirgā.

Uz upi viņu vedīs tikai Bodolīno un Abduls, teica Dzejnieks, jo prāvāks pavadoņu pulks varētu pievērst sargkareivju uzmanību un viņi vēl varētu nolemt pievienoties grupai. Mēs pārējie paliksim sargāt guļamkambari, lai Ardzrouni vai kāds cits nevarētu tur iekļūt, un visu sakārtosim. Nē, es labāk iešu tur uz nocietinājumiem parunāties ar vīriem no svītas tā es novērsīšu viņu uzmanību, kamēr jūs izkļūsiet laukā.

Šķita, ka Dzejnieks ir vienīgais, kurš saglabājis spēju pieņemt jēdzīgus lēmumus. Visi viņam paklausīja. Bodolīno un Abduls jāja ārā no pagalma pavisam lēni, starp saviem zirgiem vezdami Frīdriha zirgu. Viņi izjāja pa mazajiem vārtiem, virzījās tālāk pa šauro taku gar nocietinājumu sienu, līdz nokļuva uz galvenā ceļa, tad laidās lejup pa akmens pakāpieniem un, sasnieguši līdzenumu, vieglā riksī devās uz upes pusi. Kareivji no cietokšņa mūriem sveicināja imperatoru. Šķita, ka šis īsais ceļojums ilgst veselu mūžību, taču beidzot viņi nonāca upes krastā.

Viņi aizslēpās aiz koku pudura. Šeit mūs neviens neredzēs, teica Bodolīno. Straume te ir spēcīga un ķermeni vienā mirklī aizraus projām. Mēs zirgos iebridīsim ūdenī, kā steigdamies imperatoram palīgā, bet upes gultne ir nelīdzena, un mēs nevarēsim tikt viņam klāt. Tad sekosim ķermenim pa upes krastu, saukdami pēc palīdzības… Straume viņu nesīs uz nometnes pusi.

Viņi noraisīja Frīdriha līķi no zirga un izģērba, atstādami mugurā vien to, ko imperators peldoties būtu vēlējies paturēt, lai piesegtu savu kaunumu. Tikko viņi iestūma ķermeni upes vidū, straume to sagrāba un rāva uz ielejas pusi. Viņi zirgos iejāja upē un pierāva pavadas, lai nejaušam vērotājam no tālienes izskatītos, ka zirgi sāk niķoties, tad izbrida krastā un, ar rokām mādami trauksmi un saukdami nometnes ļaudis, lai taču tie glābj imperatoru, aulekšiem steidzās līdzi nelaimīgajām miesām, kas zibēja starp ūdens mutuļiem un akmeņiem.

Lejāk daži pamanīja viņu dotās zīmes, bet neaptvēra, par kādu nelaimi tās brīdina. Frīdriha ķermeni palaikam sagrieza virpuļi, tas peldēja, griezdamies riņķī, brīžam pazuda zem ūdens un atkal iznira virspusē. Iztālēm raugoties, bija grūti saprast, ka tur slīkst cilvēks. Beidzot kāds tomēr saprata, trīs jātnieki iebrida ūdenī, bet ķermenis, piepeldējis viņiem cieši klāt, atsitās pret pārbiedēto zirgu kājām un tika straumes aizrauts tālāk. Zemāk lejtecē vairāki kareivji iesteidzās ūdenī ar pīķiem, un visbeidzot viņiem izdevās uztvert imperatora miesas un izvilkt tās krastā.

Bodolīno un Abduls piejājuši redzēja, ka Frīdriha augums ir tik ļoti cietis triecienos pret upes akmeņiem, ka nevienam vairs nenāktu ne prātā pieļaut domu, ka imperators vēl varētu būt dzīvs. Atskanēja skaļas vaimanas, ļauno ziņu aiznesa dēlam, kurš atskrēja bāls un vēl vairāk drudža purināts nekā parasti, žēlodamies par to, ka viņa tēvs jau atkal gribējis spēkoties ar straujajiem ūdeņiem. Viņš uzbruka ar pārmetumiem Bodolīno un Abdulam, bet tie viņam atgādināja, ka neprotot peldēt, kā jau lielākā daļa sauszemes iemītnieku. Turklāt dēls taču labi zinot, ka nevienam nav pa spēkam atrunāt imperatoru, ja viņš nodomājis peldēties.

Visiem šķita, ka Frīdriha plaušas ir pilnas ar ūdeni, kaut arī viņš, miris jau pirms vairākām stundām, nekādi nevarēja to sarīties. Bet tā jau notiek: ja mirušais ir izvilkts no upes, tad visi domā, ka viņš ir noslīcis, un pēc slīkoņa viņš arī izskatās.

Kamēr Švābijas Frīdrihs un pārējie baroni apkopa imperatora miesas un satraukti apspriedās, kā rīkoties tālāk, un kamēr Ardzrouni, saņēmis briesmīgo vēsti, steidzās uz ieleju, Bodolīno un Abduls devās atpakaļ uz pili, lai pārliecinātos, vai Frīdriha guļamkambaris jau ir sakārtots.

-Vai vari uzminēt, kas bija noticis pa šo laiku, Nikētas kungs? jautāja Bodolīno.

Nav jābūt pareģim. Nikēta pasmaidīja. Svētais kauss, Gradāls bija pazudis.

Tā bija. Neviens vairs nemācēja teikt, vai kauss pagaisis, kamēr mēs uzturējāmies iekšpagalmā un sējām Frīdrihu seglos, vai arī vēlāk, kad visi bija aizņemti ar istabas kārtošanu. Lielajā satraukumā visi bija šaudījušies kā skudras, un Dzejnieks nebija varējis likt lietā savu vēso prātu un saskaņot draugu darbošanos, jo tai laikā centās novērst sargkareivju uzmanību. Tad vienu brīdi, kad viņi jau grasījušies pamest guļamkambari, kur nekas vairs nav liecinājis par traģisko notikumu, Kiots bija ieskatījies šķirstā un atklājis, ka Gradāla tur vairs nav. Kad ieradāmies mēs ar Abdulu, ikviens jau apsūdzēja visus pārējos gan zādzībā, gan nolaidībā; atskanēja arī doma, ka varbūt, kamēr mēs cēlām Frīdrihu zirgā, kambarī ir ienācis Ardzrouni. Nē, nē, iebilda Kiots, es palīdzēju nonest imperatoru lejā, bet pēc tam tūdaļ steidzos atpakaļ, lai neļautu nevienam te nākt, un pa to īso laika sprīdi Ardzrouni nebūtu paguvis te ielavīties. Tad jau kausu pievāci tu, šņāca Borons, grābdams Kiotu aiz rīkles. Nē, drīzāk to nozagi tu, kamēr es bēru laukā pa logu kamīna priekšā saslaucītos pelnus, cirta pretī Kiots, mēģinādams izrauties. Mierā, mierā, kliedza Dzejnieks, labāk pasakiet man kur bija Zosima, kamēr mēs bijām nokāpuši pagalmā? Es biju kopā ar jums un kopā ar jums arī šeit atgriezos, zvērēja Zosima, un Rabi Solomons to apstiprināja. Skaidrs bija tikai viens: Gradālu kāds bija nolaupījis. Un pavisam viegli varēja nākt pie domas, ka zaglis ir tas pats cilvēks, kurš nez kādā veidā bija nogalinājis Frīdrihu, šāds secinājums šķita visnotaļ pamatots. Dzejnieks gan nemitējās apgalvot, ka Frīdrihs varējis nomirt dabiskā nāvē un pēc tam kāds no mums izmantojis šo brīdi, lai piesavinātos Gradālu, taču viņa vārdi vairs nevienu nepārliecināja. Mani draugi, mūs mierināja Solomons, jau kopš Kaina laikiem cilvēki savā trakumā ir iecerējuši visbriesmīgākos noziegumus, bet vēl neviens, pat visgreizākais prāts nav iztēlojies noziegumu slēgtā telpā. Draugi, teica Borons, kad mēs ienācām kambarī, Gradāls vēl bija šeit, bet tagad te tā vairs nav. Tātad zaglis ir kāds no mums. Protams, visi tūlīt sauca, lai taču pārbaudot viņu seglu somas, bet Dzejnieks sāka smieties. Ja kāds ir nozadzis Gradālu, tad viņš to ir paslēpis kādā klusā šīs pils kaktā, nospriezdams, ka varēs kausu paņemt vēlāk. Un kāds ir risinājums? Ja Švābijas Frīdrihs neliks mums šķēršļus, tad visi dosimies uz Priestera Jāņa zemi un neviens no mums nevarēs kavēties vai griezties atpakaļ, lai paņemtu Gradālu. Es teicu, ka tas būtu šausmīgi uzsākt briesmu pilnu ceļojumu, kura laikā taču katram vajadzētu pilnībā paļauties uz biedru atbalstu, bet ikviens (izņemot pašu vainīgo) vērsīs savas aizdomas pret visiem citiem pārliecībā, ka viens no mums ir Frīdriha slepkava. Dzejnieks teica, vai nu tā, vai nekā. Un, nolādēts, viņam bija taisnība! Nez vai krietni kristieši vispār jelkad ir uzdrošinājušies laisties tik tālā un bīstamā ceļā, un mēs tagad grasījāmies stāties pretī šiem pieredzējumiem, nevarēdami uzticēties nevienam no sava pulka.

Un jūs devāties ceļā?

Ne gluži uzreiz, jo tad būtu izskatījies, ka mēs bēgam. Viss galms nemitīgi pulcējās uz apspriedēm, lai izšķirtu karagājiena tālāko likteni. Karaspēks palēnām saira, daudzi gribēja atgriezties mājās pa ūdensceļu, vieni teica, ka jākāpj kuģos Antiohijā, citi iebilda, ka piemērotāka vieta ir Tripole. Jaunais Frīdrihs nolēma doties tālāk pa sauszemi. Tad sākās strīdi par to, ko darīt ar imperatora mirstīgajām atliekām, daži ierosināja tūlīt izņemt līķim iekšas, kuras bojājas visātrāk, un apglabāt tās pēc iespējas drīzāk, bet citi tiepās, ka vajadzētu tās aizgādāt līdz Tarsai, apustuļa Pāvila dzimtenei. Bet arī pārējās ķermeņa daļas nevarēja ilgi uzglabāt, agrāk vai vēlāk līķi vajadzētu vārīt ūdens un vīna maisījumā, līdz miesa pilnībā atdalītos no kauliem, mīkstumu tad varētu tūlīt apglabāt, bet kaulus guldīt kapenēs Jeruzalemē, kad tā beidzot būs iekarota. Bet es zināju, ka ķermeni pirms vārīšanas vajadzēs sadalīt gabalos. Un es negribēju kļūt par liecinieku šim mokošajam skatam.

Esmu dzirdējis, ka neviens tā arī nezinot, kur palikuši Frīdriha kauli.

Tā esmu dzirdējis runājam arī es. Mans nabaga tēvs! Tikko nonācis Palestīnā, nomira arī jaunais Frīdrihs, viņu pieveica bēdas un ceļojuma grūtības. Turklāt nedz Ričards Lauvassirds, nedz Filips Augusts tā arī nesasniedza Jeruzalemi. Šajā karagājienā patiesi nevienam nebija veiksmes. Taču to visu es uzzināju tikai šogad, kad atgriezos Konstantinopolē. Bet tais dienās Kilikijā man izdevās pārliecināt Švābijas Frīdrihu, ka mums ir jādodas uz Indijām, lai izpildītu viņa tēva apņemšanos. Šķita, ka dēlu, dzirdot manu priekšlikumu, pārņem atvieglojums. Viņš tikai vēlējās zināt, cik zirgu mums nepieciešams un cik lielus pārtikas krājumus ņemsim līdzi. Ej ar Dievu, Bodolīno, viņš man teica, domāju, ka mēs vairs nekad neredzēsimies. Varbūt viņš domāja, ka tālajās zemēs noklīdīšu es, taču citā saulē aizklīda viņš pats. Nabaga puisis! Viņš nebija ļauns, kaut arī viņu kremta skaudība un pazemojums.

Mūsu draugus nomāca savstarpēja neuzticēšanās, un viņiem bija jāizlemj, kurš piedalīsies ceļojumā. Dzejnieks izteica domu, ka ceļā jādodas pavisam divpadsmit vīriem. Ja pa ceļam uz Priestera Jāņa zemi viņi gribot baudīt vietējo ļaužu cieņu, tad esot vēlams, lai tie viņus notur par divpadsmit Austrumu Gudrajiem, kuri atgriežas mājās. Tā kā nav droši zināms, vai Austrumu Gudrie patiesībā bijuši divpadsmit vai trīs, tad neviens no viņiem nekad neapstiprinās, ka viņi tiešām ir šie Austrumu viedie ķēniņi; bet, ja kāds iedomāsies viņiem to vaicāt, viņi visu noliegs, taču tā, it kā nedrīkstētu atklāt lielu noslēpumu. Tā liegdamies, viņi panāks, ka ikviens, kas vien gribēs ticēt, noticēs tam, ko viņi nekad nebūs apstiprinājuši. Citu ticība piešķirs patiesības vērtību viņu izvairīgajai klusēšanai.

Tātad ceļotāju pulkā bija Bodolīno, Dzejnieks, Borons, Kiots, Abduls, Solomons un Boidi. Līdzi noteikti bija jāņem arī Zosima, kurš nemitējās zvērēt, ka Kosmas karte droši glabājoties viņa atmiņā, visiem gan derdzās pat domāt, ka šis krāpnieks būs jāuzdod par vienu no Gudrajiem, bet nebija īstais brīdis daudz klīrēties. Trūka vēl četru vīru. Bodolīno spēja uzticēties vairs tikai alesandriešiem un tāpēc pavēstīja par savu ieceri Kutikam no Kvarnjento, Kolandrīnas brālim Kolandrīno Gvasko, Porčelli un Alerāmo Skakabaroci, iesauktam par Knauķi, lai gan viņš bija plecīgs vīrs, uzticams un nekad neuzdeva liekus jautājumus. Alesandrieši bija ar mieru, jo nu jau arī viņi manīja, ka līdz Jeruzalemei neviens vairs neaiztiks. Jaunais Frīdrihs ceļiniekiem piešķīra divpadsmit zirgus un septiņus mūļus, un iztiku vienai nedēļai. Par tālāko, viņš teica, gādāšot Dievišķā Apredzība.

Kamēr viņi veica pēdējos sagatavošanās darbus, viņus uzrunāja Ardzrouni tai pašā pazemīgajā laipnībā, kādā agrāk bija vērsies tikai pie imperatora.

Mani dārgie draugi, viņš teica, es zinu, ka jūs gribat doties uz tālu karalisti…

Kā gan tu to esi uzzinājis, Ardzrouni kungs? neuzticības pilnā balsī jautāja Dzejnieks.

Klīst visādas runas… Esmu dzirdējis mēļojam arī par kādu kausu…

Kuru tu pats gan nekad neesi redzējis, vai ne? noprasīja Bodolīno, pieiedams Ardzrouni tik cieši klāt, ka tas bija spiests dažus soļus atkāpties.

Nekad neesmu redzējis. Bet dzirdējis esmu.

Ja jau tu tik daudz ko zini, tad varbūt tev ir nācis zināms arī, kurš iekļuva šajā kambarī, kamēr imperators slīkdams cīnījās ar upes ūdeņiem? ievaicājās Dzejnieks.

Vai tad viņš patiešām noslīka upē? atvaicāja Ardzrouni. Tā domā viņa dēls, pagaidām.

Mani draugi, teica Dzejnieks, ir skaidrs, ka šis cilvēks mēģina mums draudēt. Tagad pilī un nometnē valda tik liels juceklis, ka nebūs grūti ietriekt viņam ribās dunci un līķi kaut kur nobāzt. Bet vispirms es vēlētos uzzināt, ko viņš grib no mums. Ja vajadzēs, rīkli es viņam pārgriezīšu pēc tam.

Mans draugs un kungs, teica Ardzrouni, es nevēlu jums postu, es tikai vēlos novērst nelaimes, kas apdraud mani pašu. Imperators ir gājis bojā manā zemē, dienās, kad ēda manu maizi un dzēra manu vīnu. Un es vairs nevaru cerēt, ka impērijas ļaudis man sniegs atbalstu vai aizstāvību. Man jāpateicas par to, ka pagaidām viņi vēl ir saudzējuši manu dzīvību. Kopš uzņēmu pie sevis Frīdrihu, princis Leons ir sapratis, ka vēlējos pārvilināt imperatoru savā pusē un noslēgt savienību pret viņu. Ja Frīdrihs būtu dzīvs, Leons man nevarētu neko nodarīt un tas pierāda, ka šī cilvēka nāve man nākusi tikai par ļaunu. Tagad Leons teiks, ka manas vainas dēļ viņš, armēņu princis, nav varējis nosargāt sava visietekmīgākā sabiedrotā dzīvību. Un tas būs lielisks iegansts, lai aizraidītu mani viņsaulē. Man vairs nav neviena aizstāvja. Man jānozūd uz ilgu laiku un jāatgriežas tikai tad, kad būšu ieguvis kaut ko, kas man palīdzētu atgūt godu un ietekmi. Jūs dodaties ceļā, lai atrastu Priestera Jāņa zemi, un, ja jums tas izdosies, jūs iemantosiet lielu slavu. Es gribu ceļot jums līdzi. Tā rīkojoties, es turklāt jums pierādīšu, ka neesmu piesavinājies kausu, par kuru jūs runājat, jo citādi es taču paliktu šeit un mēģinātu to kādam iztirgot. Es labi pazīstu zemes austrumu pusē un varētu būt jums noderīgs. Zinu, ka hercogs jums nepiešķīra naudu, bet es varētu paņemt līdzi to nieku zelta, kas ir manā rīcībā. Un visbeidzot Bodolīno to jau zina man pieder septiņas vērtīgas relikvijas, septiņas svētā Jāņa Kristītāja galvas, un ceļā mēs tās varētu pārdot pa vienai vien.

Un, ja mēs atteiktos, teica Bodolīno, tu steigtos pie Švābijas Frīdriha un klusītiņām pačukstētu, ka viņa tēva nāvē esam vainojami mēs.

To es neesmu teicis.

Klausies, Ardzrouni, tu nu nekādi neesi cilvēks, ar kuru kopā es gribētu doties kaut vai līdz tuvākajam ciemam, bet nupat šķiet, ka šajā nolādētajā ceļojumā mēs visi tik un tā cits citu uzlūkosim par ienaidniekiem. Un nebūs lielas atšķirības, ja mūsu pulkā būs par vienu ienaidnieku vairāk.

Patiesībā šis cilvēks mums būtu lieks apgrūtinājums, teica Dzejnieks, mēs jau esam divpadsmit, un trīspadsmitais nes nelaimi.

Kamēr viņi tā strīdējās, Bodolīno prātoja par Kristītāja galvām. Viņš nebija pārliecināts, ka šīs relikvijas kāds varētu uztvert nopietni, bet, ja galvas tomēr būtu atzīstamas par pārliecinošām, bija skaidrs, ka par tām varētu ieņemt milzu bagātības. Viņš nokāpa lejā uz istabu, kur bija redzējis relikvārijus, un vienu paņēma rokās, lai uzmanīgi nopētītu. Galvas bija rūpīgi veidotas, zeltā kaltie svētā vīra vaibsti un plaši ieplestās acis bez zīlītēm vedināja uz dievbijīgām pārdomām. Protams, saliktas visas septiņas rindā, tās nepārprotami apliecināja savu melīgumu, taču, parādītas pa vienai, tās varēja izskatīties visai ticamas un īstas. Bodolīno nolika galvu atpakaļ uz sola un atgriezās augšstāva kambari.

Trīs no viņiem piekrita, ka Ardzrouni ir jāņem līdzi, bet pārējie vēl šaubījās. Borons teica, ka Ardzrouni visādā ziņā izskatās kā augstas kārtas cilvēks, bet Zosimu, kaut vai lai nezaimotu to godājamo divpadsmit viedo vīru piemiņu, varētu uzdot par viņu zirgupuisi. Dzejnieks iebilda, ka Gudrajiem vai nu katram bija pa desmit kalpiem, vai arī viņi ceļoja lielā slepenībā vieni paši, tāpēc viens kalps radītu ļoti sliktu iespaidu. Bet Kristītāja galvas viņi varot pievākt paši, nemaz neņemot līdzi Ardzrouni. Tad Ardzrouni sāka raudāt un vaidēja, ka viņi gribot to iedzīt kapā. Tā nu viņi nosprieda galīgo lēmumu pieņemt nākamajā dienā.

Un tieši nākamajā dienā, kad saule jau bija pakāpusies augstu debesīs un viņi jau gandrīz bija sagatavojušies ceļam, piepeši kāds apķērās, ka visu rītu nav manīts Zosima. Pēdējo dienu trakumā neviens vairs nebija Zosimu uzraudzījis un viņš vairs nebija saslēgts ķēdēs, turklāt arī viņš palīdzēja kopt zirgus un gatavot mūļiem mugurā kraujamos saiņus. Kiots pavēstīja, ka pazudis arī viens no mūļiem, un Bodolīno piemeklēja tāda kā atklāsme. Galvas! viņš iekliedzās. Galvas! Vienīgi Zosima, Ardzrouni un es zinājām, kur tās glabājas! Viņš visus aizvilka uz kambari, kur bija sarindotas galvas, un tur viņi ieraudzīja, ka atlikuši vien seši relikvāriji.

Ardzrouni ieskatījās pasolē, lai pārliecinātos, vai viena no galvām nav paripojusi apakšā, un tur viņš atklāja trīs lietas: cilvēka galvaskausu mazu un nomelnējušu, zīmogu ar grieķu burtu "zeta" un apsvilušas zīmoglakas atliekas. Tagad viss bija vairāk nekā skaidrs. Liktenīgā rīta juceklī Zosima bija izcēlis Gradālu no šķirsta, kur to bija novietojis Kiots, tad bija steidzies lejā, atvēris vienu relikvāriju, izmetis no tā galvaskausu un paslēpis tajā Gradālu, ar savu Gallipoles tirgū pirkto zīmogu bija aizdarījis vāku un tad, nolicis galvu atpakaļ uz sola, ar nevainīgu skatu kā eņģelis bija uzkāpis atpakaļ augštelpās un bija gaidījis piemērotu brīdi. Sapratis, ka drīz vien galvas tiks sadalītas un nonāks ceļinieku somās, viņš nosprieda, ka ilgāk gaidīt nedrīkst.

Nikētas kungs, man jāatzīst, ka, lai gan biju pārskaities, ka esmu ticis tik lēti piekrāpts, tomēr mani pārņēma teju vai atvieglojums, un esmu pārliecināts, ka visi pārējie jutās tāpat kā es. Mēs bijām atraduši vainīgo, blēdi, kurš šai lomai bija īsti piemērots, un mums vairs nevajadzēja vērst aizdomas citam pret citu. Mēs niknojāmies par Zosimas blēdību, kļūdami vai zaļi no dusmām, tomēr mēs bijām atguvuši savstarpējo uzticēšanos. Nebija pierādījumu, ka Zosima, kurš bija nozadzis Gradālu, būtu jel kā līdzdalīgs arī Frīdriha nāvē, jo to nakti viņš bija pavadījis, ar ķēdēm pievažots pie savas gultas, un tā mums atkal noderēja Dzejnieka pieņēmums, ka Frīdrihs miris dabiskā nāvē.

Visi sapulcējās uz apspriedi. Ja Zosima bija aizbēdzis iepriekšējā naktī līdz ar tumsas iestāšanos, tad viņš jau bija aizsteidzies divpadsmit stundu jājiena attālumā. Porčelli ieminējās, ka viņiem ir zirgi, bet Zosima aizjājis uz mūļa, taču Bodolīno viņam atgādināja, ka visapkārt ir kalni un kas zina, cik tālu tie plešas, un pa kalnu takām zirgi pārvietojas lēnāk nekā mūļi. Tāpēc nekādi nebija iespējams Zosimu panākt, laižoties straujos auļos. Viņus šķīra pusdienas jājuma tiesa, un tāda šī atšķirība arī saglabātos. Vienīgā iespēja bija censties saprast, uz kuru pusi viņš aizbēdzis, un doties tai pašā virzienā.

Dzejnieks teica: Uz Konstantinopoli viņš nevar būt devies, jo tur tagad tronī sēž Īsaks Eņģelis, un Zosimam šī pilsēta varētu izrādīties visai bīstama; turklāt ceļā uz Konstantinopoli viņam vajadzētu atkal šķērsot seldžuku zemes, kuras mēs nesen pametām, pieredzējuši tik daudz grūtību, un Zosima labi zina, ka tur viņam agrāk vai vēlāk nodīrātu ādu. Visprātīgākais man šķiet pieņēmums, ka Zosima, kuram turklāt ir pazīstama tā karte, grib darīt to pašu, ko gribējām paveikt mēs: viņš aizkļūs līdz Priestera Jāņa zemei, uzdosies par Frīdriha vai kāda cita valdnieka sūtni, atdos Gradālu un baudīs lielu godu. Tāpēc, lai atrastu Zosimu, mums ir jādodas uz Priestera zemes pusi un jācenšas viņu pārtvert, pirms viņš nonācis galā. Dosimies ceļā un visus izjautāsim, vai nav redzēts kāds grieķu mūks, tādus grieķeļus jau var pamanīt pa lielu gabalu; un tad, kad viņš būs mums rokā un mēs būsim atguvuši Gradālu, jūs man beidzot sagādāsiet to prieku un ļausiet viņu nožņaugt.

Ļoti labi, teica Borons, bet uz kuru pusi mēs jāsim? Ceļu pēc kartes taču zināja vienīgi viņš.

Draugi, ierunājās Bodolīno, tagad mums noderēs Ardzrouni. Viņš labi pazīst šo apvidu, turklāt mēs esam palikuši vienpadsmit, un mums katrā ziņā ir vajadzīgs divpadsmitais Gudrais.

Tā, lūk, Ardzrouni sev par lielu atvieglojumu svinīgi kļuva par šī drošsiržu pulka biedru. Un viņš patiešām prata sniegt visai saprātīgus norādījumus par to, kāds ceļš uzņemams: ja Priestera Jāņa zeme atrodas austrumos, netālu no Paradīzes Dārza, viņiem būtu jādodas turp, kur uzlec saule, taču, virzoties taisni uz austrumiem, vajadzētu šķērsot bīstamās neticīgo zemes. Bet viņam esot zināms, kā vismaz daļu ceļa var mērot cauri novadiem, kur mīt kristīgi ļaudis, un tas bija no svara kaut vai tāpēc, ka nedrīkstēja aizmirst Kristītāja galvas, jo turkiem tak tādas nepārdosi. Ardzrouni droši apgalvoja, ka arī Zosima būs spriedis tāpat, un viņš nosauca daudzas pilsētas un zemes, ko mūsu draugi nekad agrāk nebija dzirdējuši pieminam. Būdams prasmīgs mehāniķis, Ardzrouni izgatavoja tādu kā lelli, kas bija visai līdzīga Zosimam, ar garu, šķipsnainu bārdu un tikpat gariem un šķipsnainiem matiem, kas bija darināti no melni krāsotām sorgo skarām, acu vietā lellei bija iestiprināti divi melni akmeņi. Tēls izskatījās garu apsēsts tāpat kā cilvēks, kuram viņi grasījās dzīt pēdas. Mums būs jādodas cauri zemēm, kur runā svešās mēlēs, skaidroja Ardzrouni, un, lai uzzinātu, vai tur redzēts Zosima, mums atliks vienīgi parādīt šo lelli. Bodolīno viņu mierināja, ka ar svešām mēlēm grūtību nebūs, jo viņš, kaut īsu brīdi parunājies ar barbariem, ātri vien iemācoties runāt tāpat kā viņi; taču šis portrets tik un tā noderēšot, jo daudzviet nebūs laika kavēties un mācīties valodu.

Pirms doties ceļā, viņi visi nokāpa lejas kambari, lai katrs paņemtu pa Kristītāja galvai. Viņu bija divpadsmit, bet galvas bija palikušas tikai sešas. Bodolīno nolēma, ka Ardzrouni lieliski iztiks bešā, Solomons, protams, negribēs nēsāt sev līdzi kristiešu relikviju, bet Kutika, Knauķis, Porčelli un Kolandrīno viņu pulkam bija pievienojušies vēlāk, tāpēc galvas ņems Bodolīno pats, Dzejnieks, Abduls, Kiots, Borons un Boidi. Dzejnieks tūdaļ gribēja pagrābt tuvāko, bet Bodolīno viņam smiedamies aizrādīja, ka tās visas esot vienādas, jo vienīgo īsti labo ir savācis Zosima. Dzejnieks nosarka un ar plašu un laipnu žestu pamāja, lai pirmais galvu izvēlas Abduls. Bodolīno samierinājās ar pēdējo pāri palikušo relikvāriju, un katrs savu guvumu noglabāja savā seglu somā.

Tas arī viss, Bodolīno teica Nikētam. Tā Kunga 1190. gada jūnija mēneša beigās mēs, divpadsmit kā Austrumu Gudrie, kaut arī mazāk tikumīgi nekā viņi, devāmies ceļā, lai beidzot sasniegtu Priestera Jāņa zemi.

26 Bodolīno un Austrumu Gudro ceļojums

Sākot no šī brīža, Nikēta uzklausīja Bodolīno stāstu ne vien naktīs, kad viņu karavāna apstājās atpūsties, bet arī pa dienu, kamēr sievietes žēlojās par karstumu, bērniem ik pa brīdim vajadzēja apstāties pačurāt un mūļi palaikam iespītējās un negribēja iet tālāk. Tāpēc stāstījums bija saraustīts tāpat kā viņu ceļš, un Nikēta tajā nojauta tukšumus un pārrāvumus, bezgalīgus plašumus un nebeidzami garus laika posmus. Un tas bija saprotams, jo kā Bodolīno stāstīja šo divpadsmit vīru ceļojums bija ildzis aptuveni četrus gadus, mijoties apjukuma brīžiem, garlaicības pilnām vienmuļām gaidām un sāpinošiem sarežģījumiem.

Tā, jādami kveldējošās saules staros, slēpjot acis no kodīgajiem smilšu virpuļiem, dzirdot aizvien jaunas valodas, ceļotāji bija pieredzējuši gan brīžus, kad kvēloja drudžainās alkās pēc mērķa, gan laikus, kad juta vienīgi miegainas gaidas. Daudzas dienas tika veltītas pārtikas meklēšanai, vajājot dzīvniekus, kuri, protams, tik lēti nedevās rokā, kaulējoties ar vietējiem ļaudīm par kādu plāceni vai gabalu jērgaļas un pūloties atrakt izsusējušus avotus zemēs, kur lietus nolija tikai reizi gadā. Un vēl sprieda Nikēta stāsta, ka, ceļojot pāri tuksnešiem karstajā saulē, kas svilina galvvirsu, gājēju acis maldinot mirāžas, bet naktīs starp kāpām varot saklausīt atbalsojamies dīvainas balsis un, atradis kādu krūmu, neviens nezina, vai tā ogas remdēs izsalkumu vai liks skatīt vīzijas.

Nikēta lieliski zināja, ka Bodolīno jau pēc savas dabas nav noskaņots uz patiesības stāstīšanu; un, ja jau ir grūti ticēt melim, kurš tev apgalvo, ka esot pabijis, piemēram, Ikonijā, kā lai tu viņam notici, kad dzirdi viņu stāstām, ka viņš esot redzējis būtnes, kādas nespēj iztēloties pat visnevaldāmākā fantāzija, turklāt pats stāstītājs nemaz nav īsti drošs, vai tās patiešām ir redzējis?

Bet vismaz vienam Nikēta bija nolēmis ticēt, jo kaislīgā aizrautība, kādā Bodolīno par to runāja, apliecināja šo vārdu patiesīgumu, Nikēta nolēma ticēt, ka mūsu divpadsmit Gudros tālāk šai ceļā patiesi vilināja vēlēšanās sasniegt savu mērķi. Mērķi, kurš katram no draugiem pamazām ieguva visai atšķirīgas aprises. Borons un Kiots tikai vēlējās atgūt Gradālu, pat ja tas nebūtu nonācis Priestera zemē; Bodolīno tiecās pēc šīs zemes aizvien nevaldāmāk un reizē ar viņu arī Rabi Solomons, cerēdams tieši tur atrast savas izkliedētās jūdu ciltis; Dzejnieks patiesībā kāroja iegūt jebkādu karaļvalsti, un Gradāls viņam, protams, arī nebūtu par traucēkli; Ardzrouni vēlējās vienīgi aizbēgt no savas zemes; bet Abduls tas jau ir skaidrs pats par sevi bija pārliecināts, ka, jo tālāk viņš dosies, jo vairāk tuvosies savu šķīsto vēlmju objektam.

Alesandriešu pulciņš, šķiet, bija vienīgie, kuri nelidinājās pa mākoņiem, viņi bija noslēguši vienošanos ar Bodolīno un sekoja viņam, uzticības vadīti, vai varbūt viņus aizvien tālāk dzina ietiepība: sak, ja jau to Priesteri Jāni vajag atrast, tad viņš arī jāatrod, jo citādi, kā teica Alerāmo Skakabaroci, saukts Knauķis, ļaudis tevi vairs neņems par pilnu. Bet varbūt viņi turpināja ceļu arī tāpēc, ka Boidi bija iedomājies, ka, sasnieguši mērķi, viņi iegūs neaptveramu daudzumu brīnumainu relikviju (ne jau tādus viltojumus kā viņu Kristītāja galvas!) un nogādās tās dzimtajā Alesandrijā, tā padarot šo pilsētu, kurai vēl nebija savas vēstures, par visdižāko no kristīgās pasaules svētnīcām.

Ardzrouni, gādādams, lai ceļā nevajadzētu sastapt Ikonijas turkus, vadīja mūsu draugus pār nomaļām kalnu pārejām, kur zirgi tik tikko nenolauza kājas, un tad sešas dienas veda viņus pāri akmens klajumam, kas bija kā nosēts ar sprīdi garām beigtām ķirzakām, kuras nebija izturējušas karstās saules svelmi. Labi gan, ka mums līdzi ir ēdamais un nevajag ēst šos pretīgos radījumus, ar atvieglojumu teica Boidi, un viņš nezināja, ka jau pēc gada viņi tvarstīs vēl pretīgākas ķirzakas un, uzspraustas uz zara, ceps ugunskurā, un viņam pašam, nepacietīgi gaidot, līdz rāpuļi būs pienācīgi izcepušies, siekalas ritēs pār zodu.

Viņiem ceļā reizēm gadījās arī dažs ciems, un katrā viņi rādīja Zosimas lelli. Jā, jā, kāds vīrs teica, tieši tāds mūks te bija iegriezies, viņš te nodzīvoja veselu mēnesi un pēc tam aizbēga, jo bija pataisījis grūtu manu meitu. Kā tā nodzīvoja veselu mēnesi, ja mēs esam ceļā tikai divas nedēļas? Kad tas notika? Ē, laikam pirms septiņām Lieldienām, redzat, viņa grēka auglis ir tas puika ar pietūkušo pakakli. Tad jau tas nav bijis viņš. Ko lai dara, visi tie nešķīstie mūki ir vienādi! Vai arī: jā, šķiet, patiešām, jā, viņam bija tieši tāda bārda, bija te iegriezies pirms trim dienām, tāds jauks cilvēks, tikai kupris mugurā… Kupris? Tad tas nebija viņš. Bodolīno, varbūt tu vienkārši nesaproti viņu valodu un tulko, kā tev ienāk prātā? Vai arī: jā, protams, ka mēs viņu esam redzējuši, re, kur viņš stāv, un ļautiņi ar pirkstu norādīja uz Rabi Solomonu, varbūt tāpēc, ka arī viņam bija gara, melna bārda. Vai tiešām viņi allaž izjautāja tikai vislielākos stulbeņus?

Vēlāk viņi sastapa ļaudis, kuri dzīvoja apaļās teltīs un sveicināja viņus ar vārdiem uLa ellec olla Sila, Machimet rores alla" . uz šo laipno apsveicināšanos viņi atbildēja vācu mēlē, bet tikpat labi būtu varējuši sveicienu atņemt jebkurā citā valodā. Tad viņi šiem ļaudīm parādīja Zosimas lelli. Tie sāka smieties un runāja cits caur citu, un no viņu žestiem varēja noprast, ka Zosimu viņi atceras pat ļoti labi: esot te bijis un piedāvājis viņiem kāda kristiešu svētā galvu, bet viņi tam piesolījuši šo to iedzīt pēcpusē. No tā mūsu draugi saprata, ka ir nonākuši pie turkiem, kam nav lielāka prieka kā sēdināt savus ienaidniekus uz mietiem, tāpēc viņi steidzās prom, mādami jo sirsnīgus atvadu sveicienus un atiezdami zobus platā smaidā, bet Dzejnieks sagrāba Ardzrouni aiz matiem un atlieca viņa galvu uz aizmuguri, teikdams, vareni, vareni, tu patiešām lieliski zini ceļu un iegrūdi mūs taisni nagos tiem antikristiem, un Ardzrouni sēca, ka ceļu viņš zinot gan, bet tie bezdievnieki esot klejotāji, un neviens nevar zināt, kur šie iedomāsies apmesties.

Tālāk, viņš solīja, mēs sastapsim vienīgi kristiešus, kaut arī tie būs nestorieši.

Labi, noteica Bodolīno, ja viņi būs nestorieši, tātad piederīgi pie tās pašas Priestera ticības, bet turpmāk, iejājuši kādā ciemā, vispirms uzmanīgi palūkosimies, vai tur ir krusti un zvanu torņi, un tikai tad ielaidīsimies sarunās.

Kā tad zvanu torņi! Neko labāku par tufa mājeļu puduriem viņi neredzēja, un, pat ja kāda no šīm būdām bija baznīca, tad pēc skata to nevarēja noteikt te dzīvoja cilvēki, kas, lai slavētu Kungu, pieticīgi samierinājās ar pašu mazumiņu.

Bet vai tu esi pārliecināts, ka Zosima ir devies uz šo pusi? prašņāja Bodolīno. Un Ardzrouni allaž atbildēja, lai viņš neuztraucoties. Kādu vakaru Bodolīno redzēja, ka Ardzrouni vēro rietošo sauli un, šķiet, kaut ko mēra debesīs, pastiepis rokas un sakrustojis pirkstus, lai izveidotos tādi kā trīsstūrveida lodziņi, caur kuriem viņš pētīja mākoņus. Bodolīno jautāja, kāpēc viņš tā dara, un Ardzrouni atteica, ka viņš cenšas noteikt, kur atrodas lielais kalns, aiz kura ik vakaru noriet saule, tur, zem tabernākula izliektā vāka.

Dieviņ svētais, iesaucās Bodolīno, vai tiešām arī tu tici tiem nostāstiem par pasaules tabernākulu tāpat kā Zosima un Kosma Indikopleists?

Kā gan citādi? atvaicāja Ardzrouni, it kā viņam būtu jautāts, vai viņš tic tam, ka ūdens ir slapjš. Kā gan citādi es varētu būt tik drošs, ka mēs virzāmies pa to pašu ceļu, pa kuru ir aizbēdzis Zosima?

Tad jau tu esi redzējis Kosmas karti, kuru Zosima mums nemitīgi solīja?

Es nezinu, ko jums solīja Zosima, bet man ir Kosmas karte. Un viņš izņēma no savas seglu somas pergamentu un parādīja to draugiem.

Lūk, redzat? Šis ir Okeāna ietvars. Tam viņā pusē atrodas zemes, kur Noass dzīvoja pirms grēku plūdiem. Galējos austrumos ir Paradīzes Dārzs, ko Okeāns atdala no zemēm, kurās dzīvo briesmīgi neradījumi un kurām mums tomēr būs jādodas cauri.

Te labi var redzēt, ka Eifrata, Tigra un Ganga izplūst no Paradīzes Dārza un, pametušas šo svētlaimīgo vietu, patek zem Okeāna un tad šķērso novadus, kuriem arī vedīs cauri mūsu ceļš, un visbeidzot šīs upes ieplūst Persijas līcī. Turpretī Nīlas tecējums ir daudz garāks, tā izmet loku cauri pirmsplūdu zemēm un tad ielīst Okeānā, atsāk savu skrējienu zemajos dienvidu apgabalos, precīzāk sakot, Ēģiptē, un ietek Romas līcī, tai pašā, kura pirmo daļu latīņi sauc par mare Mediterraneum jeb Vidusjūru, bet otro par Hellespontus. rau, mums jādodas uz austrumiem, kur vispirms redzēsim Eifratu, tad Tigru un Gangu, un pēc tam mums būs jānogriežas uz zemajiem austrumu apgabaliem.

Bet, ierunājās Dzejnieks, ja Priestera zeme atrodas līdzās Paradīzes Dārzam, tad jau mums būs jāšķērso Okeāns?

Tā atrodas tuvu Paradīzes Dārzam, tomēr šaipus Okeānam, teica Ardzrouni. Taču ļoti iespējams, ka mums nāksies šķērsot Sambationu…

Sambationa, akmens upe, izdvesa Rabi Solomons, sakļaudams rokas. Tātad Eldads nav melojis, un šis ir īstais ceļš, lai atrastu izkliedētās ciltis!

Sambationu mēs pieminējām arī Priestera vēstulē, īsi noteica Bodolīno, tātad ir pats par sevi saprotams, ka tā kaut kur ir atrodama. Lai tur vai kā, Kungs mums ir palīdzējis: viņš mums lika zaudēt Zosimu, bet piešķīra Ardzrouni, kurš, cik nu varu spriest, zina daudz vairāk par to grieķeli.

Kādu dienu viņi tālumā saskatīja greznu dievnamu ar grieztiem ciļņiem rotātu timpanonu un kolonnām. Bet, piejājuši tuvāk, viņi atklāja, ka cilvēka roku veidota ir tikai tempļa fasāde, jo viss pārējais bija viena vienīga klints, un patiešām arī dievnama ieeja atradās augstu kalnā, iecirsta akmenī, un, lai tur nokļūtu, bija jārāpjas Dievs vien zina kā augstumos, kas sasniedzami tikai putniem. Vērīgāk apskatījuši puslokā liekto kalnu grēdu, viņi redzēja, ka tur augšā uz sastingušas lavas stāvajām sienām slejas vēl citas fasādes, un brīžam, pat sasprindzinot acis, bija grūti atšķirt, kur akmeņus ir kalušas cilvēku rokas un kur tos izrobojusi daba; korēs vēl bija samanāmi krāšņi kapiteļi, velves un arkas, un lepnas kolonādes. Ielejas iedzīvotāji, kuru valoda bija ļoti līdzīga grieķu mēlei, stāstīja, ka viņu pilsētu saucot par Bakanoru, bet tās, ko viņi redzot tur augšā, esot pirms tūkstoš gadiem celtas baznīcas, kad šajā zemē valdījis Aleksandrs, varens grieķu karalis, kas godājis kādu pravieti, kurš miris, piesists pie krusta. Vietējie ļaudis jau bija aizmirsuši, kā iespējams uzrāpties līdz dievnamiem, nedz arī zināja, kas vēl glabājas šo tempļu iekštelpās; viņi atzina par labāku godāt savus dievus (tā viņi teica: dievus un nevis Dievu To Kungu) kādā aplokā zem klajas debess, un šī laukuma vidū zemē bija iedzīts koka stabs, kam galā bija uzsprausts apzeltīts bifeļa galvaskauss.

Tieši todien viss ielejas miestiņš svinēja bēres, jo bija nomiris kāds jauns puisis, kuru visi bija mīlējuši. Līdzenā laukumā kalna piekājē tika rīkots mielasts, ar ēdieniem un dzērieniem apkrautie galdi bija izvietoti aplī, un vidū starp tiem bija novietots altāris, uz kura bija guldītas mirušā miesas. Arvien zemāk laizdamies, gaisā plašus lokus grieza ērgļi, grifi, kraukļi un citi plēsīgie putni, it kā arī tie būtu ielūgti piedalīties dzīrēs. Tērpies viscaur baltās drānās, mirušā tēvs piegāja pie līķa, ar āvu nocirta viņam galvu un nolika to uz zelta šķīvja. Tad senešali, arī ģērbušies baltā, sagrieza mirušā ķermeni mazos gabaliņos, un visi bēru viesi nāca un ņēma katrs pa gabalam un meta tos plēsoņu putniem, kas, lidojumā sagrābuši gaļu, laidās prom. Kāds paskaidroja Bodolīno, ka putni mirušo nogādā Paradīzē un ka šis rituāls esot daudz labāks par tiem, ko piekopj citas tautas, kas ļauj saviem mirušajiem satrūdēt zemē. Tad visi satupa pie galdiem un katrs iebaudīja pa kripatai no mirušā galvas, līdz atlika vien galvaskauss, tīrs un spožs, it kā būtu veidots no metāla, un no paura kaula tika pagatavots kauss, no kura visi līksmi dzēra, slavēdami aizgājēju.

Vēlāk viņi veselu nedēļu kūņojās pāri smilšu okeānam, kur smiltis cēlās kā milzīgi jūras viļņi, un šķita, ka zem kājām un zirgu pakaviem viss nerimtīgi plūst un kustas. Solomons, kurš jau bija cietis no jūras slimības, kad viņi bija kāpuši kuģī Gallipolē, arī šīs dienas pavadīja, mokoties nemitīgās vemšanas lēkmēs, taču neko daudz izvemt viņš nevarēja, jo visam viņu pulkam reti laimējās atrast ko ēdamu, labi vēl, ka viņi bija paņēmuši pietiekamus ūdens krājumus, pirms devās iekšā šajā smilšu klajā. Tieši tais dienās Abdulu sāka purināt drudža trīsas, kas pēc tam arvien biežāk un smagāk mocīja viņu visu ceļojuma laiku, viņš pat vairs nespēja dziedāt savas dziesmas, lai arī kā draugi viņu lūdzās, kad mēnesgaismā bija iekārtojušies uz naktsguļu.

Brīžam viņi virzījās uz priekšu visai raiti pāri zālainiem klajumiem, un, tā kā nevajadzēja cīnīties ar naidīgiem dabas elementiem, Borons un Ardzrouni uzsāka nebeidzamus strīdus par jautājumu, kas bija apsēdis viņus abus, proti, par tukšumu.

Borons piesauca savus ierastos argumentus: ja universā pastāvētu tukšums, tad nekas neradītu šķēršļus tam, lai aiz mūsu pasaules tukšumā varētu pastāvēt vēl citas pasaules un tā tālāk, un tā joprojām. Bet Ardzrouni viņam aizrādīja, ka viņš jauc universa tukšumu, par kuru vēl varētu pastrīdēties, ar tukšumu, kas rodas starptelpās starp daļiņām jeb korpuskulām. Kad Borons jautāja, kas ir šīs korpuskulas, viņa oponents atgādināja, ka daži senie grieķu filosofi un arī daudzi viedi arābu teologi, Kallama sekotāji jeb mutakallimūni, ir teikuši, ka nav pareizi domāt, ka ķermeņi ir veidoti no blīvas vielas. Visa pasaule, katra lieta, kas tajā atrodas, un arī mēs paši esam veidoti no sīkāk nesadalāmām daļiņām, kuras sauc par atomiem un kuras nemitīgi kustas, tā radot dzīvību. Šo daļiņu kustība ir cēlonis katrai dzimšanai un sairumam. Bet starp atomiem, tieši tāpēc, lai tie brīvi varētu kustēties, atrodas tukšums. Ja starp korpuskulām, kas veido ikvienu ķermeni, nebūtu tukšuma, tad neko nevarētu nedz sagriezt, nedz salauzt vai saplēst, nekas nespētu nedz uzsūkt ūdeni, nedz sasilt vai atdzist. Un kā gan barība izplatās pa mūsu ķermeni, ja ne ceļojot pa šīm tukšajām vietām starp daļiņām, kas mūs veido? Iedur adatu ar gaisu piepildītā pūslī, teica Ardzrouni, un gaiss no pūšļa sāk izplūst tikai tāpēc, ka adata kustoties palielina caurumu, ko tu esi izdūris. Bet kā gan iespējams, ka vienu mirkli adata atrodas pūslī, kas vēl ir pilns ar gaisu? Tāpēc, ka tā ir iespraukusies tukšumā starp gaisa korpuskulām.

Tavas korpuskulas ir tīrā ķecerība, un neviens tās nekad nav redzējis, izņemot tos tavus arābu kallomotēmumus vai kā tu viņus nosauci, atteica Borons. Kamēr adata iespraucas pūslī, nedaudz gaisa jau izplūst no pūšļa, atbrīvojot vietu adatai.

Nu tad ņem tukšu vēderainu krūku ar šauru kakliņu un iemērc to ūdenī ar kaklu uz leju. Ūdens krūkā neieplūst, jo tajā ir gaiss. Izsūc gaisu no krūkas, aizbāz kakliņu ar pirkstu, lai gaiss nevarētu iekļūt iekšā, un tad iemērc to trauku ūdenī, izvelc ārā pirkstu, un ūdens ieplūdīs tur, kur tu esi radījis tukšumu.

Ūdens kāpj augšup krūkā, jo daba rīkojas tā, lai nerastos tukšums. Tukšums ir pretdabisks, un, tā kā tas ir pretdabisks, dabā tas nemaz nevar pastāvēt.

Bet ūdens krūkā neieplūst vienā mirklī, tas kāpj augšup pakāpeniski. Tad saki man kas gan atrodas tajā krūkas daļā, ko vēl nav aizpildījis ūdens, ņemot vērā, ka gaisu no krūkas tu esi izsūcis?

Izsūkdams gaisu, tu patiesībā no krūkas esi izsūcis tikai auksto gaisu, kas kustas lēnām, bet tur iekšā ir palikusi daļa karstā gaisa, kas kustas daudz ātrāk. Ūdens ieplūst krūkā un izspiež no tās karsto gaisu.

Nu tad ņem krūku, kas ir pilna ar gaisu, un sasildi to, lai traukā iekšā būtu tikai karstais gaiss. Iegremdē krūku ūdenī ar kakliņu uz leju. Kaut arī krūkā ir tikai karstais gaiss, ūdens tajā neieplūst. Tātad gaisa karstumam ar to nav nekāda sakara.

Ak tā? Tad paņem to krūku vēlreiz un izurb tās vēderainajā apakšgalā caurumu. Iegremdē to ūdenī ar cauro galu. Ūdens krūkā neieplūst, jo tajā ir gaiss. Tad pieliec lūpas pie kakliņa, kas palicis laukā no ūdens, un izsūc ārā visu gaisu. Kamēr tu sūksi laukā gaisu, ūdens pamazām plūdīs iekšā pa apakšējo caurumu. Tad cieši aizbāz kakliņu, lai pa to nevarētu iekļūt gaiss, un izvelc krūku no ūdens. Un tu redzēsi, ka ūdens paliks krūkā un netecēs ārā pa apakšējo caurumu, jo daba negrib, lai rastos tukšums, pret kuru tā jūt nepatiku.

Otrajā gadījumā ūdens netek lejup tā paša iemesla dēļ, kāpēc pirmajā gadījumā tas plūda augšup, un ķermenis nevar veikt darbību, kas būtu pretēja iepriekšējai, ja nav saņēmis jaunu pamudinājumu. Un tagad paklausies vēl ko! Iedur adatu piepūstā pūslī, ļauj, lai viss gaiss izplūst laukā, pššš, un tūliņ aizlipini ciet adatas radīto caurumu. Tad saņem pūsli pirkstos aiz abām pretējām sieniņām un pastiep tā, kā tu vari pastiept ādu savas delnas virspusē. Un tu redzēsi, ka pūslis ieplešas. Kas atrodas pūslī, kura sieniņas tu esi iepletis? Tukšums.

Kurš ir teicis, ka pūšļa sienas patiešām atdalīsies viena no otras?

Izmēģini to pats!

Es nu to nedarīšu! Neesmu nekāds mehāniķis, es esmu filosofs un izdaru secinājumus, pamatojoties tikai uz pārdomām. Ja šajā gadījumā pūslis ieplešas, tad tāpēc, ka tajā ir poras un pa tām nedaudz gaisa tomēr iekļūst atpakaļ pēc tam, kad gaiss no pūšļa ir izlaists.

Ak tā? Pirmkārt, kas gan ir poras, ja ne tukšuma vietas? Un, otrkārt, kā gaiss, ja tu tam neesi uzspiedis kustību, pats var iekļūt pūslī? Un kāpēc pūslis nepiepūtās pats pēc tam, kad tu no tā izlaidi gaisu? Un kāpēc pūslis, kura sieniņās ir poras, neiztukšojas, kad tu to piepūstu un kārtīgi aizsietu saspied, tā pamudinādams uz kustību gaisu? Tāpēc, ka poras ir tukšas vietas, bet mazākas par gaisa korpuskulām.

Nu tad turpini spiest pūsli vēl stiprāk, un redzēsi, kas notiks. Un vēl tu vari piepūstu pūsli uz dažām stundām atstāt saulē, un tu redzēsi, ka tas pamazām pats saplok, jo siltums auksto gaisu pārveido par karsto gaisu, kas plūst daudz ātrāk.

Tad paņem krūku…

Ar vai bez cauruma?

Bez. Ieslīpi iegremdē krūku ūdenī. Tu redzēsi, kā, pamazām krūkā ieplūstot ūdenim, gaiss no tās plūst laukā, mezdams burbuļus, buļ, buļ, un tā pierādīdams, ka ir bijis šajā traukā. Tad ņem krūku, izlej no tās ūdeni un izsūc arī visu gaisu, aizbāz kakliņu ar īkšķi, atkal slīpi iegremdē krūku ūdenī un izvelc pirkstu no kakliņa. Ūdens ieplūdīs krūkā, bet nekādi burbuļi nebūs ne redzami, ne dzirdami. Tāpēc, ka krūkā būs bijis tukšums.

Tai brīdī viņu strīdu pārtrauca Dzejnieks, atgādinādams, ka Ardzrouni nevajadzētu atrauties no sava galvenā uzdevuma, lai viņš labāk meklējot ceļu, jo ar visiem šiem saviem buļ, buļ un ūdens krūkām viņš visiem uzdzinis vēl lielākas slāpes, un viņu pūšļi jau esot tukši, tāpēc tagad būtu prātīgāk doties pie kādas upes vai uz jebkuru citu vietu, kas būtu ūdeņiem bagātāka nekā šī.

Palaikam viņi saklaušināja arī kādas ziņas par Zosimu. Dažs bija viņu redzējis, dažs bija dzirdējis runājam par kādu vīru ar melnu bārdu, kurš esot taujājis pēc ceļa uz Priestera Jāņa zemi. Un mūsu draugi satraukti jautāja: Un ko jūs viņam atbildējāt? Bet tie gandrīz vienmēr atteica, ka esot melnbārdim paskaidrojuši, ka šajās zemēs visi zina, ka Priesteris Jānis mīt austrumos, bet vajadzīgi daudzi gadi, lai aizkļūtu līdz viņa valstībai.

Dzejnieks, dusmās kūsādams, teica, ka, spriežot pēc Svētā Viktora abatijā lasītajiem manuskriptiem, ceļojot pa šīm zemēm, būtu jāredz vieni vienīgi brīnumi, bet kur tad ir visas tās brīnumskaistās pilsētas ar dievnamiem, kuru jumti apjumti ar smaragdiem, sijas ir no tīra zelta, kolonnas ar melnkoka kapiteļiem, statujas izskatās kā dzīvas, bet zelta altāriem ir sešdesmit pakāpienu, un sienas ir mūrētas no tīra safīra, un iekštelpas kā lāpas apgaismo spoži vizuļojoši dārgakmeņi? Un kur ir kristāla kalni, dimantu upes, dārzi, kuros aug koki, no kuriem lāso dziedinoši balzāmi, kas smaržo tik jauki un spēcīgi, ka turienes vietējie iemītnieki pārtiek vienīgi no šiem aromātiem? Kur ir klosteri, kuros audzē košraibus pāvus, kuru gaļa nekad nebojājas, un to var ņemt līdzi tālos ceļojumos, jo pat karstā saulē tā nesasmokot saglabājas trīsdesmit un pat vairāk dienu? Un vēl avoti, kuru ūdens straume zibsnī kā zibens šautras, un, ja tādā avotā ielaiž kaltētu sālītu zivi, tā atdzīvojas un aizpeld prom, kas pierāda, ka tie ir mūžīgās jaunības avoti… Bet viņi pagaidām bija redzējuši tikai tuksnešus, sausumā izkaltušus krūmājus un akmeņu klajumus, kur pat nevarēja piesēst uz kāda bluķa, neapsvilinot pēcpusi; un vienīgās pilsētas, kas viņiem gadījās ceļā, bija vien nožēlojamu mājeļu blīvējumi, kur mitinājās atbaidoša skata ļautiņi, kā, piemēram, Kolandiofonta, kur viņi bija sastapuši artabantus cilvēkus, kas staigā četrrāpus kā aitas. Bet Jambutā, kur viņi cerēja atpūsties no saules izdedzinātajiem klajumiem, ko tikko bija šķērsojuši, un kur sievietes, kaut arī nebija skaistas, tomēr nebija arī pār mēru neglītas, tur viņi atklāja, ka sievietes ir pārlieku uzticīgas saviem lauleņiem un, lai nosargātu savu šķīstību, vagīnā nēsā indīgas čūskas un, ja viņas vismaz būtu par to brīdinājušas iepriekš, bet nē! viena izlikās, ka ir gatava atdoties Dzejniekam, un daudz netrūka, lai viņš visu atlikušo mūžu būtu bijis spiests atteikties no miesas priekiem, labi vēl, ka Dzejnieks laikus saklausīja šņācienu un parāvās nost. Pie Kataderses purviem viņi sastapa vīrus, kam pauri nokarājās līdz ceļgaliem, bet Nekuveranā redzēja cilvēkus, kas staigāja apkārt kaili kā meža zvēri un kopojās turpat ceļmalās kā suņi, un tēvs savienojās ar savu meitu, bet dēls ar māti. Tanā viņiem gadījās satikt antropofagus, kuri gan, par laimi, neklupa virsū svešzemniekiem, jo to gaļa viņiem riebās, un ēda tikai paši savus bērnus. Pie Arlonas upes viņi nokļuva kādā ciemā, kura iemītnieki dejoja ap elku tēlu un ar asiem nažiem sagraizīja savu miesu vienās brūcēs, tad elku tēlu iecēla ratos un vadāja pa ielām, un daudzi no vietējiem ar prieku metās zem ratu riteņiem, salauzīdamies līdz nāvei. Salibutā viņi jāja cauri mežam, ko bija apsēdušas blusas varžu lielumā, bet Karijamarijā viņi satika spalvainus ļaudis, kas nevis runāja, bet rēja, un pat Bodolīno nespēja saprast viņu valodu, un turienes sievietēm mutē rēgojās ilkņi kā mežacūkām, matu pinkas sniedzās līdz papēžiem un mugurpusē bija govs aste.

Šīs un citas briesmeklības viņi bija redzējuši, bet Austrumu brīnumus gan ne, it kā visi, kas tos aprakstījuši, būtu nelietīgi meļi.

Ardzrouni viņus lūdza paciesties viņš taču esot brīdinājis, ka pirms Paradīzes Dārza plešas ļoti mežonīga zeme. Dzejnieks atcirta, ka mežonīgās zemēs mīt mežonīgi un plēsīgi zvēri, bet tādus viņi, par laimi, vēl nav sastapuši, tātad mežonīgās zemes vēl ir priekšā; bet, ja tās, ko viņi bija redzējuši līdz šim, vēl neesot gana mežonīgas, tad nav grūti iztēloties, kādi jaukumi viņus gaida tālākajā ceļā. Abduls, kuru arvien smagāk mocīja drudzis, teica, ka viņa princese nekādi nevarot dzīvot šādās Dieva nolādētās vietās un ka varbūt viņi virzās uz nepareizo pusi. Bet man, protams, vairs nav spēka griezties atpakaļ, mani draugi, viņš vārgi piebilda. Domāju, ka es miršu pa ceļam uz laimi.

Pastāvi labāk klusu, tu pats neapjēdz, ko runā! viņam uzkliedza Dzejnieks. Mums caurām naktīm bija jāklausās, kā tu dziedi par savas neiespējamās mīlestības jaukumiem, nu, kad tu redzi, ka tava mīlestība ir kļuvusi tik neiespējama, ka neiespējamāka nemaz nav iespējama, tev vajadzētu justies kā septītajās debesīs! Bet Bodolīno parāva Dzejnieku aiz piedurknes un čukstēja, ka Abduls murgo un nevajag viņam sagādāt vēl lielākas ciešanas.

Vēl pēc nebeidzami ilga laika viņi nonāca Salopatanā, diezgan nožēlojamā miestā, kur vietējie ļaudis viņus sagaidīja ar lielu izbrīnu un pielieca pirkstus, kā cenzdamies viņus saskaitīt. Bija skaidrs, ka pilsētniekus pārsteidzis tieši tas, ka ceļinieku ir divpadsmit, un visi nometās ceļos, bet viens aizsteidzās pavēstīt šos jaunumus pārējiem pilsētas iemītniekiem. Un tad mūsu draugiem pretī iznāca tāds kā arhimandrīts, grieķiski dziedādams psalmus un rokās nesdams koka krustu (te tev nu bija rubīniem nosētie sudraba krusti, burkšķēja Dzejnieks), un viņš uzrunāja Bodolīno un teica, ka šajā novadā jau kopš seniem laikiem tiekot gaidīti atgriežamies svētie Austrumu Gudrie, kuri noteikti ir pieredzējuši tūkstošiem piedzīvojumu, kopš pirms tūkstoš un vēlreiz tūkstoš gadiem bija pielūguši Jēzus Bērniņu Bētlemē. Un arhimandrīts pat tieši noprasīja, vai viņi esot mājupceļā uz Priestera Jāņa zemi, lai atbrīvotu Priesteri no viņa ilgajām un nogurdinošajām rūpēm un atkal pārņemtu varu, kas viņiem reiz piederējusi pār tām Dieva svētītajām vietām.

Bodolīno klusībā gavilēja. Viņi vietējiem uzdeva daudz jautājumu par to, kas sagaidāms tālākajā ceļā, bet saprata, ka arī šejienieši īsti nezina, kur atrodas Priestera valstība, viņi tikai cieši ticēja, ka tā pastāv kaut kur austrumos. Turklāt pilsētnieki brīnījās, kāpēc Gudrie paši nevar sniegt kādas skaidrākas ziņas, ja jau tieši no Jāņa zemes viņi ir nākuši.

Svētie kungi, teica arhimandrīts, jūs, protams, neesat tādi kā tas bizantiešu mūks, kurš te bija iegriezies pirms kāda laika un taujāja pēc Priestera valstības, teikdams, ka gribot Priesterim atdot relikviju, kas viņam reiz esot tikusi nolaupīta. Tas cilvēks neizskatījās krietns un, bez šaubām, bija ķeceris kā jau visi grieķi tur jūras piekrastē -, jo viņš nemitīgi piesauca Svēto Jaunavu, Dieva māti, bet mūsu tēvs un patiesības gaismas avots Nestors mums ir mācījis, ka Marija bija tikai cilvēciskā Kristus māte. Kā gan var iztēloties Dievu, kas guļ autiņos, divus mēnešus vecu Dievu, krustā sistu Dievu? Tikai pagāni izdomā māti saviem dieviem!

Tas mūks patiešām bija nekrietns, viņu pārtrauca Dzejnieks, un jums jāzina, ka to relikviju viņš nozaga mums.

Lai Dievs viņu soda. Mēs viņam ļāvām turpināt ceļu, neko neteikdami par briesmām, kas viņu sagaida tālāk, un tāpēc viņš neko nezināja par Abhāziju, un lai Dievs viņu soda, iegrūžot šo nekrietneli tās zemes tumsībā. Un vēl viņš noteikti uzdursies kādai mantikorai un Bubuktoras melnajiem akmeņiem.

Mani draugi, pusčukstus teica Dzejnieks, šie ļaudis mums varētu pastāstīt daudz ko noderīgu, un viņi mums to atklātu tikai tāpēc, ka mēs esam Austrumu Gudrie; bet tieši tāpēc, ka mēs esam Austrumu Gudrie, viņi neredz vajadzību mums kaut ko stāstīt. Man tā vien šķiet, ka būs labāk, ja tūdaļ zudīsim prom no šejienes, citādi, ja ielaidīsimies vēl garākās sarunās, mēs drīz vien pateiksim ko galīgi greizu un viņi sapratīs, ka mēs nezinām to, ko vajadzētu zināt katram Austrumu Gudrajam. Un arī Kristītāja galvu mēs viņiem nevaram piedāvāt, jo es nespēju iztēloties Gudros, kuri nodarbojas ar simoniju. Laižamies ātrāk prom, jo, lai gan viņi noteikti ir krietni kristieši, tomēr nevienam nepatīk, ja kāds tevi krāpj kā pēdējo muļķi.

Tāpēc viņi steidza atvadīties un kā dāvanu saņēma pamatīgus pārtikas krājumus, un, prom jādami, prātoja, kas gan varētu būt šī Abhāzija, kuras tumsība esot tik bīstama.

Jau drīz vien viņi uzzināja, kas ir Bubuktoras melnie akmeņi. Tie bija redzami it visur Bubuktoras upes krastos un sēkļos. Daži nomadi, kurus viņi bija sastapuši pirms kāda laiciņa, bija skaidrojuši, ka ikviens, kas pieskaras melnajiem akmeņiem, kļūst tikpat melns kā šie oļi. Ardzrouni paziņoja, ka patiesībā tie noteikti ir ļoti vērtīgi akmeņi un satiktie klejotāji tos droši vien lasa un pārdod nez kādos tālos tirgos, bet šīs pasaciņas viņi stāsta, lai citiem nenāktu ne prātā vākt viņu upmalas dārgumus. Un Ardzrouni metās lasīt akmeņus un rādīja draugiem, kādi tie ir spoži un ūdens nogludināti. Taču, kamēr viņš runāja, viņa seja, kakls un plaukstas strauji pieņēma melnkoka krāsu; Ardzrouni atrāva vaļā kreklu, un arī krūtis bija melnas, viņš noāva apavus un redzēja, ka tāpat arī stilbi un pēdas ir ogļu melnumā.

Viņš kails iemetās upē, nira ūdenī, berza ādu ar upes dibenā pagrābtu granti… Bet neko darīt Ardzrouni bija kļuvis melns kā nakts, un šajā melnumā dzalkstīja vienīgi acu baltumi un zem melnās bārdas vīdēja sārtas lūpas.

Sākumā pārējie smējās, vai pie zemes krizdami, kamēr Ardzrouni lādēja viņu mātes; tad viņi centās nelaimīgo mierināt. Vai mēs gribam, lai mūs uzskata par Austrumu Gudrajiem? jautāja Bodolīno. Tad ziniet, ka vismaz viens no viņiem bija melns. Zvēru, ka melns ir viens no tiem trim, kas tagad atdusas Ķelnē. Nu mūsu pulks izskatīsies vēl pārliecinošāk. Solomons bija iecietīgāks un teica, ka esot dzirdējis par akmeņiem, kas maina ādas krāsu, bet tāpat esot atrodami pretlīdzekļi, un Ardzrouni kļūšot vēl baltāks, nekā bijis. Jā, jā, kad suņi ar astēm ries, ķiķināja Knauķis, un pārējiem bija jāsavalda nelaimes ķertais armēnis, kurš mēģināja viņam nokost ausi.

Kādā jaukā dienā viņi iejāja biezoknī, kur zaļoja daudz kuplu koku, kuru lapotnēs ienācās visdažādākie augļi, un cauri šim mežam tecēja upe, kuras ūdens bija balts kā piens. Biezoknī vietumis pavērās zaļas noras, kur auga palmas un vīnogulāji, pilni ar brīnišķīgiem ogu ķekariem, un katra oga bija vismaz citrona lielumā. Un vienā no šādiem skrajumiem bija ciemats vienkāršas, bet izturīgas mājeles, celtas no tīriem salmiem. No būdām iznāca cilvēki, kas bija kaili no galvas līdz papēžiem, un tikai dažiem vīriem bārda bija tik gara un kupla, ka aizsedza kaunumu, bet varēja manīt, ka bārda nav audzēta ar šādu nolūku. Sievietes nekautrējās rādīt krūtis un klēpi, tomēr šķita, ka viņas to dara pavisam šķīsti svešiniekiem viņas droši skatījās acīs, neraisīdamas nekādas neķītras domas.

Ciema iemītnieki runāja grieķiski un, laipni apsveicinādamies ar viesiem, teica, ka viņi esot gimnosofisti, proti, cilvēki, kuri, dzīvodami nevainīgā kailumā, izkopj viedumu un labvēlību. Cieminieki aicināja ceļotājus brīvi klejot pa šo meža ciemu un vakarā piedāvāja viņiem vakariņas, kurās galdā tika celti vienīgi tādi ēdieni, ko bija radījusi pati zeme. Bodolīno izjautāja vecāko no ciema vīriem, pret kuru pārējie izturējās ar īpašu cieņu. Bodolīno jautāja, kas viņiem pieder, un vecais vīrs atbildēja: Mums pieder zeme, koki, saule, mēness un zvaigznes. Kad esam izsalkuši, mēs plūcam un ēdam koku augļus, kas saskaņā ar saules un mēness gaitu izaug paši. Kad esam izslāpuši, mēs ejam pie upes un padzeramies. Mums katram ir viena sieviete, un, ievērojot mēness ciklu, katrs apaugļo savu biedreni, līdz viņa laiž pasaulē divus bērnus, un vienu no bērniem mēs dodam tēvam, bet otru mātei.

Bodolīno brīnījās, ka šeit nav redzējis ne svētnīcu, ne kapsētu, un vecais teica: Šī vieta, kur mēs mītam, ir arī mūsu kapsēta, te mēs nomirstam, rāmi aizmigdami nāves miegā. Zeme mūs rada, zeme mūs baro, un apakš zemes mēs guļam mūžīgajā miegā. Bet tu jautāji arī par svētnīcu. Mēs zinām, ka citās vietās tādas būvē, lai godinātu to, ko viņi sauc par visu lietu Radītāju. Bet mēs ticam, ka visas lietas ir radušās no charis, pašas no sevis tāpat, kā pašas sevi tās uztur, un taurenis apputeksnē puķi, kura izaugs un šo taureni baros.

Ja es pareizi saprotu, jūs cenšaties izplatīt savstarpēju cieņu un mīlestību, nenogalināt nedz dzīvniekus, nedz arī, protams, cilvēkus. Bet, balstoties uz kādiem baušļiem jūs tā dzīvojat?

Mēs tā dzīvojam tieši tāpēc, ka nepastāv neviens bauslis. Vienīgi ievērojot labestību un mācot to citiem, mēs varam sev līdzīgos mierināt par to, ka mums nav Tēva.

Bez Tēva nevar iztikt, Dzejnieks čukstēja Bodolīno, paskaties, par ko pārvērtās mūsu spēcīgā armija, kad nomira Frīdrihs. Šie te dzīvo un ar saviem daiktiem kuļ gaisu, bet par dzīvi viņiem nav nekādas saprašanas…

Boronu gan pārsteidza šī gudrība, un viņš sirmgalvim uzdeva daudz jautājumu.

Kā ir vairāk: dzīvo vai mirušo?

Mirušo ir vairāk, bet viņus vairs nevar saskaitīt. Tāpēc to, kurus varam redzēt, ir vairāk nekā to, kurus vairs nevaram saskatīt.

Kas ir spēcīgāks: dzīvība vai nāve?

Dzīvība, jo, kad saule aust, tās stari ir spēcīgāki un spožāki nekā tad, kad tā, blāvi spīdēdama, riet.

Kā ir vairāk: jūras vai zemes?

Zemes, jo arī jūra balstās uz zemes pamata.

Kas bija pirmā: diena vai nakts?

Nakts. Viss, kas piedzimst, vispirms izveidojas klēpja tumsā un tikai pēc tam iznāk gaismā.

Kura puse ir labāka: labā vai kreisā?

Labā. Jo arī saule lec labajā pusē un virzās pa savu debesu ceļu uz kreiso pusi, un sieviete bērnu vispirms liek pie labās krūts.

Kurš ir visplēsīgākais no zvēriem? iejautājās Dzejnieks.

Cilvēks.

Kāpēc?

Jautā to sev pašam. Arī tu esi plēsīgs zvērs, kas, varaskāres dzīts, grib atņemt dzīvību visiem citiem zvēriem.

Un tad Dzejnieks teica: Bet, ja visi būtu tādi kā jūs, tad pa jūru neviens nekuģotu, zeme paliktu neapstrādāta un nerastos varenas karaļvalstis, kuras piešķir kārtību un diženumu pasaulīgo lietu nožēlojamajam juceklim.

Un sirmgalvis atbildēja: Viss, ko tu minēji, noteikti ir liela laime, bet tā ir dibināta uz citu nelaimes, un to mēs nevēlamies.

Abduls jautāja, vai gimnosofisti zinot, kur dzīvo visskaistākā un vistālākā no visām princesēm. Tu viņu meklē? jautāja vecais, un Abduls atbildēja, ka jā. Vai tu viņu kādreiz esi redzējis? Un Abduls atbildēja, ka neesot gan. Vai tu viņu vēlies? Un Abduls atbildēja, ka to viņš nezinot. Tad vecais iegāja savā būdā un iznāca no tās ar metāla šķīvi, kas bija tā nogludināts un nospodrināts, ka viss apkārtējais tajā atspoguļojās kā skaidra ūdens virsmā. Sirmgalvis teica: Mēs reiz saņēmām šo spoguli kā dāvanu un nevarējām no tā atteikties, lai neapvainotu dāvinātāju. Bet neviens no mums nekad negribētu tajā ieskatīties, jo ieraudzītais varētu izraisīt tukšu lepnību par mūsu miesas skaistumu vai arī iedvest šausmas par kādu mūsu ķermeņa trūkumu, un tad mēs dzīvotu bailēs no citu nicinājuma. Varbūt tu šajā spogulī reiz ieraudzīsi to, ko meklēji.

Kad viņi jau laidās miegā, Boidi valgām acīm teica: Paliksim šeit.

Tas nu gan būtu labs skats, kad tu te dzīvotu pliks kā tārps! atcirta Dzejnieks.

Varbūt mēs vēlamies pārāk daudz, teica Rabi Solomons, bet nu jau mēs vairs nespējam to nevēlēties.

Nākamajā rītā viņi devās tālāk.

27  Bodolīno Abhāzijas tumsībā

Pametuši gimnosofistus, viņi klejoja ilgi, aizvien prātodami, kā sasniegt Sambationu tā, lai nebūtu jāšķērso briesmīgās vietas, kuras bija pieminējuši kailie filosofi. Taču velti. Viņi jāja pār līdzenumiem, cēlās pāri straujām upēm, rāpās pa stāvām kraujām, un Ardzrouni palaikam veica aprēķinus pēc savas Kosmas kartes un ziņoja, ka Tigra vai Eifrata, vai arī Ganga droši vien vairs nav tālu. Dzejnieks viņam uzšņāca, lai taču viņš, melnais mūdzis, labāk klusējot; bet Solomons mierināja Ardzrouni, galvodams, ka agrāk vai vēlāk viņš atkal kļūšot balts. Un tā vienmuļi ritēja dienas un mēneši.

Reiz viņi ierīkoja nometni pie kāda dīķa. Ūdens nebija īpaši dzidrs, tomēr tā bija pietiekami daudz, un zirgi varēja atdzerties. Viņi jau iekārtojās uz guļu, kad uzlēca mēness, un tā pirmajos staros viņi patumšā ieraudzīja dīvainu ņudzoņu. Tie bija neskaitāmi skorpioni, visi ar paslietiem astes dzeloņiem, un tie meklēja ūdeni, un skorpioniem sekoja vesela straume čūsku visdažādākajās krāsās: vienām bija sarkanas zvīņas, citām melnas un baltas, vēl citas mirdzēja kā zelts. Visapkārt skanēja baisma šņākšana, un varenas bailes viņus sagrāba. Viņi sastājās aplī, pavērsuši uz ārpusi paslietus zobenus, cenzdamies nonāvēt šos neradījumus, pirms tie paguvuši pierāpot pārāk tuvu viņu barjerai. Bet šķita, ka skorpionus un čūskas vairāk vilina ūdens, nevis cilvēki, un, remdējuši slāpes, tie pamazām nozuda, salīzdami spraugās starp akmeņiem.

Pusnaktī, kad viņi jau domāja, ka nu varēs mierīgi laisties miegā, parādījās citas čūskas, un katrai no tām bija divas vai trīs galvas un uz katras galvas pa sekstei. Ar savām zvīņām šie rāpuļi ievilka zemē dziļas rievas, tie līda, turot ieplestas briesmīgās rīkles, un katrā no tām šaudījās trīs mēles. Jau pa gabalu bija jūtama to smirdoņa, un šķita, ka čūskas no mēnesgaismā mirdzošajām acīm šļaksta indi tāpat, kā to dara baziliski… Viņi cīnījās veselu stundu, jo šie dzīvnieki bija daudz niknāki par iepriekšējiem un varbūt bija izsalkuši pēc gaļas. Kad daži rāpuļi bija nogalināti, pārējie metās virsū savu biedru līķiem un rija cik spēdami, aizmirsuši par cilvēkiem. Mūsu draugi jau bija pārliecināti, ka visas briesmas ir garām, kad uzradās krabji, vairāk par simtu, tos klāja krokodilu zvīņas, un to bruņas atsita zobenu cirtienus. Līdz beidzot Kolandrīno radās lieliska doma, ko viņam priekšā droši vien bija pačukstējis izmisums: viņš piegāja tuvāk vienam no krabjiem un spēcīgi iespēra tam pa pavēderi, un krabis apvēlās uz muguras un bezspēcīgā niknumā kustināja savas spīles. Nu viņi varēja krabjus aplenkt, apkraut ar žagariem un aizdedzināt. Vēlāk viņi atklāja, ka, izlobīti no čaulām, tie ir itin ēdami, un tā divas dienas viņiem bija krietni krājumi gaļas, kas gan bija salda un šķiedraina, tomēr laba un barojoša.

Un reiz viņi no tiesas sastapa bazilisku, un tas izskatījās tieši tāds, kādu to bija aprakstījuši daudzi nostāsti, neapšaubāmi patiesi. Bazilisks iznāca no klintsbluķa, sašķeldams akmeni, kā jau to bija vēstījis Plīnijs. Tā galva un nagi bija kā gailim, bet sekstes vietā sarkans izaugums kā kronis, acis dzeltenas un izvalbītas kā krupim, bet pārējais ķermenis kā čūskai. Bazilisks bija smaragdzaļš ar sudrabotiem lāsumiem un pirmajā acu uzmetienā pat šķita skaists, taču bija zināms, ka šī nezvēra elpa var noindēt gan dzīvnieku, gan cilvēku, un jau iztālēm varēja saost viņa derdzīgo smaku.

Netuvojieties viņam! iekliedzās Solomons. Un, galvenais, neskatieties viņam acīs, jo tām piemīt nāvējošs spēks! Bazilisks slīdēja uz viņu pusi, un smirdoņa kļuva vēl neciešamāka, līdz Bodolīno apķērās, ka tomēr ir paņēmiens, kā briesmoni nogalināt. Spoguli, spoguli! viņš uzsauca Abdulam. Tas viņam padeva metāla disku, ko bija saņēmis no gimnosofistiem. Bodolīno paņēma spoguli un, turēdams to izstieptā labajā rokā, kā vairogu pavērsa tieši pret bazilisku, bet ar kreiso roku viņš aizsedza acis, lai izvairītos no viņa skatiena, un mēģināja nezvēram tuvoties, skatoties tikai zem kājām. Viņš apstājās iepretī nezvēram un pastiepa spoguli tam vēl tuvāk. Spožā metāla atspulgu vilināts, bazilisks pacēla galvu un, dvesdams drausmīgi smirdošu elpu, pievērsa savas izvelbtās acis mirdzošajam diskam. Bet tūlīt viņš viscaur nodrebēja, samirkšķināja mēļos plakstiņus, baismīgi iebrēcās, nogāzās zemē un pagalam bija. Tad gan visi atcerējās, ka spogulis raida baziliskam atpakaļ gan viņa skatiena spēku, gan paša indīgo elpu un viņš kļūst par abu savu ieroču upuri.

Mēs jau esam nonākuši briesmoņu zemē, gauži apmierināts teica Dzejnieks. Karaliste ir arvien tuvāk. Un Bodolīno vairs nesaprata, vai Dzejnieks, runādams par "karalisti", vēl domā Priestera zemi vai pats savu nākotnes valstību.

Tā, vienu dienu sastapdami cilvēkrijējus hipopotamus, citu dienu atkal sikspārņus, kas bija lielāki par baložiem, viņi beidzot nonāca kalnu ieskautā ciemā, bet tālāk aiz kalniem pletās līdzenums, kur auga vien reti koki. Izskatījās, ka līdzenuma tuvāko malu sedz viegla migliņa, bet tālāk migla sabiezēja arvien blīvāka, līdz pakāpeniski pārtapa tumšā un necaurredzamā mākonī, bet pie apvāršņa stiepās kā viena vienīga melna josla, pret kuru spilgti izcēlās sarkanās saulrieta svēdras.

Ciema iedzīvotāji bija sirsnīgi, bet, lai iemācītos viņu valodu, ko veidoja tikai rīkles skaņas, Bodolīno bija nepieciešamas vairākas dienas. Visu šo laiku cieminieki gādāja par mūsu draugiem kā par mīļiem viesiem un baroja viņus ar kalnu zaķu gaļu, kuri lielā skaitā mājoja tuvējās klintīs. Kad beidzot bija iespējams saprasties, vietējie ļaudis teica, ka kalnu piekājē sākas plašais Abhāzijas novads, kuram piemīt šāda īpatnība: tas ir viens vienīgs neaptverami liels mūžamežs, kur vienmēr valda visdziļākā tumsa, taču ne tāda tumsa kā naktīs, kad gaismu dod vismaz zvaigžņotās debesis, nē, Abhāzijā valda piķa melna tumsa, kādu var sajust, tikai aizvērtām acīm stāvot dziļā pazemes alā. Un šajā bezgaismas novadā mīt abhāzieši, kuri tur jūtas pavisam labi, tāpat kā aklie, kuri dzīvo vietā, kur piedzimuši un uzauguši. Droši vien viņus tumsā vada dzirde un oža, taču to neviens skaidri nezināja, jo vēl neviens nebija uzdrošinājies turp doties.

Taujāti, vai ir iespējams turpināt ceļu uz austrumiem, nebrienot cauri šim mežam, vietējie atbildēja, ka jā, varot apiet apkārt Abhāzijai un tās biezoknim, taču, lai apmestu šādu līkumu, esot vajadzīgi vairāk nekā desmit gadi vismaz tā vēstot seni nostāsti -, jo tumšais mežs stiepjas simt un divpadsmit tūkstošu salamoc garumā; ceļinieki gan nekādi nevarēja saprast, cik garš ir viens salamoc, bet tas noteikti bija garāks pārjūdzi, stadiju un parasangu.

Viņi jau gandrīz zaudēja dūšu, bet tad Porčelli, kurš viņu pulkā allaž bija vismazrunīgākais, ieminējās Bodolīno, ka Frasketas vīri taču ir pieraduši staigāt caur miglas vāliem, tik bieziem, ka var griezt kaut ar nazi, un tāda migla bija ļaunāka par melnu tumsu, jo pelēkajā blīvā varēja saskatīt ceļamies formas, kas īstenībā nemaz nepastāvēja un tikai maldināja nogurušās acis, un tāpēc gājējs apstājās tur, kur būtu varējis iet uz priekšu, vai arī, noticējis māžiem, nogriezās no ceļa un iegāzās kādā aizā. Un ko tu dari mūspuses miglā? Porčelli prātoja. Tu vienkārši ej uz dullo, gar kokiem grābādamies un ar kāju ceļu taustīdams, palaizdamies uz septīto maņu, tāpat kā lido sikspārņi, kas ir galīgi akli; un tu pat nevari paļauties uz savu degunu, jo migla salien tev nāsīs un neko citu, izņemot miglu, tu nevari saost. Tātad, viņš secināja, ja tu esi pieradis staigāt miglā, tad pēc tam tumsa tev liksies gluži vai kā gaiša diena.

Citi alesandrieši tam piekrita, un tāpēc tika nolemts, ka Bodolīno un pieci viņa novadnieki vadīs visus pārējos, kuri piesies savus zirgus pie kāda no alesandriešu lopiņiem un, cerēdami uz visu to labāko, ļaus, lai viņus ved.

Sākumā viņi virzījās uz priekšu, ka prieks, jo krēsla patiešām līdzinājās dzimtās puses miglai, taču jau pēc dažām stundām viņi iekļuva piķa melnā tumsā. Ceļveži spicēja ausis, ieklausīdamies, kā čab un lūst zari, un brīžos, kad šādu troksni vairs nedzirdēja, sprieda, ka ir iznākuši kādā skrajumā. Piekalnes ciema iedzīvotāji bija teikuši, ka šajā mežā vienmēr pūš ļoti stiprs vējš, turklāt vienmēr no dienvidiem uz ziemeļiem, tāpēc Bodolīno ik pa laiciņam aplaizīja pirkstu un slēja to gaisā, lai sajustu, no kuras puses nāk pūsma, un tad griezās uz austrumiem.

Viņi nomanīja nakts iestāšanos, jo gaiss kļuva krietni vēsāks, tāpēc viņi nolēma apstāties un atpūsties, bezjēdzīgs lēmums, teica Dzejnieks, jo šādā vietā tikpat labi var gulēt arī pa dienu. Ardzrouni pievērsa viņu uzmanību tam, ka meža dzīvnieku rosīšanās noklust, tiklīdz kļūst aukstāks, un šie trokšņi un jo īpaši putnu dziesmas atkal ir saklausāmas, tikko nāk sajūtams pirmais rīta siltums. Tas liecināja, ka visas dzīvās radības Abhāzijā mēra dienas un naktis pēc aukstuma un siltuma mijas gluži kā pēc saules un mēness lēkta.

Daudzas dienas viņi nemanīja cilvēku klātieni. Kad beidzās pārtikas krājumi, viņi sataustīja kokus un izčamdīja tos zaru pa zaram, līdz atrada kādu augli, un tos viņi ēda, cerēdami, ka tie neizrādīsies indīgi. Bieži kāda augu valsts brīnuma kodīgā smarža pamudināja Bodolīno (kuram no visiem bija vissmalkākā oža) doties taisni uz priekšu vai nogriezties pa labi vai kreisi. Laikam ritot, viņi kļuva arvien manīgāki. Alerāmo Skakabaroci, sauktam par Knauķi, bija šaujamloks, un viņš to turēja uzvilktu, līdz priekšā samanīja kašņājamies kādu putnu, kas nebija nedz veikls lidonis, nedz skrējējs, līdzīgi kā mūsu vistas. Tad Knauķis raidīja bultu, un gandrīz vienmēr viņi, vadīdamies pēc ķērciena vai trakas spārnu kulšanas, notvēra medījumu, noplūca un cepa no žagariem sakrautā ugunskurā. Vispārsteidzošākais bija tas, ka, berzējot akmeņus, varēja uzšķilt uguni un aizdedzināt malku: liesma pacēlās, sarkana, kādai jau tai pienākas būt, taču tā neko neapgaismoja, pat ne ap ugunskuru sēdošo sejas, uguns mēles bez gaismas aprāvās tur, kur, uzdurts uz iesma, grozījās medījums.

Ūdeni atrast nebija grūti, jo visai bieži viņi saklausīja kāda avota vai strauta burbuļošanu. Viņi virzījās uz priekšu pavisam lēni un reiz atklāja, ka atkal ir nonākuši vietā, kur bijuši jau pirms divām dienām: čamdot zemi kāda strautiņa krastā, viņi uzdūrās savas iepriekšējās nometnes pēdām.

Beidzot bija jūtama abhāziešu klātbūtne. Vispirms viņi saklausīja balsis, tādus kā čukstus visapkārt mežā, un tās bija satrauktas, kaut arī pieklusinātas, balsis, it kā biezokņa iemītnieki cits citam rādītu šos negaidītos un nekad neredzētos vai, pareizāk, nekad nedzirdētos viesus. Dzejnieks skaļi iekliedzās, un balsis noklusa, bet zāles un lapu čabēšana liecināja, ka abhāzieši nobijušies bēg. Bet vēlāk viņi atgriezās un atsāka sačukstēties, aizvien vairāk brīnīdamies par šo iebrukumu.

Vienubrīd Dzejnieks juta, ka viņam pieskaras roka vai drīzāk spalvaina ķetna, viņš to strauji sagrāba, un atskanēja izbaiļu kliedziens. Dzejnieks atlaida savu kampienu, un abhāziešu balsis nedaudz attālinājās, it kā viņi būtu atkāpušies plašākā lokā, lai turētos drošā attālumā.

Vairākas dienas nekas nenotika. Ceļojums turpinājās, un abhāzieši viņus pavadīja; varbūt tie nebija tie paši, kas viņus bija ievērojuši pirmie, bet gan citi, kas bija saņēmuši brīdinājumu par ceļotāju tuvošanos. Un patiešām kādu nakti (vai tā bija nakts?) tālumā bija dzirdamas dobjas skaņas, it kā kāds sistu bungas vai rībinātu pa dobu koka stumbru. Dārdieni bija zemi un paklusi, tomēr pārskanēja visu apkārtni un varbūt pat aizskrēja jūdzēm tālu, un viņi saprata, ka ar šādu paņēmienu abhāzieši sazinās un no liela attāluma ziņo cits citam, kas notiek viņu mežā.

Pēc ilgāka laika viņi pierada pie šiem neredzamajiem pavadoņiem. Un tāpat viņi arvien vairāk aprada ar tumsu tā, ka Abduls, kurš visvairāk bija cietis no dzeldīgajiem saules stariem, teica, ka tagad jūtoties labāk un drudzis no viņa esot gandrīz atstājies, un viņš pat atgriezās pie savām dziesmām. Kādu vakaru (vai tas bija vakars?), kad viņi sildījās pie ugunskura, Abduls noraisīja no segliem savu mūzikas instrumentu un pēc ilgiem laikiem atkal dziedāja:

Gan noskumis, gan laimē ceru beidzot

pie savas mīļās nokļūt tālumā.

Vai lemts man viņu redzēt? Lai kurp steidzos,

es vienmēr esmu prom no viņas tālumā.

Man ceļš ir smags un mokas grūtas,

un nezināt nekad, ko liktens sūta.

Lai notiek Kunga prāts.

Es saku lūgšanā, ka priecīgs būšu

pie Dieva mīlestības tvēries tālumā.

Ja viņa vēlēs, es tur mieru gūšu

pie tās, lai arī viņa tālumā.

Un manās dziesmās skanēs maigas, smalkas jūtas,

ja varēšu es viņai līdzās būt.

Sirds ar saldmi dziesmā piepildās.

Abhāzieši, kas ap viņiem bez mitas bija sačukstējušies, tagad pieklusa. Meža iemītnieki klusēdami noklausījās Abdula dziesmu un tad mēģināja atbildēt: bija dzirdams, kā simtiem lūpu (vai tās bija lūpas?) vītero, vīvina un maigi svilpo kā mācīti strazdi, atkārtojot Abdula spēlēto melodiju. Tā viņi ar meža saimniekiem iemanījās saprasties bez vārdiem un nākamās naktis muzicēja pārmaiņus: vieni dziedāja, bet otri itin kā spēlēja stabules. Reiz Dzejnieks rupjā balsī uzņēma vienu no tām dziesmām, kuras Parīzē lika sarkt pat krogus meičām, un Bodolīno viņam piebalsoja. Abhāzieši neatbildēja, bet pēc ilga klusuma viens vai divi no viņiem atsāka klusi vīterot Abdula melodijas, kā vēlēdamies teikt, ka tās bijušas labas un tīkamas, bet pēdējā gan ne. Un tā abhāzieši apliecināja, sprieda Abduls, ka viņiem ir maiga sirds un ka viņi spēj atšķirt labu mūziku no sliktas.

Abduls, vienīgais, kuram bija dotas pilnvaras "sarunāties" ar abhāziešiem, jutās kā no jauna piedzimis. Mēs esam nonākuši maiguma valstībā, viņš teica, un tātad esam tuvu pie mana mērķa. Iesim, iesim tālāk. Nē, kā apburts atbildēja Boidi, kāpēc mēs nevarētu palikt šeit? Vai tad pasaulē ir kāda vel skaistāka vieta, kur neglīto, pat ja tas pastāv, nevar saskatīt?

Arī Bodolīno prātoja, ka pēc visa, ko viņš pieredzējis plašajā pasaulē, šīs ilgās, tumsā pavadītās dienas ļāvušas viņam izlīgt pašam ar sevi. Tumsā viņš gremdējās atmiņās, domāja par savu bērnību, par tēvu, par māti, par maigo un nelaimīgo Kolandrīnu. Kādu nakti (vai tā bija nakts? droši vien, jo abhāzieši klusēja, iegrimuši miegā) viņš, nekādi nespēdams aizmigt, piecēlās un taustīja koku lapotos zarus, it kā kaut ko meklēdams. Pēkšņi viņš atrada kādu augli, tas bija samtaini pūkains un tīkami smaržoja. Bodolīno augli noplūca un, tikko ielaidis tajā zobus, sajuta, ka viņu pārņem maigas skumjas, un viņš vairs nezināja, vai sapņo vai palicis nomodā.

Piepeši viņš ieraudzīja Kolandrīnu, pareizāk, sajuta viņu sev līdzās tik skaidri, it kā redzētu. Bodolīno, Bodolīno, viņa to sauca savā meitenīgajā balsī, neapstājies tur, kur esi, kaut arī viss šķiet tik skaists! Tev jādodas uz Priestera zemi, par kuru tu man stāstīji, un jāatdod Priesterim tas kauss, citādi kurš gan padarīs mūsu Bodolīneto Kolandrinučo par hercogu? Dari man to prieku! Te jau, protams, nav slikti, bet es pēc tevis ilgojos.

Kolandrīna, Kolandrīna! kliedza Bodolīno vai vismaz domāja, ka kliedz. Klusē, tu esi tikai rēgs, māņi, šī augļa auglis! Mirušie neatgriežas!

Parasti neatgriežas, atbildēja Kolandrīna, bet es ļoti lūdzos. Es teicu: galu galā jūs man atvēlējāt pavadīt kopā ar manu vīrieti tikai vienu vasaru, tikai īsu brīsniņu. Žēlojiet mani un dodiet vēl vienu mirkli, ja arī jums ir sirds krūtīs. Man jau te klājas labi, es redzu Svēto Jaunavu un visus svētos, bet man pietrūkst mana Bodolīno glāstu, no kuriem man skrēja šalkas pār kauliem. Man piešķīra tikai īsu brīdi, tikai vienam skūpstam. Bodolīno, nekavējies ceļa malā un nesaejies ar ceļmalas sievietēm, varbūt viņām ir arī visas tās sliktās slimības es pat nezinu, kā tādas sauc. Nekavējies, ej uz saules pusi!

Bodolīno sajuta maigu pieskārienu pie sava vaiga, un tai pašā mirklī viņa izgaisa. Viņš atguvās no šī pussnaudas sapņa un atlikušo nakts daļu gulēja mierīgi. No rīta viņš saviem biedriem teica, ka jāsteidzas tālāk.

Vēl pēc daudzām citām dienām viņi samanīja tālu balsnumu, pienaini bālganu blāvu. Tumsa pamazām atkal pārtapa biezā un blīvā miglā. Ceļinieki ievēroja, ka abhāzieši, kas visu laiku bija viņus pavadījuši, tagad ir apstājušies un izsvilpo atvadu sveicienus. Bija jūtams, ka tie stāv kādas noras malā, uz gaismas robežas, kuru šķērsot acīmredzot baidījās, un šķita, ka viņi māj sveikas, un no maigajām izsvilpotajām skaņām bija noprotams, ka abhāzieši smaida.

Izgājuši cauri miglas vāliem, viņi atkal ieraudzīja saules gaismu. Spozme viņus žilbināja, un Abdulu atkal sāka purināt drudža trīsas. Viņi bija domājuši, ka Abhāzijas tumsība ir pēdējais pārbaudījums un viņi tūlīt sasniegs savu ilgoto zemi, taču nu šīs maldīgās cerības vajadzēja atmest.

Acumirklī viņiem virs galvas lokus sāka mest putni ar cilvēku sejām, kuri klaigāja: Kāpēc mīdāt svešu zemi? Griezieties atpakaļ! Nav ļauts ielauzties Svētlaimīgo zemē! Griezieties apkārt un mīdiet zemi, kas jums tikusi dota! Dzejnieks teica, ka tā droši vien ir kāda burvestība, varbūt viens no paņēmieniem, kā tiek aizsargāta Priestera zeme, un viņš pārliecināja pārējos doties tālāk.

Pavadījuši vairākas dienas ceļā pāri akmeņu klājienam, kur neauga neviens zāles stiebrs, viņi ieraudzīja pretī nākam trīs zvērus. Viens no tiem noteikti bija kaķis uzmestu kūkumu, saboztu spalvu, un tā acis gailēja kā divas ogles. Otram zvēram bija lauvas galva, no kuras plūda nemitīgi rēcieni, rumpis kā kazai un pauti un bīstaklis kā pūķim, bet uz muguras nelabi blēja otra, ragiem rotāta galva. Astes vietā tam locījās čūska, kas šņākdama draudīgi slējās pretī cilvēkiem. Trešajam zvēram bija lauvas rumpis, skorpiona aste un galva gandrīz kā cilvēkam, ar gaiši zilām acīm un smalki veidotu degunu, bet ieplestajā mute gan augšā, gan apakšā vīdēja trīs rindas zobu, asu kā skuvekļi.

Vislielāko baiļumu viņiem, protams, iedvesa kaķis, zvērs, kurš kā visiem zināms ir Sātana vēstnesis un kuru mājās tur vienīgi nekromanti; un viņi zināja arī to, ka no katra nezvēra tu, cilvēks, vari aizstāvēties, bet no kaķa ne, jo tas, iekams tu esi paguvis izraut zobenu, ielec tev sejā un izskrāpē acis. Solomons purpināja, ka nevar gaidīt neko labu no dzīvnieka, kurš ne reizi nav pieminēts Grāmatu Grāmatā. Borons teica, ka otrs no zvēriem noteikti ir himera vienīgais radījums, kurš rūkdams varētu lidināties tukšumā, ja vien tāds pastāvētu, un lidojot nosūkt cilvēku domas. Arī par trešo zvēru nebija nekādu šaubu: Bodolīno skaidri redzēja, ka tā ir mantikora, kas nemaz neatšķiras no leikokroka, par kuru viņš kādreiz (cik sen tas bija?) rakstīja Beatrisei.

Trīs briesmoņi viņiem tuvojās: kaķis lunkaniem, mīkstiem soļiem, abi pārējie tikpat apņēmīgi, bet nedaudz lēnāk, jo tādiem trīsveidīgiem zvēriem ir grūti saskaņot savu tik atšķirīgo ķermeņa daļu kustības.

Pirmais rīkojās Alerāmo Skakabaroci, saukts Knauķis, kurš ne mirkli nešķīrās no sava šaujamloka. Viņš ietrieca bultu kaķim tieši galvā, un tas pakrita zemē bez dzīvības. To redzot, himera palēca soli uz priekšu. Kutika no Kvarnjento, saukdams, ka mājās spējis padarīt rāmus pat buļļus, kam uznācis pārošanās trakums, drošsirdīgi traucās pretī himerai, gribēdams to nodurt, taču briesmonis negaidītā lēcienā uzmetās viņam virsū. Ieplētusi savu lauvas rīkli, himera jau grasījās pārkost Kutikām rīkli, kad piesteidzās Dzejnieks, Bodolīno un Kolandrīno un kapāja nezvēru ar zobeniem, līdz tas atlaida savu upuri un saļima pie zemes.

Tostarp uzbrukumā bija devusies mantikora. Tai pretī stājās Borons, Kiots, Boidi un Porčelli, kamēr Solomons to apmētāja ar akmeņiem, murminādams lāstus savā svētajā valodā; Ardzrouni kāpās atpakaļ, bailēs nomelnējis vēl vairāk, bet Abduls kā sastindzis gulēja zemē, un viņu mocīja visbriesmīgākās drudža trīsas. Šķita, ka mantikora izvērtē ienaidniekus, liekot lietā gan cilvēka, gan zvēra apdomu. Pārsteidzošā veiklībā tā izvairījās no vīriem, kas bija nostājušies cīņai, un, pirms vēl kāds bija paguvis viņu ievainot, mantikora jau bija uzklupusi Abdulam, kurš nespēja aizstāvēties. Ar saviem trīsrindu zobiem tā iekodās viņam plecā un neatlaidās pat tad, kad pārējie piesteidzās glābt savu draugu. Mantikora gaudoja zem zobenu cirtieniem, tomēr neatbrīvoja Abdulu no ciešā kampiena, un brūce viņa miesā vērās arvien platāka, un no tās straumēm plūda asinis. Beidzot briesmonis vairs nevarēja turēties pretī zobenu cirtieniem, ko pret viņu vērsa četri satracinātie pretinieki, un ar drausmīgu kaucienu izlaida dzīvību. Bet vēl bija jāpūlas labu brīdi, līdz no mantikoras žokļu tvēriena varēja atbrīvot Abdulu.

Šajā kaujā Kutikam bija ievainota roka, bet Solomons jau ņēmās to dziedēt ar kādu no savām ziedēm, teikdams, ka brūce esot tikai tāds nieks un drīz sadzīšot. Bet Abduls vārgi kunkstēja un strauji noasiņoja. Pārsieniet viņu! teica Bodolīno. Viņš jau tāpat ir novārdzināts un nedrīkst zaudēt asinis! Visi pūlējās apturēt viņa asiņu straumes, centās brūci aizbāzt un pārsiet ar savām drānām, bet mantikora bija iekodusies dziļi miesā, un varbūt tās zobi pat bija skāruši sirdi.

Abduls murgoja. Čukstēja, ka viņa princese esot pavisam tuvu un viņš nedrīkstot nomirt tieši šajā brīdī. Viņš lūdza, lai viņu pieceļ kājās, un pārējiem vajadzēja ar varu noturēt viņu guļus. Bija skaidrs, ka briesmonis brūcē iešļācis nez kādu indi.

Kā noticējis pats savu viltojumu īstumam, Ardzrouni izvilka no Abdula somas Kristītāja galvu, salauza zīmogu, izcēla no relikvārija galvaskausu un iespieda to mirējam rokās. Lūdzies, viņš teica, lūdzies par savas dvēseles pestīšanu!

Stulbenis! viņam nicīgi uzšņāca Dzejnieks. Pirmkārt, viņš tevi nemaz nedzird; otrkārt, kas zina, kā galva tā ir un kuros apgānītos kapos tu to esi pievācis.

Jebkura relikvija var stiprināt mirēja garu, atteica Ardzrouni.

Vēlu pēcpusdienā Abduls vairs neko neredzēja un jautāja, vai viņi ir atgriezušies Abhāzijas mežā. Sapratis, ka tuvojas svarīgākais mirklis, Bodolīno nolēma kā allaž tikai aiz labas sirds ķerties pie meliem.

Abdul, viņš teica, tu esi sasniedzis savu vēlmju piepildījumu. Tu esi nonācis vietā, pēc kuras tā ilgojies. Mantikora bija pēdējais pārbaudījums, kuru tev vajadzēja izturēt. Un, raugi, tava kundze stāv tavā priekšā. Uzzinājusi par tavu nelaimīgo mīlestību, viņa tūdaļ steidzās šurpu no svētlaimīgo zemes, kur viņa mājo, no šīs zemes vistālākajām robežām, jo viņu ir aizkustinājusi un sajūsminājusi tava uzticība.

Nē, vaidēja Abduls, tas nav iespējams. Vai tiešām viņa nāk pie manis, nevis es eju pie viņas? Kā gan es spēšu pieņemt tādu žēlastību un palikt dzīvs? Sakiet, lai viņa gaida! Es jūs lūdzu, pieceliet mani, lai varu kustēties un izrādīt viņai godu…

Esi mierīgs, mans draugs. Tā viņa ir nolēmusi, un tev jāpakļaujas viņas gribai. Atver acis, redzi, viņa noliecas pār tevi. Un, kamēr Abduls vēra vaļā smagos plakstus, Bodolīno nolika iepretī viņa jau aptumšotajām acīm gimnosofistu spoguli, kurā mirējs varbūt saskatīja sev pazīstamu vaibstu atblāzmu.

Es tevi redzu, ak, kundze, viņš tikko dzirdami dvesa, pirmo un pēdējo reizi. Es neticēju, ka esmu pelnījis šo laimi. Baidos, ka tu mani mīli un tas varētu remdēt manu kaislību… Ak, nē, princese, tagad tu man sniedz pārāk daudz! Kāpēc tu pieliecies, lai mani skūpstītu? Un viņš tuvināja drebošās lūpas spogulim. Ko es tagad jūtu? Sāpes par to, ka maniem meklējumiem pienācis gals, vai prieku par šo nepelnīto ieguvumu?

Es tevi mīlu, Abdul, un lai ar to ir gana, Bodolīno žēlsirdīgi čukstēja draugam ausī, un tas pasmaidīja un teica: Jā, tu mani mīli, un lai ar to ir gana. Vai tad pēc šī mirkļa es vienmēr neilgojos, kaut arī dzinu prom savas cerības, baiļodamies, ka šis mirklis patiešām var pienākt? Vai arī negribēju, lai šis mirklis pienāk, jo baiļojos, ka tas nebūs tāds, kā esmu cerējis? Bet tagad es vairs neko nevaru vēlēties. Cik tu esi skaista, mana princese, un cik sārtas ir tavas lūpas… Viņš ļāva viltotajam Kristītāja galvaskausam izripot no rokām, drebošiem pirkstiem satvēra spoguli un ar lūpām sniedzās tam pretī, taču nespēja aizsniegt spoguļa virsmu, kas bija aizmiglojusies no viņa elpas. Šodien mēs svinam līksmu nāvi, jo mirst manas ciešanas. Ak, maigā kundze, tu biji mana saule un mana gaisma, pavasaris iestājās tur, kur tu gāji, un maijā tu biji mēness, kas piepildīja manas naktis ar burvību. Uz brīdi viņš atguva skaidrāku apziņu un jautāja: Bet varbūt es tikai sapņoju?

Abdul, kas gan ir dzīve, ja ne vien gaistoša sapņa ēna? čukstēja Bodolīno, atgādinot viņam reiz paša dziedātās vārsmas.

Paldies, mana mīļotā, teica Abduls. Viņš saņēma pēdējos spēkus un, Bodolīno pieturot viņa galvu, trīsreiz noskūpstīja spoguli. Tad viņš atkrita atpakaļ, un viņa seju, kurā bija parādījies nāves bālums, apspīdēja aiz akmeņu klajuma rietošās saules stari.

Alesandrieši izraka kapu. Bodolīno, Dzejnieks, Borons un Kiots, kuri sēroja pēc drauga, ar kuru bija dalījušies visā kopš agras jaunības, ielaida mirušā miesas zemē, noguldīja viņam uz krūtīm mūzikas rīku, kas vairs nekad neskandēs dziesmas tālajai princesei, un apklāja viņa seju ar gimnosofistu spoguli.

Bodolīno pacēla aizripojušo galvaskausu un ielika to atpakaļ zeltītajā relikvārijā, tad aizgāja pēc sava drauga seglu somas, kurā atrada pergamenta tīstokli ar viņa dziesmām. Bodolīno jau gribēja likt somā arī šķirstu ar Kristītāja galvu, bet tad klusībā sāka prātot: Ja viņš, kā es ceru, nonāks Paradīzē, tad viņam šis galvaskauss nebūs vajadzīgs, jo tur viņš satiks pašu Kristītāju ar visu galvu un pārējām ķermeņa daļām. Un tur, Paradīzē, labāk nerādīties ar viltotām relikvijām. Šo paņemšu es, un, ja man kādreiz izdosies to pārdot, par saņemto naudu es viņam uzcelšu kārtīgu kapavietu vai vismaz uzstādīšu piemiņas plāksni kādā kristiešu baznīcā. Bodolīno aizvēra relikvāriju, sastiprināja kopā zīmoga puses, cik labi vien spēdams, un tad ielika galvu savā somā blakus otrai tādai pašai. Vienu mirkli viņu pārņēma šaubas, vai tik viņš neapzog mirušo, bet tad viņš nosprieda, ka būtībā relikvāriju tikai aizņemas un vēlāk šo parādu atdos citā veidolā. Katrā ziņā citiem viņš neko neteica. Salasījis somā visas pārējās Abdula mantas, viņš ielaida somu kapā.

Viņi aizbēra bedri un uz kapa kopiņas kā krustu iesprauda Abdula zobenu. Bodolīno, Dzejnieks, Borons un Kiots nometās uz ceļiem un aizlūdza, nedaudz nostāk Solomons klusi purpināja nez kādas litānijas, kādas nu šādos brīžos mēdz skaitīt jūdi. Pārējie turējās vairāk malā. Boidi itin kā gribēja teikt īsu kapa runu, bet tikai novilka: Nu jā…

Un iedomājieties tik, pirms dažām minūtēm viņš vēl bija kopā ar mums, noteica Porčelli.

Šodien esam te, bet rīt jau tur, teica Alerāmo Skakabaroci, saukts Knauķis.

Kas zina, kāpēc tieši viņš, prātoja Kutika.

Tas ir liktenis, secināja Kolandrīno, kurš, kaut arī jauns, bija jau ļoti gudrs.

28  Bodolīno šķērso Sambationu

Aleluja! pēc trīs dienas ilga ceļa iesaucās Nikēta. Redz, tur lejā ir Selimbrija, izrotāta ar trofejām! Un tā patiesi bija izrotāta ar trofejām, šī mazā pilsētiņa ar zemajām mājelēm un šaurajām, tukšajām ielām, jo kā viņi vēlāk uzzināja te tika svinēta kāda ercenģeļa vai svētā piemiņas diena. Pilsētiņas iemītnieki bija izgreznojuši arī augstu, baltu kolonnu, kas slējās laukmalē pie pašām miestiņa robežām, un Nikēta paskaidroja Bodolīno, ka šī staba galā pirms daudziem gadsimtiem mitinājies kāds eremīts, kurš savas dzīves laikā tā arī ne reizi vairs nav nokāpis zemē, un no staba gala šis svētais vīrs esot paveicis neskaitāmus brīnumus. Bet tāda kaluma vīri vairs neesot sastopami, un varbūt arī tas esot viens no impērijas sabrukuma cēloņiem.

Viņi tūlīt devās pie Nikētas uzticamā drauga, un tas, vārdā Teofilāts, vīrs jau krietni gados, viesmīlīgs un dzīvespriecīgs, viņus uzņēma sirsnīgā brāļa mīlestībā. Uzklausījis stāstu par ciemiņu pieredzētajām nelaimēm, Teofilāts kopā ar viņiem raudāja par izpostīto Konstantinopoli, tad izrādīja savu māju, kurā bija daudz brīvu istabu lielajam viesu pulkam. Un viņš tūlīt viesiem cēla priekšā jaunu vīnu un salātus ar olīvām un sieru. Tie, protams, nebija izsmalcināti ēdieni, pie kādiem bija pieradis Nikēta, taču šī laucinieciskā maltīte bija pietiekami laba, lai varētu aizmirst ceļā pieredzētās grūtības un tālumā pamestās mājas.

Dažas dienas sēdiet klusu un nerādieties ārā, piekodināja Teofilāts. Te jau ir ieradušies daudzi bēgļi no Konstantinopoles, un mūsu ļaudis jau nekad nav sapratušies ar tiem no galvaspilsētas. Tagad jūs te diedelējat ubagdāvanas, bet vēl nesen bijāt uzpūtīgi kā pūšļi, tā viņi saka. Un pārdod atnācējiem maizi zelta svarā. Bet tā nav vienīgā nelaime. Arī šeit jau pirms kāda laika ir ieradušies piligrimi. Viņi bija nekaunīgi un augstprātīgi jau agrāk, un varat iedomāties, kādi viņi ir kļuvuši tagad, kopš uzzinājuši, ka Konstantinopole pieder viņiem un viens no viņu vadoņiem kļūs par basileju. Viņi staigā apkārt, saģērbušies greznās svētku drānās, ko nolaupījuši mūsu augstākajiem ierēdņiem, bet baznīcās nozagtās mitras šie liek galvā saviem zirgiem. Un viņi dzied mūsu garīgās dziesmas pašizdomātā grieķu valodā, iepinot tajās nez kādus neķītrus vārdus paši savā mēlē, un mūsu svētajos ceremoniju traukos viņi vāra ēdienu, un savas maukas viņi vadā apkārt izrotātas kā smalkas dāmas. Gan jau arī šīs bēdas būs garām, bet pagaidām klusi un mierīgi sēdiet mājās.

Bodolīno un Nikēta neko vairāk nemaz nelūdza. Nākamajās dienās Bodolīno, sēdēdams olīvkoku paēnā, turpināja savu stāstu. Viņiem priekšā bija nolikts jaunais vīns un olīvas, olīvas un vēlreiz olīvas, kuras varēja lēni košļāt, lai atkal rastos kāre izdzert kādu malku vīna. Nikēta nevarēja vien sagaidīt brīdi, kad uzzinās, vai viņi galu galā sasniedza Priestera Jāņa zemi.

Sasniedzām un nesasniedzām, viņam atbildēja Bodolīno. Katrā ziņā, pirms bija iespējams pateikt, kur viņi beigu beigās ir nonākuši, vajadzēja šķērsot Sambationu. Un tieši par šo piedzīvojumu Bodolīno tūdaļ ņēmās stāstīt. Cik maigs un pastorāls bija bijis viņa stāstījums, vēstot par Abdula nāvi, tik episks un majestātiski iespaidīgs bija stāsts par celšanos pāri upei. Tas pierāda, atkal nosprieda Nikēta, ka Bodolīno ir kā tas dīvainais dzīvnieks hameleons, par kuru viņš, Nikēta, bija tikai dzirdējis runājam, bet Bodolīno, tas gan varbūt bija pat redzējis, jo, raugi, šis dīvainais lops esot līdzīgs nelielai kazai un atkarībā no apkārtnes mainot krāsu no melnas līdz pat maigi zaļai, vienīgi balto, nevainības krāsu, tas nespējot pieņemt.

Skumdami par sava drauga nāvi, ceļinieki devās tālāk un drīz atkal nonāca pie plašas kalnienes. Virzīdamies uz priekšu, viņi vispirms sadzirdēja tālu troksni, tad dunoņu, grandienus, kas kļuva arvien skaļāki un skaidrāk saklausāmi, un šķita, ka tur kāds no kalnu virsotnēm veltu lejā milzumu akmeņu un klintsbluķu, izraisot lavīnu, kas, raudama līdzi zemi un sīkākus oļus, dārdēdama gāžas aizā. Tad viņi saskatīja mākoni, tādu kā miglu vai dūmaku, bet atšķirībā no mitruma mākuļiem, kas būtu darījuši blāvus saules starus, šī migla mirguļoja atspīdumu miriādēs, it kā saules gaisma kristu uz virpuļojošiem minerālu atomiem.

Rabi Solomons saprata pirmais. Tā ir Sambationa, viņš pēkšņi iesaucās, tātad mēs esam tuvu pie mērķa!

Un tā patiesi bija akmens upe, un īsti viņi to apjēdza, kad nonāca tās krastā, apdulluši no briesmīgās dārdoņas, kas viņiem pat liedza saklausīt citam cita balsi. Tā bija varena klintsbluķu, akmeņu un zemes straume, kas plūda bez rimas, un šajā plūsmā varēja saskatīt bezveidīgas klinšu atlūzas, platas akmens plāksnes, kuru robotās malas bija griezīgas kā bārdasnaži un kuras līdzinājās uz kapa liekamām plātnēm, un starp tām granti, zvirgzdus, virsotnes, radzes un šķautnes.

Plūzdami vienmērīgā ātrumā, it kā tos uz priekšu dzītu nevaldāma vēja pūsma, travertīna kluči vēlās cits pār citu, lielas slānekļu plāksnes slīdēja tiem pāri un tad zaudēja ātrumu, atsizdamās pret akmeņu tērcēm, bet apaļīgie oļi, kurus berzēšanās starp bluķiem jau bija nogludinājusi tāpat kā ūdens viļņi, palēkdamies skrēja gaisā un ar neskanīgu troksni atkal krita lejā, kur tos aizrāva pašu radītie virpuļi. Pa vidu un pāri šai daudzu minerālu gūzmai veidojās smilšu burbuļi, krīta šaltis, lapillu mākoņi, pumeka putas, kaļķu strūklas.

Brīžam akmens šķembu, šķelsnu un skambalu šļakatas skrēja krastā, un ceļiniekiem bija jāpiesedz seja, lai akmeņi to nesavainotu.

Kas šodien par dienu? Bodolīno kliedza saviem biedriem. Un Solomons, kurš rēķināja laiku, lai zinātu sabata iestāšanos, atgādināja, ka nedēļa tikko ir sākusies un tāpēc līdz brīdim, kad upe apturēs savu skrējienu, ir jāgaida sešas dienas. Un arī tad, kad upe apstāsies, to nedrīkst šķērsot, lai nepārkāptu sabata likumu! viņš noskumis sauca. Ak, kāpēc Visaugstākais Svētais vienmēr lai ir svētīts savā gudrībā nav ierīkojis ta, lai šī upe apstātos svētdienā, jo galu galā jūs, goji, esat mazticīgi un par dievišķo atpūtas dienu jums nospļauties?

Tu neuztraucies par sabatu, kliedza Bodolīno, ja tik upe apstāsies, gan jau es mācēšu nogādāt tevi otrā krastā tā, ka tu negrēkosi! Pietiks tevi aizmigušu uzsiet mugurā kādam mūlim. Bet nelaime tā kā jau tu pats mums stāstīji -, ka tad, kad upes straume sastingst, ap to paceļas uguns siena, un tad jau mēs tik un tā netiksim pāri… Tāpēc nav jēgas gaidīt šeit sešas dienas. Jāsim uz iztekas pusi, un, kas zina, varbūt kaut kur upes augštecē mēs atrodam braslu.

Ko? Ko? klaigāja viņu biedri, kas nespēja neko saklausīt, bet tad, redzēdami, ka Bodolīno jāj prom, devās viņam pakaļ, nopratuši, ka viņam prātā iešāvusies kāda laba doma. Tomēr šī doma nebija nekāda labā, jo viņi jāja sešas dienas, gan redzēdami, ka gultne sašaurinās un platā Sambationa pamazām kļūst par kalnu upīti un tad par strautu, taču brasla nebija. Un pašu izteku viņi sasniedza tikai piektajā dienā, lai gan jau kopš trešās dienas pie apvāršņa draudīgi vīdēja augstu kalnu grēda. Klintis slējās pāri ceļiniekiem, gandrīz aizsegdamas tiem skatu uz debesīm, kad viņi, iejājuši šaurā aizā, kas kļuva vēl aizvien šaurāka, virzījās tikai uz priekšu, un nogriezties sāņus te nemaz nebija iespējams, un augšā bija saskatāma vienīgi viegli mirdzoša mākoņu blīva, kas aprija kalnu virsotnes.

Seit no kādas plaisas, gluži kā brūces starp divām klintīm, viņi ieraudzīja iztekam Sambationu: smilšakmens mutuļoja, tufs kūsāja, dubļi šļakstēja, šķembas džinkstēja, zeme, kamos ķepdama, burzgulēja, akmeņi murdēja, māls smīlāja kā lietus, un tas viss pamazām pārvērtās noturīgā un platākā straumē, kas šeit uzsāka savu ceļu uz kādu bezgalīgu smilšu okeānu.

Mūsu draugi iztērēja veselu dienu, pūlēdamies atrast kādu pāreju, pa kuru kalnos ar līkumu varētu apiet upes izteku, bet velti. Viņus apdraudēja negaidīti nobrukumi, un akmeņi ripoja zirgiem pie pašām kājām; tad viņi mēģināja turpināt ceļu pa vēl stāvākām kraujām, un nakts viņus pārsteidza vietā, kur palaikam no virsotnēm lejup vēlās liesmojoša sēra pikuči; bet vēl tālāk karstums kļuva neizturams, un viņi saprata, ka, dodoties dziļāk kalnos pat ja viņi uzietu pāreju -, drīz vien viņu blašķēs aptrūktos ūdens, bet šajā nāves valstībā viņi neatrastu ne lāsi mitruma, tāpēc viņi nosprieda griezties atpakaļ. Taču tagad atklājās, ka viņi ir nomaldījušies aizu labirintā, un pagāja vēl viena diena, līdz viņi atkal nokļuva pie upes iztekas.

Kad viņi tur nonāca, sabats, pēc Solomona aprēķiniem, jau bija garām, un, pat ja upe tostarp bija apstājusies, tad tagad tā bija atsākusi savu tecējumu, un viņiem atkal bija jāgaida sešas dienas. Izkliegdami lāstus un lamas, kas nu nekādi nevarēja vairot debesu labvēlību, viņi nolēma doties lejup gar straumi, cerot, ka galu galā sasniegs grīvu, deltu vai estuāru, lai nu kas tas būtu, kur upe beidzot pārvērtīsies par mierīgu akmens un smilšu tuksnesi.

Tā jādami, viņi pieredzēja vairākas rītausmas un vairākus saules rietus, laiku pa laikam attālinājās no upes krasta, lai meklētu kādu cilvēkiem piemērotāku vietu, un droši vien debesis bija aizmirsušas viņu nesen izbrēktos lāstus, jo viņiem laimējās atrast mazu oāzi, kur zaļoja šādi tādi augi un bija arī paskopa ūdens lāma, bet ar to pietika, lai viņi gūtu atvieglojumu un ēdamā un dzeramā krājumus vēl vairākām dienām. Tad, upes dārdoņas aizvien pavadīti, viņi devās tālāk, un viņiem pāri jumās karsti kvēlojošas debesis, kurās reizēm stiepās mākoņu svēdras melnas, smalkas un plakanas kā Bubuktoras oļi.

Līdz beidzot, kad ceļā bija pagājušas gandrīz piecas dienas un piecas naktis, kas bija vienlīdz spiedīgi karstas, viņi manīja, ka akmens plūsmas nerimtīgā dunoņa ieskanas citādi. Upe nu plūda straujāk, tās gultnē iezīmējās atsevišķas straumes, kas rāva līdzi bazalta bluķus kā vieglus salmiņus, un tālumā bija dzirdami tādi kā pērkona dārdi… Tad, arvien ātrāka un nevaldāmāka, Sambationa sāka zaroties neskaitāmās attekās, kas ietiecās starp kalnu klintīm tāpat, kā pirksti iespiežas mālainu dubļu pikā; vietumis kāda tērce nozuda alā zem kalna un tad, izskrējusi grēdai pa apakšu, ar baismīgu rēkoņu šļācās ārā un metās dziļāk aizā. Viņi bija spiesti apmest lielu līkumu, jo upes krasti bija kļuvuši bīstami krauji un pret tiem triecās asas grants šaltis, un tad, sasnieguši kādu plakanu kalna virsotni, viņi redzēja, kā Sambationa tur, dziļi lejā ietek tādā kā Elles rīklē.

No vairākiem desmitiem puslokā izkārtotu iezobju starp klintīm lejup gāzās akmenskritumi, saplūzdami milzīgā beigu atvarā: te nevaldāmā vēragā griezās granīta kluči, mutuļoja bitumi, virda slānekļi un pret krastiem triecās auripigments. Un pāri krātera gaisā izspļautajam drumslu mākonim (kuru mūsu draugi tomēr varēja vērot no augšas, kā stāvēdami torņa galā) saules stari no kvarca pilieniem veidoja neizmērojami lielu varavīksni, kurā ņirbēja daudz vairāk krāsu nekā varavīksnēs, kas parasti nostiepjas debesīs pēc negaisa, jo katra minerālu drupata saskaņā ar savu iedabu atstaroja gaismu citādā mirdzumā, turklāt šķita, ka atšķirībā no pēclietus dardedzēm šai krāsu vijai ir lemts vizuļot mūžīgi un nekad neizgaist.

Tur sarkani zvīļoja hematīts un cinobrs, vizla zvilgoja gluži kā tērauds, auripigmenta drupatas zibēja gan dzeltenā, gan košā apelsīnu krāsā, gaiši zilgoja armēnijs, baltoja pārkaļķojušos gliemežvāku smalkne, zaļi lāsmoja malahīts, litargīrijs dzalkstīja safrānoranžs un pagaisa bāli dzeltējos toņos, sārti zalgoja realgārs, zaļgana zeme sajaucās ar palsiem hrizokollas putekļiem un ieguva indigo zilu un mēļu nokrāsu, zelts vizēja, porfīrs sārtoja kā purpurs, sandraks sārtni liesmoja, halcedons laistījās visās krāsās, bet alabastrs spulgoja caurspīdīgs.

Šis troksnis pārmāca katru cilvēka balsi, bet ceļiniekiem arī nebija vēlēšanās sarunāties. Viņi vēroja Sambationas agoniju, upe niknumā trakoja, jo tai bija jāpazūd zemes dzīlēs, un centās aizraut sev līdzi visu ko vien spēdama un, izrādot savu bezspēcību, mala akmeņus.

Ne Bodolīno, ne pārējie neapjēdza, cik ilgi viņi tā vērojuši straumes dusmas stāvajā kritumā, kur upe negribīgi apraka sevi pazemes dziļumos, bet droši vien viņi bija stāvējuši kalna galā ilgi, jo saule jau laidās uz rietu un bija pienācis piektdienas vakars un tātad sabata sākums, un piepeši, kā pēc pavēles, upe pamira mironīgā stingumā un dziļais atvars pārvērtās par klinšainu bezdibenīgu aizu, un pāri visam nolaidās pēkšņs, biedējošs, bezgalīgs klusums.

Tad viņi gaidīja, ka atbilstoši dzirdētajiem nostāstiem upes krastos pacelsies liesmu sienas. Taču nekas nenotika. Upe klusēja, sīko putekļu mākonis, kas bija mutuļojis gaisā virs straumes, lēnām nosēdās pār upes gultni, naksnīgās debesis noskaidrojās, atklājot zvaigznes, kas līdz šim bija slēpušās aiz akmens daļiņu priekškara.

Tas pierāda, ka ne vienmēr var ticēt tam, ko ļaudis sastāsta, secināja Bodolīno. Mēs dzīvojam pasaulē, kur cilvēki sadomā visneticamākās pasakas. Solomon, šīs baumas pasaulē palaidāt jūs, jūdi, lai liegtu kristiešiem nākt šurpu.

Solomons neko neatbildēja, jo viņš bija apķērīgs vīrs un tieši šajā brīdī saprata, kā Bodolīno nodomājis pārcelt viņu pāri upei. Es negulēšu, viņš tūlīt teica.

Nedomā par to, atteica Bodolīno, atpūties, kamēr mēs sameklēsim braslu.

Solomons būtu gribējis bēgt, taču bija sabats, un viņš nedrīkstēja kāpt zirgā, kur nu vēl laisties ceļā pāri kalnu grēdām. Tā nu viņš palika sēžam visu nakti, ar dūrēm dauzīdams sev pa galvu un lādēdams gan savu likteni, gan sasodītos gojus.

Nākamajā rītā, kad pārējie bija atraduši vietu, kur bez briesmu varēja šķērsot upi, Bodolīno atgriezās pie Solomona, mīļi un saprotoši uzsmaidīja un tad iezvēla viņam virs auss ar cirvja pietu.

Un tā Rabi Solomons kļuva par vienīgo no Israēla dēliem, kurš, gulēdams dziļā miegā, ir šķērsojis Sambationu sabata laikā.

29  Bodolīno nonāk Pndapetcimā

Šķērsot Sambationu vēl nenozīmēja, ka Priestera Jāņa zeme jau ir klāt. Šīs upes šķērsošana nozīmēja tikai to, ka viņi ir atstājuši aiz muguras visas pazīstamās zemes, kuras jel kad ir sasnieguši vispārdrošākie ceļotāji. Un patiešām, mūsu draugiem vēl daudzas dienas vajadzēja jāt pa kalnainu apvidu, kas noteikti nebija mazāk šķēršļots par akmens upes krastiem. Tad viņi sasniedza bezgalplašu līdzenumu. Tikai tālumā pie apvāršņa bija saredzama kalnu grēdai, tā gan nelikās pār mēru augsta, taču daudzviet tur slējās klinšu pīķi, smalki kā pirksti, un tie Bodolīno atgādināja Alpu austrumdaļu, ko viņam bija gadījies šķērsot pusaudža gados, ceļā no Itālijas uz Vāciju, tomēr šīs tālumā redzamās smailes bija daudz augstākas un varenākas.

Taču kalnu grēda vīdēja tālu pamalē, bet pa līdzenumu zirgi virzījās uz priekšu ar lielām pūlēm, jo viss klajš bija kā nebeidzami nobriedušas labības lauks, tikai labības vietā šeit biezi auga zaļas un dzeltenīgas papardes, kas augstumā pārsniedza cilvēka augumu un šī leknā stepe pletās, cik tālu vien skrēja skatiens, gluži kā jūra, ko viļņo nemitīga brīze.

Šķērsojot klajāku pauguru, kas bija gluži kā sala šai zaļajā jūrā, viņi ieraudzīja, ka tālumā kādā vietā, bet tikai un vienīgi tur, paparžu klājiens vairs nelīgojas vienmērīgos viļņos, bet gan sašūpojas straujās un neritmiskās kustībās, it kā tur zaļo biežņu šķirtu kāds dzīvnieks, piemēram, milzīgs zaķis, taču zaķis būtu lēcis līkumu līkumiem, nevis taisnā līnijā kā šis radījums, turklāt neviens zaķis nebūtu varējis joņot tik ātri. Tā kā mūsu pārdrošie ceļotāji bija sastapuši jau daudz savādu dzīvnieku, kuri parasti neiedvesa uzticību, viņi pievilka pavadas un gatavojās jaunai cīņai.

Kustīgā sliede tuvojās, un jau bija dzirdama nomīto paparžu šalkoņa. Beidzot skrajuma malā zāļu siena pavērās un parādījās kāds radījums, kurš ar rokām pašķīra augus kā priekškaru.

Šim radījumam, kas bija joņojis uz viņu pusi cauri papardēm, patiešām bija rokas un plaukstas kā cilvēkam. Vēl viņam bija kāja tikai viena. Taču viņš nebija kroplis, jo šī vienīgā kāja dabiski savienojās ar rumpja apakšgalu, it kā tur nekad nebūtu bijusi vieta otrai kājai, un, balstoties uz šīs vienīgās kājas pēdas, radījums skrēja tik veikli, it kā jau kopš dzimšanas būtu radis tā pārvietoties. Un, kad viņš strauji tuvojās ceļiniekiem, tie pat nepaguva izšķirt, vai viņš tiek uz priekšu ar lēcieniem vai arī viņam nez kādā veidā izdodas spert soļus un vienīgā kāja kustas uz priekšu un atpakaļ tāpat, kā ejot kustas cilvēku divas kājas, ar katru soli aiznesot augumu soļa tiesu tālāk. Šī būtne kustējās tik ātri, ka nebija iespējams atšķirt vienu kustību no nākamās, tāpat kā notiek, vērojot zirgus, jo vēl neviens nav spējis saprast, vai ir kāds brīdis, kad visi četri pakavi atraujas no zemes, vai arī zirgs vienmēr balstās vismaz uz diviem.

Kad radījums apstājās viņu priekšā, bija redzams, ka viņa vienīgā pēda ir divreiz lielāka nekā cilvēkiem, bet labi veidota, un visi pieci kājas pirksti izskatījās kā īkšķi, strupi un spēcīgi, ar kvadrātveida nagiem.

Citādā ziņā viņš izskatījās kā desmit vai divpadsmit gadu vecs puika, proti, sniedzās mūsu draugiem aptuveni līdz viduklim; viņam bija glīti veidota galva ar īsiem, dzeltenīgiem matiem, kas spurojās uz pakauša, divas acis apaļas un maigas kā teliņam, mazs un apaļīgs deguns; mute bija plata un smaidā (tas noteikti bija smaids) iepletās gandrīz līdz ausīm, atklājot skatieniem spēcīgus un glītus zobus. Bodolīno un viņa draugi uzreiz pazina šo radījumu, jo bija par to daudzreiz lasījuši un dzirdējuši: tas bija vienkājis, turklāt viņi bija pieminējuši vienkājus arī savā Priestera vēstulē.

Vienkājis vēlreiz uzsmaidīja, pacēla abas rokas gaisā un sveicienā sakļāva plaukstas virs galvas, un, nekustīgi stāvēdams uz savas vienīgās kājas gluži kā statuja, viņš teica aptuveni tā: Aleichem sabi, Iani kala bensor.

Tādu valodu es nekad neesmu dzirdējis, teica Bodolīno. Un tad viņš vērsās pie vienkāja grieķiski: Kādā valodā tu runā?

Vienkājis atbildēja visai dīvainā grieķu mēlē: Mans nezin, kādā valodā bij runāt. Mans bij domāt, ka jūsējs i no svešs zems un bij runāt nesaprotamā valodā, kā runā svešzemnieks. Bet jūsējs runā Presbyter Johannes un viņa Diakon valodā. Mans jūsējs sveicin. Mans i Gavagajs, jūsējs rīcībā.

Redzēdami, ka Gavagajs ir nekaitīgs un pat labvēlīgi noskaņots, Bodolīno un viņa biedri nokāpa no zirgiem un apsēdās zemē, un, aicinājuši vienkāji darīt tāpat, piedāvāja viņam to nieku ēdamā, kas viņiem vēl bija atlicis. Nē, vienkājis teica, mans tencin, bet mans bij ēst trak daudz šorīt no rīt. Un tad viņš rīkojās tā, kā saskaņā ar visiem zināmajiem nostāstiem bija jārīkojas īstam vienkājim: vispirms viņš nogūlās pie zemes, tad paslēja kāju gaisā, lai no pēdas kristu ēna, un, it kā būtu atgūlies zem saulsarga, salika rokas, zem galvas un labsajūtā pasmaidīja. Drusku ēns pēc tād skriešan šodien nāk par lab. Bet kas jūsējs i? Žēl, ka jūsējs nav divpadsmit. Ja jūsējs būt divpadsmit, tad jūsējs i divpadsmit Austrum Gudrie, kas atgriežs. Redz, viens jūsējs pat i melis. Žēl gan, ka jūsējs i tikai vienpadsmit.

Žēl gan, teica Bodolīno. Bet mēs esam vienpadsmit. Vienpadsmit Gudrie tev nav vajadzīgi, vai ne?

Vienpadsmit Gudrie nav vajadzīg nevienam. Mūsējs katr rīt baznīcā lūdzs, lai atgriežs divpadsmit. Ja atgriežs vienpadsmit, mūsējs i lūdzs slikt.

Šeit patiešām gaida Austrumu Gudros, Dzejnieks čukstēja Bodolīno. Būs viņiem jāiedveš, ka divpadsmitais ir nez kur aizkavējies.

Tikai ne reizi nepieminot Gudros! piekodināja Bodolīno.. Mēs esam divpadsmit, bet pārējo klāt piedomās viņi paši. Citādi sanāks tā, ka Priesteris Jānis atklās, kas mēs esam patiesībā, un izbaros mūs saviem baltajiem lauvām vai tamlīdzīgiem nezvēriem.

Tad viņš atkal pievērsās Gavagajam: — Tu teici, ka esi Presbyter kalps. Tātad mēs esam nonākuši Priestera Jāņa zemē?

Kamdēļ tavējs tā steidzs? Neviens, kurš nogājs tik īs ceļgabal, nevar teikt: rau, manējs i nonācs Presbyter Johannes valstībā. Tad jau pie Presbyter būs nākt baru bariem. Jūsējs i nonācs Diakon Johannes,Presbyter dēl dižajā provincē. Diakons vald pār vis šo zem, un, ja jūsējs grib skatīt Presbyter valstīb, jūsējs iet caur šejien, cit ceļ nav. Visiem ceļniekiem, kas ierods, pirmāk jāgaid Pndapetcimā, Diakon varenajā galvspilsētā.

Cik tad ceļinieku jau ir atkļuvuši līdz šejienei?

Neviens. Jūsējs i pirmais.

Vai patiešām pirms mums te nav ieradies kāds vīrs ar melnu bārdu? jautāja Bodolīno.

Mans nekad nav redzējs, teica Gavagajs. Jūsējs i pirmais.

Tātad mums būs jāpaliek šajā provincē un jāgaida Zosima, burkšķēja Dzejnieks, un kas zina, kad viņš uzradīsies. Varbūt viņš joprojām ir Abhāzijā un maldās pa tumsu.

Būtu daudz ļaunāk, ja viņš būtu paguvis ierasties pirmais un jau būtu atdevis Gradālu šiem ļaudīm, prātīgi teica Boidi. Tagad paskatīsimies, kāda ir šī province, un tad kaut ko izdomāsim.

Bodolīno teica Gavagajam, ka viņi labprāt uzkavētos Pndapetcimā, gaidot savu divpadsmito biedru, kurš briesmīgas smilšu vētras laikā noklīdis tuksnesī, daudzu dienu gājuma attālumā no šejienes. Viņš apjautājās Gavagajam, kur dzīvo Diakons.

Tur tālāk. Savā pilī. Mans būs jūsējs aizvest. Pag, labāk mans pirmāk būs pateikt saviem draugiem, ka jūsējs ierods, lai tad, kad jūsējs ierodas, jūsējs sagaid ar god. Ciemiņ i Kunga dāvan.

Vai te papardēs klīst vēl citi vienkāji?

Mans nedomā vis, bet nesen mans te redzēj vien pazīstam rumpain. Tas i labs gadījiens, jo vispār vienkājs a rumpaiņiem nav nekad labie draug. Viņš pielika pirkstus pie lūpām un raidīja garu, skanīgu svilpienu. Pēc dažiem mirkļiem papardes pašķīrās un parādījās cits radījums. Viņš nemaz nebija līdzīgs vienkājim, bet, jau dzirdot pieminam rumpaini, mūsu draugi noskaņojās ieraudzīt tieši tādu būtni, kāda nostājās viņu acu priekšā. Šim radījumam bija ļoti plati pleci, un viņš izskatījās diezgan drukns, tomēr viduklis bija tievs. Kājas viņam bija īsas un spalvainas, bet galvas nebija nemaz, nebija arī kakla. Uz krūtīm, tur, kur cilvēkiem ir krūšgali, rumpainim bija divas ieslīpas mandeļveida acis, možas un šaudīgas, bet zemāk, zem paaugstinājuma ar divām nāsīm, bija tāds kā apaļš caurums, kas apbrīnojami spēja mainīt apmērus un formu, to viņi redzēja, kad rumpainis sāka runāt un šī sprauga nemitīgi pielāgojās izdvešamajām skaņām. Gavagajs aizsteidzās apspriesties ar rumpaini; un, kamēr vienkājis rādīja viņam ceļiniekus, rumpainis acīmredzot piekrītoši māja, proti, vairākkārt palieca lejup plecus kā paklanoties.

Tad rumpainis tuvojās mūsu draugiem un teica apmēram tā:  Ouiii, ouioioioi, aueua! Kā draudzības apliecinājumu ceļotāji viņam piedāvāja trauciņu ar ūdeni. Rumpainis no savas somas izņēma tādu kā niedrīti, iesprauda to caurumā zem deguna un ņēmās sūkt ūdeni. Tad Bodolīno viņam sniedza prāvu gabalu siera. Rumpainis cienastu pielika pie mutes spraugas, kas tūdaļ iepletās tikpat liela kā siera gabals, kurš vienā mirklī nozuda caurumā. Rumpainis teica: Euaoi oea! Tad viņš pielika plaukstu pie krūtīm, pareizāk, pie pieres, itin kā kaut ko apsolot, un, ar abām rokām pamājis sveicienus, nozuda zālēs.

Viņējs būs nonākt galā ātrāk nekā mūsējs, teica Gavagajs.

Rumpaiņ neskrien tik ātri kā vienkāj, tomēr ātrāk par tiem lēnajiem lopiem, uz kuriem jūsējs bij sēdēt. Kas tie i pa dzīvniek?

Zirgi, teica Bodolīno, atcerējies, ka Priestera valstībā zirgu nav.

Kād i zirg? ieinteresēti jautāja Gavagajs.

-Tādi paši kā šie, — atbildēja Dzejnieks, — tieši tādi paši.

Mans apliecin apbrin. Jūsējs i varen vīr jāj uz dzīvniek, kas i tieši tād paš kā zirg.

Bet tagad atbildi. Es dzirdēju, ka tu nesen teici, ka vienkāji nav draugos ar rumpaiņiem. Vai tad viņi nav piederīgi Priestera valstībai vai šai provincei?

Kā nu ne, viņējs, tāpat kā mūsējs, i Presbyter kalps, un, tāpat kā viņējs, arī ponč, pigmej, milž, plandauš, bezmēļ, nūbieš, einuh un satīr-ko-nekad-neredz. Visi i krietn kristieš un uzticam Presbyter un Diakon kalp.

Jūs neesat draugos tāpēc, ka esat tik atšķirīgi? jautāja Dzejnieks.

Kā tavējs to domā: atšķirīg?

Nu tādā nozīmē, ka tu esi citāds nekā mēs un…

Kāpēc mans i citāds nekā jūsējs?

Bet Dievs svētais, teica Dzejnieks, nu kaut vai, piemēram, tāpēc, ka tev ir tikai viena kāja! Bet mums un rumpaiņiem ir divas!

Bet arī jūsējam un rumpaiņiem i tikai vien kāj, kad otr jūsējs paceļ gaisā.

Bet tev nav otras kājas, ko nolaist lejā!

Kāpēc manam vajadzētu nolaist kāj, kurs manam nav? Vai tad tavējs nolaiž zemē trešo kāj, kurs tavējam nav?

Samierinoši iejaucās Boidi: Klausies, Gavagaj, tu taču piekritīsi, ka rumpainim nav galvas.

Kā nav galvas? Acs viņējam i, deguns un mut i, viņējs ēd, runā. Vai tad tavējs to var darīt, ja tavējam nav galvs?

Bet vai tu nekad neesi ievērojis, ka viņam nav kakla un virs kakla nav tā apaļā bumbuļa? Tev tāds bumbulis ir uztupināts uz kakla, bet viņam ne. Vai tiešām tu to neesi to ievērojis?

Ko nozīmē: es ievērojs?

Ka esi redzējis, pamanījis! Ka zini!

Varbūt tavējs sak, ka viņējs nav pilnīg vienāds a man, ka man māte nevar sajaukt manēj a viņēj. Bet arī tavējs nav vienāds a to draug, kas tavējam sēž blaks, jo viņējam uz vaig i zīm, bet tavējam nav. Un tavs draugs i citāds nekā tas, kurš i mells kā viens no Gudrajiem, bet tas atkal i citāds nekā tas, kuram i bārd kā rabīnam.

Kā tu zini, ka man ir bārda kā rabīnam? cerību pilns jautāja Solomons, kurš acīmredzot domāja par savām izkliedētajām ciltīm, un šie Gavagaja vārdi viņam šķita kā skaidrs pierādījums tam, ka ciltis te ir gājušas garām vai pat mīt šajā karalistē. Vai tu esi redzējis citus rabīnus?

Mans ne. Bet tur, Pndapetcimā, visi sak bārda kā rabīnam.

Borons teica: Liksimies mierā. Šis vienkājis nespēj saskatīt atšķirību starp sevi un rumpaini vai vismaz neredz to lielāku par to, ko mēs saskatām starp Porčelli un Bodolīno. Galu galā tā taču notiek, satiekot svešzemniekus. Vai tad jūs spējat atšķirt divus morus?

Tā jau būtu, teica Bodolīno, bet redzi, tu vienkājus un rumpaiņus nevari salīdzināt ar mums un moriem, jo mēs morus ieraugām tikai tad, ja aizbraucam pie viņiem. Bet šie visi dzīvo vienā provincē; un turklāt viņš skaidri atšķir vienu rumpaini no cita, jo viņš taču teica, ka tas, kuru mēs nesen redzējām, esot viņa draugs, bet pārējie gan ne. Klausies uzmanīgi, Gavagaj! Tu teici, ka šajā provincē dzīvojot plandauši. Un es zinu, kā izskatās plandauši: tie ir gandrīz tādi paši cilvēki kā mēs, vienīgi viņiem katram ir pāris milzīgu ausu, kas nokaras šiem gandrīz līdz ceļiem; un tad, kad ir auksts, viņi ietinas savās ausīs kā apmetnī. Vai tādi ir plandauši?

Jā, tāds pats kā mūsējs. Arī manam i auss.

Bet ne jau līdz ceļiem, Dieva dēļ!

Arī tavējam auss i daudz lielāks nekā tam draugam, kas sēž tavējam blaks.

Bet manējās nav tik lielas kā plandaušiem, sasodīts!

Katram i tāds auss, ar kādām māt laidus pasaulē.

Tad saki, kāpēc tu apgalvo, ka rumpaini un vienkāji nesaprotas.

Viņējs domā slikt.

Kā slikti?

Viņējs i kristiets, kurš maldās. Viņējs i phantasiastoi. viņējs, tāpat kā mūsējs, pareiz teic, ka Dēlam nav tā pat iedab, kas Tēvam, jo Tēvs pastāv vēl pirms laiksākum, bet Dēl bij radīt Tēvs nevis no nepieciešamībs, bet pēc brīvs grtbs. Tātad Dēls i Diev audždēls, va' ne? Bet rumpaiņ sak: jā, Dēls nav tās pašs iedabs kā Tēvs, tomēr Dēls, kaut arī tikai audždēls, nevar tapt mies. Tātad Jēzus nekad nebij tapt par mies, un tas, ko bij redzēt apustuļ, bij tikai… kā lai to pasāk… phantasma…

Tīrs šķitums.

Tieši tā. Viņējs sak: tikai Dēl rēgs bij mirt krustā, Dēls nebij piedzimt Bētlemē un nebij dzimt no Marijs, kādu dienu pie Jordāns ups tas bij parādīties Jānim Kristītājam, un tad visi bij teikt ak un vai. Bet, ja Dēls nav mies, kā tad viņējs bija varēt teikt: šī maiz i man mies? Un patiešām rumpaiņ neiet pie dievgalda ar maizi un burq.

Varbūt tāpēc, ka tad viņiem vīns vai kā tu to sauc būtu jāsūc pa salmiņu, teica Dzejnieks.

Un ko domā plandauši? jautāja Bodolīno.

Ā, viņējam nav svarīg, ko Dēls dar, kad i nolaidies pie zems. Viņējs domā tikai pa Svēto Gar. Viņējs apgalvo, ka rietum kristieš teic, ka Svētais Gars nāk no Tēv un no Dēl. Viņējs iebilst un sak: tas no Dēl i pielikts vēlāk un Konstantinopols ticībs apliecinājumā tā nav teikts. Viņējam Svētais Gars nāk tikai no Tēv. Viņējs domā tieši otrād nekā pigmej. Pigmej sak: Svētais Gars nāk tikai no Dēl, nevis no Tēv. Plandauš visvairāk ienīst pigmejs.

Draugi, Bodolīno teica, vērsdamies pie saviem biedriem, man šķiet acīm redzams, ka daudzās šīs provinces rases nepiešķir nekādu nozīmi ķermeniskajām atšķirībām, krāsai, formai, kā to darām mēs, kas pat punduri uzskatām par dabas kļūdu. Toties šejienieši, tāpat kā daudzi no mūsu mācītajiem vīriem, pievērš vislielāko uzmanību atšķirībām uzskatos par Kristus dabu vai par Svēto Trīsvienību, par kurām mēs tik daudz dzirdējām spriežam Parīzē. Tāds ir viņu domāšanas veids. Centīsimies to saprast, citādi mēs nemitīgi iepīsimies nebeidzamos strīdos. Lai jau būtu: izliksimies, ka rumpaiņi ir tādi paši kā vienkāji, bet par to, ko kurš domā par Mūsu Kunga dabu, būtībā mums nav nekādas daļas.

Cik varu noprast, vienkāji ir briesmīgās ariāņu ķecerības piekritēji, teica Borons, kurš no viņu pulka bija lasījis visvairāk grāmatu.

Un kas par to? noprasīja Dzejnieks. Manuprāt, tās ir kaut kādas grieķeļu ģeķības. Mēs ziemeļos vairāk domājām par to, kurš ir īstais pāvests un kurš antipāvests, lai gan jāatzīst, ka arī tas bija atkarīgs no mana nelaiķa kunga Rainalda untumiem. Katram ir savi trūkumi. Bodolīno ir taisnība: neliksimies ne zinis par viņu izskatu un uzskatiem, bet labāk lūgsim, lai vienkājis mūs aizved pie sava Diakona, nekāds dižais valdnieks jau šis nebūs, bet viņu vismaz sauc par Jāni.

Tā nu ceļinieki lūdza Gavagaju vest viņus uz Pndapetcimu, un vienkājis devās pa priekšu nesteidzīgiem lēcieniem, lai zirgi varētu turēt viņam līdzi. Pēc divu stundu jājiena viņi sasniedza paparžu jūras malu, tālāk pletās apstrādāta zeme, olīvu un augļu dārzi. Paēnā zem kokiem sēdēja un svešiniekus ziņkāri nopētīja radījumi, kuri izskatījās gandrīz kā cilvēki. Tie viņus sveicināja, mādami ar rokām, taču neteica ne vārda, tikai gaudoja un smilkstēja. Kā paskaidroja Gavagajs, šie bija bezmēļi, kas dzīvojot ārpus pilsētas, jo viņi esot mesālieši un ticot, ka debesīs var nonākt, tikai nododoties klusai un nemitīgai iekšējai lūgšanai, nemaz nepieņemot sakramentus un neveicot žēlsirdības darbus; tāpat viņi uzskatot par lieku jebkuru grēknožēlu un noliedzot arī visus svētos rituālus un citus ticības apliecinājumus. Tāpēc viņi nekad neejot uz Pndapetcimas baznīcām. Neviens no pilsētniekiem viņus nevarot ciest ne acu galā, jo bezmēļi uzskatot, ka arī strādāšana ir labdarības paveids un tātad gluži bezjēdzīga. Bezmēļi dzīvojot dziļā nabadzībā un pārtiekot no koku augļiem, augļu koki gan esot visu pilsētnieku kopīgs īpašums, taču bezmēļi nekaunoties pievākt to ražu.

Bet citādā ziņā viņi ir tādi paši kā jūs, vai ne? Gavagaju ķircināja Dzejnieks.

Tādi paši kā mūsējs, kad mūsējs klusē.

Kalni nāca arvien tuvāk, un, jo tuvāk tie nāca, jo labāk bija redzams, cik dīvaini tie veidoti. Akmeņaina klajuma malā slējās dzeltenīgi pauguri tuvākie pavisam zemi, tālākie augstāki. Šie pauguri šķita tik viegli un gaisīgi, ka Kolandrīno teica: tie izskatoties kā saputota krējuma pikas, nē, drīzāk kā cukura vates bumbas, nē, drīzāk kā smilšu čupiņas, kas sabērtas līdzās cita citai. Aiz šiem pauguriem slējās smaili klinšu pīķi, kas pa gabalu bija atgādinājuši izslietus pirkstus, un šo smaiļu virsotnēs itin kā bija uztupinātas tumšāka akmens cepures dažām bija apaļas mices forma, citas izskatījās kā kapuces, un to malas pārkārās vienai vai otrai stāvajai sienai. Tālāk jājot, viņi ieraudzīja kalnus, kuri vairs nebija tik smaili, toties bija sacaurumoti gluži kā bišu šūnas; un vēl pēc kāda laika varēja saprast, ka tie ir mājokļi akmens mītnes, kalnos izgrebtas alas, un katrai no tām varēja piekļūt pa atsevišķām, no koka darinātām pieslienamajām kāpnēm, bet augšā kāpnes krustu krustiem savienoja redeļu pārejas, un tā ap katru no kalniem bija izveidots īsts gaisa labirints, pa kuru apbrīnojamā veiklībā augšup un lejup šaudījās šo akmens mitekļu iemītnieki, kas iztālēm joprojām izskatījās sīki kā skudras.

Pilsētas centrā bija redzami arī mājokļi, kas vairāk līdzinājās īstām mājām, bet arī tie atradās augstu gaisā un bija izkalti akmenī, un no klinšu bluķiem par dažu olekšu tiesu rēgojās ārā vienīgi fasādes. Tālāk bija redzams iespaidīgāks klints blāķis, kas arī bija caur un caurēm sūnots, taču šī kalna alu izvietojums šķita vairāk pārdomāts, ģeometrisks, un atveres bija veidotas kā logu vai durvju ailes, un dažviet pat bija redzami lieveņi, arkas, terases un balkoniņi. Dažas no alu ieejām aizsedza krāsaini priekškari, citas salmu pīteņi. Vispār mūsu draugi jāja starp visai mežonīgu kalnu kraujām un vienlaikus atradās biezi apdzīvotas un rosīgas pilsētas centrā, kaut arī šī pilsēta, protams, nebija tik grezna un bagāta, kā viņi būtu vēlējušies.

To, ka pilsēta ir biezi apdzīvota un rosīga, varēja spriest pēc pūļa, kas drūzmējās ielās un laukumos vai, pareizāk sakot, piekājē starp klinšu radzēm un smailēm, starp akmens bluķiem un dabas veidotiem torņiem. Tas bija visai raibs pūlis, un pilsētnieku burzmu vēl biezāku darīja suņi, ēzeļi un ļoti daudz kamieļu; kamieļus mūsu draugi bija redzējuši jau sava ceļojuma sākumā, taču nekad tik kuplā skaitā un tik dažādus kā šeit: dažiem bija viens kupris, citiem divi un vēl citiem pat veseli trīs. Viņi redzēja arī ugunsrijēju, kurš izklaidēja aplī sastājušos pilsētnieku bariņu un kuram līdzās bija pavadā piesieta pantera. Bet no visiem te redzamajiem dzīvniekiem visvairāk viņus pārsteidza strauji četrkājaiņi, kuri bija ieradināti vilkt ratus: šie lopi bija dzelteni ar lieliem brūniem raibumiem, rumpis tiem bija kā kumeļiem, kājas ļoti garas un ar tādiem nagiem kā govīm, bet kakls tiem bija apbrīnojami garš, un uz tā slējās tāda kā kamieļa galva ar diviem maziem radziņiem. Gavagajs teica, ka tie esot kamieļpardi, kurus esot ļoti grūti sagūstīt, jo tie ātri bēgot, un tikai vienkāji spējot šos lopus panākt un notvert ar metamo cilpu.

Kaut arī te nebija nevienas īstas ielas vai laukuma, šī pilsēta bija viens vienīgs milzu tirgus, jo katrā brīvā vietā bija uzslieta kāda telts, uzcelta kāda būda, pie zemes noklāts tepiķis vai pāri diviem akmeņiem plakaniski nolikts dēlis. Un viņi redzēja, ka šajā tirgū piedāvā augļus, gaļas gabalus (šķita, ka visiecienītākais cepetis ir kamieļpards), paklājus, kas raiboja visās varavīksnes krāsās, tērpus, melna obsidiāna nažus, akmens cirvjus, ģipša kausus, no kauliņiem un sarkaniem un dzelteniem olīšiem savērtas krelles, visdīvaināko formu cepures, lakatus, segas, smalki inkrustētas koka lādītes, rīkus lauku darbiem, lupatu lelles un bumbas bērniem un vēl krūkas, pilnas ar gaiši ziliem, dzintarainiem, sārtiem un citrondzelteniem šķidrumiem, un vēl bļodiņas, pilnas ar melnajiem pipariem.

Vienīgi metāla priekšmetus nevarēja atrast šajā tirgū, un, patiešām, arī Gavagajs, kad viņam jautāja, kāpēc te trūkst šādu preču, nesaprata, ko nozīmē tādi vārdi kā metāls, dzelzs, bronza vai varš, lai arī kādā valodā Bodolīno censtos tos nosaukt.

Šajā pūlī manīja darbīgus vienkājus, kas, veikli lēkšodami, nesa uz galvas smagi piekrautus grozus; te bija arī rumpaiņi, kuri lielākoties stāvēja tirgus būdās vai aiz dēļu letes, piedāvādami pircējiem kokosriekstus; plandauši plivināja savas ausis vējā, bet plandauses tās kautri bija sakļāvušas pār krūtīm, pieturēdamas ar vienu roku gluži kā lakata stūrus; un arī pārējie ļaudis šķita kā izkāpuši no kādas no tām brīnumu grāmatām, kuru miniatūras tik aizrautīgi bija pētījis Bodolīno, meklēdams iedvesmu vēstulēm, ko rakstīja Beatrisei.

Viņi redzēja arī sīka auguma ļautiņus, kuri noteikti bija pigmeji, tiem bija ļoti tumša āda, salmu svārciņi ap vidu un pār plecu šaujamloks, ierocis, kuru tie, atbilstoši savai iedabai, izmantoja savā mūžīgajā karā pret dzērvēm, un šajā karā pigmeji droši vien guva ne mazums uzvaru, jo daudzi no viņiem piedāvāja garāmgājējiem savus upurus dzērves, kas bija piesietas pie garām nūjām; un bija vajadzīgi veseli četri pigmeji, lai panestu smago medījumu, un tie divatā ķērās pie katra nūjas gala. Tā kā pigmeji augumā bija īsāki par dzērvēm, tad piesietie putni vilkās pa zemi, tāpēc daži mednieki bija piesējuši dzērves aiz kakla, un tad pa zemi vilkās putnu kājas, iezīmēdamas ceļa putekļos garas sliedes.

Un, lūk, tur bija arī ponči, un, lai gan mūsu draugi par tiem bija daudz lasījuši, viņi nevarēja vien beigt ziņkāri aplūkot šos radījumus, kam bija taisnas kājas bez ceļgala locītavas, tāpēc tie staigāja stīvi, turklāt likdami pie zemes nevis pēdas kā cilvēkiem, bet gan strupuļus ar rupju nagu kā zirgiem. Bet viszīmīgākā ponču īpatnība bija tā, ka vīriešiem falls nokarājās no krūtīm un sievietēm tai pašā vietā atradās vagīna, ko gan nevarēja redzēt, jo viņas to piesedza ar lakatu, ko nēsāja sasietu mezglā uz muguras. Tradīcija vēstīja, ka ponči ganot sešragu kazas, un, patiešām, te bija redzami arī šādi lopiņi, kurus ponči pārdeva tirgū.

Tieši tā, kā bija rakstīts grāmatās, apbrīnas pilns čukstēja Borons. Un tad skaļākā balsī, tā, lai dzirdētu arī Ardzrouni, viņš piebilda: Un grāmatās bija rakstīts arī tas, ka tukšums nepastāv. Tātad, ja ponči pastāv, tukšums nepastāv. Ardzrouni tikai paraustīja plecus un vērīgi lūkojās apkārt, vai uz kādas tirgus letes nemanīs arī pudelīti ar šķidrumu ādas balināšanai.

Raibā pūļa satraukto rosīšanos lēnināja piķa melni vīri, kas ik pa laikam nostaigāja gar tirgus būdām. Šie kārtības sargi bija liela auguma, līdz jostasvietai kaili, un kājās tiem bija platas bikses kā mauriem, bet galvā balti turbāni. Viņi bija bruņojušies tikai ar milzīgām, punainām vālēm, ar kurām bez īpašas piepūles ar vienu pašu sitienu varētu noguldīt gar zemi vērsi. Tā kā Pndapetcimas iemītnieki ik uz soļa drūzmējoties aizšķērsoja svešzemniekiem ceļu, īpaši ziņkāri nopētot zirgus, kurus droši vien nekad agrāk nebija redzējuši, tad melnie vīri centās ieviest pūlī kārtību, un viņiem vajadzēja vien savicināt gaisā savas draudīgās vāles, lai ļaužu biežņā acumirklī pavērtos brīvs ceļš.

Bodolīno skatienam nebija paslīdējis garām arī tas, ka, tikko drūzma kļuva pārāk bieza, tieši Gavagajs deva zīmi melnajiem vīriem. Pēc daudzu pilsētnieku izturēšanās varēja noprast, ka viņi labprāt kļūtu par pavadoņiem šiem godājamajiem viesiem, taču Gavagajs bija nolēmis paturēt pavadītāja godu sev, viņš soļoja lepni un lielīgi, kā teikdams: "Šie vīri ir mani, turieties no viņiem pa gabalu!"

Gavagajs arī paskaidroja, ka melnie vīri esot Diakona sargi nūbieši, kuru senči esot ieradušies no Āfrikas dzīlēm, taču tagad viņi te vairs neesot nekādi svešinieki, jo jau neskaitāmas nūbiešu paaudzes esot piedzimušas Pndapetcimā, un Diakonam nūbieši esot uzticīgi līdz nāvei.

Visbeidzot mūsu draugi ieraudzīja vēl citus radījumus, kas augumā krietni pārspēja pat nūbiešus: tur stāvēja arī milži, sliedamies vairāku olekšu tiesu pāri citu pilsētnieku galvām, turklāt milži bija ne tikai milzīgi, bet piedevām arī vienacaini. Šie milzeņi bija izspūruši, slikti ģērbušies, un Gavagajs stāstīja, ka viņi nodarbojoties ar klinšu mājokļu celtniecību vai arī ganot aitas un govis, un šajos darbos viņi esot nepārspējami: satrakojušos bulli milži savaldīja, satverot to aiz ragiem, un, ja kāds auns mēģināja pamest ganāmpulku, milžiem pat nebija vajadzīgs suns viņi vienkārši pastiepa roku, sagrāba aunu aiz vilnas un nolika īstajā vietā.

Vai arī milži ir jūsu ienaidnieki? jautāja Bodolīno.

Šeitan neviens nevienam nav ienaidnieks, atbildēja Gavagajs. Tavējs redz, vis kopā pērk un pārdod kā krietn kristieš. Un tad katrs iet uz sav māj un nepaliek kopā ēst un gulēt. Katrs domā, kā grib, arī tad, ja domā slikt.

Un arī milži domā slikti…

Uh! Sliktāk par slikt! Viņējs i artotirīts un tic, ka Jēzus pēdējā vakariņ laikā i svētījs maiz un sier, jo viņējs sak, tieš tas i bijs seno patriarhu ierasts ēdiens. Un tā viņējs zaimo un pie dievgald ēd maiz un sier, un uzskat par ķeceriem viss, kas vissvētā sakramentā pieņem burq. Bet šeitan gandrīz vis domā slikt, izņemot vienkājs…

Tu man teici, ka šajā pilsētā dzīvo arī einuhi? Vai arī viņi domā slikti?

Labāk mans nebūs runāt par einuhiem, viņējs i pārāk varens. Viņējs nejaucs ar parastiem ļaudīm. Taču viņējs domā citād nekā es.

Bet citādā ziņā viņi ir tādi paši kā tu, vai ne?

Kāpēc tavējs tā pras? Kas tad manam i citāds nekā viņējam?

Ak, tu muļķa lielpēdi, niknojās Dzejnieks, vai tad tu neguli ar sievišķiem?

Ar vienkāju sieviešiem, jā, jo viņējs nedomā slikt.

Un tu tām vienkājēm taču grūd iekšā savu daiktu, velns parāvis! Kur tev tas daikts vispār ir?

Šiten aiz kājs, kā jau visiem.

Man tas nav aiz kājas! Un tikko mēs redzējām tipus, kuriem tas daikts kūļājās virs nabas, un tu taču vismaz zini, ka einuhiem tās mantiņas nav vispār un ar sievišķiem viņi nekopojas?

Varbūt tāpēc, ka einuhiem nepatīk sievieš. Varbūt tāpēc, ka mans Pndapetcimā nekad nav redzējs nevienu einuhsievieti. Nabadziņi, varbūt viņējam tas patīk gan, tikai viņējs nevar atrast nevienu sieviešdzimuma einuh. Viņējs tak nevar likties guls ar rumpaiņ vai plandauš sieviešiem, kas domā slikt!

Bet vai tu esi ievērojis, ka milžiem ir tikai viena acs?

Manam arī. Redzi, mans aizmiedz šo ac, un manam paliek tikai viena.

Turiet mani, citādi es viņu nositīšu! piesarcis sēca Dzejnieks.

Vispār pēc tevis teiktā iznāk, ka rumpaiņi domā slikti, milži domā slikti, slikti domā visi, izņemot vienkājus, teica Bodolīno. Bet ko domā tas jūsu Diakons?

Diakons nedomā. Viņējs pavēl.

Kamēr viņi tā runājās, viens no nūbiešiem izsteidzās priekšā Kolandrīno zirgam un nometās ceļos, pastiepis viņam pretī rokas un pieliecis galvu, un izdvesa dažus vārdus nesaprotamā valodā, taču no balss toņa varēja noprast, ka tas ir izmisīgs lūgums.

Ko viņš grib? jautāja Kolandrīno. Gavagajs atbildēja, ka nūbietis Dieva vārdā lūdzot, lai Kolandrīno viņam nocērt galvu ar skaisto zobenu, kas viņam ir pie sāniem.

Grib, lai viņu nogalina? Bet kāpēc?

Gavagajs izskatījās apmulsis. Nūbieši i ļot dīvain ļauds. Tavējs zin, ka viņējs i cirkumcelions. Lab karavīr tikai tāpēc, ka ilgojs pēc mocekļnāvs. Kara nav, un viņējs grib mocekļnāv tūlīt. Nūbietis i kā bērns, viņējs uz līdzens viets grib to, kas viņējam patīk. Gavagajs kaut ko pateica nūbietim, un tas nokārtu galvu devās prom. Kad Gavagajam lūdza pastāstīt ko vairāk par šiem cirkumcelioniem, Gavagajs teica, ka cirkumcelioni ir nūbieši. Tad viņš piebilda, ka saule jau laižoties uz rietu, tirgotāji izklīstot un tāpēc jāsteidzas uz torni.

Pūlis patiešām kļuva retāks, tirgoņi vāca savas preces lielos pītos grozos, no ailām klinšu sienās lejup tika nolaistas auklas, un tirgoņu palīgi uzvilka grozus ar visu šo mantību augšā mājokļos. Ļautiņi žigli šaudījās augšup, lejup pa kāpnēm, un pēc brīža pilsēta bija tukša kā izslaucīta. Tagad Pndapetcima izskatījās kā milzīgas kapenes ar neskaitāmām pelnu nišām daudzos stāvos, bet tad šo mājokļu durvju vai logu ailās citā pēc citas iedegās gaisma tas nozīmēja, ka Pndapetcimas iemītnieki iekur pavardus un aizdedzina lampas, gatavodamies doties pie miera. Pa nezin kādām nesaskatāmām ejām dūmi no pavardiem kāpa līdz klinšu radzēm un smaiļu virsotnēm un plūda laukā, un jau bālās vakara debesis pildīja tumšas grīstes, kas lēnām pagaisa starp mākoņiem.

Viņi jāja vēl īsu brīdi un nonāca Pndapetcimas tālākajā malā, laukumā, aiz kura slējās stāvi kalni, kuros vairs nebija saskatāms nekāds tālāks ceļš. Te, pa pusei iebūvēta klintī, bija redzama vienīgā cilvēka roku darinātā ēka visā pilsētā. Tas bija tornis, pareizāk, pakāpienu veidā celta torņa priekšpuse: lejas gals bija plats, bet, tiecoties augšup, tornis pamazām sašaurinājās; taču šī celtne neizskatījās kā plāceņu kaudze, kur mazākais likts uz lielākā, tā veidojot daudzus slāņus, nē, torņa pakāpes vijās kā spirāle, un nepārtraukta eja stiepās arvien augšup, pāriedama no stāva stāvā, un varēja nojaust, ka šī eja ietiecas arī klints dziļumā, itin kā ietinot ēku no pamatiem līdz pat virsotnei. Torņa sienas vēl vairāk nekā citi pilsētas mājokļi atgādināja bišu kāres, jo lielas arkveida durvju ailas bija izveidotas cieši cita pie citas un tās vienu no otras atdalīja vien šauras stenderes, un tornis izskatījās kā briesmonis ar tūkstoš acīm. Solomons teica, ka tāds droši vien bijis tornis, ko Bābelē lika uzcelt nežēlīgais Nimrods, gribēdams mest izaicinājumu Visaugstākajam lai vienmēr ir svētīts Svētais.

Un šī, lepni teica Gavagajs, šī i Diakon Johannes pils. Jūsējs te paliek un gaid, jo viņējs zin, ka jūsējs ierods, un sagatavo svinīg uzņemšan. Mans tagad laižs.

Kur tu iesi?

Mans nedrīkst ieiet tornī. Kad Diakons būs jūsējs pieņems un apsveicinājs, mans būs atgriezties pie jūsējs. Mans i jūsējs pavadons Pndapetcima, mans jūsējs nekad nebūs pamest. Lai viņējs sargās no einuhiem, un Gavagajs ar pirkstu norādīja uz Kolandrīno, viņējs i jauns puiss… un einuhiem patīk jauns. Ave, evcharisto, salam. Gavagajs atsveicinājās, stalti izslējies uz savas vienīgās kājas gandrīz kā kareivis, tad pagriezās un pēc mirkļa jau bija prom.

30  Bodolīno satiek Diakonu Jāni

Nonākuši daždesmit soļu attālumā no torņa, viņi ieraudzīja, ka no tā iznāk ļaužu virtene. Priekšgalā soļoja pulks nūbiešu, bet šie bija ģērbušies daudz greznāk nekā tie, kas bija redzēti tirgū: kājas visā garumā bija cieši notītas ar baltiem autiem, pāri autiem no vidukļa līdz pusciskai plandījās īsi svārciņi, rumpja augšgals bija kails, vienīgi pleci bija piesegti ar īsu, sarkanu apmetni un ap kaklu bija apliktas ādas kaklarotas, kurās bija iestrādāti krāsaini akmentiņi, bet ne jau dārgakmeņi parasti upes olīši, tomēr izkārtoti košos rakstos. Galvā nūbiešiem bija baltas mices ar daudziem pušķiem. Ap augšdelmiem, plaukstu locītavām un pirkstos viņi nēsāja rokassprādzes un gredzenus, kas bija novīti no aukliņām. Nūbieši, kas nāca pirmajā rindā, pūta stabules un sita bungas, otrie nesa pār plecu savas milzīgās kaujas vāles, bet trešajiem plecā bija uzmests tikai šaujamloks.

Nūbiešiem sekoja prāvs pulks ļaužu, kuri noteikti bija einuhi, platos, mīkstās krokās krītošos tērpos, izkrāšļojuši sejas kā sievietes, uzmaukuši galvā turbānus, kas bija augsti kā katedrāles. Viens no tuvākajiem nesa paplāti, uz kuras bija salikti plāceņi. Un šim plāceņu nesējam sekoja tas, kurš šajā procesijā noteikti bija vislielākais kungs: viņam pie katra sāna gāja pa nūbietim, kas apvējoja viņu ar milzīgiem pāva spalvu vēdekļiem. Galvā šim svarīgajam vīram bija turbāns divu katedrāļu augstumā, savīts no dažādu krāsu zīda lentēm, pie ausīm šūpojās krāsainu akmentiņu karekļi, ap delmiem bija apliktas raibu spalvu rokassprādzes. Arī viņam mugurā bija garš tērps, kas sniedzās līdz kāju potītēm, bet atšķirībā no pārējiem viņš bija apjozies ar sprīdi platu gaišzila zīda jostu un uz krūtīm viņam karājās krāsota koka krusts. Tas bija vīrs jau krietni gados, un nosārtinātās lūpas un ar tumšu zieķi apvilktās acis vēl vairāk izcēla vecišķās grumbās sajukušo un dzeltenīgo ādu, un viņa ļumīgā pazode nodirbinājās pie katra soļa. Viņa tuklo roku nagi bija neticami gari un asi kā naži un pārklāti ar sarkanu laku.

Gājiens apstājās iepretī tālzemju viesiem, nūbieši izkārtojās divās rindās, zemākas kārtas einuhi nometās ceļos, bet tas, kurš nesa paplāti, paklanījās un piedāvāja ceļiniekiem plakano maizi. Bodolīno un viņa draugi, brīdi vilcinājušies neziņā, nokāpa no zirgiem, ņēma plāceņa gabalus un, tos centīgi košļādami, paklanījās. Atbildot uz viņu sveicienu, beidzot uz priekšu panācās galvenais einuhs un ieplestām rokām nometās guļus ar seju pie zemes, tad viņš piecēlās un vērsās pie ceļiniekiem grieķu valodā.

Kopš Mūsu Kunga Jēzus Kristus dzimšanas mēs gaidījām jūsu atgriešanos, ja vien jūs esat tie, par ko mēs jūs uzskatām, un man ir sāpīgi uzzināt, ka divpadsmitais no jums, bet tāpat kā jūs visi pirmais starp kristiešiem, ceļā ir noklīdis, jo viņu nav saudzējuši nepielūdzamās dabas untumi. Mūsu sargiem es pavēlēšu nenogurstoši vērot apvārsni, lai laikus tiktu pamanīta viņa ierašanās, bet jums es novēlu tīkamu uzturēšanos Pndapetcimā, viņš teica smalkā kastrāta balsī. To Diakona Jāņa vārdā jums saku es, Prakseass, galma einuhu augstākais pavēlnieks, provinces protonotārs, vienīgais Diakona sūtnis pie Priestera, slepenā ceļa augstākais sargs un logotēts. Savus titulus viņš uzskaitīja tik lepni, it kā tiem būtu jāiedveš bijība pat Austrumu Gudro sirdīs.

O basta la! Nu gan! novilka Alerāmo Skakabaroci, saukts Knauķis. Paklausies tik, kā šis laiž!

Bodolīno daudzreiz bija prātojis, kā stādīsies priekšā Priesterim, taču nekad kā runās ar galveno einuhu, kurš kalpo priestera Diakonam. Viņš nolēma turēties pie tās pašas, jau iepriekš kopīgi izvēlētās izvairibas. Kungs, viņš teica, es tev apliecinu, ka mēs priekā līksmojam, jo esam sasnieguši Pndapetcimu, šo dižciltīgo, bagāto un brīnišķo pilsētu, par kuru skaistāku un plaukstošāku neesam skatījuši visā savā ilgajā ceļā. Mēs nākam no tālienes un nesam Priesterim Jānim kristīgās pasaules vissvētāko relikviju kausu, no kura Jēzus dzēra Svētā Vakarēdiena laikā. Diemžēl nenovīdīgais dēmons raidīja pret mums dabas spēkus un viņa ļaunprātības dēļ ceļā noklīda viens no mūsu brāļiem tieši tas, kurš nesa svēto dāvanu un kopā ar to vēl citas dārgas veltes, kam bija jāapliecina mūsu cieņa pret Priesteri Jāni…

Un tas būtu, Dzejnieks piebilda, simt zelta stieņu, divi simti lielu pērtiķu, tūkstoš librus smags zelta kronis ar smaragdiem, desmit virtenes nenovērtējami dārgu pērļu, astoņi desmiti ziloņkaula šķirstiņu, pieci ziloņi, trīs piejaucēti leopardi, trīsdesmit suņi cilvēkēdāji un trīsdesmit cīņas vērši, trīs simti ziloņu ilkņu, tūkstotis panteru ādu un trīs tūkstoši melnkoka zižļu.

Mēs esam dzirdējuši par šīm mums svešajām vielām un bagātībām, kuras izpilnām rodamas zemē, kur noriet saule, mirdzošām acīm teica Prakseass, un lai tāds ir debesu prāts, ka es vēl pagūstu skatīt tos dārgumus, iekams pametu šo asaru leju!

Vai tu nevari pievaldīt savu draņķa mēli? Dzejniekam aiz muguras šņāca Boidi, grūzdams viņam sānos sāpīgas dunkas. Ko tad, ja Zosima uzradīsies pliks un nabags?

Stāvi klusu, muti sāņus sašķiebis, atšņāca Dzejnieks, mēs jau teicām, ka te iejaukts dēmons, un dēmons visas tās bagātības būs aprijis. Visu, izņemot Gradālu.

Bet vismaz vienu dāvanu vajag pasniegt tūlīt pat! Dāvanu, kas pierādītu, ka neesam pēdējie salašņas, nelikās mierā Boidi.

Varbūt Kristītāja galvu? čukstus ieminējās Bodolīno.

Atlikušas tikai piecas, tāpat, lūpas pat nekustinādams, atteica Dzejnieks. Bet vienalga, jo, kamēr paliekam Jāņa valstībā, pārējās četras tik un tā nevarēsim pārdot.

Vienīgi Bodolīno zināja, ka galvas joprojām ir sešas, pieskaitot to, kuru viņš bija mantojis no Abdula. Bodolīno izvilka no savas somas vienu relikvāriju un sniedza to Prakseasam, teikdams, ka pagaidām gaidot, līdz ieradīsies leopardi, melnkoks un pārējie dārgumi, viņš gribot Diakonam nodot vienīgo taustāmo piemiņu, kas šai pasaulē saglabājusies no cilvēka, kurš kristīja Mūsu Kungu.

Prakseass aizkustināts pieņēma šo velti, kam neizsakāmu vērtību viņa acīs piešķīra spoži mirdzošais šķirstiņš, kurš kā viņš sprieda noteikti bija veidots no tās dārgās dzeltenās vielas, par kuru bija dzirdēti tik daudzi teiksmaini nostāsti. Degdams nepacietībā drīzāk apbrīnot šīs svētās atliekas, tomēr cenzdamies radīt iespaidu, ka ir paradis allaž pirmais novērtēt katru Diakonam pasniegto dāvanu, Prakseass bez pūlēm atvēra šķirsta vāku (tātad tā bija Abdulam piederējusī galva ar jau salauzto zīmogu, nosprieda Bodolīno) un saņēma rokās tumšo, sažuvušo galvaskausu, Ardzrouni prasmīgo darinājumu, un aizlauztā balsī iesaucās, ka vēl nekad savā mūžā nav skatījis tik dārgu relikviju.

Tad einuhs jautāja, kā viņam uzrunāt savus dārgos viesus, jo tradīcija viņiem piedēvējusi neskaitāmus vārdus un neviens vairs nezinot, kuri no tiem ir īstie. Bodolīno ļoti piesardzīgi atbildēja, ka vismaz pagaidām, kamēr viņi vēl nav stājušies Priestera priekšā, viņi vēlas tikt uzrunāti vārdos, ar kādiem viņus pazīst tālajos Rietumos, un nosauca katra īsto vārdu. Prakseass prata novērtēt, cik daudznozīmīgi skan tādi vārdi kā Ardzrouni un Boidi, par smalkiem un labskanīgiem atzina Bodolīno, Kolandrīno un Skakabaroci vārdus, bet, kad Prakseasam minēja Porčelli un Kutiku, viņš gara acīm skatīja tālas un svešādas zemes. Prakseass apliecināja, ka cienot viņu atturību, un tad teica: Tagad dosimies uz pili. Ir jau vēls, un Diakons varēs jūs pieņemt tikai rīt. Bet šovakar jūs būsiet mani viesi, un es jums galvoju, ka nekad nebūsiet sēdušies pie bagātīgāka un greznāka dzīru galda. Nāciet, un varēsiet nobaudīt tik izsmalcinātus gardumus, ka ar nicinājumu domāsiet par ēdieniem, kas jums tika piedāvāti zemēs, kur noriet saule.

Bet viņi taču ir ģērbušies kā plikatas! Kura katra mūspuses sieviete noēstu savam vīram matus no galvas, bet tādas lupatas mugurā nevilktu, burkšķēja Dzejnieks. Mēs devāmies ceļā un pārcietām visas tās mocības, lai redzētu smaragdu straumes; un atceries, Bodolīno, kad mēs rakstījām Priestera vēstuli, tev metās šķērmi no topāziem, bet redzi, ko esam atraduši! Paskaties, šie ir apkārušies ar striķīšiem un krāsainiem oļiem, bet iedomājas, ka ir bagātākie visā pasaulē!

Stāvi klusu, un ejam apskatīt pili! viņam čukstēja Bodolīno.

Prakseass ieveda viņus torņa iekšpusē, un drīz viņi nonāca bezlogu zālē, ko izgaismoja kvēlojoši ogļutrauki. Zāles vidū grīdu sedza paklājs, uz kura bija salikti ģipša kausi un paplātes, paklājam gar malām bija sarindoti spilveni, uz kuriem visi dzīru viesi sasēdās sakrustotām kājām. Pie galda apkalpoja jauni zēniņi, puskaili un ieziesti smaržīgām eļļām, arī viņi noteikti bija einuhi. Zēni sanākušajiem sniedza traukus ar smaržīgu vielu maisījumiem, einuhi apmērcēja pirkstu galus un tad cēla pirkstus pie nāsīm un ierīvēja ausu ļipiņas. Iesmaržinājušies einuhi kāri glāstīja zēniņus un mudināja viņus pasniegt smaržas arī viesiem, kuri tūdaļ centās pielāgoties vietējiem paradumiem, bet Dzejnieks ņurdēja: ja tik kāds mēģināšot piedurt viņam kaut pirkstiņu, viņš tam ar vienu sitienu sadzīšot rīklē visus zobus.

Vakariņu galdā tika celti šādi labumi: lieli šķīvji ar maizi vai, pareizāk, ar plāceņiem; milzīgi podi ar vārītiem dārzeņiem (visvairāk bija kāpostu, kuri gan pārlieku nesmirdēja, jo bija savircoti ar dažādām garšzālēm); kausi ar tumšu, ļoti karstu mērci sorq, kurā einuhi krietni izmērcēja savus plāceņa gabalus, un Porčelli, pirmais nogaršojis šo mērci, sāka klepot tā, it kā viņam pa nāsīm ārā šautos uguns liesmas, tad nu pārējie sorq iebaudīja pavisam pieticīgi (bet tik un tā viņus visu nakti mocīja neremdināmas slāpes); kaltēta un apsmirdusi upes zivs, ko sauca par thinsireta (ko tu neteiksi, čukstēja mūsu draugi), zivs bija apviļāta mannas putraimos un burtiski noslīcināta verdošā eļļā, kas, šķiet, jau ne reizi vien bija izmantota citu ēdienu gatavošanai; vēl linsēklu zupa, ko te sauca par marac un kas, ja var ticēt Dzejnieka vārdiem, garšoja pēc sūdiem, zupā peldēja arī putna gaļas gabaliņi, taču tie bija pusvārīti un sīksti kā kamara, Prakseass lepni paziņoja, ka šis putns esot mathagallinarius (tu redzējies, ko, mūsu draugi atkal iebikstīja cits citam sānos); vēl cukurotu augļu biezenis, ko sauca par cenfelec, bet arī šajā ēdienā piparu bija vairāk nekā augļu. Einuhi nesātīgi grāba katru no jauna pienesto ēdienu un košļādami skaļi šmaukstināja lūpas, lai izrādītu, cik ļoti viņiem iet pie sirds šie labumi. Viņi arī miedza ar aci viesiem, kā teikdami: "Nu, vai labi garšo? Vai nav īsta debesu dāvana?" Einuhi ēda, ņemdami ēdienu ar rokām, un arī zupu strēba no plaukstas, saliekuši to kā kausu; viņi piepildīja sauju ar dažādiem ēdieniem un tad visu reizē stūma mutē. Taču ēdmaņas pasmelšanai viņi izmantoja tikai labo roku, jo kreiso ikviens turēja uz pleca kādam no jaunajiem zēniem, kuri rūpējās, lai tuvējie trauki ne mirkli nebūtu tukši. Roku no zēna pleca einuhi atrāva, tikai lai padzertos: tad viņi satvēra krūkas, pacēla tās augstu gaisā un, atgāzuši galvu, lēja ūdeni mutē veselām straumēm.

Kad šis nabobu mielasts bija galā, Prakseass pamāja, un ieradās nūbieši, kuri salēja baltu šķidrumu sīksīkos kausiņos. Dzejnieks savējo izmeta kā ogu, ar reizi pietvīka, izdvesa ko līdzīgu atraugai un novēlās zemē kā beigts, un gulēja, līdz zēni viņam sejā iešļāca ūdeni. Prakseass paskaidroja, ka šajā zemē neaugot vīna koks un vienīgais reibinošais dzēriens, ko viņi prot gatavot, tiekot raudzēts no burq   no ogām, kas te augot vai katrā pļavā. Vienīgā vaina, ka šis dzēriens esot tik stiprs, ka jābauda pavisam maziem malciņiem, pareizāk, dzērienā tik tikko jāpamērcē mēles gals. Īsta nelaime, ka viņiem neesot vīna, par kuru lasāms evaņģēlijos, jo Pndapetcimas priesteri, celebrējot misi, ik reizes tā apreibst, ka dievkalpojuma beigās ne vienmēr spēj dot svētību draudzei.

Bet galu galā ko gan var gribēt no šiem ērmiem? nopūzdamies teica Prakseass, kopā ar Bodolīno paiedams nomaļākā zāles stūri, kamēr pārējie einuhi, sajūsmā un izbrīnā spiegdami, jūsmoja par ceļinieku dzelzs ieročiem.

Ērmiem? tēlotā naivumā jautāja Bodolīno. Man radās iespaids, ka neviens no viņiem nemana citu pārsteidzošās dīvainības.

Tad jau tu būsi runājis ar kādu no viņiem, teica Prakseass un nicīgi pasmaidīja. Viņi te dzīvo kopā jau gadsimtiem ilgi un ir pieraduši cits pie cita, viņi atsakās saskatīt savu kaimiņu ķēmību un neapzinās paši savējo. Ērmi, kas radniecīgāki lopiem nekā cilvēkiem un spēj vairoties ātrāk nekā truši. Tāda, redz, ir tauta, kas mums jāpārvalda! Un vajadzīga stingra roka, lai noturētu viņus rāmus, citādi viņi drīz vien apkaus cits citu, jo visu prātus ir aptumšojušas dažādas ķecerības. Tieši tāpēc pirms daudziem gadsimtiem Priesteris viņiem pavēlēja apmesties uz dzīvi šeit, vistālākajā valstības nomalē, un arī tāpēc, lai viņi ar savu atbaidošo izskatu netraucētu pārējos pavalstniekus, kuri to es tev galvoju, Bodolīno kungs, ir ļoti skaisti cilvēki. Tas taču ir dabiski, ka daba rada arī ērmus. Neizskaidrojami drīzāk ir tas, kāpēc par tik atbaidošiem ērmiem joprojām nav pārvērties viss cilvēku dzimums, kas pastrādājis visbriesmīgāko noziegumu sitis krustā Dievu Tēvu.

Nu Bodolīno nomanīja, ka arī einuhi domā slikti, un uzdeva savam namatēvam dažus jautājumus. Daži no šiem ērmiem tic, ka Dēls ir tikai Tēva audžudēls, teica Prakseass, citi aizklīst tukšos strīdos par to, kurš no kura ir cēlies, un viņi visi, būdami ērmi un briesmoņi, ir sapinušies savos ērmīgajos un briesmīgajos ķecerību maldos un cenšas vairot dievišķā hipostāzes, ticēdami, ka Augstākais Labums ir trīs vai pat četras atsevišķas būtības. Pagāni! Ir tikai viena dievišķā būtība, kas cilvēces dzīves laikā izpaužas dažādos veidos vai personās. Šī vienīgā dievišķā būtība, būdama dzemdinātajā, ir Tēvs, būdama dzemdinātais, ir Dēls, un, piepildīdama ar svētību, ir Svētais Gars, bet tā allaž ir tikai viena un tā pati dievišķā daba; viss pārējais ir tikai kā maska, aiz kuras Dievs slēpjas. Viena būtība un viena trejādīga persona, nevis, kā apgalvo daži ķeceri, trīs personas vienā būtībā. Bet, ja patiesība ir tāda un ja Dievs ņem to vērā viss Dievs, nevis daļēji pārstāvēts kādā paša sūtītā audžubērnā ir tapis par miesu, tad pats Tēvs ir cietis mokas pie krusta. Sist krustā Tēvu! Vai tu to spēj saprast? Vienīgi nolādēts dzimums ir spējīgs uz tādu nelietību, un īstena ticīgā pienākums ir atriebt Tēvu. Nekādas žēlastības nolādētajam Ādama dzimumam!

Kopš Bodolīno bija sācis stāstīt par tālo ceļojumu, Nikēta viņu vairs ne reizes nepārtrauca un klausījās klusēdams. Bet tagad

Nikēta iejaucās stāstījumā, jo manīja, ka arī pats stāstītājs nezina, kā vērtēt to, par ko stāsta. Kā tu domā, Nikēta jautāja, vai einuhi ienīda cilvēku dzimumu tāpēc, ka tas bija sagādājis ciešanas Tēvam, vai arī viņi bija izvēlējušies tieši šo ķecerību tāpēc, ka paši ienīda cilvēku dzimumu?

Es par to prātoju gan tovakar, gan arī vēlāk, bet neesmu pratis rast atbildi.

Es zinu, ko un kā domā einuhi. Basileja pilī esmu iepazinis daudzus no viņiem. Einuhi cenšas iegūt varu, lai varētu ļaut brīvi izpausties savam naidam pret tiem, kuriem nav laupītas spējas dzemdināt. Taču bieži esmu nojautis un man ir liela pieredze -, ka arī daudzi no tiem, kuri nav einuhi, izmanto varu, lai gūtu baudu, ko citādi nespētu sasniegt. Varbūt iespēja pavēlēt citiem ir daudz varenāka kaislība nekā mīlēšanās.

Bet mani tur mulsināja vēl daudz kas cits. Klausies! Pndapetcimas einuhi bija kasta, kas vairojās izlases ceļā, jo viņu daba tiem nedeva citas iespējas. Prakseass stāstīja, ka jau neskaitāmās paaudzēs vecākie einuhi izvēlas glītus jaunekļus un iesvēta tos savā kārtā, laupot tiem vīrietību; jaunekļi vispirms kļūst par viņu kalpiem un vēlāk par mantiniekiem. Bet kur viņi ņēma šos izskatīgos un labi noaugušos puišus, ja visā Pndapetcimas provincē dzīvoja vieni vienīgi dabas brīnumi?

Droši vien einuhi tika atvesti no kādas citas zemes. Ne vienā vien zemē karaspēkā un valsts pārvaldē nereti tiek iesaistīti svešzemnieki, jo tie, kuriem ir dota vara, nedrīkst piederēt pie tās pašas kopienas, pār kuru valda, jo citādi tie varētu sajust žēlumu pret sev pakļautajiem vai pat kļūt par to sabiedrotajiem. Varbūt arī Priesteris gribējis rīkoties tāpat, lai turētu pakļautībā šos tik atšķirīgos un dumpīgos ļaudis.

Lai varētu viņus bez žēluma raidīt nāvē. Jo no Prakseasa vārdiem es sapratu vēl šo to. Pndapetcima bija Priestera valstības vistālākais priekšpostenis. Aiz pilsētas kalnos bija tikai šaura aiza, pa kuru varēja nokļūt citā Priestera zemes novadā, un klintīs virs šīs aizas vienmēr stāvēja nūbiešu sargi, gatavi uzvelt akmeņu lavīnas

katram, kas gribētu ielavīties šajā spraugā. Aizas viņā pusē sākās nepārskatāms, teju vai bezgalīgs purvs, un šis purvs bija tik bīstams, ka ikvienu, kas mēģināja to šķērsot, iesūca nemitīgi plūstošu dubļu vai smilšu staignājs, un, ja kāds iegrima slīkšņā līdz puslielam, tad kāju no dūksts vairs nebija iespējams izvilkt un atlika vien rāmi gaidīt, līdz nelaimīgais noslīks. Cauri purvam veda tikai viena droša taka, bet tā bija zināma tikai einuhiem, kuri bija mācīti to saskatīt, vadoties pēc noteiktām zīmēm. Tātad Pndapetcima bija cietoksnis, vārti, atslēga, kas bija jāsalauž tam, kurš gribēja iekļūt Priestera valstībā.

Jūs taču bijāt pirmie svešzemnieki, kas ieradās provincē nez cik gadsimtu laikā, bet viņi pilnīgi lieki veltīja tik smagas pūles aizsardzībai.

Tā gluži nebija. Prakseass par to gan izteicās ļoti izvairīgi, it kā izrunāt apdraudētāju vārdu būtu stingri aizliegts, bet vēlāk viņš tomēr nolēma man paslepus atklāt, ka visa province dzīvo nemitīgās bailēs no kādas kareivīgas tautas baltajiem huņņiem, kas varētu uzbrukt Pndapetcimai kuru katru brīdi. Ja huņņi tuvotos Pndapetcimai, einuhi sūtītu vienkājus, rumpaiņus un visus pārējos ērmus drošā nāvē, lai kaut uz brīdi aizkavētu pilsētas iekarošanu, bet viņi paši kopā ar Diakonu steigtos uz kalnu aizu, izraisītu nogruvumu un tādējādi ar akmens bluķiem noslēgtu vienīgo ceļu, un tad patvertos Priestera valstībā. Tika arī pieļauta iespēja, ka šis plāns varētu ciest neveiksmi vai arī kāds no einuhiem varētu krist gūstā, tāpēc visi einuhi zem apģērba nēsāja kaklā pakārtu maisiņu ar indi un ikvienam bija iemācīts, ka jāpaspēj sevi nogalināt, pirms baltie huņņi viņus paguvuši sagūstīt un spīdzinot nav piespieduši atklāt vienīgo īsto ceļu uz Priestera zemi. Briesmīgākais bija tas, ka Prakseass bija pārliecināts, ka einuhi katrā ziņā izglābtos, jo pēdējā mirklī viņi vēl varētu sūtīt cīņā nūbiešus. Tā ir īsta laime, teica Prakseass, ka mūsu miesassargi ir šī cirkumcelionu vienība.

Es esmu dzirdējis runājam par cirkumcelioniem, taču šie notikumi ir risinājušies jau pirms daudziem gadsimtiem Āfrikas piekrastē. Stāsta, ka tur reiz dzīvoja ķeceri, kurus sauca par donātistiem un kuri uzskatīja, ka baznīcai ir jābūt svēto kopienai, un tāpat viņi uzskatīja, ka diemžēl visi baznīcas kalpi jau ir iegrimuši grēkos. Tāpēc, pēc viņu domām, neviens priesteris vairs nedrīkstēja sniegt sakramentus. Tā nu donātisti nemitīgi karoja ar visiem pārējiem kristiešiem. No donātistiem vispārliecinātākie par savu taisnību bija tieši cirkumcelioni, barbaru ļaudis no moru rases, viņi klejoja pa kalniem un lejām, meklēdami sev mocekļa nāvi, un metās lejā no klintīm uz garāmgājējiem, kliegdami "Deo laudes", draudēja šiem nabaga cilvēkiem ar savām smagajām vālēm un, gribēdami izbaudīt ziedošanās prieku, lūdzās, lai tie viņus nogalina. Bet, tā kā pārbijušies ļautiņi atteicās to darīt, tad cirkumcelioni tos vispirms aplaupīja un pēc tam sašķaidīja tiem galvu. Taču es biju pārliecināts, ka šie fanātiķi jau ir izmiruši.

Acīmredzot Pndapetcimas nūbieši bija to pēcnācēji. Kara laikā nūbieši būtu ļoti noderīgi, man teica Prakseass, kā allaž neslēpdams nicinājumu pret saviem pavalstniekiem, viņi būtu noderīgi, jo labprāt ļautu ienaidniekam sevi nogalināt, bet, lai apkautu viņus visus, paietu pietiekami ilgs laika sprīdis un einuhi tostarp pagūtu aizbērt aizu. Taču cirkumcelioni jau pārāk daudzus gadsimtus gaidīja šo ilgoto piedzīvojumu, bet ienaidnieks kā nenāca, tā nenāca iekarot provinci, un cirkumcelioni mocījās nepacietībā, neprazdami dzīvot mierā. Viņi nevarēja aplaupīt un slepkavot vietējos ērmus, jo tos viņiem bija pavēlēts aizsargāt, tad nu nūbieši izklaidējās, plikām rokām stādamies pretī mežonīgiem zvēriem. Reizēm viņi pat aizklīda otrpus Sambationai, kur akmens klajumos mājoja himeras un mantikoras, un dažam bija laimējies mirt tādā pašā nāvē kā Abdulam. Bet ar to cirkumcelioniem nepietika. Gadījās, ka dedzīgākie no viņiem zaudēja prātu. Prakseass jau bija uzzinājis, ka pēcpusdienā kāds nūbietis bija mums lūdzis, lai nocērtam viņam galvu; citi neprāši, kas sargāja ieeju aizā, reizēm metās lejā no kalnu kraujām. Vienvārdsakot, nūbiešus bija grūti savaldīt. Einuhiem neatlika nekas cits kā nemitīgi turēt viņus modrā sasprindzinājumā, stāstot, ka kuru katru dienu draud nenovēršamas briesmas, un liekot viņiem ticēt, ka baltie huņņi jau ir tepat pie pilsētas vārtiem; un tāpēc nūbieši bieži klejoja pa līdzenumu, saspringti raudzīdamies tālumā, un katrs pie apvāršņa saskatītais putekļu mākonis lika viņiem nodrebēt priekā. Nūbieši gaidīja uzbrucēju ierašanos, un šīs cerības viņus postīja jau gadsimtiem ilgi, paaudzi pēc paaudzes. Bet pagaidām vajadzēja viņus turēt rāmus, sātīgi ēdinot un, galvenais, apdzirdot ar burq, turklāt ne jau visi patiešām bija gatavi upurēties, bet tikai skaļā balsī klaigāja par savu vēlēšanos mirt mocekļa nāvē, lai izpelnītos labu ēdienu un apģērbu. Es sapratu, kā einuhu īgnums un naids pieauga no dienas dienā, jo viņi bija spiesti valdīt pār ērmiem, kurus nicināja, un sava dzīvība viņiem bija jāuztic pusjukušiem rīmām, kuri turklāt vienmēr bija piedzērušies.

Bija jau vēls, un Prakseass pavēlēja, lai kāds nūbiešu sargs ceļiniekus aizvada līdz viņiem ierādītajam miteklim. Tas bija diezgan neliels akmens strops turpat torņa piekājē, taču iekšpusē vietas pietika visiem. Viņi uzrāpās pa gaisa kāpnēm un, šīs pārsteidzošās dienas notikumu nogurdināti, tūdaļ aizmiga un gulēja ciešā miegā līdz pat ritam.

Viņus pamodināja Gavagajs, kurš bija gatavs viņiem pakalpot. Nūbieši Gavagajam bija pavēstījuši, ka Diakons ir gatavs pieņemt savus viesus.

Viņi atgriezās pie torņa, un pats Prakseass pa torņa ārējām kāpnēm uzveda viņus augšā līdz pašai virsotnei. Tur viņi iegāja pa kādām durvīm un nonāca apļveida gaitenī, kurā bija neskaitāmas durvju ailas, izvietotas cieši cita pie citas gluži kā zobu rinda.

Tikai vēlāk es sapratu, kā veidots šis torņa stāvs, Nikētas kungs. Man būs grūti to aprakstīt, bet es pacentīšos. Iztēlojies, ka šis apļveida gaitenis ir ārējā mala aplim, kura vidū atrodas zāle, kura arī ir apaļa. No katrām gaiteņa durvīm varēja iekļūt atsevišķā ejā, un visas šīs ejas veda uz vidējo zāli. Katrai no šīm ejām vajadzētu būt kā apļa rādiusam, taču, ja ejas būtu taisnas, tad ikviens no ārējā gaiteņa varētu redzēt, kas notiek vidus zālē, un tāpat ikviens, kurš uzturētos zālē, varētu redzēt katru, kurš tuvotos pa kādu no ejām. Bet tā nebija: visas ejas sākās kā taisnas līnijas, bet tālāk, tuvojoties zālei, meta līkumu un tikai tad saplūda šajā vidus telpā. Tāpēc neviens no ārējā gaiteņa nevarēja ielūkoties zālē, un šīs telpas iemītnieks bija pasargāts no svešiem skatieniem…

Bet arī zāles iemītnieks nevarēja laikus pamanīt tos, kuri tuvojās pa ejām, un ieraudzīja viņus tikai pēdējā mirklī.

Jā, un šī īpatnība mani pārsteidza. Saproti, Diakons, provinces valdnieks, bija pasargāts no nekautriem skatieniem, bet tai pašā laikā viņu bez brīdinājuma varēja pārsteigt einuhu ierašanās. Viņš bija cietumnieks, kuru nevarēja izspiegot viņa cietumsargi, taču arī viņš pats nevarēja novērot savus sargus.

Tie tavi einuhi būs bijuši viltīgāki par mūsējiem. Bet tagad stāsti man par Diakonu.

Viņi iegāja zālē. Lielā telpa bija tukša, vienīgi troņa tuvumā bija novietotas dažas lādes. Tronis atradās zāles vidū, tas bija veidots no tumša koka, un tam pāri jumās baldahīns. Tronī sēdēja cilvēks, kurš viscaur bija ievīstījies tumšās drānās, galvā viņam bija turbāns, bet seju aizsedza plīvurs, kājas bija apautas tumšās čībās ar uzliektiem galiem, un arī plaukstas slēpa tumši cimdi, tāpēc no tronī sēdošā vaibstiem nenieka nevarēja saskatīt.

Abās pusēs tronim, nometušies tupus Diakonam pie kājām, bija redzami vēl divi cilvēki, kuru sejas tāpat aizsedza plīvurs. Viens no viņiem pa brīdim tuvināja Diakonam kausu, kurā gruzdēja kvēpināmās zāles, gribēdams, lai valdnieks šos izgarojumus ieelpo. Diakons centās izvairīties no dūmiem, bet Prakseass viņam pamāja, ar šo šķietami lūdzošo žestu pavēlēdams pakļauties, tātad kausā droši vien bija kādas dziedinošas zāles.

Apstājieties piecu soļu attālumā no troņa, paklanieties, bet savus sveiciena vārdus sakiet tikai tad, kad viņš būs jūs aicinājis runāt, čukstēja Prakseass.

Kāpēc viņš ir aizsedzies ar plīvuru? jautāja Bodolīno.

Tādus jautājumus neuzdod. Tāds viņš ir tāpēc, ka viņam tā patīk.

Viņi rīkojās, kā bija piekodināts. Tad Diakons pacēla roku un grieķiski teica: Jau kopš bērnības mani gatavoja jūsu atgriešanās dienai. Mans logotēts man jau visu izstāstīja, un es būšu laimīgs jums palīdzēt un uzņemt jūs kā viesus, kamēr gaidīsiet ierodamies savu godājamo biedru. Esmu saņēmis arī jūsu nenovērtējamo dāvanu. Tā ir nepelnīta, jo vairāk tāpēc, ka šo tik svēto priekšmetu esmu saņēmis no dāvinātājiem, kas ir tikpat godbijīgas apbrīnas vērti.

Diakona balss skanēja vārgi, kā cilvēkam, kuru nomoka sāpes, tomēr varēja noprast, ka runātājs ir vēl jauns cilvēks. Bodolīno atbildēja ar tik pazemīgiem vārdiem, ka neviens nebūtu spējis viņam pārmest, ka viņš lieki izmantojis viņam piedēvēto godu un slavu. Taču Diakons secināja, ka šī pazemība skaidri apliecinot viņa viesu svētumu, un tur nu neko nevarēja darīt.

Diakons aicināja ciemiņus sēsties uz vienpadsmit spilveniem, ko bija licis izvietot pusaplī piecu soļu attālumā no troņa, un pavēlēja viņiem kā cienastu pasniegt burq  un saldus kliņģerus, kuri gan oda pēc pelējuma. Tad Diakons teica, ka nepacietīgi alkst uzzināt, vai teiksmainajās Rietumzemēs kur viņi taču tikko bijuši patiešām pastāv visi tie brīnumi, par kuriem viņš lasījis neskaitāmās grāmatās, kas nonākušas viņam rokās. Diakons jautāja, vai patiesi ir atrodama zeme, ko sauc par Enotriju un kur augot koks, no kura sulo dzēriens, ko Jēzus pārvērta par savām asinīm. Vai patiešām tur, Rietumos, maize nav plakana un tikai puspirkstu bieza, bet gan katru rītu, gailim dziedot, brīnumainā kārtā uzbriest kā mīksts un maigs auglis ar zeltainu miziņu? Vai taisnība, ka tur esot baznīcas, kas celtas ārpus klintīm, un vai Romas lielā Priestera pilī griesti un jumta sijas ir darinātas no smaržīga koka, kas atvests no pasakainās Kipras salas? Un vai šīs pils durvis esot veidotas no gaišzila akmens, kas likts pamīšus ar ragainās čūskas ragiem un nevienam neļaujot ienest pils iekštelpās indi, un vai logi tur ir no tāda akmens, kam cauri plūst gaisma? Vai tai pašā lielajā pilsētā esot arī apaļa ēka, kurā tagad kristieši ēdot lauvas, un vai uz šīs ēkas jumta velves ir uzlikti lieliski saules un mēness atveidojumi, kas esot tikpat lieli kā īstenībā un atdarinot šo debesu spīdekļu gaitu, bet tiem visapkārt pārsteidzoši maigas melodijas dziedot cilvēka roku darināti putni? Un vai zem grīdas, kas arī ir veidota no caurspīdīga akmens, tur peld dzidri zilas akmens zivis, kas kustoties pašas? Un vai taisnība, ka šajā ēkā varot nokļūt pa kāpnēm, kurās zem kāda pakāpiena esot izurbts caurumiņš, pa kuru varot redzēt visu, kas notiek plašajā pasaulē: visus jūras dzīļu briesmoņus, rītausmu un vakaru, dažādos radījumus, kas mājo Galējā Tūlē, mēness krāsas pavedienu tīklu melnas piramīdas centrā, kādas baltas un aukstas vielas piciņas, kas krītot no debesīm izkaltušajā Āfrikā augusta mēnesī, visus šīs pasaules tuksnešus, katras grāmatas katras lappuses katru burtu, sārtos saulrietus virs Sambationas upes, pasaules tabernākulu, kas novietots starp divām mirdzošām plāksnēm, kuras to atspoguļo līdz bezgalībai, ezeriem līdzīgus ūdens klajumus, kam nav krastu, torņus, negaisus, visas skudras, cik vien to ir uz zemes, lodi, kas atveido zvaigžņu kustību, paša sirds un iekšu apslēpto pulsēšanu un katra vērotāja paša seju, kad to jau pārveidojusi nāve…

Kurš sastāstījis tādas aplamības šiem ļautiņiem? sašutis jautāja Dzejnieks, bet Bodolīno centās atbildēt piesardzīgi, teikdams, ka tālajos Rietumos brīnumu, protams, ir daudz, kaut arī reizēm nostāsti par tiem, ceļodami pāri kalniem un lejām, mēdz visu daudzkārt izskaistināt un pastiprināt; katrā ziņā viņš varot apliecināt, ka nekad nav redzējis, ka tur, kur noriet saule, kristieši ēstu lauvas. Un Dzejnieks klusi ieķiķinājās: Vismaz gavēņa laikā ne…

Viņi manīja, ka jau viņu klātbūtne vien ir likusi iekvēloties jaunā valdnieka iztēlei valdnieka, kurš augas dienas bija ieslodzīts savā apaļajā cietumā; un, ja tu dzīvo tur, kur saule aust, tad tu nevari sapņot ne par ko citu kā vien par rietumu puses brīnumiem, jo īpaši tad čukstēja Dzejnieks, par laimi, teitoņu valodā -, ja tu dzīvo tādā sūda miestā kā Pndapetcima.

Tad Diakons saprata, ka arī viņa viesi vēlas daudz ko uzzināt, un ieminējās, ka varbūt pēc tik ilgu gadu prombūtnes viņi vairs neatceroties, kā atgriezties valstībā, no kuras kā vēsta senie nostāsti viņi bija devušies uz tālajām Rietumu zemēm. Atpakaļceļu viņiem būtu grūti atrast arī tāpēc, ka gadsimtu gaitā vairākas zemestrīces un citādas zemes virsmas pārvērtības bija ievērojami mainījušas šejienes līdzenumus un kalnus. Diakons izstāstīja, cik grūti ir šķērsot kalnu aizu un pārvarēt purvu, un brīdināja, ka drīz sāksies lietus sezona, tāpēc neesot vēlams tālāk doties jau tūlīt pat. Turklāt maniem einuhiem, Diakons teica, vispirms pie mana tēva būs jāsūta ziņneši, lai tie viņam pavēstītu par jūsu ierašanos, un pēc tam ziņnešiem būs jāatgriežas ar viņa atļauju jums turpināt ceļu uz valstību. Ceļš ir tāls, un, lai sazinātos ar manu tēvu, būs vajadzīgs vismaz gads vai pat vēl ilgāks laiks. Tostarp jūs varēsiet sagaidīt savu brāli. Ziniet, ka šeit jūs uzņems atbilstoši jūsu cienījamajai kārtai. To viņš pateica tik nedzīvi stingā balsī, it kā atkārtotu vārdus, ko viņam kāds nesen licis iekalt no galvas.

Viesi taujāja, kādi ir Diakona Jāņa pienākumi un liktenis, un viņš visu smalki paskaidroja, jo varbūt viņu valdīšanas laikos te viss ir bijis citādi, un katrā ziņā neilgi pēc tam, kad Gudrie devušies ceļā, valsts likumi esot tikuši grozīti. Protams, nevajadzēja domāt, ka Priesteris ir viens un tas pats cilvēks, kurš turpina valdīt jau tūkstošiem gadu, Priestera vārds drīzāk esot goda tituls. Pēc katra Priestera nāves tronī kāpjot viņa Diakons. Tūlīt pēc tam karalistes padomnieki apceļojot visu valstību un pēc īpašām brīnumainām pazīmēm izvēloties kādu zēnu, kas nekad neesot vecāks par trim mēnešiem, un tad šis izraudzītais zēns kļūstot par Priestera audžudēlu un nākamo mantinieku. Ģimene ar prieku atvēlot savu bērnu, un tad zēnu tūlīt nosūtot uz Pndapetcimu, kur viņš pavada savu bērnību un jaunību, gatavodamies stāties sava audžutēva vietā, mācīdamies viņu bijāt, godāt un mīlēt. Jauneklis to visu stāstīja skumjā balsī, jo, kā viņš teica, Diakona liktenis ir nekad neiepazīt savu tēvu nedz miesīgo, nedz arī audžutēvu. Un savu audžutēvu viņš neredzēšot pat mirušu un jau guldītu zārkā, jo, kā Diakons apgalvoja, no Priestera nāves līdz brīdim, kad valstības galvaspilsētā ierodas viņa mantinieks, aizritot vismaz gads.

Es redzēšu tikai viņa attēlu, kas būs iespiedies līķautā; un es nemitīgi lūdzos, lai šis brīdis nepienāk vēl tik ilgi, cik vien iespējams, Diakons teica. Pēc nāves Priestera miesu ieziedīs ar eļļām un citām brīnumainām vielām, un tās iezīmēs viņa vaibstus bēru palaga linaudumā.

Tad viņš teica: Jums šeit būs jāpaliek ilgi, un es jūs lūgšu reizumis nākt mani apciemot. Man tik ļoti patīk klausīties teiksmas par Rietumu brīnumiem, un es gribētu dzirdēt arī stāstus par tūkstošiem tur notikušo kauju un aplenkumiem, jo stāsta, ka tieši šie pieredzējumi Rietumos piešķirot vērtību cilvēka dzīvei. Jums pie sāniem es redzu ieročus, kas ir daudz skaistāki un varenāki par tiem, ko lieto šeit, un es iztēlojos, ka arī jūs paši esat vadījuši cīņā karapulkus, kā jau tas pieklājas ķēniņiem; bet šeit pie mums kopš neatminamiem laikiem visi tikai gatavojas karam, un man nekad nav ticis tas prieks vest karaspēku kaujas laukā. Diakons neizteica ielūgumu, viņš pazemīgi lūdzās, un viņa balss ieskanējās kā zēnam, kura prātu un iztēli iekveldinājušas grāmatas par brīnumainiem piedzīvojumiem.

Tikai pārlieku nenogurdiniet sevi, kungs, dziļā godbijībā teica Prakseass. Ir jau vēls, un jūs esat piekusis. Būs labāk, ja tagad atvadīsieties no saviem viesiem. Diakons piekrītoši pamāja, bet no samierināšanās pilnās izteiksmes, kas pavadīja viņa atvadu sveicienus, Bodolīno un viņa draugi saprata, kurš šajā vietā ir īstenais pavēlnieks.

31  Bodolīno gaida, kad varēs doties uz Priestera Jāņa valstību

Bodolīno bija stāstījis jau pārāk ilgi, un Nikētu pārņēma izsalkums. Teofilāts viņu sēdināja pie vakariņu galda un cienāja ar dažādu zivju ikriem. Šim pirmajam ēdienam sekoja sīpolu un olīveļļas zupa, ielieta šķīvī, kas bija pilns ar sadrupinātu maizi, tad galdā nāca maltu molusku biezenis, aizdarīts ar vīnu, eļļu, ķiplokiem, raudenēm, kanēli un sinepēm. Tā gan nebija izsmalcināta maltīte Nikētas gaumē, tomēr viņš prata novērtēt arī šos vienkāršos labumus. Kad sievietes, kuras bija ieturējušas vakariņas atsevišķi, jau devās pie miera, Nikēta atsāka izjautāt Bodolīno, degdams nepacietībā uzzināt, vai viņš galu galā nokļuvis Priestera valstībā.

Tu gribētu, lai mans stāsts laižas skriešus, Nikētas kungs, taču mēs Pndapetcimā pavadījām divus garus gadus, un sākumā mūsu dienas ritēja visas vienādas un vienmuļas. No Zosimas nebija ne vēsts, un Prakseass mums aizrādīja, ka būtu veltīgi doties tālākajā ceļā, kamēr nav ieradies divpadsmitais mūsu pulka biedrs ar solīto dāvanu Priesterim. Turklāt katru nedēļu Prakseass mums sniedza jaunas un netīkamas ziņas: lietus sezona bijusi ilgāka nekā parasti un purvs kļuvis vēl neizbrienamāks, nebija saņemtas arī nekādas vēstis no ziņnešiem, kas bija aizsūtīti pie Priestera, varbūt viņi vairs neprata atrast vienīgo taku cauri muklājiem… Tad pienāca sausais gadalaiks, bet paklīda runas, ka baltie huņņi esot jau pavisam tuvu, kāds nūbietis bija tos redzējis ziemeļu pusē, tāpēc Prakseass teica, ka tagad nekādi nevarot laist projām no pilsētas savus ļaudis, kam būtu mūs jāpavada grūtajā ceļā, un atradās vēl citi iegansti. Īsti nezinādami, kā nosist laiku, pamazām iemācījāmies sarunāties daudzajās šīs zemes valodās. Mēs jau zinājām, ka pigmejs, kurš iesaucas "Hekinah degul!” apliecina savu prieku, un zinājām, ka pareizie ar viņu pārmijamie sveiciena vārdi ir "Lumus kelmin pesso desmar lon emposo", kas nozīmēja, ka runātājs apņemas neuzsākt karu nedz ar viņu, nedz ar viņa tautu; sapratām, ka milzis, kurš uz jautājumu atrūc ar vārdiem „Bodh-koom” nezina atbildi; tāpat bijām uzzinājuši, ka nūbieši zirgu sauc par nek, varbūt saīsinājuši vārdu nekbrafpfar, ar kuru viņi apzīmēja kamieli, bet rumpaiņi zirgus dēvēja par houyhmhnm,  un tā bija vienīgā reize, kad dzirdējām viņus izrunājam arī līdzskaņus, tātad viņi bija izgudrojuši nekad agrāk nelietotu vārdu, lai apzīmētu nekad agrāk neredzētu dzīvnieku; vienkāji lūdza Dievu, teikdami "Hai coba", kas viņu valodā nozīmēja Tēvs mūsu, un par deba viņi sauca uguni, par deta varavīksni, bet par zita suni. Einuhi mises laikā slavināja Dievu, dziedādami: "Khondinbas Ospamerostas, kamedumas karpanemphas, kapsimunas Kamerostas perisimbas prostamprostamas." Arī mēs pamazām kļuvām par Pndapetcimas iemītniekiem, un rumpaiņi vai plandauši mums vairs nešķita pārlieku atšķirīgi no mums pašiem. Mēs pārvērtāmies par dīkdieņu baru. Borons un Ardzrouni caurām dienām strīdējās par tukšumu, un Ardzrouni pat bija pierunājis Gavagaju savest viņu ar kādu ponču galdnieku un tagad kopā ar šo meistaru spriedelēja, vai būtu iespējams izgatavot kādu no viņa brīnumainajiem sūkņiem tikai no koka, bez nevienas metāla daļas. Kamēr Ardzrouni bija aizņemts ar savām neprātīgajām iecerēm, Borons un Kiots jādelēja pa līdzenumu un sapņoja par Gradālu, pie viena modri vērodami apvārsni, cerot, ka tur parādīsies Zosimas rēgs. Varbūt, kā ieminējās Boidi, Zosima bija aizklīdis pa citu ceļu un sastapis baltos huņņus, un, kas zina, ko šis grieķelis varēja sastāstīt huņņiem, kuri noteikti bija elku pielūdzēji, varbūt viņš centās tos pierunāt drīzāk uzbrukt Priestera valstībai… Porčelli, Kutika un Alerāmo Skakabaroci, saukts Knauķis, kuri bija piedalījušies Alesandrijas dibināšanā un tā apguvuši arī šādas tādas iemaņas būvniecībā, centās pārliecināt provinces iemītniekus, ka mājas ar kārtīgi mūrētām četrām sienām ir labākas nekā viņu kolumbāriji; šī trijotne iepazinās arī ar milžiem, kuru amats bija izkalt klintīs dzīvojamās alas, un daži no viņiem bija ar mieru iemācīties, kā iejaukt javu un kā veidot ģipša ķieģeļus un kaltēt tos saulē. Tā pilsētas nomalē drīz slējās piecas sešas mājeles, taču kādā jaukā rītā atklājās, ka tajās visās ir iemitinājušies bezmēļi, kuri pēc pārliecības bija klaidoņi un citu pelnītas maizes ēdāji. Celtnieki pūlējās iztriekt bezmēļus no mājelēm un apmētāja šos ar akmeņiem, bet iebrucēji nepadevās. Boidi ik vakaru lūkojās uz aizas pusi, lai redzētu, vai nav atgriezies labs laiks. Vienvārdsakot, katrs sev bija atradis kādu laika kavēkli. Mēs jau bijām pieraduši pie negaršīgā ēdiena un, galvenais, vairs nespējām iztikt bez burq. mūs mierināja doma, ka galu galā Priestera valstība atrodas dažu soļu attālumā, pareizāk, līdz tai bija jāsoļo tikai nieka viens gads, protams, ja ceļā negadītos neparedzēti šķēršļi; mums vairs nevajadzēja nedz kaut ko atklāt, nedz meklēt ceļu, mums tikai bija jāgaida, līdz einuhi mūs aizvadīs pa pareizo taku. Mēs bijām, kā lai to pasaka, svētlaimīgi gurdeni un rāmi garlaikoti. Un mēs visi, izņemot Kolandrīno, jau bijām krietni gados, man pašam bija pāri piecdesmit, un tajā vecumā cilvēki mirst, ja vien nav miruši jau pirms krietna laiciņa; pateicāmies Kungam, un acīmredzot turienes gaiss mums nāca par labu, jo mēs visi itin kā bijām atguvuši jaunību, es pats, šķiet, izskatījos vismaz desmit gadus jaunāks nekā tad, kad biju ieradies Pndapetcimā. Bijām spēcīgi pie miesas un paguruši garā, ja tā var teikt. Mēs tik ļoti saradām ar Pndapetcimas ļaudīm, ka pat sākām aizrautīgi iesaistīties viņu teoloģiskajos strīdos.

Kura pusē tad jūs bijāt?

Taisnību sakot, viss sākās tikai tāpēc, ka Dzejniekam mutuļoja asinis, viņam bija grūti iztikt bez sievišķa. Lai gan savaldīties spēja pat Kolandrīno, bet tas jau bija eņģelis zemes virsū, tāpat kā viņa nelaimīgā māsa. Pierādījumu tam, ka arī mūsu acis ir pieņēmušas šo vietu un tās iedzīvotājus, es guvu tad, kad Dzejnieks sāka jūsmot par kādu plandaušu sievieti. Dzejnieku valdzināja viņas plīvojošās ausis un uzbudināja pārsteidzoši baltā āda, viņš apgalvoja, ka plandause esot slaida un ar smalki veidotām lūpām. Dzejnieks bija redzējis, kā klajā laukā pārojas divi plandauši, un viņš nojauta, ka abu izjūtas varētu būt ļoti tīkamas: plandauši ietinās viens otra ausīs un savienojās, itin kā paslēpušies gliemežnīcas iekšienē, vai arī it kā viņi būtu vīnogu lapās ievīstīta malta gaļa, kādu mēs bijām nobaudījuši Armēnijā. Tas noteikti ir brīnišķīgi, Dzejnieks teica. Bet tad, kad viņa nolūkotā plandause bija noraidījusi viņa tīkojumus, Dzejnieks ieskatījās kādā rumpaiņu sievietē. Viņš apgalvoja, ka neesot liela nelaime, ka rumpainei nav galvas, toties viņai esot tievs viduklis un aicinoša kājstarpe, turklāt būtu skaisti skūpstīt sievietes lūpas tā, it kā tu skūpstītu viņas vēderu. Tā nu Dzejnieks pasāka saieties ar rumpaiņiem. Vienu vakaru viņš mūs paņēma līdzi uz kādu rumpaiņu sapulci. Rumpaiņi, tāpat kā pārējie provinces ērmi, nekad nebūtu ielaiduši nevienu citas rases radījumu savās apspriedēs par svētajiem ticības jautājumiem, bet mēs bijām citādi, un neviens pat nepieļāva domu, ka arī mēs varētu domāt slikti pareizāk, katra rase bija cieši pārliecināta, ka mēs domājam tieši tāpat kā viņi. Vienīgais, kurš būtu gribējis izrādīt savu sašutumu par mūsu brāļošanos ar rumpaiņiem, protams, bija Gavagajs, taču uzticīgais vienkājis mūs jau gluži vai dievināja un visu, ko mēs darījām, atzina par labu. Daļēji lētticības, daļēji mīlestības pret mums vadīts, viņš sev iedvesa, ka mēs piedalāmies rumpaiņu saietos tikai tāpēc, lai mācītu viņiem, ka Jēzus ir Dieva audžudēls.

Rumpaiņu baznīca atradās lejā pie zemes, nevis kalnu augstumos, tai bija tikai viena fasāde ar kolonnām un timpanonu, bet pārējā daļa slēpās klintī. Viņu priesteris pulcināja ticīgos, ar āmuru sizdams pa auklās iesietu akmens plāksni, kas skanēja kā iesprādzis zvans. Baznīcas iekšpusē bija redzams tikai altāris, ko izgaismoja lampiņas, kurās, spriežot pēc smakas, dega nevis eļļa, bet gan sviests droši vien no kazas piena. Nekur neredzēja nedz krucifiksus, nedz arī citus tēlus, jo, kā paskaidroja rumpainis, kurš mūsu draugiem bija par pavadoni, viņi, rumpaiņi (vienīgie, kas domā labi), uzskata, ka Vārds nav kļuvis miesa, un nevar taču pielūgt tēla tēlu; šī paša iemesla dēļ viņi nevarēja uztvert nopietni eiharistiju, un tāpēc viņu mise notika bez svēto dāvanu upurēšanas. Viņi pat nevarēja lasīt evaņģēliju, jo arī tas bija stāsts par maldināšanu.

Tad nu Bodolīno jautāja, kā gan viņi var celebrēt misi, un pavadonis atbildēja, ka rumpaiņi vispirms vienojas kopīgā lūgšanā un pēc tam apspriež viltus iemiesošanās lielo mistēriju, kuru pat viņiem nav izdevies izprast pilnībā. Un patiešām, kad rumpaiņi, ceļos nometušies, krietnu pusstundu bija veltījuši savām dīvainajām vokalīzēm, mācītājs ievadīja to, ko viņi dēvēja par svēto sarunu.

Viens no ticīgajiem piecēlās kājās un ieminējās, ka varbūt Jēzus Ciešanu brīdī nemaz nebija īsts rēgs, jo tā taču viņš būtu krāpis apustuļus, varbūt viņš bija kāds augstāks Tēva emanēts jeb izstarots spēks, Eons, kurš iemiesojies kādā jau pastāvošā vienkārša Galilejas galdnieka ķermenī. Vēl kāds cits izteicās, ka varbūt taisnība ir tiem, kuri, kā zināms, ir apgalvojuši, ka Marija patiešām esot laidusi pasaulē kādu cilvēcisku būtni, bet Dēls, kurš nekādi nevarēja tapt miesa, tikai izslīdējis viņai cauri kā ūdens pa cauruli vai varbūt ieskrējis viņā pa ausi. Bet tad atskanēja skaļi iebildumi, un daži sauca: Paulikānis! Bogomils! un tas liecināja, ka runātājs ir izteicis ķecerīgus uzskatus, un patiešām šo rumpaiņi tūlīt izdzina no dievnama. Trešais uzdrošinājās bilst, ka pie krusta patiesībā ir cietis Sīmanis no Kirēnas, kurš pēdējā brīdī stājies Jēzus vietā, bet pārējie iebilda: lai kādu varētu aizstāt, šim kādam ir jāpastāv. Nē, atteica ticīgais, tas, kuru aizstāja, bija tieši Jēzus kā rēgs, kurš, kā jau rēgs, nemaz nebūtu varējis ciest sāpes, un bez Ciešanām nebūtu arī pestīšanas. Atkal skaļš protesta koris, jo tā taču tika apgalvots, ka cilvēci ir atpestījis šis nabaga vīrs no Kirēnas. Vēl kāds rumpainis atgādināja, ka Vārds baloža veidolā iegāja Jēzus ķermenī brīdī, kad viņu kristīja Jordānas upē, bet, protams, runātājs bija sajaucis Vārdu ar Svēto Garu, turklāt tad jau šis ķermenis, kurā iegāja balodis, nemaz nebija phantasma, un kāpēc tad rumpaiņus pamatoti sauc par fantasiastiem?

Iejuties aizrautīgajā diskusijā, Dzejnieks jautāja: Bet, ja Dēls nav tapis miesa un ir tikai rēgs, tad kāpēc viņš Ģetzemanes dārzā saka izmisuma pilnus vārdus un, krustā sists, žēlojas? Kas gan dievišķam rēgam, tīram šķitumam ir daļas par to, ka viņa miesā sadzen naglas? Vai tad viņš tikai izlikās, tēloja kā histrions? Dzejnieks ar šiem vārdiem bija cerējis apliecināt savu aso prātu un slāpes izzināt patiesību un tādējādi savaldzināt iekāroto rumpaiņu sievieti, taču sekas bija tieši pretējas. Visa draudze ņēmās kliegt: Anatēma! Anatēma! un mūsu draugi saprata, ka ir pienācis īstais brīdis pamest šo sapulci. Tā nu sanāca, ka Dzejnieks pārlieko teoloģisko smalkumu dēļ nevarēja apmierināt savas rupjās miesas kaislības.

Kamēr Bodolīno un pārējie kristieši ielaidās šādos piedzīvojumos, Solomons citu pēc cita izjautāja visus Pndapetcimas iedzīvotājus, lai ko uzzinātu par izkliedētajām ciltīm. Gavagajs jau pirmajā dienā bija pieminējis rabīnus, un tas, Solomonaprāt, liecināja, ka viņš ir uz pareizā ceļa. Bet vai nu ērmi par jūdiem tiešām neko nezināja, vai arī runāt par šo tēmu bija aizliegts jo Solomonam tā arī neizdevās neko izdibināt. Beidzot kāds no einuhiem viņam teica, ka, jā gan, seni nostāsti vēsta, ka cauri Priestera valstībai esot gājušas jūdu saimes, bet tas noticis pirms daudziem gadsimtiem, un pēc tam jūdi esot nolēmuši atkal doties tālāk, varbūt baidīdamies no balto huņņu uzbrukuma, un tā Dievs vien zinot, kurp viņi ir aizklīduši. Solomons nosprieda, ka einuhs melo, un turpināja gaidīt brīdi, kad pats nokļūs Priestera valstībā, kur noteikti sastaps savus ticības brāļus.

Reizēm Gavagajs centās viņus pievērst pareizajai ticībai. Tēvs ir tik pilnīgs un tik tālu no mums Visumā, cik lielā mērā tas vien ir iespējams, vai ne? Un kā tad viņš būtu varējis dzemdināt Dēlu? Cilvēki dzemdina dēlus, lai varētu turpināties savos pēctečos un dzīvot arī laikā, ko paši nepieredzēs, jo viņus nopļaus nāve. Bet Dievu, kuram būtu vajadzība dzemdināt dēlus, nevarētu uzskatīt par pilnīgu jau kopš laiku sākuma. Un, ja Dēls būtu pastāvējis mūžīgi kopā ar Tēvu, būdams no tās pašas dievišķās substances vai dabas, vai kā nu to sauc (te Gavagajs juceklīgi minēja dažādus grieķu vārdus, piemēram, ousia,hvposthasis,physis un hyposopon, kurus pat bodolīno nespēja izprast), tad jau izrādītos, ka Dievs, kurš pēc būtības ir neradītais, tomēr jau kopš laika gala ir radīts, un tas nu nav iespējams. Tātad Vārds, kuru Tēvs rada, lai tas rūpētos par cilvēku dzimuma pestīšanu, nav no tās pašas būtības kā Tēvs: Vārds tiek radīts vēlāk, kaut arī noteikti pirms pasaules radīšanas, un tas, protams, ir pārāks par jebkuru citu radītu būtni, bet tikpat lielā mērā niecīgāks par Tēvu. Kristus nav Dieva spēks, uzstājīgi apgalvoja Gavagajs, lai gan, protams, Kristus nav arī vienkāršs spēks kā kaut kāds sisenis, Dēls ir liels spēks, tomēr pirmdzimtais, nevis nedzemdinātais.

Tātad jūs uzskatāt, ka Dēls ir tikai Tēva pieņemts par audžudēlu, jautāja Bodolīno, un tātad viņš pats nav Dievs?

Nē, viņējs nav Dievs, bet tik un tā i ļot svēts, tāpat kā ļot svēts i Diakons, kurš i Priester audždēls. Ja tā i a Priester, kāpēc tā nevar būt a Diev? Mans zin, ka Dzejnieks bij jautāt rumpaiņiem, kāpēc Kristus baidās Ģetzemans dārzā un raud pie krust, ja jau viņējs i rēgs. Rumpaiņ domā slikt un nevar atbildēt. Jēzs nav rēgs, bet audždēls, un audždēls nezin visu, kā to zin viņ Tēvs. Tavējs saprot? Dēls nav omoousios no tās pašs būtībs kā Tēvs, bet gan omoiusios no līdzīgs, tomēr ne tās pašs būtībs. Mūsējs nav ķecers kā anomoi: viņējs uzskat, ka vārds pat nav līdzīgs Tēvam, bet ir pavisam citāds. Par laimi, Pndapetcimā anomoi nav. Viņējs domā vissliktāk no visiem.

Bodolīno, stāstīdams par šiem notikumiem, ieminējās, ka viņi nemitīgi prātojuši, kāda gan ir atšķirība starp omoousios un omoiusios un vai tiešām pietiek ar šiem diviem vārdiem, lai izteiktu visu svarīgāko par Dievu Kungu, tāpēc Nikēta pasmaidīja un teica: Ir jau, ir atšķirība starp tiem vārdiem. Varbūt pie jums Rietumos šie strīdi jau ir aizmirsti, bet mūsu Romas impērijā tie turpinājās ilgu laiku, un bija daudz ļaužu, kurus šādu nianšu dēļ izslēdza no baznīcas, aizdzina trimdā vai pat nogalināja. Mani visvairāk pārsteidz tas, ka šīs diskusijas, kas pie mums jau sen pieklusušas, joprojām turpinās tai zemē, par kuru tu man stāsti.

Un pats klusībā sprieda: mani joprojām māc šaubas, vai tik šis Bodolīno man nestāsta pasakas, tomēr kā gan viņš, būdams gandrīz barbars, kas dzīvojis starp alemāņiem un milāniešiem, kuri tikai ar pūlēm spēj atšķirt Svēto Trejādību no svētā Kārļa Lielā, varētu to visu zināt, ja nebūtu to saklausījis tur, tālajā zemē? Vai varbūt viņš to dzirdējis kur citur?

Reizēm mūsu draugus ielūdza uz nebaudāmajām vakariņām pie Prakseasa. Un kāda mielasta beigu galā, kad iztukšotie burq kausiņi bija atraisījuši mēles, viņi droši vien bija atļāvušies izteikumus, kas nekādi nepiedienēja Svētajiem Austrumu Ķēniņiem, bet nu jau arī pats Prakseass pret viņiem bija kļuvis visai atklāts. Tā kādu nakti, kad piedzērušies bija viņi un piedzēries bija viņš, Prakseass teica: Kungi, mani mīļie viesi, es ilgi domāju par katru vārdu, ko esat sacījuši, kopš ieradāties šeit, un es sapratu, ka jūs ne reizi neesat apstiprinājuši, ka patiešām esat Austrumu Gudrie, kurus mēs gaidījām. Es turpinu domāt, ka jūs tie esat, bet, ja nu nejauši es saku, nejauši izrādītos, ka jūs tomēr tie neesat, tad tā nebūtu jūsu vaina, ka visi jūs par tādiem ir uzskatījuši. Katrā ziņā atļaujiet man runāt ar jums atklāti, kā brālim. Jūs redzat, kāds ķecerību perēklis ir Pndapetcimā un cik grūti ir valdīt pār šo ērmu baru, mēs to spējam, vienīgi uzturot viņos bailes no baltajiem huņņiem un tulkojot viņiem Priestera Jāņa (kuru viņi pat nekad nav redzējuši) gribu un vārdus. Un gan jau jūs paši esat pamanījuši, kāds labums ir no mūsu jaunā Diakona… Bet, ja mēs, einuhi, varam paļauties uz Gudro atbalstu un autoritāti, mūsu vara pieaug. Tā pieaug un nostiprinās šeit, bet varētu izplatīties arī… citur.

Priestera valstībā? jautāja Dzejnieks.

Ja jūs nokļūtu tur, jūs vajadzētu atzīt par likumīgajiem valdniekiem. Bet, lai jūs varētu tur nokļūt, jums esam vajadzīgi mēs, savukārt mums jūs esat vajadzīgi šeit. Mēs esam īpaša rase, ne tādi kā šejienes ērmi, kas vairojas saskaņā ar nožēlojamajiem miesas likumiem. Par einuhiem mēs kļuvām tāpēc, ka mūs izraudzījās un par tādiem padarīja citi einuhi. Un mūsu īpatnība, ko citi uzskata par nelaimi, mūs vieno kā lielu ģimeni un mēs jūtamies vienoti arī ar visiem einuhiem, kuri valda citur; un mēs zinām, ka ļoti vareni einuhi ir arī tālajos Rietumos, nemaz nerunājot par Indijas un Āfrikas karalistēm. Ja mēs no kāda spēcīga centra spētu apvienot slepenā brālībā visus savus brāļus citās zemēs, tad mēs pavisam vienkārši radītu visvarenāko impēriju pasaulē. Impēriju, kuru neviens nevarētu nedz iekarot, nedz izpostīt, jo to neveidotu karaspēki un teritorijas, bet gan savstarpēju norunu tīmeklis. Un jūs būtu mūsu varas simbols un drošība.

Nākamajā dienā Prakseass sastapa Bodolīno un atzinās, ka viņam esot nelāga sajūta, it kā viņš iepriekšējā vakarā būtu sarunājis ļaunus un absurdus vārdus, kas patiesībā nemaz nesaskan ar viņa īstajām domām. Viņš atvainojās un lūdza aizmirst visu, ko teicis. Prakseass šķīrās no Bodolīno, vēlreiz atkārtodams: Es jūs lūdzu, neaizmirstiet to visu aizmirst!

Prakseass mums piedāvā valstību, vienalga: Priestera vai kādu citu, tai pašā dienā par notikušo ieminējās Dzejnieks.

Tu esi jucis, viņam atbildēja Bodolīno, mums ir svēts uzdevums, un mēs esam devuši zvērestu Frīdriham.

Frīdrihs ir miris! sausi atcirta Dzejnieks.

Ar einuhu atļauju Bodolīno bieži gāja apciemot Diakonu. Viņi bija iedraudzējušies, un Bodolīno Diakonam stāstīja par Milānas nopostīšanu, par Alesandrijas dibināšanu, par to, kā uzbrucēji rāpjas aplenkto pilsētu mūros, un par to, kā aizdedzināmi aplencēju tarāni un ballistas. Un, kaut gan jaunā Diakona seju vienmēr sedza plīvurs, Bodolīno bija gatavs galvot, ka, klausoties šajos stāstos, puiša acis mirdzēja.

Tad Bodolīno izjautāja Diakonu par teoloģiskajām nesaskaņām, kas plosījās šajā provincē, un viņam šķita, ka atbildot Diakons skumji pasmaida. Priestera valstība ir ļoti sena, viņš teica, un tajā patvērumu atrada visas sektas, kas gadsimtu gaitā tika padzītas no Rietumu kristiešu pasaules. Un bija skaidrs, ka Diakons par Tālajiem Rietumiem uzskata arī Bizantiju, par kuru neko daudz nezināja. Priesteris negribēja šiem trimdiniekiem laupīt viņu ticību, un tā daudzu atnācēju sludināšana aizrāva un pārliecināja dažādās rases, kas dzīvoja karalistē. Un galu galā vai tad tiešām ir tik svarīgi zināt, kāda patiesībā ir Svētā Trīsvienība? Pietiek, ka šie ļaudis ievēro evaņģēlija mācību, un viņi taču nenokļūs Ellē tikai tāpēc, ka domā, ka Svētais Gars nāk vienīgi no Tēva. Viņi ir krietni ļaudis, tu pats to noteikti esi pamanījis, un man sirds sažņaudzas, iedomājoties, ka reiz viņiem visiem būs jāmirst, lai aizšķērsotu ceļu baltajiem huņņiem. Redzi, kamēr mans tēvs ir dzīvs, man jāvalda pār nāvei nolemto valstību. Bet varbūt pirmais miršu es.

Ko tu runā, kungs? Spriežot pēc tavas balss un tā, ka tu nes Priestera mantinieka titulu, es zinu, ka tu neesi vecs. Bet Diakons pašūpoja galvu. Tad Bodolīno, lai kliedētu drūmās domas, centās Diakonu sasmīdināt, stāstīdams par savām un draugu delveribām studentu gados Parīzē, taču drīz manīja, ka ar saviem stāstiem iesveļ puiša sirdī nevaldāmas ilgas un arī dusmas, jo viņam nekad nebūs lemts šīs ilgas piepildīt. Tā Bodolīno atklāja savu patieso dzīvi, aizmirsdams, ka viņš taču ir viens no Austrumu Gudrajiem. Bet nu jau arī Diakons vairs nepievērsa tam uzmanību un ļāva noprast, ka nekad nav ticējis tiem vienpadsmit Gudrajiem un tikai spēlējis lomu, ko viņam uzspieduši einuhi.

Kādu dienu, skaidri redzēdams, ka Diakonu nomāc izmisīgi skumjas domas par viņam liegtajiem priekiem, kurus jaunība taču dāsni sniedz ikvienam, Bodolīno mēģināja skaidrot, ka sirds var kvēlot mīlestībā arī pret nesasniedzamu mīļoto, un pastāstīja par savu kaislību pret kādu ļoti dižciltīgu dāmu un vēstulēm, ko viņš tai rakstījis. Diakons izjautāja viņu uzbudinātā balsī, bet tad ievaidējās kā ievainots zvērs: Viss man ir aizliegts, Bodolīno, pat tikai izsapņota mīlestība. Ja tu zinātu, kā es ilgojos auļot zirgā karaspēka priekšgalā un sajust vēja un asiņu smaržu! Tūkstošiem reižu labāk būtu krist kaujā, čukstot mīļotās vārdu, nekā kvernēt šajā alā un gaidīt… gaidīt ko? Varbūt pilnīgi neko…

Bet tev, ak, kungs, atbildēja Bodolīno, tev lemts kļūt par lielas impērijas valdnieku, reiz protams, lai Dievs saudzē tavu tēvu reiz tu iziesi no šīs alas, un Pndapetcima būs tikai pēdējā un tālākā no tavas valsts provincēm.

Reiz būšu, reiz kļūšu… čukstēja Diakons. Kurš man to var apsolīt? Vai zini, Bodolīno, kādas ir manas vislielākās mokas? Lai Dievs man to piedod, bet mani māc šaubas, vai tāda Priestera valstība maz pastāv. Kurš man par to ir stāstījis? Einuhi, jau kopš tiem laikiem, kad biju mazs zēns. Kas sūta ziņnešus pie mana tēva, un pie kā viņi atgriežas? Einuhu sūtīti, pie tiem viņi arī atgriežas. Bet vai ziņneši maz dodas ceļā? Vai viņi patiešām no kaut kurienes atgriežas? Varbūt ziņnešu nemaz nav? Visu, ko zinu, es esmu uzzinājis tikai no einuhiem. Bet ja nu viss šī province un varbūt pat visa pasaule ir tikai einuhu sazvērestības auglis un einuhi uzjautrinās, krāpdami mani tāpat kā pēdējo no nūbiešiem un vienkājiem? Un varbūt nepastāv arī baltie huņņi? No visiem cilvēkiem tiek prasīta dziļa ticība debesu un zemes radītājam un visneizprotamākajiem mūsu svētās reliģijas noslēpumiem arī tad, ja mūsu prāts atsakās to pieņemt. Bet prasība ticēt šim neizprotamajam Dievam ir nesalīdzināmi vieglāk izpildāma nekā tas, ko pieprasa no manis: ticēt vienīgi einuhiem.

Nē, mans kungs, nē, mans draugs! viņu mierināja Bodolīno. Tava tēva karaliste pastāv, jo esmu dzirdējis par to runājam ne vien einuhus, bet jau agrāk citus cilvēkus, kuri ticēja šai zemei. Ticība rada īstenību, mani novadnieki ticēja jaunai pilsētai, tādai, kas spētu iedvest bailes pat varenam imperatoram, un pilsēta dzima, jo viņi bija tai noticējuši. Priestera valstība pastāv īstenībā, jo es un mani biedri esam ziedojuši divas trešdaļas sava mūža tās meklējumiem.

Var jau būt, teica Diakons, bet, pat ja tā pastāv, es to nekad neredzēšu.

Labi, pietiek! kādu dienu viņam teica Bodolīno. Tu baidies, ka tava tēva valstība nemaz nepastāv, un, gaidīdams, līdz varēsi to ieraudzīt, tu nīksti bezgalīgās skumjās un apnikumā, kas tevi pazudinās. Būtībā tu neesi neko parādā nedz einuhiem, nedz Priesterim. Viņi izvēlējās tevi, kad tu vēl biji zīdainis un nevarēji izvēlēties viņus. Tu gribi piedzīvojumu un slavas pilnu dzīvi? Tad dodies prom! Kāp mugurā kādam no mūsu zirgiem un sasniedz Palestīnas zemes, kur drosmīgi kristieši cīnās ar saracēņiem. Kļūsti par varoni, kāds tu gribētu būt. Svētās zemes pilis ir pilnas ar princesēm, kuras būtu gatavas atdot savu dzīvību par vienu tavu smaidu.

Vai tu kādreiz esi redzējis manu smaidu? noprasīja Diakons. Viņš strauji norāva no sejas plīvuru, un Bodolīno skatienam atklājās atbaidošs vieplis, sairušas lūpas, kas nenosedza strutojošas smaganas un satrupējušus zobus. Sejas āda bija sakrunkojusies un vietām itin kā pārplīsusi, rādot pretīgi sārtu jēlu miesu. Pūžņojošas acis drudžaini spīdēja zem saēstiem plakstiņiem. Piere bija viena vienīga brūce. Viņam bija gari mati un šķidra, uz pusēm pāršķirta bārdele, kura piesedza to, kas vēl bija atlicis no zoda. Diakons novilka cimdus un parādīja sadēdējušas rokas, ko izraibināja tumši plankumi un puni.

Tā ir lepra, Bodolīno, lepra, kas nesaudzē ne karaļus, ne citus šīs pasaules varenos. Kopš divdesmit gadu vecuma es dzīvoju ar šo noslēpumu, par kuru mana tauta neko nenojauš. Es lūdzu einuhiem, lai viņi to pavēsta manam tēvam, jo viņam jāzina, ka nespēšu stāties viņa vietā, un jāpasteidzas audzināt citu mantinieku. Lai einuhi kaut vai paziņo, ka esmu miris, bet es patveršos kādā savas nelaimes brāļu kopienā, un neviens par mani vairs neko nedzirdēs. Taču einuhi apgalvo, ka mans tēvs vēloties, lai es paliekot savā vietā. Es viņiem neticu. Einuhiem ir izdevīgi, ja Diakons ir vājš; varbūt es nomiršu, bet viņi paturēs manas iebalzamētās miesas šajā alā un turpinās valdīt mana līķa vārdā. Varbūt tad, kad Priesteris nomirs, kāds no viņiem ieņems manu vietu, un neviens nevarēs teikt, ka tas neesmu es, jo šeit neviens nekad nav skatījis manu seju un karalistē mani ir redzējuši tikai tad, kad es vēl zīdu mātes pienu. Redzi, Bodolīno, kāpēc es uzskatu, ka nāve ir labāka par šo bezcerību, un ar nāvi esmu piesūcies jau līdz kauliem. Es nekad nebūšu bruņinieks, nekad nebūšu mīlētājs. Tagad arī tu, pats to nemaz nemanot, pakāpies trīs soļus atpakaļ. Un varbūt esi ievērojis, ka vismaz piecu soļu attālumā, ar mani sarunādamies, turas Prakseass. Vienīgie, kas uzdrošinās man tuvoties, ir šie divi aizplīvurotie einuhi, kurus arī sedz plīvurs, viņi ir tikpat jauni kā es, un arī viņus ir ķērusi tā pati nelaime, viņi vienīgie var pieskarties traukiem, ko esmu lietojis, jo viņiem vairs nav ko zaudēt. Ļauj, lai es atkal aizsedzu savu seju, varbūt tu vēl spēsi uzskatīt mani par savas līdzjūtības, ja ne vairs draudzības cienīgu.

Es meklēju mierinājuma vārdus, Nikētas kungs, bet nemācēju tādus atrast. Es klusēju. Tad teicu, ka varbūt viņš ir lielāks varonis par visiem bruņiniekiem, kuri jebkad devušies uzbrukumā pilsētām, jo viņš spēja pieņemt savu likteni, klusuciešot un nezaudējot lepnumu. Viņš man pateicās un lūdza, lai eju prom. Bet es jau biju iemīļojis šo nelaimīgo un turpmāk apciemoju viņu katru dienu, es stāstīju viņam visu, ko reiz biju lasījis, stāstīju par galmā dzirdētajiem strīdiem, aprakstīju vietas, ko biju redzējis, no Ratisbonas līdz Parīzei, no Venēcijas līdz Bizantijai, un vēl Ikoniju un Armēniju, un tautas, ko bijām sastapuši sava ceļojuma laikā. Viņam bija lemts mirt, neredzējušam neko vairāk par Pndapetcimas klinšu kambariem, un es centos ar savu stāstu palīdzību ļaut viņam piedzīvot ko vairāk. Varbūt šo to es arī sagudroju, stāstīju viņam par pilsētām, kuras nekad nebiju redzējis, par kaujām, kurās nekad nebiju cīnījies, par princesēm, kuras nekad nebiju ieguvis. Es viņam stāstīju par brīnumiem tajā zemē, kur mirst saule. Ļāvu viņam izbaudīt saulrietus pie Propontīdas, Venēcijas lagūnas smaragdzaļos atspīdumus, kādu ieleju Hibernijā, kur septiņas baltas baznīcas slejas klusa ezera krastos starp aitu ganāmpulkiem, kas ir tikpat balti kā baznīcas; es stāstīju viņam, ka Alpu kalnus vienmēr sedz balta mīksta viela, kas vasarās izkūst, pārvēršas varenos ūdenskritumos un aizplūst strautos un upēs, lejup pa nogāzēm, kur zaļo kupli kastaņkoki; stāstīju par sāls tuksnešiem, kas plešas Apūlijas piekrastē; liku viņam drebēt, stāstīdams par jūrām, pa kurām pats nekad neesmu kuģojis, par jūrām, kurās lēkā zivis telēna lielumā, bet tik rāmas, ka cilvēks var tām droši sēsties mugurā un jāt pa viļņiem; un stāstīju viņam par svētā Brandana ceļojumiem uz Svētlaimīgo salām un par to, kā šis svētais reiz, domādams, ka piestāj pie salas jūras vidū, patiesībā bija izkāpis uz muguras valim, kas ir zivs, tik liela kā kalns un spēj norīt veselu kuģi, bet tad man vajadzēja viņam skaidrot, kas ir kuģi koka zivis, kas līgani šķeļ ūdens viļņus, plivinot baltus spārnus; un es viņam uzskaitīju visus brīnumainos dzīvniekus, kuri mīt manā zemē, briedi, kuram ir divi lieli ragi krusta formā; un stārķi, kurš lido no zemes uz zemi un rūpējas par saviem vecākiem, kad tie kļūst nespēcīgi, un nes tos pa debesīm, uzsēdinājis sev uz muguras; un par bizmārīti, kura ir līdzīga mazai sēnītei, sarkanai un izraibinātai ar punktiņiem piena krāsā; un vēl par ķirzaku, kura ir tāda pati kā krokodils, bet tik maza, ka spēj izspraukties pa durvju apakšu; un par dzeguzi, kura dēj olas citu putnu ligzdās; un par pūci, kurai ir lielas un apaļas acis, kas naktī izskatās kā divi lukturi, un kura pārtiek no eļļas, ko izsūc no baznīcu gaismekļiem; un par ezi, kas ir dzīvnieks, kura muguru klāj asas adatas un kurš nozīž govīm pienu; un par austeri, kura ir dzīva dārgumu lāde, kas reizēm rada mirušu skaistumu, kam piemīt apbrīnojama vērtība; un par lakstīgalu, kura naktīs paliek nomodā un dzied, un mīlestībā pielūdz rozi; un par jūras vēzi, ugunīgi sarkanu bruņu klātu briesmoni, kurš, bēgdams no tiem, kas kāro pēc viņa gaļas, kāpjas atmuguriski; un par zuti, briesmīgo jūras čūsku, kurai ir tik trekna un garda gaļa; un par kaiju, kura laižas pāri ūdeņiem gluži kā Kunga eņģelis, bet kliedz tik griezīgi kā pats nelabais; un par strazdu, kas ir melns putns ar dzeltenu knābi un prot runāt tāpat kā mēs, un, būdams nodevīgas dabas, atkārto visu, ko dzirdējis no sava saimnieka; un gulbi, kurš majestātiski vago ezera ūdeņus un savā nāves brīdī dzied maigu melodiju; un par zebieksti, kura ir lokana kā jauna meitene; un par vanagu, kurš kā akmens no debesim metas uz medījumu un tad aiznes to savam saimniekam, bruņiniekam, kurš to izaudzinājis. Es iztēloju, cik spoži mirdz dārgakmeņi, kādus viņš nekad nebija redzējis (un es arī ne), aprakstīju marmora purpura sārtos un pienaini bālos lāsumus, dažu Ēģiptes akmeņu mēļās un baltās dzīsliņas, hrizolīta zaļo dzidrumu, kristāla caurspīdīgumu, dimanta zvīļumu un tad slavināju viņam mirdzošo zeltu, metālu, kas ir tik maigs, ka to var izvelmēt plānās lapās; un teicu, kā nočukst nokaitēta tērauda asmeņi, kad tos iemērc ūdenī rūdīšanai, un kādus neiedomājami greznus relikvārijus var skatīt lielo abatiju dārgumu krātuvēs, cik augstas ir mūsu baznīcu torņu smailes, cik slaidas un taisnas ir Konstantinopoles Hipodroma kolonnas, kā jūdi lasa grāmatas, kuras izraibinātas ar sīkām zīmēm, kas izskatās pēc kukaiņiem, un kādas skaņas viņi izdveš, tās lasīdami; un stāstīju par to, kā reiz dižens kristiešu valdnieks dāvanā no kāda kalifa saņēma dzelzs gaili, kurš pats iedziedājās ik rītu, kad lēca saule; stāstīju, kas ir lode, kura griežas uz riņķi, izvirzdama tvaikus, kā dedzina Arhimēda spoguļi, cik biedējoši naktī ir ieraudzīt vējdzirnavas; un tad es viņam stāstīju par Gradālu un bruņiniekiem, kas to joprojām meklēja Bretaņā, un par to, kā mēs šo kausu dāvināsim viņa tēvam, tikko būsim notvēruši to nešķīsteni Zosimu. Redzot, ka šie mirdzošie dārgumi Diakonu sajūsmina, bet viņam jāskumst, jo to mirdzums ir nesasniedzams, es nodomāju, ka būtu labi viņu pārliecināt, ka viņam lemtās ciešanas nav visļaunākās šajā pasaulē, tāpēc vēstīju par Andronīka mocībām un stāstu papildināju ar tādām detaļām, kas briesmīgumā krietni pārsniedza to, kas basilejam bija nodarīts patiesībā; un es stāstīju par slaktiņiem Kremā, par gūstekņiem, kam nogrieztas plaukstas, ausis vai deguns; liku viņam gara acīm skatīt neizsakāmi mokošas slimības, salīdzinājumā ar kurām spitālība bija tikai tāds nieks, kā briesmīgākas par briesmīgām es viņam raksturoju ūdenssērdzību, rozi, svētā Vita deju, svētā Antonija ugunis, tarantula kodienu un odzes dzēlienu, un vēl kašķi, kas sirdzējam liek pa plēksnītei vien pašam nokasīt nost savu ādu; un stāstīju par to, kā spīdzināja svēto Agati, kurai nogrieza krūtis, svēto Lūciju, kurai izdūra acis, svēto Sebastiānu, kuru caururba ar bultām, un to, kā svētajam Stefanam ar akmeņiem sašķaidīja galvaskausu un kā, cepinot uz lēnas uguns, mocīja svēto Labrenci, un es izgudroju vēl citas šausmu lietas un nebijušus svētos, piemēram, svēto Ursičīno, kuram no pēcpuses līdz mutei cauri iztrieca mietu, svēto Sarapionu, kuram nodīrāja ādu, svēto Mopsuestiju, kuru aiz rokām un kājām piesēja četriem satracinātiem zirgiem un saraustīja gabalos, svēto Dragontiju, kuru piespieda dzert verdošu piķi… Man šķita, ka šo šausmu apraksti sniedz viņam atvieglojumu, bet tad nobijos, ka esmu pārspīlējis, un atkal ņemos vēstīt par citiem pasaulīgajiem jaukumiem, domas par kuriem bieži sniedz mierinājumu cietumniekiem, es stāstīju, cik lokanas ir pusaugu parīzietes, cik laiski baudkāras Venēcijas prostitūtas, cik nesalīdzināmi glezna bija imperatore un cik skanīgi bija Kolandrīnas meitenīgie smiekli, un kādas acis ir tālai princesei. Viņš iekaisa un lūdza, lai es stāstu vēl, jautāja, kādi bijuši mati Melisendai, Tripoles grāfienei, kādas lūpas bijušas tām žilbinošajām daiļavām, kuras vilināja Broselandes bruņiniekus vairāk nekā svētais Gradāls, un viņš uzbudinājās; lai Dievs man piedod, bet domāju, ka pāris reižu viņa vīrietība piebrieda un viņš izjuta baudu, izšļākdams savu sēklu. Un vēl es centos viņam izskaidrot, cik daudz pasaulē ir vielu ar kairinošu smaržu, un, tā kā man to nebija līdzi, es centos atcerēties nosaukumus gan tām, ko biju baudījis pats, gan tām, par kurām biju tikai dzirdējis, es cerēju, ka šo kvēpināmo un ēdienu vircojamo vielu vārdi viņu apreibinās tāpat kā to smaržas, un nosaucu malabatru, asafetīdu, vīraku, nardes, izopu, sandraku, kanēli, sandalkoka eļļu, safrānu, ingveru, kardamonu, kasiju, cibetu, lauru lapas, majorānu, koriandru, dilles, estragonu, krustnagliņas, sezamu, magones, muskatriekstus, mārsilu, kurkumu un ķimenes. Diakons klausījās, nonācis uz nemaņas sliekšņa, un cēla rokas pie sejas, it kā viņa nabaga iebrukušais deguns vairs nespētu izturēt šos reibinošos aromātus, un viņš raudādams žēlojās: ar ko gan viņu līdz šim ir barojuši tie nolādētie einuhi, aizbildinādamies ar viņa slimību; viņš nav nobaudījis neko citu kā vien kazas pienu un burq  izmērcētu maizi, jo einuhi apgalvoja, ka burq līdzot pret lepru, un tā viņš vadīja savu mūžu apreibis, gandrīz vienmēr iegrimis snaudā, ar vienu un to pašu garšu mutē, dienu pēc dienas.

Tu pasteidzināji viņa nāvi, novezdams viņu galējā satraukumā un kairinādams visus viņa jutekļus. Bet patiesībā tu apmierināji savu stāstītkāri un lepojies ar saviem sagudrojumiem.

Varbūt, bet to īso laika sprīdi, kas viņam vēl bija atlicis, viņš bija laimīgs, pateicoties maniem stāstiem. Turklāt tagad es tev izklāstu mūsu sarunas tā, it kā tās visas būtu risinājušās vienā dienā, bet tā nebija, un tostarp arī manī bija iedegusies jauna uguns, es pats dzīvoju nemitīgā satrauktā jūsmā un centos to sniegt arī viņam, ieslēptu aplinkus vārdos, dāvinot viņam daļu savas laimes. Es biju sastapis Hipātiju.

32  Bodolīno ierauga dāmu ar vienradzi

Bet vispirms nāca notikumi ar ērmu karaspēku, Nikētas kungs. Bailes no baltajiem huņņiem bija pieaugušas spēkā, tik smacējošas kā vēl nekad agrāk, jo kāds vienkājis bija aizklīdis līdz provinces vistālākajām robežām (šiem radījumiem reizēm patika aizjoņot bezgalīgos tālumos, it kā pār viņu prātu valdītu vienīgā nenogurdināmā kāja), un atgriezies viņš teica, ka esot tos redzējis: huņņi bija dzeltenīgi no vaiga, ar ļoti garām ūsām un neliela auguma. Sasēduši mugurā tikpat maziem, toties ļoti straujiem zirdziņiem, viņi itin kā saauga ar tiem, veidodami vienu kopīgu ķermeni. Huņņi klejoja pa tuksnešiem un stepēm, līdzi nesdami tikai ieročus un vēl ādas maisu pienam un nelielu māla podiņu, kurā izvārīt barību, ko viņi atrada pa ceļam; taču viņi spēja arī jāt ilgas dienas, iztikdami bez ēšanas un dzeršanas. Huņņi bija uzbrukuši kāda kalifa karavānai ar vergiem, odaliskām un kamieļiem, kas bija ierīkojusi nometni ar greznām teltīm. Kalifa kareivji bija devušies pretī huņņiem, un kalifa vīri bija briesmīgi un skaisti no skata, milzīga auguma, bruņoti ar draudīgiem līkiem zobeniem, viņi uz saviem kamieļiem droši traucās pretī ienaidniekiem. Pretiniekiem tuvojoties, huņņi izlikās, ka atkāpjas, taču viņi aplenca vajātājus, izvietojās aplī, griezīgi klaigājot, riņķoja ap ienaidniekiem un apkāva tos citu pēc cita. Tad huņņi iebruka nometnē un pārgrieza rīkli visiem, kas vēl bija palikuši dzīvajos, sievietēm, kalpiem, visiem, arī bērniem, dzīvību viņi saudzēja tikai vienam šī slaktiņa lieciniekam. Viņi aizdedzināja teltis un auļoja prom, pat nesavākuši laupījumu, un tas liecināja, ka viņu posta darbu vienīgais mērķis bija izplatīt pasaulē biedējošo slavu ka tur, kur pāri gājuši baltie huņņi, vairs neaug pat zāle; un tāpēc, kad viņi tikās ar saviem nākamajiem upuriem, tie šausmās bija kā pamiruši. Varbūt vienkājis to stāstīja, vispirms krietni sadzēries burq, bet kurš gan varēja pārbaudīt, vai viņš stāstīja to, ko pats bija redzējis, vai tikai tukši melsa? Bailes lodāja pa Pndapetcimu, tās varēja sajust gaisā, pusčukstus balsīs, kādās ļaudis cits citam pavēstīja jaunumus, klusītēm, it kā ienaidnieki jau varētu viņus sadzirdēt. Tad Dzejnieks nolēma uztvert nopietni Prakseasa piedāvājumu, kaut arī tas bija izskanējis kā dzērāja nesaprātīgā vāvuļošana. Dzejnieks gāja pie Prakseasa un teica, ka baltie huņņi var ierasties kuru katru brīdi, un noprasīja, ko gan viņš domā sūtīt pret tiem cīņā. Protams, nūbiešus, kuri ir upurēties gatavi labi karotāji, bet ko vēl? Nebija neviena cita, izņemot pigmejus, kuri prot rīkoties ar loku un apšaudīt dzērves. Vai vienkāji cīnīsies plikām rokām, ponči dosies uzbrukumā ar paslietu locekli, un vai bezmēļus sūtīs izlūkos, lai viņi pēc tam pastāsta, ko redzējuši? Un tomēr no šī ērmu bara būtu iespējams izveidot varenu un biedīgu karaspēku, kurā tiktu izmantotas katra spējas. Un, ja kāds prata tādu karaspēku izveidot, tad tas bija viņš Dzejnieks.

Tu vari tiekties arī pēc imperatora kroņa, ja esi bijis labs karavadonis, kurš izcīnījis uzvaru. Vismaz pie mums Bizantijā tā vairākkārt ir noticis.

Noteikti tieši tāds bija mana drauga nodoms. Einuhi tūlīt piekrita viņa iecerei. Manuprāt, viņi sprieda, ka miera laikos Dzejnieks ar savu armiju viņus nekādi nevarētu apdraudēt, bet, ja izceltos karš, viņš vismaz varētu aizkavēt neprātīgo huņņu iebrukumu pilsētā, un tā einuhiem būtu vairāk laika, lai šķērsotu kalnus. Turklāt armijas veidošana iedvestu viņu pavalstniekiem vienlaikus modru un paklausīgu garu, un skaidrs, ka tieši to einuhi vienmēr bija vēlējušies.

Bodolīno, kuram karošana nepatika, lūdza, lai viņam ļauj šajā pasākumā neiesaistīties. Pārējie gan neatteicās. Dzejnieks uzskatīja, ka pieci alesandrieši varētu kļūt par labiem kapteiņiem, jo viņš pats bija pieredzējis viņu pilsētas aplenkumu, turklāt cīnīdamies pretējā, tātad zaudētāju pusē. Viņš uzticējās arī Ardzrouni, kurš varbūt varētu ērmiem iemācīt uzbūvēt kādu kara mašīnu. Dzejnieks neatstūma arī Solomonu, jo, kā viņš teica, karaspēkam ir vajadzīgs arī kāds cilvēks, kuram ir saprašana par medicīnu, galu galā karā bez ievainotajiem neiztikt. Visbeidzot viņš nosprieda, ka arī Borons un Kiots, lai gan tika uzskatīti par sapņotājiem, tomēr varētu iesaistīties viņa plānos, jo abi, būdami izglītoti cilvēki, varētu rakstīt karaspēka rēķinu grāmatas, rūpēties par nodrošinājumu aizmugurē un gādāt par karavīru ēdināšanu.

Dzejnieks uzmanīgi izpētīja katras rases iedabu un spējas. Par nūbiešiem un pigmejiem nebija ko lieki spriedelēt, vajadzēja tikai nolemt, kādās pozīcijās viņus izvietot iespējamajā kaujā. Vienkāji bija ātri skrējēji, un viņus varētu izmantot uzbrukuma vienībās, kuras cauri zālei un papardēm strauji pielavītos ienaidniekam un iznirtu no biežņas tik negaidīti, ka ūsainie dzeltenģīmji pat nepagūtu attapties. Kā ieteica Ardzrouni, vajadzēja tik viņiem iemācīt šaut ar caurulīti jeb stobriņu, un tādus ieročus bija pavisam viegli izgatavot, jo Pndapetcimas apkaimē netrūka niedrāju. Un varbūt Solomons starp visām zālītēm, ko te pārdeva tirgū, varētu atrast arī kādu indīgu tad šautriņas varētu ieziest ar indi, un lai Solomons nemaz netēlojot mīkstsirdīgo, jo karš ir un paliek karš. Solomons atbildēja, ka viņa tauta Masadas laikos bija pratusi turēties pretī romiešiem, jo jūdi nebūt neesot ļaudis, kas, saņēmuši pļauku, griež pa sitienam arī otru vaigu, kā to iedomājušies goji.

Arī milžus varētu labi izmantot, protams, ne jau apšaudei no tālienes, jo viņiem bija tikai viena acs, taču milži varētu izrādīties noderīgi tuvcīņā; varbūt viņi, piemēram, varētu iznirt no papardēm tūlīt pēc vienkāju uzbrukuma. Viņi bija tik lieli un drukni, ka augumā noteikti krietni pārsniedza huņņu mazos zirģeļus, zirgus viņi vienkārši varētu apturēt ar dūres sitienu pa purnu, tad kailām rokām sagrābt tos aiz krēpēm un sapurināt, cik nepieciešams, lai izgāztu jātniekus no segliem, un tad pakritušos varētu piebeigt ar spērieniem, jo milžu pēdas bija vēl vismaz divreiz lielākas nekā vienkājiem.

Pagaidām īsti nebija skaidrs, kā cīņā izmantot rumpaiņus, pončus un plandaušus. Ardzrouni ieteicās, ka pēdējiem, kuriem taču ir tik milzīgas ausis, varētu iemācīt uzbrukt, planējot no augšas. Patiešām piekrita Borons ja jau putni noturas gaisā, plivinot spārnus, tad kāpēc savas ausis tāpat nevarētu plivināt plandauši, jo, par laimi, tās taču nav jākulsta tukšumā. Tātad plandauši jāpatur rezervē tam nelaimīgajam brīdim, ja baltajiem huņņiem izdotos pārvarēt pirmos aizsardzības spēkus un iekļūt pilsētā. Tad tur iebrucējus sagaidītu plandauši un no saviem augstajiem klinšu mājokļiem planētu tieši uz galvas, un viņi huņņiem mierīgi varētu pārgriezt rīkli, vajadzēja tik plandaušiem iemācīt veikli rīkoties ar nažiem, kaut arī tie būtu gatavoti no obsidiāna. Rumpaiņus, protams, nevarēja izmantot kā izlūkus, jo, lai kaut ko saskatītu, viņiem būtu jārēgojas ārā no aizsega ar visu rumpi, un kara laikā tā būtu īsta pašnāvība. Taču, veiksmīgi izvietoti, viņi varētu būt diezgan laba uzbrukuma vienība, jo baltie huņņi taču ir pieraduši (katrā ziņā tā varēja domāt) tēmēt uz pretinieka galvu, un, ja tu cīņas karstumā ieraugi pretinieku, kuram galvas nemaz nav, tu vismaz uz mirkli apjūc. Tieši tādu apjukuma mirkli vajadzētu izmantot rumpaiņiem, kuri tad ar akmens cirvjiem mestos zirgiem zem kājām. Dzejnieka karamākslas vājais punkts bija ponči, jo kā gan var sūtīt uzbrukumā vīrus, kuriem daikts ir pašā vēdera vidū, viņi jau pirmo sitienu dabūtu tieši pa pautiem un paliktu guļam zemē, brēkdami pēc mammas. Taču pončus varēja izmantot kā izlūkus, jo bija atklājies, ka penis viņiem darbojas gluži kā dažu kukaiņu taustekļi un pie vismazākajām vēja vai temperatūras izmaiņām tas saslējās un sāka trīsēt. Tātad pončus varēja sūtīt uz priekšējām rindām, kur viņi varētu sniegt citiem vērtīgas ziņas; bet, ja viņus visus tur apkautu pašus pirmos, teica Dzejnieks, neko darīt, jo karš ir un paliek karš, tas neatstāj vietu kristīgai žēlsirdībai.

Sākumā tika nolemts bezmēļus likt mierā un ļaut tiem vārīties pašiem savā sulā viņi bija tik nepaklausīgi, ka tādi karavadonim sagādātu vairāk galvassāpju nekā ienaidnieks. Bet vēlāk Dzejnieks nosprieda, ka, krietni iekaustīti, viņi tomēr varētu darboties aizmugurē, palīdzot jaunākajiem einuhiem, kuri kopā ar Solomonu rūpēsies par ievainotajiem un uzmanīs, lai visu rasu sievietes un bērni mierīgi tup savās klinšu alās un nebāž degunus ārā.

Gavagajs viņu pirmās tikšanās reizē bija pieminējis arī satīrus-ko-nekad-neredz, un Dzejnieks iedomājās, ka tie kā kazas varētu lēkāt uz saviem šķeltajiem nagiem un badīties, taču uz visiem jautājumiem par šo cilti viņš saņēma tikai izvairīgas atbildes. Satīri-ko-nekad-neredz dzīvojot kalnos, aiz ezera (kāda ezera?), un neviens viņus patiešām neesot redzējis. Oficiāli jau arī viņi skaitījās pakļauti Priesterim, bet turējās nomaļus, neielaizdamies nekādās darīšanās ar pārējiem, un tāpēc varēja pieņemt, ka tādu satīru nemaz nav. Ja tā, tad tā, teica Dzejnieks, turklāt varētu izrādīties, ka ragi viņiem ir liekti ar asajiem galiem uz aizmuguri vai sāniem, un tad, lai sadurtu ienaidnieku, viņiem vajadzētu mesties četrrāpus vai guļus uz muguras, būsim nopietni, nevar taču karā izmantot kazas.

Karā var izmantot arī kazas, iebilda Ardzrouni. Un viņš pastāstīja, kā reiz kāds karavadonis kazām pie ragiem bija piestiprinājis lāpas un tad naktī tūkstošiem šādu lopiņu bija sadzinis līdzenumā, pa kuru tuvojās ienaidnieki, tā uzbrucējiem iedvesdams, ka aizstāvju rīcībā ir milzīga armija. Tā kā šeit bija pieejamas kazas ar sešiem ragiem, tad iespaids būtu vienkārši satriecošs. Bet tikai tad, ja ienaidnieki tuvojas naktī, skeptiski novilka Dzejnieks. Tomēr viņš piekodināja, lai Ardzrouni sagatavo gan kazas, gan lāpas, jo nekad jau nevar zināt, kas gaidāms.

Un tā, balstoties uz šādiem karamākslas principiem, kas nebija zināmi pat Vegēcijam un Frontīnam, viņi uzsāka apmācības. Līdzenums bija pilns ar vienkājiem, kuri mācījās šaut no savām jaunajām pūšamcaurulītēm, un Porčelli skaļi lādējās ik reizi, kad viņi netrāpīja mērķī, labi vēl, ka savos lāstos viņš gānīja tikai Kristu, jo šiem ķeceriem nebija nekāds grēks velti valkāt tā vārdu, kurš bijis tikai Dieva audžudēls. Savukārt Kolandrīno bija uzņēmies iemācīt plandaušiem lidot neko tādu šie radījumi agrāk pat nebija mēģinājuši darīt, bet šķita, ka Dievs viņus ir radījis taisni lidojumiem. Katrs gājiens pa Pndapetcimas ielām izvērtās par īstu pārbaudījumu, jo visnegaidītākajā brīdī uz galvas varēja uzgāzties kāds plandausis, taču visi bija apraduši ar domu, ka jāgatavojas karam, un neviens nežēlojās. Laimīgākie no visiem jutās plandauši, viņus tik ļoti sajūsmināja iepriekš neapjaustās spējas, ka tagad jau arī sievietes un bērni gribēja iesaistīties mācībās, un Dzejnieks viņiem to labprāt atļāva.

Skakabaroci apmācīja milžus zirgu gāšanā, bet vienīgie zirgi šeit bija tie, ar kuriem bija atjājuši Austrumu Gudrie, un pēc diviem vai trim gāzieniem bija skaidrs, ka tie ātri vien atdos dvēseli Dievam, un tāpēc tika nolemts turpmāk vingrināties ar ēzeļiem. Tā bija pat labāk, jo ēzeļi spārdījās, skaļi brēkdami, un viņus sagrābt aiz krēpēm bija daudz grūtāk nekā auļojošus zirgus, un milži šajā mākslā drīz kļuva par īstiem meistariem. Taču viņiem bija jāiemācās salīkušiem skriet cauri paparžu biezoknim tā, lai ienaidnieki viņus nepamanītu jau pa gabalu, un daudzi no milžiem žēlojās, ka pēc katra treniņa viņiem smeldzot krusti.

Boidi nodarbojās ar pigmejiem, jo baltais hunnis tev nav nekāda dzērve un viņam jātēmē tieši starp acīm. Pats Dzejnieks mācīja nūbiešus, kuri nespēja vien sagaidīt brīdi, kad varēs dabūt galu kaujā. Solomons meklēja indīgas vielas un mēģināja ar tām apziest dzelkšņu galus, taču pagaidām viņam bija izdevies uz dažām minūtēm iemidzināt trusi, un ar kādu citu maisījumu saindēta vista pacēlās spārnos. Nebēdā, teica Dzejnieks, baltais hunnis, kurš aizmieg uz viena tēvsmūsu laiciņu vai sāk kladzināt un plātīties ar rokām, jau ir beigts hunnis, darbojies tik tālāk.

Kutika ņēmās ar rumpaiņiem, mācot viņiem palīst zem zirga un uzšķērst tam vēderu ar cirvi, taču izmēģinājumi ar ēzeļiem bija tīrās mocības. Savukārt bezmēļus, kuriem bija paredzēts gādāt par karaspēka aizmuguri un ievainotajiem, dīdīja Borons un Kiots.

Bodolīno sīki atstāstīja Diakonam visu notiekošo, un puisis šķita kā no jauna piedzimis. Viņš izlūdzās einuhiem atļauju, lai viņu izved torņa ārējā galerijā, un vēroja pulkus, kas apguva cīņas mākslu. Diakons teica, ka gribētu iemācīties jāt ar zirgu, lai varētu vadīt kaujā savus pavalstniekus, bet tūdaļ saļima, zaudējis spēkus, droši vien pārliekā satraukuma dēļ, un einuhi aizveda viņu atpakaļ uz apaļo zāli un nosēdināja tronī, kur viņš atkal ļāvās skumjām.

Tieši šajās dienās, daļēji ziņkārības un daļēji garlaicības mudināts, Bodolīno sāka prātot, kur varētu mitināties satīri-ko-nekad-neredz. Viņš to prašņāja visiem un iztaujāja pat kādu ponču, kuru valodu nevienam no viņiem tā arī nebija izdevies atšifrēt. Pončs atbildēja: Prug frest frinss sorgdmand strochdt drhds pag brlelang gravot chavygny rusth pkalhdreg, kas neko daudz nedeva. Pat Gavagajs bija izvairīgs. Tur viņējs dzīvo, Gavagajs teica un ar roku pamāja uz rietumu pusi, kur aiz zilganu pakalnu virknes tālumā slējās stāvu kalnu grēda. Taču tik tālu neviens neesot bijis, jo satīriem nepatīkot, ja pie viņiem ielaužas svešinieki. Ko domā satīri? jautāja Bodolīno, un Gavagajs atbildēja, ka viņi domā sliktāk par visiem, jo uzskata, ka sākotnējā grēka nemaz nav bijis. Cilvēki esot kļuvuši mirstīgi ne tikai tāpēc, ka pastrādāts šis grēks, cilvēki būtu mirstīgi arī tad, ja Ādams nekad nebūtu ēdis ābolu. Tāpēc nav nekādas vajadzības pēc pestīšanas, un katrs var izglābt savu dvēseli pats ar savu labo gribu. Bet visi tie notikumi ar Jēzu esot jāuztver tikai kā pareizas dzīves paraugs un nekas vairāk. Gandrīz kā Mahumet ķecers, viņējs arī uzskat, ka Jēzs i bijs tikai praviets.

Uz jautājumu, kāpēc neviens nekad neiet pie satīriem, Gavagajs atbildēja, ka satīru pakalnu piekājē esot mežs un ezers un Pndapetcimas iemītniekiem esot aizliegts tiem tuvoties, jo tur dzīvojot sliktu sieviešu rase tās visas esot pagānietes. Einuhi apgalvoja, ka neviens krietns kristietis uz turieni neiet, jo tur var sapīties burvestībās, un tāpēc neviens uz turieni arī neiet. Taču Gavagajs tik sīki aprakstīja ceļu līdz mežam un ezeram, ka tā vien gribējās domāt, ka viņš pats vai kāds cits vienkājis, pa pasauli skraidelēdams, ir pabijis arī tur.

Ar to pietika, lai Bodolīno pārņemtu ziņkāre. Sagaidījis brīdi, kad neviens viņam nepievērsa uzmanību, viņš sēdās zirgā, pāris stundās šķērsoja plašu krūmāju un sasniedza meža malu. Viņš piesēja zirgu pie koka un devās iekšā zaļajā biežņā, svaigā un smaržīgā. Kājas viņam ķērās aiz saknēm, kas it visur rēgojās laukā no zemes starp visdažādāko krāsu milzīgām sēnēm. Tad viņš beidzot nonāca pie ezera, kura pretējā krastā slējās satīru pakalnu nogāzes. Saule jau laidās uz rietu, dzidrie ezera ūdeņi pamazām tumsa, atstarojot garās ēnas, ko meta krastā augošās cipreses. It visur valdīja dziļš klusums, ko netraucēja pat putnu dziesmas.

Tā sēdēdams ezera krastā un apcerīgi vērodams ūdens spoguli, Bodolīno ieraudzīja, ka no meža iznāk dzīvnieks, kuru viņš nekad agrāk nebija redzējis, bet kuru tūlīt pazina. Tas izskatījās kā jauns kumeļš, viscaur balts, un tā kustības bija vieglas un vijīgas. Uz skaisti veidotās galvas, tieši pieres vidū, dzīvniekam bija rags, arī rags bija balts, savīts spirālē, un beidzās ar smailu galu. Tas bija licorne jeb monokeros, jeb citā vārdā vienradzis, Bodolīno bērnības sapņu zvērs. Viņš to apbrīnoja, aizturējis elpu, bet tad no koku aizsega līdzās vienradzim iznāca sieviete.

Stalta, tērpusies garās drānās, kas skaisti izcēla viņas mazās, stāvās krūtis, šī būtne gāja vienaldzīga kamieļparda gaitā, viņas tērpa mala slīdēja pa krastmalas zāli, un šķita, ka viņa lido, neskarot zemi. Viņai bija gari, mīkstās cirtās krītoši zeltaini mati, kas sniedzās līdz gurniem, un viņas vaibsti bija tīri un glezni, kā griezti ziloņkaulā. Āda bija rožaini bāla, un šī eņģeliskā seja bija pievērsta ezeram kā klusā lūgšanā. Vienradzis, rāms un padevīgs, turējās viņai līdzās, brīžam paceldams purnu ar smalkajām trīsošajām nāsīm, lai izlūgtos glāstu.

Bodolīno skatījās kā apburts.

Iedomājies, Nikētas kungs, bet kopš sava ceļojuma sākuma es vairs nebiju redzējis nevienu sievieti, kura būtu šī vārda cienīga.

Nepārproti mani: tā nebija iekāre, kas mani pārņēma, drīzāk tā bija tīra un šķīsta pielūgsme, un pielūgsmes pilns es apbrīnoju ne tikai viņu, bet arī vienradzi, rāmo ezeru, kalnus, rietošās dienas gaismu. Es jutos kā svētnīcā.

Bodolīno centās ietērpt vārdos savu vīziju bet tas jau nav iespējams.

Redzi, ir brīži, kad pati pilnība atklājas kādā sejā vai plaukstā, kādā krāsu atvizējumā pakalna nogāzē vai jūras viļņos, tie ir brīži, kad sirds tev pamirst, saskaroties ar skaistuma brīnumu… Šī būtne tai brīdī man šķita kā lepns ūdensputns, gārnis vai gulbis. Es teicu, ka viņas mati bija gaiši zeltaini, bet, nē, kad viņa viegli papurināja galvu, tie brīžam ievizējās zilgani, bet brīžam šķita, ka tajos plandās vieglas uguns liesmas. Es vēroju viņas krūšu aprises, mīkstas un maigas kā baloža krūtis. Es biju pārvērties par tīru skatienu. Un redzēju kaut ko mūžsenu, jo zināju, ka vēroju nevis kaut ko skaistu, bet pašu skaistumu, gluži kā svēto Dieva domu. Es atklāju, ka pilnība, kad to ierauga pirmoreiz un redz tikai vienu reizi, ir kaut kas viegls un gaistošs. Es vēroju viņas stāvu iztālēm, bet jutu, ka nevaru šo tēlu satvert, kā notiek, kad esi jau gados un tev šķiet, ka skaidri saskati rakstu zīmes uz pergamenta, bet zini, ka, tikko tuvināsi to acīm, zīmes saplūdīs un sajauksies un tu nevarēsi izlasīt noslēpumu, ko šī lapa tev solījusi, vai tāpat, kā mēdz būt sapņos, kad tev parādās kaut kas, ko tu gribētu iegūt, tu pastiep roku, kustini pirkstus tukšumā un neko nesatver.

Es tevi apskaužu, ka pieredzēji šo burvību.

Lai to neizjauktu, es pārvērtos par akmens tēlu.

33  Bodolīno satiek Hipātiju

Burvībai tomēr pienāca gals. Kā jau meža radība, meitene sajuta Bodolīno klātbūtni un pagriezās pret viņu. Ne mirkli viņa nebija nobijusies, viņas skatienā jautās tikai izbrīns.

Viņa grieķiski jautāja: Bet kas tu tāds esi? Un, tā kā atbilde neatskanēja, meitene droši pienāca tuvāk un viņu cieši nopētīja bez kautrības un bez viltus, un arī viņas acis, tāpat kā mati, laistījās mainīgā krāsu ņirbā. Vienradzis nostājās viņai līdzās, pieliecis galvu, kā gribēdams ar glezno ragu aizstāvēt savu saimnieci.

Tu neesi no Pndapetcimas, viņa atkal ierunājās, tu neesi ne einuhs, ne ērms, tu esi… cilvēks, vīrietis! Bija manāms, ka viņa pazīst cilvēku tāpat, kā viņš tikko bija pazinis vienradzi, dzīvnieku, par kuru bija tik daudz lasījis un dzirdējis, bet kuru nekad nebija redzējis. Tu esi skaists. Cilvēks ir skaists. Vai drīkstu tev pieskarties? Viņa pastiepa roku un ar saviem smalkajiem pirkstiem noglāstīja viņam bārdu un viegli pieskārās rētai uz vaiga, kā to reiz bija darījusi Beatrise. Tas ir ievainojums. Vai tu esi no tiem cilvēkiem, kuri karo? Un kas ir tas?

Zobens, atbildēja Bodolīno, bet es to lietoju, tikai lai aizstāvētos no meža zvēriem, es neesmu no cilvēkiem, kuri karo. Mani sauc Bodolīno, un es nāku no tās puses, kur noriet saule, tur tālu projām, un viņš pamāja ar roku uz rietumiem. Un ievēroja, ka viņa roka trīc. Kas esi tu?

Es esmu hipātija, viņa atteica, un viņas balsī ietrīsuļojās smiekli par tik naivu jautājumu, un viņa smējās, kļūdama vēl skaistāka. Tad, atcerējusies, ka sarunājas ar svešzemnieku, viņa piebilda: Šajā mežā, tur aiz tiem kokiem, dzīvojam tikai mēs, hipātijas. Tu nebaidies no manis, kā tie no Pndapetcimas? Tagad pasmaidīja Bodolīno: viņa baidījās, ka nobīties varētu viņš. Vai tu bieži nāc te, pie ezera? Bodolīno jautāja. Reizēm, atbildēja hipātija, mūsu Mātei netīk, ka mēs vienas pašas izejam no meža. Bet ezers ir tik skaists, un Akācijs mani sargā, un viņa norādīja uz vienradzi. Tad ar satrauktu skatu piebilda: Ir vēls. Es nedrīkstu palikt projām tik ilgi. Es nedrīkstētu tikties arī ar Pndapetcimas ļaudīm, ja kādam pietiktu drosmes atklīst šurpu. Bet tu jau neesi viens no viņiem, tu esi cilvēks, un neviens man nekad nav teicis, lai turos pa gabalu no cilvēkiem.

Es rīt atgriezīšos, uzdrošinājās bilst Bodolīno, bet tad, kad saule būs augstu debesīs. Vai tu atnāksi?

Es nezinu, apjukusi teica hipātija, varbūt. Un viņa viegli aizslīdēja un pagaisa starp kokiem.

Tonakt Bodolīno negulēja, jo galu galā viņš pats sev teica sapni viņš jau ir redzējis un tik brīnišķīgu, ka to varēs atcerēties visu mūžu. Taču nākamās dienas pusdienlaikā viņš kāpa zirgā un atgriezās pie ezera.

Viņš gaidīja līdz pat vakaram, bet nevienu neredzēja. Nobēdājies viņš griezās mājup un pie pilsētas robežām sastapa pulciņu vienkāju, kuri vingrinājās šaušanā ar pūšamo niedrīti. Viņš ieraudzīja Gavagaju, un tas viņam teica: Tavējs skatīties! Gavagajs pavērsa niedri augšup, izšāva bultu un trāpīja putnam, kas nokrita zemē turpat netālu. Mans i liels karavīrs, teica Gavagajs, ja nāk baltais hunnis, mans šo nošauj! Bodolīno viņu paslavēja, steidzās mājās un tūlīt devās pie miera. Šajā naktī viņš sapnī redzēja iepriekšējās dienas tikšanos un no rīta sev teica, ka ar vienu sapni visam mūžam nepietiek.

Viņš atkal atgriezās pie ezera. Sēdēja ūdens malā un klausījās putnu dziesmās, kas slavināja rītu. Pēc tam, stundā, kad plosās dienvidus dēmons, savu dziesmu uzsāka cikāde. Taču nebija karsts, no kokiem plūda tīkams svaigums, un viņam nebija grūti gaidīt vairākas stundas. Tad viņa atkal parādījās.

Hipātija apsēdās Bodolīno blakus un teica, ka ir atgriezusies, jo grib uzzināt ko vairāk par cilvēkiem. Bodolīno nezināja, ar ko sākt, un ņēmās aprakstīt vietu, kur bija dzimis, tad stāstīja par notikumiem Frīdriha galmā un par to, kas ir impērijas un karalistes, kā dodas medībās ar vanagiem, kas ir pilsēta un kā tādu būvē, to pašu, ko bija stāstījis Diakonam, tikai izvairoties no nežēlīgām un piedauzīgām ainām, un runājot viņš atklāja, ka spēj vēstīt par cilvēkiem arī ar mīlestību. Viņa klausījās stāstā, un viņas acis iekrāsojās dažādos krāsu toņos, mainoties līdzi izjūtām.

Cik labi tu stāsti! Vai visi cilvēki prot stāstīt tikpat skaistus stāstus kā tu? Nē, atzina Bodolīno, varbūt viņš patiešām prata stāstīt vairāk un labāk nekā viņa ciltsbrāļi, bet starp tiem bija arī dzejnieki, kuri prata stāstīt vēl labāk. Un viņš uzsāka vienu no Abdula dziesmām. Hipātija nesaprata dziesmas vārdus provansiešu mēlē, taču viņu, tāpat kā Abhāzijas iemītniekus, apbūra melodija. Tagad viņas acīs mirdzēja rasas valgums.

Saki man, viņa ierunājās, viegli piesarkdama, bet vai cilvēkiem ir arī otrs dzimums… vai viņiem ir… mātītes? Viņa to jautāja, it kā būtu sajutusi, ka Bodolīno dziedātā dziesma ir veltīta sievietei. Kā nu ne, atbildēja Bodolīno, tāpat kā vienkāji savienojas ar savām vienkājēm, tā cilvēku vīrieši savienojas ar cilvēku sievietēm, citādi jau viņi nespētu radīt bērnus, tā tas ir iekārtots visā pasaulē, viņš piebilda.

Nav taisnība, smiedamās iebilda hipātija, hipātijām ir tikai hipātijas, un nekad nav redzēti hipāti, vai kā lai tādus nosauc! Un viņa atkal smējās, šādu iedomu uzjautrināta. Bodolīno prātoja, ko lai izdara, lai viņu sasmīdinātu vēl, jo viņas smiekli bija vismaigākās un dzidrākās skaņas, kādas viņš jebkad bija dzirdējis. Viņš juta kārdinājumu pavaicāt, kā tad pasaulē nāk jaunas hipātijas, ja jau hipātu tēviņu nemaz nav, taču baidījās saduļķot viņas nevainīgo skaidrību. Bet nu viņam vismaz pietika drosmes apjautāties, kas īsti ir hipātijas.

Ak, viņa teica, tas ir garš stāsts, un es neprotu stāstīt tik labi kā tu. Tev jāzina, ka pirms tūkstošiem un tūkstošiem gadu kādā tālā un varenā pilsētā dzīvoja tikumīga un vieda sieviete, vārdā Hipātija. Viņai piederēja skola, kurā mācīja filosofiju, filosofija tā ir gudrības mīlestība. Taču šajā pilsētā dzīvoja arī ļauni cilvēki, kurus sauca par kristiešiem, viņi nebaidījās no dieviem, ienīda filosofiju un jo īpaši necieta, ka patiesību izzina arī kāda sieviete. Kādu dienu viņi sagūstīja Hipātiju un lika viņai mirt briesmīgās mokās. Bet dažas no Hipātijas jaunākajām audzēknēm tika pasaudzētas varbūt tāpēc, ka kristieši uzskatīja viņas par neko nezinošām meitenēm, kuras tikai apkalpojušas Hipātiju. Viņas aizbēga, bet kristieši jau bija it visur, un viņām nācās ceļot ļoti ilgi, līdz viņas sasniedza šo miera vietu. Šeit viņas centās uzturēt dzīvu mācību, ko bija saņēmušas no savas skolotājas. Bet Hipātiju runājam viņas bija dzirdējušas, vēl būdamas pavisam jauniņas, un viņas nebija tik gudras kā viņu skolotāja un labi neatcerējās visu viņas mācīto. Tad viņas nolēma, ka dzīvos kopā, nošķirtas no visas pārējās pasaules, lai no jauna atklātu to, ko patiesībā bija teikusi Hipātija. Arī tāpēc, ka Dievs katram no mums sirds dziļumos ir atstājis patiesības pēdas, un vajag tikai ļaut tām atkal pacelties virspusē un atmirdzēt gudrības gaismā tāpat kā augļa mīkstumu mēs atbrīvojam no mizas.

Dievs, dievi, kas nebija kristiešu Dievs un tātad noteikti bija melīgas viltus dievības… Ko gan runā šī hipātija, prātoja Bodolīno. Taču tas nebija svarīgi, viņam pietika dzirdēt hipātijas balsi, un viņš jau bija gatavs mirt viņas patiesības vārdā.

Saki man vismaz vienu, viņš to pārtrauca. Jūs visas sevi dēvējat par hipātijām, par godu tai senlaiku Hipātijai, un to es saprotu. Bet kā sauc tevi?

Hipātija.

Nē, es domāju, kā sauc tieši tevi, tevi kā atšķirīgu no citām hipātijām… Tas ir, es domāju, kā tevi uzrunā tavas biedrenes?

Hipātija.

Bet šovakar tu atgriezīsies tai vietā, kur jūs mājojat, un satiksi kādu hipātiju vienu pašu. Kā tu viņu sveicināsi?

Es viņai novēlēšu laimīgu vakaru. Tā ir pieņemts.

Jā, bet, kad es atgriezīšos Pndapetcimā un sastapšu, piemēram, kādu einuhu, viņš man teiks: lai laimīgs vakars tev, Bodolīno! Bet tu teiksi: lai laimīgs vakars tev… Nu, kā tu teiksi?

Es teikšu: lai laimīgs vakars tev, Hipātija!

Tātad jūs visas sauc par Hipātijām.

Tas taču ir pats par sevi saprotams, ka visas hipātijas sauc par Hipātijām, neviena neatšķiras no pārējām, jo citādi viņa nemaz nebūtu hipātija.

Bet, ja kāda hipātija tevi meklē, varbūt pat tieši šajā brīdī, kad tevis tur nav, kā viņa vaicā citai hipātijai, kur palikusi tā hipātija, kas mēdz klejot ar vienradzi, kuru sauc par Akāciju? Kā viņa tad saka?

Tā, kā teici tu: ka viņa meklē hipātiju, kas mēdz klejot ar vienradzi, kuru sauc par Akāciju.

Ja tā būtu atbildējis Gavagajs, Bodolīno būtu pārņēmis kārdinājums viņu iepļaukāt. Bet ar Hipātiju tā nebija, un Bodolīno jau domāja, cik brīnišķīga ir vieta, kur visas hipātijas sauc par Hipātijām.

Bet pagāja daudzas dienas, līdz es aptvēru, kas patiesībā ir hipātijas, Nikētas kungs…

Kā es saprotu, jūs satikāties vēl.

Katru dienu vai gandrīz katru dienu. Es vairs nespēju dzīvot, ja nevarēju redzēt un dzirdēt viņu; un tam nevajadzētu tevi izbrīnīt, bet mani pašu pārsteidza un manu sirdi ar bezgalīgu lepnumu piepildīja tas, ka arī viņa — kā es manīju bija laimīga mani satikt un klausīties manos stāstos. Es… es atkal biju kļuvis kā bērns, kurš meklē mātes krūti, un, kad māte dodas prom, bērns raud, jo baidās, ka viņa var neatgriezties.

Arī suņi tā pieķeras savam saimniekam. Bet šis stāsts par hipātijām mani pārsteidz. Nezinu, vai tev tas ir zināms, bet tāda Hipātija reiz patiešām dzīvoja, lai gan nevis pirms tūkstošiem un tūkstošiem gadu, bet pirms nepilniem astoņiem gadsimtiem, un dzīvoja viņa Aleksandrijas pilsētā Ēģiptē, kad valdīja Teodosijs un vēlāk Arkādijs. Un viņa, kā stāsta, patiesi esot bijusi apbrīnojami gudra sieviete, apveltīta ar lielām dotībām gan filosofijā, gan matemātikā, gan astronomijā, un pat vīrieši kāri tvēruši katru viņas teikto vārdu. Visā impērijā jau bija triumfējusi mūsu svētā ticība, bet vietumis vēl bija saglabājušies daži dumpinieki, kuri gribēja uzturēt pie dzīvības pagānu filosofu uzskatus, piemēram, dievišķā Platona domas, un es nenoliedzu, ka viņi izdarīja labu darbu, nododami arī mums, kristiešiem, šīs zināšanas, kuras citādi būtu gājušas zudībā. Vienīgā nelaime, ka viens no tā laika ievērojamākajiem kristiešiem, kurš vēlāk kļuva arī par baznīcas kanonizētu svēto, Kirils, bija cilvēks, kuram bija dāvāta stipra ticība, bet kuram piemita tikpat stipra neiecietība, un viņš uzskatīja, ka Hipātijas mācība ir pretrunā ar evaņģēlijiem. Kirils uzrīdīja Hipātijai veselu pūli neizglītotu un niknumā satracinātu kristiešu, kuri pat nezināja, ko īsti Hipātija sludina, bet, noticējuši Kirilam un citiem, ieskatīja viņu par melīgu un izvirtušu sievieti. Varbūt viņa tomēr tika apmelota, lai gan ir taisnība, ka sievietēm nevajadzētu jaukties ticības lietās. Tā pūlis Hipātiju aizvilka uz dievnamu, noplēsa viņai apģērbu, nogalināja viņu un apgānīja mirušās miesu, sagraizot to ar saplēstu trauku asajām lauskām, tad viņas līķi sadedzināja sārtā… Par Hipātiju klīda daudz nostāstu. Runā, ka viņa esot bijusi ļoti skaista, taču esot zvērējusi saglabāt jaunavību. Reiz kāds jauns māceklis esot viņā neprātīgi iemīlējies, bet viņa puisim parādījusi lupatu ar savu mēnešreižu asinīm, sacīdama, ka vienīgi tas, nevis tīrs skaistums pats par sevi esot viņa iekāres objekts… Patiesībā vēlāk neviens vairs nekad neuzzināja, ko viņa mācījusi. Viss viņas rakstītais ir nozaudēts, un tie, kuri paši bija uzklausījuši viņas domas, tika nogalināti vai arī centās aizmirst, ko bija dzirdējuši. Mēs par viņu zinām vienīgi to, ko mums tālāk pavēstījuši baznīcas svētie tēvi, kas viņu nosodīja, un, godīgi sakot, es pats kā hroniku un Vēstures rakstnieks neesmu noskaņots pārlieku ticēt vārdiem, ko ienaidnieks liek sava ienaidnieka mutē.

Viņi tikās un sarunājās vēl daudz reižu. Hipātija runāja, un Bodolīno vēlējās, kaut viņas mācība būtu bezgalīgi plaša, lai viņam nekad nevajadzētu pārstāt kāri tvert katru vārdu, kas raisījās no viņas lūpām. Viņa atbildēja uz visiem Bodolīno jautājumiem nesatricināmā nevainībā, ne reizi nenosarkdama, jo nekas viņas prātam nebija netīru aizliegumu apgānīts, it viss bija caurspīdīgi skaidrs.

Bodolīno beidzot saņēma drosmi pajautāt, kā gan hipātijas turpina savu cilti jau tik daudzus gadsimtus. Un Hipātija atbildēja, ka Māte reizi katrā gadalaikā no viņu kopienas izvēlas dažas, kurām ir jārada pēcnācējas, un tad izraudzītās tiekot aizvestas pie apaugļotājiem. Par apaugļotājiem Hipātija izteicās tikai neskaidros mājienos, protams, ka viņa tos nekad nebija redzējusi, bet tos nekad nebija redzējušas arī hipātijas, kuras piedalījās šajā rituālā. Naktī viņas aizveda uz kādu vietu, un tur viņas dzēra īpašu, reibinošu dziru, kas viņām laupīja apziņu, tad viņas tika apaugļotas un pēc tam atgriezās savā kopienā. Par tām, kuras kļuva grūtas, pārējās biedrenes rūpējās līdz pat dzemdībām, un pēcāk, ja viņu klēpja auglis bija vīriešu dzimuma, to atdeva apaugļotajiem, kuri bērnu audzināja kā vienu no savējiem, bet, ja piedzima meitene, viņa palika kopienā un uzauga kā hipātija.

Savienoties miesā, teica Hipātija, tāpat, kā to dara dzīvnieki, kuriem nav dvēseles, ir tikai veids, kā vairot radīšanas kļūdu. Hipātijas, kuras tiek sūtītas pie apaugļotajiem, pieņem šādu pazemojumu tikai tāpēc, ka mums ir jāturpina pastāvēt, lai izglābtu pasauli no šīs kļūdas. Hipātijas, kuras ir pārcietušas apaugļošanu, neatceras neko no šīs darbības, kas, ja vien netiktu veikta kā upurējoties, sagrautu mūsu apātiju…

Kas ir apātija?

Tas ir stāvoklis, kurā ikviena hipātija dzīvo un ir laimīga dzīvot.

Kāpēc tu runā par radīšanas kļūdu?

Bet, Bodolīno, viņa teica, smiedamās nevainīgā izbrīnā, vai tiešām tev liekas, ka pasaule ir pilnīga? Paskaties uz šo ziedu, skaties, cik smalks ir tā kāts, skaties, pats vidiņš raugās mums pretī kā poraina acs, skaties, visas ziedlapiņas ir vienādas un nedaudz izliektas, lai varētu uztvert rīta rasu kā kausā, skaties, ar kādu prieku tas sevi sniedz šim kukainim, kurš sūc tā nektāru… Vai nav skaists?

Tas ir skaists, patiešām. Bet vai tad nav skaisti, ka zieds ir skaists? Vai tad tas nav dievišķs brīnums?

Bodolīno, rīt šī puķe būs mirusi, un vēl pēc divām dienām no tās būs atlikuši tikai puvekļi. Nāc man līdzi. Viņa to aizveda līdz krūmājam meža malā un parādīja sēni ar sarkanu micīti, pār kuru stiepās tādas kā dzeltenīgu liesmu mēles.

Vai tā ir skaista? viņa jautāja.

Skaista.

Tā ir indīga. Kas to ēd, mirst. Un tev šķiet pilnīga tāda radītās pasaules daļa, kurā slēpjas nāve? Vai zini, ka arī es reiz nomiršu un arī no manis paliktu tikai puvekļi, ja es nebūtu sevi veltījusi Dieva glābšanai?

Dieva glābšanai? Es nesaprotu…

Bodolīno, vai tik arī tu neesi kristietis, tāpat kā tie Pndapetcimas ērmi? Kristieši, kuri nogalināja Hipātiju, ticēja nežēlīgai dievībai, kas radījusi šo pasauli un reizē ar to arī nāvi un ciešanas, un kas vēl ļaunāk par miesas ciešanām arī dvēseles mokas. Visas radītās būtnes spēj ienīst, nogalināt, nodarīt sāpes sev līdzīgajiem. Tu taču nedomā, ka taisnīgs Dievs ir spējis nolemt savus bērnus tik nožēlojamai dzīvei…

Bet ļaunu dara tikai nekrietni cilvēki, un Dievs viņus soda, bet krietnos izglābj.

Bet kāpēc tad šis Dievs mūs radīja, lai pēc tam pakļautu mūs iespējai pazudināt savu dvēseli?

Tāpēc, ka augstākā balva ir brīvība, brīvība darīt labu vai ļaunu; un Dievs, piešķirdams saviem bērniem šo balvu, ir spiests pieņemt arī to, ka daži viņa dāvanu izmantos nepareizi.

Kāpēc tu apgalvo, ka brīvība ir kaut kas labs?

Ja tev to nolaupa, ja tevi iekaļ važās, ja neļauj darīt to, ko tu vēlies, tad tevi māc ciešanas, tātad brīvības neesamība ir ļaunums.

Vai tu spēj pagriezt galvu tā, lai varētu paskatīties tieši aiz sevis, pagriezt pa īstam, tā, lai varētu apskatīt savu muguru? Vai tu vari ienirt šajā ezerā un palikt tur līdz pat vakaram, bet palikt zem ūdens, ne reizi neizbāžot galvu laukā? viņa prašņāja un smējās.

Nē, jo es nolauztu kaklu, ja tā mēģinātu pagriezt galvu, un, palikdams tik ilgi zem ūdens, es nevarētu elpot. Dievs man ir radījis šos ierobežojumus, lai nepieļautu, ka es nodaru sev pāri.

Tad jau tu atzīsti, ka viņš tev ir atņēmis dažas brīvības, lai tev pašam būtu labāk, vai ne?

Viņš man tās ir atņēmis, lai es neciestu.

Tad kāpēc viņš tev ir devis brīvību izvēlēties starp labu un ļaunu, zinot, ka tev draud iespēja kļūdīties un vēlāk ciest mūžīgu sodu?

Dievs mums ir devis brīvību, domādams, ka mēs to pratīsim izmantot labi. Bet tad sadumpojās eņģeļi, un tieši viņi ielaida pasaulē ļaunumu, un čūska kārdināja Ievu, un kopš tā laika mēs visi ciešam no iedzimtā grēka. Tā nav Dieva vaina.

Un kurš radīja dumpīgos eņģeļus un čūsku?

Dievs, protams, bet pirms sacelšanās viņi bija labi, tādi, kādus Dievs viņus bija radījis.

Tad jau ļaunumu nav radījuši viņi?

Nē, viņi tikai pastrādāja ļaunu, bet pats ļaunums pastāvēja jau agrāk kā iespēja sacelties pret Dievu.

Tātad ļaunumu tomēr ir radījis Dievs?

Hipātija, tev ir ass prāts, tu esi jūtīga un apķērīga, tu proti risināt disputatio daudz labāk nekā es, kas esmu mācījies Parīzē. Tomēr nerunā tā par labo Dieviņu! Viņš nevar gribēt mums ļaunu!

Protams, ka ne. Dievs, kurš grib ļaunu, būtu tiešs Dieva pretstats.

Un tātad?

Un tātad Dievs ļaunumu jau atrada sev līdzās, pats to negribēdams, kā sevis paša tumšo pusi.

Bet Dievs ir vispilnīgākā būtne!

Protams, Bodolīno, Dievs ir tik pilnīgs, cik pilnīgs vien var būt, bet ja tu zinātu, cik grūti ir būt pilnīgam! Tagad, Bodolīno, es tev pateikšu, kas ir Dievs, vai, pareizāk, to, kas viņš nav!

Viņa patiešām ne no kā nebaidījās. Viņa teica: Dievs ir Vienīgais, un viņš ir tik pilnīgs, ka nelīdzinās nekam no tā, kas pastāv, un nekam no tā, kas nepastāv; tu nevari viņu aprakstīt, izmantojot savu cilvēka gudrību, it kā viņš būtu kāds, kurš dusmojas, ja tu esi ļauns, vai rūpējas par tevi pats savas labestības dēļ; tu nevari teikt, ka viņam ir mute, ausis, seja, spārni vai arī ka viņš ir gars, tēvs, dēls, pat sev pašam ne. Par Vienīgo tu nevari pateikt, ka viņš ir vai ka viņa nav; viņš aptver visu, bet tomēr nav nekas; vārdos tu vari viņu izpaust tikai ar viņam nelīdzīgo, jo ir veltīgi saukt viņu par Labestību, Skaistumu, Gudrību, Maigumu, Spēku, Taisnību tas būtu tāpat, kā saukt viņu par Lāci, Panteru, Čūsku, Pūķi vai Grifu, jo vienalga, kādu apzīmējumu tu viņam piedēvētu, tas tik un tā nekad viņu neizteiks. Dievs nav ķermenis, nav tēls, nav forma, viņam nav daudzuma, kādības, smaguma vai viegluma, viņš neredz, nedzird, nepazīst nekārtību un satricinājumu, viņš nav dvēsele, gudrība, iztēle, viedoklis, doma, vārds, skaitlis, kārtība, lielums, viņš nav vienādība un nav nevienādība, viņš nav laiks un nav mūžība, viņš ir griba bez mērķa; pacenties saprast, Bodolīno, Dievs ir gaismeklis bez liesmas, liesma bez uguns, uguns bez karstuma, tumša gaisma, klusa dārdoņa, zibens, kas nežilbina, vismirdzošākā migla, pats savas tumsas stars, aplis, kas izplešas, savilkdamies ap savu centru, vienatnīga daudzveidība, viņš ir… ir… Viņa mirkli vilcinājās, meklēdama piemēru, kas liktos pārliecinošs abiem, viņai skolotājai un viņam māceklim. Viņš ir telpa, kuras nav un kurā mēs abi es un tu esam viens, tāpat kā šodien, šajā laikā, kas nerit uz priekšu.

Viegla liesma ietrīsējās viņas vaigos. Viņa apklusa, nobijusies no šī neiederīgā salīdzinājuma, bet kā lai nosauc par neiederīgu jebko, kas pievienots šim nesaderību uzskaitījumam? Bodolīno juta, ka tā pati liesma izšaujas arī cauri viņa krūtīm, bet baidījās samulsināt Hipātiju, tāpēc viņš sastinga, neļaudams nodrebēt ne sejas vaibstiem, ne balsij, kas varētu nodot viņa sirds dziņas, un teoloģiskā stingrībā jautāja: Bet kā tad radīšana? Ļaunums?

Hipātijas seja atguva rožaino bālumu: Vienīgais, būdams pilnīgs un dāsns pats pret sevi, ir sliecīgs izplesties, arvien plašākās sfērās izplatīt savu pilnību; viņš ir kā svece, kas kļūst par upuri gaismai, ko pati izstaro, jo vairāk tā izgaismo, jo vairāk izkūst. Un, lūk, Dievs izkūst pats savās ēnās, kļūst par veselu pūli dievību, par Eoniem, kuriem piemīt daudz no viņa spēka, tomēr jau vājākā formā. Tie ir daudzi dievi, dēmoni, Arhonti, Tirāni, Spēki, Dzirksteles, Spīdekļi un arī tie, ko kristieši sauc par eņģeļiem vai ercenģeļiem… Bet viņi nav Vienīgā radīti, viņi ir Vienīgā emanācijas jeb izstarojumi.

Izstarojumi?

Vai redzi šo putnu? Agrāk vai vēlāk tas izdēs olu un radīs citu putnu, un tāpat hipātija no sava klēpja var laist pasaulē bērnu. Bet, reiz palaista pasaulē, šī radība, vienalga, hipātija vai putnēns, dzīvo pati savu dzīvi un dzīvo vēl tad, kad māte jau mirusi. Bet tagad iedomājies uguni. Uguns nerada karstumu, tā karstumu izstaro. Karstums ir daļa no uguns, un, ja tu uguni nodzēstu, pazustu arī karstums. Karstums ir visspēcīgākais tai vietā, kur uguns dzimst, un kļūst arvien vājāks, attālinoties no centra, tur, kur liesma kļūst par dūmiem. Tāpat notiek ar Dievu. Pakāpeniski izplezdamies un attālinādamies no sava tumšā centra, viņš pamazām zaudē spēku un, zaudējot to arvien vairāk, kļūst par staipīgu un rupju vielu, tāpat kā izkususi svece pārvēršas par bezveidīgu vasku. Vienīgais negribētu izstarot sevi tik tālu prom pats no sevis, bet viņš nespēj pretoties savai izkušanai un izkūst daudzveidībā un nekārtībā.

Un šis tavs Dievs nespēj izkausēt ļaunumu, kas… kas izveidojas ap viņu?

Ak, jā, viņš spētu gan. Vienīgais nemitīgi cenšas ievilkt atpakaļ sevī pats savu elpu, kas var kļūt par indi, un septiņdesmitreiz septiņus tūkstošus gadu viņam aizvien izdevās iesūkt atpakaļ neesamībā savas izkusušās atliekas. Dieva dzīve bija vienmērīga elpa, viņš ieelpoja un izelpoja bez piepūles. Tā, klausies! Un, ietrīsoties smalkajām nāsīm, viņa ievilka gaisu un tad izpūta to no mutes. Taču reiz viņam neizdevās savaldīt kādu no saviem vidējiem spēkiem, kuru mēs saucam par Demiurgu un kurš droši vien ir tas pats Cebaots vai Ildabaots, kristiešu viltus Dievs. Šis Dieva atdarinājums kļūdas, lepnuma vai nezināšanas dēļ radīja laiku, kurpretī iepriekš bija pastāvējusi tikai mūžība. Laiks ir mūžība, kas stostās, vai saproti? Un reizē ar laiku viņš radīja uguni, kas dod siltumu, bet draud arī visu sadedzināt; ūdeni, kas remdē slāpes, bet arī noslīcina; zemi, kas baro zāli, bet var kļūt par lavīnu un nosmacēt; gaisu, kas ļauj mums elpot, bet var pārtapt arī par viesuli… Itin visu viņš izdarīja nepareizi, nabaga Demiurgs. Viņš radīja sauli, kura izstaro gaismu, bet var izkaltēt pļavas; mēnesi, kurš spēj valdīt pār tumsu tik vien kā dažas naktis un pēc tam izdilst un mirst; un tāpat pārējos debesu spīdekļus, kuri ir skaisti un mirdzoši, bet spēj izstarot ļaunu ietekmi. Un vēl viņš radīja ar saprātu apveltītas būtnes, kuras tomēr nav spējīgas izprast dižos noslēpumus; dzīvniekus, kuri reizēm ir mums padevīgi, bet reizēm apdraud mūsu dzīvību; augus, kuri mūs baro, bet kuru mūžs ir tik īss; minerālus, kuri ir palikuši bez dzīvības, bez dvēseles, bez prāta un kuriem lemts nekad neko nesaprast. Demiurgs bija kā bērns, kurš ķēpājas ar dubļiem, gribēdams atveidot vienradža skaistumu, bet viņam sanāk tikai kaut kas līdzīgs pelei!

Tātad pasaule ir Dieva slimība?

Ja tu esi pilnīgs, tu nevari neizstaroties, bet, ja tu izstarojies, tu saslimsti. Un tagad pacenties saprast arī to, ka Dievs savā pilnībā ir arī vieta jeb ne-vieta, kur sajaucas pretstati. Vai saproti?

Pretstati?

Jā, mēs sajūtam karstumu un aukstumu, gaismu un tumsu un visas citas lietas un parādības, kuras ir pretstats cita citai. Reizēm aukstums mums ir nepatīkams, un tad salīdzinājumā ar karstumu tas mums šķiet ļauns, bet reizēm, kad ir pārāk karsts, mēs ilgojamies pēc vēsuma. Tie esam tikai mēs, kas, saskardamies ar pretstatiem, atkarībā no pašu untumiem, atkarībā no pašu kaislībām domājam, ka viens no pretstatu pāra ir labs, bet otrs ļauns. Bet Dievā pretstati savienojas, viens otru papildina un atrod savstarpēju saskaņu. Bet, kad Dievs sāk izstaroties, viņš vairs nespēj saglabāt pretstatu harmoniju, un tie sašķeļas un cīnās viens pret otru. Demiurgs zaudēja varu pār pretstatiem un radīja pasauli, kurā cīnās klusums un troksnis, jā un nē, viens labais pret otru tikpat labo. Šī cīņa ir tas, ko mēs sajūtam kā ļaunumu.

Iekarsusi viņa runājot žestikulēja kā maza meitene, kura, stāstot par pelīti, rāda ko mazu un apaļīgu un, pieminot negaisu, ar rokām griež virpuļus.

Tu runā par radīšanas kļūdu, Hipātija, un par ļaunumu, bet tā, it kā tas tevi neskartu, un tu dzīvo šajā mežā, it kā viss būtu tikpat skaists kā tu pati.

Bet arī ļaunais nāk no Dieva, un tad jau pat ļaunumā ir atrodams kaut kas labs. Klausies uzmanīgi, jo tu esi cilvēks, un cilvēki nav ieraduši pareizi domāt par visu pastāvošo.

Nu, re, izrādās, arī es domāju slikti.

Nē, tu tikai vienkārši domā. Un ar domāšanu vien nepietiek, tas nav pareizais izziņas veids. Tagad mēģini iztēloties avotu, kuram nav iztekas un kurš izplūst tūkstošos upju, nekad neizsīkdams. Avots vienmēr paliek mierīgs, dzidrs, vēss un svaigs, kamēr upes aiztek uz visām pusēm, to ūdens sajaucas ar smiltīm, saduļķojas, tās mutuļo starp akmeņiem un smok bez elpas starp klintīm, un reizēm tās izkalst. Upēm tiek ļoti daudz ciešanu, vai tu to zini? Un tomēr arī ikvienā upē un visduļķainākajā tērcē plūst tas pats ūdens, un arī šis ezers ir radies no tā paša avota. Ezers cieš mazāk nekā upe, jo savā rāmajā dzidrumā labāk atceras avotu, no kura dzimis, bet kukaiņu pilns dīķis mokās vairāk nekā ezers vai kalnu strauts. Un vairāk vai mazāk cieš visi, jo visi gribētu atgriezties tur, no kurienes izplūduši, taču tie ir aizmirsuši, kā to iespējams izdarīt.

Hipātija saņēma Bodolīno aiz rokas un lūdza pavērsties uz meža pusi. To darot, viņa pieliecās tuvāk, un Bodolīno sajuta zāļu un sūnu smaržu, kas plūda no viņas cirtām. Palūkojies uz to koku. Viņā no saknēm līdz pat vismazākajai lapiņai plūst viena un tā pati dzīvība. Bet saknes nostiprinās zemē, stumbrs kļūst arvien cietāks un iztur visas gadalaiku maiņas, bet zari ir trausli, tie var nokalst un nolūzt, lapas zaļo tikai dažus mēnešus un tad nobirst, bet pumpuri izdzīvo tikai dažas nedēļas. Lapotnē ir vairāk sāpju un ļaunuma nekā stumbrā. Koks ir viens, bet izplešoties tas cieš, jo kļūst par daudziem un tā, izplūzdams daudzveidībā, kļūst vājāks.

Bet lapotne ir skaista, un tu pati patveries tās ēnā…

Redzi, ka arī tu vari kļūt vieds, Bodolīno? Ja nebūtu šo lapotņu, mēs nevarētu te sēdēt un runāt par Dievu, un, ja nebūtu šī meža, mēs nekad nebūtu satikušies, un tas būtu vislielākais ļaunums.

Viņa to pateica kā vienkāršu un kailu patiesību, un Bodolīno atkal juta, kā liesmas izskrien caur viņa krūtīm, bet nespēja un negribēja izrādīt savas trīsas.

Bet paskaidro man: ja jau daudzie daudzveidīgie ir Vienīgā slimība, tad kā gan tie spēj būt labi, vismaz daļēji?

Redzi, ka arī tu vari kļūt vieds, Bodolīno? Tu teici: daļēji. Par spīti kļūdai, kāda daļa no Vienīgā ir saglabājusies katrā no mums visās domājošajās būtnēs, un arī ikvienā no citām radītajām būtnēm gan dzīvniekos, gan nedzīvajos ķermeņos. It visā, kas ir ap mums, dzīvo dievi augos, sēklās, ziedos, saknēs, avotos, un ikviens no viņiem, kaut arī cieš mocības, būdams tikai slikts Dieva domas atdarinājums, nevēlas neko citu kā vien atkal saplūst ar Vienīgo. Mums no jauna ir jāatrod saskaņa starp pretstatiem, mums ir jāpalīdz dieviem, mums jāatdzīvina šīs dzirksteles, šīs atmiņas par Vienīgo, kuras joprojām dus dziļi noglabātas mūsu dvēselēs un visās radītajās lietās.

Jau divas reizes Hipātija bija ieminējusies, ka ir labi būt kopā ar Bodolīno. Tas viņam deva drosmi atgriezties pie ezera vēl un vēl.

Kādu dienu Hipātija viņam skaidroja, kā viņas, hipātijas, rīkojas, lai atdzīvinātu dievišķo dzirksteli visās lietās, jo ikviena no tām ar atbilsmes attiecībām ir saistīta ar kaut ko pilnīgāku par sevi ne tieši ar pašu Dievu, bet ar viņa mazāk novārdzinātajiem izstarojumiem jeb emanācijām. Hipātija viņu aizveda līdz ezera krastam, kur auga saulespuķes, bet pār ūdens virsmu klājās lotosa ziedi.

Redzi, ko dara saulgrieze? Tā kustas, sekodama līdzi saulei, meklē sauli, lūdzas to, un žēl gan, ka tu vēl neproti saklausīt šalkoņu, kas skan gaisā, kamēr tā ik dienas veic savu apli, griezdamās līdzi spīdekļa gaitai. Tad tu pamanītu, ka tā dzied saulei slavas dziesmu. Un tagad paskaties uz lotosa ziedu: tas atveras saullēktā un pilnībā atdod sevi saulei, kad tā atrodas debesu augstākajā punktā, un aizveras tikai tad, kad saule noriet. Lotoss godina sauli, atvērdams un sakļaudams savas ziedlapas, tāpat kā mēs atveram un aizveram lūpas, skaitīdami lūgšanas. Šie ziedi dzīvo saskaņā ar sauli, un tātad tajos glabājas kāda daļa no šī spīdekļa spēka. Ja tu ietekmē ziedu, tu ietekmē arī sauli, un, ja tu pratīsi ietekmēt sauli, tu varēsi iespaidot tās gaitu; un no saules tu savukārt varēsi savienoties ar kaut ko, kas dzīvo saskaņā ar sauli un ir pilnīgāks par to. Bet tā notiek ne tikai ar ziediem, bet arī ar akmeņiem un dzīvniekiem. Katrā no tiem mājo kāds no mazākajiem dieviem, kas ar varenāku spēku starpniecību pūlas savienoties ar visiem kopīgo sākotni. Mēs, hipātijas, jau kopš bērnības apgūstam mākslu, kas mums ļauj ietekmēt lielākos dievus un atjaunot zaudēto saiti.

Ko tas nozīmē?

Tas ir vienkārši. Mēs iemācāmies savīt kopā akmeņus, zāles, smaržas, pilnīgos un dievveidīgos, lai radītu… kā lai es tev izskaidroju… tādus atbilsmju un saskaņas traukus, kas kondensē daudzu elementu spēku. Zini, ziedam, akmenim un tāpat vienradzim it visiem ir dievišķa iedaba, bet vieni paši tie nespēj piesaukt lielākos dievus. Ar mūsu mākslas palīdzību šie maisījumi atveido to esenci, kuru nepieciešams piesaukt, tā vairojot katra atsevišķā elementa spēku.

Un ko pēc tam, kad esat piesaukušas šos lielākos dievus?

Tas jau ir tikai pats sākums. Mēs mācāmies būt par vēstnesēm starp to, kas ir augšā, un to, kas ir lejā, mēs cenšamies pierādīt, ka straume, kādā Dievs izstarojas, var tikt pavērsta arī atpakaļ kaut vai tikai mazliet, tomēr mēs dabai pierādām, ka tas ir iespējams. Taču mūsu augstākais uzdevums nav atkalsavienot saulgriezi ar sauli, mūsu uzdevums ir atkalsavienot mūs pašas ar sākotni. Un te sākas askēze. Vispirms mēs iemācāmies dzīvot tikumīgi, mēs nenogalinām dzīvās būtnes, cenšamies izplatīt harmoniju pār radībām, kas dzīvo mums līdzās, un jau ar to vien mēs visur varam atmodināt apslēptās dzirkstis. Vai redzi šos zāles stiebrus? Tie jau ir nodzeltējuši un liecas pie zemes. Es varu tiem pieskarties un likt atkal ietrīsēties dzīvībā, likt sajust to, ko tie ir aizmirsuši. Skaties, pamazām tie atgūst savu svaigumu, it kā būtu tikko no zemes izspraukušies asni. Bet ar to vēl nav gana. Lai atdzīvinātu zāles stiebru, pietiek ievērot dabiskos tikumus, sasniegt redzes un dzirdes pilnību, izkopt ķermeņa spēku, atmiņu, prasmi viegli iemācīties un paradumu smalkumu, ko panāk ar biežu iesvaidīšanos, šķīstīšanās ceremonijām, himnām un lūgšanām. Nākamo soli uz priekšu var spert, piekopjot viedību, noturību, mērenību un taisnīgumu, un tad visbeidzot iespējams iegūt attīrošos tikumus: mēs cenšamies atdalīt dvēseli no ķermeņa, mācāmies piesaukt dievus ne jau lai par tiem runātu, kā to darīja citi filosofi, bet lai tos ietekmētu, ar maģiskas lodes palīdzību mēs izsaucam lietu, izvietojam amuletus pret zemestrīcēm, izmēģinām trijkāju ogļutrauku pareģošanas spējas, atdzīvinām statujas, lai uzklausītu orākulus, piesaucam Asklēpiju, lai viņš dziedētu slimos. Bet ņem vērā, ka, to darot, mums vienmēr jāsargās, lai kāds dievs mūs neiegūtu savā varā, jo šāda apsēstība liek zaudēt rāmumu un noteiktību un rada satraukumu, tā attālinot mūs no Dieva. Jāiemācās to visu darīt pilnīgā un nesatricināmā mierā.

Hipātija saņēma Bodolīno roku, un viņš sargājās to pakustināt, lai neaprautu šī pieskāriena silto strāvu. Bodolīno, varbūt esmu tevi maldinājusi, liekot domāt, ka esmu jau daudz sasniegusi askēzes ceļā, tāpat kā manas vecākās māsas… Bet ja tu zinātu, cik es vēl esmu nepilnīga. Es joprojām apjuku, kad man jāpalīdz rozei sazināties ar spēku, ar kuru tā ir draugos… Un vēl, redzi, es daudz runāju, un tas apliecina, ka esmu vēl tālu no viedības, jo tikums ir iegūstams klusumā. Bet es runāju tāpēc, ka šeit esi tu, un tevi ir jāmāca, ja jau es mācu saulespuķi, kāpēc lai es nevarētu mācīt arī tevi? Mēs būsim sasnieguši pilnīgāku pakāpi, kad spēsim būt kopā un klusēt, mēs tikai pieskarsimies viens otram, un tu tik un tā visu sapratīsi. Tāpat kā saulespuķe. Viņa klusēdama noglāstīja saulespuķi. Tad klusēdama sāka glāstīt Bodolīno roku un beigās teica tikai: Vai jūti?

Nākamajā dienā viņa stāstīja par hipātiju piekopto klusumu, lai, kā viņa teica, to varētu iemācīties arī viņš. Visapkārt ir jārada pilnīgs miers. Tad mēs nonākam vientulībā, tālu prom no visa, ko domājām, iztēlojāmies un jutām; tā var atrast mieru un rāmumu. Tad mēs vairs nejutīsim ne dusmas, ne vēlmes, ne sāpes, ne laimi. Mēs būsim izkļuvušas ārpus sevis, absolūtas vientulības un dziļa miera aizgrābtas. Mēs vairs nevērosim skaisto un neglīto mēs būsim nonākušas viņpus skaistumam, viņpus tikumu korim, tāpat kā tas, kurš iegājis tempļa dziļākajā telpā, ir atstājis aiz muguras dievu statujas un tagad skata ne vairs tēlus, bet pašu Dievu. Mums vairs nevajadzēs piesaukt pastarpinātos spēkus, mēs būsim tos pārvarējušas un uzveikušas to trūkumus, un šajā slēptuvē, šajā svētajā un neaizsniedzamajā vietā mēs būsim nokļuvušas viņpus dievu ciltij un Eonu hierarhijai, un visas šīs lietas un parādības būs saglabājušās mūsu sirdīs vairs tikai kā atmiņas par kaut ko, ko esam izārstējušas no esamības sāpēm. Tas būs ceļa gals, atbrīvošanās, atraisīšanās no visām saitēm, bēgšana, ko paveikusi būtne, kas tagad vienvienīga stāv pretī Vienvienīgajam. Šajā ceļā, atgriežoties pie absolūti vienkāršā, mēs vairs neredzēsim neko, vienīgi tumsas spozmi. Iztukšojušas savu dvēseli un prātu, mēs nonāksim viņpus saprāta valstībai, pielūgsmē mēs kāpsim augšup kā austoša saule, ar slēgtām acīm mēs uzlūkosim gaismas sauli, kļūsim par uguni, tumšu uguni tai tumsā, un pa uguns takām mēs veiksim savu gaitu. Un tieši tai brīdī kad būsim uzkāpušas augšup pret straumi un pierādījušas ne tikai sev pašām, bet arī dieviem un Dievam, ka iespējama straumei pretēja kustība, tad mēs būsim izdziedējušas pasauli, nogalinājušas ļaunumu, nonāvējušas nāvi, mēs būsim atraisījušas mezglu, kurā iepinusies Demiurga pirksti. Mums, Bodolīno, ir lemts izdziedēt Dievu, un tieši mums ir uzticēta Dieva atpestīšana: ar savas ekstāzes varu mēs visam radītajam liksim atgriezties Vienīgā sirdī. Mēs Vienīgajam dosim spēku ieelpot, un viņš atkal varēs ievilkt atpakaļ sevī visu ļaunumu, ko ir izelpojis.

Jūs to darāt? Vai kādai no jums tas jau ir izdevies?

Mēs gaidām, kad mums tas izdosies; mēs visas jau gadsimtiem ilgi tam gatavojamies, lai kāda no mums to iespētu. Mēs jau no mazām dienām iegaumējam, ka nav vajadzīgs, lai mēs visas sasniegtu šo brīnumu: pietiks, ja reiz pat ja līdz šim brīdim aizritēs vēl tūkstoš gadu tikai viena vienīgā no mums, izredzētā, piedzīvos šo augstākās pilnības mirkli, kurā jutīsies nedalāmi saplūdusi ar savu tālo sākotni, un brīnums būs paveikts. Tad, kad būsim pierādījušas, ka no pasaules daudzveidības, kura mokās ciešanās, var atgriezties pie Vienīgā, mēs Dievam atkal būsim sniegušas mieru un paļāvību, spēku atkal sakopoties paša kodolā, mēs viņam būsim devušas enerģiju, kas viņam ļaus atgūt zaudēto elpas ritmu.

Viņas acis dzirksteļoja, āda bija itin kā iesilusi, rokas vieglītēm trīcēja, balss skanēja skumīgi, šķita, viņa lūdzas, lai arī Bodolīno notic šai atklāsmei. Bodolīno nodomāja, ka varbūt Demiurgs patiešām ir sastrādājis daudz kļūdu, taču šīs daiļās būtnes pastāvēšana vērta pasauli par vietu, kas reibināja un zaigoja savā pilnībā.

Viņš nespēja savaldīties. Viņš uzdrīkstējās saņemt viņu aiz rokas un pieskarties tai ar lūpām. Viņa itin kā ievaidējās, kā pieredzējusi ko nekad agrāk neizjustu. Vispirms viņa teica: Arī tevī mājo kāds dievs. Tad viņa ar plaukstām aizsedza seju, un Bodolīno dzirdēja, kā viņa izbrīnīta čukst: Esmu zaudējusi… Esmu zaudējusi apātiju…

Viņa pagriezās un, vairs ne vārda neteikusi, skrēja uz meža pusi neatskatīdamās.

Nikētas kungs, tai brīdī es aptvēru, ka mīlu tā, kā vēl nekad nebiju mīlējis, un sapratu arī to, ka atkal esmu iemīlējis vienīgo sievieti, kura nevar būt mana. Vienu man liedza viņas nesasniedzami augstā kārta, otru man nolaupīja nāves nožēlojamā vara, un tagad trešā nevarēja man piederēt, jo bija zvērējusi ziedot sevi Dieva glābšanai. Es devos prom, jāju uz pilsētu, domādams, ka droši vien būtu labāk, ja es vairs nekad neatgrieztos pie ezera. Mani pārņēma teju vai atvieglojums, kad nākamajā dienā Prakseass man teica, ka visu Pndapetcimas iemītnieku acīs es noteikti esot visvarenākais no Austrumu Gudrajiem un tieši es baudot Diakona uzticību, tāpēc Diakons vēloties redzēt mani par pavēlnieku karaspēkam, kuru Dzejnieks bija izveidojis un apbrīnojami prasmīgi apmācīja cīņai. Es nevarēju noraidīt šo lūgumu šķelšanās Gudro pulkā būtu padarījusi mūsu stāvokli visai nedrošu un apšaubāmu, turklāt tagad visi tik aizrautīgi gatavojās karam; un es piekritu, arī tāpēc, lai neliktu vilties vienkājiem, plandaušiem, rumpaiņiem un visiem pārējiem Pndapetcimas krietnajiem ļautiņiem, kurus es no visas sirds biju iemīļojis. Bet galvenais iemesls bija mana pārliecība, ka, nopietni pievērsies šiem jaunajiem pienākumiem, es aizmirsīšu to, ko biju pametis mežā. Divas dienas mani pilnībā nodarbināja tūkstošiem svarīgu sīkumu. Taču, arī iegrimis darbos, es biju izklaidīgs, man iedvesa šausmas doma, ka Hipātija varbūt ir atgriezusies pie ezera un, mani tur nesastapusi, domā, ka viņas bēgšana ir mani aizvainojusi, ka tāpēc esmu nolēmis ar viņu vairs nesatikties. Baidījos, ka varbūt nobijusies ir viņa un vairs nevēlas mani redzēt. Ja tā, biju gatavs doties viņai pa pēdām, atrast vietu, kur mājo hipātijas, ierasties tur jāšus zirgā, un ko tad? tad es viņu nolaupītu, satricinātu šīs kopienas mieru, sagrautu Hipātijas nevainīgo šķīstību, likdams viņai saprast to, ko viņai nemaz nevajadzētu saprast, vai varbūt notiktu citādi: es redzētu, ka viņa pilnībā ziedojusies savai misijai un jau atbrīvojusies no vienīgā, tik netverami īsā pasaulīgās kaislības mirkļa. Bet vai šāds mirklis vispār bija pieredzēts? Es atsaucu atmiņā katru viņas vārdu, katru kustību. Divreiz, lai pateiktu, kāds ir Dievs, viņa par piemēru bija minējusi mūsu tikšanos, bet varbūt gluži nejauši, jo tā viņa savā bērnišķīgajā nevainībā centās man darīt saprotamāku savu mācību. Divreiz viņa bija man pieskārusies, bet tāpat viņa glāstīja saulespuķi. Manu lūpu pieskāriens Hipātijas rokai bija licis viņai nodrebēt to es zināju, bet tas bija dabiski, jo neviena cilvēka mute nekad nebija viņu skārusi; viņa uz īsu brīdi, gluži kā mežā aizķeroties aiz koka saknes, bija zaudējusi savaldību, ko viņai bija mācījuši allaž ievērot, bet nu šis mirklis bija garām, un viņa par to vairs nedomāja… Es strīdējos ar saviem biedriem par kara mākslu, man bija jāizlemj, kur kaujā izvietot nūbiešu rindas, taču es pat neapjēdzu, kur atrodos es pats. Vajadzēja atbrīvoties no neziņas bažām, man bija jāzina. Bet, lai tiktu pie skaidrības, man bija jāuztic sava un arī viņas dzīvība kādam, kurš palīdzētu mums sazināties. Gavagajs jau daudzkārt bija man apliecinājis savu uzticību. Slepenībā daļēji atklāju viņam savu noslēpumu un liku izrunāt ne vienu vien zvērestu; stāstīju viņam, cik maz vien bija iespējams, bet pietiekami, lai viņš varētu doties uz ezera krastu un gaidīt. Krietnais vienkājis patiešām bija izpalīdzīgs, apķērīgs un prata arī klusēt. Viņš mani lieki neizjautāja domāju, viņš pats bija sapratis krietni daudz. Divus vakarus, atgriezies ap saules rietu, viņš man stāstīja, ka nevienu nav redzējis, un bēdājās, redzot, ka es nobālu. Trešajā dienā viņš atgriezās, un viņa sejā staroja smaids, kas atgādināja mēnessirpi, un viņš man pavēstīja, ka, raugi, viņš esot gaidījis, svētlaimīgi gulšņādams savas pēdas pavēnī, un tad šī būtne esot parādījusies. Viņa esot tuvojusies strauja un uzticības pilna, it kā jau būtu cerējusi kādu sastapt. Hipātija aizkustināta bija uzklausījusi manis sūtīto vēsti (Mans domā, viņējs ļot grib tavēju redzēt, teica Gavagajs, un viņa balsī ieskanējās nebēdnīgs tonis) un bija lūgusi man pateikt, ka atgriezīšoties pie ezera katru dienu, katru dienu (Viņējs to bij teikt divs reizs. ). Varbūt, smīnot piebilda Gavagajs, arī viņa jau sen gaidījusi ierodamies Austrumu Gudros. Man bija jāpaliek Pndapetcimā arī nākamajā dienā, bet tagad es ķēros pie saviem karavadoņa pienākumiem ar aizrautību, kas sajūsmināja manu armiju un pārsteidza Dzejnieku, kurš labi zināja, ka ieroči mani nekad nav vilinājuši. Es jutos kā pasaules valdnieks un viens pats droši būtu varējis stāties pretī simt baltajiem huņņiem. Pēc divām dienām es, bailēs drebēdams, atgriezos pie liktenīgā ezera.

34  Bodolīno atklāj patieso mīlestību

Tais gaidu dienās, Nikētas kungs, mani pāršalca vispretrunīgākās jūtas. Es degu nepacietībā viņu satikt, baidījos, ka nekad vairs viņu neredzēšu, iztēlojos, ka viņa kritusi par upuri tūkstoš briesmām, izbaudīju visas mīlestībai raksturīgās izjūtas, vienīgi greizsirdību starp tām es nemanīju.

Vai tev neienāca prātā, ka tieši šajās dienās Māte būtu varējusi aizsūtīt Hipātiju pie apaugļotajiem?

Nē, tādas bažas mani tolaik nepārņēma ne reizi. Varbūt, zinādams, cik ļoti es jau piederu viņai, biju pārliecināts, ka arī viņa tikpat lielā mērā pieder man un nebūtu ļāvusi, lai viņai pieskaras kāds cits. Es par to daudz domāju vēlāk, pēc tam un nācu pie pārliecības, ka pilnīga mīlestība neatstāj vietu greizsirdībai. Greizsirdība ir aizdomas, bailes un apmelojumi, ko mīlētāji vērš viens pret otru, un svētais Jānis ir teicis, ka patiesa mīlestība padzen katras bailes. Es nejutu greizsirdību, bet ik mirkli centos atsaukt atmiņā viņas seju un nekādi to nespēju. Es atcerējos, ko biju izjutis, uz viņu skatoties, bet iztēloties nespēju. Un, kad mēs tikāmies, es taču ezera krastā to vien darīju kā nemitīgi raudzījos viņas sejā, nemitīgi…

Es esmu lasījis, ka tā notiekot ar tiem, kuri pieredz ļoti spēcīgu mīlestību… teica Nikēta, un varbūt viņa mulsums liecināja, ka viņš pats tik spēcīgu kaislību nekad nav piedzīvojis. Vai ar Beatrisi un Kolandrīnu tev nebija tā gadījies?

Nē, vismaz manas ciešanas nebija tik mokošas. Šķiet, ka, mīlot Beatrisi, es vairāk mīlēju pašu domu par mīlestību, un tai nebija vajadzīga seja, turklāt man likās zaimojoši pūlēties iztēloties viņas miesiskos vaibstus. Bet mīlestība pret Kolandrīnu taču to es aptvēru vēlāk, kad jau biju iepazinis Hipātiju, mīlestība pret Kolandrīnu nebija kaislība, bet drīzāk prieks, maigums, spēcīga pieķeršanās, jūtas, ko es, lai Dievs man piedod, būtu varējis just pret savu meitu vai jaunāko māsu. Droši vien tā notiek ar visiem, kas iemīlas, bet tais dienās biju pārliecināts, ka Hipātija ir pirmā sieviete, kuru patiesi esmu mīlējis, un tā ir patiesība vēl tagad un uz mūžu mūžiem. Un tad es sapratu, ka īsta mīlestība savu mājokli rod sirds triklīnijā, tur tā gūst mieru un rāmi glabā savus viscēlākos noslēpumus, un reti tā atgriežas iztēles kambaros. Un tāpēc, kad mīļotās nav līdzās, patiesa mīlestība nespēj atveidot viņas ķermeniskos apveidus. Tikai no jutekliskām iztēles ainām pārtiek vienīgi mīlestība, kura ir tuva netiklībai un nekad neiekļūst sirds dziļākajās slēptuvēs, vienīgi tāda mīlestība spēj radīt miesas tēlus. Nikēta klusēja, ar pūlēm slēpdams savu skaudību.

Atkal satikušies, viņi bija bikli un aizkustināti. Viņas acis laimē staroja, bet viņa tūdaļ pasteidzās kautri nodurt skatienu. Abi apsēdās zālē. Akācijs rāmi ganījās turpat blakus. Puķes visapkārt smaržoja reibinošāk nekā parasti, un Bodolīno jutās tā, it kā tikko būtu pamērcējis lūpas burq trauciņā. Viņš neuzdrošinājās runāt un tomēr izlēma bilst kādu vārdu, jo baidījās, ka dziļā klusuma vara pamudinās viņu uz nesavaldīgu rīcību.

Tikai tagad viņš saprata, kāpēc ne reizi vien bija dzirdējis stāstām, ka īsti mīlētāji, tiekoties un pirmo reizi gribēdami runāt par savām jūtām, nobālē, dreb un zaudē valodu. Tā notiek, jo mīlestība valda pār abām gan dabas, gan dvēseles valstībām un pievelk sev visus gan miesas, gan gara spēkus. Tāpēc, kad īsti mīlētāji beidzot ir palikuši divatā, mīlestība satricina un gandrīz pārakmeņo visas ķermeņa spējas gan fiziskās, gan garīgās: un mēle atsakās runāt, acis redzēt, ausis dzirdēt, un neviena miesas daļa vairs nespēj pildīt savus pienākumus. Un tad, ja mīlestība pārāk ilgi kavējas sirds dziļumos, miesa, zaudējusi spēkus, itin kā pamirst. Bet tad pienāk brīdis, kad sirds nepacietībā vairs nespēj apvaldīt savu dedzīgo kvēli un ļauj vaļu savas kaislības izvirdumam, un ķermenis atkal atgūst spēju kustēties. Un tad mīlētājs runā.

Un tā, ierunājās Bodolīno, ne vārda nebilzdams par savām jūtām un par to, ko tikko bija sapratis, visu skaisto un briesmīgo, ko tu man stāstīji, jūs esat mantojušas no Hipātijas…

Ak, nē, viņa atbildēja, es tev stāstīju, ka mūsu priekšteces bēga, aizmirsušas visu, ko Hipātija bija viņām mācījusi, viņas neaizmirsa vienīgi izziņas pienākumu. Gremdējoties klusās pārdomās, mēs atklājām arvien vairāk un vairāk patiesības. Visus šo tūkstoš un vēlreiz tūkstoš gadus ikviena no mums ir domājusi par pasauli, kas mūs ieskauj, un par to, ko jūt pati savā dvēselē, un tā mūsu apziņa bagātinājās dienu pēc dienas, un šis darbs vēl nav galā. Varbūt, runājot ar tevi, es pateicu arī ko tādu, ko manas biedrenes vēl nav sapratušas un ko es pati sapratu, tikai cenšoties to izskaidrot tev. Tā ikviena no mums kļūst vieda, mācot savām biedrenēm to, ko jūt, un, mācīdama citas, mācās pati. Varbūt, ja tu nebūtu bijis kopā ar mani, es daudz ko nebūtu sapratusi tik skaidri. Tu biji mans dēmons, man labvēlīgais arhonts, Bodolīno.

Bet vai visas tavas biedrenes prot mācīt tikpat daiļrunīgā skaidrībā kā tu, mana mīļā Hipātija?

Ak, es esmu pēdējā starp viņām. Reizēm viņas pat smejas par mani, jo es neprotu izpaust savas izjūtas. Zini, man vēl jāaug, jāmācās. Taču šajās dienās es jutos lepna, it kā man piederētu noslēpums, kas viņām nav sasniedzams, un es nezinu kāpēc, man šķita, ka būs labāk, ja tas arī paliks noslēpums. Es īsti nesaprotu, kas ar mani notiek… ir tā, it kā es visu daudz labprātāk gribētu atklāt tev, nevis viņām. Kā tu domā, vai tas ir slikti, vai es izturos pret viņām negodīgi?

Tu esi godīga pret mani.

Ar tevi ir viss tik viegli. Domāju, ka tev es varētu pateikt visu, kas notiek manā sirdī. Zini, kas man gadījās šajās dienās, Bodolīno? Es tevi redzēju sapnī. Un no rīta pamodusies es domāju, ka ir brīnišķīga diena, jo kaut kur pasaulē esi tu. Tad es nodomāju, ka diena nemaz nav laba, jo tevis nav man līdzās. Tas ir tik dīvaini: parasti mēs smejamies, kad esam priecīgas, un raudam, kad ciešam sāpes, bet tagad mani brīžam reizē pārņem gan smiekli, gan asaras. Varbūt es esmu saslimusi? Un tomēr tā ir tik skaista slimība. Vai ir pareizi mīlēt pašai savu slimību?

Tu, mana maigā draudzene, esi mana skolotāja, smaidot atteica Bodolīno, tāpēc nevaicā to man. Turklāt man šķiet, ka mani ir piemeklējusi tā pati slimība.

Hipātija pastiepa roku un atkal aizskāra viņa rētu: Tu noteikti esi kaut kas labs, Bodolīno, jo man patīk tev pieskarties, tāpat kā man patīk pieskarties Akācijam. Pieskaries man arī tu, varbūt tev izdosies pamodināt kādu dzirksteli, kura vēl slēpjas manī, bet kuru es neapzinos.

Nē, mana maigā, mīļā, es baidos nodarīt tev pāri.

Pieskaries man šeit aiz auss. Jā, tā, vēl… Varbūt caur tevi var piesaukt kādu dievu. Tev noteikti ir kāda zīme, kas norāda, ar ko tu esi saistīts…

Hipātija paslidināja rokas viņam zem drēbēm un ļāva pirkstiem skriet pa viņa krūšu spalviņām. Tad viņa pieliecās tuvāk un viņu apostīja. Tu smaržo pēc zāles, pēc labas zāles, viņa teica. Un vēl viņa teica: Cik skaists tu esi zem drānām, zīdains un maigs kā jauns dzīvnieks. Vai tu esi jauns? Es neprotu noteikt cilvēku vecumu! Vai tu esi jauns?

Es esmu jauns, mana mīļā, es dzimstu tikai šajā brīdī.

Viņš jauca un glāstīja viņas matu cirtas, bet viņa salika plaukstas viņam uz pakauša un tad straujiem, īsiem skārieniem ar mēli glāstīja viņa seju viņa to laizīja, kā kaza laiza savu kazlēnu, un smējās, pieliekusies pavisam tuvu un skatīdamās viņam acīs, un teica, ka viņš esot sāļš. Bodolīno nekad nebija bijis svētais, viņš pievilka viņu vēl ciešāk un ar lūpām sameklēja viņas muti. Viņa bailēs un pārsteigumā iekunkstējās un mēģināja atrauties, tad padevās. Viņas mute garšoja pēc persikiem, pēc aprikozēm, un viņas mēle te pieskārās, te atkal atrāvās no viņa mēles, to pirmoreiz izbaudot.

Bodolīno atstūma viņu nostāk, bet ne jau tikumības mudināts, viņš atrāvās no Hipātijas lūpām, lai atbrīvotos no apģērba, un viņa ieraudzīja viņa locekli, pieskārās tam ar pirkstiem un, sajutusi, ka tas ir dzīvs, teica, ka viņa to gribot: bija skaidrs, ka viņa nezināja, kā un kāpēc to grib, bet droši vien mežu vai avotu spēki viņai pačukstēja priekšā, kas darāms. Bodolīno atkal viņu skūpstīja, viņa lūpas steidzās lejup, no viņas lūpām traukdamās pār kaklu, tad pāri pleciem, un, lēnām izlobīdams viņu no tērpa, viņš atklāja viņas krūtis, piekļāva tām seju, bet viņa rokas turpināja lejupceļu, ritinādamas viņas tērpu pāri gurniem, viņš glāstīja viņas stingro, gludo vēderu, viņa pirksti pārskrēja viņas nabai, un tad viņš agrāk, nekā bija gaidījis, sataustīja spalviņas, kas slēpa viņas vislielāko dārgumu. Viņa čukstēja viņam ausī, saukdama viņu par savu Eonu, savu Tirānu, savu Bezdibeni, savu Ogdoādi, savu Plēromu…

Kleita vēl sedza viņas gurnus un kājas, Bodolīno slidināja rokas tālāk lejup un manīja, ka matiņi, kas itin kā bija liecinājuši par apslēptā dārza tuvumu, kļūst arvien biezāki, tie klāja arī gurnu apaļumus un turpinājās uz ciskām…

Nikētas kungs, es viņai norāvu drēbes un ieraudzīju. No vidukļa uz leju Hipātijai bija kazas apveidi, un viņas kājas beidzās ar šķeltiem ziloņkaula krāsas nadziņiem. Tagad es sapratu, kāpēc Hipātijas gaita man bija šķitusi tik dīvaina, viņa savā garajā tērpā, kas sniedzās līdz pašai zemei, viegli tipināja, itin kā nemaz nepieskardamas cietajam pamatam zem kājām, citādi nekā tie, kas pie zemes liek pēdas. Un es sapratu arī, kas ir apaugļotāji, tie bija satīri-ko-nekad-neredz, satīri, kuriem galva bija kā cilvēkiem, tikai vainagota ar ragiem, un āža ķermenis; satīri, kuri jau gadsimtiem ilgi kalpoja hipātijām, dāvinādami viņām sieviešu dzimuma pēcnācējas, bet dēlus audzinādami paši, un dēli mantoja tēvu baismīgo izskatu, bet meitas saglabāja senā daiļuma atblāzmas, daiļuma, kas bija piemitis Ēģiptes Hipātijai un viņas pirmajām māceklēm.

Kādas šausmas! teica Nikēta.

Šausmas? Nē, mani nesagrāba šausmas, drīzāk es biju pārsteigts, bet arī tikai īsu mirkli. Tad es nospriedu varbūt tā nosprieda mana miesa, pārliecinādama arī dvēseli, vai arī tā nosprieda mana dvēsele, pārliecinādama arī miesu, ka viss, ko es redzēju un kam es pieskāros, ir ļoti skaists, jo tā bija Hipātija, un arī viņas dzīvnieciskā daba bija daļa no viņas skaistuma un piemīlības; šis mīkstais un sprogainais kažoks bija iekārojamāks par iekārojamu, tas smaržoja pēc sūnām, un viņas kājas, ko pirms tam bija segušas drānas, bija kā mākslinieka rokas zīmētas, un es mīlēju, es gribēju šo būtni, kura bija smaržīga kā mežs, un es būtu mīlējis Hipātiju arī tad, ja viņa būtu atklājusies man kā himera, ihneimons vai odze.

Un tā Hipātija un Bodolīno savienojās un darīja to līdz pat saules rietam, un tad paguruši atdusējās līdzās zālē, mīdami glāstus un saukdami viens otru vismaigākajos vārdos, aizmirsuši visu pasauli ap sevi.

Hipātija teica: Mana dvēsele aiztraucās prom kā uguns dvesma… Man šķiet, ka esmu daļa no zvaigžņotā jumola… Viņa nebeidza vien pētīt sava mīļotā augumu. Cik tu esi skaists, Bodolīno. Bet arī jūs, cilvēki, esat ērmi, viņa ķircinājās. Tev ir garas un bālas kājas bez spalvām un pēdas ir tik lielas kā vienkājiem, turklāt veselas divas! Bet tu tik un tā esi skaists, nē, tāds tu esi pat vēl skaistāks… Un viņš klusēdams skūpstīja Hipātijas acis.

Vai arī cilvēku sievietēm ir tādas kājas kā tev? viņa jautāja, saraukusi uzacis. Vai tu esi… esi izbaudījis ekstāzi kopā ar būtnēm, kurām ir tādas kājas kā tev?

Tikai tāpēc, ka es nezināju, ka pasaulē esi tu, mīļā.

Es gribu, lai tu vairs nekad neskatītos uz cilvēku sieviešu kājām. Un viņš klusēdams skūpstīja viņas kāju šķeltos nagus.

Jau nolaidās tumsa, un viņiem bija jāšķiras. Es domāju, čukstēja Hipātija, vēl reizi pieskardamās viņam ar lūpām, ka neko nestāstīšu savām biedrenēm. Varbūt viņas nesaprastu, viņas jau nezina, ka augšup var pacelties arī tā, kā to darījām mēs. Līdz rītam, mīļais. Dzirdi? Es tevi uzrunāju tāpat, kā tu sauci mani. Es tevi gaidīšu.

Tā aizritēja vairāki mēneši, vismaigākie un visskaidrākie manā mūžā. Es devos pie viņas katru dienu, un, kad man bija jāpaliek pilsētā, uzticamais Gavagajs mums kalpoja par ziņnesi. Es cerēju, ka huņņi nekad neieradīsies un gaidīšana Pndapetcimā turpināsies līdz manai nāvei un vēl ilgāk. Es jutos tā, it kā būtu uzvarējis nāvi.

Līdz kādu dienu, kad jau bija pagājuši daudzi mēneši, Hipātija, pēc tam kad bija atdevusies tikpat dedzīgi kā vienmēr un kad viņi abi jau bija aprimuši, teica Bodolīno: Ar mani kaut kas ir noticis. Es zinu, kas tas ir, jo esmu dzirdējusi, par ko runā manas biedrenes, kuras ir pavadījušas nakti pie apaugļotajiem. Es domāju, ka manā klēpī ir bērns.

Pirmajā brīdī Bodolīno pārņēma tikai neizsakāms prieks, un viņš skūpstīja viņas klēpi, ko bija svētījis Dievs vai Arhonti viņam patiesi bija vienalga, kurš spēks tas bijis. Tad viņš satraucās: Hipātija taču nevarēs to noklusēt savai kopienai, un kas gan notiks tālāk?

Es atklāšu patiesību Mātei, Hipātija teica. Viņa sapratīs. Kāds vai kaut kas ir gribējis, lai to, ko citas dara ar apaugļotajiem, es paveicu kopā ar tevi. Tas ir pareizi, saskaņā ar dabas labāko daļu. Viņa nevarēs man neko pārmest.

Bet kopiena taču slēps tevi no manis visus deviņus mēnešus, un pēc tam es nekad neredzēšu bērnu, kas piedzims!

Es te nākšu vēl ilgi. Paies krietns laiks, līdz vēders kļūs tik apaļš un viņas ko nomanīs. Mēs nevarēsim tikties tikai pēdējos mēnešus, kad es visu uzticēšu Mātei. Un bērniņu ja viņš būs puika, atdos tev, bet, ja piedzims meitene, tad tā nebūs tava daļa. Tā to izlēmusi pati daba.

Tā to izlēmis tas stulbenis tavs Demiurgs un tās puskazas, ar kurām kopā tu dzīvo! iekliedzās Bodolīno, zaudējis apvaldu. Bērns ir arī mans bērns, vienalga, puika vai meitene!

Cik tu esi skaists, Bodolīno, kad dusmojies, kaut arī dusmoties nekad nevajadzētu, viņa teica un noskūpstīja viņu uz degungala.

Bet vai tu saproti arī to, ka tad, kad tu būsi dzemdējusi bērnu, tev vairs nekad neļaus nākt pie manis, tāpat kā tavas biedrenes nekad vairs nav sastapušas savus apaugļotājus? Vai tad jūs neuzskatāt, ka tieši tā ir izlēmusi pati daba?

To viņa aptvēra tikai šajā mirklī un sāka raudāt, klusi elsodama un kunkstēdama, tāpat kā mīlējoties, piekļāvusi galvu pie sava vīrieša krūtīm un cieši sažņaugusi viņa rokas, un viņš juta, kā elsās cilājas viņas krūtis. Bodolīno glāstīja Hipātiju un čukstēja viņai ausī vismaigākos vārdus, un tad izteica vienīgo, viņaprāt, pieņemamo priekšlikumu: Hipātijai ir jābēg kopā ar viņu. Redzot viņas izbiedēto skatienu, viņš teica, ka, tā rīkojoties, viņa nenodos savu kopienu. Liktenis vienkārši ir viņu pagodinājis, pielemdams citādu dzīvi nekā viņas māsām, un tāpat citādi ir arī viņas pienākumi. Viņš aizvedīs Hipātiju uz tālu zemi, un tur viņa varēs radīt jaunu hipātiju kopienu, viņa darīs auglīgāku savas tālās mātes sēklu, aiznesīs arī citur pasaulē viņas vēsti; un viņš, Bodolīno, dzīvos viņai līdzās un dibinās jaunu apaugļotāju saimi tie gan būs cilvēki, bet cilvēks varbūt būs arī viņu klēpja auglis. Bēgdama tu nedarīsi neko ļaunu, viņš tai teica, gluži otrādi, tu izplatīsi labo…

Tad es lūgšu atļauju Mātei.

Pagaidi, es vēl nezinu, kāda ir šī jūsu Māte. Ļauj man visu apdomāt, iesim pie viņas abi kopā, es pratīšu viņu pārliecināt. Dod man tikai dažas dienas laika, lai varu izdomāt, kā to labāk darīt.

Mans mīļais, es negribu tevi vairs neredzēt, Hipātija šņukstēja. Es darīšu, kā tu gribēsi, izlikšos par cilvēku sievieti, došos tev līdzi uz to jauno pilsētu, par kuru tu man stāstīji, izturēšos kā kristieši, teikšu, ka Dievam ir bijis dēls, kurš nomiris pienaglots pie krusta. Ja tevis vairs nebūs, es vairs negribu būt hipātija!

Neuztraucies, mana mīļā! Redzēsi, es izdomāšu, kā visu atrisināt. Es padarīju par svēto Kārli Lielo, es atradu Austrumu Gudros, un es pratīšu nosargāt savu līgavu!

Līgavu? Kas tas ir?

Vēlāk es tev pastāstīšu. Bet tagad ej, ir jau vēls. Tiksimies rīt.

Taču rītdiena vairs nepienāca, Nikētas kungs. Kad atgriezos Pndapetcimā, visi man izsteidzās pretī viņi bija mani meklējuši jau vairākas stundas. Vairs nebija nekādu šaubu: baltie huņņi tuvojās, tālumā pie apvāršņa jau varēja saskatīt putekļu mākoni, ko sacēla viņu zirgu pakavi. Bija skaidrs, ka viņi sasniegs paparžu klajuma malu rītausmas pirmajos staros. Tātad bija atlikušas tikai nedaudzas stundas, lai sagatavotos cīņai. Es tūlīt gāju pie Diakona, lai pavēstītu, ka apņemos vadīt kaujā viņa pavalstniekus. Bet bija jau par vēlu. Pēdējie saspringtās kara gaidīšanas mēneši, piepūle, ko no viņa bija prasījuši centieni nostāvēt kājās, lai varētu vērot sagatavošanās darbus, un varbūt arī svaigās dzīvības sulas, ko biju iepludinājis viņa dzīslās ar saviem stāstiem, bija pasteidzinājušas viņa nāvi. Es nebaidījos stāvēt viņam līdzās, kamēr viņš šķīrās no dzīves, es pat paspiedu viņa roku, kad viņš no manis atvadījās un novēlēja uzvaru. Viņš teica, ka es beidzot varēšot doties uz viņa tēva karalisti, protams, ja vien man izdošoties uzvarēt, un tāpēc viņš mani lūdza sniegt viņam pēdējo pakalpojumu. Tikko viņš atdošot dvēseli Dievam, abi aizplīvurotie kalpi apstrādās viņa miesas tā, it kā viņš jau būtu pieredzējis Priestera stāvokļa godu, viņi ieziedīs līķi ar eļļām, kas iezīmēs viņa auguma apveidus un sejas vaibstus uz linaudekla, kurā viņš būs ietīts. Lai es aiznesot viņa audžutēvam šo portretu, kas būšot tik neskaidrs un blāvs, ka Priestera acīm viņš atklāsies mazāk atbaidošs un slimības sagrauts, nekā ir patiesībā. Pēc īsa brīža viņš izdzisa, un kalpi ķērās pie darba. Viņi teica, ka paiešot vairākas stundas, līdz Diakona vaibstu attēls nospiedīšoties linaudumā, tad viņi līķautu saritināšot un ievietošot īpašā kārbā. Viņi bikli lūdza, lai es paziņojot einuhiem par Diakona nāvi. Es nolēmu to nedarīt. Diakons bija mani pilnvarojis vadīt karaspēku, un tikai viņa griba varēja likt einuhiem man pakļauties. Bija svarīgi, lai arī viņi vismaz kaut kādā veidā atbalstītu mūsu pulkus, viņu uzdevums bija sagatavot pilsētu ievainoto uzņemšanai. Ja einuhi tūliņ uzzinātu par Diakona nāvi, tad viņi noteikti izplatītu pilsētā šo sēru vēsti, tā nomākdami cīnītāju garu, turklāt viņi spiestu pilsētniekus piedalīties bēru rituālos, un tas vēl būtu mazākais ļaunums. Tikpat labi viņi, būdami negodīgi un viltus pilni, varētu tūlīt pat sagrābt augstāko varu, un arī šādi satricinājumi izjauktu visus Dzejnieka iecerētos aizsardzības plānus. Mēs dodamies karā, es sev teicu. Kaut arī vienmēr biju bijis miera cilvēks, tagad man bija jāsargā jaunā dzīvībiņa.

35  Bodolīno pret baltajiem huņņiem

Cīņas plānu viņi sacerēja mēnešiem ilgi un bija to izstrādājuši līdz pēdējam sīkumam. Dzejnieks, apmācot savas vienības, bija pierādījis, ka ir labs kapteinis, savukārt Bodolīno bija atklājis sevī stratēģa dotības. Turpat netālu no pilsētas slējās pauguri, kurus viņi bija ievērojuši, kad pirmo reizi tuvojās Pndapetcimai, toreiz nospriezdami, ka tie atgādina saputota krējuma pikas. No augstākā paugura gala varēja pārraudzīt visu līdzenumu līdz stāvo kalnu grēdai vienā malā un vēl pāri paparžu klajumam otrā malā. Bodolīno un Dzejnieks nolēma, ka no šī pakalna vadīs savu armiju. Kopā ar viņiem tur uzturēsies Gavagaja īpaši apmācīts vienkāju izlases pulks, kas gādās par zibenīgu sazināšanos ar visām karaspēka vienībām.

Pončiem bija paredzēts izklaidus novietoties dažādās līdzenuma vietās un būt gataviem ar savu pārsteidzoši jutīgo vēdera izaugumu uztvert katru ienaidnieka karapūļu kustību un, kā norunāts, raidīt dūmu signālus.

Priekšējā līnijā, gandrīz pie paparžu klajuma tālākās malas gaidīs vienkāji Porčelli vadībā: viņi būs gatavi piepeši iznirt uzbrucēju acu priekšā un no savām niedrītēm apšaudīt tos ar saindētām bultām. Pēc tam kad ienaidnieka rindas būs satricinājusi šī pirmā sadursme, aiz vienkājiem parādīsies milži, kurus vadīs Alerāmo Skakabaroci, saukts Knauķis, un viņu uzdevums būs apkaut huņņu zirgus. Bet, kā milžiem stingri piekodināja Dzejnieks, kamēr nav saņemta pavēle doties uzbrukumā, viņiem jāpārvietojas četrrāpus.

Ja daļai ienaidnieku izdosies pārvarēt milžu rindas, tad no līdzenuma pretējām malām kaujā iesaistīsies nākamie pulki: no vienas puses uzbruks Boidi vadītie pigmeji, bet no otras Kutikas komandētie rumpaiņi. Pigmeji no šaujamlokiem raidīs veselu bultu mākoni, dzenot ienaidniekus taisni virsū rumpaiņiem, kuri, pirms vēl huņņi pagūs viņus pamanīt biezajā zālē, metīsies ārā no sava slēpņa zirgiem zem kājām.

Taču nevienam nevajadzēja velti likt uz spēles savu dzīvību. Galvenais uzdevums bija radīt pēc iespējas vairāk zaudējumu ienaidniekam, cenšoties izvairīties no liekiem upuriem pašu rindās, jo patiesībā aizsardzības galvenais spēks bija nūbieši, kuriem bija jāsagaida pretinieki līdzenuma vidū. Huņņi noteikti pārvarēs pirmās sadursmes, taču līdz nūbiešiem viņi aizkļūs jau krietni mazākā skaitā, un viņu paretinātajās rindās jau būs daudz ievainoto, turklāt garajā zālē arī viņu zirgi nespēs tik ātri pārvietoties. Tad nu viņiem pretī stāsies kareivīgie cirkumcelioni ar savām nāvi nesošajām vālēm un gluži teiksmaino nicinājumu pret briesmām.

Labi, lai galvenais cīņas princips ir: iekod un bēdz, teica Boidi. īstā nepārvaramā barjera būs brašie cirkumcelioni.

Jums pārējiem, kad huņņi būs aizbrāzušies garām, veikli jāsaliedē savas rindas un jāizvietojas vismaz pusjūdzi garā ielokā, piekodināja Dzejnieks. Tad, ja ienaidnieki ķersies pie sava ierastā bērnišķīgā paņēmiena un izliksies, ka atkāpjas, lai varētu aplenkt savus vajātājus, tad viņus sagaidīsiet jūs un sažņaugsiet kā spīles viņi paši ieskries jums nagos. Galvenais, lai neviens no viņiem nepaliek dzīvs. Sakautais, kuram ir izdevies nosargāt savu dzīvību, agrāk vai vēlāk noteikti cer atriebties. Un vēl ja kāds no dzīvajos palikušajiem huņņiem pratīs izvairīties no jums un nūbiešiem un griezīsies uz pilsētas pusi, tur viņus sagaidīs plandauši, gatavi planēt uzbrukumā no augšas, tāds pārsteigums ienaidniekam noteikti laupīs spēju pretoties.

Kaujas plāns bija izstrādāts smalki, un nekādas nejaušības nebija iespējamas. Un, lūk, naktī karaspēka vienības sanāca pilsētas centrā un tad pirmo zvaigžņu mestajā gaismā soļoja uz līdzenuma pusi, un katram pulkam pa priekšu gāja viņu priesteri, un visi katrs savā valodā dziedāja Tēvs mūsu, un skanējums bija tik varens, ka nekas tāds nebija dzirdēts pat Romā vissvinīgāko procesiju laikā:

Mael nio, kui vai o les zeal, aepseno lezai tio mita. Veze lezai tio tsaeleda.

O fat obas, kel binol in siis, paisalidumdz nemola. Komdmbd monargan ola.

Pat isel, ka bi ni sieloes. Nom al zi bi santed. Klol alzi komi.

O baderus noderus, ki du esso in seluma, fakdade sankadus hanominanda duus, adfenade ha rennanda duus.

Amy Pornio dan chin Orhnio viey, gnayjorhe sai lory, eyfodere sai bagalin, johre dai domion.

Hai cobaggia rild dad, ha babi io sgymta, ha salta io velca…

Pēdējie parādījās rumpaiņi, kad Bodolīno un Dzejnieks jau bija sākuši minēt, kur gan viņi kavējas. Rumpaiņi ieradās, un ikvienam no viņiem uz pleciem turējās pīts niedru statnis, ar saitēm piestiprināts pie padusēm, bet pinuma augšgalā bija uztupināta tāda kā putna galva. Ardzrouni lepni paziņoja, ka tas esot viņa pēdējais izgudrojums. Huņņi ieraudzīšot galvas un tieši uz tām arī tēmēšot, bet tostarp rumpaiņi zibenīgi viņiem uzklupšot, bultu neskarti. Bodolīno piekrita, ka doma esot labu labā, bet lai viņi pasteidzoties, jo atlikušas vien dažas stundas, kuru laikā viņiem jāpagūst nonākt savās pozīcijās. Šķita, ka rumpaiņus nemaz nemulsina jauniegūtās galvas, gluži otrādi, viņi tās nesa lepni un lielīgi kā spalvām rotātas bruņucepures.

Bodolīno un Dzejnieks uzrāpās paugura galā, no kurienes viņiem bija jāvada kaujas norise, un gaidīja rītausmu. Viņiem pievienojās arī Ardzrouni. Gavagajs bija aizsūtīts uz priekšējām līnijām, lai varētu viņiem steigšus ziņot par visu notiekošo. Brašais vienkājis bija aiztraucies pildīt savu uzdevumu, saukdams: "Lai dzīvo svētie Austrumu Gudrie, lai dzīvo Pndapetcima!"

Kalnus austrumu pamalē jau izgaismoja pirmie saules stari, kad modro ponču aizkurtā ugunskura dūmu grīste vēstīja, ka pie apvāršņa teju, teju parādīsies huņņi.

Un patiešām tur viņi parādījās garā, izstieptā līnijā, un neizturami ilgu laiku, iztālēm raugoties, šķita, ka šī svītra nemaz nekust uz priekšu, tikai viļņojas vai palaikam nodreb. Vērotāji tomēr zināja, ka huņņi virzās aizvien tuvāk, jo drīz vairs nebija saredzamas viņu zirgu kājas, tās skatieniem aizsedza papardes. Un tad jau ienaidnieki bija nonākuši pavisam netālu no vietas, kur slēpās vienkāju priekšpulks, un visi bija pārliecināti, ka pēc mirkļa ieraudzīs, kā brašie vienkāji metas ārā no zāles aizsega. Taču laiks gāja, huņņi virzījās arvien dziļāk paparžu audzēs, un vērotājiem radās nelāga nojausma, ka tur notiek kaut kas neparedzēts.

Kad huņņi jau bija saredzami pavisam skaidri, bet vienkāji vēl nebija likuši sevi manīt, pakalna galā stāvošajiem karavadoņiem šķita, ka nu zāļu audzēs stāvus izslējās milžu varenie augumi daudz agrāk, nekā bija paredzēts; taču milži neklupa virsū ienaidniekiem, viņi metās turpat sāņus zālē, aizrāvušies cīņā vai tiešām ar vienkājiem? Bodolīno un Dzejnieks no tālienes nevarēja īsti saprast, kas notiek paparžu biežņā, bet šīs cīņas posmus bija iespējams domās skatīt citu pēc cita, pateicoties drosmīgajam Gavagajam, kurš kā atspole šaudījās pāri līdzenumam.

Brīdī, kad lec saule, ikviens īsts vienkājis, mūžsena instinkta mudināts, ir noskaņots gulties zemē un ar plato pēdu pārsegt galvu. Un tieši tā bija rīkojušies vienkāju priekšpulka kareivji. Milži, kuriem gan domāšana un saprašana nebija spēcīgākā puse, tomēr bija apjēguši, ka tāda rīcība nav īsti pareiza, un bija ņēmušies skubināt vienkājus celties augšā. Tak nelaimīgā kārtā milži saskaņā ar savu ķecerīgo dabu bija saukuši vienkājus par sūda omousiastiem un Ārija ekskrementiem.

Vienkājis i labs un uzticams, izmisis šos notikumus atstāstīja Gavagajs, mūsējs i drosmīgs, nav gļēvs, bet mūsējs nevar paciest sierēdāj ķecer apvainojumus! Tavējs to saprot? Īsāk sakot, vispirms bija izcēlusies neganta teoloģiska saķeršanās vārdos, kas drīz pārtapusi kautiņā, un milži ātri vien bija ņēmuši virsroku. Alerāmo Skakabaroci, saukts Knauķis, bija mēģinājis nomierināt savus vienacainos cīnītājus un darīt galu šai bīstamajai sadursmei, taču milži jau bija zaudējuši saprāta gaismu un ar kārtīgiem zvēlieniem aizlidināja savu vadoni malā. Tā ne milži, ne vienkāji nebija pamanījuši, ka huņņi jau ir klāt un metas šiem virsū. Sākās īsts slaktiņš. Krita vienkāji, un krita milži, kaut arī daži no vienačiem vēl centās aizstāvēties, kara vāles vietā pagrābuši aiz kājas un vēzēdami pa gaisu kādu vienkāji, taču velti. Porčelli un Skakabaroci bija metušies jūklī, cenzdamies atkal iedvest cīņas sparu katrs savai vienībai, bet abus ielenca huņņi. Viņi aizstāvējās drosmīgi, griezdami zobenu visriņķī ap sevi, bet drīz viņus caururba simtiem bultu.

Tagad jau bija redzams, kā huņņi izbrīvē ceļu tālāk, izbradādami augsto zāli, guldīdami pēdējos šī slaktiņa upurus. Boidi un Kutika, katrs no savas līdzenuma malas, nevarēja saprast, kas notiek lauka vidū, un vajadzēja sūtīt Gavagaju, lai tas viņus brīdina, ka rumpaiņu un pigmeju uzbrukums sākams agrāk. Nu huņņiem bija jāatvaira trieciens no abiem sāniem, taču ienaidnieki lika lietā apbrīnojamu izdomu: viņu priekšpulki aizsteidzās pāri kritušajiem milžiem un vienkājiem, bet aizmugurējās rindas atkāpās. Un tā pigmeji no vienas puses un rumpaiņi no otras traucās uzbrukumā cits citam pretī. Pigmeji, pamanījuši no zāles rēgojamies putnu galvas un neko nezinādami par Ardzrouni izgudrojumu, sāka klaigāt: Dzērves! Dzērves! un pārliecībā, ka viņiem gaidāma kauja ar saviem mūžīgajiem pretiniekiem, aizmirsa huņņus un raidīja bultas pret rumpaiņu rindām. Rumpaiņiem tagad vajadzēja aizstāvēties pret pigmejiem, un, nosprieduši, ka tā ir sīkaļu nodevība, viņi nikni kliedza: Nāvi ķeceriem! Savukārt nu aizdomas par nodevību radās pigmejiem, un viņi, dzirdēdami, ka viņus apsūdz ķecerībā, sajutās kā vienīgie patiesās ticības aizstāvji un arī ņēmās bļaut: Sitiet fantasiastus! Huņņi iebruka šajā jūklī un pļautin pļāva savus pretiniekus, kamēr tie tikpat aizrautīgi slaktēja cits citu. Gavagajs ziņoja, ka esot redzējis, kā Kutika viens pats mēģina stāties pretī huņņiem. Tad, pārspēka veikts, viņš esot pakritis zem ienaidnieku zirgiem.

Boidi, redzēdams, kā nogalina viņa draugu, nosprieda, ka pigmeju un rumpaiņu vienības jau ir zaudētas, lēca zirgam mugurā, lai steigtos brīdināt nūbiešu pulkus. Zirga kājas pinās zālēs, un Boidi tikai ar mokām lauzās cauri biezajai paparžu audzei, bet tieši tāpat papardes aizkavēja arī ienaidnieku virzīšanos uz priekšu. Boidi beidzot sasniedza nūbiešus, nostājās viņiem aiz muguras un mudināja tos ciešās rindās doties pretī huņņiem. Taču sasodītie nūbieši, acu priekšā ieraudzījuši pēc asinīm izslāpušos huņņus, rīkojās atbilstoši savai dabai, pareizāk, atbilstoši savai dabiskajai kārei pēc mocekļa nāves. Viņi nolēma, ka ilgi gaidītais upurēšanās brīdis ir klāt un būs labāk to vēl mazliet pasteidzināt. Tā viņi cits pēc cita metās ceļos, lūgdamies: Nogalini mani! Nogalini mani! Huņņi nespēja noticēt savām acīm, viņi izrāva savus īsos, asos zobenus un sāka griezt nūbiešiem galvas, bet neprātīgie cirkumcelioni tik bariem spiedās ap viņiem, lūgdamies pēc šķīstīšanas.

Boidi cēla sažņaugtas dūres pret debesīm un metās bēgt, auļodams uz pakalna pusi, un paguva to sasniegt īsu mirkli, pirms līdzenumu pārņēma liesmas.

Jo, raugi, Borons un Kiots, kuri bija palikuši pilsētā, saņēma brīdinājumu par briesmām un nolēma sūtīt kaujas laukā kazas, ko Ardzrouni bija sagatavojis savam smalkajam plānam, kurš gan bija zaudējis jēgu, jo cīņa notika gaišā dienas laikā. Viņi bija pavēlējuši, lai bezmēļi ietriec klajumā vairākus simtus lopiņu ar liesmojošiem ragiem. Vasara jau bija pāri pusei, un saules izkaltētā zāle uzliesmoja vienā mirklī. Zāles jūra pamazām pārvērtās par uguns jūru. Varbūt Borons un Kiots bija sprieduši, ka liesmas neskries tālāk un izveidos tikai šauru, bet nepārvaramu šķērsli, vai arī bija cerējuši, ka uguns ienaidnieka kavalērijai liks atkāpties, taču viņi savos aprēķinos nebija ņēmuši vērā vēja virzienu. Liesmas arvien pieņēmās spēkā, un vējš tās dzina uz pilsētas pusi. Tas, protams, nāca par labu huņņiem, kuriem nu vajadzēja vien nogaidīt, līdz augstā zāle izdeg un pelni atdziest, lai tad uzvaroši varētu auļot uz pilsētu. Pagaidām viņu tālākvirzīšanās bija aizkavēta vismaz uz stundu. Taču huņņiem laika bija atliku likām. Viņi mierīgi izvietojās uguns jūras malā un, pavērsuši lokus augšup, raidīja tik daudz bultu, ka tās aiztumšoja debesis. Huņņi trieca strēles pāri uguns barjerai, nezinādami, vai viņus tur gaida vēl citi pretinieki.

Kāda bulta svelpdama nāca no debesīm un ietriecās Ardzrouni kaklā, un viņš, aprauti iekunkstēdamies, nokrita zemē, un asinis šaltīm skrēja viņam no mutes. Cenzdamies pacelt rokas līdz kaklam, lai izrautu bultu no brūces, viņš ieraudzīja, ka plaukstas izraibina balti plankumi. Bodolīno un Dzejnieks noliecās pār Ardzrouni un čukstēja, ka tas pats notiek arī ar viņa seju. Redz, ka Solomonam bija taisnība, teica Dzejnieks, tomēr pastāv kāds līdzeklis pret melnumu. Varbūt huņņi ir iezieduši savas bultas ar indi, kas tev palīdz kā īstas brīnumzāles un izgaisina melno akmeņu iedarbību.

Kas man vairs daļas, vai es mirstu melns vai balts, gārdza Ardzrouni un nomira, tā arī līdz galam neatguvis miesas baltumu. Bet nu jau bultas krita tik biezi, ka bija jāsteidz pamest pakalnus. Pa ceļam, bēgot uz pilsētu, Dzejnieks stingu balsi teica: Cauri ir, es esmu zaudējis karaļvalsti. Mēs nedrīkstam pārāk daudz cerēt uz plandaušu pretošanos. Varam paļauties vienīgi uz to laika sprīdi, kamēr vēl plosīsies liesmas. Savāksim mantiņas un laidīsimies. Rietumos ceļš vēl ir brīvs.

Bodolīno šajā brīdī bija tikai viena doma. Huņņi ielauzīsies Pndapetcimā, to nopostīs, bet viņu neprātīgais skrējiens neapstāsies pilsētā, viņi dosies tālāk uz ezera pusi un iebruks hipātiju mežā. Viņam vajadzēja huņņus apsteigt. Taču viņš nedrīkstēja pamest arī savus draugus, vajadzēja sapulcēt viņus kopā, savākt mantas, kādu nieku ēdamā un gatavoties ilgai bēgšanai. Gavagaj! Gavagaj! viņš sauca un teju tai pašā brīdī ieraudzīja uzticamo palīgu sev līdzās. Skrien uz ezeru, sameklē Hipātiju, es nezinu, kā tu to spēsi, bet atrodi viņu! Un saki, lai viņa gatavojas, es došos viņu glābt!

Mans nezin, kā, bet mans viņēj atrod, teica vienkājis un aizšāvās prom kā bulta.

Bodolīno un Dzejnieks iejāja pilsētā. Ziņa par sakāvi jau bija saņemta, un visu rasu sievietes, bērnus rokās paķērušas, bez sajēgas skraidelēja pa ielām. Šausmu pārņemtie plandauši, pārliecināti, ka jau prot lidot, metās tukšumā. Taču viņiem bija mācīts planēt lejup, nevis lidināties gaisos, un tā viņi ātri vien krita zemē. Tie, kuri izmisīgi centās plivināt ausis, lai kultos uz priekšu, drīz, spēkus zaudējuši, krita lejā kā akmeņi un nositās pret klintīm. Bodolīno un Dzejnieks atrada Kolandrīno, kurš pārdzīvoja, ka plandaušu apmācības bijušas tik neveiksmīgas, atrada Solomonu, Kiotu un Boronu, un viņi taujāja pēc pārējiem. Visi ir pagalam, un miers viņu dvēselēm! nikni atbildēja Dzejnieks. Ātrāk uz mūsu mitekli! sauca Bodolīno. Un tad prom uz rietumiem!

Sasnieguši mājvietu, viņi steigšus salasīja kopā savu mantību. Lielā steigā rāpdamies lejā no akmens mītnes, viņi redzēja, ka torņa priekšā drudžaini tekalē einuhi, kuri apkrāva mūļus ar līdzi ņemamajām bagātībām. Prakseass uzlūkoja mūsu draugus bāls un drūms no vaiga. Diakons ir miris, un tu to zināji, viņš pārmeta Bodolīno.

Vai viņš dzīvs vai miris, tu tik un tā bēgtu no pilsētas.

Mēs dodamies prom. Izgājuši cauri aizai, mēs to aizbērsim ar akmeņu lavīnu, un ceļš uz Priestera valstību būs slēgts uz mūžīgiem laikiem. Vai gribat jāt mums līdzi? Tikai tad jums būs jāpiekrīt mūsu noteikumiem.

Bodolīno pat neapjautājās, kas tie par noteikumiem. Kas man daļas gar tevi un tavu nolādēto Priesteri Jāni! viņš atcirta. Man pašam netrūkst svarīgāku rūpju! Ejam, draugi!

Pārējie gluži vai sastinga. Tad Borons un Kiots piekrita, ka viņu patiesais mērķis joprojām ir atrast Zosimu un Gradālu, bet Zosima noteikti vēl nav nonācis Jāņa valstībā un nu jau vairs nekad tur nenokļūs; Kolandrīno un Boidi teica, ka kopā ar Bodolīno viņi te ir ieradušies un kopā ar viņu arī dosies prom; Solomons izmeta, ka viņa desmit ciltis tikpat labi varētu būt gan viņpus, gan šaipus kalnu grēdai, tāpēc viņam derot jebkurš ceļa virziens. Dzejnieks klusēja, šķita, ka viņš zaudējis spēju ko vēlēties, un kādam vajadzēja saņemt viņa zirgu aiz iemauktiem, lai vestu prom.

Kad viņi jau grasījās sēsties zirgos, Bodolīno pamanīja, ka tuvojas abi Diakona aizplīvurotie kalpi. Viņi nesa šķirstiņu. Tas ir līķauts ar Diakona vaibstu nospiedumiem, viņi teica. Viņš gribēja, lai tas nonāk pie tevis. Neizmanto to ļauniem nolūkiem.

Vai arī jūs bēgsiet?

Aizplīvurotais atbildēja: Mums vienalga šeit vai tur, ja vien tāda turiene maz pastāv. It visur mūs sagaida mūsu kunga liktenis. Labāk paliksim tepat un aplaidīsim ar savu sērgu huņņus.

Tikko viņi bija izkļuvuši no pilsētas, Bodolīno ieraudzīja sirdi stindzinošu skatu. Tai pusē, kur zilgoja pakalni, jau plaiksnījās ugunis. Droši vien daļa huņņu jau no paša rīta bija sākuši mest līkumu ap kaujas lauku un dažu stundu laikā bija nonākuši ezera krastā.

Ātrāk! izmisis iekliedzās Bodolīno. Visi uz turieni! Ātrāk!

Pārējie nesaprata. Kāpēc jāt uz turieni, tur taču jau siro huņņi? prašņāja Boidi. Mums jāgriežas uz citu pusi. Brīvs ceļš, šķiet, ir palicis vienīgi dienvidos.

Dariet, kā gribat, es jāju uz turieni! nepacietīgi kliedza Bodolīno.

Viņš ir zaudējis prātu, jāsim viņam līdzi, lai viņš nenobendē pats sevi, lūdzās Kolandrīno.

Taču Bodolīno jau bija krietni gabalā un, saukdams Hipātiju vārdā, auļoja pretī drošai nāvei.

Neprātīgā ātrumā nojājis labu pusstundu, viņš apstājās, pamanījis kustīgu stāvu, kas strauji traucās viņam pretī. Tas bija Gavagajs.

Tavējs būt mierīgs, Gavagajs viņam teica. Mans bij redzēt viņēju. Tagad viņējs i drošā vietā. Šai labajai ziņai bija lemts tūlīt pārvērsties par iemeslu izmisumam, jo, lūk, ko teica Gavagajs: hipātijas esot laikus uzzinājušas par huņņu tuvošanos, un tieši satīri viņām atnesuši brīdinājuma vēsti. Satīri bija nokāpuši no saviem kalnu augstumiem, lai glābtu hipātijas, un, kad ieradies Gavagajs, viņi jau vedinājuši hipātijas sev līdzi, prom pāri kalniem, kur vienīgi šie ragaiņi prot atrast ceļu un kur huņņi nekad nespēs viņus panākt. Hipātija bija kavējusies pēdējā, gaidīdama kādu ziņu no Bodolīno, un biedrenes jau vilkušas viņu aiz rokām, taču viņa negribējusi doties prom, neuzzinājusi, kāds liktenis piemeklējis draugu. Uzklausījusi Gavagaja atnestās vēstis, viņa bija nomierinājusies un, caur asarām smaidīdama, bija lūgusi nodot sveicienus Bodolīno; drebēdama viņa bija lūgusi Gavagaju, lai piekodina Bodolīno bēgt, jo viņa dzīvība ir briesmās, un šņukstēdama bija uzticējusi Gavagajam savus atvadu vārdus: viņa mīl Bodolīno, un viņi vairs nekad nesatiksies.

Bodolīno noprasīja, vai Gavagajs ir jucis. Viņš taču nepieļaušot, ka Hipātija dodas prom uz kalniem, Hipātiju viņš grib ņemt sev līdzi. Bet Gavagajs atbildēja, ka jau esot par vēlu: pirms viņi nonākšot hipātiju apmetnē, kur turklāt jau esot iebrukuši huņņi, sievietes jau būšot aizvestas nezin kur. Tad, pārvarējis bijību pret vienu no Austrumu Gudrajiem, Gavagajs uzlika roku Bodolīno uz elkoņa un nodeva pēdējos Hipātijas vārdus: viņa būtu gaidījusi ilgāk, taču tagad viņas galvenais pienākums ir sargāt viņu bērnu. Viņējs bij teikt: ar manu kopā vienmēr būs bērns, kas manam būs atgādināt Bodolīno. Tad, no apakšas uz augšu ieskatījies Bodolīno sejā, Gavagajs noprasīja: Tavējs bij taisīt bērnu a to sievišķ?

Nav tava darīšana! Bodolīno nepateicīgi atcirta. Un Gavagajs noklusa.

Bodolīno vēl vilcinājās, kad piesteidzās viņa biedri. Viņš saprata, ka draugiem nespēj paskaidrot itin neko, neko, ko viņi spētu saprast. Tad viņš mēģināja pārliecināt pats sevi. Viss bija noticis tik saprātīgi: mežs jau piederēja ienaidniekiem, hipātijas laimīgi bija sasniegušas kalnu kores, kur varēja justies drošībā, un Hipātija bija rīkojusies pareizi, savu mīlestību pret Bodolīno ziedodama tās mīlestības vārdā, ko juta pret vēl nedzimušo bērniņu, ko viņš pats tai bija dāvājis. Viss bija noticis tik mokoši saprātīgi, un citādi rīkoties nemaz nebija iespējams.

Un mani taču bija brīdinājuši, Nikētas kungs, ka Demiurgs visu radīto ir pametis pusratā.

36  Bodolīno un rohputni

Nabaga nelaimīgais Bodolīno! teica Nikēta, tik ļoti aizkustināts, ka pat aizmirsa baudīt cūkas galvu, kas bija izvārīta ar sāli, sīpoliem un ķiplokiem un ko Teofilāts visu ziemu bija glabājis mučelē ar sāļo jūras ūdeni. Jau atkal, tikko tev gadījās kaislīgi pieķerties kaut kam patiesam, liktenis tevi sodīja.

Kopš tā vakara mēs jājām trīs dienas un trīs naktis bez apstājas, neēduši, nedzēruši. Es tikai vēlāk uzzināju, ka mani draugi šais dienās bija likuši lietā taisni apbrīnojamu apķērību un izdomu, lai izvairītos no huņņiem, kurus varēja sastapt it visur daudzu jūdžu plašā apkārtnē. Es ļāvu, lai mani ved. Sekoju viņiem un domāju par Hipātiju. Tā ir pareizi, es sev teicu, labi, ka tā notika. Vai tad es patiešām drīkstēju ņemt viņu sev līdzi? Vai viņa būtu pieradusi pie svešās pasaules, kurā viņai būtu atņemta meža nevainība, viņas rituālu ierastais siltums un viņas māsu kopiena? Vai viņa spētu atteikties būt izredzētā, kura aicināta glābt dievību? Es būtu pārvērtis viņu par verdzeni, par nelaimīgu būtni. Un turklāt es viņai nekad nebiju jautājis pēc vecuma, bet varbūt viņa būtu varējusi būt manas meitas meita. Kad pametu Pndapetcimu, manuprāt, biju piecdesmit piecus gadus vecs. Viņai es biju šķitis jauns un spēcīgs, jo citus vīriešus pirms manis viņa nebija redzējusi, taču patiesībā jau tuvojās manas vecumdienas. Es viņai būtu varējis sniegt pavisam maz, nolaupot pilnīgi visu. Centos sev iegalvot, ka viss noticis tieši tā, kā tam bija jānotiek. Jānotiek, lai padarītu mani nelaimīgu uz mūžīgiem laikiem. Zināju: ja spēšu ar to samierināties, tad varbūt reiz atgūšu mieru.

Vai tevi nepārņēma kārdinājums griezties atpakaļ?

Teju vai katru brīdi, kad bija pagājušas pirmās trīs dienas, ko aizvadīju kā nemaņā. Bet tad jau mēs bijām pazaudējuši ceļu. Bēgot laidāmies uz citu pusi, nevis pa ceļu, pa kuru bijām ieradušies, un mēs metām neskaitāmas cilpas un trīs reizes rāpāmies pāri vienam un tam pašam kalnam, bet varbūt tie bija trīs dažādi kalni, tikai mēs vairs nespējām tos atšķirt. Lai noteiktu pareizo virzienu, ar sauli nepietika, un mums vairs nebija nedz Ardzrouni, nedz viņa kartes. Varbūt mēs apgājām visapkārt tam lielajam kalnam, kas atrodas pasaules tabernākula vidū, un tagad bijām nonākuši zemes pretējā pusē. Un tad mēs palikām bez zirgiem. Nabaga lopiņi bija pieredzējuši neskaitāmas grūtības jau kopš ceļojuma sākuma un novecoja reizē ar mums. Mēs to nebijām ievērojuši, jo Pndapetcimā nebija citu zirgu, ar ko viņus salīdzināt. Šīs pēdējās trīs neprātīgās bēgšanas dienas viņus nomocīja. Pamazām, cits pēc cita viņi izlaida garu, un mums tā bija īsta svētība, jo viņi bija tik prātīgi, ka šķīrās no mums pa vienam un taisni tādās vietās, kur nebija atrodama nekāda cita barība, un mēs ēdām viņu gaļu, to nieku, kas vēl turējās pie kauliem. Tālāk devāmies kājām, un mūsu pēdas bija vienās brūcēs, un vienīgais, kurš nežēlojās, bija Gavagajs bet viņš jau allaž bija izticis bez zirga, un viņa vienīgo pēdu klāja bieza un cieta tulzna kā pazole divu pirkstu biezumā. Mēs patiešām ēdām siseņus, tikai atšķirībā no svētajiem tēviem bez medus. Un tad mēs zaudējām Kolandrino.

Tieši visjaunāko…

-Vismazāk pieredzējušo no mums. Viņš meklēja ēdamo starp klintīm, iebāza roku kādā aizdomīgā spraugā, un viņu sadzēla čūska. Viņam tikko pietika spēka ar pēdējiem elpas vilcieniem atvadīties no manis un vārgi izdvest, lai palieku uzticīgs viņa mīļotās māsas un manas mīļotās sievas piemiņai, tā, lai viņa varētu dzīvot vismaz manās atmiņās. Es biju aizmirsis Kolandrīnu un atkal jutos laulības pārkāpējs un nodevējs, nodevis Kolandrīnu un Kolandrino.

Un tālāk?

Bet tālākais grimst pilnīgā tumsā. Nikētas kungs, es devos prom no Pndapetcimas, kad pēc maniem aprēķiniem bija Mūsu Kunga 1197. gada vasara. Un es ierados šeit, Konstantinopolē, šī gada janvārī. Pa vidu tātad ir aizritējuši seši ar pusi gadi tukšuma gadi, kad tukšums valdīja manā garā un varbūt arī pasaulē.

Tu sešus gadus klejoji pa tuksnešiem?

Vienu gadu, varbūt divus, kurš gan vairs rēķināja laiku? Pēc Kolandrīno nāves varbūt bija pagājuši jau vairāki mēneši mēs nonācām kādas kalnu grēdas piekājē un nezinājām, kā šīs klintis pārvarēt. Reiz ceļā devāmies divpadsmit, nu bijām vairs tikai seši seši vīri un vienkājis. Noskrandušām drānām, izkāmējuši, saules apsvilināti; un no visas mantības mums bija atlikuši vien mūsu ieroči un seglu somas. Mēs nospriedām, ka nupat varbūt pienācis mūsu ceļojuma gals un mums lemts te nomirt. Bet tad piepeši ieraudzījām, ka mums tuvojas vesels pulks jātnieku. Viņi bija tērpušies lepnās drānās, un viņiem bija mirdzoši ieroči, un vēl viņiem bija rumpis kā cilvēkiem un suņu galvas.

Tie bija sumpurņi jeb kinokefali. Tātad viņi patiešām pastāv.

Kā Dievs debesīs. Viņi, skaļi riedami, mūs izvaicāja, bet mēs nesapratām. Tad sumpurnis, kurš izskatījās esam viņu vadonis, pasmaidīja ja vien tas bija smaids katrā ziņā viņš ņurdēdams atieza savus asos ilkņus, kaut ko pavēlēja savējiem, un viņi mūs sasēja virtenē citu aiz cita. Šie briesmoņi veda mūs cauri kalniem pa kādu sev zināmu taku; un, kad bijām gājuši vairākas stundas, mēs nokāpām ielejā, kas no visām pusēm ieskāva citu ļoti stāvu un augstu kalnu, kura galā slējās varens cietoksnis un ap to laidelējās plēsīgi putni, kuri pat iztālēm izskatījās milzonīgi. Es atcerējos, ko man reiz senajās dienās bija stāstījis Abduls, un sapratu, ka esam nonākuši pie Aloadīna cietokšņa.

Tā arī bija. Sumpurņi pa līkumotām, klintī izkaltām kāpnēm uzvadīja viņus augšā līdz šim nepieejamajam patvērumam un ieveda cietoksnī, kas bija gandrīz pilsētas lielumā un kur starp torņiem un nocietinājumu sienām bija redzami gaisa dārzi un slēgtas ejas, kuru logu ailes bija aizdarītas ar smagām dzelzs restēm. Viņus nodeva citiem sumpurņiem, kas bija bruņojušies ar pātagām. Ejot pa kādu gaiteni, Bodolīno izmanījās pamest skatienu ārā pa logu un ieraudzīja no visām pusēm augstu akmens sienu apjoztu pagalmu, kur gulšņāja daudzi ķēdēs sakalti jaunekļi, un viņš atcerējās stāstu par to, kā Aloadīns gatavojot savus slepkavniekus noziegumiem, apmādams viņus ar zaļo medu. Ievesti greznā zālē, mūsu draugi ieraudzīja, ka uz izšūtiem spilveniem sēž kāds teju vai simt gadu vecs vīrs sirmu bārdu, melnām uzacīm un drūmu skatienu. Aloadīns jau gandrīz pirms pusgadsimta, kad bija sagūstījis Abdulu, kā varens valdnieks bija mitinājies šajā cietoksnī, un, rau, viņš joprojām bija te un valdīja pār saviem vergiem.

Viņš uzmeta gūstekņiem nicinājuma pilnu mirkli, droši vien tūliņ manīdams, ka šie nelaimīgie nekādi nevar papildināt viņa jauno asasīnu rindas. Aloadīns pat nebilda ne vārda. Tikai garlaikoti pamāja ar roku vienam no saviem kalpiem, kā sacīdams: dariet ar viņiem, ko gribat. Možāks viņš kļuva vienīgi tad, kad cilvēkiem aiz muguras ieraudzīja vienkāji. Ar zīmēm viņš aicināja to kustēties, vēlēja nogulties zemē un pasliet kāju virs galvas un smējās. Visus sešus vīrus aizveda, bet Gavagajs palika pie Aloadīna.

Un tā sākās Bodolīno, Borona, Kiota, Rabi Solomona, Boidi un Dzejnieka ilgā gūstniecība. Visu šo laiku viņu kājas saistīja ķēdes, kam brīvajā galā bija piestiprināta smaga akmens bumba. Gūstekņus lika pie vienkāršiem darbiem: dažudien viņiem bija jāmazgā grīdu un sienu akmens plāksnes, citudien jāgriež dzirnu akmeņi un visai bieži bija jāstiepj četrās daļās pārskaldīti auni par barību rohputniem.

Rohi jeb rohputni, Bodolīno skaidroja Nikētam, bija spārnoti nezvēri, milzīgi putni, tik lieli kā desmit ērgļi kopā ņemti, ar līku un asu knābi, ar ko tie dažu mirkļu laikā spēja noplēst gaļu no kauliem veselam vērsim. Viņu kājām bija tik vareni nagi, ka tie drīzāk izskatījās pēc karakuģu rostrām. Putni nemierīgi staigāja pa plašu sprostu, kas bija novietots vienā no augstākajiem torņiem, gatavi uzbrukt katram, izņemot einuhu, kurš, šķiet, prata viņu valodu. Einuhs gādāja par putniem, rāmi staigādams pa viņu būri gluži kā starp cāļiem vistu kūtī. Viņš arī bija vienīgais, kurš prata sūtīt rohus pasaulē kā Aloadīna ziņnešus: viņš kādam no putniem aplika ap kaklu un muguru izturīgas siksnas, izlaida tās arī pa spārnu apakšu, pie siksnām piestiprināja grozu vai citu nesamo smagumu, tad atvēra slēģus, deva putnam pavēli, un rohs tikai un vienīgi uzdevumu saņēmušais un nekad citi izlidoja no torņa un nozuda debesīs. Mēs redzējām arī, kā putni atgriežas, einuhs viņus ielaida sprostā un noraisīja no viņu siksnojuma kādu maisu vai metāla cilindru, kur droši vien glabājās vēstis cietokšņa saimniekam.

Savu reizi gūstekņi augu dienu vadīja laiskodamies, jo cietoksnī aptrūkās darāmā; bet reizēm viņus norīkoja par palīgiem einuham, kurš nesa zaļo medu ķēdēs saslēgtajiem puišiem, un mūsu draugus stindzināja šausmas, redzot jaunekļu sejās postošo sapņu atblāzmas. Bet arī viņus pašus postīja sapņi vai, drīzāk, bezcerīgas skumjas, un viņi īsināja laiku, gremdējoties stāstos par pagājušajām dienām. Viņi atcerējās Parīzi, Alesandriju, līksmo Gallipoles tirgu, rāmo vakaru, kas bija pavadīts pie gimnosofistiem. Viņi runāja arī par Priestera vēstuli, un Dzejnieks, ar katru dienu jo drūmāks, gluži vai atkārtoja Diakona vārdus, kurus nemaz nebija dzirdējis: Mani māc šaubas, ka tāda karaliste nemaz nepastāv. Kurš Pndapetcimā mums stāstīja par Priestera valstību? Einuhi. Kas sūtīja ziņnešus pie Priestera, un pie kā viņi atgriezās? Einuhu sūtīti, pie tiem viņi arī atgriezās. Bet vai ziņneši maz devās ceļā? Vai viņi patiešām no kaut kurienes atgriezās? Diakons nekad nebija redzējis savu tēvu. Visu, ko zinām, mēs esam uzzinājuši tikai no einuhiem. Varbūt tā bija tikai einuhu sazvērestība? Varbūt einuhi uzjautrinājās, krāpdami Diakonu, mūs un pēdējo no nūbiešiem un vienkājiem? Reizēm pieķeru sevi pie domas, ka arī tādi baltie huņņi nekad nav gadījušies mums ceļā… Bodolīno teica, lai taču viņš atceroties savus cīņā kritušos biedrus, bet Dzejnieks tik šūpoja galvu. Viņš bija atzinis par labāku uzskatīt sevi par krāpšanas un burvestību upuri nekā samierināties ar domu, ka ir piedzīvojis sakāvi. Viņi vēl un vēlreiz pārrunāja Frīdriha nāves dienu, aizvien atrazdami kādu jaunu izskaidrojumu, kas varētu mest gaismu uz šo neizprotamo nāves gadījumu. Vainīgais bija Zosima, tas taču ir skaidrs kā diena. Nē, Zosima tikai nozaga Gradālu, bet vēlāk, jau pēc Frīdriha nāves. Cerēdams iegūt Gradālu, rīkojies bija kāds cits. Ardzrouni? Kurš gan var to zināt? Kāds no viņu mirušajiem biedriem? Cik necienīgas domas! Kāds no dzīvajos palikušajiem? Bet vai tiešām, nokļuvušiem tādā postā, teica Bodolīno, mums vēl jāvairo savas mocības, turot citam citu aizdomās?

Kamēr ceļš virzījās uz priekšu un mūs satrauca cerības, ka drīz vien atklāsim Priestera valstību, šādas šaubas mūs nenomāca; tad ikviens palīdzēja pārējiem sirsnīgas draudzības garā. Bet tagad gūsts mūs padarīja īgnus un kašķīgus, mēs vairs nespējām raudzīties cits citam acīs, un gadiem ilgi mēs cits citu ienīdām. Es dzīvoju, ierāvies sevī. Domāju par Hipātiju, taču nespēju atsaukt atmiņā viņas seju, atcerējos vienīgi prieku, ko viņa man sniedza; un naktīs bieži gadījās, ka braucīju nemierīgās rokas pa savas pavēderes spalvām, sapņodams, ka pieskaros viņas zīdainajam kažokam, kas smaržoja pēc sūnām. Es spēju uzbudināties, jo, kamēr gars sanīka, aizklīzdams tukšos murgos, miesa pamazām atkopās no ilgo klejojumu sekām. Tur, kalnā, mūs baroja labi, ēdienu saņēmām bagātīgi, divas reizes dienā. Varbūt ar šādu līdzekli Aloadīns, kurš mūs neiesvaidīja sava zaļā medus mistērijās, turēja mūs rāmus un paklausīgus. Bijām atguvuši spēkus, bet, par spīti smagajiem darbiem, kuros mums bija jāliec mugura teju vai katru dienu, mēs pieņēmāmies resnumā. Es pētīju savu taukos apļumušo vēderu un pats sev teicu: Cik tu esi skaists, Bodolīno, vai visi cilvēki ir tik skaisti? Un tad smējos kā prātu zaudējis.

Vienīgo mierinājumu sniedza brīži, kad viņus apciemoja Gavagajs. Viņu lieliskais draugs bija kļuvis par Aloadīna jokdari un izklaidēja viņu ar savām dīvainajām, straujajām kustībām. Vienkājis noderēja arī kā veikls izsūtāmais un kā bulta šaudījās pa pils zālēm un gaiteņiem, nesdams padotajiem valdnieka pavēles. Gavagajs bija iemācījies saracēņu valodu un baudīja salīdzinoši lielu brīvību. Viņš paslepus nesa saviem draugiem gardumus no kungu galda, ziņoja par notikumiem cietoksnī, stāstīja par klusajām cīņām starp einuhiem, kuri centās sev nodrošināt saimnieka labvēlību, un par slepkavnieciskajiem uzdevumiem, kuros sūtīja halucināciju apdullinātos jaunekļus.

Kādu dienu Gavagajs iedeva Bodolīno zaļo medu, pavisam nedaudz, jo citādi, kā vienkājis teica, arī viņš kristu tikpat zemu kā tie nabaga slepkavnieki. Bodolīno ieņēma medus piciņu mutē un pieredzēja mīlestības nakti ar Hipātiju. Taču, kad sapnis nāca pie beigām, viņa mīļotās izskats pārvērtās viņai bija veiklas, baltas un gludas kājas kā cilvēku sievietēm, bet kazas galva.

Gavagajs ieminējās, ka viņu somas un ieroči esot iesviesti kādā mantu kambari un ka viņš bez pūlēm pratīs tos atrast, kad viņi taisīsies bēgt no cietokšņa. Bet, Gavagaj, vai tu patiešām domā, ka no šejienes var aizbēgt? jautāja Bodolīno.

Mans domā, ka var. Mans domā, ka bēgt var tā un citād. Mans tik būs atrast vislabāko veid. Bet tavējs i palics resns kā einuhs. Un, ja tavējs i resns, tavējs bēg slikt. Tavējam būt labāk kustināt sav mies, tāpat kā dara mans. Tavējs paceļ sav pēd virs galvs un, viens un div, i atkal tievs un ātrs.

Pēdu pāri galvai Bodolīno gan necēla, tomēr viņš saprata, ka cerības uz glābšanos pat ja tās izrādītos veltas cerības palīdzēs viņam izturēt gūstniecību un nesajukt prātā, un tāpēc viņš sāka gatavoties bēgšanai: vicināja rokas, neskaitāmas reizes liecās lejup, cenšoties aizsniegt kāju pirkstus, līdz, zaudējis spēkus, krita zemē uz sava apaļā vēdera. Darīt to pašu viņš piekodināja arī saviem draugiem, un kopā ar Dzejnieku viņi kā rotaļādamies lauzās un reizēm aizvadīja visu pēcpusdienu, pūlēdamies viens otru nolikt uz lāpstiņām. Ar ķēdi pie kājas cīnīties nebūt nebija viegli, un viņi bija zaudējuši agrāko veiklību. Bet pie vainas bija ne tikai ieslodzījums. Tas bija vecums. Tomēr izkustēšanās nāca par labu.

Vienīgi Rabi Solomons pilnībā bija aizmirsis savu ķermeni. Viņš ēda pavisam maz un bija pārāk vārgs dažādiem saimniecības darbiem, tā nu draugi apdarīja arī viņa daļu. Solomonam nebija neviena rituļa, ko lasīt, un neviena rakstāma rīka. Viņš aizvadīja stundu stundas, atkārtodams Kunga vārdu, un katru reizi tas skanēja citādi. Viņš bija zaudējis arī savus pēdējos zobus, un tagad gan labajā, gan kreisajā pusē viņam bija palikušas vien plikas smaganas. Solomons ēda čāpstinādams un runāja svepstēdams. Viņš bija nācis pie pārliecības, ka desmit izkliedētās ciltis nekādi nebūtu varējušas palikt Priestera valstībā, kur puse iemītnieku ir nestorieši, kuri vēl būtu pieciešami, jo arī jūdi uzskatīja, ka Marija bijusi krietna sieviete, taču nekādu dievu, protams, nav varējusi dzemdēt, bet otra puse karalistes iemītnieku bija gatavie elku pielūdzēji, kas vairoja vai samazināja savu dievību skaitu pēc sirds patikas. Nē, viņš skumji teica, varbūt desmit ciltis arī ir izgājušas cauri Jāņa valstībai, bet pēc tam tās ir atsākušas savus klejojumus; mēs, jūdi, jau vienmēr meklējam apsolīto zemi vienalga kādu, lai tik tā būtu tālu prom; un tagad kas zina, kur manas ciltis ir aizklīdušas, varbūt tās ir apmetušās dažu soļu attālumā no šīs vietas, kur es vadu savas pēdējās dienas, bet esmu jau zaudējis katru cerību tās atrast. Pieņemsim pārbaudījumus, ko mums sūta Visaugstais vienmēr lai ir svētīts Svētais. Ījabs ir pieredzējis daudz ļaunākas ciešanas.

Viņš bija salauzies prātā, to varēja skaidri redzēt. Un zaudējuši prātu man šķita arī Kiots un Borons, kuri nemitīgi vāvuļoja par savu Gradālu, ko viņi noteikti atradīšot, pat vēl trakāk, tagad viņi bija pārliecināti, ka Gradāls pats viņiem ļausies atrodams; un, jo vairāk viņi par to spriedelēja, jo kausa brīnumainās spējas kļuva vēl brīnumainākas, mudinot viņus uz vēl kvēlākiem sapņiem, kuros viņi tapa par šī brīnuma īpašniekiem. Dzejnieks purpināja: redzēsiet, dabūšu savos nagos Zosimu un kļūšu par pasaules valdnieku. Aizmirstiet Zosimu, teicu es, viņš nesasniedza pat Pndapetcimu, varbūt viņš noklīda pa ceļam un viņa kauli tagad lēnām sabirst pīšļos kādā pīšļiem un putekļiem pilnā vietā, bet viņa Gradālu ir pievākuši neticīgie nomadi un varbūt izmanto jūsu kausu par mīžamtrauku. Apklusti, apklusti, nobālēdams čukstēja Borons.

Kā jums izdevās aizbēgt no tās elles? jautāja Nikēta.

Vienu dienu Gavagajs atnāca pie mums, lai pateiktu, ka ir izdomājis labāko bēgšanas ceļu. Nabaga Gavagajs, arī viņš pa šo laiku bija novecojis. Es nekad neesmu zinājis, cik ilgi dzīvo vienkāji, bet nu viņš skrienot vairs neapsteidza pats sevi kā zibens šautra. Tagad viņš ieradās kā pērkona dārdieni, kā nedaudz aizkavējies un pēc skrējiena smagi elsa.

Plāns bija tāds: viņiem apbruņotiem bija jāpārsteidz einuhs, kurš sargāja rohputnus, un jāliek, lai viņš, kā parasti, sagatavo putnus ceļam, tikai šoreiz ādas siksnas, kurām parasti piesēja saiņus, piestiprinās bēgļiem pie jostas. Un tad einuham bija jādod putniem pavēle lidot uz Konstantinopoli. Gavagajs bija aprunājies ar putnu kopēju un uzzinājis, ka viņš bieži sūtot rohus uz šo pilsētu pie kāda Aloadīnam uzticama cilvēka, kurš dzīvojot pakalna galā netālu no Peras. Gan Bodolīno, gan Gavagajs prata saracēņu valodu un varēja uzraudzīt, vai einuhs dod pareizo rīkojumu. Un, kad mērķis būs sasniegts, putni paši nolaidīšoties zemē. Kāpēc mans nebij to izdomāt agrāk? gremžas Gavagajs, smieklīgi zvetēdams sev ar dūrēm pa galvu.

Jā, teica Bodolīno, bet kā mēs lidosim ar ķēdi pie kājas?

Mans būs atrast vīli, teica Gavagajs.

Naktī Gavagajs sameklēja draugu ieročus un somas un aizstiepa uz viņu guļamtelpu. Zobeni un dunči bija aprūsējuši, bet viņi pūlējās daudzas naktis, tos tīrīdami un pulēdami pret sienu akmeņiem. Tad viņi ieguva vīli. Tā nebija nekāda labā, un aizritēja daudzas nedēļas, līdz viņiem izdevās dabūt pušu gredzenus, kas aptvēra kāju potītes. Kad gredzeni bija pārvīlēti, viņi tiem apakšā pasēja auklu un izņēma to cauri ķēdes galam, izskatījās, ka viņi staigā pa cietoksni, savažoti tāpat kā agrāk. Vērīgāk ieskatoties, protams, šo krāpšanu varētu pamanīt, taču gūstekņi te uzturējās jau tik daudzus gadus, ka neviens viņiem vairs nepievērsa uzmanību, un sumpurņi viņus uzskatīja par rāmiem mājdzīvniekiem.

Kādu vakaru viņi uzzināja, ka nākamajā dienā no virtuves būs jāpaņem vairāki maisi ar apsmakušu gaļu un jānes par barību putniem. Gavagajs viņiem piekodināja izmantot šo ilgi gaidīto izdevību.

No rīta viņi devās pēc gaļas maisiem, savilkuši īgnu vaigu, kā jau darot netīkamu darbu, bet atpakaļceļā iegriezās guļamtelpā un starp gaļas gabaliem paslēpa savus ieročus. Viņi nonāca pie putnu sprosta, un Gavagajs jau bija tur priekšā un izklaidēja einuhu, mezdams kūleņus. Tālākais noritēja pavisam vienkārši: viņi atvēra maisus, izvilka dunčus, un seši asmeņi tika pielikti sargam pie rīkles (Solomons visu tikai rāmi vēroja, it kā viņam par notiekošo nebūtu nekādas daļas), tad Bodolīno einuham paskaidroja, kas darāms. Šis mēģināja bilst, ka nebūšot pietiekami daudz siksnu, ko aplikt putniem, bet, kad Dzejnieks ieminējās par iespēju nogriezt viņam ausis, einuhs, kurš netīkamus griezienus savā mūžā jau bija pieredzējis, tūlīt bija gatavs sadarboties. Lidojumam steigšus tika sagatavoti septiņi putni, kas varētu nest septiņus cilvēkus vai, pareizāk, sešus cilvēkus un vienu vienkāji. Es gribu visspēcīgāko putnu, paziņoja Dzejnieks, jo tu, viņš vērsās pie einuha, diemžēl nedrīksti palikt šeit, jo citādi tu sacelsi trauksmi vai arī pavēlēsi tiem saviem nezvēriem griezties atpakaļ. Pie manas jostas piestiprināsim vēl vienu siksnu, un tās galā karāsies tu. Tāpēc man vajag putnu, kurš spētu izturēt divu cilvēku smagumu.

Bodolīno to iztulkoja, un einuhs apliecināja, ka būs laimīgs pavadīt savus gūstītājus kaut līdz pasaules malai, tikai apvaicājās, kas ar viņu notiks pēc tam. Viņam apsolīja, ka, nonācis Konstantinopolē, viņš varēšot iet, kur acis rāda. Bet tagad pasteidzies, draudīgi mudināja Dzejnieks, jo šai būri smird kā ellē.

Taču pagāja vēl krietna stunda, līdz viss bija sagatavots atbilstoši lidošanas mākslas likumiem. Ikviens piestiprinājās pie sava putna, un Dzejnieks vēl piejoza siksnu, kurai būs jānotur gaisā einuhs. Vienīgi Gavagajs joprojām nebija piesaistīts savam roham, viņš stāvēja, aizslēpies aiz stūra, un vēroja gaiteni, uzmanīdams, vai kāds negrib iztraucēt viņu gatavošanos.

Un tad kāds nāca. Sargi bija sākuši brīnīties, kāpēc gūstekņi, kuri bija aizsūtīti pabarot putnus, tik ilgi nenāk atpakaļ. No gaiteņa gala, satraukti rejot, tuvojās pulks sumpurņu. Nāk suņa galvs! iesaucās Gavagajs. Jūsējs tūlīt lido prom!

Ne nu mēs lidosim, nekā! iekliedzās Bodolīno. Nāc! Mēs vēl paspēsim tevi piesiet!

Tā nebija taisnība, un Gavagajs to saprata. Ja bēgt mēģinātu arī viņš, sumpurņi pagūtu sasniegt būri, iekams einuhs būtu atvēris slēģus un licis putniem pacelties spārnos. Gavagajs uzkliedza pārējiem, lai ver būri vaļā un laižas prom. Gaļas maisos bija paslēpta arī Gavagaja šaujamā niedrīte. Viņš paņēma stobru un trīs atlikušās bultas. Vienkājs mirst, bet paliek uzticīgs Austrum Gudrajiem! viņš teica. Tad Gavagajs nogūlās zemē, paslēja pēdu virs galvas, cēla šaujamstiebru pie lūpām un pūta, un pirmais sumpurnis pakrita beigts. Kamēr sargi atkāpās, vienkājis paspēja noguldīt vēl divus, tad viņam aptrūkās bultu. Lai aizkavētu uzbrucējus, viņš vēl mirkli turēja niedrīti pie mutes, kā gatavodamies pūst, bet sumpurņi drīz pamanīja krāpšanu. Viņi metās vienkājim virsū un sadūra viņā zobenus.

Tostarp Dzejnieks ar savu dunci bija nedaudz pakutinājis einuham pakakli, un tas, sajutis ritam pirmās asiņu lāses, saprata, ko no viņa grib, un, par spīti traucējošajām saitēm, spēja atvērt slēģus. Redzēdams, ka Gavagajs ir pagalam, Dzejnieks iesaucās: Cauri ir, laižamies! Einuhs deva pavēli rohputniem, milzeņi metās ārā un pacēlās spārnos. Tieši tai brīdī sumpurņi atdarīja sprosta durvis, taču viņus aizkavēja palikušie putni, kurus bija saniknojis troksnis un juceklis, un rohi nežēloja aso knābju cirtienus.

Nu visi seši bija augstu debesīs. Vai viņš putniem pavēlēja lidot uz Konstantinopoli? skaļā balsī jautāja Dzejnieks, un Bodolīno apstiprinoši pamāja ar galvu. Tātad viņš mums vairs nav vajadzīgs, teica Dzejnieks. Ar vienu dunča cirtienu viņš pārgrieza siksnu, kas saistīja einuhu, un tas gāzās lejup, tukšumā. Būs vieglāk lidot, teica Dzejnieks. Gavagajs ir atriebts.

Mēs lidojām, Nikētas kungs, augstu pāri saules izdedzinātiem, neapdzīvotiem līdzenumiem, ko svītroja vienīgi nez cik sen izžuvušu upju brūces, pāri apstrādātiem laukiem, ezeriem, mežiem un karājāmies, cieši pieķērušies putniem pie kājām, jo baidījāmies, ka siksnas mūs nenoturēs. Es nemāku tev teikt, cik ilgi mēs lidojām, nespēju to aprēķināt, bet plaukstas mums bija noberztas vienos jēlumos. Redzējām, kā zem mums slīd smilšu klajumi, auglīgas zemes, pļavas un kalnu kraujas. Mēs lidojām saules svelmē, bet, par laimi, palikām ēnā zem putnu platajiem spārniem, kas šķēla gaisu mums virs galvas. Patiesi nezinu, cik ilgi mēs lidojām arī naktī, un augstumā, kas noteikti nav sasniedzams pat eņģeļiem. Vienubrīd tālu lejā, klajā plašumā mēs ieraudzījām desmit virtenes vismaz mums šķita, ka tās ir karavānas, cilvēki (vai varbūt tās bija skudras?), kas virzījās gandrīz paralēlās strīpās kas zina, kurp tie devās. Rabi Solomons ņēmās kliegt, ka tās esot desmit izkliedētās ciltis un ka viņš gribot tikt lejā pie saviem jūdiem. Viņš mēģināja piespiest savu putnu laisties zemē, raustīja viņu aiz kājām, gribēdams mainīt lidojuma virzienu, tāpat, kā mēdz rīkoties ar buru auklām vai stūres stieni, taču putns saniknojās, atbrīvoja savas ķetnas no Solomona tvēriena un centās sakapāt viņa galvu ar nagiem. Solomon, neāksties, viņam sauca Boidi, tie nav tavējie, tie ir visparastākie klejotāji, kuri klīst, paši nezinādami, uz kurieni! Veltas pūles. Mistiska neprāta pārņemts, Solomons locījās un grozījās tik sparīgi, ka atraisījās viņa siksnas, un viņš krita lejup nē, pareizāk, viņš lidoja ieplestām rokām, šķeldams debesis kā Kunga svētīts lai vienmēr ir Svētais eņģelis, bet viņš bija eņģelis, kuru vilina apsolītā zeme. Mēs redzējām, kā Solomons saraujas arvien mazāks, līdz viņa apveidi saplūda ar sīkajām skudrām tur lejā.

Rohputni, nelokāmi uzticīgi saņemtajai pavēlei, lidoja tālāk, un vēl pēc kāda laika nāca redzama Konstantinopole un tās kupoli, kas mirguļoja saulē. Putni nolaidās, kur tiem bija parasts nolaisties, un mūsu draugi atbrīvojās no saitēm. Kāds cilvēks, varbūt viens no Aloadīna slepkavniekiem, izsteidzās viņiem pretī, pārsteigts, ka ieradušies tik daudzi ziņneši. Dzejnieks viņam uzsmaidīja, tvēra zobenu un plakaniski trieca pa galvu, un sagaidītājs novēlās zemē kā maiss. Tišš, tišš! Dzejnieks uzsauca putniem. Šķiet, tie saprata šīs skaņas, pacēlās spārnos un drīz vien nozuda aiz apvāršņa.

Mēs esam mājās, laimīgs nopūtās Boidi, stāvēdams tūkstošiem jūdžu no savām mājām.

Cerēsim, ka te kaut kur vēl mīt mūsu draugi dženovieši, teica Bodolīno. Sameklēsim viņus.

Redzēsiet, ka tagad lieti noderēs mūsu Kristītāja galvas, teica Dzejnieks, un šķita, ka viņš piepeši atguvis jaunību. Mēs esam atgriezušies pie kristiešiem. Pndapetcimu mēs zaudējām, bet varēsim iekarot Konstantinopoli.

Viņš nezināja, ka to jau iekaro citi kristieši, šos vārdus ar skumju smaidu komentēja Nikēta.

37  Bodolīno vairo Bizantijas dārgumus

Tikko mēģinājām šķērsot Zelta Raga līci un ieiet pilsētā, mēs tūlīt sapratām, ka esam nonākuši visdīvainākajā situācijā, kādu jebkad esam redzējuši. Tā nebija aplenkta pilsēta, jo ienaidnieki, kaut arī viņu kuģi stāvēja reidā, bija apmetušies Perā, un daudzi no viņiem brīvi klīda pa pilsētu. Tā nebija arī iekarota pilsēta, jo līdzās iebrucējiem ar krusta zīmi uz krūtīm grozījās arī basileja kareivji. Vienvārdsakot, krustneši bija Konstantinopolē, bet Konstantinopole nepiederēja viņiem. Un, kad mēs ieradāmies pie maniem draugiem dženoviešiem tie bija tie paši, pie kuriem dzīvoji arī tu, pat viņi īsti neprata izskaidrot ne to, kas jau bija noticis, ne to, kādi notikumi gaidāmi.

Arī mums bija grūti saprast, teica Nikēta ar samierināšanās pilnu nopūtu. Un tomēr kādu dienu man būs jāraksta šī laika vēsture. Kad bija pagājis nedaudz vairāk par desmit gadiem, kopš neveiksmi bija cietis Jeruzalemes atkarošanas karagājiens, kuru uzsāka tavs Frīdrihs kopā ar Francijas un Anglijas karaļiem, latīņi gribēja izmēģināt laimi vēlreiz un atgriezties Svētajā zemē, un viņus vadīja tādi lieli valdnieki kā Flandrijas Baldvins un Monferrātas Bonifacijs. Taču karagājienam bija nepieciešama flote, un to būvēt uzticēja venēciešiem. Esmu dzirdējis, kā tu ar izsmieklu runā par dženoviešu alkatību, bet salīdzinājumā ar venēciešiem tie no Dženovas ir pats nesavtīguma iemiesojums. Latīņi saņēma savus kuģus, bet viņiem nebija naudas, lai par tiem norēķinātos, un Venēcijas dodžs Dandolo (liktenim labpatikās iekārtot tā, ka arī viņš bija akls, tomēr no daudziem aklajiem, kuri bija iesaistīti šajos notikumos, viņš izrādījās vienīgais, kurš raudzījās tālu uz priekšu) pieprasīja, lai, nomaksājot parādu, latīņi pirms došanās uz Svēto zemi palīdz viņam pakļaut Zaras pilsētu. Piligrimi bija ar mieru, un tas bija viņu pirmais noziegums, jo nevar ņemt rokās krustu, lai pēc tam ietu iekarot pilsētu venēciešiem. Īsaks Eņģelis bija gāzis Andronīku un pārņēmis no viņa varu, bet pēc kāda laika Īsaka brālis Aleksijs lika Īsakam izdurt acis un nosūtīja viņu trimdā uz jūras piekrasti, bet pats sevi pasludināja par basileju.

To visu man tūlīt pastāstīja dženovieši. Tas bija ļoti juceklīgs stāsts, jo Īsaka brālis bija kļuvis par Aleksiju III, taču bija vēl viens Aleksijs Īsaka dēls, kuram izdevās aizbēgt, un viņš devās uz Zaru, kura jau bija venēciešu varā, un lūdza, lai latīņu piligrimi viņam palīdz atgriezties tēva tronī, bet pretī viņš apsolīja sniegt atbalstu Svētās zemes iekarošanai.

Ir viegli apsolīt to, kas tev pašam vēl nepieder. Taču Aleksijam III gan būtu vajadzējis saprast, ka viņa impērijai draud briesmas. Bet, kaut arī viņa acis nebija izdurtas, viņu bija darījušas aklu muļķība un iedzīvošanās kāre, kas valdīja viņam visapkārt. Iedomājies, vienubrīd viņš gribēja būvēt jaunus karakuģus, bet impērijas mežu uzraugi neļāva zāģēt kokus. Turklāt Mihaēls Strifīns, impērijas flotes ģenerālis, bija pārdevis jau esošo kuģu buras un vantis, stūres un citas daļas, lai piepildītu pats savas naudaslādes. Tostarp Zarā jauno Aleksiju sumināja kā valdnieku pār turienes ļaudīm, un pagājušā gada jūnijā latīņi ieradās šeit un viņu kuģi nostājās iepretī pilsētai. Simt desmit galeras un septiņdesmit kuģi, kas veda tūkstoti bruņinieku un trīsdesmit tūkstošus kareivju. Vairogi ņirbināja krāsas gar kuģu sāniem, vējā plīvoja karogi un standarti tā viņi peldēja parādē pa Svētā Jura šaurumu, pūzdami taures un rībinādami bungas, un mūsējie stāvēja uz pilsētas mūriem un skatījās šo izrādi. Tikai retais meta kādu akmeni, bet drīzāk, lai saceltu troksni, nevis lai nodarītu viņiem kaitējumu. Tikai tad, kad latīņi pietauvojās krastā iepretī Perai, tas neprātis Aleksijs III pavēlēja impērijas armijai iziet no pilsētas. Bet arī tā bija tikai parāde, Konstantinopolē visi dzīvoja kā pussnaudā. Varbūt tu zini, ka ieeju Zelta Raga līcī sargāja resna ķēde, kas savienoja abus krastus, bet mūsējie to ķēdi sargāja slikti: latīņi ķēdi pārrāva un iepeldēja ostā, un izsēdināja savu karaspēku krastā tieši pretī imperatora pilij Blahernā. Mūsu armija imperatora vadībā izgāja ārpus pilsētas mūriem, un dāmas stāvēja uz nocietinājumiem, noraudzījās izrādē un teica, ka mūsējie skaistajās, saulē mirdzošajās bruņās izskatoties pēc eņģeļiem. To, ka kaut kas iet greizi, pilsētnieki sāka saprast tikai tad, kad imperators nevis devās cīņā, bet atgriezās pilsētā. Un vēl labāk viņi to saprata pēc dažām dienām, kad venēcieši uzbruka pilsētas sienām no jūras puses, dažiem latīņiem izdevās pārvarēt mūrus, un viņi aizdedzināja tuvējās mājas. Patiešām apjēgt notiekošo manas pilsētas ļaudis sāka tikai pēc šī pirmā ugunsgrēka. Un kā tad rīkojās Aleksijs III? Viņš nakts aizsegā sakrāva kuģī desmit tūkstošus zelta naudas gabalu un pameta pilsētu.

Un tad tronī atgriezās Īsaks?

Jā, bet viņš jau bija vecs un turklāt akls, un latīņi viņam atgādināja, ka vara impērijā jādala ar paša dēlu, kurš kļuva par Aleksiju IV. Ar šo puiku latīņi bija noslēguši vienošanos, par kuru mēs vēl neko nezinājām: saskaņā ar šo līgumu Bizantijas impērijai bija jāatgriežas Romas katoļu baznīcas pakļautībā un basilejam bija jāpiešķir piligrimiem divsimt tūkstoši sudraba marku, pārtika veselam gadam, desmit tūkstoši jātnieku karagājienam uz Jeruzalemi un vēl piecsimt bruņinieku garnizons Svētajā zemē. Īsaks atklāja, ka impērijas kasē nav pietiekami daudz naudas, un viņš taču nevarēja iet un sākt klāstīt garīdzniecībai un visai tautai, ka impērija ne no šā, ne no tā pēkšņi pakļausies Romas pāvestam… Tā sākās farss, kas turpinājās daudzus mēnešus. Tagad Īsaks un viņa dēls, lai savāktu trūkstošo naudu, izlaupīja baznīcas, ar cirvi skaldīja Kristus svētbildes un, noplēsuši visus dārgos rotājumus, meta ikonas ugunī un kausēja visus zelta un sudraba darinājumus, ko vien atrada. Bet latīņi, nostiprinājušies Perā, klaiņoja arī Zelta Raga līča šajā pusē, sēdās pie viena galda ar Īsaku, visur uzvedās kā īstenie saimnieki un darīja visu, lai novilcinātu brīdi, kad būs jādodas tālāk. Viņi apgalvoja, ka gaidot, līdz viņiem samaksās pilnīgi visu, kas viņiem pienākas, un visdedzīgāk samaksu paģērēja dodžs Dandolo ar saviem venēciešiem, bet es domāju, ka patiesībā viņi te vienkārši bija atraduši īstu Paradīzi un svētlaimīgi dzīvoja uz mūsu rēķina. Negribēdami pārlieku izspiest kristiešus un varbūt arī lai attaisnotu to, ka nebūt nesteidzas mēroties spēkiem ar Jeruzalemes saracēņiem, daži no viņiem izlaupīja Konstantinopoles saracēņu mājokļus, lai gan saracēņi te vienmēr bija dzīvojuši rāmi un mierīgi, un šīs sadursmes laikā latīņi izraisīja otro ugunsgrēku, kurā arī es zaudēju visskaistāko no saviem namiem.

Un vai abi basileji necēla saviem sabiedrotajiem iebildumus?

Viņi jau bija kļuvuši par ķīlniekiem latīņu nagos. Un Aleksiju IV latīņi bija padarījuši par savu ākstu: reiz, kad puika uzturējās piligrimu nometnē, izklaidēdamies kā parasts kareivis, viens no latīņiem norāva viņa zeltīto cepuri un uzlika to pats sev galvā. Nekad agrāk neviens Bizantijas basilejs tā nebija pazemots! Bet Īsaks tostarp zaudēja pēdējās prāta paliekas, vadīdams laiku kopā ar rijīgiem mūkiem, un murgoja, ka kļūšot par visas pasaules imperatoru un atgūšot redzi… Līdz beidzot tauta sadumpojās un ievēlēja par basileju Nikolaju Kannabi. Viņš bija krietns cilvēks, bet par ietekmīgu vīru jau bija kļuvis Aleksijs Dukass Murtzufls, kuru atbalstīja karaspēka vadoņi. Tāpēc Murtzuflam nebija grūti sagrābt varu. Īsaks nomira no sirdstriekas, bet Kannabim Murtzufls lika nocirst galvu un Aleksiju IV pavēlēja nožņaugt. Tā Murtzufls kļuva par Aleksiju V.

Lūk, mēs ieradāmies tieši tais dienās, kad neviens vairs nezināja, kurš ir īstais noteicējs Īsaks, Aleksijs, Kannabis, Murtzulfs vai piligrimi; un, kad citi pieminēja Aleksiju, mēs nesapratām, vai viņi runā par trešo, ceturto vai piekto. Dženoviešus mēs atradām dzīvojam vecajā vietā turpat, kur biji apmeties arī tu, bet Venēcijas un Pizas tirgoņu mājas bija nodegušas otrā ugunsgrēka laikā, un viņi visi bija pārvākušies uz Peru. Un Dzejnieks nolēma, ka šajā nelaimes piemeklētajā pilsētā mēs kaldināsim savu laimi un iegūsim bagātības.

Kad valda anarhija, teica Dzejnieks, ikviens var kļūt par ķēniņu. Bet pagaidām bija jāiegūst vismaz kāds nieks naudas. Pieci pēc visiem pieredzējumiem dzīvajos palikušie draugi bija noskranduši, netīri un bez plika graša kabatā. Dženovieši viņus uzņēma sirsnīgi, bet atgādināja, ka ciemiņi ir kā zivis un pēc trim dienām sāk smirdēt. Dzejnieks rūpīgi nomazgājās, apgrieza matus un bārdu, no nama saimniekiem aizņēmās pieklājīgu apģērbu un kādā jaukā rītā devās uz pilsētu ievākt ziņas.

Vakarā viņš atgriezās un teica: Sākot no šodienas, basilejs ir Murtzufls, viņš ir novācis visus pārējos. Un rādās, ka, gribēdams izpatikt saviem pavalstniekiem, viņš grib izprovocēt latīņus uz sadursmi, bet latīņi viņu uzskata par uzurpatoru, jo savus līgumus bija noslēguši ar nabaga Aleksiju IV, lai miers viņa dvēselei, viņš vēl bija tik jauns, bet neko darīt, tāds nu reiz bija viņa liktenis. Latīņi cer sagaidīt, ka Murtzulfs spers kādu kļūdainu soli, bet pagaidām viņi turpina žūpot krogos, labi zinādami, ka agrāk vai vēlāk patrieks basileju ar kājas spērieniem pa pēcpusi un paši varēs mierīgi izlaupīt pilsētu. Viņi jau zina, kādas zeltlietas kurās baznīcās ir atrodamas, un zina arī to, ka pilsēta ir pilna ar apslēptām relikvijām, bet tikpat labi viņiem ir zināms, ka ar relikvijām nejoko un viņu vadoņi gribēs tās pievākt sev un vest katrs uz savu dzimto pilsētu. Bet grieķeļi nav labāki par latīņiem, un tāpēc piligrimi laizās klāt vietējiem, lai svarīgākās relikvijas varētu nopirkt jau tagad un par lētu naudu. Morāle: tas, kurš grib nopelnīt labu naudiņu šajā pilsētā, pārdod relikvijas, bet tie, kuri gribēs pelnīt, atgriezušies mājās, relikvijas pērk.

Tad jau ir pienācis īstais laiks vilkt laukā no somām mūsu Kristītāja galvas! cerību pilns iesaucās Boidi.

Tu, Boidi, runā tikai tāpēc, ka tev ir mute, atteica Dzejnieks. Pirmkārt, vienā pilsētā tu nekādi nevari pārdot vairāk par vienu galvu, jo pēc tam izplatās baumas. Otrkārt, es dzirdēju, ka šeit Konstantinopolē viena Kristītāja galva jau esot, bet varbūt pat veselas divas. Iedomājies, ka tās abas jau ir pārdotas, un tad ierodamies mēs ar trešo, un šie mums pārgriež rīkli. Tātad par Kristītāja galvām nav nemaz ko runāt. Taču, meklējot citas relikvijas, mēs velti tērētu laiku. Mums nevajag tās atrast, mums tās ir jāuztaisa tieši tādas pašas kā tās, kuras jau te ir, bet kuras vēl neviens nav atradis. Klīstot pa pilsētu, es dzirdēju runājam par Kristus purpura mēteli, par rīksti, ar kuru viņu šaustīja, un par stabu, pie kura viņš bija saistīts šaustīšanas laikā, un vēl par sūkli, kas bija piesūcināts ar žulti un etiķi un ko pasniedza mūsu mirstošajam Kungam, vienīgi tagad šis sūklis esot sauss, un tad vēl te esot ērkšķu vainags, lādīte, kurā glabājoties gabaliņš Svētā Vakarēdiena laikā svētītas maizes, daži mati no Krustā Sistā bārdas, Jēzus bezvīļu ģērbs, par kuru kareivji meta kauliņus, un vēl Dievmātes tērps…

Jāapsver, ko no tā visa būtu vieglāk uztaisīt, domīgi teica Bodolīno.

Tieši tā, piekrita Dzejnieks. Rīksti var atrast jebkur, bet par šaustīšanas stabu nav vērts domāt, jo tādu paslepus nepārdosi.

Bet kāpēc mums lieki riskēt ar tādiem atdarinājumiem ja vēlāk kāds atradīs īstās relikvijas, tad tie, kuriem būsim pārdevuši viltojumus, prasīs naudu atpakaļ, prātīgi ieteicās Borons. Iedomājieties tik, cik daudz dažādu relikviju varētu pastāvēt. Piemēram, divpadsmit grozi, kuros Jēzus vairoja zivis un maizes. Grozi taču mētājas apkārt, var ņemt jebkuru, vajag tikai nedaudz nosmērēt, lai izskatās senāki. Vai, piemēram, cirvis, ar kuru Noass uzcirta savu šķirstu, gan jau arī mūsu dženoviešiem atradīsies kāds nolietots, ārā metams cirvis.

Tā nav slikta doma, teica Boidi. Jāpastaigā tik pa kapsētām. Tur varētu atrast svētā Pāvila žokli un nevis svētā Jāņa Kristītāja galvaskausu, bet gan viņa kreiso delmu un vēl visādus labumus kauliņus, kas saglabājušies no svētās Agates un svētā Lācara, praviešiem Dāniēla, Samuēla un Jesajas, svētās Helēnas galvaskausu un kādu gabalu no svētā apustuļa Filipa paura.

Ja jau tā, ierunājās Pevere, kuru sajūsmināja šīs peļņu sološās izredzes, vajag tikai parakņāties tepat sētā, un es jums kā likts atradīšu gabaliņu no Bētlemes silītes tādu maziņu, maziņu, nevarēs pat saprast, no kuras malas tas atlūzis.

Mēs taisīsim nekad neredzētas relikvijas, teica Dzejnieks, bet atdarināsim arī tās, kuras jau te, pilsētā, ir, jo tieši par tām visi runā un cenas katru dienu kāpj.

Dženoviešu nams uz vienu nedēļu pārvērtās par darbnīcu, kur kūsāt kūsāja darbs. Boidi, paklupis skaidās, atrada naglu no Svētā Krusta; Boijamondo, visu nakti nokāvies ar briesmīgām sāpēm, no rīta apmeta aukliņu ap cauro priekšzobu un izrāva to kā nieku un, lūk, svētās Annas zobs; Grillo saulē kaltēja maizi un sausās drupačas bēra mazās lādītēs, kuras no veca koka tikko bija uztaisījis Taraburlo. Pevere viņus bija pārliecinājis atteikties no maizes un zivju vairojamajiem groziem, jo, kā viņš teica, pēc tāda brīnuma pūlis tos ķočus droši vien ķertin izķēra un aiznesa katru uz savu pusi, un pat Konstantīns nebūtu varējis savākt tos atkal kopā. Varētu jau mēģināt iztirgot tikai vienu grozu, bet tas neradītu vēlamo iespaidu, turklāt to būtu visai grūti slepus nodot pircēja rokās, jo Jēzus taču bija paēdinājis veselu pulku cilvēku, un tātad tie nevarēja būt nekādi mazie groziņi, ko ērti varētu paslēpt zem apmetņa. Labi, grozu nebūs, piekrita Dzejnieks, bet to Noasa cirvi gan tu man sameklēsi. Kā nu ne, atbildēja Pevere, re, kur viens ir asmens jau drīzāk izskatās pēc zāģa, un kāts arī nodilis.

Tad mūsu draugi pārģērbās par armēņu tirgoņiem (nu dženovieši bija ar mieru finansēt šo pasākumu) un ar noslēpumainu skatu sāka apstaigāt krogus un piligrimu nometnes, izmezdami neskaidrus mājienus, likdami noprast, cik grūti būtu šādus darījumus nokārtot, un kaulēdamies par cenu, jo viņi taču riskējot ar savu dzīvību un tā tālāk.

Vienu vakaru Boidi atgriezās un teica, ka esot atradis kādu Monferrātas bruņinieku, kurš būtu ar mieru ņemt Noasa cirvi, tikai viņš gribot pārliecināties, vai tas esot īsts. Jā, jā, smīkņāja Bodolīno, iesim pie paša Noasa un palūgsim, lai uzraksta mums ar zīmogu apstiprinātu zvērestu.

Bet vai tad Noass prata rakstīt? jautāja Borons.

Noass mācēja tikai liet sev rīklē vīnu, atteica Boidi. Viņš droši vien bija piesūcies pilns kā zeķe, kad krāva lopiņus tai savā šķirstā, ar odiem viņš ir krietni pārcenties, bet aizmirsis vienradžus, jo tos vairs nekur neredz.

Vēl redz, redz… čukstēja Bodolīno, kurš piepeši bija zaudējis savu labo omu.

Pevere ieminējās, ka ceļojot viņš cik necik esot apguvis jūdu rakstību un varot ar nazi cirvja kātā iegriezt pāris no viņu ķeburiem. Noass taču bija jūds, vai ne? Jūds, jūds, kā nu ne, apstiprināja draugi, bet nabaga Solomons, varbūt pat labi, ka viņš vairs nav kopā ar mums, citādi zini, kas viņam tās būtu par ciešanām. Taču tā Boidi izdevās dabūt pie vietas cirvi.

Dažas dienas tirdzniecībai nebija piemērotas un bija grūti atrast pircējus, jo pilsētā valdīja satraukums un piligrimus negaidīti sasauca atpakaļ nometnē, kur bija izsludināts trauksmes stāvoklis. Piemēram, runāja, ka Murtzufls esot uzbrucis Filejai, tur tālāk piekrastē. Bet piligrimi bija stājušies pretī ciešās rindās, bija notikusi kauja vai varbūt drīzāk kautiņš, un Murtzufls esot dabūjis pamatīgi trūkties, un viņam esot atņemts kara karogs ar Jaunavas attēlu, ko impērijas karaspēks allaž nesa sev līdzi. Murtzulfs bija atgriezies Konstantinopolē, bet piekodinājis savējiem nevienam neatklāt šo kaunu. Latīņi uzzināja, ka Murtzufls noklusējis karoga zaudējumu, un nākamajā dienā braukāja gar pilsētas mūriem vienā no savām galerām, kurā labi saskatāmā vietā bija piestiprināts atņemtais karogs, un rādīja romniekiem nepiedienīgus žestus, piemēram, zīmīgi pasliedami pirkstu vai ar kreiso roku sizdami pa labā elkoņa locītavu. Murtzufls bija kritis negodā, un romnieki ielās par viņu dziedāja ķengu dziesmiņas.

Īsāk sakot, lai uztaisītu labas relikvijas un atrastu pietiekami stulbus noņēmējus, bija vajadzīgs laiks, darbošanos viņi bija uzsākuši janvārī, un nu jau bija pienācis marts; bet tā, vienu dienu iztirgojot svētā Eobana žokļakaulu, citu dienu svētās Kunigundes stilbu, viņi bija iesituši visai prāvu summu, bija varējuši atlīdzināt dženoviešiem parādus un paši kārtīgi apģērbties.

Nu tu saproti, Nikētas kungs, kāpēc pēdējās dienās tavā pilsētā nāca gaismā tik daudz vienādu relikviju, un tagad tikai Dievs vien zina, kuras no tām ir īstās. Bet pacenties iejusties mūsu ādā: mums taču vajadzēja no kaut kā pārtikt, un apkārt bija tikai latīņi, kuri bija gatavi izlaupīt pilsētu, un tavi grieķeļi, atvaino, romnieki, kuri bija gatavi latīņus apkrāpt. Galu galā mēs tikai piekrāpām krāpniekus.

Lai jau būtu, rāmi teica Nikēta, varbūt daudzas no šīm relikvijām nonāks latīņu barbariskajās baznīcās un iedvesmos uz svētām domām turienes barbarus. Ja domas ir svētas, arī ticība svēta. Kunga ceļi ir neizdibināmi.

Nu jau viņi būtu varējuši mest mieru un doties atceļā uz savu dzimto pusi. Kiotam un Boronam nebija skaidra priekšstata, ko darīt tālāk, un viņi jau bija atmetuši cerības atrast Gradālu un reizē ar Gradālu arī Zosimu; Boidi prātoja, ka par šo naudu viņš Alesandrijā nopirkšot vīna dārzus un sava mūža pēdējos gadus nodzīvošot kā kungs; vismazāk nākotnes plānu bija Bodolīno: Priestera meklējumi bija galā, Hipātija zaudēta, un viņam bija teju vienalga dzīvot tālāk vai mirt nost. Bet Dzejniekam gan nebija vienalga viņu bija pārņēmuši sapņi par visvarenību; viņš iztirgoja plašajai pasaulei Kunga lietas un tagad būtu varējis sākt kaut ko piedāvāt nevis viszemākās kārtas piligrimiem, bet gan viņu vadoņiem, tā izpelnoties šo vareno vīru labvēlību.

Kādu dienu Dzejnieks, pārnācis mājās, stāstīja, ka Konstantinopolē glabājoties Mandylion, edesas seja, nenovērtējami dārga relikvija.

Kas tā ir par mandolīnu? noprasīja Boijamondo.

Tas ir neliels lakatiņš, kurā no sejas noslaucīt sviedrus, paskaidroja Dzejnieks, un uz tā ir Mūsu Kunga sejas nospiedums. Nevis gleznots, bet iespiedies dabiski, tas ir acheiropoieton attēls to nav darinājusi cilvēka roka. Edesas valdnieks Abgars V bija spitālīgs, un viņš sūtīja savu arhivāru Hannānu, lai tas aicina Jēzu nākt un viņu izdziedēt. Bet Jēzus nav varējis doties uz Edesu, tāpēc viņš ņēmis šo auduma gabalu, noslaucījis tajā seju, un uz auduma kā zīmēti nospiedušies viņa vaibsti. Saņēmis šo lupatiņu, valdnieks, protams, izveseļojies un pievērsies taisnajai ticībai. Pirms daudziem gadsimtiem, kad persieši aplenca Edesu, Mandilionu izkāra virs pilsētas mūriem un pilsēta tika izglābta. Vēlāk imperators Konstantīns šo lakatu nopirka un atveda šurp vispirms tas glabājās Blahernas baznīcā, pēc tam Svētās Sofijas katedrālē un tad Faras kapelā. Un šis ir īstais Mandilions, kaut arī stāsta, ka pasaulē esot vēl daži: Kamūlijas pilsētā Kapadokijā, Memfisā Ēģiptē un Anablathā netālu no Jeruzalemes. Un tas nav nekas neiespējams, jo Jēzus savas dzīves laikā taču varēja noslaucīt seju vairākas reizes. Bet šis noteikti ir visbrīnumainākais no visiem sviedrautiem, jo Lieldienās seja maina vaibstus līdzi dienas stundām: rītausmā uz auduma ir redzama jaundzimušā Jēzus seja, trešajā stundā tas rāda, kā Jēzus izskatījies bērnībā, un tā tālāk, līdz beidzot devītajā stundā parādās pieaugušā Jēzus vaibsti Ciešanu brīdī.

Kur tu to visu saklausījies? jautāja Boidi.

Man to pastāstīja kāds mūks. Šī patiešām ir īsta relikvija, un ar tik vērtīgu svētumu var atgriezties mūsu zemēs, baudīt godu un saņemt prebendas, jāsameklē tikai piemērots bīskaps, redz, kā Bodolīno ar Rainaldu prata atrast labu vietu saviem trim Austrumu Gudrajiem. Līdz šim mēs relikvijas tikai pārdevām, tagad ir pienācis brīdis vienu nopirkt vienu, bet tādu, kas nesīs mums veiksmi un bagātību.

Un no kā tad tu pirksi to Mandilionu? nogurušā balsī jautāja Bodolīno, kuram jau metās šķērmi no visas šīs simonijas.

To jau ir nopircis kāds sīrietis, ar kuru kopā es vienu vakaru dzēru un kurš darbojas Atēnu hercoga interesēs. Un viņš man teica, ka hercogs būtu ar mieru atdot Mandilionu un vēl nezin kādus labumus, ja tikai varētu iegūt Sydoine.

Un tagad paskaidro mums, kas ir Sydoine, teica boidi.

Stāsta, ka Blahernas Svētās Marijas baznīcā savulaik esot glabājies Svētais Līķauts, tas, uz kura ir redzams visa Jēzus ķermeņa nospiedums. Pilsētā par to runā, stāsta, ka šeit to esot redzējis Amalriks, Jeruzalemes karalis, kad viņš te viesojās pie Manuēla Komnēna. Vēlāk citi man teica, ka Sīdoīna esot nodota glabāšanai Bukoleones Svētās Jaunavas baznīcā. Taču neviens Līķautu vairs nav redzējis, tas jau nezin cik sen esot pazudis.

Es nesaprotu, uz ko tu tēmē, teica Bodolīno. Kādam ir Mandilions, un lai nu tā būtu, un viņš ir ar mieru to iemainīt pret Sīdoīnu. Bet tev Sīdoīnas nav, un es nedomāju vis, ka mēs paši te varētu izgatavot Mūsu Kunga nospiedumu. Un tātad?

Man Sīdoīnas nav, atbildēja Dzejnieks, bet tev gan ir.

Man?

Atceries, es tev jautāju, kas glabājas tai garenajā kārbā, ko tev pasniedza Diakona kalpi, īsu brīdi pirms mēs aizbēgām no Pndapetcimas? Tu man teici, ka tajā ir tā nabaga puiša attēls, kas nospiedies uz līķauta tūlīt pēc viņa nāves. Parādi man to!

Tu esi traks, tas ir svēts sūtījums, Diakons man to uzticēja, lai es to nodotu Priesterim Jānim!

Bodolīno, tu esi nodzīvojis šajā pasaulē vairāk nekā sešdesmit gadus un vēl tici pasaciņām par Priesteri Jāni? Mēs skaidri pārliecinājāmies, ka nekāda Priestera nav. Parādi man to lupatu!

Bodolīno nelabprāt izņēma no savas somas futrāli un izcēla no tā audekla rulli, kuru atritinot skatieniem atklājās visai liels drānas gabals. Bodolīno pamāja pārējiem, lai tie pabīda malā galdus un solus, jo, lai audumu pilnībā izklātu uz grīdas, vajadzēja daudz vietas.

Tas bija īsts palags, ļoti liels, un uz tā bija divkāršs cilvēka attēls, it kā ietītais ķermenis būtu atstājis nospiedumu divas reizes no priekšas un no mugurpuses. Ļoti labi varēja saskatīt seju, matus, kas krita pār pleciem, ūsas un bārdu, un aizvērtas acis. Nāves žēlsirdības skarts, nelaimīgais Diakons bija atstājis uz audekla rāmu vaibstu un spēcīga ķermeņa atveidu, kurā tikai ar pūlēm varēja saskatīt neskaidras brūču, rētu un tumšo plankumu aprises zīmes, kuras bija ievilkusi lepra, kas bija viņu pazudinājusi.

Bodolīno brīdi stāvēja un aizkustināts skatījās, un atzina, ka uz šī linauduma mirušais ir ieguvis savas ciešanu pilnās varenības stigmas. Tad viņš nočukstēja: Mēs taču nevaram pārdot spitālīgā, turklāt vēl nestorieša, attēlu kā Mūsu Kunga atveidu.

Pirmkārt, Atēnu hercogs to nezina, atbildēja Dzejnieks, un mums šī lupata jāiesmērē viņam, nevis tev. Otrkārt, mēs to nevis pārdodam, bet apmainām, un tātad tā pat nav simonija. Es eju pie sīrieša.

Sīrietis prasīs, kāpēc tu gribi mainīties, labi zinādams, ka Sīdoīna ir nesalīdzināmi vērtīgāka par Mandilionu, teica Bodolīno.

Tāpēc, ka Sīdoīnu ir daudz grūtāk slepus izvest no Konstantinopoles. Tāpēc, ka Sīdoīna ir pārāk vērtīga un tikai kāds karalis varētu atļauties to pirkt, bet Sviedrautam mēs varam atrast zemākas kārtas pircējus, kuri būs gatavi maksāt, lieki netielējoties. Un, ja mēs piedāvātu Sīdoīnu kādam kristiešu valdniekam, viņš teiktu, ka mēs to esam nozaguši šeit, un liktu mūs pakārt, bet Svētā Seja tikpat labi varētu būt nākusi no Kamūlijas vai Memfisas, vai Anablathas. Sīrietis sapratīs manus apsvērumus, jo mēs esam viena kaluma.

Labi, teica Bodolīno, tu atdosi šo audekla gabalu Atēnu hercogam, un man ir vienalga, ka viņš pārvedīs mājās attēlu, kuram ar Kristu nav nekā kopīga. Bet vai tu zini, ka man šis auduma gabals ir daudz vērtīgāks par īstu Kristus attēlu, tu zini, ko tas man atsauc atmiņā, un tu nevari tā vienkārši iztirgot tik svarīgu piemiņas lietu…

Bodolīno, teica Dzejnieks, mēs nezinām, kas mūs sagaida mājās. Ar Edesas sejas palīdzību mēs dabūsim savā pusē kādu arhibīskapu, un mūsu labklājība atkal būs nodrošināta. Un zini, Bodolīno, ja tu šo līķautu nebūtu aizvedis projām no Pndapetcimas, tad huņņi to tagad izmantotu, lai atslaucītu sev pakaļu. Šis cilvēks tev bija dārgs, tu man daudz stāstīji par viņu, kamēr mēs klejojām pa tuksnešiem un dzīvojām gūstā, un tu apraudāji viņa veltīgo nāvi, kas bija lemta aizmirstībai. Bet tagad viņa pēdējo portretu kaut kur godās kā Kristus tēlu. Vai tad var vēlēties vēl labāku pēcnāves godu nelaiķim, kuru tu esi mīlējis? Mēs nezaimosim viņa miesas piemiņu, mēs to drīzāk… Kā tu teiktu, Boron?

Pārveidosim.

Jā, tieši tā.

Tas droši vien notika tāpēc, ka es to dienu neprātā biju zaudējis nojēgu par to, kas ir pareizi un kas nepareizi; vai varbūt tāpēc, ka biju ļoti noguris, Nikētas kungs. Es piekritu. Dzejnieks devās prom, lai iemainītu mūsu, nē, manu, nē, pareizāk, Diakona Sīdoīnu pret Mandilionu.

Bodolīno sāka smieties, un Nikēta nesaprata, kas izraisījis viņa jautrību.

Tālāko mēs uzzinājām vēlu vakarā. Dzejnieks bija aizgājis uz sev zināmo tavernu un nokārtojis savu apkaunojošo darījumu, un, lai apdzirdītu sīrieti, viņš bija piedzēries arī pats, viņš izgāja no kroga, un viņam sekoja kāds, kurš labi zināja, kādu veikalu viņš tikko noslēdzis, varbūt pats sīrietis, kurš, kā jau Dzejnieks teica, bija tā paša kaluma, un tad šaurā ieliņā Dzejniekam uzbruka un gandrīz nosita. Viņš atgriezās mājās, piedzēries vairāk par Noasu, noplūdis asinīm, sadauzīts un apstulbis, bez Sīdoīnas un bez Mandiliona. Es biju gatavs piebeigt viņu ar kājas spērieniem, bet viņš jau tik un tā bija beigts cilvēks. Viņš otrreiz bija zaudējis savu karaļvalsti. Nākamajās dienās viņu vajadzēja ēdināt ar varu. Es sev teicu, ka man ir paveicies, jo man nekad nav bijis pārlieku daudz ambiciozu sapņu, ja jau satriekti sapņi var novest cilvēku tādā stāvoklī. Bet tad atzinu, ka arī pats esmu kļuvis par upuri daudziem iznīcinātiem sapņiem: es biju zaudējis savu mīļoto tēvu, nebiju viņam atradis karalisti, par kuru viņš sapņoja, un uz visiem laikiem biju zaudējis sievieti, kuru mīlēju… Vienkārši es biju sapratis, ka Demiurgs visu radīto ir pametis pusratā, bet Dzejnieks joprojām ticēja, ka šajā pasaulē ir iespējams arī uzvarēt.

Aprīļa sākumā mūsu draugi saprata, ka Konstantinopole vada savas pēdējās dienas. Bija notikusi kāda dramatiska saķeršanās starp dodžu Dandolo, kurš stāvēja izslējies galeras priekšgalā, un Murtzuflu, kurš klaigāja, stāvēdams krastā, un pieprasīja, lai latīņi pamet viņa zemi. Bija skaidrs, ka Murtzufls ir zaudējis prātu, un latīņi, ja vien gribētu, varētu viņu nobeigt ar vienu knipi. Pāri Zelta Raga līcim varēja saskatīt, kā piligrimu nometnē visi gatavojas kaujai, un arī pa noenkuroto kuģu klājiem šurpu turpu šaudījās jūrnieki un kareivji, gatavodamies uzbrukumam.

Boidi un Bodolīno teica, ka nu jau naudas pietiekot un šis esot īstais brīdis, lai pamestu Konstantinopoli, jo viņi jau esot redzējuši pietiekami daudz iekarotu pilsētu. Borons un Kiots bija ar mieru, bet Dzejnieks lūdza dot viņam vēl dažas dienas. Viņš bija atguvies no piedzīvotās neveiksmes un acīmredzot gribēja izmantot šīs pēdējās stundas, lai paveiktu kaut ko varenu ko tieši, to nezināja pat viņš pats. Viņa skatiens brīžiem aizmiglojās kā trakajam, bet tur jau tā nelaime, ka ar trakajiem nav vērts strīdēties. Viņi nolēma izpatikt Dzejniekam, spriezdami, ka pietiek paturēt acīs latīņu kuģus, lai saprastu, kad pienācis laiks bēgt pa sauszemes ceļu.

Bet Dzejnieks nozuda uz divām dienām, un tas bija pārāk ilgs laiks. Palmu piektdienas rītā viņš vēl nebija atgriezies, un piligrimi sāka uzbrukumu no jūras puses, starp Blahernu un Evergetis Dievmātes klosteri, aptuveni tai pilsētas daļā, ko dēvēja par Petriju, uz ziemeļiem no Konstantīna sienas. Bija jau par vēlu, lai izkļūtu ārpus pilsētas nocietinājumiem, kas nu tika stingri sargāti no visām pusēm. Lādēdami savu aizklīdušo biedru, Bodolīno un pārējie nolēma, ka labāk būs klusītēm tupēt pie dženoviešiem, jo šī pilsētas daļa nelikās apdraudēta. Viņi gaidīja un ik pa laikam saņēma no Petrijas atnestās ziņas.

Piligrimu kuģi bija bruņoti ar asiem pīķiem. Murtzufls stāvēja kāda pakalna galā mūru iekšpusē kopā ar visiem saviem karaspēka vadoņiem un galminiekiem, karognesējiem un tauru pūtējiem. Par spīti šai ārišķībai impērijas kareivji cīnījās labi; latīņi mēģināja uzbrukt vairākas reizes, bet viņus vienmēr atstūma atpakaļ, un grieķeļi jūsmīgi grozījās pa nocietinājumu mūriem un rādīja sakautajiem plikas pēcpuses, bet Murtzufls lepnumā piepūtās, it kā visu būtu paveicis viņš viens pats, un pavēlēja, lai skan uzvaras taures.

Tā nu šķita, ka Dandolo un pārējie piligrimu vadoņi ir nolēmuši pilsētai vairs neuzbrukt, un sestdiena un svētdiena aizritēja diezgan mierīgi, kaut arī saspīlējums neatlaidās. Bodolīno izmantoja šo laiku, lai krustu šķērsu izskraidītu Konstantinopoli, meklējot Dzejnieku, bet velti.

Bija jau pienākusi svētdienas nakts, kad viņu biedrs atgriezās. Viņa skatiens bija vēl neprātīgāks nekā iepriekš, un viņš, ne vārda neteicis, nosēdās pie galda un klusi dzēra līdz pat nākamajam rītam.

Pirmdienā pirmajā rīta gaismiņā piligrimi atsāka uzbrukumu, un tas turpinājās visu dienu. Pienāca visai atšķirīgas ziņas: venēciešu kuģiem izdevās pieāķēt kāpnes pie dažiem nocietinājumu torņiem, krustneši ienāca pilsētā, nē, iekšā iekļuva tikai viens pats vīrs, bet milzīga auguma, ar bruņucepuri kā īstu torni, un šis milzis pārbiedēja un izklīdināja veselu baru aizstāvju. Nē, īstenībā viens no krastā izkāpušajiem atrada slepenas, aizmūrētas durvis, sagrāva mūrējumu ar laužņa cirtieniem, izsita sienā pamatīgu caurumu, jā, bet piligrimus pēc tam atstūma atpakaļ, nē, daži torņi tomēr jau ir iekaroti…

Dzejnieks staigāja šurpu turpu pa istabu kā sprostā ieslodzīts zvērs, šķita, ka viņš nepacietīgi gaida kaujas beigas un ka viņam ir gluži vienalga, kura puse uzvarēs. Brīžam viņš cieši skatījās uz Bodolīno, kā gribēdams viņam ko teikt, bet tad itin kā pārdomāja un ar drūmu skatienu sekoja līdzi katrai savu biedru kustībai. Tad pienāca ziņa, ka Murtzufls ir aizbēdzis un pametis savu karaspēku, nu aizstāvji bija zaudējuši to nieku drosmes, kas viņiem vēl bija turējies, un piligrimi bija vietām pārvarējuši, vietām sagrāvuši pilsētas mūrus. Taču viņi vēl neuzdrošinājās ieiet pilsētā, jo jau sāka krēslot, viņi gan aizdedzināja tuvākās mājas, lai izsvēpētu no tām tur paslēpušos aizstāvjus. Trešais ugunsgrēks dažu mēnešu laikā! žēlojās dženovieši. Bet šī jau vairs nav nekāda pilsēta, tā ir kļuvusi par mēslu kaudzi, un, kad mēslu ir pārāk daudz, tie jāsadedzina!

Kaut tev kājas nopūtu! Boidi kliedza uz Dzejnieku. Ja nebūtu tevis, mēs jau būtu labā gabalā no šīs mēslu čupas! Bet ko tagad?

Tagad tu labāk pastāvi klusu, un es zinu, kāpēc tev ir jāklusē, viņam nikni uzšņāca Dzejnieks.

Naktī bija redzamas pirmās ugunsgrēka atblāzmas. Rītausmā Bodolīno, kurš vēl izlikās guļam, bet patiesībā tikai gulšņāja ar vaļējām acīm, redzēja, ka Dzejnieks vispirms pieiet pie Boidi, tad pie Borona un tad arī pie Kiota un katram kaut ko iečukst ausī. Tad Dzejnieks izgāja no mājas. Nedaudz vēlāk Bodolīno redzēja, ka Kiots un Borons apspriežas, kaut ko paņem no savām somām un klusi izlavās laukā, cenšoties viņu nepamodināt.

Vēl pēc kāda brīža pie Bodolīno pienāca Boidi un sapurināja viņu aiz rokas. Boidi bija pagalam apjucis. Bodolīno, viņš teica, es nesaprotu, kas te notiek, bet, rādās, visi ir kļuvuši galīgi traki. Pie manis pienāca Dzejnieks un teica tieši šādus vārdus: es atradu Zosimu, un tagad es zinu, kur ir Gradāls, nemēģini tēlot muļķi, paņem savu Kristītāja galvu un nāc uz Katabati, uz to vietu, kur toreiz Zosima tikās ar basileju, tev tur jāparādās pēcpusdienā, ceļu tu zini. Kas vispār ir šī Katabate? Un par kādu basileju viņš runāja? Vai tev viņš neko nav teicis?

Nē, man ne, atbildēja Bodolīno, gluži otrādi, šķiet, ka no manis viņš to grib slēpt. Un viņš bijis tik ļoti satraukts, ka pat aizmirsis, ka toreiz pirms daudziem gadiem, kad mēs gājām uz Katabati gūstīt Zosimu, Borons un Kiots bija kopā ar mums, bet tevis tur nebija. Tagad es gribu tikt par visu skaidrībā.

Viņš sameklēja Boijamondo. Klausies, viņš tam teica, vai tu atceries to vakaru pirms daudziem gadiem, kad tu mūs aizvedi uz pazemes kriptu zem vecā Katabates klostera? Man atkal jāiet uz turieni.

Nu, ja tu tā vēlies… Tad tev jāaizkļūst līdz tam paviljonam pie Svēto Apustuļu baznīcas. Un, kas zina, varbūt tev izdosies tur nokļūt, ceļā nesastopot piligrimus, jo tik tālu viņi droši vien vēl nav tikuši. Ja tu pēc tam atgriezīsies, tas nozīmēs, ka man bijusi taisnība.

Jā, redzi, bet man tai kriptā jānokļūst, un tomēr es tur nedrīkstu rādīties nevienam acīs. Tagad es tev neko sīkāk nevaru paskaidrot, bet man ir jāizseko vai jāapsteidz kāds, kurš dosies uz kriptu pa to pašu ceļu, un es negribu, lai mani pamana. Es atceros, ka tur apakšā bija daudz eju. Vai kriptā var nokļūt arī no kādas citas puses?

Boijamondo sāka smieties: Nu, ja tu nebaidies no miroņiem… Tur var iekļūt arī no cita paviljona, kas atrodas pie Hipodroma, un es domāju, ka arī tur ceļš vēl ir diezgan drošs. Pēc tam tev krietns gabals jāiet pa pazemi, un tad tu nonāksi Katabates mūku kapenēs par šīm kapenēm visi jau sen ir aizmirsuši, bet tās joprojām tur ir. Un kapeņu ejas sniedzas līdz pašai kriptai, bet, ja gribi, tu vari paslēpties kādā ejā, neaizgājis līdz galam.

Un tu mani uz turieni aizvedīsi?

Bodolīno, draudzība ir svēta lieta, bet paša āda ir vēl svētāka. Es tev visu kārtīgi izskaidrošu, tu esi apķērīgs puisis un pats atradīsi ceļu. Vai esi ar mieru?

Boijamondo izklāstīja, pa kādu ceļu ejams, un iedeva viņam arī divas sveķainas lāpas. Bodolīno atgriezās pie Boidi un jautāja, vai viņš baidoties no mirušajiem. Tā tik vēl trūka, Boidi atsmēja, es baidos tikai no dzīvajiem. Darīsim tā, teica Bodolīno, tu paņem savu Kristītāja galvu, un es tevi aizvedīšu uz Katabati. Tu varēsi iet uz savu tikšanos, bet es turpat netālu paslēpšos, lai saprastu, kas tam trakajam ir padomā.

Nu tad gājuši! teica Boidi.

Jau iedams laukā pa durvīm, Bodolīno uz mirkli domīgs apstājās, griezās atpakaļ un paņēma arī savu Kristītāja galvu, ietina šķirstiņu lupatās un pasita padusē. Tad viņš vēlreiz sastinga domās un aizbāza aiz jostas arī abus arābu dunčus, ko bija nopircis Gallipolē.

38  Bodolīno un rēķinu kārtošana

Kad Bodolīno un Boidi sasniedza Hipodroma apkārtni, ugunsgrēku liesmas jau bija pārņēmušas lielas platības. Viņi lauzās cauri šausmu pārņemto romnieku pūlim, kas nezināja, kurp bēgt, jo daži sauca, ka piligrimi tuvojoties no vienas puses, bet citi apgalvoja, ka šie nākot no pretējās. Viņi atrada paviljonu, pārrāva izrūsējušo ķēdi, ar kuru bija aizdarītas durvis, un, iedeguši Boijamondo dotās lāpas, ienira pazemes ejā.

Viņi gāja ilgi, jo acīmredzot šī eja no Hipodroma veda līdz pašai Konstantīna sienai. Tad viņi sasniedza mitrumā aprasojušus pakāpienus, uzkāpa pa tiem augstākā pazemes stāvā un sajuta nāves trūdu smaku. Tas nebija nesen mirušas miesas smārds, tā bija, kā lai to pasaka, iztrunējušu pīšļu smaka, tā dvakoja miesa, kas vispirms bija sākusi trūdēt, bet pēc tam itin kā izkaltusi.

Viņi iegāja gaitenī (un visas šīs ejas garumā gan labajā, gan kreisajā pusē atzarojās daudzas citas), kura sienās cieši cita pie citas bija neskaitāmas nišas, un tajās mājoja pazemes tauta mirušie, kuri šķita gandrīz kā dzīvi. Viņi bija miruši, protams, miruši šie radījumi, kas pilnībā apģērbti stāvēja katrs savā iedobumā, stalti izslējušies, jo muguru viņiem droši vien balstīja dzelzs stieņi; tomēr šķita, ka laiks nav pabeidzis savu sagrāves darbu, jo šīs izkaltušās sejas miecētas ādas krāsā, kurās vīdēja tukši acu dobuļi un daudzas no kurām bija saviebtas bezzobainā vīpsnā, izskatījās dzīvas. Tie nebija skeleti šķita, šos augumus ir izsūcis kāds spēks, kas tiem no vidus izsausējis un saberzis putekļos iekšas un neskartus atstājis ne tikai kaulus, bet arī ādu un varbūt daļu muskuļu.

Nikētas kungs, mēs bijām nokļuvuši katakombu tīklā, kur Katabates mūki gadsimtiem ilgi bija guldījuši savas kopienas brāļu līķus, viņi tos neapraka zemē, jo šeit kāds brīnumains augsnes, gaisa un no pazemes kambaru tufa sienām lāsojošas vielas savienojums saglabāja tos gandrīz nesatrūdējušus.

Es domāju, ka tā mirušos neviens vairs neapglabā, un nemaz nezināju, ka pastāv tādas Katabates kapenes; tas nozīmē, ka šai pilsētai vēl ir daudz noslēpumu, par kuriem neviens no mums neko nenojauš. Bet es esmu dzirdējis stāstām, ka senlaikos dažu klosteru mūki, lai palīdzētu pašas dabas darbam, savu mirušo brāļu miesas astoņus mēnešus esot mērcējuši īpašā tufa šķīdumā, pēc tam vilkuši laukā, nomazgājuši etiķī un tad uz dažām dienām atstājuši svaigā gaisā, pēc tam apģērbuši un novietojuši apakšzemes nišās, lai turienes gaiss, kas savā ziņā bijis balzamējošs, tiem piešķirtu izkaltētu nemirstību.

Mirušie mūki visi bija saģērbti liturģiskajos tērpos, it kā viņiem vēl tagad vajadzētu vadīt dievkalpojumus un ar bālajām lūpām skūpstīt mirdzošas svētbildes, Bodolīno un Boidi virzījās cauri šīm mirušo rindām un redzēja sejas, kurās bija sastindzis saspringts un askētisks smaids, citas, kurām pakaļpalicēji žēlsirdībā bija piestiprinājuši atpakaļ ūsas un bārdu, lai aizgājēji izskatītos tikpat cienījami kā agrāk, dzīvi būdami, un acu plakstiņi tiem bija aizspiesti, lai viņi šķistu tikai aizmiguši, vēl citiem uz pleciem vīdēja vien kails galvaskauss un no vaigukauliem kā atlupusi miza nokarājās ādas strēmeles. Daži ģindeņi gadsimtu gaitā bija sabrukuši un izskatījās kā dabas brīnumi, no mātes klēpja kropli dzimušie, necilvēciskas būtnes, uz kuru sakņupušajiem stāviem tik nedabiski izcēlās arabeskām izrakstītie talāri košumu sen zaudējušās krāsās, damasta drānas, kas reiz bijušas izšūtas, bet tagad bija laika un kapenēs mītošo tārpu saēstas. Vēl citiem tērpi bija nokrituši no miesām, sabirzuši pīšļos jau pirms daudziem gadsimtiem, un zem kādreizējo grezno tērpu atliekām vīdēja izdēdējuši ķermeņi, kuru ribas klāja plāna āda, nospriegota kā bungu membrāna.

Tā nevarēja būt kristīgā žēlsirdība, kas radījusi šo svēto izrādi, Bodolīno teica Nikētam, un šai pasaulē palikušie ir bijuši nežēlīgi, uztiepdami dzīvajiem aizgājēju piemiņu kā nemitīgus un nenovēršamus draudus, jo šī aina nebija iecerēta, lai samierinātu dzīvos ar nāvi. Kā gan tu vari aizlūgt par mirušā dvēseli, ja viņš pats tevi pēta no kādas sienmalas nišas, itin kā teikdams: te nu es esmu, un te es palikšu uz mūžīgiem laikiem? Kā gan var cerēt uz miesas augšāmcelšanos un uz mūsu šīszemes ķermeņu pārvērtību pēc Pastarās Tiesas, ja šīs miesas joprojām ir tepat un ar katru dienu izskatās briesmīgāk? Es savā mūžā miroņus diemžēl jau biju skatījis atliku likām, bet agrāk es vismaz varēju cerēt, ka, satrūdējušas zemē, miesas reiz atdzims skaistas un spēkpilnas, svaigas kā rožu ziedi. Bet, ja pēc laiku izbeigšanās tur augšā apkārt klīdīs tādi ļautiņi kā šie, tad jau labāk nonākt Ellē, es sev teicu, tur gan no viena sāna tevi svilina un no otra dīrā ādu, bet tas vismaz pārāk neatšķiras no izdarībām mūsu pasaulē. Boidi, kurš atšķirībā no manis mazāk satraucās par teoloģiskiem jautājumiem, mēģināja pacelt viena miroņa drānas, lai noskaidrotu, kā izskatās šī debesu zvani, bet, ja tev, cilvēkam, spiež vērot tik mironīgas ainas, ko tad žēloties, ja dzīvais nāk uz tādām domām?

Gaiteņu tīkls vēl nebija beidzies, kad viņi sasniedza ieapaļu telpu, kuras griestu velvē bija tāda kā aka un tās augšgalā varēja saskatīt pēcpusdienas debesis. Acīmredzot akas atvere bija vienā līmenī ar virszemi un pa to pazemes ejām pieplūda gaiss. Viņi nodzēsa lāpas. Tagad, kad mūku ģindeņus vairs neapspīdēja liesmas, bet gan zilgani bālā āra gaisma, kas strāvoja gar nišām, tie izskatījās vēl biedīgāk. Šķita, ka, dienas aizskarti, miroņi grasās atdzīvoties. Boidi pārmeta krustu.

Viņi devās tālāk pa gaiteni un beidzot nonāca ambulakrā, aiz kolonnām, kas kā vainags ietvēra kriptu, kur viņi jau reiz bija sastapuši Zosimu. Viņi tuvojās klusītēm, uz pirkstgaliem, jo kriptā bija saskatāma gaisma. Kriptā, tāpat kā tonakt pirms daudziem gadiem, kvēloja divi trijkāju ogļutrauki. Nebija vienīgi apaļā ūdenskubla, ko Zosima bija izmantojis nekromantijai. Ikonostasa priekšā jau stāvēja un gaidīja Borons un Kiots, abi satraukti. Bodolīno čukstus ieteica Boidi doties pie biedriem, iznirstot no ambulakrā starp divām kolonnām līdzās ikonostasam, lai izskatītos, ka viņš ieradies pa to pašu ceļu, pa kuru atnākuši pārējie, bet Bodolīno pats palikšot slēptuvē.

Boidi tā arī darīja, un abi draugi nemaz nebrīnījās, viņu ieraugot. Tātad Dzejnieks arī tev izskaidroja, kā šeit nokļūt, ierunājās Borons. Mēs domājam, ka Bodolīno viņš neko nav teicis, citādi kam gan būtu vajadzīga tāda piesardzība? Vai tev ir kāda nojausma, kāpēc viņš mūs atsauca šurpu?

Viņš runāja par Zosimu, par Gradālu un izteica man dīvainus draudus, atbildēja Boidi.

Arī mums, piebalsoja Kiots un Borons.

Tad viņi izdzirdēja balsi, kas šķita nākam no ikonostasa, tieši no Kristus Pantokratora lūpām. Bodolīno ievēroja, ka Kristus acis šajā svētbildē ir divi melni mandeļveida caurumi, tātad aiz ikonas kāds slēpās un vēroja, kas notiek kriptā. Kaut arī pārveidota, šī balss tomēr bija pazīstama. Tā bija Dzejnieka balss. Esiet sveicināti! teica balss. Jūs mani neredzat, bet es jūs redzu. Un man ir loks. Ja vien es gribētu, es varētu jūs nošaut, pirms jūs pagūsiet aizbēgt.

Bet kāpēc, Dzejniek? Ko gan mēs tev esam nodarījuši? nobijies jautāja Borons.

To, ko esat nodarījuši, jūs zināt labāk nekā es. Bet ķersimies pie lietas. Ej, nožēlojamais! Atskanēja kluss vaids, un no ikonostasa aizmugures iznāca grīļīgs stāvs.

Kaut arī bija aizritējis ilgs laiks, kaut arī šis cilvēks, sakumpis un salīcis, knapi vilka kājas, kaut arī viņa mati un bārda jau bija nosirmojuši pavisam balti, viņi pazina Zosimu.

Jā, tas ir Zosima, teica Dzejnieka balss. Es viņu sastapu aizvakar, pavisam nejauši, kad viņš ielas malā lūdza ubagdāvanas. Viņš ir akls, viņa locekļi ir sakropļoti, bet tas ir viņš. Zosim, pastāsti mūsu draugiem, kas notika pēc tam, kad tu aizbēgi no Ardzrouni pils.

Un Zosima žēlabainā balsī sāka stāstīt. Viņš bija nozadzis Kristītāja galvu, kurā bija paslēpis Gradālu, un laidies prom, taču viņš nekad nebija turējis rokās kur nu turējis rokās, pat ne redzējis iztālēm nekādu Kosmas karti, tā nu viņš nezināja, kurp doties. Viņš bija klejojis, līdz nobeidzās viņa mūlis; tad viņš kājām vilcies tālāk pa neaprakstāmi drūmām un neviesmīlīgām zemēm, un viņa saules apžilbinātās, sūrstošās acis vairs nav spējušas atšķirt austrumus no rietumiem un ziemeļus no dienvidiem. Tad viņš nonācis kādā pilsētā, kur dzīvojuši kristieši, un tie viņam snieguši palīdzību. Zosima uzdevies par pēdējo no Austrumu Gudrajiem, jo pārējie jau esot aizmiguši Dieva mierā un esot apglabāti kādā baznīcā tālajos Rietumos. Viņš svinīgā balsī paziņojis, ka viņa relikvārijā glabājoties svētais Gradāls, kas jānogādā Priesterim Jānim. Pilsētnieki dīvainā kārtā esot zinājuši gan to, kas ir Gradāls, gan to, kas ir Priesteris Jānis, tāpēc tagad metušies ceļos Zosimas priekšā un tad svinīgā procesijā veduši viņu uz savu dievnamu, kur sēdinājuši viņu bīskapa krēslā, tur Zosima arī palicis, katru dienu kā orākuls izteicis pareģojumus, devis padomus visās dzīves jomās, ēdis un dzēris līdz sātam un baudījis vispārēju cieņu.

Īsāk sakot, kā pēdējais no visusvētajiem Gudrajiem, Austrumu Ķēniņiem, un svētā Gradāla glabātājs viņš bija kļuvis par lielāko garīgo autoritāti šajā pilsētā. Katru rītu viņš vadīja misi, un brīdī, kad augšup tiek celts vīns un maize, viņš rādījis dravidzei arī savu relikvāriju, un ticīgie metušies ceļos, apgalvodami, ka jūt debešķīgas smaržas.

Ticīgie veda pie viņa arī kritušās sievietes, lai viņš tās atgrieztu uz taisnā tikumības ceļa. Viņš ļaudīm teica, ka Dieva žēlastība ir neizmērojama, un pulcināja sievietes pie sevis baznīcā līdz ar tumsas iestāšanos, lai, kā viņš pats apgalvoja, kopā ar viņām pavadītu visu nakti nepārtrauktās lūgšanās. Izplatījās valodas, ka viņš šīs nelaimīgās paklīdenes pārvērtis par daudzām Magdalēnām, kuras viņam padevīgi kalpoja. Dienā tās viņam gatavoja visizsmalcinātākos ēdienus, gādāja vislabākos vīnus un iezieda viņu ar smaržīgām eļļām, bet naktīs kā stāstīja Zosima kopā ar viņu palika nomodā altāra priekšā, tāpēc, kad viņš no rītiem stājās draudzes priekšā, viņam zem acīm bija tumši loki, ko bija ievilkusi nemitīgā grēknožēla. Zosima beidzot bija atradis savu paradīzi un bija nolēmis, ka vairs nekad nepametīs šo Dieva svētīto laimības vietu.

Zosima grūti nopūtās, tad ar plaukstu pārvilka pār acīm, it kā tumsā vēl joprojām redzētu sāpinošas ainas. Mani draugi, viņš teica, ikreiz, kad jums prātā iešaujas kāda doma, jautājiet tai: vai tu esi manis paša izdomāta vai ienaidnieka uzsūtīta? Es aizmirsu ievērot šo gudro principu un visai pilsētai apsolīju, ka Lieldienās atvēršu relikvāriju un beidzot parādīšu svēto Gradālu. Lielajā Piektdienā es vienatnē atvēru šķirstu un atradu tajā tikai vienu no tām pretīgajām miroņgalvām, ko tur bija iebāzis Ardzrouni. Es zvēru, ka paslēpu Gradālu pirmajā relikvārijā no kreisās puses, un tieši to es paķēru pirms bēgšanas. Taču kāds, un tas noteikti bijis kāds no jums, bija pārkārtojis relikvāriju secību, un tajā, kuru paņēmu es, Gradāla nebija. Tas, kurš kaļ dzelzs gabalu, vispirms izdomā, ko īsti no tā grib izkalt sirpi, zobenu vai cirvi. Es nolēmu klusēt. Tēvs Agatons nodzīvoja trīs gadus ar akmeni mutē, līdz iemācījās ievērot pilnīgu klusēšanu. Tā nu es visiem pavēstīju, ka mani apmeklējis Kunga eņģelis, kurš man teicis, ka pilsētā joprojām esot pārāk daudz grēcinieku, tāpēc neviens vēl neesot cienīgs uzlūkot svēto priekšmetu. Klusās Sestdienas vakaru es pavadīju, kā jau krietnam mūkam pieklājas, varbūt vienīgi pārlieku mocīju un mērdēju savu miesu, jo nākamajā rītā es jutos tik novārdzināts, it kā nakti būtu pavadījis lai Dievs man piedod šādas apgrēcīgas domas plītējot un dzenot netiklību. Misi es celebrēju, tik tikko turēdamies stāvus, un svinīgajā brīdī, kad man bija jāparāda draudzei relikvārijs, kāja man aizķērās aiz altāra augšējā pakāpiena un es noripoju lejā. Relikvārijs man izslīdēja no rokām un triecienā pret zemi atsprāga vaļā, un visi ieraudzīja, ka tajā nav nekāda Gradāla, bet vienīgi izkaltis galvaskauss. Nav nekā netaisnīgāka par sodu, kas tiek vērsts pret taisno, kurš ir sagrēkojis, mani draugi, jo ļaunākajam no grēciniekiem piedod arī pēdīgo grēku, bet taisnajam nepiedod pat pirmo. Šie ticīgie ļaudis nosprieda, ka esmu par viņiem ņirgājies, kaut arī es vēl pirms trim dienām Dievs ir mans liecinieks biju rīkojies, tikai vislabāko nodomu vadīts. Viņi metās man virsū, noplēsa apģērbu, slānīja mani ar nūjām, tā uz visiem laikiem sakropļodami man rokas, kājas un muguru, un tad aizvilka mani uz savu tiesu, kur tika nolemts izdurt man acis. Viņi izdzina mani pa pilsētas vārtiem kā kraupainu suni. Jūs nevarat iztēloties, cik daudz esmu izcietis. Es klejoju ubagodams, akls un kropls, un tādu, aklu un kroplu, pēc ilgiem klaiņojumu gadiem mani savāca kāda saracēņu tirgotāju karavāna, kas devās uz Konstantinopoli. Vienīgo žēlsirdības apliecinājumu es saņēmu no neticīgajiem lai Dievs viņus atalgo, nesodīdams tik bargi, kā viņi būtu pelnījuši. Pirms dažiem gadiem es atgriezos šajā pilsētā un dzīvoju te, lūgdams ubagdāvanas; par laimi, kāda lāga dvēsele mani aiz rokas atveda līdz šī klostera drupām, kur es taustīdamies spēju atrast ceļu, un kopš tā laika esmu varējis te pavadīt naktis, pasargāts no aukstuma, karstuma un lietus.

Tas bija Zosimas stāsts, atkal atskanēja Dzejnieka balss. Viņa izskats apliecina, ka vismaz šoreiz viņš ir runājis patiesību. Tātad kāds cits no mums, atklājis, kur Zosima noslēpj Gradālu, pārstatīja galvas vietām, lai ļautu Zosimam aizbēgt un skriet pretī savam postam, tā novēršot jebkādas aizdomas. Bet tas, kurš piesavinājās pareizo relikvāriju, ir tas pats cilvēks, kurš nogalināja Frīdrihu. Un es zinu, kurš tas ir.

Dzejniek, iesaucās Kiots, kālab tu tā runā? Kāpēc tu atsauci šurp tikai mūs trīs un neaicināji arī Bodolīno? Kāpēc tu mums neko neizstāstīji jau pie dženoviešiem?

Es jūs atsaucu šurp tāpēc, ka nevarēju taču vilkt šo kropli cauri visai pilsētai, kurā iebrukuši ienaidnieki. Un tāpēc, ka negribēju runāt dženoviešu klātbūtnē un vēl jo mazāk Bodolīno klātbūtnē. Bodolīno ar šiem notikumiem nav nekā kopīga. Viens no jums man atdos Gradālu, un tā būs tikai mana darīšana.

Kāpēc tu domā, ka Gradāls nevar būt pie Bodolīno?

Bodolīno nevar būt nogalinājis Frīdrihu. Viņš Frīdrihu mīlēja. Bodolīno nebija nekādas vajadzības izzagt Gradālu, viņš bija vienīgais no mums, kurš patiešām gribēja to nogādāt Priesterim un pasniegt imperatora vārdā. Un, visbeidzot, pacentieties atcerēties, kas notika ar pārējām sešām galvām, kuras bija atlikušas pēc Zosimas bēgšanas. Mēs katrs paņēmām pa vienai: es, Borons, Kiots, Boidi, Abduls un Bodolīno. Vakar, pēc tam, kad biju saticis Zosimu, es atvēru savējo. Tur bija tikai apkvēpināts galvaskauss. Ja runājam par Abdula relikvāriju, jūs noteikti atceraties, ka viņa nāves brīdī Ardzrouni to atvēra, lai iespiestu galvaskausu viņam rokās kā amuletu vai nez kādu ticības svētumu, un tagad šī galva kopā ar Abdulu guļ kapā. Bodolīno savējo atdeva Prakseasam viņš to atvēra mūsu klātbūtnē, un tajā bija galvaskauss. Tātad atliek tikai trīs relikvāriji, un tie ir jūsējie. Tie, kurus paņēmāt jūs trīs. Es jau zinu, kuram no jums ir Gradāls, un zinu, ka arī viņam tas ir zināms. Es zinu arī to, ka Gradāls pie viņa nav nonācis nejauši, jo viņš visu bija smalki aprēķinājis, jau sākot no brīža, kad noslepkavoja Frīdrihu. Taču es gribu, lai viņam pietiek drosmes atzīties, atzīties mums visiem, ka ir mūs krāpis ilgus gadus. Un pēc tam, kad viņš būs atzinies, es viņu nogalināšu. Tāpēc izlemiet. Kam jārunā, lai runā. Mūsu ceļojums beidzot ir galā.

Un tad notika kas pārsteidzošs, Nikētas kungs. Es visu vēroju no savas slēptuves un centos iejusties savu trīs draugu ādā. Pieņemsim, ka viens no viņiem sauksim viņu par Ego apzinājās, ka viņam ir Gradāls, un jutās vainīgs vēl nez kādos nodarījumos. Viņš šai brīdī droši vien nosprieda, ka ir vērts likt uz spēles savu dzīvību, tāpēc viņam vajadzēja izraut zobenu vai dunci un mesties projām pa eju, pa kuru bija šeit ieradies, tad bēgt līdz cisternai un izsprukt dienas gaismā. Manuprāt, tieši šādu Ego rīcību cerēja sagaidīt Dzejnieks. Varbūt viņš vēl nezināja, kuram no trijiem ir Gradāls, bet šāds bēgšanas mēģinājums viņam to atklātu. Bet pieņemsim, ka šis Ego nav īsti pārliecināts par to, vai viņa relikvārijā patiešām ir Gradāls, jo viņš nekad tajā nav ieskatījies, tomēr, domājot par Frīdriha nāves nakti, viņu grauž sirdsapziņas pārmetumi. Tādā gadījumā Ego vajadzētu nogaidīt, lai redzētu, vai kāds cits, kurš skaidri apzinās, ka ir Gradāla īpašnieks, nemēģinās bēgt. Tāpēc Ego gaidīja un nekustēja ne no vietas. Taču viņš redzēja, ka arī pārējie divi nebēg. Tāpēc Ego nosprieda, ka nevienam no viņiem Gradāla nav un abi uzskata, ka pret viņiem nekādas aizdomas nevar tikt vērstas. Tātad Ego droši vien domāja Dzejnieks par vainīgo uzskata mani un man ir jābēg. Apjucis viņš tvēra roku pie zobena vai dunča spala un spēra pirmo soli. Bet tad pamanīja, ka arī abi pārējie rīkojas tieši tāpat. Nu Ego atkal apstājās, pārliecināts, ka abi draugi jūtas vainīgāki nekā viņš pats. Taisni tā notika kriptā. Ikvienam no trijiem galvā bija iešāvušās tādas domas, kādas es piedēvēju tam, kuru nosaucu par Ego, tā visi trīs vispirms palika stāvam, tad spēra vienu soli un atkal sastinga. Un tas skaidri pierādīja, ka neviens no viņiem nebija pārliecināts, ka viņa relikvārijā ir Gradāls, tomēr visiem uz sirdsapziņas bija kāda vaina. To ļoti labi saprata Dzejnieks un izskaidroja to trijotnei tāpat, kā es tikko izskaidroju tev.

Tad Dzejnieka balss teica: Nožēlojamie! Visi trīs! Ikviens no jums apzinās, ka ir vainīgs. Un es zinu un vienmēr esmu zinājis -, ka ikviens no jums trim ir mēģinājis nogalināt Frīdrihu; un varbūt visi trīs jūs viņu arī nogalinājāt, un tā šis cilvēks mira trīs reizes. Tonakt no ieroču istabas es izgāju pirmais un pēdējais tajā atgriezos. Es nespēju gulēt, varbūt biju pārāk daudz dzēris, trīsreiz pagalmā nolaidu ūdeni, un visu šo laiku es paliku laukā, lai, staigājot iekšā, ārā, netraucētu pārējos. Un tā es dzirdēju, ka no mūsu istabas iznāk Borons. Viņš devās lejup pa kāpnēm uz apakšstāvu, un es viņam sekoju. Borons aizgāja uz mašīnu istabu, piegāja pie cilindra, kas rada tukšumu, un ilgi kustināja sviru. Tad es nesapratu, ko viņš grib panākt, to es aptvēru tikai nākamajā dienā. Vai nu Ardzrouni bija viņam uzticējis vairāk nekā citiem, vai arī viņš to bija sapratis pats, bet acīmredzot telpa, kurā cilindrs radīja tukšumu un kurā tika nosmacēta vista, bija tieši tā, kurā gulēja Frīdrihs, un Ardzrouni šo istabu izmantoja, lai atbrīvotos no ienaidniekiem, kurus liekulīgi uzņēma savā namā. Tu, Boron, cilāji sviru tik ilgi, līdz imperatora istabā radās tukšums vai vismaz jo tu jau neticēji tukšuma esamībai tas biezais un smagais gaiss, kurā, kā tu zini, nodziest sveces un nosmok dzīvnieki. Frīdrihs juta, ka viņam sāk trūkt gaisa; viņš nosprieda, ka ir saindēts, tāpēc paņēma Gradālu, lai izdzertu tajā ielieto pretindi. Taču viņš pakrita zemē bez elpas. Nākamajā rītā, izmantojot vispārējo jucekli, tu biji iecerējis piesavināties Gradālu, bet Zosima tevi apsteidza. Tu redzēji, kā viņš to nolaupa, un redzēji, kur viņš to paslēpj. Tev nebija grūti samainīt galvas vietām, un, pirms mēs devāmies ceļā, tu paņēmi īsto.

Borons svīda aukstus sviedrus. Dzejniek, viņš teica, tu visu esi saskatījis pareizi, es biju tai telpā ar sūkni. Strīds ar Ardzrouni bija uzjundījis manu ziņkāri. Es mēģināju sūkni darbināt, taču nezinādams es tev zvēru -, kuras istabas gaisu tas ietekmē. Turklāt es biju pārliecināts, ka sūknis nemaz nevar darboties. Es spēlējos, tikai paspēlējos bez slepkavnieciskiem nodomiem. Un vēl, ja es būtu rīkojies tā, kā tu teici, kā tu izskaidrosi to, ka Frīdriha kambarī malka kamīnā bija pilnībā sadegusi? Pat ja būtu iespējams radīt tukšumu un ar tā palīdzību kādu nogalināt, tukšumā uguns nespētu liesmot…

Nesatraucies par pavardu, bargi attrauca Dzejnieka balss, arī tam man ir izskaidrojums. Labāk atver savu relikvāriju, ja jau tu esi tik drošs, ka tajā nav Gradāla.

Borons, purpinādams, lai Dievs viņu satriecot ar saviem zibeņiem, ja viņam maz kādreiz nācis prātā piesavināties Gradālu, ar savai dunci nikni pāršķēla zīmogu, un no šķirstiņa izvēlās un pa grīdu aizripoja galvaskauss, mazāks nekā tie, kuri bija redzēti iepriekš, jo Ardzrouni droši vien nebija vairījies apgānīt arī bērnu kapus.

Tev nav Gradāla, labi, teica Dzejnieka balss, bet tas tevi neatbrīvo no citiem pastrādātajiem grēkiem. Tagad ķersimies pie tevis, Kiot. Tu izgāji no ieroču istabas kādu mirkli vēlāk, un izskatījās, ka tev ļoti trūkst svaiga gaisa. Bet gaisa tev vajadzēja patiešām daudz, jo tu tūlīt devies uz ārējo nocietinājumu sienu, tur, kur bija piestiprināti Arhimēda spoguļi. Es tev sekoju, un es tevi redzēju. Tu tos aptaustīji un tad izkustināji to, kurš, kā mums to bija izskaidrojis Ardzrouni, iedarbojas nelielā attālumā. Tu spoguli nepagriezi nejauši, gluži otrādi, tu to darīji ļoti rūpīgi un uzmanīgi. Tu spoguli pavērsi tā, lai pirmos rīta saules starus tas sakopotu pret Frīdriha istabas logu. Tā arī notika, un šie stari aizdedzināja malku kamīnā. Tobrīd Borona radītā tukšuma vietā jau bija ieplūdis jauns gaiss, jo bija pagājis ilgs laiks, un tā uguns varēja uzliesmot. Tu zināji, ko būtu darījis Frīdrihs, pamozdamies pa pusei noslāpis pavarda dūmos. Viņš būtu nodomājis, ka ir saindējies, un būtu padzēries no Gradāla. Es zinu, arī tu tovakar no tā dzēri, bet mēs tevi nevērojām pietiekami uzmanīgi brīdī, kad tu liki kausu atpakaļ lādē. Gallipoles tirgū tu biji izmanījies nopirkt indi, un kādu lāsi no tās tu iepilināji kausā. Plāns bija lielisks. Tikai tu nezināji, ko jau ir pastrādājis Borons. Frīdrihs padzērās no tevis saindētā kausa, taču nevis tad, kad aizdegās pavards, bet krietni agrāk tad, kad Borons no viņa istabas izsūknēja gaisu.

Dzejniek, tu esi jucis, iebrēcās Kiots, bāls kā līķis, es par Gradālu neko nezinu, paskaties, es tūlīt atvēršu savu galvu… Redzi, te ir galvaskauss!

Tev nav Gradāla, labi, teica Dzejnieka balss, bet tu nevari noliegt, ka izkustināji spoguļus.

Kā jau tu teici, es nejutos labi, gribēju ieelpot svaigo nakts gaisu. Piešāvu rokas arī pie tiem spoguļiem, bet lai Dievs mani satriec šai pašā mirklī, ja es zināju, ka tie aizdedzinās uguni tai istabā! Nedomā, ka šajos ilgajos gados es neesmu lauzījis galvu, vai tieši manas neapdomības dēļ neiekūrās uguns un vai tikai tā kaut kādā veidā nav izraisījusi imperatora nāvi. Mokošu šaubu gadi. Savā ziņā tu man tagad sniedz atvieglojumu, apliecinādams, ka no rīta Frīdrihs jau noteikti ir bijis pagalam! Bet, runājot par indi, kā tu uzdrošinies vērst pret mani tādus apmelojumus? Es tovakar dzēru no kausa patiesā ticībā un jutos kā upurjērs…

Jā, jā, jūs visi esat nevainīgi jēriņi, vai ne? Un ikviens no šiem nevainīgajiem jēriņiem piecpadsmit gadus mocījās aizdomās, ka pats vien ir nogalinājis Frīdrihu. Tādas domas taču nomāca arī tevi Boron, vai ne? Bet tagad ķersimies pie mūsu drauga Boidi. Tagad tu esi vienīgais, kuram var būt Gradāls. Tu tonakt neizgāji no ieroču istabas. Tāpat kā visi pārējie, tu nākamajā rītā ieraudzīji Frīdrihu, pakritušu pie zemes. To tu nebiji gaidījis, bet tu izmantoji izdevību. Tādus nodomus tu loloji jau sen. Turklāt tu biji vienīgais, kam bija pamatots iemesls ienīst Frīdrihu, kura dēļ pie Alesandrijas mūriem bija krituši tik daudzi no taviem biedriem. Gallipolē tu teicies nopircis gredzenu, kura acī iestrādāts trauciņš ar brīnumainu balzamu. Bet neviens nestāvēja tev līdzās, kamēr tu runājies ar tirgoni. Kurš var apgalvot, ka gredzenā patiešām bija balzams? Indi tu biji sarūpējis jau sen un torīt saprati, ka ir pienācis īstais brīdis. Tu domāji, ka Frīdrihs varbūt tikai ir zaudējis samaņu. Tu viņam mutē ielēji indi, teikdams, ka gribi viņu atdzīvināt, un tikai pēc tam ņemiet to vērā tikai pēc tam Solomons secināja, ka Frīdrihs ir miris.

Dzejniek, iesaucās Boidi, nokrizdams ceļos, ja tu zinātu, cik daudz reižu šajos gados es sev jautāju, vai tikai mans balzams patiesībā nav bijis indīgs! Bet tagad tu man saki, ka Frīdrihs tobrīd jau bija miris, ka viņu jau bija nogalinājis viens no tiem diviem vai pat viņi abi, un paldies Dievam.

Tas nav no svara, teica Dzejnieka balss, svarīgi ir nodomi. Bet par saviem nodomiem tu atskaitīsies Dieva priekšā, man par tiem nav nekādas daļas, man vajag tikai Gradālu. Atver šķirstiņu!

Boidi drebēdams centās atvērt relikvāriju, bet pirmajiem trim viņa dunča cirtieniem zīmoglaka nepadevās. Viņš tupēja, sakņupis pār liktenīgo trauku, un Borons un Kiots bija pakāpusies nostāk, it kā Boidi jau būtu nāvei lemtais upuris. Pie ceturtā mēģinājuma šķirstiņš atvērās, un arī tajā bija redzams galvaskauss.

Pie visiem elles svētajiem! iekliedzas Dzejnieks, iznākdams no ikonostasa aizsega.

-Viņš bija pats dusmu un ārprāta iemiesojums, Nikētas kungs, un es vairs nepazinu savu kādreizējo draugu. Bet tieši tai brīdī es atcerējos dienu, kad aizgāju apskatīt relikvārijus pēc tam, kad Ardzrouni bija mums ierosinājis ņemt tos līdzi, un Zosima, mums nezinot, vienā no tiem jau bija paslēpis Gradālu. Es paņēmu vienu Kristītāja galvu rokās ja pareizi atceros, tieši pirmo no kreisās puses un kārtīgi apskatīju. Pēc tam es galvu noliku atpakaļ. Tagad, stāvēdams kriptā, es vēlreiz itin kā izdzīvoju šo brīdi gandrīz pirms piecpadsmit gadiem un domās redzēju, kā nolieku galvu labajā pusē kā pēdējo no septiņām. Kad Zosima, gribēdams bēgt ar Gradālu, ienāca šai telpā pēc galvas, viņš, protams, atcerējās, ka ielicis kausu pirmajā relikvārijā no kreisās puses, bet patiesībā viņš paņēma nevis pirmo, bet otro. Un, kad pirms došanās ceļā mēs dalījām galvas, es savējo paņēmu pēdējais pēdējo, kura bija atlikusi. Un acīmredzot tieši tā bija Zosimas slēptuve. Tu droši vien atceries, ka pēc Abdula nāves es slepus, nevienam neko neteikdams, biju paturējis arī to galvu, kas bija piederējusi viņam. Kad vēlāk vienu no diviem saviem relikvārijiem dāvināju Prakseasam, es laikam iedevu viņam to, kuru biju paņēmis no Abdula. Bet to es sapratu jau dāvināšanas brīdī, jo galvu bija viegli atvērt zīmogu bija salauzis Ardzrouni. Tātad es, pats to nezinādams, gandrīz piecpadsmit gadus biju nēsājis sev līdzi Gradālu. Tagad biju par to tik pārliecināts, ka man pat nevajadzēja atvērt galvu. Tomēr es to atvēru, cenzdamies nesacelt troksni. Kaut arī aiz kolonnas bija tumšs, man izdevās saskatīt, ka Gradāls bija tur, iespīlēts traukā ar muti uz leju, un tā dubens rēgojās man pretī apaļš kā galvaskausa pauris.

Dzejnieks pārmaiņus grāba pārējos trīs aiz drēbēm, izbrēca lamas un lāstus un kliedza, lai neturot viņu par muļķi, šķita, ka viņu apsēdis nelabais. Tad Bodolīno atstāja savu relikvāriju aiz kolonnas un iznāca no slēpņa. Gradāls ir man, viņš teica.

Dzejnieks pārsteigumā sastinga. Viņš tumši pietvīka un teica: Tu mums meloji visu šo laiku. Un es ticēju, ka tu esi visšķīstākais no mums!

Es nemeloju. Es to nezināju līdz pat šim vakaram. Vienkārši tu nepareizi saskaitīji galvas.

Dzejnieks pastiepa rokas uz drauga pusi un ar putām uz lūpām sēca: Atdod to man!

Kāpēc tev? atjautāja Bodolīno.

Mūsu ceļojums ir galā, atkārtoja Dzejnieks. Tas bija neveiksmīgs ceļojums, un šī ir mana pēdējā iespēja. Atdod Gradālu man, vai es tevi nogalināšu!

Bodolīno pakāpās soli atpakaļ un sažņaudza rokās abu savu arābu dunču spalus. Uz to tu būtu spējīgs, ja jau šī priekšmeta dēļ tu nogalināji Frīdrihu.

Muļķības, atmeta Dzejnieks. Tu taču tikko dzirdēji, kā šie trīs atzina savu vainu.

Par daudz vainīgo! Trīs, kas atzinušies vienā un tai pašā slepkavībā, teica Bodolīno. Un, pat ja ikviens no viņiem būtu pastrādājis to, ko esot pastrādājis, tu pieļāvi, ka viņi tā rīkojas. Būtu pieticis, ja tu, redzēdams, ka Borons grasās kustināt sūkņa sviru, būtu viņu aizkavējis. Un, redzējis, ka Kiots sagroza spoguļus, tu būtu varējis brīdināt Frīdrihu vēl pirms saullēkta. Bet tu to nedarīji. Tu gribēji, lai kāds nogalina Frīdrihu, jo tev no šīs nelaimes atlēktu labums. Bet es neticu, ka jelkāds no šiem mūsu nabaga draugiem būtu izraisījis imperatora nāvi. Dzirdēdams, kā tu runā, aizslēpies aiz ikonostasa, es atcerējos Medūzas galvu, kura Frīdriha istabā ļāva saklausīt to, ko kāds iečukstēja lejasstāva atverē. Tagad es tev pastāstīšu, kā viss notika. Mēs vēl nebijām uzņēmuši ceļu uz Jeruzalemi, kad tev jau nebija miera, tu gribēji drīzāk doties uz Priestera valstību, ar Gradālu, bez Frīdriha. Tu tikai gaidīji izdevību atbrīvoties no imperatora. Pēc Frīdriha nāves mēs pārējie, protams, būtu varējuši doties tev līdzi, jo mūs tu acīmredzot neuzskatīji par nopietnu traucēkli. Vai varbūt tu gribēji rīkoties tā, kā, tevi apsteigdams, rīkojās Zosima? To es nezinu. Bet man laikus būtu vajadzējis pamanīt, ka tavi sapņi jau sen atšķiras no mūsējiem, taču draudzība laupīja man modrību.

Turpini, nosmīkņāja Dzejnieks.

Turpināšu. Kad Solomons Gallipolē nopirka pretindi es to ļoti labi atceros -, tirgonis mums piedāvāja vēl vienu tieši tādu pašu flakoniņu, tikai tajā bija inde. Kad bijām izgājuši no bodītes, tu kādu brīdi pazudi mums no acīm. Tad tu atgriezies, un tev vairs nebija naudas, tu gan teici, ka tevi ir apzaguši, bet patiesībā, kamēr mēs klejojām pa tirgu, tu atgriezies pie tirgoņa un nopirki indi. Ilgajā ceļojumā cauri Ikonijas sultāna zemei tev nebija grūti atrast piemērotu brīdi, lai apmainītu Solomona flakonu ar savējo. Vakarā pirms Frīdriha nāves tieši tu skaļā balsī ierosināji sarūpēt kādu pretindi. Tā tu pasviedi labu domu lāga dvēselei Solomonam, kurš imperatoram piedāvāja savu pretindi pareizāk, tavu indi. Tevi droši vien sagrāba šausmas, kad Kiots piedāvājās to nogaršot, bet varbūt tu jau zināji, ka šis šķidrums, iedzerts nelielos daudzumos, nekādu ļaunumu nenodara un, lai sekas būtu nāvējošas, ir jāizdzer viss. Domāju, ka Kiotam naktī tik ļoti trūka gaisa tieši tāpēc, ka pat šis mazais malciņš bija viņu saindējis, bet par to es neesmu pārliecināts.

Un par ko tu esi pārliecināts? noprasīja Dzejnieks, joprojām smīkņādams.

Esmu pārliecināts, ka, vēl pirms tu ieraudzīji Boronu un Kiotu ņemamies ap sūkni un spoguļiem, tev jau bija gatavs pašam savs plāns. Tu aizgāji uz istabu ar akmens gliemežvāku, kura atverē vajadzēja runāt, lai balss atskanētu Frīdriha istabā. Starp citu, arī šovakar tu pierādīji, ka tev patīk šādas spēlītes, un, taisni dzirdot tavu balsi skanam no aizsega, es sāku šo to saprast. Tu piegāji pie Dionīsa auss un pasauci Frīdrihu. Domāju, ka tu uzdevies par mani, paļaudamies uz to, ka balss, aizskrējusi no viena stāva uz citu, būs sagrozīta. Tu uzdevies par mani, lai tavi vārdi izklausītos ticamāki. Tu brīdināji Frīdrihu, ka esam atklājuši, ka viņa ēdienā bijusi iemaisīta inde, varbūt tu viņam pateici, ka vienu no mums jau sagrābušas nežēlīgas sāpes un ka Ardzrouni jau sūta šurp savus rīkļugriezējus. Tu viņam teici, lai viņš atver lādi un tūlīt izdzer Solomona pretindi. Mans nabaga tēvs tev noticēja, iedzēra indi un nomira.

Jauka pasaciņa, teica Dzejnieks. Bet kā tad kamīns?

Varbūt to patiešām aizdedzināja saules stari, bet tad, kad Frīdrihs jau bija miris. Kamīnam ar notikušo nav nekā kopīga, tas neietilpa tavā plānā, bet vienalga, lai arī kurš būtu iekūris uguni, viņš tev palīdzēja sajaukt mums galvu. Tu nogalināji Frīdrihu, un tikai šodien tu pats man palīdzēji to saprast. Esi nolādēts! Kā gan tu varēji pastrādāt so noziegumu? Tikai slavas kāres dzīts, tu noslepkavoji cilvēku, kurš tev bija gluži kā tēvs, cilvēku, kurš tev bija devis savu svētību. Vai tad tu nesaprati, ka atkal gribi izmantot svešu slavu un svešus nopelnus, tāpat kā tu biji rīkojies ar maniem dzejoļiem?

Tas nu gan ir jaunums! smiedamies iesaucās Boidi, kurš jau bija atguvies no nāves bailēm. Dižā dzejnieka pantiņus rakstīja citi!

Šis pēdējais pazemojums pēc daudzām citām iepriekšējo dienu neveiksmēm savienojumā ar izmisīgo vēlēšanos iegūt Gradālu pamudināja Dzejnieku uz galēju soli. Viņš izrāva no maksts zobenu un metās virsū Bodolīno, kliegdams: Es tevi nogalināšu, nogalināšu!

Es tev vienmēr esmu teicis, ka esmu miera cilvēks, Nikētas kungs. Laikam es pats sev glaimoju. Patiesībā es esmu gļēvulis, Frīdrihs man to jau bija teicis, un viņam bija taisnība. Tai brīdī es ienīdu Dzejnieku no visas sirds un labprāt būtu redzējis viņu mirušu tomēr es nedomāju viņu nogalināt, es tikai gribēju, lai viņš nenogalina mani. Es palēcu atpakaļ uz kolonādes pusi un tad metos projām pa gaiteni, pa kuru biju atnācis. Es bēgu tumsā un dzirdēju, ka viņš dzenas man pakaļ, izkliegdams draudus. Gaitenī nebija ne mazākās gaismiņas, un, ja gribēju iet taustoties, vajadzēja čamdīt līķus sienmalēs. Kreisajā pusē atradu kādu eju un nogriezos tajā. Viņš sekoja, vadīdamies pēc manu soļu trokšņa. Beidzot ejas galā es samanīju gaišumu un nonācu telpā ar gaisa aku, kam biju gājis garām jau turpceļā. Bija vēls vakars, un gluži brīnumainā kārtā es tieši virs galvas ieraudzīju mēnesi tas izgaismoja šo vietu un meta sudrabainus atspīdumus mirušo sejās. Varbūt tie bija viņi, kas man pateica, ka neviens nespēj piemānīt pats savu nāvi, sevišķi, ja tā jau min uz papēžiem. Es apstājos. Redzēju, ka Dzejnieks tuvojas. Ar kreiso roku viņš piesedza acis, lai neredzētu šos pazemes nama mirušos saimniekus. Es sagrābu vienu aiz satrunējušā tērpa un spēcīgi parāvu. Ģindenis nogāzās tieši starp mani un Dzejnieku, saceļot veselu mākoni putekļu un sīku apģērba drisku, jo, pieskaroties zemei, nelaiķa talārs sabirza. Līķa galva atrāvās no rumpja un pieripoja pie mana vajātāja kājām, tieši zem mēness stara, pavēršot pret viņu savu briesmīgo smaidu. Dzejnieks, šausmu pārņemts, uz mirkli sastinga, tad paspēra galvaskausu malā. No pretējās sienas es sagrābu vēl divus ģindeņus un grūdu tos viņam tieši sejā. Novāc no manis šos miroņus, kliedza Dzejnieks, un izkaltušas ādas plēksnes griezās viņam ap galvu. Es nevarēju turpināt šo spēli bezgalīgi, tad man būtu jāiziet no mēness apgaismotā apļa un atkal jāatgriežas tumsā. Es satvēru dūrēs abus savus arābu dunčus un paslēju asmeņus taisni uz priekšu kā asus knābjus. Dzejnieks metās man pretī ar paceltu zobenu, sagrābis to abās rokās, gribēdams pāršķelt man galvu, taču kāja viņam aizķērās aiz otrā skeleta, kuru viņš bija atgrūdis tieši sev priekšā, viņš gāzās man virsū, es atmuguriski novēlos zemē un paliku, atbalstījies uz elkoņiem, bet viņš uzkrita man virsū, un zobens viņam izslīdēja no rokām… Es redzēju viņa seju pāri savējai, viņa asinīm pieplūdušās acis tieši pretī manām, jutu viņa niknuma smārdu tāda asa smaka plūst no plēsīga zvēra, kad tas ielaiž ilkņus sava upura miesā; jutu, kā viņa rokas aizžņaudz man rīkli, dzirdēju, kā nošņirkst viņa zobi… Es rīkojos instinktīvi, pacēlu elkoņus un triecu abus dunčus katru no savas puses viņam sānos. Saklausīju plīstoša auduma troksni, un man šķita, ka vidū, viņa iekšās, abi mani asmeņi saskaras. Tad redzēju, kā viņa seja nobāl, un asiņu tērcīte izplūda viņam pār lūpām. Viņa piere pieskārās manējai, viņa asinis ietecēja man mutē. Neatceros, kā atbrīvojos no šīm skavām. Atstāju dunčus ietriektus viņam sānos un nokratīju no sevis šo smagumu. Viņš noslīdēja zemē man līdzās, vaļējās acis raudzījās uz mēnesi tur augšā. Viņš bija miris.

Pirmais nogalinātais cilvēks tavā mūžā.

Un lai tāds ir Dieva prāts, ka šis paliek arī pēdējais. Viņš bija mans jaunības draugs, biedrs, kopā ar kuru pieredzēti tūkstošiem piedzīvojumu vairāk nekā četrdesmit gadu laikā. Es gribēju raudāt, bet tad atcerējos, ko viņš bija nodarījis, un labprāt būtu gribējis nogalināt viņu vēlreiz. Ar pūlēm uzslējos kājās, jo slepkavot biju sācis tādā vecumā, kad jau zaudēta labāko gadu veiklība. Smagi elsdams, aizstreipuļoju līdz gaiteņa galam, atgriezos kriptā un ieraudzīju pārējos trīs, bālus un drebošus, un es jutu, ka atgriezies mans lepnums, ka esmu ministeriālis un Frīdriha audžudēls. Es nedrīkstēju izrādīt savu vājumu. Stalti izslējies, pagriezis muguru pret ikonostasu, kā ercenģelis starp ercenģeļiem, es teicu: taisnā tiesa ir spriesta, es sodīju ar nāvi Svētās Romas imperatora slepkavu.

Bodolīno aizgāja aiz kolonādes, paņēma savu relikvāriju, izcēla no tā Gradālu un parādīja to pārējiem, paceldams augšup gluži kā svētītu hostiju. Un teica: Vai kāds no jums uzskata, ka tas pienākas viņam?

Bodolīno, ierunājās Borons, vēl nespēdams savaldīt drebošās rokas, šovakar es pieredzēju vairāk nekā visos gados, ko esam pavadījuši kopā. Tā, protams, nav tava vaina, bet starp mums kaut kas ir satrūcis: starp mani un tevi, starp mani un Kiotu, starp mani un Boidi. Tikko, kaut arī tikai dažus īsus mirkļus, ikviens no mums dedzīgi vēlējās, lai vainīgais izrādītos kāds cits no mums un lai šim murgam pienāktu gals. Tā vairs nav draudzība. Kopš Pndapetcimas krišanas mūs kopā satur vienīgi kopīgas nelaimes. Mūs vienoja tā priekšmeta meklējumi, kuru tu tagad turi rokās. Meklējumi, nevis pats priekšmets. Tagad es zinu, ka šis kauss vienmēr ir bijis kopā ar mums, un tas tomēr mums neliedza vairākas reizes traukties pretī savam postam. Šovakar es sapratu, ka man nevajag, lai Gradāls piederētu man, un nav vajadzības to kādam atdot, man tikai jāuztur spēkā tā meklējumu uguns. Un tāpēc paturi šo koka bļodiņu, kam piemīt spēks aizraut cilvēkus tikai tik ilgi, kamēr tā nav atrodama. Es dodos prom. Es pēc iespējas drīzāk centīšos izkļūt no pilsētas, ja vien tas būs iespējams, un tad sākšu rakstīt par Gradālu, un vienīgā vara, ar ko būšu apveltīts, būs manā stāstā. Es rakstīšu par bruņiniekiem, kas būs krietnāki par mums, un tie, kuri mani lasīs, sapņos par šķīstību un nevis par mūsu nelaimēm. Ardievu, mani vēl dzīvajos atlikušie draugi. Nav bijis mazums dienu, kad bija tīkami sapņot kopā ar jums. Un viņš aizgāja pa to pašu ceļu, pa kuru bija ieradies.

Bodolīno, teica Kiots. Manuprāt, Borons ir izdarījis vislabāko izvēli. Es neesmu tik gudrs un izglītots kā viņš un nezinu, vai es prastu uzrakstīt stāstu par Gradālu, bet es noteikti atradīšu kādu, kuram varēšu to izstāstīt un kurš mācēs to pierakstīt. Boronam ir taisnība: es saglabāšu uzticību saviem daudzus gadus ilgušajiem meklējumiem vienīgi tad, ja pratīšu pamudināt citus ilgoties pēc Gradāla. Es pat nerunāšu par trauku, kuru tu turi rokās. Varbūt es, tāpat kā kādreiz, teikšu, ka Gradāls ir akmens, nokritis no debesīm. Akmens vai kauss, vai šķēps, kāda gan tam nozīme. Galvenais, lai neviens to neatrastu, jo citādi pārējie pārstātu to meklēt. Un, ja gribi, uzklausi manu padomu: paslēp šo trauku, lai neviens nevarētu nogalināt savu sapni, aizskardams to ar rokām. Bet, ja runājam par visu pārējo, arī es nejustos labi, palikdams kopā ar jums, mani nomāktu pārlieku daudz sāpīgu atmiņu. Tu, Bodolīno, esi kļuvis par atriebes eņģeli. Varbūt tev vajadzēja darīt to, ko tu izdarīji. Bet es vairs negribu tevi redzēt. Ardievu. Un viņš izgāja no kriptas.

Tad ierunājās Boidi, kurš pēc ilgiem gadiem atkal runāja Frasketas mēlē. Bodolīno, viņš teica, es nelidinos pa mākoņiem kā tie divi, un visādas pasaciņas stāstīt es nemāku. Tas, ka ļautiņiem vajadzētu klīst pa pasauli un meklēt ko tādu, kā nemaz nav, man liekas vienkārši smieklīgi. Svarīgas ir tikai tās lietas, kas patiešām pastāv, tikai nevajag tās visiem rādīt, jo skaudība nav nekāda labā māsa. Šis Gradāls ir viena svēta lieta, tici man, jo tas ir vienkāršs kā viss svētais. Es nezinu, kur tu to gribi likt, bet jebkura cita vieta, izņemot to vienīgo, kuru es tev tagad pateikšu, nebūtu īstā. Paklausies, kas man iešāvās prātā. Tu droši vien atceries, ka pēc tam, kad nomira tavs nabaga tēvs, lāga dvēsele Galjaudo, Alesandrijā visi ņēmās spriest, ka pilsētas glābējam pienākas uzcelt statuju. Bet tu jau zini, kā tādās reizēs notiek: visi runā, runā, bet tā arī neko neizdara. Taču es, braukādams apkārt, pārdodot labību, kādā baznīciņā pavisam netālu no Villa del Foro uzgāju kādu ļoti skaistu statuju kas zina, no kurienes tā bija nākusi. Tajā atveidots salīcis večuks, kas ar abām rokām tur virs galvas tādu kā dzirnakmeni, būvbluķi vai varbūt milzīgu siera rituli ej nu sazini, kas tas bija domāts, bet izskatās, ka vecais ir sameties deviņos līkumos, jo nespēj to smagumu noturēt. Es nospriedu, ka tāds tēls noteikti kaut ko nozīmē, lai arī nezinu, ko īsti, bet tu jau zini, kā tas ir: tu uztaisi skulptūru, bet to, ko tā nozīmē, izdomā citi, un jebkurš skaidrojums izrādās labu labais. Paskat tik, es sev teicu, tā varētu būt Galjaudo statuja iemūrē šo katedrāles sānos vai virs durvīm kā tādu kolonniņu, to akmeni viņam virs galvas iestrādā kā kapiteli un sanāks izspļauts Galjaudo, kurš viens pats notur visu aplenkuma smagumu. Es to statuju pārvedu mājā un noliku savā siena šķūnī. Kad pastāstīju par to pārējiem, visi teica, ka tā patiešām esot laba doma. Bet tad pienāca laiks, kad visiem krietniem kristiešiem bija jādodas uz Jeruzalemi, un pievienojos arī es šķita jau, ka tas būs varens pasākums. Bet tur vairs neko nevar grozīt. Tagad, kad pagājuši tik daudzi gadi, es atgriezīšos mājās, un tu vari iedomāties, kā viņi mani sagaidīs tie no mūsējiem, kas vēl palikuši šajā saulē, bet jaunajiem es būšu vīrs, kurš devies līdzi imperatoram uz Jeruzalemi un kuram vakaros pie pavarda ir vairāk, ko stāstīt, nekā tam burvim Vergilijam, un, kazi, pirms nāves mani vēl ievēlēs par konsulu. Es atgriezīšos mājās un, nevienam neko neteicis, iešu uz siena šķūni, atradīšu statuju un kaut kādā veidā izurbšu caurumu tai bluķī, ko vecais tur virs galvas, un iebāzīšu tur Gradālu. Tad es caurumu aizpildīšu ar javu, uzspiedīšu pa virsu akmens šķembas, tā, lai nebūtu redzama ne spraudziņa, un aizvedīšu statuju uz katedrāli. Mēs to uzcelsim augšā un kārtīgi iemūrēsim, lai stāv tur per omnia saecula saeculorum, un neviens to vairs nenogāzīs lejā, nedz arī varēs uzrāpties un noskaidrot, ko tavs tēvs nes uz sava paura. Mūsu pilsēta ir jauna un nav pārlieku iedomīga, bet debesu svētība nevienam nekad par ļaunu nenāk. Es nomiršu, un nomirs mani bērni, bet Gradāls vienmēr paliks tur augšā un sargās pilsētu, un neviens to nezinās, pietiks, ka to zinās Dievs Tas Kungs. Ko tu par to saki?

Nikētas kungs, tā bija pareizā vieta tai koka bļodiņai arī tāpēc, ka es vienīgais zināju, no kurienes tā patiesībā nākusi, kaut arī gadiem ilgi izlikos, ka esmu to aizmirsis. Pēc tā, ko tikko biju nodarījis, es pats vairs neapjēdzu, kāpēc vispār esmu dzīvojis šajā pasaulē, jo galu galā neko labu paveikt nebiju pratis. Ja Gradāls paliktu pie manis, es varētu pastrādāt vēl sazin kādas muļķības. Krietnajam Boidi bija taisnība. Man jau būtu gribējies atgriezties Alesandrijā kopā ar viņu, bet ko gan es darītu pilsētā, kur it viss atsauc atmiņā Kolandrīnu, kā es tur katru nakti varētu sapņot par Hipātiju? Es patencināju Boidi par šo labo domu, ietīstīju Gradālu tai pašā lupatā, kurā ietītu biju to atnesis, un atdevu Boidi, taču bez relikvārija. Tev jādodas tālā ceļā, un var gadīties, ka sastapsi laupītājus, es viņam teicu, un relikvāriju, kas izskatās kalts no zelta, šie tev tūlīt atņemtu, bet parastai koka bļodiņai neviens nepiedurs pat pirkstu. Ej ar Dievu, Boidi, lai Viņš tev palīdz paveikt to, ko esi iecerējis. Ej un ļauj man palikt šeit, man jāpaliek vienam. Tā arī viņš aizgāja. Es palūkojos apkārt un atcerējos Zosimu. Viņš bija nozudis. Nebiju pamanījis, kurā brīdī viņš aizlaidās, droši vien bija padzirdējis, ka te viens grasās galēt nost otru, un bija lavījies prom, jo dzīve viņam jau bija iemācījusi, ka no kautiņiem labāk turēties pa gabalu. Prazdams atrast ceļu pēc taustes labi pazīstamajās ejās, viņš bija aizbēdzis, kamēr mūsu prātus aizņēma svarīgākas lietas. Viņš bija pastrādājis daudz nelietību, bet bija saņēmis sodu. Lai jau viņš turpina ubagot ielās, un lai Dievs viņam ir žēlīgs. Tā, Nikētas kungs, es atkal gāju caur ģindeņu eju, pārkāpu pār Dzejnieka līķi un iznācu virszemē, ugunsgrēku gaismā netālu no Hipodroma. To, kas ar mani notika tūliņ pēc tam, tu jau zini, un vēl pēc brīža es sastapu tevi.

39  Bodolīno kļūst par stilītu

Nikēta klusēja. Un klusēja Bodolīno, salicis uz ceļiem pavērtas plaukstas, kā sacīdams: "Tas arī būtu viss."

Kaut kas tavā stāstā mani tomēr nepārliecina, pēc kāda brīža Nikēta ierunājās. Dzejnieks bija sadomājis fantastiskas apsūdzības pret taviem biedriem, pierādīdams, ka ikviens no viņiem var būt Frīdriha slepkava, bet tad izrādījās, ka tā nav taisnība. Tu ticēji, ka noskaidro tās nakts notikumus patiesajā gaismā, bet, ja tu man izstāstīji pilnīgi visu, Dzejnieks ne reizi neatzina, ka viss patiešām tā noticis.

Viņš mēģināja mani nogalināt!

Viņš bija zaudējis prātu, vismaz tas ir skaidrs. Viņš par katru cenu gribēja iegūt Gradālu un, lai to iegūtu, bija sev iedvesis, ka tā īpašnieks ir Frīdriha slepkava. Kauss bija pie tevis, un tātad tu, viņaprāt, to biji slēpis, neko vairāk viņš tev nevarēja pārmest, tomēr tas bija pietiekams iemesls, lai tevi nogalinātu un, pārkāpjot tavam līķim, dabūtu Gradālu savās rokās. Taču viņš ne reizi neatzinās, ka Frīdrihu nogalinājis viņš pats.

Bet kurš tad to izdarīja?

Jūs piecpadsmit gadus dzīvojāt, samierinājušies ar domu, ka Frīdriha nāve bijusi tīrā nejaušība…

Mēs spītīgi centāmies tā domāt, lai mums nevajadzētu turēt aizdomās citam citu. Un vēl jau bija Zosimas rēgs, tā ka vainīgais mums bija.

Var jau būt. Bet uzklausi mani, valdnieku pilīs es esmu bijis liecinieks daudziem noziegumiem. Kaut arī mūsu imperatori vienmēr ir lielīgi izrādījuši svešzemju viesiem dažādas brīnumainas mašīnas un automus, tomēr es nekad neesmu redzējis, ka šīs ierīces izmantotu, lai kādu nogalinātu. Paklau, tu droši vien atceries tad, kad tu pirmoreiz pieminēji Ardzrouni, es teicu, ka esmu ar viņu ticies Konstantinopolē un ka viens no maniem Selimbrijas draugiem pāris reižu ir viesojies viņa pilī. Šis mans draugs, Pafnūcijs, ir vīrs, kurš labi pārzina Ardzrouni velnišķīgās ietaises, jo viņš pats imperatora pilīs ir būvējis līdzīgas. Un viņam tikpat labi ir zināmas arī tādu velnišķību iespēju robežas, jo reiz, Andronīka valdīšanas laikos, viņš imperatoram bija apsolījis izgatavot tēlu, kas grieztos riņķī un plivinātu karogu ikreiz, kad valdnieks saplaukšķinātu rokas. Pafnūcijs tādu automu uztaisīja, svinīgu vakariņu laikā Andronīks to parādīja svešzemju sūtņiem un sasita plaukstas, bet tēls nesakustējās; un Pafnūcijam tika izdurtas acis. Es apvaicāšos, vai viņš negribētu mūs apciemot. Galu galā viņš te, Selimbrijā, dzīvodams trimdā, garlaikojas.

Pafnūcijs ieradās kopā ar pavadoni zēnu. Par spīti akluma nelaimei un vecumam meistaram vēl bija modrs un apķērīgs prāts. Kādu laiku viņš tērzēja ar Nikētu, kuru sen nebija saticis, tad apvaicājās, kādu padomu no viņa cer sagaidīt Bodolīno.

Bodolīno viņam visu izstāstīja: senākos notikumus galvenajos vilcienos un plašāk par tālāko, kas bija noticis, sākot ar ierašanos Gallipoles tirgū un beidzot ar Frīdriha nāvi. Viņš nevarēja izvairīties, nepieminējis Ardzrouni, tomēr noklusēja sava audžutēva vārdu viņš teica vienīgi, ka tas esot bijis kāds flāmu grāfs, kuru viņš ļoti mīlējis. Īstajā vārdā Bodolīno nesauca arī Gradālu un ieminējās tikai par kādu dārgakmeņiem rotātu kausu, kuru nogalinātais augstu vērtējis un kurš varējis uzjundīt daudzu alkatību. Kamēr Bodolīno stāstīja, Pafnūcijs viņu palaikam pārtrauca. Tu esi franks, vai ne? Pafnūcijs jautāja un paskaidroja, ka dažus grieķu vārdus Bodolīno izrunājot kā parasti tie, kas dzīvo Provansā. Vai arī ievaicājās: Kāpēc tu runājot vienmēr aizskar rētu uz vaiga? Bodolīno jau nosprieda, ka viņam ir darīšana ar viltus aklo, bet Pafnūcijs skaidroja, ka reizēm Bodolīno balss zaudējot skanīgumu, it kā viņš mutei priekšā aizliktu roku. Ja viņš glaudītu bārdu, kā to daudzi paraduši, tad neaizklātu muti. Tātad Bodolīno aizskarot vaigu un vaigu parasti mēdz taustīt, ja uz tā ir kārpa vai rēta vai arī ja sāp zobi. Un, tā kā Bodolīno esot karavīrs, tad Pafnūcijam visticamākais liekoties pieņēmums par rētu.

Bodolīno pabeidza savu stāstu, un Pafnūcijs teica: Tātad tu gribētu uzzināt, kas patiesībā notika slēgtajā kambarī, kur gulēja imperators Frīdrihs.

Kā tu zini, ka es runāju par Frīdrihu?

Kāds tur brīnums? Visiem ir zināms, ka imperators noslīka Kalikadnā, dažu soļu attālumā no Ardzrouni pils; un arī pats Ardzrouni kopš tā laika ir kā ūdenī iekritis un ne velti, jo princis Leons gribēja viņam nocirst galvu, lai sodītu par to, ka viņš nav pratis pienācīgi sargāt tik ievērojamu viesi. Tavs imperators taču esot paradis peldēties straujās upēs vismaz tā esmu dzirdējis stāstām -, un es vienmēr brīnījos, kā viņš varēja noslīkt tai nieka urgā Kalikadnā, bet tagad tu man daudz ko izskaidroji. Tātad mēģināsim visu apskatīt ar skaidrām acīm. Un to Pafnūcijs teica nopietni, nevīpsnādams, it kā patiesi vērotu ainas, kas risinās viņa izdzisušo acu priekšā.

Vispirms atmetīsim aizdomas, ka Frīdrihs varētu būt nogalināts ar mašīnu, kas rada tukšumu. To ietaisi es esmu redzējis: pirmkārt, tā bija savienota ar kādu mazu augšstāva istabiņu bez logiem un, protams, ne jau ar imperatora guļamkambari, kur bija pavarda dūmatvere un vēl nezin cik spraugu, pa kurām brīvi varēja ieplūst gaiss. Otrkārt, pati mašīna nemaz nedarbojās. Es to esmu izmēģinājis. Iekšējais cilindrs blīvi nepiekļāvās ārējam, un arī tur gaiss varēja tikt iekšā pa šķirbu šķirbām. Mehāniķi, kas bija prasmīgāki par Ardzrouni, jau pirms daudziem gadsimtiem ir veikuši tamlīdzīgus eksperimentus, taču velti. Nav grūti uztaisīt rotējošu lodi vai durvis, kuras atver karstuma spēks, tādas spēlītes ir pazīstamas jau kopš Ktesībija un Hērona laikiem. Bet tukšumu, mans dārgais draugs, to gan viņi nav varējuši dabūt gatavu. Ardzrouni bija lielīgs, viņam patika pārsteigt savus viesus, tas arī viss. Tagad ķersimies pie spoguļiem. To, ka dižais Arhimēds esot aizdedzinājis romiešu kuģus, to stāsta leģenda, taču mēs nezinām, vai tā ir patiesība. Es apskatīju un aptaustīju Ardzrouni spoguļus: tie bija pārāk mazi un rupji nopulēti. Pat pieņemot, ka spoguļi bijuši lieliski, jāatzīst, ka spogulis var raidīt kaut cik spēcīgus saules starus tikai dienas vidū, bet ne jau no rīta, kad saules stari vēl ir vāji. Un nevajadzētu aizmirst, ka stariem būtu bijis jāizlauzās cauri krāsainajām loga rūtīm. Tagad tu redzi, ka tavs draugs, pat ja viņš kādu no spoguļiem būtu pavērsis pret imperatora istabu, neko nebūtu panācis. Vai esmu tevi pārliecinājis?

Stāsti tālāk!

Indes un pretindes… Jūs, latīņi, patiešām esat lētticīgi. Jūs no tiesas domājat, ka Gallipoles tirgū pārdod tik spēcīgas vielas, kādas pat basilejs var saņemt tikai no uzticamiem alķīmiķiem un maksādams zeltā? Tai tirgū var nopirkt tikai viltus brīnumus, kas domāti barbariem, kuri ierodas no Ikonijas vai bulgāru mežiem. Abās pudelītēs, ko jums parādīja, bija tīrs ūdens, un vienalga, vai Frīdrihs izdzēra šķidrumu, kas bija iepildīts tava jūda pudelītē, vai to, ko bija nopircis tavs draugs, kuru tu sauc par Dzejnieku, sekas būtu vienādas. Un tieši to pašu varam teikt par brīnumaino balzamu. Ja tāds balzams pastāvētu, to lielos daudzumos iepirktu visi karavadoņi, lai atdzīvinātu un atkal sūtītu kaujā savus ievainotos kareivjus. Turklāt tu man teici, cik jūs par tiem brīnumiem samaksājāt: cena ir tik smieklīgi maza, ka ar tādu naudu tikko var atalgot pūles, kas vajadzīgas, lai avotā pasmeltu ūdeni un salietu traukos. Un tagad klausies, ko es tev teikšu par Dionīsa ausi. To, kura bija Ardzrouni pilī, es nekad neesmu dzirdējis darbojamies. Tādas spēlītes var izdoties tikai tad, ja runājamā atvere atrodas netālu no spraugas, pa kuru balss izplūst; līdzīgi notiek, ja tu saliec plaukstas pie mutes, tava balss aizskrien nedaudz tālāk. Bet Ardzrouni pilī stāvus savienoja līkumota un gara eja, turklāt caur bieziem mūriem… Vai tad Ardzrouni jums ļāva to ierīci izmēģināt?

Nē.

Redzi nu. Viņš to rādīja viesiem, lielījās un neko vairāk.

Pat ja Dzejnieks būtu mēģinājis runāt ar Frīdrihu, pat ja Frīdrihs būtu bijis nomodā, viņš būtu saklausījis no Medūzas mutes nākam vienīgi neskaidru čukstoņu. Varbūt Ardzrouni reizēm izmantoja Dionīsa ausi, lai biedētu viesus, kuriem bija ierādījis guļvietu tai istabā, tā viņš tiem varēja iedvest, ka istabā spokojas, bet neko citu panākt nevarēja. Tātad tavs draugs Dzejnieks nevar būt sūtījis viltus ziņu Frīdriham.

Bet tukšais kauss uz grīdas, uguns pavardā…

Tu man teici, ka Frīdrihs tai vakarā nejutās labi. Viņš visu dienu bija pavadījis zirga mugurā, karstumā, tais zemēs saule svilina nežēlīgi un nomoka tos, kas pie tādas svelmes nav raduši; un Frīdrihs jau ilgu laiku bija pieredzējis tikai nemitīgus klejojumus un kaujas… Viņš noteikti bija pārguris, ceļa izvārdzināts, varbūt viņu sagrāba drudzis. Ko tu dari, ja tevi naktī sāk kratīt auksti drebuļi? Tu mēģini sasegties siltāk, bet, ja tev ir drudzis, drebuļi neatlaižas arī zem segām. Un tavs imperators iekūra kamīnu. Tad viņš sajutās vēl sliktāk, un viņu pārņēma bailes, ka viņam iedota inde, un viņš izdzēra savu nekam nederīgo pretindi.

Bet kāpēc viņam kļuva vēl sliktāk?

Te es tev vairs nevaru dot drošu atbildi; bet, visu labi apdomājot, ir skaidri redzams, ka secinājums var būt tikai viens… Apraksti man vēlreiz to pavardu, tā, lai es to varu kārtīgi apskatīt.

Tur uz sausu žagaru kārtas bija sakrauta malka, vēl tur bija zari ar smaržīgām ogām un tad vēl kādas tumšas vielas gabali, manuprāt, tās bija ogles, bet klātas ar kaut ko eļļainu…

Tā bija naphta jeb bitumen, kas lielos daudzumos ir atrodama, piemēram, Palestīnā, ezerā, kuru sauc par Nāves jūru, tur tas, ko tu uzskati par ūdeni, ir tik biezs un smags, ka, iebridis šai jūrā, tu nenogrimsti, bet peldi pa virsu kā laiva. Plīnijs raksta, ka šī viela ir tik radniecīga ugunij, ka, tuvināta liesmai, tūlīt aizdegas. Bet, ja runājam par oglēm, mēs visi zinām, kādas tās ir: kā raksta tas pats Plīnijs, ogles iegūst no ozola, sadedzinot zaļus zarus, kas sakrauti koniskā kaudzē, kura no ārpuses apziesta ar slapjiem māliem, atstājot caurumus, pa kuriem degšanas laikā izplūst viss mitrums. Bet reizēm ogles gatavo no cita veida koksnes, kuras īpašības ne vienmēr ir pazīstamas. Un daudzi ārsti ir novērojuši, kas notiek, ja cilvēks ieelpo sliktu ogļu izgarojumus, kuri kļūst vēl bīstamāki savienojumā ar noteikta paveida bitumen. Izdalās indīgs tvans, kas ir neredzams un daudz smalkāks nekā dūmi, kuri parasti plūst no aizkurta pavarda un kurus mēdz izvadīt no istabas, atverot logu. Šo tvanu nevar saskatīt, un, ja telpa ir noslēgta, tas sakrājas un piepilda visu. Indīgos izgarojumus var pamanīt vienīgi tad, ja istabā deg eļļas lampiņa, jo tie iekrāso liesmu gaiši zilā krāsā. Bet parasti cilvēks tos nomana tikai tad, kad jau ir par vēlu un indīgā dvaka jau ir aprijusi tīro gaisu, kas bijis istabā. Nelaimīgais, saelpojies ļauno dvaku, sajūt smagumu galvā, džinkstēšanu ausīs, viņam sāk trūkt elpas un aizmiglojas acis… Tas ir pietiekams iemesls, lai tu, cilvēks, nospriestu, ka tev iedevuši indi, un iedzertu pretindi, un tieši tā rīkojās tavs imperators. Bet, ja tu, sajutis nelabumu, tūliņ neizej no piegānītās telpas vai ja kāds tevi neiznes laukā, notiek kas ļaunāks. Tevi pamazām pārņem dziļš miegs, tu nokriti zemē, un tie, kas tevi vēlāk atradīs, domās, ka tu esi miris: bez elpas, auksts, sastingušu miesu, bez sirds pukstiem, ar pārsteidzoši bālu seju… Arī vispieredzējušākais mediķis nospriedīs, ka redz līķi. Ir dzirdēts par cilvēkiem, kuri šādā pamiruma stāvoklī pat tikuši apglabāti, kaut arī būtu varēts viņus vienkārši izdziedēt, uzklājot uz galvas vēsas, samitrinātas drānas, mērcējot kājas ūdenī un ierīvējot visu ķermeni ar eļļu, kas liek straujāk ritēt dzīvības sulām.

Tu, izmocīja Bodolīno, bāls kā Frīdriha seja tai rītā, tu varbūt gribi man iestāstīt, ka mēs noturējām par mirušu imperatoru, kurš patiesībā bija dzīvs?

Jā, mans nabaga draugs, esmu gandrīz pārliecināts, ka viņš bija dzīvs. Viņš nomira, kad viņu iegrūda upē. Ledainais ūdens sāka viņu atdzīvināt, un tā būtu bijusi laba ārstēšana, taču viņš vēl pilnībā nebija atguvis samaņu, sāka elpot, sarijās ūdeni un noslīka. Kad viņu izvilka krastā, jums taču vajadzēja ievērot, vai viņš izskatījās kā slīkonis…

Plaušas šķita pilnas ar ūdeni. Es zināju, ka tas nav iespējams, un nospriedu, ka tie ir tikai redzes māņi, skatoties uz nelaimīgajām, pret upes akmeņiem saskrambātajām miesām…

Mironis ūdeni plaušās nevar ievilkt. Tā notiek tikai ar dzīvajiem, kuri mirst ūdenī.

Tātad Frīdrihs krita par upuri pārsteidzošam un neatminamam sastingumam, nevis tika noslepkavots?

Dzīvību viņam, protams, laupīja vardarbīgi, bet to izdarīja tas, kurš viņu iestūma ūdenī.

Bet tas biju es!

Patiešām žēl. Dzirdu, ka tu esi satraucies. Nomierinies! Tu taču tā rīkojies ne jau tāpēc, lai izraisītu viņa nāvi, tu domāji, ka dari labu.

Tomēr es viņu nogalināju!

To es nesaucu par slepkavību.

Bet es gan! kliedza Bodolīno. Es noslīcināju savu mīļo tēvu, kad viņš vēl bija dzīvs! Es… Viņš kļuva vēl bālāks, izdvesa dažus nesakarīgus vārdus un noģība.

Kad Bodolīno nāca pie samaņas, Nikēta bija uzklājis viņam uz pieres vēsas, samitrinātas drānas. Pafnūcijs bija aizgājis, varbūt juzdamies vainīgs par to, ka, vēlēdamies pierādīt, cik labi joprojām spēj saskatīt šīs pasaules notikumus, ir atklājis Bodolīno pārlieku šausmīgu patiesību.

Tagad pacenties nomierināties, teica Nikēta. Es saprotu, ka tu esi satriekts, bet tas bija liktenis. Tu taču dzirdēji, ko teica Pafnūcijs: ikviens to cilvēku būtu noturējis par mirušu. Arī es esmu dzirdējis stāstām par šķietamas nāves gadījumiem, kas maldinājuši visus ārstus.

Es nogalināju savu tēvu, nemitīgi atkārtoja Bodolīno, un tagad viņu drebināja drudžainas trīsas. Es, pats to neapzinādamies, viņu ienīdu, jo biju iekārojis viņa sievu, savu audžumāti. Vispirms es kļuvu par laulības pārkāpēju, pēc tam par tēva slepkavu, un, būdams ļaunuma spitālības ķerts, es ar savu asinsgrēkā apgānīto sēklu aptraipīju visšķīstāko no jaunavām, iegalvodams, ka viņa sasniegusi ekstāzi, kas viņai bija solīta. Es esmu slepkava, jo nogalināju Dzejnieku, kurš bija bez vainas…

Viņš nebija bez vainas, viņu bija apsēdusi nevaldāma varaskāre, viņš mēģināja tevi nogalināt, tu tikai aizstāvējies.

Es viņu nepatiesi apsūdzēju slepkavībā, ko biju pastrādājis es pats; nogalināju viņu, lai nevajadzētu atzīt, ka man jāsoda pašam sevi; visu mūžu esmu dzīvojis melos, es gribu nomirt, iegāzties Elles dziļākajos kambaros un ciest bezgalīgas mocības…

Viņu mierināt bija velti, un nevarēja darīt neko, lai viņu dziedinātu. Nikēta lūdza, lai Teofilāts no dažādām zālītēm pagatavo miega dzērienu, un iedeva to Bodolīno. Jau pēc īsa brīža Bodolīno iekrita nemierīgā miegā.

Nākamajā dienā pamodies, viņš atteicās no piedāvātās gaļas viruma tases, izgāja no mājas, apsēdās koka paēnā un tur palika visu pēcpusdienu, vakaru un nakti, klusi sēdēdams, saņēmis galvu rokās, un turpat viņš aizvien sēdēja arī nākamajā rītā. Nikēta nosprieda, ka šādos gadījumos vislabākais līdzeklis ir vīns, un pārliecināja Bodolīno pa brīdim iekampt krietnu malku, it kā tās būtu zāles. Tā nu Bodolīno, nemitīgi apskurbis, palika sēžam zem koka trīs dienas un trīs naktis.

Ceturtās dienas rītausmā Nikēta izgāja no mājas un devās pie Bodolīno, bet zem koka neviena vairs nebija. Viņš cītīgi pārmeklēja dārzu un māju, taču Bodolīno bija nozudis. Bīdamies, ka draugs varētu padarīt sev galu, Nikēta sūtīja Teofilātu un viņa dēlus meklēt Bodolīno pa visu Selimbriju un tuvējo apkaimi. Viņi atgriezās pēc divām stundām, saukdami, lai Nikēta nākot skatīties. Viņi aizveda Nikētu uz pļavu pilsētas pievārtē, kur slējās kolonna, kuras galā senlaikos bija mitinājušies eremīti.

Ziņkārīgo pūlis bija sapulcējies staba piekājē un, ar pirkstiem rādot, lūkojās augšup. Kolonna bija izkalta no balta akmens un stiepās gandrīz divstāvu mājas augstumā. Tās virsotnē bija uztupināta kvadrātveida akmens plāksne, ko no visām pusēm apjoza no smalkām kolonniņām veidotas margas arī tās bija no akmens. Platformas vidū bija neliela nojume. Staba gala plāksne nebija nekāda lielā, tā ka, sēžot uz tās, kājām bija jāļauj nokarus kuļāties pāri malai, bet nojumē tik tikko varēja patverties čokurā sarāvies cilvēks. Tur augšā, pārkarinājis kājas pār malu, sēdēja Bodolīno, un bija redzams, ka viņš ir pliks kā no mātes miesām nācis.

Nikēta viņam uzsauca, lai taču kāpjot lejā, tad mēģināja atvērt durtiņas kolonnas pamatnē, pa kurām kā jau visās līdzīgās būvēs varēja iekļūt iekšpusē, kur augšup līdz platformai stiepās vītņu kāpnes. Bet durvis, kaut arī vecas un izļodzītas, bija aizbultētas no iekšienes un nepadevās.

Kāp zemē, Bodolīno! Ko tu tur augšā gribi darīt? Bodolīno kaut ko nomurmināja, bet Nikēta viņa atbildi īsti nesaklausīja. Tad Nikēta lūdza, lai viņam sameklē pietiekami garas redeļu kāpnes. Kad kāpnes bija pieslietas pie staba, viņš, smagi elsdams, uzrāpās augšā un nonāca ar seju iepretī Bodolīno pēdām. Ko tu gribi darīt? viņš jautāja vēlreiz.

Palikt šeit. Tagad sākšu izpirkt savus grēkus. Es lūgšos, gremdēšos apcerē, izkusīšu klusumā. Centīšos sasniegt vientulību, kas ir tāla no katra viedokļa vai iedomu tēla, pūlēšos vairs nejust ne dusmas, ne iekāri, pat ne spriedumus vai domas, atraisīties no visām saitēm, atgriezties pie absolūti vienkāršā, lai vairs neredzētu neko citu kā vien tumsas spozmi. Es iztukšošu savu dvēseli un prātu, nonākšu viņpus saprāta valstībai, tumsā es veikšu savu gaitu pa uguns takām…

Nikēta aptvēra, ka Bodolīno atkārto Hipātijas sacīto. Šis nelaimīgais tik ļoti grib aizbēgt no visām kaislībām, Nikēta sprieda, ka patveries šeit augšā, lai censtos pielīdzināties tai, kuru joprojām mīl. Taču skaļi viņš to neteica. Tikai apjautājās, no kā Bodolīno te, staba galā, domā pārtikt.

Tu man stāstīji, ka agrākie stilīti nolaiduši lejā auklā iesietu grozu, atbildēja Bodolīno, un ticīgie tur kā žēlastības dāvanas salikuši ēdiena atliekas vai, vēl labāk, to, kas atlicis no lopu barības. Un vēl nedaudz ūdens, kaut gan var arī ciest slāpes un gaidīt, līdz palaikam nolīst lietus.

Nikēta nopūtās, norāpās lejā, lika sameklēt grozu un piepildīt to ar maizi, vārītiem dārzeņiem, olīvām un dažiem gaļas gabaliem; tad grozam piesēja auklu un viens no Teofilāta dēliem pameta auklas galu gaisā, Bodolīno to satvēra un uzvilka grozu augšā. Viņš paturēja tikai maizi un olīvas, bet visu pārējo nolaida atpakaļ. Tagad, lūdzu, atstāj mani vienu! viņš uzsauca Nikētam. To, ko vēlējos saprast, stāstot tev savu stāstu, es esmu sapratis. Vairs nav nekā, ko mēs viens otram varētu pateikt. Paldies, ka tu man palīdzēji nonākt šeit, kur tagad esmu.

Nikēta gāja viņu apciemot katru dienu, Bodolīno ar roku pameta ciemiņam sveicienu un klusēja. Pēc kāda laika Nikēta manīja, ka vairs nav nekādas vajadzības nest Bodolīno ēdienu, jo Selimbriju bija apskrējuši vēsts, ka pēc ilgiem gadsimtiem staba galā atkal ir apmeties kāds svēts vīrs, un ikviens uzskatīja par savu pienākumu pārmest krustu staba piekājē, pie viena ieliekot grozā arī ko ēdamu un dzeramu. Bodolīno vilka grozu augšā un paturēja sev vienīgi kādu nieku tās dienas iztikai, bet pārējo sasmalcināja un izbaroja putniem, kuri bija pasākuši veseliem bariem sēsties uz viņa mitekļa margām. Šķita, ka viņam rūp tikai putni.

Bodolīno notupēja staba galā visu vasaru, neizrunādams ne vārda; saule viņu svilināja, kaut arī viņš, karstuma mocīts, bieži patvērās zem nojumes. Dabiskās vajadzības viņš droši vien kārtoja naktīs, pāri margām, un kolonnas piekājē bija redzami viņa izkārnījumi, sīki kā kazas spiras. Viņam atauga gara bārda un mati, un viņš bija tik netīrs, ka to varēja saskatīt un nu jau pat saost arī no lejas.

Nikētam nācās divas reizes uz laiku aizceļot no Selimbrijas. Konstantinopolē par basileju bija iecelts Flandrijas Baldvins, un latīņi pamazām pārpludināja visu impēriju, bet Nikētam taču vajadzēja atsākt rūpēties par saviem īpašumiem. Tostarp Nīkaja kļuva par Bizantijas impērijas pēdējo bastionu, un Nikēta sprieda, ka derētu ar visu saimi pārcelties uz šo pilsētu, jo tur noteikti būtu nepieciešams tāds pieredzes bagāts padomdevējs kā viņš. Tāpēc vajadzēja dibināt sakarus un gatavoties jaunam ļoti bīstamam ceļojumam.

Atgriezies Selimbrijā, kolonnas piekājē viņš ikreiz redzēja aizvien biezāku pūli. Kādam bija ienācis prātā, ka stilīts, kuru ir šķīstījusi ilga un nemitīga sevis ziedošana, noteikti ir apveltīts ar izcilu gudrību; tā nu šis apķērīgais vīrs pieslēja pie staba redeļu kāpnes un rāpās augšā lūgt padomu un mierinājumu. Lūdzējs izstāstīja savas nelaimes, un Bodolīno atbildēja, piemēram, tā: Ja tu esi lepns, tad tu esi pats velns. Ja tu esi noskumis, tad tu esi viņa dēls. Ja tevi nomāc tūkstoš rūpju un raižu, tu esi viņa kalps, kam nav lemta atpūta.

Kāds cits viņam lūdza izlīdzināt ķildu ar mājas kaimiņu. Un Bodolīno: Esi kā kamielis, nes savu grēku smago nastu un seko tam, kuram ir zināmi Mūsu Kunga ceļi!

Vēl kāds žēlojās, ka viņa vedeklai neesot bērnu. Un Bodolīno: Pilnīgi veltīgs ir viss, ko cilvēks spēj izdomāt par to, kas ir apakš debesīm, un par to, kas ir tām pāri. Vienīgi tas, kurš nemitīgi glabā sevī domas par Kristu, mājo patiesībā.

Cik viņš ir gudrs, teica ļautiņi, atstāja viņam kādu naudas gabalu un devās prom, saņēmuši mierinājumu.

Pienāca ziema, un Bodolīno gandrīz visu laiku, čokurā sarāvies, tupēja nojumē. Lai nebūtu jāuzklausa palīdzības meklētāju garie stāsti, viņš pasāka tos apsteigt. Tu no visas sirds mīli kādu cilvēku, bet reizēm tevi pārņem šaubas, ka šis cilvēks nemīl tevi tikpat dedzīgi, viņš teica. Un atnākušais: Tīra patiesība! Tu esi lasījis manā sirdī kā atvērtā grāmatā! Ko lai es daru? Un Bodolīno: Klusē un nemēri pats sevi!

Kādam resnam vīram, kurš bija uzrāpies augšā ar lielām pūlēm, viņš teica: Ik rītu, kad tu pamosties, tev smeldz stīvais sprands un tev pašam ir grūti apaut kājas. Tā ir, vīrs apbrīnas pilns atbildēja. Un Bodolīno: Neēd trīs dienas. Bet nelepojies ar savu gavēni. Drīzāk ēd gaļu, nevis kļūsti lepns. Labāk ēst gaļu nekā lielīties. Un pieņem savas sāpes kā nodevu par saviem grēkiem.

Atnāca kāds tēvs un stāstīja, ka viņa dēla miesu klāj nedzīstošas vātis. Un Bodolīno viņam atbildēja: Mazgā viņu trīs reizes dienā ar ūdeni un sāli un ik reizes atkārto vārdus: "Jaunava Hipātija, gādā par savu bērnu!" Vīrs aizgāja un pēc nedēļas atgriezās, teikdams, ka vātis sākušas dzīt. Viņš nolika Bodolīno dažus naudas gabalus, balodi un krūku vīna. Visi sauca, ka noticis brīnums, un tagad vājinieki baznīcā lūdzās: Jaunava Hipātija, gādā par savu bērnu!

Reiz pa kāpnēm uzrāpās kāds trūcīgi ģērbies vīrs ar sadrūmušu vaigu. Bodolīno viņam teica: Es zinu, kas tevi nomāc. Tu sirdī nēsā naidu pret kādu.

Tu zini visu, šis atbildēja.

Un Bodolīno viņam teica: Tas, kurš ļaunu grib atmaksāt ar ļaunu, var ievainot savu brāli pat ar rokas mājienu. Turi rokas vienmēr aiz muguras.

Atnāca kāds cits ar skumju skatienu un teica: Es nezinu, kas man kait.

Es gan to zinu, atbildēja Bodolīno, tu esi laiskuma skumju pārņemts.

Kā es varu izveseļoties?

Šādas skumjas pirmoreiz izpaužas, kad cilvēks pamana, cik mokoši lēni kustas saule.

Un ko lai es daru?

Nekad neskaties saulē.

No viņa neko nevar noslēpt, teica Selimbrijas ļaudis.

Kā tu iespēj būt tik vieds? kāds viņam jautāja. Un Bodolīno: Es tāds esmu tāpēc, ka es slēpjos.

Un kā gan tu slēpies?

Bodolīno izstiepa roku un parādīja jautātājam plaukstu. Ko tu redzi sev priekšā? viņš jautāja. Plaukstu, tas atbildēja.

Redzi, cik labi es protu paslēpties, atteica Bodolīno.

Atkal pienāca pavasaris. Bodolīno kļuva aizvien netīrāks un pinkaināks. Viņu veseliem bariem bija apsēduši putni, kas lidoja šurp un knābāja tārpus, kuri bija sākuši mājot uz viņa miesām. Nu viņam vajadzēja pabarot visas šīs dzīvās radības, tāpēc ļaudis pildīja viņa pārtikas grozu vairākas reizes dienā un aizvien biežāk.

Vienu rītu atjāja kāds vīrs, aizelsies un putekļu klāts. Viņš pavēstīja, ka medību laikā kāds dižciltīgs kungs esot neveikli raidījis bultu un trāpījis savas māsas dēlam. Bulta ietriekusies iekšā pa aci un izgājusi ārā caur pakausi. Zēns vēl elpojot, un nu šis augstmanis lūdzot, lai Bodolīno dara visu, ko vien tāds Dieva cilvēks spējot.

Bodolīno teica: Stilīta uzdevums ir saskatīt paša domas lidojam šurpu no tālienes. Es zināju, ka tu ieradīsies, taču ceļā tu pavadīji pārāk ilgu laiku, un tikpat ilgs laiks tev būs vajadzīgs, lai atgrieztos. Šajā pasaulē viss notiek tā, kā tam jānotiek. Tad jel zini, ka zēns šajā brīdī mirst, un, raugi, viņš jau ir miris. Lai Dievs apžēlojas par viņa dvēseli!

Jātnieks atgriezās mājās, un zēns jau bija miris. Kad šī ziņa sasniedza Selimbriju, daudzi ņēmās klaigāt, ka Bodolīno piemītot gaišredzības dāvanas un viņš esot saskatījis to, kas notiek jūdzēm tālu. Taču turpat netālu no kolonnas bija Svētā Mardonija baznīca, kuras priesteris neieredzēja Bodolīno, jo šis vientuļnieks jau mēnešiem ilgi piesavinājās ziedojumus, ko krietnie draudzes locekļi agrāk mēdza atstāt baznīcā. Šis priesteris sāka visiem klāstīt, ka Bodolīno nu gan esot pastrādājis varenu brīnumu, tikai, par nelaimi, tādus brīnumus varot paveikt kurš katrs. Viņš nostājās zem Bodolīno kolonnas un kliedza, ka var uzskatīt, ka zēnu ir nogalinājis stilīts, ja jau viņš neesot spējis izvilkt bultu no acs.

Bodolīno atbildēja: Centieni izpatikt ļaudīm laupa gara plaukumu.

Priesteris viņam meta ar akmeni, un tūlīt daži uzbudinātie klausītāji pievienojās un raidīja augšup oļus un zemes kukuržņus. Akmeņi lidoja visu dienu, un Bodolīno sakņupis tupēja nojumē, ar rokām aizsedzis seju. Ļaudis aizgāja tikai, kad satumsa nakts.

Nākamajā rītā Nikēta gāja palūkoties, kas noticis ar draugu, taču staba galā viņu vairs nemanīja. Vientuļnieka mājoklis bija pamests. Nikēta satraukts atgriezās mājās un ieraudzīja Bodolīno Teofilāta stallī. Viņš bija piepildījis mucu ar ūdeni un tagad ar nazi skrāpēja nost netīrumu kārtu, kas bija sakrājusies uz miesas. Mati un bārda jau bija kārtīgi apgriezti. Viņš bija saulē iededzis un vēja aprauts un neizskatījās arī pārāk novājējis, vienīgi viņam bija grūti noturēties stāvus, un viņš kustināja rokas un plecus, lai atlaistos tirpstošie muguras muskuļi.

Vai redzēji! Pirmo reizi mūžā es pateicu patiesību un tikai patiesību, un viņi mani nomētāja ar akmeņiem.

Tā ir gadījies arī apustuļiem. Tu biji kļuvis par svētu vīru un tagad tāda nieka dēļ zaudē drosmi?

Varbūt visu šo laiku es gaidīju debesu zīmi. Šais mēnešos esmu iekrājis ne mazumu naudas. Aizsūtīju Teofilāta dēlu nopirkt man apģērbu, zirgu un mūli. Un te kaut kur droši vien vēl glabājas mani ieroči.

Tātad tu dodies prom? jautāja Nikēta.

Jā, viņš atbildēja, tupēdams tā staba galā, es daudz ko sapratu. Sapratu, ka esmu grēkojis, taču nekad, lai iegūtu varu un bagātību. Un sapratu, ka man jānomaksā trīs parādi, ja es vēlos, lai man tiek piedots. Pirmais parāds: es solījos nolikt piemiņas plāksni Abdulam, tāpēc jau es paturēju viņa Kristītāja galvu. Tagad naudu esmu ieguvis citādi, un tā pat ir labāk, jo tā nav pelņa no simonijas, bet gan krietnu kristiešu ziedota. Es atradīšu vietu, kur mēs apglabājām Abdulu, un likšu tur uzcelt kapelu.

Bet tu taču neatceries, kur īsti viņu nogalināja!

Dievs mani vadīs, un man atmiņā ir palikusi Kosmas karte. Otrais parāds: es devu svētu solījumu savam mīļajam tēvam Frīdriham nemaz nerunājot par bīskapu Otonu un līdz šim neesmu to izpildījis. Man jāsasniedz Priestera Jāņa zeme. Citādi es būšu velti izšķiedis savu dzīvi.

Bet jūs taču skaidri pārliecinājāties, ka tādas zemes nav!

Mēs pārliecinājāmies vienīgi par to, ka mēs tur nenokļuvām. Tas nav viens un tas pats.

Bet jūs sapratāt, ka einuhi melo.

Ka viņi varbūt melo. Taču melot nekādi nevarēja bīskaps Otons un nostāsti, kas liecina, ka Priesteris tomēr kaut kur valda.

Bet tu vairs neesi tik jauns kā toreiz, kad devies ceļā pirmo reizi!

Toties tagad es esmu gudrāks. Un trešais parāds: man ir dēls vai meita, tur. Un tur ir Hipātija. Es gribu viņus atrast un sargāt, tas ir mans pienākums.

Bet pagājuši jau vairāk nekā septiņi gadi!

Tātad bērnam ir nedaudz vairāk par sešiem. Vai tad, ja tavam bērnam ir seši gadi, viņš vairs nav tavs bērns?

Bet bērns varētu būt puika un tātad satīrs-ko-nekad-neredz!

Un varētu būt arī maza hipātija. Šā vai tā es mīlēšu to bērnu.

Bet tu nezini, kur meklējami kalni, kuros viņi patvērās!

Es tos atradīšu.

Bet varbūt Hipātija ir tevi aizmirsusi; varbūt viņa negribēs atkal satikt to, kura dēļ zaudēja savu apātiju!

Tu nepazīsti Hipātiju. Viņa mani gaida.

Bet tu biji vecs jau tad, kad viņa tevi mīlēja! Tagad tu viņai šķitīsi īsts sirmgalvis!

Viņa nekad nav redzējusi jaunākus vīriešus.

Bet paies daudzi gadi, līdz tu nonāksi vecajās vietās, un varbūt tev būs jādodas vēl tālāk!

Mums, no Frasketas, kaut mietu tēs uz galvas…

Bet kurš tev ir teicis, ka tu pagūsi sasniegt sava ceļojuma mērķi?

Ceļojot cilvēks atgūst jaunību.

Viņu atrunāt nebija iespējams. Nākamajā dienā Bodolīno apskāva Nikētu, atvadījās no viņa ģimenes un viesmīlīgajiem mājas saimniekiem. Visai smagi viņš uzrāpās zirgā, kam pie segliem bija piesiets zobens. Zirgam nopakaļ sekoja mūlis, apkrauts ar pārtikas krājumiem.

Nikēta vēroja, kā Bodolīno izgaist tālumā, viņš joprojām māja ar roku, ne reizes neatskatīdamies, un devās taisni uz Priestera Jāņa valstības pusi.

40  Bodolīno vairs nav

Nikēta aizgāja apciemot Pafnūciju. Un izstāstīja Pafhūcijam visu, no viena gala līdz otram, sākot ar brīdi, kad bija sastapis Bodolīno Svētās Sofijas katedrālē, un beidzot ar to, ko Bodolīno bija stāstījis viņam.

Ko lai es daru? Nikēta jautāja.

Viņa labā? Neko, viņš dodas pretī savam liktenim.

Nē, nē, es domāju par sevi. Es esmu stāstu pierakstītājs, es rakstu Vēsturi, un agrāk vai vēlāk man būs jāsaņemas un jāraksta liecinājums par Bizantijas pēdējām dienām. Kur lai es iekļauju stāstu, ko man uzticēja Bodolīno?

Nekur. Tas ir pilnīgi atsevišķs stāsts. Un vai tu esi pārliecināts, ka tas ir patiess?

Nē, visu, ko es zinu, esmu uzzinājis no viņa; tāpat kā esmu dzirdējis viņu pašu apliecinām, ka viņš ir melis.

Tad tev jāsaprot, ka Vēstures pierakstītājs nevar paļauties uz tik nedrošām liecībām, teica viedais Pafnūcijs. Izdzēs Bodolīno no sava stāsta.

Bet vismaz pēdējo dienu notikumus mēs pieredzējām abi kopā, dženoviešu namā.

Atmet arī dženoviešus, citādi tev vajadzēs stāstīt arī par relikvijām, ko viņi gatavoja, un tā tavi lasītāji varētu zaudēt ticību vissvētākajām lietām. Tev nebūs jāpieliek lielas pūles, lai nedaudz pārveidotu notikumus. Raksti, ka palīdzību tev sniedza venēcieši. Jā, es zinu, ka tā nav taisnība, bet lielajā Vēsturē drīkst sagrozīt mazas patiesības, lai labāk izceltos galvenā. Tev jāvēsta Austrumu Romas impērijas patiesā vēsture, nevis jāstāsta par niekiem, kas aizsākušies tālos purvos, barbariskā zemē starp barbariskiem ļautiņiem. Un turklāt vai tu patiešām saviem nākamajiem lasītājiem gribi iedvest, ka tur ziemeļos, starp sniegiem un lediem, ir atrodams Gradāls un ka aiz tāliem tuksnešiem pastāv Priestera Jāņa valstība? Kas zina, cik neprāšu dotos tos meklēt, un viņu klejojumiem nebūtu gala gadsimtiem ilgi.

Bet tas bija skaists stāsts. Žēl, ka neviens to neuzzinās.

Nedomā, ka tu esi vienīgais stāstnieks šajā pasaulē. Agrāk vai vēlāk kāds cits, vēl lielāks melis nekā Bodolīno, to izstāstīs.

Saturs

Bodolīno sāk rakstīt

Bodolīno sastop Nikētu Honiātu

Bodolīno skaidro Nikētam, ko rakstījis bērnībā

Bodolīno runā ar imperatoru un iemīlas imperatorē

Bodolīno dod viedus padomus Frīdriham

Bodolīno dodas uz Parīzi

Bodolīno panāk, ka Beatrise raksta mīlestības vēstules un Dzejnieks vārsmas

Bodolīno Paradīzes Dārzā

Bodolīno bar imperatoru un pavedina imperatori

Bodolīno atrod Austrumu Gudros un  kanonizē Kārli Lielo

Bodolīno būvē Priestera Jāņa pili

Bodolīno raksta Priestera Jāņa vēstuli

Bodolīno redz dzimstam jaunu pilsētu

Bodolīno izglābj Alesandriju ar sava tēva govi

Bodolīno Lenjāno kaujā

Bodolīno sapinas Zosimas viltus valgos

Bodolīno atklāj, ka Priesteris Jānis raksta pārāk daudziem

Bodolīno un Kolandrīna

Bodolīno maina savas pilsētas vārdu

Bodolīno atrod Zosimu

Bodolīno un Bizantijas jaukumi

Bodolīno zaudē tēvu un atrod Gradālu

Bodolīno un trešais krusta karagājiens

Bodolīno Ardzrouni pili

Bodolīno divreiz redz mirstam Frīdrihu

Bodolīno unAustrumu Gudro ceļojums

Bodolīno Abhāzijas tumsībā

Bodolīno šķērso Sambationu

Bodolīno nonāk Pndapetcimā

Bodolīno satiek Diakonu Jāni

Bodolīno gaida, kad varēs doties uz Priestera Jāņa valstību

Bodolīno ierauga dāmu ar vienradzi

Bodolīno satiek Hipātiju

Bodolīno atklāj patieso mīlestību

Bodolīno pret baltajiem huņņiem

Bodolīno un rohputni

Bodolīno vairo Bizantijas dārgumus

Bodolīno un rēķinu kārtošana

Bodolīno kļūst par stilītu

Bodolīno vairs nav

Content

Eko Umberto Bodolīno

1 Bodolīno sāk rakstīt

2 Bodolīno sastop Nikētu Honiātu

3  Bodolīno skaidro Nikētam, ko rakstījis bērnībā

4  Bodolīno runā ar imperatoru un iemīlas imperatorē

5  Bodolīno dod viedus padomus Frīdriham

6  Bodolīno dodas uz Parīzi

7  Bodolīno panāk, ka Beatrise raksta mīlestības vēstules un Dzejnieks vārsmas

8  Bodolīno Paradīzes Dārzā

9  Bodolīno bar imperatoru un pavedina imperatori

10  Bodolīno atrod Austrumu Gudros un kanonizē Kārli Lielo

11  Bodolīno būvē Priestera Jāņa pili

12 Bodolīno raksta Priestera Jāņa vēstuli

13  Bodolīno redz dzimstam jaunu pilsētu

14 Bodolīno izglābj Alesandriju ar sava tēva govi

15  Bodolīno Lenjāno kaujā

16  Bodolīno sapinas Zosimas viltus valgos

17 Bodolīno atklāj, ka Priesteris Jānis raksta pārāk daudziem

18  Bodolīno un Kolandrīna

19  Bodolīno maina savas pilsētas vārdu

20  Bodolīno atrod Zosimu

21  Bodolīno un Bizantijas jaukumi

22  Bodolīno zaudē tēvu un atrod Gradālu

23  Bodolīno un trešais krusta karagājiens

24  Bodolīno Ardzrouni pilī

25  Bodolīno divreiz redz mirstam Frīdrihu

26 Bodolīno un Austrumu Gudro ceļojums

27  Bodolīno Abhāzijas tumsībā

28  Bodolīno šķērso Sambationu

29  Bodolīno nonāk Pndapetcimā

30  Bodolīno satiek Diakonu Jāni

31  Bodolīno gaida, kad varēs doties uz Priestera Jāņa valstību

32  Bodolīno ierauga dāmu ar vienradzi

33  Bodolīno satiek Hipātiju

34  Bodolīno atklāj patieso mīlestību

35  Bodolīno pret baltajiem huņņiem

36  Bodolīno un rohputni

37  Bodolīno vairo Bizantijas dārgumus

38  Bodolīno un rēķinu kārtošana

39  Bodolīno kļūst par stilītu

40  Bodolīno vairs nav

Saturs