Eko Umberto

Fuko svārsts

Umberto Eko

Fuko svārsts

Magazine Littéraire, Francija

Tikpat spožs un veikli savērpts, tikpat nerātns un daudznozīmīgs romāns kā “Rozes vārds”. Virtuoza meistarstiķis.

The San Francisco Chronicle

Jo daudzslāņaināks teksts, jo plašākam lasītāju lokam tas būs pa prātam - tā ir doma, kas lieliski izskaidro paša Umberto Eko romānu milzīgās tirāžas. Dažs viņa romānus lasa kā aizraujošus detektīvus vai vēsturiskus komiksus, citi - kā augsti intelektuālas grāmatas, vēl cits traktē tos kā nekam nederīgus savārstījumus un iemet miskastē.

Guntis Berelis, literatūras kritiķis

Tikai jums, doktrīnas un gudrības dēli, esam sarakstījuši šo grāmatu. Lasiet to vērīgi, saskatiet un smeliet jēgu, kas te daudzviet izkliedēta; un, ko vienuviet esam aizklājuši, to cituvict esam atklājuši, lai jūsu viedlba to spētu aptvert.

Heinrihs Kornēlijs Agripa no Netesheimas, Par okulto filosofiju Heinrich Cornelius Agrippa von Nettesheim, De occulta philosophia,

Māņticība nes nelaimi.

Raimonds Smuljans, 5000gadu pirms Kristus Raymond Srnullyan, 5000 B.C., 1.3.8.

.

KETER

1 nodaļa

Un tad es ieraudzīju Svārstu.

Lode, iestiprināta garā auklā, kas nokarājās no baznīcas kora velves, iezīmēja savu plašo svārstību lokus izohronā diženumā.

Es zināju, - bet ikviens būtu to sajutis, vērojot rāmo kustību burvību ka svārstību periodu nosaka attiecības starp auklas garuma kvadrātsakni un skaitli 7t, kas, neaptverams šīs pasaules prātiem, dievišķas gribas dēļ neizbēgami saista jebkura apļa apkārtmēru un diametru, tāpat kā zināju to, ka laika sprīdi, kurā lode aizceļo no viena pola līdz pretējam, nosaka slepena vispārlaicī-gāko mēru sazvērestība: piekares punkta vienatnīgums, abstraktās plaknes dualitāte, 7t trejādā iedaba, saknes apslēptā četrējība un apļa pilnība.

Vēl es zināju, ka tieši zem piekares punkta grīdā iestiprināta magnētiska ietaise, kas, raidīdama savu aicinājumu lodes serdē iekausētam cilindram, nodrošina noturīgas, nemainīgas kustības, -tā bija ierīce, kas spēja pārvarēt matērijas pretestību, bet nebija pretrunā ar Svārsta likumu, gluži otrādi - jāva tam izpausties, jo vakuumā jebkurš materiāls punkts, kam piemīt svars, piekārts nemainīga garuma bezsvara auklā, uz ko neiedarbotos gaisa pretestība un kam neveidotos berze ar atbalsta punktu, vienmērīgi svārstītos mūžam.

Vara lode meta bālus daudzkrāsu zibšņus, jo to apspīdēja vakara saules pēdējie stari, kas ieplūda cauri vitrāžām. Ja lode kā agrākos laikos vieglītēm skartu mitru smilšu slāni, ar kurām būtu noklāta baznīcas kora grīda, tā ar katru svārstību ievilktu klājumā smalku vagu, un, kustības virzienam ik reizes nemanāmi mainoties, šī vaga atvērtos arvien plašāk, kā plēsums, kā sazarota upes delta, izplestos simetriskos staros, iezīmētu mandalas aprises, pen-taculum^2, zvaigznes, mistiskās rozes neredzamo struktūru. Nē, drīzāk tā vēstītu par notikumiem, ko tuksneša bezgalīgajos smilšu plašumos ierakstījušas neskaitāmas klejotāju karavānas. Tas būtu stāsts par lēnām, tūkstošiem gadu ilgām migrācijām, - varbūt tādā ceļā devās Mu kontinenta atlanti, ietiepīgi un neapturami virzīdamies no Tasmānijas uz Grenlandi, no Mežāža tropa uz Vēža tropu, no Prinča Edvarda salas uz Svalbāru. Un lode, vilkdama līnijas, tagad īsā laika sprīdī pavēstīja to, ko viņi bija darījuši no viena ledus laikmeta līdz nākamajam un varbūt darīja joprojām, kļuvuši par Pavēlnieku sūtņiem. Un varbūt, slīdēdama no Samoas salām līdz Novaja Zemļai, lode savā līdzsvara punktā sasniedza Agarthu, Pasaules Centru. Un es nojautu, ka vienots plāns saista hiperboreju Avalonu ar dienvidu tuksnešiem, kas sargā Aijcras klints noslēpumu.

Tai bridi, 23. jūnija pēcpusdienā pulksten četros, Svārsts palēnināja gaitu sava kustību lauka tālākajā malā un negribīgi laidās atpakaļ, lai, tuvodamies centram, atkal uzņemtu ātrumu un, nosvilpdams kā zobens, paļāvīgi iecirstos to spēku mistiskajā kvadrātā, kas noteica tā likteni.

Ja es te paliktu ilgi, pacietīgi ļautos stundu plūdumam un cieši lūkotos uz šo putna galvu, šķēpa smaili, lejupvērsto bruņucepures seksti, kas ievilka diagonāles tukšumā, pieskaroties sava astigmatiskā apļa pretējām malām, es kļūtu par upuri ilūzijai, -Svārsts man liktu noticēt, ka svārstību plakne ir veikusi pilnu apgriezienu un pēc trīsdesmit divām stundām atgriezusies sākuma punktā, iezīmējot nedaudz saplacinātu elipsi, kas rotē ap savu centru ar vienmērīgu leņķa ātrumu, kas proporcionāls ģeogrāfiskā platuma grāda sinusam. Kā grieztos šī elipse, ja Svārstu iekārtu Salamana tempļa kupolā? Varbūt Bruņinieki to izmēģinājuši arī tur. Varbūt aprēķinu iznākums, galīgā jēga nemainītos. Varbūt Saint-Martin-des-Champs abatijas baznīca ir patiesais Templis. Katrā ziņā šis eksperiments pilnībā izdotos tikai virs zemes Pola, vienīgajā vietā, kur piekares punkts atrastos tieši uz zemes rotācijas ass pagarinājuma un kur Svārsts savu kustību ciklu veiktu divdesmit četrās stundās.

Un lai arī šī bija atkāpe no Likuma, ko pats Likums pieļāva, un lai bija pārkāpti zelta lielumi, šis brīnums nekļuva mazāk brīnumains. Es zināju, ka zeme griežas ap savu asi, un es griezos tai līdzi, un Saint-Martins-des-Cbamps baznīca un visa Parīze kopā ar mani, un mēs kopā griezāmies zem Svārsta, kas patiesībā nekad nemainīja savu kustību virzienu, jo tur augšā - virs vietas, kur tas bija piestiprināts, tiecoties tālāk pa bezgalīgo, ideālo auklas pagarinājumu, augšup līdz vistālākajām galaktikām, tur mūžam nekustīgs bija Nemainīgais Punkts.

Zeme griezās, bet auklas stiprinājuma vieta bija vienīgais nekustīgais visuma punkts.

Tāpēc mans skatiens ne tik daudz vērsās pie zemes, bet tiecās augšup, kur risinājās absolūtā nekustīguma mistērija. Svārsts man vēstīja: lai gan viss kustas - zemeslode, saules sistēma, miglāji, melnie caurumi, visi diženās kosmiskās cmanācijas bērni, sākot no pirmajiem eoniem līdz visstaipīgākajai matērijai -, tomēr pastāv viens vienīgs punkts, kas paliek nekustīgs, ass, skrūve, ideāls āķis, kas ļauj, lai visums riņķo tam apkārt. Un es baudīju šo pārpasaulīgo pieredzi, - es riņķoju kopā ar visu un visiem un tomēr varēju skatīt To, Nekustīgo, Klinti, Apliecinājumu, starojošo miglu, To, kas nav ķermenisks, kam nepiemīt robežas, apveidi, svars, daudzums un kādība, kas neredz, nedzird, nejūt un nav sajūtams, kas neatrodas ne laikā, ne telpā, kas nav dvēsele, prāts, iztēle, viedoklis, skaitlis, kārtība, mērs, viela, mūžība, kas nav ne tumsa, ne gaisma, kas nav maldi un nav arī patiesība.

Mani iztraucēja kāda saruna, sausa un vienaldzīga. Runātāji bija briļļains puika un meitene, kurai aceņu diemžēl nebija.

- Tas ir Fuko svārsts, - teica zēns. - Pirmais eksperiments notika 1851. gadā kādā pagrabā, tad Observatorijā, pēc tam svārstu iekāra zem Panteona kupola. Aukla bija sešdesmit septiņus metrus gara, lode svēra divdesmit astoņus kilogramus. Un visbeidzot, kopš 1855. gada tas atrodas šeit samazinātā formā, iestiprināts caurumā velves vidū.

- Un kāda no tā jēga? Tas te karājas, un viss?

- Svārsts pierāda zemes rotācijas kustību. Tā kā atbalsta punkts paliek nekustīgs...

- Un kāpēc tas paliek nekustīgs?

- Tāpēc, ka punkts... kā lai to pasaka... centrālais punkts, saproti, jebkurš punkts, kas atrodas tieši vidū starp visiem pārējiem punktiem, ko tu redzi... tas nav fizisks, bet ģeometrisks punkts. Tāpēc tu viņu neredzi, tam nav lieluma. Un tas, kam nav lieluma, nevar pakustēties ne pa labi, ne pa kreisi, ne augšup, ne lejup. Tātad tas neriņķo kopā ar zemi. Saprati? Ja punktam nav lieluma, tas pat nevar riņķot pats ap sevi. Punktam nav “sevis paša”, ap ko riņķot...

- Kaut ari zeme griežas?

- Zeme griežas, bet punkts negriežas. Skaidrs? Ja negribi, vari neticēt.

- Man vienalga.

Nožēlojamā. Viņai virs galvas bija vienīgais kosmosa stabilais punkts, vienīgais glābiņš no panta rei^3 lāsta, bet viņai esot vienalga. Vēl pēc mirkļa abi devās prom, viņš - salasījies mācību grāmatas, kas viņam bija laupījušas spēju brīnīties, viņa - inerta, nespējīga sajust bezgalības trīsas. Un ne viens, ne otrs neierakstīs atmiņā šo baismo pieredzi, - viņi pirmo un pēdējo reizi bija tikušies ar Vienu, ar Ēn-Sof^4, ar Neizsakāmo. Kā lai nekrīt ceļos šī pastāvības altāra priekšā?

Es skatījos ar godbijību un bailēm. Šajā brīdī biju pārliecināts, ka Jākopo Belbo bijusi taisnība. Kad viņš man stāstīja par Svārstu, es viņa aizgrābtību iztulkoju kā estētiskus murgus, kā bezveidīgu audzēju, kas lēnām ieguva apveidus viņa dvēselē un, Belbo pašam to neapjaušot, pamazām pārveidoja viņa spēli par īstenību. Bet, ja jau Belbo bijusi taisnība, runājot par Svārstu, tad varbūt patiess ir ari viss pārējais: Plāns, Pasaules Sazvērestība.

Un tad jau labi vien bija, ka biju atbraucis šurp vasaras saulgriežu vakarā. Jākopo Belbo nebija jucis, viņš vienkārši spēlēdamies aiz Spēles bija saskatījis patiesību.

Vienīgā nelaime tā, ka ilgstoša saskarsme ar Dievišķo neizbēgami satricina prātu.

Mēģināju novērsties un ar skatienu sekoju līknei, ko veidoja pusaplī izvietoto kolonnu kapiteļi un kas tiecās augšup gar velves ribām, atkārtojot smailloka arkas mistēriju, - tā ir augstākā statikas liekulība un balstās uz neesamības, kolonnām tā liek noticēt, ka tās ceļ augšup velves ribas, bet ribām iedveš, ka tās piespiež kolonnas pie zemes, - un velve ir viss un nekas, vienlaikus sekas un cēlonis. Bet tūdaļ aptvēru, ka atstāt novārtā Svārstu, kas šūpojas zem velves, un pievērsties pašai velvei nozīmē nedzert no avota, bet apreibināties no strauta.

Saint-Martin-des-Champs baznīcas velve pastāvēja tikai tāpēc, ka, pateicoties Likumam, varēja pastāvēt Svārsts; ber Svārsts pastāvēja vienīgi tāpēc, ka pastāvēja baznīcas velve. No bezgalības nevar aizbēgt, traucoties pie citas bezgalības, es sev teicu, un, ļaujoties ilūzijai, ka atradīsi atšķirīgo, nevari izvairīties no vienādā atklāsmes.

Aizvien nespēdams novērst acis no velves krusta, es soli pa solim kāpos atpakaļ, - īsajā laika sprīdī, ko biju te uzturējies, paguvu iegaumēt telpas iekārtojumu, turklāt prāvie metāla bruņurupuči, kam virzījos garām, bija tik iespaidīgi, ka to apveidus varēja nojaust, pat nepievēršot tiem tiešu skatienu. Kāpos atpakaļ, slīdēdams cauri jomam uz ieejas durvju pusi, un atkal man virs galvas draudīgi plandīja aizvēsturiski putni no sadiluša audekla un metāla stieplēm, ļaunas spāres, kam kāds noslēpumains spēks bija licis karāties pie joma griestiem. Es tās uztvēru kā zinību metaforas, daudz izteiksmīgākas un dziļākas, nekā, tās te izvietodams, bija iecerējis didaktiskais prāts. Juras perioda rāpuļu un kukaiņu spiets, alegorija par ilgajām migrācijām, ko uz grīdas no jauna iezīmēja Svārsts, arhonti, perversas emanācijas, lūk, kas laidās man virsū, vēršot pret mani garus arheopteriksu knābjus, -Bregē, Blerio, Esno aeroplāni, Difo helikopters.

Conservatoire des Arts et Métiers, Parīzes Mākslu un amatu muzeja apmeklētājs vispirms šķērso astoņpadsmitā gadsimta pagalmu un tad nonāk vecajā abatijas baznīcā, ko ieskauj jaunākas būves, tāpat kā reiz to ieskāva sākotnējā priorāta ēkas, un viņu tūdaļ apstulbina dīvaina savienība - augstākā visuma debesu velves un htoniskās pasaules iemītnieki, kas pārtiek no minerāl-eļļām.

Pie zemes virknējas pašgājējas mašīnas, divriteņi un tvaika rati, no griestiem nokarājas pionieru lidmašīnas, - daži braucamrīki vēl veseli, kaut arī nolupuši un laikazoba sagrauzti, un divdabīgajā gaismā, dabiskā un elektriskā apgaismojuma sajaukumā šķiet, ka tos klāj patina, senas vijoles lakojums. Bet no citiem tehnikas brīnumiem saglabājušies tikai skeleti - šasijas, stieņu un kloķu kroplīgie locekļi, kas draud ar neaprakstāmām mocībām, un tu jau sevi iztēlojies ar ķēdēm piesaistītu šiem moku soliem: tūdaļ dzelži sakustēsies un sāks urbties tavā miesā, līdz tu atzīsies it visā.

Reiz kustīgi, bet tagad sastinguši priekšmeti ar sarūsējušu dvēseli - nepārprotams apliecinājums tehnoloģiskās lepnības piemeklētajiem prātiem, kas tos izstādījuši šeit, lai tie baudītu godbijīgo skatītāju pielūgsmi; un aiz šīm seno automobiļu rindām paveras skats uz baznīcas kori. To no kreisās puses sargā Brīvības statujas modelis - tās pašas statujas, ko Bartoldi radīja citai, jaunajai pasaulei, bet no labās puses to uzrauga Paskāla statuja. Korī ap Svārsta kustību Joku drūzmējas jukuša entomologa murgu tēli: spīles, žokļi, antenas, dzeloņi, spārni, kājas -mehānisku līķu kapsēta, bet visi šie spārnaini varētu atdzīvoties un iedūkties vienā mirklī - magnēti, vienfāzes transformatori, turbīnas, frekvences pārveidotāji, tvaika un dinamo mašīnas; un tālāk aiz Svārsta, deambulatorijā, slejas asīricšu, haldiešu un kar-tāgiešu elku tēli, milzu Baali, kuru iekšas reiz liesmoja ugunīs, Nirnbergas jaunavas, kuru sirds kambarus klāj asi dzelkšņi, reiz šie dievekļi bija aeroplānu motori, bet tagad tie kā neaprakstāmu māņu svīta spiesti mesties kņūpus un pielūgt Svārstu, it kā Saprāta un Apgaismības bērni būtu nolādēti mūžam sargāt šo Tradīcijas un Vieduma simbolu.

Un tātad garlaikotie tūristi, kas samaksā savus deviņus frankus kasē, bet svētdienās te iekļūst par brīvu, var domāt, ka cienī gie deviņpadsmitā gadsimta kungi - bārda nodzeltējusi no nikotīna, krekla apkaklīte saburzīta un nospeķota, melnais kaklauts sasiets pušķī, redingots piesūcies ar šņaucamtabakas smaku, pirkstu ādu saēdušas skābes, bet ap muti skābas rievas ievilkušas akadēmiskās intrigas - šie aizkustinoši smieklīgie rēgi, kas cits citu uzrunāja par cher maître^5, novietojuši eksponātus zem šīm velvēm, vienīgi lai apmierinātu savu izrādīšanās tieksmi, lai iepriecinātu nodokļu maksātājus, gan buržuāziju, gan radikāļus, lai godinātu progresa radītos brīnumus... Nē, nē, Saint-Martin-des-Champs bija iecerēts ar citu nolūku, - sākotnēji klosteris, vēlāk revolūcijas muzejs, tas vienmēr bijis visslepenāko zinību krātuve, un šie lidaparāti, pašgājējas mašīnas, elektromagnētiskie skeleti te risināja sarunu, kuras jēgu es joprojām nespēju uztvert.

Muzeja katalogs man liekulīgi centās iedvest, ka šo brīnišķo iestādījumu radījuši Konventa kungi, lai darītu pieejamu tautas masām visu mākslu un amatu svētnīcu. Bet kāpēc lai es tam

ticētu, ja ir acīmredzams, ka šī iecere vārds vārdā atbilst Sala-mana nama aprakstam Frānsisa Bekona ļaunajā Atlantīdā?

Kā gan iespējams, ka vienīgi mēs - es, Jākopo Belbo un Dio-tallevi - esam saskatījuši patiesību? Šajā naktī es cerēju saņemt atbildi. Un tāpēc man bija jāpaliek muzejā pēc tā slēgšanas un jāsagaida pusnakts.

Fs nezināju, kā muzejā iekļūs Viņi. Droši vien izmantos Parīzes kanalizācijas tīklu, - es nojautu, ka pazemes kanāli arī muzeju savieno ar citām pilsētas vietām, varbūt izeja meklējama kaut kur pie Sendenī vārtiem. Bet pilnīgi skaidri es zināju vienīgi to, ka, izgājis no muzeja, es nepratīšu iekļūt atpakaļ pa slepeno eju. Un tāpēc man bija jāpaslēpjas un jāgaida šeit.

Centos nokratīt šīs vietas burvības valgus un izpētīt baznīcas jomu ar vēsu prātu. Tagad es vairs nemeklēju atklāsmes, es gribēju saņemt informāciju. Iedomājos, ka citās zālēs man būs daudz grūtāk izvairīties no sargu vakara apgaitas (tas taču ir viņu pienākums - pirms muzeja slēgšanas izstaigāt visas zāles un pārbaudīt, vai tur nav patvēries kāds zaglis). Toties šeit, baznīcā, bija sablīvēti neskaitāmi braucamrīki, un es kādā no tiem varētu iekārtoties kā pasažieris. Vai gan iespējams atrast labāku slēptuvi? Dzīvais paslēpies nedzīvā mašīnā. Mēs bijām spēlējušies jau pārāk daudz, tad kāpēc lai es ncizmēģinātu arī šo spēlīti?

Saņemies, es sev teicu, nedomā vairs par Viedumu, labāk lūdz palīdzību Zinātnei.

2 nodaļa

Mums ir dažādi un dīvaini pulksteņi un vēl citi, kas veic at

pakaļejošu kustibu... un mums ir arī Jutekļu Apmānīšanas nami, kur mēs veiksmīgi piekopjam visdažādāko veidu Blēdības, Viltus Parādības, Māņus un Ilūzijas... Tādas, mans dēls, ir Salamana nama bagātības.

Frānsiss Bekons, Jaunā Atlantida Francis Bacon, New Atlantis, ed Rawley, London,

1627, pp. 41-42

Atguvu varu pār saviem nerviem un iztēli. Šī spēle man bija jāspēlē ar ironiju, tāpat kā biju spēlējis vēl pirms dažām dienām. Nedrīkstēju aizrauties un kļūt par spēles daļu. Es biju muzejā, un šajā lomā man bija jāpacenšas būt viltīgam, apķērīgam un saprātīgam.

Paļāvīgi aplūkoju lidmašīnas sev virs galvas, - es varētu ierāpties kāda divplākšņa kabīnē un sagaidīt nakti, iztēlodamies, kā lidoju pāri Lamanšam, jau iepriekš izbaudīdams iekļūšanu Goda leģionā. Lejā izvietoto automašīnu vārdi skanēja tik sirsnīgi un nostalģiski... Hispano Suiza 1932, skaista un ērta. Tomēr neder-pārāk tuvu kasei. Es varētu piemānīt sargu, ja ierastos, tērpies golfa biksēs, un iesēdinātu mašīnā jaukundzi krēmkrāsas kostīmā, - gara šalle plivinātos ap viņas puķes kātam līdzīgo kaklu, zvanveida cepurīte uzmaukta pār puiciski apgrieztajiem matiem. 1931. gadā ražotais Citroen C 64 bija apskatāms tikai šķērsgriezumā - labs uzskates līdzeklis, taču kā paslēptuve vienkārši smieklīgs. Un par Kinjo vareno tvaika mašīnu nemaz nerunāsim, - viens vienīgs sutas katls vai kā nu to sauc. Vajadzēja izpētīt joma labo pusi, kur gar sienu bija izvietoti velomobiļi ar milzīgām riteņu rozetēm, divriteņi un skrejrati, atgādinājums par smalkiem, cilin-drotiem kungiem, progresa bruņiniekiem, kas lepni minās pa Buloņas mežu.

Iepretī velosipēdiem - lieliskas automašīnas, izcilas slēptuves. Panbard Dynavia, ražota 1945. gadā, tomēr nederēs, jo tās

aerodinamiskās formas veidotas tik smalki, ka tā ir pārāk šaura un caurskatāma. Toties pārdomu vērta noteikti ir lielā Peugeot 1909 - vesela istaba, īsts buduārs, l icis tajā iekšā, es varētu mierīgi atlaisties ādas dīvānos, un neviens mani nemanītu. Taču tajā būtu pagrūti ierāpties, jo viens no sargiem sēdēja uz soliņa tieši iepretī, pagriezis muguru divriteņiem. Iztēlojos, kā speru kāju uz kāpšļa, manas kustības traucē smagais mētelis ar kažokādas apkakli, kamēr sargs ādas getrās, sažņaudzis rokā cepuri ar nagu, man godbijīgi atver automašīnas durtiņas.

Kādu brīdi cītīgi pētīju Obéissant 1873, pirmo mehānisko franču automašīnu, kas paredzēta divpadsmit pasažieriem. Ja Peugeot bija vesela istaba, tad šī bija īsta pils. Un tomēr nebija pat ko domāt, ka es varētu tajā iekļūt, nepiesaistot visu uzmanību. Grūti paslēpties, ja vienīgās slēptuves ir izstādes gleznas.

Šķērsoju baznīcu. Pretējā malā, éclairant le monde^6, slējās Brīvības statuja. Tās postaments bija gandrīz divus metrus augsts, veidots kā kuģa priekšgals, griezīgs viļņu šķēlējs, bet tā iekšienē slēpās neliela telpa, no kuras pa tādu kā iluminatoru varēja nolūkoties uz Ņujorkas līča diorāmu. Tā būs laba novērošanas vieta, kad pienāks pusnakts, - pats palikdams ēnā, varēšu pārskatīt gan kori kreisajā pusē, gan jomu labajā, bet no aizmugures mani piesegs Gramma lielais akmens piemineklis, kas stāvēja transeptā un raudzījās uz muzeja tālākajiem gaiteņiem. Naktī slēptuve būs labu labā, taču tagad dienas gaismā uzreiz būtu pamanāms, ja postamenta kabīnē kāds stāvētu, un, kad apmeklētāji būs izvadīti no muzeja, ikviens apzinīgs sargs noteikti gribēs tur ieskatīties, lai mierīgu prātu varētu doties prom.

Man nebija atlicis daudz laika, pussešos muzeju slēdz. Steidzos vēlreiz apskatīt deambulatoriju. Neviens no motoriem man nevarēja sniegt patvērumu - nedz labajā pusē izvietotās kuģu iekārtas, relikvijas no kādas ūdeņu sen aprītas “Luzitānijas”, nedz arī lielais Lenuāra gāzes motors ar saviem daždažādajiem zobratiem. Nē, tic nederēja. Turklāt tagad, kad ūdeņaina vakara gaisma sūcās cauri pelēkajām virtāžām, mani atkal sagrāba bailes. Vai tiešām man vajadzēs slēpties starp šiem metāla dzīvniekiem un tad atkal tos ieraudzīt sava kabatas lukturīša gaismā, - tumsa tos būs atdzīvinājusi, tie elsos, dvesīs smagu pazemes smaku, kauli un iekšas, ko vairs nesedz āda, čērkstoši un čīkstoši tie laidīs eļļainas slienas. Saskatīju aizvien nepiedienīgākas un briesmīgākas ainas: dīzeļu ģenitālijas, turbīnu vaginas, neorganiskas rīkles, kas reiz izverdušas un varbūt jau šonakt pat atkal svelpdamas izvcrdīs liesmas un tvaikus. Varbūt tie dūks kā briežvaboles, čirkstēs kā cikādes starp abstraktās funkcionalitātes skeletiskajām izpausmēm, automi, kas spēj sašķaidīt, zāģēt, pārvietot, sadragāt, smalcināt gabalos, paātrināt un palēnināt, rīt degvielu, cilindriem vaidot, ļodzīt locekļus kā baismas marionetes, pārveidot frekvences, transformēt enerģijas, griezt spararatus, - kā gan es te spēšu izdzīvot? Pasaules Pavēlnieki tos dzemdinājuši, lai pierādītu, cik kļūdaini radīts visums, un nu šīs nederīgās ierīces, -zemākās pasaules saimnieku elku tēli, - savu pavēlnieku sakūdītas, man uzbruks, - kā gan es spēšu turēties pretī un nesaļimt?

Man vajadzēja bēgt projām, vajadzēja bēgt, tie bija trakuma murgi, - es pats iepinos spēle, kuras dēļ prātu bija zaudējis Jākopo Belbo, es, neticīgais...

Nezinu, vai aizvakar darīju labi, palikdams muzejā. Ja nebūtu palicis, tagad es zinātu vien šī stāsta sākumu, bet nezinātu, kā tas beidzies. Un tagad es nebūtu šeit, šajā vientulīgajā mājā pakalna galā, - es klausos, kā tālu ielejā rej suņi, un sev jautāju, vai tās patiešām jau ir beigas vai beigām vēl tikai jānāk.

Es nolēmu palikt un turpināt spēli. Izgāju no baznīcas, pie Gramma statujas nogriezos pa kreisi un devos pa galeriju uz priekšu. Biju nonācis dzelzceļam veltītajās telpās, te izvietotie daudzkrāsainie lokomotīvju un vagonu modelīši man šķita piemīlīgas rotaļlietas, karuseļi atrakciju parkā, Disnejlenda... Jau sāku pierast pie tā, cik strauji mainījās manas izjūtas: bailes un paļāvīgs miers, šausmas un skepticisms (vai tās arī nav slimības pazīmes?). Iedvesu sev, ka baznīcā redzētais mani tik ļoti satriecis, jo es tur ierados, aizvien būdams Jākopo Belbo rakstīto lappušu iespaidā, -biju tās atšifrējis un izlasījis pēc ilgām pūlēm, tomēr es zināju, ka lasītais ir vieni vienīgi sadomājumi. Es taču biju tehnikas muzejā. Te ir tehnikas muzejs, es sev teicu, godīgs iestādījums, varbūt pat nedaudz truls, katrā ziņā šī ir nekaitīgu mirušo valstība, vai tad tu nezini, kādi ir muzeji? Džokonda, šis hermafrodītiskais briesmonis, nevienu taču nekad nav aprijusi, par Medūzu viņu uzskata vienīgi pārsmalcināti estēti, - un tad jau tevi neaprīs arī Vata mašīna, kas varēja izbiedēt tikai Osianas dziesmas salasījušos neogo-tiskos aristokrātus, tāpēc tā izskatās kā patētisks kompromiss starp funkcionālismu un korintisku eleganci: kloķi un kapiteļi, tvaika katls un kolonnas, riteņi un dmpanoni... Jākopo Belbo, kaut bija tālu, mēģināja mani ievilkt halucinogēnajās lamatās, kas bija apri jušas viņu pašu. Te vajadzīga zinātniska attieksme, es sev teicu. Vai tad visi vulkanologi sadeg kā Empcdokls? Vai Nemī meža gari norīdīja ar suņiem Freizeru? Izbeidz, tu taču esi Sems Speids! Tev tikai jāizpēta šis padibeņu midzenis, tāds ir tavs amats. Sievietei, kurai izdevās tevi savaldzināt, neilgi pirms romāna beigām jāmirst, - ieteicams, no tavas rokas. Paliec sveika, Emīlij, ar tevi bija labi, taču tu biji tikai robots bez sirds.

Taču transporta līdzekļu galerijai seko Lavuazjē zāle, aiz tās -plašas kāpnes, pa kurām var nokļūt augšstāvos.

Stikla vitrīnas zāles malās, alķīmiskais altāris pašā vidū, apgaismotā astoņpadsmitā gadsimta makumbas liturģija, - izvietojums nebija nejaušs, te viss bija simbolisks un smalki izplānots.

Pirmkārt, pārmērīgi daudz spoguļu. Ja tu ieraugi spoguli, tevi pārņem gluži cilvēcīga vēlēšanās saskatīt tajā sevi. Un tomēr tu sevi tur neredzi. Tu meklē savu atspulgu, centies nostāties tā, lai spogulis varētu tev teikt: “redz, kur tu esi, tas esi tu”, un tu mulsti, nopūlies, jo gan ieliektie, gan izliektie Lavuazjē spoguļi tevi krāpj un izsmej. Tu soli atkāpies un beidzot ieraugi sevi, bet pietiek tev nedaudz izkustēties no vietas, un tu atkal sevi pazaudē. Šis katoptriskais teātris te iekārtots, lai laupītu tev identitāti, lai tu zaudētu paļāvību uz sevi un telpu. It kā tev teiktu: tu neesi Svārsts un neesi pat Svārsta tuvumā. Un tevi pārņem šaubas ne vien par sevi pašu, bet arī par priekšmetiem, kas atrodas starp tevi un spoguli. Protams, fizika var tev izskaidrot, kas un kāpēc notiek: ieliekts spogulis uztver starus, ko raida kāds priekšmets - šajā gadījumā uz vara poda novietots alambiks -, un atstaro tos tā, ka tu nevis saskati šo priekšmetu ar skaidrām aprisēm spogulī, bet gan ieraugi tā rēgainos, netveramos, ačgārni apvērstos apveidus gaisā - ārpus spoguļa. Protams, tikko tu kaut sprīdi pakusties, vīzija izgaist.

Tad piepeši kādā citā spogulī es ieraudzīju sevi - kājām gaisā.

Neizturami.

Ko gan gribēja teikt Lavuazjē, ko gribēja pavēstīt muzeja ierīkotāji? Jau kopš arābu viduslaikiem, no Alhazena traktātiem zināms viss par spoguļu maģiju. Vai tad bija vērts izdot Enciklopēdiju, sarīkot Apgaismības laikmetu un Revolūciju, lai beigu beigās paziņotu, ka jebkura liekta spoguļa virsma mūs var aizvadīt iztēles pasaulē? Turklāt vai tad arī visparastākais spogulis nerada ilūzijas - ik rītu, kad tu skujies, tevi uzlūko tas otrs, nolādēts mūžīgi būt kreilis. Vai tik vien man gribēja atklāt šajā zālē? Bet varbūt man to pavēsta, lai es citādām acīm aplūkotu arī visu pārējo - vitrīnas, instrumentus, kas izliekas godinām Apgaismības laikmeta ķīmijas un fizikas pirmsākumus?

Ādas maska, kas apliekama, lai aizsargātu ādu kalcinēšanas eksperimentu laikā. Vai nu tā būs? Vai tiešām kungs, kurš nodarbojās ar svecēm zem stikla kupoliem, lika sev galvā šo ķēmīgo aizsegu, kas atgādina žurkas purnu vai citplanētieša ķiveri, vienīgi tāpēc, lai viņam neiekaistu acis? Ob, bow delicate, doctor Lavoisier^7. Ja jau jūs gribējāt studēt gāzu kinētisko teoriju, tad kāpēc jums tik centīgi vajadzēja rekonstruēt šo mazo eolipilu, -snīpītis virs lodes, kas sasildīta griežas uz riņķi, vemjot garaiņus? Mēs taču zinām, ka gnostiķu laikmetā pirmo eolipilu Herons radīja kā palīglīdzekli runājošajām statujām un citiem ēģiptiešu priesteru brīnumiem.

Un šis 1781. gadā radītais aparāts trūdvielu fermentācijas izpētei, - vai tas būtu smalks mājiens par Demiurga smirdīgajiem bastardiem? No balonveida dzemdes ārā vijas stikla cauruļu virtenes, tās savieno metāla spīļu balstītas dobās lodes un resnākus vadus un ietiecas divās ampulās, pa tievajiem vadiņiem, kas līkumo tukšumā, no ampulas ampulā aizplūst kāda noslēpumaina esence... Trūdvielu fermentācija? Balneum Mariae^8, dzīvsudraba sublimācija, mysterium conjunctionis* * *, Eliksīra ieguve!

Un iekārta, lai pētītu vīna rūgšanu (atkal tie paši fermentācijas procesi!)? Kristāla loku rotaļa, tie stiepjas no atanora uz atanoru, iznirst no viena alambika un ietiecas citā. Un šīs mazās acenes, un miniatūrā klepsidra un niecīgais elektroskops, un palielināmais stikls, un laboratorijas nazītis, kas izskatās kā ķīļraksta zīme, lāpstiņa ar sviru, stikla asmens, un trīs centimetrus augstais ugunsizturīga māla tīģelis rūķa lieluma homunkulu perināšanai, nelielu izmēru dzemde klonācijai. Sarkankoka kastītes, pilnas ar baltiem sainīšiem, tie izskatās kā kapsulas lauku aptiekāra somā, ietīstīti pergamentā, kas izraibināts ar neizburtoja-mām zīmēm, - tur glabājoties minerālu paraugi (vismaz tā teikts paskaidrojumos), bet patiesībā tie slēpj svētā Bazilīda līķauta driskās, tās ir relikvijas ar Hermeja Trismegista priekšādiņu. Un vēl smalks mēbeļu tapsētāja āmurs garā kātā - tas iedārdinās pastarās tiesas dienas sākumu, to klaudzinās kvintesenču izsolē, kurā piedalīsies Avalonas elfu mazā tauta. Dīvains mazs aparātiņš, ar kuru pētāmi eļļu degšanas procesi, - stikla lodes savienotas, kā veidojot četrlapu āboliņa lapu, un vairākus tādus četrlapīšus kopā saista zelta caurules, un stikla caurules tos savieno ar vēl citām āboliņlapām, bet tās savukārt saslēgtas ar vara cilindru, un pašā apakšā vēl viens cilindrs, viscaur no zelta un stikla, un vēl citas caurules tiecas lejup kā nokareni piedēkļi, sēklinieki, dziedzeri, izaugumi, sekstes.... Vai tā būtu moderno laiku ķīmija? Un vai tāpēc vajadzēja giljotinēt šīs ierīces izgudrotāju, - nekas taču netiek radīts vai sagrauts? Vai varbūt viņu nogalināja, lai apklusinātu, lai viņš nevarētu runāt par to, ko centās atklāt aplinkus mājieniem, tāpat kā darīja Ņūtons, kurš bija tik prātīgs, bet turpināja apcerēt Kabalu un kvalitatīvās esences?

Lavuazjē zāle ir atzīšanās, šifrēta vēsts, visa muzeja kopsavilkums, pret modernā saprāta laikmeta spēcīgo domu lepnumu vērsts izsmiekls, čuksti par citiem noslēpumiem. Neprātīgajam Jākopo Belbo bija taisnība, bet Saprāts bija kļūdījies.

Es steidzos, jo laika vairs nebija daudz. Lūk, metrs, kilograms un citi mēri, drošības nedrošie garanti. No Aljē biju uzzinājis, ka Piramīdu noslēpums atklājas, ja to lielumus rēķina nevis metros, bet gan senajās olektīs. Rau, aritmētiskās mašīnas - šķietams kvantitatīvā triumfs, bet patiesībā skaitļu apslēptās kādības apsolījums, atgriešanās pie notarikona sākotnes, pie mācības, ko bija saglabājuši rabīni, bēguļodami pa Eiropas plašumiem. Astronomija, pulksteņi, roboti - nebūs labi, ja ilgāk kavēšos pie jaunām atklāsmēm. Es tiecos arvien dziļāk kādā slepenā vēstī, kas bija pasniegta racionālisma Theatrum formā. Bet ātrāk, ātrāk, kad muzejs jau būs slēgts un pusnakts vēl nebūs pienākusi, es varēšu izpētīt šos priekšmetus, kas slīpajā rieta gaismā ieguva savus patiesos vaibstus - tie bija tēli, nevis instrumenti.

Tālāk, tālāk, cauri zālēm, kas veltītas amatiem, enerģijai, elektrībai, to vitrīnās es vienalga nekādi nevarētu paslēpties.

Steidzos tālāk, un man šķita, ka atklāju vai nojaušu eksponātu jēgu, taču mani sagrāba bailes, ka nepagūšu atrast piemērotu paslēptuvi, lai naktī varētu piedzīvot, kā atklāsies to slepenā būtība. Nu jau es traucos kā vajāts zvērs, mani trenca pulkstenis un biedējošā skaitļu tālākvirzība. Zeme nepielūdzami griezās ap savu asi, laiks ritēja, un mani pēc brīža izdzīs no muzeja telpām.

Līdz beidzot, šķērsojis elektrisko ietaišu zāli, nonācu telpā, kur bija izvietota stikla ekspozīcija. Kādas dīvainas loģikas dēļ šeit līdzās vissarežģītākajiem un dārgākajiem aparātiem, ko radījis modernais saprāts, bija atradusies vieta ari stikla ieguves paņēmieniem, kas jau pirms tūkstošiem gadu bija zināmi feniķiešiem? Pārsteidzošs juceklis - te mijās ķīniešu porcelāns un Ielika androgēnās vāzes, māls, majolika, fajanss un Murāno stikls, un pašā dziļumā milzīgā vitrīnā dabiskā lielumā trīs dimensijās atveidots lauva, kas nogalina čūsku. Šķietamais iemesls, kāpēc šī tēlu grupa atradās šeit, bija pavisam vienkāršs: šīs figūras bija viscaur darinātas no stikla. Bet simboliskais pamatojums droši vien bija pavisam cits... Mēģināju atcerēties, kur jau esmu redzējis šos tēlus. Un atcerējos. Demiurgs, Sofijas pretīgais radījums, pirmais no arhontiem, Ildabaots, kurš atbildīgs par pasauli un tās nelabojamajiem trūkumiem, - tieši viņam bija lauvas un čūskas forma un viņa acis izstaroja ugunīgu gaismu. Varbūt viss muzejs atveidoja nešķistās norises, kuru dēļ, attālinoties no pirmsākuma Svārstā - pilnības un no Pleromas ugunīm, no cona conā Ogdo-āds sairst un viss virzās uz kosmosa valstību, kur valda Ļaunums. Un tātad čūska un lauva vēstīja, ka mans iniciācijas ceļojums -diemžēl tas bija ritējis a rebours^9 - jau bija galā, un drīz es atkal ieraudzīšu pasauli nevis tādu, kādai tai vajadzētu būt, bet gan tādu, kāda tā ir.

Un patiešām - es pamanīju, ka zāles labajā kaktā pie paša loga stāv periskopa kabīne. Iegāju tajā. Acu priekšā ieraudzīju stilda plāksni, tā atgādināja kuģa komandpults ekrānu, un tajā es redzēju kustamies izplūdušus filmas tēlus, pilsētas dzīves ainiņas. Tad pamanīju, ka uz plāksnes šo attēlus projicē cits ekrāns, kurš novietots man virs galvas un kurā viss bija skatāms, apvērsts kājām gaisā. Šis otrais ekrāns bija aizvēsturiska periskopa okulārs. Varētu teikt, ka periskops bija veidots no divām milzu kastēm, kas savienotas platā leņķī, garākā kaste bija izvirzīta ārā no kabīnes kā caurule un man pāri galvai stiepās prom uz aizmuguri, līdz sasniedza kādu no augstākajiem logiem, un pa to caurules iekšienē apslēptās lēcas pagrāba ārpasaules tēlus un tad aizvadīja līdz ekrānam. Aprēķināju, pa kādu ceļu biju atkļuvis līdz šai augšstāva telpai, un secināju, ka periskops man ļauj vērot ārieni tā, it kā es skatītos laukā pa Saint Martin apsīdas augšējām vitrāžām, it kā es skatītos laukā, piekārts pie Svārsta, - pakārtā pēdējais redzējums. Pievērsos ciešāk šīm blāvajām ainām. Tagad varēju saskatīt Vokansona ielu, pret kuru bija vērsts baznīcas koris, un Kontē ielu, kas bija kā ideāls joma turpinājums. Labajā pusē Kontē iela krustojās ar Mongolfjēra ielu, bet kreisajā ar - de Tur-bigo ielu. Uz katra stūra pa bāram - Le Week End un La Rotondc. Tieši iepretī mājas fasāde, uz kuras ar lielām pūlēm saburtoju uzrakstu LES CREATIONS JACSAM. Periskops. Visai dīvaini, ka tas bija novietots pie stikla izstrādājumiem, nevis zālē, kur izstādītas optikas iekārtas, - tas liecināja, ka nez kādēļ kādam bija svarīgi, lai ārpasaule tiktu atspoguļota tieši no šis vietas, tieši šādā leņķī, tomēr es nespēju izprast šos apsvērumus. Kāpēc šī kabīne, tik racionāli pozitīvistiska, ieturēta Zila Vcrna garā, ir novietota blakus simboliskajam lauvas un čūskas tēlam?

Katrā ziņā, ja man pietiks spēka un drosmes palikt šeit vēl pārdesmit minūšu, varbūt sargs mani neievēros.

Un šajā zemūdenē es pavadīju laika sprīdi, kas man šķita neciešami garš. Dzirdēju aizkavējušos apmeklētāju soļus, tad garām pagāja pēdējie sargi. Mani pārņēma kārdinājums notupties zem stikla pults - tur es labāk varētu izvairīties no nejauša, izklaidīga skatiena. Tomēr savaldījos, jo palikt stāvam kājās bija drošāk, - ja mani atklātu, es vismaz varētu tēlot aizgrābtu skatītāju, kas zaudējis laika izjūtu, apjūsmodams šo brīnumu.

Pēc kāda laika nodzisa apgaismojums, zāle ietinās puskrēslā, un kabīne vairs nešķita tik tumša, jo to maigi izgaismoja ekrāns, kuram es aizvien biju pievērsis ciešu skatienu, - tā bija mana pēdējā saskarsme ar pasauli.

Piesardzības dēļ paliku stāvam kabīnē vismaz divas stundas, vienīgi brīžos, kad sāka smelgt kājas, pietupos. Zināju, ka muzeja slēgšanas stunda nesakrīt ar laiku, kad projām dodas darbinieki. Piepeši mani sagrāba šausmas - iedomājos, ja nu tagad ieradīsies apkopēji un sāks mazgāt visas zāles, sprīdi pa sprīdim? Tad man ienāca prātā, ka muzeju atver diezgan vēlu. Apkopēji droši vien strādā no rīta dienas gaismā, nevis vēlā vakarā. Man izrādījās taisnība, jo vismaz augšas zālēs es vairs nedzirdēju soļus. Līdz ma-nim atplūda vien tāli trokšņi, neskanīgi blīkšķi, varbūt ārdurvju aizciršanās. Es nedrīkstēju kustēties, bija jāpaliek tepat. Gan es

vēl paspēšu nokļūt baznīcā laikā no desmitiem līdz vienpadsmitiem, varbūt pat vēlāk, jo Pavēlnieki ieradīsies tikai ap pusnakti.

No kafejnīcas La Rotonde iznāca bariņš jauniešu. Kāda meitene gāja pa Kontē ielu un nogriezās Mongolfjēra ielā. Šis nebija īpaši dzīvīgs rajons. Vai es spēšu vēl stundām ilgi vērot šo ūdeņaino pasauli, kas atrodas man aiz muguras? Bet, ja periskops bija novietots tieši šeit, varbūt tas nodos man kādas slepenas un svarīgas vēstis? Man ievajadzējās uz tualeti, centos par to nedomāt - tie jau tikai nervi.

Cik daudz domu nāk prātā, kad esi viens un paslēpies periskopā. Droši vien līdzīgi jūtas cilvēks, kas noslēpjas kuģa kravas tilpnē, lai emigrētu uz tālām zemēm. Galu galā ari mans mērķis būs Brīvības statuja ar Ņujorkas diorāmu. Uzmācās miegainība, varbūt derētu nosnausties. Bet nē, es varētu pamosties pārāk vēlu...

Visbīstamākā būtu baiļu lēkme, bridis, kad jūti, ka pēc mirkļa sāksi skaļi kliegt. Periskops ir zemūdene, kas nogrimusi okeāna dibenā, un varbūt visapkārt jau riņķo lielas, melnas bezdibeņu zivis, tu tās neredzi, tikai jūti, ka gaisa kļūst arvien mazāk un mazāk...

Vairākas reizes dziļi ievilku elpu. Sakoncentrēties. Šādos brīžos var paļauties vienīgi uz tirgoņa darījumu sarakstu, uz veļas mazgātājas rēķinu. Atsaukt atmiņā faktus, .secīgi tos sarindot, noteikt cēloņus un sekas. Šeit esmu nonācis tāda un tāda iemesla dēļ, un tam par cēloni bijis arī tas un tas...

Sāka plūst atmiņas, sīkas, skaidras, precīzas. Vispirms atmiņas par trim pēdējām drudžainajām dienām, tad - par pēdējiem diviem gadiem, pamīšus sajaukušās ar tām, kas nāca no četrdesmit gadu tālas pagātnes tādā secībā, kādā biju tās uzgājis, vardarbīgi ielauzies Jākopo Belbo elektroniskajās smadzenēs.

Es atceros (un tobrīd atcerējos), lai piešķirtu jēgu mūsu trijotnes prātu kļūdainajam auglim. Un tagad, tāpat kā aizvakar

periskopā, es ieraujos kādā tālā savas atmiņas punktā, lai izvilinātu no tās visu stāstu. Kā Svārsts. Diotallevi man bija teicis, ka pirmā sefira^10 ir Keter, Kronis, sākotne, pirmatnējais tukšums. Visupirms Viņš radīja punktu, kas kļuva par Domu, un tajā iezīmēja visus tēlus... Viņš bija un nebija, ieslēgts vārdā un izbēdzis no vārda, Viņam nebija cita vārda kā vienīgi “Kas?”, tīra vēlme tikt nosauktam vārdā... Iesākumā viņš ievilka zīmes gaisā, tumša liesma izlauzās no Viņa visslēptākajām dzīlēm kā bezkrāsas migla, kas piešķīra apveidus bezveidīgajam, un, tikko šī migla sāka plūst, Viņa kodolā radās liesmu avots, kas izšļācās, lai izgaismotu zemākās sefirotas, lejup līdz pat Valstības sefirai.

Bet varbūt, kā teica Diotallevi, šis tsimsum [11] *, šī saraušanās un vientulība jau ietvēra tikkun^12 apsolījumu, atgriešanās apsolījumu.

HOHMAN

.

3 nodaļa

ln hanc utilitatem clementes angeli saepe figūras, charac-teres, formas et voces invenerunt proposueruntque nobis mortalibus et ignotas et stupendas nullius rei iuxta consue-tum linguae usum significativas, sed per rationis nostrae summām admirationem in assiduam intelligibilium perves-tigationem, deinde in illorum ipsorum venerationem et amorem inductivas. [13]

Johanness Reihllns, Par kabalistlsko mākslu Johannes Reuchlin, De arte cabalistica, Hagenhau,

1517, lll

Viss iesākās divas dienas agrāk. To ceturtdien valstījos pa gultu, nekādi nevarēju saņemties un celties augšā. Biju atgriezies iepriekšējā pēcpusdienā un piezvanīju uz izdevniecību. Diotallevi joprojām bija slimnīcā, un Gudruna izteicās visai pesimistiski: kā vienmēr, proti, aizvien sliktāk. Man nepietika drosmes iet viņu apraudzīt.

Toties Belbo nebija rādījies redakcijā. Gudruna teica - viņš esot zvanījis un paziņojis, ka ģimenes apstākļu dēļ kādu laiciņu nebūšot darbā. Kādas vēl ģimenes? Dīvaini, ka viņš bija paķēris līdzi kompjūteru - Abulafiju, kā viņš to bija iesaucis - un printeri. Gudruna man paskaidroja, ka viņš to uzstādījis savās mājās, lai pabeigtu kādu darbu. Kamdēļ tā pūlēties? Vai tad viņš nevarēja rakstīt turpat redakcijā?

Jutos sasodīti vientuļš. Lija ar bērnu taisījās atgriezties tikai nākamajā nedēļā. Iepriekšējā vakarā biju iegriezies Pilāda bārā, taču tur neviena nebija.

Mani pamodināja telefona zvans. Tas bija Belbo, viņa balss skanēja tāla un svešāda.

- Belbo? No kurienes jūs zvanāt? Es jau domāju, ka esat pazudis LIbijas tuksnešos, vienpadsmitajā...

- Nejokojiet, Kasaubon, man smiekli nenāk. Es esmu Parīzē.

- Parīzē? Uz turieni taču bija jābrauc man! Kuram tad no mums beidzot jāredz Conservntoirei

- Metiet jokus pie malas! Es zvanu no automāta... esmu te vienā bārā, nezinu, vai paspēsim aprunāties ...

- Ja jums trūkst žetonu, piezvaniet uz centrāli. Es pagaidīšu.

- Nav runa par žetoniem. Man ir nepatikšanas, - viņš bēra arvien steidzīgāk, neļaudams man iespraust ne vārda. - Plāns. Plāns patiešām pastāv. Lūdzu, nestrīdieties pretī... Mani meklē.

- Kas tad? - joprojām nespēju saprast.

- Templieši, dieva dēļ, Kasaubon, zinu, ka negribēsiet man ticēt, bet viss izrādījies patiesība! Viņi domā, ka man ir karte, iedzina mani stūrī un piespieda braukt uz Parīzi. Viņi grib, lai sestdien pusnaktī es būtu muzejā, sestdien - saprotat - svētā Jāņa naktī! - Nespēju izsekot viņa saraustītajiem vārdiem. - Es negribu iet uz turieni, bēguļoju, Kasaubon, viņi mani nogalinās! Jums jābrīdina De Andželiss. Lai gan nē, nav vērts. Tikai nezvaniet policijai ...

- Bet ko man darīt?

- Ko darīt? Nezinu. Izlasiet Abulafijas disketes, es tur visu ierakstīju, arī to, kas notika pēdējā mēneša laikā. Jūsu nebija, nezināju, kam stāstīt, rakstīju trīs dienas no vietas... Paklau, redakcijā mana rakstāmgalda atvilktnē ir aploksne ar divām atslēgām. Lielākā jums nav vajadzīga, tā ir no manas lauku mājas, ņemiet mazāko un brauciet uz manu Milānas dzīvokli, visu izlasiet un pats izlemiet, ko darīt, vai izdomāsim kopā, ak dievs, nezinu, ko iesākt...

- Labi, es izlasīšu. Bet kā lai es jūs pēc tam atrodu?

- Nezinu. Es katru nakti guļu citā viesnīcā. Sarunāsim tā, izlasiet visu šodien pat un palieciet manā dzīvoklī, rīt no rīta es jums piezvanīšu, ja varēšu. Ak dievs, parole...

Saklausīju troksni, Belbo balss te tuvojās, te attālinājās, it kā viņam kāds mēģinātu izraut no rokām klausuli.

- Belbo! Kas notiek?

- Mani atrada, parole...

Neskanīgs sprakšķis, kā šāviens. Droši vien klausule atsitās pret sienu vai telefona plauktiņu. Neskaidra murdoņa. Tad kāds nolika klausuli. Protams, ne jau Belbo.

Tūliņ iegāju dušā. Vajadzēja pamosties. Nesapratu, kas īsti notiek. Plāns izrādījies patiess? Kāds absurds! Mēs paši to radījām. Kas uzbruka Belbo? Rožkrustieši, grāfs Senžermēns, ohranka, Tempļa bruņinieki, asasīni? Viss šķita vienlīdz iespējams, jo viss bija vienlīdz neticams. Var jau būt, ka Belbo prāts sagājis sviestā, -pēdējā laikā viņš bija tik saspringts, nevarēju tikai saprast, vai Lorencas Pellegrini dēļ vai tāpēc, ka viņu arvien vairāk nodarbināja paša radītais. Patiesībā jau Plāns bija kopīgs - mans, viņa un Diotallevi, radījām to trijatā, bet tieši viņš aizrāvās pilnā nopietnībā, un viņam tā vairs nebija spēle. Nebija jēgas meklēt citus izskaidrojumus. Aizsteidzos uz izdevniecību, Gudruna mani sagaidīja ar sājām piezīmēm - viņa, redz, vienīgā te raujoties melnās miesās. Bet es iemetos mūsu kabinetā, sameklēju aploksni ar atslēgām un joņoju uz Belbo dzīvokli.

Piesmacis gaiss, sastāvējusies izsmēķu smaka, visur pilni pcl-nutrauki, virtuves izlietne piekrauta ar netīriem traukiem, atkritumu spainis pārblīvēts iztukšotām konservu kārbām. Darbistabā trīs tukšas viskija pudeles, ceturtajā vēl palikusi pāris pirkstu tiesa. Dzīvoklis, kurā kāds pavadījis vairākas dienas ieslēdzies, ēzdams, kas pagadās, un strādādams kā apmāts.

Abās istabās visos kaktos grāmatu grēdas, grāmatplaukti ielīkuši no smaguma. Tepat ari rakstāmgalds, uz kura stāvēja kompjūters, printeris, diskešu kastītes. Dažas gleznas pie sienām, kuras vēl pilnībā nebija aizseguši plaukti, un iepretī galdam -glīti ierāmēta alegoriska sižeta septiņpadsmitā gadsimta gravīra, kuru nebiju ievērojis, kad pirms mēneša, posdamies atvaļinājumā, biju iegriezies pie Belbo iedzert alu.

Uz galda Lorencas Pellegrīni fotogrāfija ar sīkiem, nedaudz bērnišķīgiem burtiem rakstītu veltījumu. Bija redzama vienīgi seja, bet tās skatiens, dīvainā izteiksme mani mulsināja. Pēkšņu pieklājības (vai varbūt greizsirdības?) uzplūdu varā apgriezu fotogrāfiju otrādi, neizlasījis veltījumu.

iVlapēs, kas mētājās turpat līdzās, - vienas vienīgas tabulas, izdevniecības projekti, nekā interesanta. Tomēr starp šiem papīriem drīz atradu arī kāda teksta izdruku, kas, spriežot pēc datuma, bija tapis pirmajos kompjūtera izmēģinājumos. So raksta galu tā ari sauca - “Abu”. Atcerējos dienas, kad Abulafija tikko bija uzstādīts izdevniecībā, Belbo nevaldāmo sajūsmu, Gudru-nas īgno purpināšanu, Diotallevi ironiskās piezīmes.

“Abu” fails bija Belbo atbilde ļaunajiem smējējiem, aizrautīga spēle - tāda aizrautība piemīt vienīgi jauniem studentiņiem vai tikko iesvētītajiem -, un šis teksts liecināja par kombinatora azartu, ar kādu Belbo bija tuvojies mašīnai. Viņš ar skumju smaidu allaž apgalvoja, ka reiz esot aptvēris - galvenā varoņa lomu viņam nekad nepiešķirs, tā nu viņš izlēmis būt gudrs skatītājs, proti, nav jēgas rakstīt, ja trūkst nopietnas motivācijas, tad jau labāk pārrakstīt svešas grāmatas, un tieši to dara labs redaktors. Bet tagad kompjūters viņam bija kļuvis par sava veida haluci-nogēnu. Viņš ļāva pirkstiem slīdēt pār taustiņiem, kā plinkšķinot visiem zināmus meldiņus uz vecām mājas klavierēm, nebaidoties kritikas vai nosodījuma. Viņš pat nedomāja, ka šādi kļūst par autoru, - rakstīšana viņam iedvesa šausmas, un viņš uzskatīja, ka neko nerada, vien pārbauda elektronikas iespējas, veic sportiskus vingrojumus ar vārdiem. Un, aizmirsis savas mūžīgās fobijas, šai spēlē viņš saskatīja iespēju atgriezties pusaudža vecumā, pēc kā bieži ilgojas piecus gadu desmitus nodzīvojušie. Katrā ziņā viņa dabiskais pesimisms un ar pagātni nenokārtotie rēķini atkāpās un pieklusa, kamēr viņš risināja sarunas ar minerālo, objektīvo, paklausīgo, bezatbildīgo, pārvēsturisko atmiņu, kas bija tik cilvēciski necilvēcīga, ka ļāva viņam uz brīdi aizmirst ierastās dzī-votsāpes.

filename: Abu

Kāds dzidrs rīts novembra beigās, iesākumā bija vārds, dziedi man, dieve, par Pēlēja dēla aklajām dusmām. Punkts un jauna rinda. Mēģinājums mēģinājums viens viens viens parakaleo parakaleo^14. Ar piemērotu programmu var taisīt arī anagrammas, un, ja esi sarakstījis romānu par dienvidnieku atbalstītāju, kam vārdā Rets Batlers, un par untumainu meiču, vārdā Skārleta, un tu pēkšņi nožēlo Izdarīto, tad gluži vienkārši nospied vajadzīgos taustiņus, un Abu visus Retus Batlerus pārvērtīs par kņaziem Andrejiem, visas Skārletas par Natašām, Atlantu par Maskavu, un tev būs sanācis karš un miers.

Abu nekas nav grūti. Tagad uzrakstīšu teikumu un likšu, lai Abu aizstāj visus “a” ar "akka" un visus "u" ar "ullu", un sanāks teju vai gabals somu valodā.

Akkabullu nekakkas nakkav grūti. Takkagakkad ulluzrakkakstīšullu teikul-lumullu ullun likšullu, lakkai Akkabullu akkaizstāj visullus "akka'' akkar "akkak-kakka" ullun visullus "ullu" akkar "ullullullu", ullun sakkanāks tejullu vakkai gakkabakkals somullu vakkalodā.

Ak, līksme, ak, atšķirību reibums, ai, mans ideālais lasītājs/rakstītājs, kuru moka ideāls bezmiegs, ak, finegana vāķis, ak, daiļais un labsirdīgais zvērs. Ši mašīna nepalīdz domāt tev, bet palīdz tev domāt viņas vietā. Absolūti garīga Ierīce. Ja tu raksti ar zoss spalvu, tev, sviedrus lejot, jāskrāpē papīrs un pa brīdim jāiemērc rakstīklis tintnīcā, domas klūp cita pār citu, un roka netiek tām līdzi, un, ja tu raksti ar rakstāmmašīnu, burti ķeras un pinas, un tu nevari ļauties savu dziņu trauksmei, tev jāpielāgojas lempīgajam mehānismam. Turpretī ar viņu, ar to (vīriešu vai sieviešu dzimtē?) pirksti dara brīnumu lietas, prāts aizskar klaviatūru, lido doma zelta spārniem, un beidzot tu ar vēsu prātu kritiski apraksti pirmo mīlas trīsu laimību.

Unn reko es dari'šu tstgad, ņrmšu šo ortografosko kļūdi besti;arijju un-pavēēšu lai mašīna ti nokopē un eiliek op eratīvajā atmin’ a, un tad atkal likāu tam iznirtno tumsīvas dz;ilēm un parādīteis uz ekrtāna zem šīom rindām.

Re, rakstīju, neskatoties uz taustiņiem, tad es ņēmu šo ortogrāfisko kļūdu bestiāriju un pavēlēju, lai mašīna to nokopē un atkārto, bet šoreiz es to izlaboju, un nu tas parādās salasāms un saprotams, pati pilnība, tīri vārdu graudi, izvētīti no pelavām.

Es būtu varējis pārdomāt un izdzēst iepriekšējo kļūdaino rindkopu, bet es to atstāšu, tikai lai parādītu, ka uz šī ekrāna līdzās var pastāvēt esamība un jābūtība, nejaušība un nepieciešamība. Bet tikpat labi es būtu varējis apkaunojošo daļu aizvākt no redzamā teksta un saglabāt to mašīnas atmiņā, savu izdzēsto domu arhīvā, tādējādi visēdājiem freidistiem un tekstu variantu centīgajiem knibinātājiem laupot to prieku skatīt tapšanas procesu, pie viena atņemot viņiem darbu un akadēmiskos laurus.

Šī ir labāka par īsto atmiņu, jo īstā, kaut arī pēc sūras, grūtas piepūles iemācās iegaumēt, tomēr neprot aizmirst. Diotallevi kā apmāts ņemas ar savām greznajām pilīm, uz kurām ved plašas kāpnes, un tur stāv karavīra statuja, - tas iekārē noplēš drānas neaizsargātai sievietei, un tālāk gaiteņu gaiteņi ar simtiem istabu, un katrā no tām kāda brīnuma atveids, mošķi un rēgi, uzbudinoši stāvi, atdzīvojušās mūmijas, un katram tēlam, ko viegli paturēt atmiņā, jāpiesaista asociācijas ar kādu domu, kategoriju, kosmiskās kārtības elementu, tur pievīti siloģismi un bezgalgari sorīti, apoftegmu virtenes, hipallāgu krelles, zeugmu pušķi, līksmas hysteron proteron^15 dejas, apofantiskas runas, stoicheia^16 hierarhija, ekvinokciju precesijas, paralakses, herbāriji, gim-nosofistu ģenealoģija un tā tālāk līdz bezgalībai, - un jums atliek vien domās slīdēt gar savām vīzijām, un jūs spējat tūda| atjaunot esamības diženo ķēdi, love and]oy^17, šķirsti, kuru visuma lappusi vēlies, prātā tās visas jau satilpinā-tas vienā grāmatā, bet par Prustu var tikai līdzjūtīgi pasmaidīt. Bet, kad reiz ar Diotallevi bijām nodomājuši radīt ars oblivionalis^18, mums neizdevās radīt aizmiršanas paņēmienus, veltas pūles - tu vari doties meklēt zudušo laiku, sekodams tikko manāmām pēdām kā pasaku puisēns mežā, taču atrasto laiku tev tīšām aizmirst neizdosies. Puisēns vienmēr atrod ceļu, viņš atkal būs klāt kā likts, un tu viņam neko nevarēsi padarīt. Aizmiršanas paņēmieni nepastāv, un mums aizvien jāpaļaujas uz dabiskiem un nejaušiem procesiem -smadzeņu traumām, amnēziju, ķirurga rokas iejaukšanos, laikam varētu līdzēt arī kāds ceļojums, alkohols, miega terapija, pašnāvība.

Turpretī Abu tev piedāvā arī nelielas lokālas pašnāvības, īslaicīgas pagaidu amnēzijas, nesāpīgas afāzijas.

Kur tu biji vakarnakt, L

Lasi, lasi, nekautrais lasītāj, - tu to nekad neuzzināsi, bet iepriekšējā rindiņa, kas apraujas tukšumā, ievadīja garum garu teikumu, kuru es uzrakstīju, bet pēc tam negribēju būt rakstījis (un pat domājis), jo vislabāk man patiktu, ja tas, par ko rakstīju, vispār nebūtu noticis, un man pietika ar vienu klikšķi, un pienainas slienas pārklāja liktenīgo, nevēlamo rindkopu, es nospiedu "dzēst'’, un čuššš - tā izgaisa.

Bet tas vēl nav viss. Pašnāvnieka traģēdija irtā, ka, tikko izlēcis pa logu, lidojumā starp septīto un sesto stāvu viņš pārdomā: "Ak, ja es varētu atgriezties atpakaļ!” Nekā nebija! Tā vēl nav gadījies. Bums! Turpretī Abu ir iecietīgs, viņš ļauj nožēlot un pakāpties atpakaļ. Es vēl varētu atgūt savu zaudēto tekstu, ja vien laikus pārdomātu un atsauktu iepriekšējo komandu. Kāds atvieglojums. Pietiek apzināties, ka, labi gribēdams, es varētu atcerēties, un es tūlīt aizmirstu.

Es vairs nekad nevazāšos pa bāriem, šķaidīdams ienaidnieka kuģus ar trasējošām lodēm, līdz pats tapšu izšķaidīts. Šī nodarbe ir daudz tīkamāka, te var šķaidīt gabalos domas. Tūkstoš asteroīdu galaktika, visi glītās rindās, balti un zaļi, visi paša radīti. Fiat Lux’, Big Bang'[19], septiņas dienas, septiņas minūtes, septiņas sekundes, un tavu acu priekšā dzimst nemitīgi plūstošs visums, kur nav ne precīzu kosmoloģisko līniju, ne laika važu, nekādu numerus Clausius*"*, te var pakāpties atpakaļ laikā, burti iznirst uz ekrāna un izskatās tik vienaldzīgi, tie uzrodas no nekurienes un padevīgi turp atgriežas, un, kad tu tos izsauc, sapludini, izdzēs, tie izkūst un atkal ektoplazmējas savā dabiskajā vidē, tā ir savienojumu un klusu lūzumu zemūdens simfonija, pašrijošu komētu receklīgā deja, kā Yellow Submarine^20 līdaka, piespied pirkstu pie taustiņa, un nenovēršamais slīd atpakaļ pie kāda rijīga vārda un nozūd tā rīklē, tas sūc un rij, sssssss am, un tumsa, un, ja tu neapstāsies, tas aprīs pats sevi un piepamps no savas neesamības, Češīras melnais caurums.

Bet, ja tu raksti ko tādu, kas, kaunā sarkstot, slēpjams no svešām acīm, noglabā visu disketē un disketi aizzieģelē ar paroli, un neviens to nekad nevarēs izlasīt, ideāls slepeno aģentu gājiens, disketē iekšā un paroli priekšā, tad bāz disketi kabatā un staigā vesels, un pat Torkvemada neizdibinās, ko tu esi uzrakstījis, vienīgi tu un otrs (Otrs?). Pieņemsim, ka tevi spīdzina, tu izliecies, ka esi ar mieru atklāt noslēpumu un uzrakstīt paroli, bet tu nemanot nospied kādu taustiņu, un slepenā vēsts pazūd nebūtībā.

Au, es te šo to uzrakstīju, netīšām piespiedu īkšķi, un viss izdzisa. Kas te bija rakstīts? Neatceros. Zinu tikai, ka netaisījos atklāt nekādas slepenas Vēstis. Bet kas zina, kā būs turpmāk.

Tas, kurš mēģina iekļūt Filosofu Rožudārzā bez atslēgas, līdzīgs cilvēkam, kas grib staigāt bez kājām.

Mihaels Maiers, Bēgošā Atalanta Michael Maler. Atalanta Fuglens, Oppenhelm, De Bry, 1618, emblema XXVII

4 nodaļa

Citus vērā ņemamus tekstus nekur neredzēju. Bija jāieskatās kompjūtera disketēs. Tās bija sanumurētas, un es nolēmu sākt ar pirmo. Taču Belbo bija pieminējis paroli. Viņš vienmēr greizsirdīgi sargāja Abulafijas noslēpumus.

Un patiešām - tikko ieslēdzu kompjūteru un ievietoju disketi, uz ekrāna parādījās jautājums: “Vai tu zini paroli?” Tā nebija pavēle ievadīt atslēgas vārdu, Belbo, kā allaž, bija pieklājīgs.

Mašīna nekļūst par kolaboracionisti, tā gaida paroli un, to nesaņēmusi, klusē. It kā liktu man saprast: “Raugi, viss, ko tu gribi uzzināt, ir te, manā vēderā, bet rocies, cik gribi, vecais kurmi, vienalga, neuzraksi.” Redzēsim, es sev teicu, tev ar Dio-tallevi tik ļoti patika vārdu spēles, tu biji izdevniecības Scms Speids, nu tad, kā būtu teicis Jākopo Belbo, noķer to vanagu.

Abulafijas parole varēja sastāvēt no septiņiem burtiem. Cik daudz septiņu zīmju savienojumu iespējams izveidot no divdesmit pieciem alfabēta burtiem, ņemot vērā arī varbūtējos atkārtojumus, jo parole tikpat labi varēja būt “tratata”? Pastāv šādu aprēķinu formulas, šķiet, ka rezultāts varētu būt nedaudz vairāk par sešiem miljardiem kombināciju. Pat ja man būtu jaudīgs skaitļotājs, kas spētu izveidot sešus miljardus iespējamo variantu ar ātrumu miljons kombināciju sekundē, man vienalga tās būtu jāpārbauda un jāievada Abulafijā pa vienai, un es zināju, ka Abu-lafijam nepieciešamas aptuveni desmit sekundes, lai pieprasītu un pēc tam pārbaudītu ievadīto paroli. Tātad seši miljardi sekunžu. Vienā gadā ir nedaudz vairāk par trīsdesmit vienu miljonu sekunžu, labi, noapaļosim uz trīsdesmit. Iznāk, ka tādam darbam būtu nepieciešami aptuveni divi tūkstoši gadu. Nav slikti.

Bija jāuzmin Belbo domu gājiens. Kāds vārds viņam būtu varējis ienākt prātā? Turklāt vispirms bija jāzina, vai šo vārdu viņš izvēlējies jau pašā sākumā, kad tikko sāka lietot kompjūteru, vai arī viņš paroli ieviesis vai pārveidojis pēdējās dienās, kad aptvēra, ka viņa disketes satur eksplozīvus materiālus un ka vismaz viņam spēle vairs nav tikai spēle. Abos gadījumos viņa izvēle būtu stipri atšķirīga.

Labāk pieņemt otro iespēju. Belbo jūt, ka Plāns pārvērties par draudīgām lamatām, viņš tam notic pilnā nopietnībā (vismaz tā varēja noprast no mūsu telefona sarunas) un tad izdomā paroli, kas saistīta ar pēdējiem notikumiem vai mūsu izdomājumiem.

Vai tomēr nē. Jo vārdu, kas saistīts ar Tradīciju, tikpat labi varētu uzminēt arī Viņi. Kādu brīdi man pat likās ticami, ka varbūt viņi jau bijuši te, Belbo dzīvoklī, nokopējuši visas disketes un pašlaik kādā nomaļā vietā izmēģina visus iespējamos variantus. Jaunākās paaudzes skaitļotājs kādā Karpatu kalnu pilī.

Kādas muļķības, es sev teicu, tie nav ļaudis, kas izmantotu kompjūteru. Viņi būtu sākuši ar Notarikonu, ar Gematriju, ar Temuru^21, izturoties pret disketēm kā pret Toras ruļļiem. Un viņiem vajadzētu tikpat daudz laika, cik jau pagājis kopš Sefer Jecirah * * sarakstīšanas. Tomēr arī šāds domu gājiens nebija zemē metams. Viņi - protams, ja Viņi vispār pastāvēja, - būtu meklējuši atrisinājumu Kabalā. Un, ja Belbo bija pārliecināts, ka Viņi pastāv, varbūt arī viņš būtu izvēlējies šo ceļu.

Drošības pēc izmēģināju visas desmit sefirotas: Keter, Hoh-mah, Binah, Hcsed, Gcburnb, Tiferet, Neznh, Hod, Jesod, A/a/-/«<£. Piedevām vēl pārbaudīju ari Sekinah... Nekā. Protams, kā gan citādi, - tā pirmā doma, kas būtu varējusi ienākt prātā ikvienam.

Tomēr parolei bija jābūt kaut kam pašsaprotamam, vārdam, kas iešaujas galvā teju negribot, jo, darbojoties ar kādu tekstu īstā apmātībā, kā droši vien pēdējās dienās bija strādājis Belbo, nav iespējams izrauties no teksta pasaules, kurā esi apmeties. Tāpēc būtu necilvēcīgi pieņemt, ka Belbo, kurš bija nojūdzies ar Plānu, nez kādēļ par paroli būtu izvēlējis, piemēram, vārdus “Reigans” vai “Mombasa”. Parolei noteikti bija jābūt saistītai ar Plānu. Bet kāda tā ir?

Centos iejusties Belbo ādā. Viņš rakstīdams bija smēķējis cigareti pēc cigaretes, malkojis viskiju un lūkojies tepat apkārt. Aizgāju uz virtuvi, paņēmu vienīgo tīro glāzi un ielēju tajā pēdējās viskija paliekas, atgriezos pie kompjūtera, atlaidos pret krēsla atzveltni, uzcēlu kājas uz galda un maziem malciņiem sūcu viskiju (vai tad tieši tā nedarīja Sems Speids? vai drīzāk tas bija Filips Mārlovs?), un slidināju skatienu visapkārt. Grāmatas bija pārāk tālu, nosaukumus uz to muguriņām nevarēja salasīt.

Izdzēru pēdējo viskija malku un pievēru acis, tad atkal atvēru. Skatiens atdūrās pret septiņpadsmitā gadsimta gravīru. Tā bija tipiska rožkrustiešu alegorija no laika posma, kad visi raidīja pasaulē šifrētas vēstis, meklējot slepenās Brālības biedrus. Attēlots neapšaubāmi bija Rozes un Krusta templis - tornis un kupols atbilstoši gan kristiešu, gan ebreju renesanses ikonogrāfiskajam modelim, saskaņā ar kuru Jeruzālemcs Templis tika atveidots pēc Omara mošejas parauga.

Ainava ap torni bija nevienmērīga un nevienmērīgi piepildīta ar tēliem, tā atgādināja tos dīvainos rēbusus, kur pirmajā plānā redzama varde, tad pils, nastām apkrauts ēzelis, karalis, kas pieņem veltes no pāža. Šajā attēlā kreisajā apakšējā stūri dižciltīgs vīrs rāpās ārā no akas, iekāries trīša auklā, - tā, nostiprināta ar spocīgiem āķiem, pa apaļu lodziņu bija nolaista no torņa iekšienes. Pašā vidū kāds bruņinieks un kājāmgājējs, pa labi no viņiem -kņūpus nometies svētceļnieks, atspiedies pret prāvu enkuru kā pret ceļaspieķi. Labajā malā, gandrīz tieši pretī tornim, - klints smaile, no kuras lejup krita kāds vīrs ar zobenu rokās, pretējā malā, tālumā, - Ararata kalns, tā galā piestājis Šķirsts. Augšējos stūros - divi mākoņi, katru izgaismo pa zvaigznei. Zvaigznes meta ieslīpus starus arī lejup pār torni, un gar tiem lidinājās divi tēli -kails, čūskas apvīts cilvēka stāvs un gulbis. Augšā, pašā centrā, -nimbs, virs kura lasāms vārds Oriens^22 un daži ebreju burti, bet no tiem izbāzta Dieva roka, kas turēja aukliņu, kurā iesiets tornis.

Tornis bija pārvietojams, tā pamatne balstījās uz riteņiem. Pirmais stāvs - kvadrātveida, ar logiem, durvīm un paceļamo tiltu labajā pusē, stāvu augstāk - tāda kā balkonāde ar četriem novērošanas tornīšiem un katrā tornītī pa bruņotam vīram. Sargi māja ar palmas zariem un turēja rokās vairogus, kas bija rotāti ar ebreju burtiem. Patiesībā no bruņotajiem vīriem bija redzami tikai trīs, ceturtā klātieni varēja tikai nojaust, jo skatienam viņu aizslēpa lielais astoņstūru kupols. Virs kupola slējās torņa turpinājums, arī astoņstūru, bet aiz tā bija ieplests varenu spārnu pāris. Vēl augstāk - mazāks kupols, un tā spicē - četrskaldņu tornītis. Smalkas kolonnas balstīja tā logu arkas, caur kurām iekšienē bija saskatāms zvans. Trauslo zvanu torni vainagoja pēdējais četr-slīpņu jumols, pie kura tad arī bija piestiprināts pavediens, ko turēja Dieva roka. Līdzās augšējam kupolam - vārds Fama [23], bet tam pāri - vinjete ar uzrakstu Collejjium fraternitatis^24.

Bet gravīras dīvainības ar to vēl nebeidzās. Jo pa vienu no apaļajiem logiem torņa kreisajā sānā bija izbāzta roka, kurā sažņaugts zobens. Salīdzinājumā ar pārējiem tēliem roka bija nesamērīgi liela, šķita, tā pieder kādai spārnotai milzu būtnei, kas ieslēgta tornī. Pa citu apaļu logu torņa labajā pusē bija izbāzta prāva taure. Atkal taure...

Mani pārņēma nojausma, ka tornim varētu būt zīmīgs logu un durvju skaits, - logu bija pārāk daudz, un man šķita dīvaini, ka augšējā torņa daļā tic ir izvietoti vienmērīgi, bet pamatnē izskatās nejauši izmētāti. Bija redzamas tikai divas ceturtdaļas torņa astoņstūru perspektīvā, bet simetrijas likumu dēļ varēja pieņemt, ka ari pretējā pusē meklējamas tādas pašas durvis, kantaini un apaļi lodziņi. Nolēmu saskaitīt: četras logu ailes zvanu tornī, astoņi logi zemākajā torņa stāvā, četri sardzes tornīši, sešas atveres austrumu un rietumu fasādē, četrpadsmit - ziemeļu un dienvidu pusē. Pavisam trīsdesmit sešas atveres.

Trīsdesmit seši. Jau vairāk nekā desmit gadu mani bija apsēdis šis skaitlis. Trīsdesmi seši un vēl simt divdesmit. Rožkrustieši. Simt divdesmit izdalot ar trīsdesmit seši un iznākumu noapaļojot līdz septiņzīmju skaitlim, sanāk 3,333333. Pārāk izteiksmīgs rezultāts, tomēr vērts pamēģināt. Izmēģināju. Nekā.

Tad man ienāca prātā, ka, šo skaitli reizinot ar divi, var iegūt kaut ko līdzīgu Zvēra skaitlim 666. Bet arī šis pieņēmums bija atmetams.

Tad pēkšņi manu skatienu piesaistīja nimbs gravīras vidū -Dieva mājoklis. Tajā bija ierakstīti ebreju burti, tik skaidri, ka tos varēja salasīt, pat nepieceļoties no galda. Bet Belbo taču nevarēja rakstīt uz Abulafijas ebreju burtiem. Ieskatījos labāk, - es tos pazinu, nu protams, no labās puses uz kreiso jod, he, waw, hc -YHWH. Jahve, Jchova, Dieva vārds.

Divdesmit divus pamata burtus Viņš ierakstīja, kausēja, savienoja, svēra, pārtapināja un izveidoja no tiem visu radīto un visu, kas vēl radāms nākotnē.

Sefer Jecirah, 2.2

5 nodaļa

Dieva vārds... Nu protams. Atcerejos Belbo un Diotallevi pirmo sarunu dienā, kad mūsu redakcijā ieviesa Abu-lafiju.

Diotallevi stāvēja uz sava kabineta sliekšņa un iecietīgi noskatījās. Diotallevi iecietība vienmēr bija aizvainojoša, bet šķita, ka arī Belbo viņa attieksmi uztver tikpat iecietīgi.

- Tev no tā nebūs nekāda labuma. Tu taču neiedomāsies ar to pārrakstīt manuskriptus, kurus tu pat neizlasi?

- Tas vajadzīgs, lai sašķirotu datus, sastādītu sarakstus, lai uzlabotu un papildinātu kartotēku. Un kāpēc lai es pārrakstītu svešus tekstus, es ar to varētu sarakstīt arī kaut ko savu.

- Vai tad tu nezvērēji, ka nekad nerakstīsi neko savu?

- Es zvērēju, ka nekad nepiesārņošu pasauli ar saviem manuskriptiem. Es to teicu, jo atklāju, ka neesmu piemērots galvenā varoņa lomai...

- ... un tāpēc tu būsi gudrs skatītājs. To es zinu. Nu un tad?

- Redzi, kad gudrs skatītājs nāk mājās no koncerta, viņš pa ceļam trallina dzirdētos motīvus, bet tas jau nenozīmē, ka viņš grib uzstāties Kārnegihollā...

- Tātad tu eksperimentēsi un trallināsi uz kompjūtera savus tekstus, lai pārliecinātos, ka tev nemaz nevajag rakstīt.

- Tā būtu godīga izvēle.

- Tu tā domā?

Diotallevi un Belbo abi bija no Pjemontas, un abi bieži izrādīja spējas, kas sevišķi izteikti piemīt īsteniem pjemontiešiem, -viņi prata laipni uzklausīt, skatīties sarunbiedram acīs un noteikt “jūs tā domājat?”, un, lai gan šī frāze pauda pieklājīgu interesi, runātājs tūdaļ sajuta, ka tiek apšaubīts katrs viņa vārds. Mani viņi abi sauca par barbaru un apgalvoja, ka tādi smalkumi man neesot sasniedzami.

- Barbars? - protestēju. - Kaut arī es esmu dzimis Milānā, mana ģimene nāk no Valles d’Aostas...

- Muļķības, - viņi atsmēja. - īstu pjemontieti tūdaļ var pazīt pēc viņa skepticisma.

- Es esmu skeptiķis.

- Nē. Jūs esat neticīgais Toms, un tas ir pavisam kas cits.

Zināju, kāpēc Diotallevi izturas pret Abulafiju ar aizdomām.

Viņš bija dzirdējis, ka ar kompjūteru var mainīt burtu kārtību tā, ka teksts var pārtapt par savu pretstatu, kļūstot par neskaidru pareģojumu avotu. Belbo centās viņam izskaidrot. - Tās ir pārmaiņu spēles, - viņš teica. - Vai tad to nesauc par Temuru? Un vai tad tāpat burtus nepārstātā dievbijīgs rabīns, lai tuvotos Spožuma vārtiem?

- Manu draudziņ, - atteica Diotallevi, - tu nekad nekā nesapratīsi. Taisnība, ka Tora - acīm skatāmā Tora - ir tikai viena no iespējamajām secībām, kādā sarindoti burti, kas veido mūžīgo Tom - to, kuru Dievs radīja un piešķīra Ādamam. Un, gadsimtiem ilgi pārstatot grāmatas burtus, būtu iespējams no jauna atgūt sākotnējo Toru. Bet svarīgs jau nav rezultāts. Galvenais ir process, centība un ticība, kādā tu bezgalīgi liec griezties lūgsnu un rakstu dzirnaviņām, pamazām, pamazām atklājot patiesību. Ja mašīna tev pasniegtu patiesību tūlīt uz līdzenas vietas, tu to nespētu pieņemt, jo tavu sirdi nebūtu šķīstījuši ilgstoši meklējumi. Un turklāt te, redakcijā! Grāmatas vārdi ir jāizčukst šaurā geto kambarītī, kur tu pierodi aizvadīt dienu pēc dienas ar salīkušu muguru un kur rokas vari kustināt tikai cieši gar sāniem; un vienā rokā tu turi Grāmatu, un otra roka, kas pāršķir lapas, ir

tai tieši blakām, un, ja gribi aplaizīt pirkstus, pie lūpām tu tos vari pacelt tikai taisni uz augšu, it kā tu iebaudītu neraudzēto maizi, sargādamies nezaudēt nevienu drupaču. Vārdu tu drīksti iebaudīt lēnītēm, tu vari to sadalīt un pārkārtojot atkal saistīt kopā tikai tad, ja esi tam ļāvis lēnām izkust uz mēles, uzmanoties, lai neviens siekalu piliens neizsprūk uz kaftana; jo, ja izgaros kaut viens burts, pārtrūks smalkais pavediens, kas būtu tevi savienojis ar augstākajām sefirotām. Tam savu dzīvi veltīja Ābrahāms Abulafija, kamēr jūsu svētais Akvīnietis nopūlējās atrast Dievu savos piecos domas ceļos. Abulafijas Hohmah ba-Zernf vienlaikus bija mācība, kā kombinēt burtus, un mācība, kā šķīstīt sirdis. Mistiskā loģika, burtu visums un to virpuļošana bezgalīgajās pārmaiņās ir svētlaimes pasaule, kombinēšanas māksla ir domas mūzika, bet uzmanies - tev jākustas lēni un piesardzīgi, jo tava mašīna varētu izraisīt neprāta drudzi, nevis svētlaimes ekstāzi. Daudzi no Abulafijas audzēkņiem neprata noturēties uz smalkās robežas, kas nošķir Dieva vārdu apceri no maģiskām darbībām, no manipulācijas ar vārdiem, lai pārvērstu tos par talismaniem, rīkiem, ar kuru palīdzību pārvaldīt dabu. Un viņi nezināja tāpat, kā nezini tu un nezina tava mašīna, ka ikkatrs burts ir saistīts ar kādu no ķermeņa daļām, un, ja tu pārvieto kādu līdzskani, nepazīdams tā spēku, arī kāds no taviem locekļiem var mainīt savu vietu vai iedabu, un tu kļūsi par kropli un paliksi tāds miesā - visu dzīvi, bet garā - mūžību.

- Paklau, - tai pašā dienā viņam teica Belbo, - tu centies laupīt man drosmi, bet tev neizdevās mani pārliecināt. Tāpat kā taviem draugiem bija viņu Golemi, tā man uzradies personīgais Abulafija, gatavs izpildīt manus rīkojumus. Jā, es viņu saukšu par Abulafiju, draugiem - vienkārši Abu. Un mans Abulafija būs vēl piesardzīgāks un godbijīgāks par tavējo. Un pieticīgāks. Uzdevums ir atrast visas iespējamās Dieva vārda kombinācijas? Labi,

paskaties, šajā mācību grāmatā ir programmiņa beisikā, lai noteiktu visus iespējamos četru burtu savienojumus. Tā šķiet radīta tieši YHVVH pārveidojumiem. Paskaties! Gribi - es to palaidīšu?

Un viņš parādīja programmas aprakstu, kas Diotallevi gribot negribot bija jāatzīst paristu kabalu:

10 REM anagrams

20 INPUT L$( 1), L$(2), L$(3), L$(4)

30 PRINT 40 FOR 11=1 TO 4 50 FOR 12=1 TO 4 60 IF 11=12 THEN 130 70 FOR 13=1 TO 4 80 IF 13=11 THEN 120 90 IF 13=12 THEN 120 100 LET 14=10 (11+12+13)

no LPRINT LS (I!); L$(I2); L$(I3); L$(I4)

120 NEXT 13 130 NEXT 12 140 NEXT II 150 END

- Pamēģini! Kad mašīna tev prasīs ievadīt datus, ieraksti Y, H, VV, H un palaid programmu. Varbūt rezultāts tev īsti nepatiks, jo iespējamas tikai divdesmit četras kombinācijas.

- Svētie serafirņi! Un ko tad tu iesāksi ar tiem divdesmit četriem Dieva vārdiem? Tu domā, ka mūsu gudrie nav to aprēķinājuši? Palasi Sefer Jecirah, ceturtās nodaļas sešpadsmito daļu. Un viņiem nebija skaitļotāju! “No diviem Akmeņiem var uzcelt divus Namus. No trijiem Akmeņiem var uzcelt sešus Namus. No četriem Akmeņiem var uzcelt divdesmit četrus Namus. No pieciem Akmeņiem var uzcelt simt divdesmit Namus. No sešiem

Akmeņiem var uzcelt septiņsimt divdesmit Namus. No septiņiem Akmeņiem var uzcelt piectūkstoš četrdesmit Namus. Bet tālāk ej un domā par to, ko mute nevar bilst un auss nevar dzirdēt.” Vai zini, kā to sauc mūsdienās? Par faktoriāla aprēķināšanu. Un vai zini, kāpēc Tradīcija tevi brīdina tālāk nerēķināt? Tāpēc, ka būtu iespējams izveidot četrdesmit tūkstošus kombināciju, ja Dieva vārdā būtu astoņi burti; un, ja to būtu desmit, tu iegūtu trīs miljonus sešsimt tūkstošus kombināciju, bet no tāda nieka kā tavs cilvēka vārds un uzvārds sanāk gandrīz četrdesmit miljoni anagrammu, un priecājies, ka tavā vārdā nav middle initial^25 kā daudziem amerikāņiem, citādi anagrammu skaits pārsniegtu četrsimt miljonus. Un, ja Dieva vārdā būtu divdesmit septiņi burti - tu taču zini, ka ebreju alfabētā nav patskaņu, bet ir divdesmit divi līdzskaņi un piecas to variantu zīmes, - Viņa iespējamo vārdu skaits būtu rakstāms ar divdesmit deviņu ciparu skaitli. Bet vēl jau būtu jāaprēķina, cik kombināciju var izveidot, ja burti atkārtojas, - nevar taču atmest iespēju, ka Dieva vārds ir divdesmit septiņas reizes atkārtots Alefi un tad jau ar faktoriāla rēķināšanu vairs galā netikt, jo tev būtu jāizskaitļo divdesmit septiņi divdesmit septītajā pakāpē, un šķiet, ka tu iegūtu aptuveni 444 miljardu miljardu miljardu miljardus savienojumu, katrā ziņā trīsdesmit deviņu ciparu skaitli.

- Tu pārspīlē un centies mani iebiedēt. Arī es esmu lasījis to tavu Sefer Jccirnh. Pamata burti ir tikai divdesmit divi, un tikai ar tiem Dievs radīja visu radīto.

- Ko nu tu skaldi matus! No taviem sofismiem vienalga nav nekādas jēgas, saskaroties ar tādiem lielumiem. Pat ja tu rēķināsi nevis divdesmit septiņi divdesmit septītajā pakāpē, bet divdesmit divi divdesmit otrajā pakāpē, tu iegūsi aptuveni trīssimt četrdesmit miljardu miljardu miljardus. Un tavam cilvēciskajam mērogam tā nav liela atšķirība. Vai tu maz zini, ka, skaitot uz priekšu - viens, divi, trīs un tā tālāk - pa skaitlim sekundē, lai sasniegtu vienu miljardu, tikai nieka vienu miljardu, tev nepārtraukti būtu jāskaita gandrīz trīsdesmit divus gadus? Turklāt viss ir daudz sarežģītāk, nekā tu iedomājies, - visu Kabalu nevar vienkāršot līdz Sefer Jecirah. Es tev varu paskaidrot, kāpēc, gribot labi pārkārtot Toru, jāizmanto visi divdesmit septiņi burti. Tev, protams, ir taisnība: ja, pārstatot burtus vietām, kāds no pieciem līdzskaņu variantiem, ko mēdz rakstīt tikai vārda beigās, iekristu vārda vidū, tas pārveidotos par savu normālo atbilsmi. Taču tā nenotiek vienmēr. Jesajas grāmatā (Jes. 9,6,7) ir vārds LMRBH, Icmarbah, un - redz, kāda sagadīšanās - tas nozīmē “pavairot”, un to raksta ar beigu burtu mem vārda vidū.

- Kāpēc tā?

- Tāpēc, ka ikviens burts atbilst kādam skaitlim. Parastais mem nozīmē četrdesmit, turpretī beigu mem - sešsimt. To vairs nenosaka Temura, kas tev māca pārstatīt vietām, bet gan Gemat-rija, kas atrod smalkas sakarības starp vārdiem un to skaitlisko vērtību. Ja vārdu LMRHH raksta ar beigu mem, tā vērtība vairs nav 277, bet gan 837, un tādējādi tas atbilst vārdam TbThZL, Thatb Zal, kas nozīmē “tas, kurš dāsni apveltī”. Redzi, tāpēc jārēķinās ar visiem divdesmit septiņiem burtiem, jo nav svarīga tikai skaņa, bet arī skaitlis. Un tā nu mēs nonākam atpakaļ pie maniem aprēķiniem: iespējams vairāk nekā četrsimt miljardu miljardu miljardu miljardu kombināciju. Un vai tu zini, cik daudz laika vajadzētu, lai tās visas izmēģinātu pa vienai sekundē, pieņemot, ka mašīna - protams, ne jau sīkā, nožēlojamā kaste, ko esi uzstādījis tu, - būtu spējīga to paveikt? Radot pa vienai kombinācijai sekundē, paietu septiņi miljardu miljardu miljardu miljardi minūšu, simt divdesmit trīs miljoni miljardu miljardu miljardi stundu, nedaudz vairāk par pieciem miljoniem miljardu miljardu miljardiem dienu, četrpadsmit tūkstoši miljardu miljardu miljardi gadu, simt četrdesmit miljardu miljardu miljardi gadsimtu, četrpadsmit miljardu miljardu miljardi gadu tūkstošu. Un, pat ja tev būtu skaitļotājs, kas spētu radīt miljons kombināciju sekundē, iedomājies tik, cik daudz laika tu varētu ietaupīt! Paietu tikai četrpadsmit tūkstoši miljardu miljardi gadu tūkstošu, un tava jaudīgā elektroniskā ātrgaitas mašīna jau būtu pabeigusi darbu! Bet patiesībā īstais Dieva vārds, apslēptais Dieva vārds ir tikpat garš kā visa Tora, un pasaulē nav mašīnas, kas spētu radīt visus tā pārveidojumus, jo Tora pati par sevi jau ir divdesmit septiņu burtu dažādas kombinācijas, un Temura māca, ka jāpārkārto vietām nevis divdesmit septiņi alfabēta burti, bet gan visas Toras zīmes. Jo Torā ikviena zīme ir uzskatāma par atsevišķu burtu, kaut arī tā neskaitāmas reizes atkārtojas tai pašā vai citās lappusēs. Tā, piemēram, divi he burti vārdā YHYVH ir jāuzskata par divām atšķirīgām zīmēm. Un tāpēc, ja tu gribētu aprēķināt visu Toras zīmju visas iespējamās kombinācijas, tev nepietiktu ar visām pasaules nullēm. Nu, mēģini, mēģini vien ar saviem nožēlojamajiem grāmatveža skaitīkļiem! Protams, īstā Mašīna pastāv, bet tā nav radīta tavā Silikona ielejā, - tā ir svētā Kabala jeb Tradīcija, un rabīni jau gadsimtiem ilgi dara to, ko neviena mašīna nespēj un, cerēsim, nekad arī nespēs izdarīt. Jo, kad visas kombinācijas būs izsmeltas, rezultātam jāpaliek apslēptam, bet katrā ziņā Visums tai brīdī pabeigtu savu ciklu un mēs bezapzinīgi iegrimtu dižā Metatrona spožumā.

- Amen, - noteica Jākopo Belbo.

Es nedrīkstēju aizmirst, ka Diotallevi pats viņu bija pamudinājis uz šiem galvu reibinošajiem prāta vingrinājumiem. Man bieži bija gadījies redzēt, ka Belbo pēc darba paliek savā kabinetā un noņemas ar programmām, kas viņam ļautu pārbaudīt Diotallevi aprēķinus, - vismaz lai pierādītu, ka viņa Abu patiesību var atklāt dažās sekundēs, ka nav nepieciešams ar roku vilkt skaitļus uz nodzeltējušām pergamenta lapām, izmantojot pirms-plūdu laiku skaitliskās sistēmas, kurās varbūt - to es saku tikai piemēra pēc - pat nepastāvēja nulle. Bet Belbo pūliņi bija veltīgi, jo arī Abu, cik nu tālu spēja ietiekties tā aprēķini, atbildēja tikai ar cksponentformulām, un Belbo neizdevās satriekt Diotallevi, demonstrējot viņam ekrānu, ko piepilda bezgaldaudzas nulles, -kaut arī tā būtu tikai bāla un neizteiksmīga ilustrācija tam, kā vairojas kombināciju visumi un sprādzienā pašķīst visas iespējamās pasaules...

Un man šķita neiespējami, ka pēc pēdējiem notikumiem Belbo, vērodams rožkrustiešu gravīru un prātodams, kādu paroli izvēlēties, nebūtu atcerējies savus vingrinājumus ar Dieva vārdu. Un visticamāk, ka viņa izvēle bija saistīta ar trīsdesmit seši vai simt divdesmit, ja vien bija patiesi mani pieņēmumi, ka viņu bija apsēduši šie skaitļi. Un tātad viņš nevarēja būt kombinējis četrus ebreju burtus, jo arī man bija zināms, ka no četriem akmeņiem var uzcelt tikai divdesmit četrus namus.

Taču viņš būtu varējis pārstatīt burtus itāliskajā transkripcijā IAHVKH, kur ietilpst arī divi patskaņi. No sešiem burtiem viņš varēja iegūt septiņsimt divdesmit pārveidojumus. Un no tiem viņš būtu varējis izvēlēties trīsdesmit sesto vai simt divdesmito.

Belbo mājās biju ieradies ap vienpadsmitiem, tagad bija viens. Man bija jāsastāda programma, kas varētu radīt anagram-mas no sešiem burtiem. Tas nevarēja būt pārlieku sarežģīti, atlika vien pārveidot jau esošo programmu, kas bija paredzēta četriem burtiem.

Bet vispirms man vajadzēja ievilkt kādu malku svaiga gaisa. Izgāju laukā, nopirku ēdamo un pudeli viskija.

Atgriezos dzīvoklī, nometu saini ar sviestmaizēm kaktā un tūlīt ķēros pie viskija, ievadīju kompjūterā Basic sistēmdisku un sāku izstrādāt programmu sešburtu anagrammām. Neiztika bez kļūdām, un, tā darbojoties, pagāja krietna pusstunda, bet ap pus-trijiem programma bija gatava un man acu priekšā uz ekrāna rindojās septiņsimt divdesmit Dieva vārdi.

Paņēmu no printera izritinājušās lapas, neatplēsu tās citu no citas, it kā tas būtu Toras sākotnējais rullis. Izmēģināju ar trīsdesmit sesto vārdu. Garām. Vēl viens malks viskija, un tad ar drebošiem pirkstiem ievadīju simt divdesmito vārdu. Atkal nekā.

Biju gatavs padarīt sev galu. Tomēr centos pilnībā pārtapt par Jākopo Belbo, un Jākopo Belbo noteikti bija domājis tāpat, kā tagad domāju es. Droši vien biju pieļāvis kļūdu, kādu pavisam muļķīgu un sīku kļūdu. Jutu, ka esmu soli no atrisinājuma. Varbūt Belbo kādu man nezināmu apsvērumu dēļ bija skaitījis no lapas beigām?

Kasaubon, stulbeni, es domās iesaucos, nu protams, ka Belbo skaitīja no beigām. Pareizāk, no labās uz kreiso pusi. Belbo gan bija ievadījis kompjūterā Dieva vārda transliterāciju ar latīņu burtiem, papildinājis to ar diviem patskaņiem, tomēr tas bija un palika ebreju vārds, un viņš to bija rakstījis no labās puses uz kreiso. Un tātad sākotnējais vārds bija nevis IAHVEH, bet HEVHAI. Kā gan tas man neienāca prātā agrāk? Un tādā gadījumā visu kombināciju kārtība bija apvērsta.

Man bija jāskaita no beigām. Vēlreiz izmēģināju trīsdesmit sesto un simt divdesmito vārdu.

Nekas nenotika. Biju kļūdījies it visā. Biju ietiepīgi pieķēries elegantam, taču maldīgam pieņēmumam. Tā gadās pat labākajiem zinātniekiem.

Nē, ne jau tikai labākajiem zinātniekiem. Tā gadās visiem. Vai tad pirms mēneša mēs paši nebijām smīkņājuši, ka pēdējā laikā izdoti vismaz trīs romāni, kuros galvenais varonis ar kompjūtera palīdzību meklēja Dieva vārdu? Belbo nebūtu bijis tik banāls. Un galu galā, izvēloties paroli, ir jāpiemeklē viegli iegaumējams vārds, tāds, ko var ievadīt bez liekas prātošanas. Bet tādu veidojumu kā IHVHEA par viegli iegaumējamu nenosauksi! Tad jau viņam būtu vajadzējis papildināt Temuru ar Notarikona paņēmieniem un izdomāt akrostihu, kas līdzētu paturēt prātā šo vārdu. Piemēram: Intelektuālais Hedonisms Vedina Hiperbolizēt Esamības Atvarus.

Un kāpēc lai Belbo domas būtu grozījušās ap Diotallevi iemīļotajiem Kabalas jēdzieniem? Belbo bija apsēsts ar Plānu, un Plānā mēs bijām iekļāvuši ari daudz citu sastāvdaļu: rožkrustiešus, sinarhiju, homunkulus, Svārstu, Torni, druīdus, Ennoiju...

Ennoija... man prātā atausa Lorencas Pellegrīni tēls. Pastiepu roku un apgriezu fotogrāfiju, ko biju aizliedzis saviem skatieniem. Centos aizgaiņāt nelāgās domas, atmiņas par to vakaru Pjemontā... Pievirzīju fotogrāfiju tuvāk un izlasīju veltījumu: “Jo es esmu pirmā un pēdējā. Es esmu godāta un nīsta. Es esmu netikle un svētā. Sofija.”

Droši vien tas rakstīts pēc Rikardo ballītes. Sofija - seši burti. Un kāpēc lai no tiem veidotu anagrammas? Vienīgi es centos visu sarežģīt un domāt pa aplinkus ceļiem. Belbo vienkārši mīl Lorenču, mīl viņu tieši tāpēc, ka viņa ir tāda, kāda ir, un viņa ir Sofija. Un varbūt viņa šai brīdī... kas zina... Nē, Belbo domas ir daudz piņķerīgākas nekā manējās. Atcerējos Diotallevi teikto: “Otrajā sefirā tumsas Alef pārtop par gaismas Alef. No Tumšā Punkta izšaujas Toras burti. Līdzskaņi ir ķermenis, patskaņi -elpa, un kopā tic pavada dievlūdzēja dziesmu. Kad zīmju melodija kustas, tai līdzi kustas līdzskaņi un patskaņi. Un tā rodas Hobmah, Viedums, Gudrība, sākotnējā doma, kurā viss ietverts kā šķirstā, kas gatavs atvērties radīšanai. Hobmah satur visa tā būtību, kas sekos vēlāk...”

Un kas tad bija Abulafija ar saviem slepenajiem failu krājumiem? Tas bija šķirsts, kurā glabājās tas, ko Belbo zināja vai domājās zinām, tā bija viņa Sofija. Belbo izvēlas slepenu vārdu, kas ļautu iekļūt Abulafijas dzīlēs, bet ar Abulafiju (tikai ar to!) viņš mīlējās un, to darīdams, domā par Lorenču; viņš meklē vārdu, kas iekarotu Abulafiju un reizē noderētu viņam kā talismans, ar kura spēku iegūt Lorenču; viņš gribētu iekļūt Lorencas sirdī un to izprast tāpat, kā viņš var iekļūt Abulafijas sirdī; viņš grib, lai Abulafijas dziļumi visiem citiem būtu neizdibināmi tāpat, kā viņam neizdibināma ir Lorenča; un viņš ļaujas ilūzijai, ka sargā, pazīst un iekaro Lorencas noslēpumu tāpat, kā ieguvis Abulafijas noslēpumu...

Es radīju visai apšaubāmus izskaidrojumus un iedvesu sev, ka tie ir patiesi. Tāpat bija noticis ar Plānu, - vēlamo es uzskatīju par esošo.

Bet es biju piedzēries, tāpēc atkal pievērsos klaviatūrai un uzklabināju: “Sofija”. Taču mašīna man atkal pieklājīgi apvaicājās: “Vai tu zini paroli?” Stulbā kaste, tevi neaizkustina pat domas par Lorenču.

6 nodaļa

Jūdā Ledn se dio a permutaciones

De letras y a comple]as variaciones Y alfin pronuncio el Nombre que es la Clave, La Puerta, el Eco. el Hucsped y le Palcio..."

H. L. Borhess, Colems J.L Borges, El Colem

Un tad, sajutis naidu pret Abulafiju, kas nez kuro reizi truli prasīja: “Vai tu zini paroli?” - es atbildēju: “Nē.”

Ekrāns noņirbēja, un to sāka piepildīt vārdi, līnijas, rādītāji -zīmju plūdi.

Es biju ielauzies Abulafijas noslēpumos.

Mani tik ļoti apreibināja uzvara, ka es pat nemēģināju prātot, kāpēc Belbo par paroli izvēlējies tieši šo vārdu. Tagad es to zinu. Un zinu, ka viņš kādā apskaidrības mirklī bija sapratis to, ko tagad saprotu es. Bet ceturtdien es aptvēru vienīgi to, ka esmu uzvarējis.

Es dejoju, plaukšķināju rokas, auroju senu karavīru dziesmu. Tad nomierinājos un gāju uz vannasistabu nomazgāt seju. Atgriezos un vispirms palaidu drukāties visvēlāk sarakstīto failu, to, kas bija tapis neilgi pirms Belbo bēgšanas uz Parīzi. Un, kamēr printeris dūca un klabēja, es izbadis ķēros klāt sviestmaizēm un iedzēru vēl.

Kad printeris beidza spļaut lapas, es tās izlasīju un biju satriekts, un joprojām nespēju saprast, vai man rokās nākušas pārstei-

Un Jūda Ixons burtu pārmīšanai Nu ķērās klāt un ļāvās dažādībai,

Līdz Vārds tam padevās, un Vārds bij’ Atslēga

Un Vārti, Atbalss, Viesis, Pils... (No spāņu vai. atdzejojis E. Raups.)

dzošas atklāsmes vai neprāta murgu pieraksti. Ko gan es būtībā zināju par Jākopo Belbo? Cik dziļi biju viņu iepazinis šajos divos gados, kad bijām strādājuši kopā un tikušies gandrīz katru dienu? Cik lielā mērā es varēju ticēt dienasgrāmatai, ko Belbo - kā viņš pats atzinās - rakstījis ārkārtējos apstākļos, alkohola, tabakas un baiļu apdullināts, trīs dienas atrauts no jebkādiem kontaktiem ar ārpasauli?

Jau bija pienākusi nakts, divdesmit pirmā jūnija nakts. Man asaroja acis. Kopš paša rīta biju blenzis ekrānā un printera izdruku sīkburtu ņirbā. Tas, ko biju izlasījis, varēja būt patiesība un varēja būt izdomājumi. Katrā ziņā Belbo bija solījis no rīta man piezvanīt. Bija jāgaida tepat. Man reiba galva.

Aizstreipuļoju uz guļamistabu un neizģērbies ievēlos gultā, ko Belbo bija pametis nesaklātu.

Ap astoņiem uzrāvos no smaga, lipīga miega un pirmajā mirklī nespēju saprast, kur īsti esmu nokļuvis. Par laimi, kārbā vēl bija palikusi kafija, un es uzvārīju un izdzēru vairākas tases. Telefons klusēja. Nekā ēdama nebija, taču es neuzdrīkstējos iziet no mājas, lai kaut ko nopirktu, jo baidījos, ka Belbo varētu piezvanīt tieši tai brīdī.

Atgriezos pie kompjūtera un hronoloģiskā kārtībā sāku drukāt tekstus no pārējām disketēm. Es atradu spēles, vingrinājumus un man pašam zināmu notikumu pārstāstus, taču tagad, pasniegti Belbo skatījumā, arī šie notikumi man atklājās pavisam citādā gaismā. Uzgāju dienasgrāmatas fragmentus, skumjas atzīšanās, prozas darbu uzmetumus, kuros visos bija jaušams, ka tie tapuši rūgtā ietiepībā, apzinoties,*ka ieceres lemtas neveiksmei. Atradu arī dažādu ļaužu portretējumus, un, kaut arī šie cilvēki man bija pazīstami, tagad tie ieguva citus vaibstus, - tie raisīja ļaunas aizdomas, bet varbūt aizdomu pilns bija tikai mans skatiens, jo es šīs nejaušās zīmes izkārtoju baismīgā beigu mozaīkā?

Un galvenais - es atradu failu, kurā bija iekļauti vieni vienīgi citāti. Tie bija fragmenti no grāmatām, ko Belbo pēdējā laikā lasījis. Es tos pazinu jau pirmajā acu uzmetienā - pārsteidzoši, ka šajos mēnešos abi bijām lasījuši vienus un tos pašus tekstus... Citāti bija sanumurēti, pavisam simt divdesmit. Skaits nebija nejaušs. Vai arī tā bija dīvaina sakritība? Un kāpēc viņš izvēlējies tieši šos, nevis citus fragmentus?

Un tagad es visus Belbo tekstus un notikumus, kuriem tie liek ataust manā atmiņā, spēju skatīt vienīgi šī citātu krājuma gaismā. Pārlūkoju šos excerpta [26], it kā slidinādams caur pirkstiem ķecerīga rožukroņa krellītes, un redzu, ka daži no tiem Belbo būtu varējuši skanēt kā trauksmes signāls vai norādīt glābšanās iespēju.

Vai varbūt es pats vairs nespēju atšķirt veselo saprātu no bez-jēgā aizpeldējušām domām? Cenšos sevi pārliecināt, ka mans lasījums ir pareizs, tomēr vēl šorīt kāds cilvēks tieši mani, un nevis Belbo, nosauca par jukušu.

Mēness lēni rāpjas debesīs aiz Briko kalna. Šai lielajā mājā kaut kas dīvaini skrubinās, - varbūt tie ir ķirmji vai peles, vai Adelīno Kanepas gars... Man nav dūšas iziet gaitenī un paskatīties. Es sēžu onkuļa Karlo kabinetā un lūkojos pa logu. Palaikam izeju uz terases, lai pārbaudītu, vai kāds netuvojas mājai, kāpdams augšup pakalnā. Jūtos, it kā cs būtu iekļuvis filmā. Kādas mocības: “Viņi drīz būs klāt...”

Un tomēr pakalns ir tik mierīgs šajā naktī, jau sākusies vasara.

Daudz aizraujošāka, neskaidrāka un neprātīgāka bija notikumu rekonstrukcija, ko aizvakar, no pulksten pieciem līdz desmitiem stāvēdams periskopā, veicu, lai nosistu laiku un uzturētu sevi pie dzīvības, - stāvēju, prātoju un, lai liktu asinīm riņķot tirpstošajās kājās, lēnām ļodzījos kādas afrobrazīlicšu dejas ritmā.

Pārdomāt pēdējo gadu notikumus, ļaujoties hipnotizējošajai atabaqnes^27 dārdoņai... Varbūt lai spētu samierināties ar atklājumu, ka mūsu fantāzijas, kas bija aizsākušās kā mehānisko leļļu balets, tagad šai mehānikas templī pārtaps rituālā, apmātībā, vīzijās un Exu varenības izpausmēs?

Aizvakar, kad stāvēju periskopā, man nebija pierādījumu, ka tas, ko man atklājis Abulafija, ir patiesība. Es vēl varēju paglābties šaubās. Un neilgi pirms pusnakts man vajadzēja nākt pie pārliecības, ka esmu atskrējis uz Parīzi un kā zaglis noslēpies nevainīgā tehnikas muzejā tikai tāpēc, ka muļķīgā kārtā esmu iepinies tūristu izklaidei sarīkotā makumbas rituālā un mani apstulbinājušas perfumadores* * smaržas un pantos ritmi...

Es liku atmiņu mozaīku un pielāgojos to noskaņai, izjuzdams te vilšanos, te žēlumu, te aizdomas, un šo dīvaino stāvokli, svārstīšanos starp reibinošām ilūzijām un apjautu par draudīgiem slazdiem, es gribētu saglabāt arī tagad, kad jau ar daudz skaidrāku prātu apceru to pašu, ko pārdomāju aizvakarnakt, un domās atsaucu tekstus, ko drudžaini lasīju piektdien un pārlasīju sestdienas rītā lidostā un pa ceļam uz Parīzi.

Mēģināju tikt skaidrībā, kā gan mēs ar Belbo un Diotallevi tik bezatbildīgi sākām pārrakstīt pasauli un - kā teiktu Diotallevi -atvērt tās Grāmatas daļas, kas ar baltām liesmām iegravētas spraugās starp melnajiem burtiem, melnās uguns kukaiņiem, kas mājo Toras lappusēs un šķietami dara to skaidri salasāmu.

Tagad esmu šeit un - kā es ceru - esmu sasniedzis mieru un Amor Fati^28, un varu pavēstīt stāstu, kura detaļas nemiera pilns un cerēdams, ka tās ir nepatiesas, lipināju kopā aizvakarnakt periskopā, - stāstu, ko pirms divām dienām biju lasījis Belbo dzīvoklī un ko pats biju izdzīvojis (gan tikai daļēji to apzinoties) pēdējos divpadsmit gados, malkodams Pilāda viskiju un elpodams izdevniecības Garamons putekļus.

BINAH

“

7 nodaļa

Neceriet pārāk daudz no pasaules gala.

Staņislavs J. Lecs, Aforismi, fraškas Stanlslaw J. Lec, Aforyzmy. Fraszki, KrakOw, Wydawnictwo Uterackie, 1977, ’MySli Nieuczesane"

Sākt studēt universitātē divus gadus pēc 1968. ir tikpat muļķīgi kā tikt uzņemtam Scnsīra akadēmijā 1793. gadā. Pārņem sajūta, ka esi piedzimis par vēlu. Lai gan Jākopo Belbo, kurš bija vismaz piecpadsmit gadu vecāks par mani, vēlāk mani pārliecināja, ka visas paaudzes izbauda šādas izjūtas. Ikviens piedzimst zem nepareizas zvaigznes, un, lai varētu dzīvot šajā pasaulē, nezaudējot lepnumu, dienu no dienas jālabo savs horoskops.

Es domāju, ka mūs visvairāk ietekmē tas, ko vecāki mums iemāca neviļus, brīžos, kad nemaz necenšas mūs audzināt. Un gudrību mēs salasām pa sīkai, nejaušai kripatai. Kad biju desmit gadus vecs, es gribēju, lai vecāki man pasūtina žurnāliņu, kas iznāca reizi nedēļā un kur komiksu formā tika publicēti literatūras šedevri. Ne jau skopulības dēļ, - drīzāk neuzticēdamies komiksiem, mans tēvs centās izlocīties. Būdams viltīgs un nepiekāpīgs puika, es nopietni nolasīju viņam izdevuma reklāmas saukli: “Sī žurnāla mērķis ir izglītot jaunos lasītājus, vienlaikus sagādājot tiem prieku”. Tēvs, neatrāvis skatienu no savas avīzes, atteica: - Sī žurnāla mērķis ir tieši tāds pats kā visiem pārējiem žurnāliem, tas ir - pārdot pēc iespējas lielāku tirāžu.

Tai dienā es sāku visu apšaubīt, kļuvu par neticīgo Tomu.

Vai drīzāk es nožēloju, ka biju bijis tik lētticīgs. Nožēloju, ka biju ļāvies vienai no prāta kaislībām. Tā arī ir lētticība.

Nav tiesa, ka neticīgais Toms nekam netic. Viņš vienkārši netic visam. Faktiem viņš notic tikai pa vienam, un, noticējis vienam, otram viņš ticēs tikai tad, ja tas kaut kādā veidā izriet no pirmā. Toms izzina pasauli kā tuvredzīgais, pedantiski, soli pa solim, viņš netraucas pie tāliem apvāršņiem. Savukārt vienlaikus noticēt divām nesaderīgām lietām, pieņemot, ka nez kur pastāv kāda apslēpta trešā lieta, kas varētu saistīt divas pirmās, - tā ir lētticība.

Neticīgums nenogalina ziņkāri, drīzāk to stiprina. Es ar neuzticību izturējos pret ideju loģiskajām ķēdēm, taču man patika ideju polifonija. Pietiek tām neticēt, un divas idejas, kaut arī abas maldīgas, saduroties var radīt labu intervālu vai diabolus in mu-sica. Es necienīju idejas, par kurām citi bija gatavi ziedot dzīvību, tomēr no divām vai trim manis necienītajām idejām varēju izveidot melodiju. Vai vismaz ritmu, vislabāk džeza.

Vēlāk Lija man teica: - Tu dzīvo tikai virspusē. Reizēm šķiet, ka tu esi dziļš, bet tikai tāpēc, ka esi aptvēris un savienojis vairākas virsmas, un tā tu radi vienlaidus blīvuma iespaidu. Taču tas ir tāds veidojums, kas nespētu noturēties uz kājām, ja patiešām būtu blīvs.

Tu gribi teikt, ka es esmu virspusīgs?

Nē, viņa man atbildēja, tas, ko citi sauc par dziļumu, ir tikai tcserakts, četrdimensiju kubs. Tu ieej pa vienu skaldni, izej pa citu un nonāc pasaulē, kura nekādi nav savienojama ar tavējo.

(Lija, es nezinu, vai vēl tevi redzēšu, tagad, kad Viņi ir izgājuši caur nepareizo kuba skaldni un piepildījuši tavu pasauli; un tā ir mana vaina, jo tieši es viņiem iedvesu, ka te pastāv bezdibe-nīgi dziļumi, pēc kuriem Viņi ilgojās sava vājuma dēļ.)

Ko tad es patiesībā domāju pirms piecpadsmit gadiem? Labi apzinājos, ka esmu neticīgais, un mani māca vainas izjūta, uzturoties starp daudziem ticīgajiem. Es jutu, ka taisnība ir viņu pusē, tāpēc nolēmu pieņemt ticību, pieņemt to tā, kā mēdz iedzert aspirīnu. Ticība taču nenodara nekādu ļaunumu, un cilvēks kļūst labāks.

Meklēdams cienījamu ticību, es nonācu pašā Revolūcijas viducī (vai vismaz tā bija visbrīnišķīgākā revolūcijas simulācija, kāda jebkad sarīkota). Pietiekami cienījama nodarbe man šķita piedalīšanās sapulcēs un demonstrācijās, un kopā ar citiem es izbrēcu saukļus: “Buržuji un fašisti pēc mēneša būs sasisti,” - es nemetu bruģakmeņus un metāla gultņu lodītes, jo mani vienmēr atturēja bailes, ka citi man varētu atdarīt ar to pašu. Bet es izjutu savdabīgu morālu uzbudinājumu, bēgdams prom pa pilsētas centra ielām, kad policija pārgāja uzbrukumā. Tad es atgriezos mājās un jutos izpildījis kādu svarīgu pienākumu. Sapulcēs es nekādi nespēju aizrautīgi iesaistīties diskusijās par jautājumiem, kas šķīra dažādas grupas, man bija radušās aizdomas, ka pietiek atrast piemērotu citātu, lai varētu pāriet no viena grupējuma citā. Un es izklaidējos, meklēdams piemērotus citātus. Un mainīju grupas.

Soļojot demonstrācijās, man pašam bija gadījies nostāties zem tā vai cita transparenta tikai tāpēc, lai ar acīm varētu sekot meitenei, kas bija satraukusi manu iztēli, tā es secināju, ka daudziem no maniem biedriem politiskā cīņa patiesībā ir seksuāla pieredze. Un sekss bija kaislība. Bet es gribēju just tikai ziņkāri. Tiesa gan, ap to pašu laiku, lasot par templiešiem un dažādām briesmeklībām, kas viņiem tikušas piedēvētas, es uzdūros Karpo-krāta apgalvojumam: lai atbrīvotos no kosmosa saimnieku eņģeļu tirānijas, ir jāpastrādā visas iespējamās nešķīstības, tā izpērkot parādus pret pasauli un paša ķermeni, jo, tikai paveicot visas darbības, dvēsele var atbrīvoties no savām kaislībām un atgūt sākotnējo tīrību. Un, kad mēs sacerējām Plānu, es atklāju, ka daudzi, kas nonākuši narkotiskā atkarībā no noslēpumainā, lai sasniegtu apskaidrību, izvēlējās tieši šo ceļu. Bet Alisters Krou-lijs, kurš dēvēts par visu laiku perversāko cilvēku un kurš tātad darījis visu iespējamo ar abu dzimumu sekotājiem, ja ticam viņa biogrāfiem, allaž esot ieguvis tikai-atbaidoša paskata sievietes, un arī vīrieši - ja ticam to pašu biogrāfu rakstītajam - nav bijuši diez ko labāki; tomēr mani joprojām māc aizdomas, ka viņš nekad nav pa īstam mīlējies.

Droši vien pastāv sakarības starp varas kāri un impotentia coeundi^29. Markss man šķita simpātisks, jo biju pārliecināts, ka viņš līksmi mīlējās ar savu Ženiju. To var noprast pēc viņa prozas rāmās elpas un lieliskās humora izjūtas. Bet reiz universitātes gaitenī izteicos: ja cilvēks liekas gultā ar Krupskaju, tad nav ko brīnīties, ka viņš galu galā saraksta tik štruntīgu grāmateli kā Materiālisms un empiriokriticisms. Mani gandrīz nolinčoja, un uzzināju, ka es esot fašists. To man teica kāds tips ar tatāriskām ūsām. Es viņu ļoti labi atceros. Tagad viņš ir nodzinis gan ūsas, gan matus, dzīvo kādā apgarotā kopienā un pelna iztiku, pīdams grozus.

Es piesaucu tā laika atmosfēru vienīgi tāpēc, lai palīdzētu noprast, kāds biju es pats, kad iepazinos ar grāmatu apgāda Gara-mons ļaudīm un iedraudzējos ar Jākopo Belbo. Garamonā es ierados kā tāds, kurš paradis uzklausīt runas par Dižo Patiesību, lai pats vēlāk ar redaktora zīmuli varētu labot sacerējumus par šo tēmu. Ja kāds citēja vārdus “Es Esmu, kas Es Esmu”, man šķita, ka būtiskākā problēma, kas saistās ar šo izteikumu, ir zināt, kuri no vārdiem rakstāmi ar lielo burtu.

Tāpēc mana politiskā izvēle bija filoloģija. Milānas universitāte šais gados bija izņēmums. Kamēr visā valstī studenti sagrāba auditorijas un uzbruka pasniedzējiem, pieprasot, lai tie runā vienīgi par proletārisko zinātni, mūsu universitātē, ja neņem vērā dažus starpgadījumus, pastāvēja nerakstīta vienošanās, savdabīgs teritoriālais kompromiss. Revolūcija valdīja ārpusē, pagalmos, lielajā aulā un lejasstāva gaiteņos, turpretī oficiālā Kultūra bija atradusi drošu un neaizskaramu patvērumu auditorijās, dziļākajos gaiteņos un augšējos stāvos, un tur akadēmiskā dzīve turpinājās, it kā nekas nebūtu noticis.

Tā cs rīta cēlienu varēju pavadīt lejā, diskutējot par proletārisko zinātni, bet pēcpusdienās pārcēlos uz augšstāviem, kur apguvu aristokrātiskās zinības. Ks jutos kā zivs ūdenī, peldēdams šais divās paralēlajās pasaulēs, un mani nenomāca nekādas pretrunas. Arī es ticēju, ka drīz tiks iedibināta līdztiesīgu cilvēku sabiedrība, bet biju pārliecināts, ka arī jaunajā sabiedrībā būs nepieciešams, piemēram, dzelzceļš (turklāt tam būs jādarbojas vēl labāk nekā iepriekš), taču sankiloti, kas man visapkārt dedzīgi diskutēja par nākotni, nebūt nemācījās, kā piemest kurtuvē ogles, kā darbināt sliežu pārmijas un izstrādāt vilcienu kustības sarakstu. Kādam tak bija jāgatavojas arī šiem darbiem!

Tomēr reizēm ierunājās arī mana sirdsapziņa, cs jutos kā Staļins, kas smīn ūsās un domā: “Taisiet, taisiet to revolūciju, nabaga boļševiki! Es pagaidām pamācīšos Tiflisas garīgajā seminārā, bet piecgades plānu, vienalga, noteikšu cs.”

Varbūt tāpēc, ka no rītiem mani ieskāva revolucionārā jūsma, pēcpusdienās ieradu pielīdzināt gudrību skepticismam. Gribēju pētīt ko tādu, kur visus apgalvojumus varētu pamatot ar dokumentiem, lai skaidri atšķirtu no gaisīgajiem spriedumiem, kas piederēja tikai ticības sfērai.

Teju nejauši sāku piedalīties semināros par viduslaiku vēsturi un par sava diplomdarba tēmu izvēlējos templiešu prāvu. Tem-pliešu ordeņa vēsture mani savaldzināja, tikko uzmetu aci pirmajiem dokumentiem. Tolaik, kad notika cīņa pret varas nesējiem, manī neviltotu sašutumu izraisīja šī tiesas prāva, pēc kuras, pamatojoties uz apsūdzībām, ko nosaukt par nepamatotām vēl būtu pārāk maigi, templieši tika nosūtīti uz sārtu. Bet visai drīz cs atklāju, ka kopš laikiem, kad templieši sadega sārtā, vesela varza noslēpumu mednieku dzina pēdas šī ordeņa bruņiniekiem un saskatīja tos it visur, protams, ne reizi nesniedzot pierādījumus. Šīs vizionārās pārmērības aizvainoja manu neticīgumu, un es nolēmu velti nešķiest laiku ar noslēpumu medniekiem un paļauties tikai uz attiecīgā laikposma dokumentiem. Templieši bija mūku bruņinieku ordenis, kas pastāvēja kā baznīcas atzīts veidojums. Ja baznīca ordeni izklīdina, tas vairs nepastāv, un templiešu ordeni baznīca iznīcināja jau pirms septiņiem gadsimtiem. Tātad templieši vairs nekādi nevarēja pastāvēt, bet, ja tādi pastāvēja, tie nebija uzskatāmi par templicšicm. Izveidoju bibliogrāfisko sarakstu, kurā iekļāvu aptuveni simt grāmatu, no kurām beigu beigās izlasīju labi ja trīsdesmit.

Un septiņdesmit otrā gada beigās, kad rakstīju savu diplomdarbu, Pilāda krogā tieši templiešu dēļ es iepazinos ar Jākopo Belbo.

Nācis no gaismas un dieviem, rau, esmu trimdā, šķirts no viņiem.

Fragments no Turfa’n M7

8 nodaļa

Pilāda bārs tolaik bija īsta brīvosta, galaktiskais krogs, kur atnācēji no Ofiulko, kas uzbruka Zemei, bez kautiņiem sastapās ar Impērijas vīriem, kuri patrulēja van Aliena joslās. Tas bija vecs bārs Naviljo krastmalā, - bārs ar cinkotu leti un biljarda galdiem, un agri no rītiem tuvākās apkārtnes amatnieki un tramvaju vadītāji te iegriezās izdzert pirmo baltvīna glāzīti. Ap sešdesmit astoto gadu un vēlākajā laikā Pilāda bārs pārvērtās par īstu Rick’s Bar, kur Revolucionārās kustības aktīvists varēja sēdēt pie viena galdiņa un spēlēt kārtis ar žurnālistu, kas kalpoja valdošajai šķirai piederošā avīzē un bija atnācis iemalkot viskiju, kad kārtējais numurs bija pabeigts un kravas mašīnas jau izvadāja pa kioskiem sistēmas melus. Taču pie Pilāda arī žurnālisti jutās kā paverdzināti proletārieši, kas, iesaistīti ideoloģiskā konveijera līnijā, ražoja virsvērtību, un studenti viņiem piedeva grēkus.

No vienpadsmitiem vakarā līdz diviem naktī te uzturējās izdevniecību darbinieki, arhitekti, kriminālās hronikas raksteļu skricelētāji, kas sapņoja par darbu kultūras lappusē, gleznotāji no Breras akadēmijas, daži ne pārāk talantīgi rakstnieki un studenti, tādi paši kā es.

Viegls alkohola raisīts skurbulis bija pilnīgi nepieciešams, un vecais Pilāds, saglabājis savos plauktos tramvaju vadītāju un aristokrātiskāko klientu iecienītā baltvīna pudeles, bija izskaudis no bāra limonādi un portvīnu un aizstājis tos ar labas kvalitātes dzirkstošajiem vīniem, kas bija paredzēti demokrātiskajiem intelektuāļiem, un Johny Walker, ko savukārt dzēra revolucionāri. Es varētu sarakstīt to gadu politisko vēsturi, vēstot, kā un kad Red

Label vietu ieņēma divpadsmit gadus izturēts Hallentine, un visbeidzot tos aizstāja Malto.

l’ie vecajiem biljarda galdiem joprojām ar kijām spēkojās gleznotāji un tramvajnieki, bet, kopš bārā bija parādījusies jauna publika, Pilāds bija uzstādījis arī vienu flipera automātu.

Es flipera mazās bumbiņas spēju saglabāt tikai pavisam īsu brīdi un sākumā domāju, ka vainojama mana izklaidība vai neveiklās rokas. Patiesību es aptvēru tikai pēc vairākiem gadiem, vērojot, kā fliperu spēlē Lorenča Pellegrīni. Pirmajā laikā nebiju viņu ievērojis, manu uzmanību viņa piesaistīja tikai tad, kad vienu vakaru pamanīju, cik cieši viņai pievērsts Belbo skatiens.

Uzlūkojot Belbo, šķita, ka viņš ieskrējis pie Pilāda tikai uz īsu brītiņu un gluži nejauši, lai gan patiesībā viņš bija bāra pastāvīgā mēbele jau vairāk nekā desmit gadu. Viņš bieži mēdza iejaukties sarunās gan pie bāra letes, gan pie galdiņiem, bet gandrīz vienmēr viņa strupās frāzes acumirklī pārvērta ledū runātāju aizrautību, lai arī par ko būtu spriests. Belbo bija zināms vēl viens izcils sarunu sasaldēšanas paņēmiens - viņš uzdeva jautājumu. Piemēram, kāds stāstīja par satriecošiem notikumiem, aizgrābjot visus klausītājus, un Belbo pavērsa pret stāstnieku savu blāvo, allaž izklaidīgo skatienu, turēdams glāzi pie sāna, it kā jau sen būtu aizmirsis ieņemt kārtējo malku, un tad apjautājās: “Vai tiešām tā notika?” Vai arī: “Un patiešām viņš tā teica?” Nezinu, kā viņš to dabūja gatavu, bet ikviens no klausītājiem tūdaļ sāka apšaubīt stāsta patiesīgumu un pat stāstītājs par to vairs nebija īsti pārliecināts. Droši vien vainīgs bija viņa Pjemontas akcents, kas apgalvojumiem lika izklausīties kā jautājumiem, bet jautājumus pārvērta par izsmiekla pilniem dzēlieniem. Belbo bija saglabājis arī pjemontiešu paradumu pārāk daudz neskatīties sarun-biedram acīs, tomēr neradot iespaidu, ka cenšas izvairīties no tā skatiena. Belbo nenovērsās no ciialoga. Viņš vienkārši ļāva skatienam aizklīst, pēkšņi saskatot paralēļu konverģences kādā nenoteiktā telpas punktā, kam citi nebija pievērsuši uzmanību. Un šādos brīžos pārņēma sajūta, ka tu visu laiku esi truli blenzis uz vienīgo maznozīmīgo punktu.

īpašs bija ne tikai Belbo skatiens. Ar vienu žestu, ar īsu izsaucienu viņš spēja visu apvērst kājām gaisā. Pieņemsim, ka tu visai dedzīgi nopūlies pierādīt, ka Kopernika iesākto revolūciju pasaules uztverē un moderno laiku filosofijā pabeidzis Kants, un par šo apgalvojumu tu esi gatavs atdot dzīvību. Belbo sēž tev iepretī un pēta savas rokas vai ar acīm urbjas savā ceļgalā, vai arī viegli piever plakstiņus, un viņa lūpās parādās noslēpumains etnisku skulptūras smaids, vai arī viņš kādu brīdi sastingst ar vaļēju muti, pievērsis skatienu griestiem, un tad pēkšņi, nedaudz stomīdamies, izmet: “Jā, jā, tas Kants...” Vai arī, ja izteikuma mērķis ir nopietnāks uzbrukums visai transcendentālā ideālisma sistēmai, Belbo novelk: “Mjā, kas zina, vai viņš tiešām gribēja radīt tādu jucekli...” Tad velta tev norūpējušos skatienu, it kā tu pats, nevis viņš būtu izpostījis burvīgo diskusiju, un mudina tevi: “Turpiniet, turpiniet. Tajā kaut kas ir... tiešām... Tam vīram jau prāta netrūka.”

Reizēm, kad viņa sašutums sasniedza augstāko virsotni, Belbo reaģēja visai nesavaldīgi. Viņu patiesi aizkaitināt varēja tikai citu nekaunība, bet viņa paša atbildes nekaunība bija apslēpta un turklāt dialektā. Viņš saknieba lūpas, vispirms pavērsa skatienu augšup, tad nodūra zemē un, piešķiebis galvu pie kreisā pleca, pusbalsī sacīja: “Majjavte la nata.” Tiem, kam šis pjemontiešu izteiciens nebija saprotams, viņš reizēm mēdza paskaidrot: “Ma jjavte la nata, izvelc korķi!” Tā saka tiem, kuri pārmērīgi uzpūtušies. Pieņem, ka šādā nedabīgā paaugstināta iekšējā spiediena

stāvoklī cilvēku notur korķis, kas viņam iesprausts pecpusc. Ja korķi izvelk, pššš, cilvēks atgriežas normālā stāvoklī.”

Dzirdot Belbo izteicienus, pēkšņi atklājās visa pastāvošā tuk-šlba, un mani tas sajūsmināja. Tomēr izrādījās, ka esmu maldīgi uztvēris Belbo attieksmi, - es to tulkoju kā visaugstāko nicinājumu, kas tiek vērsts pret citu banālajām patiesībām.

Tikai tagad, kad esmu ielauzies Abulafijas un ari Belbo dvēseles noslēpumos, saprotu, ka tas, ko uzskatīju par ilūziju trūkumu un pieņēmu arī par savas dzīves pamatprincipu, patiesībā bija tikai viņa skumju izpausme. Viņa depresīvais intelektuāļa libertīnisms slēpa izmisīgas slāpes pēc absolūtā.

To nebija viegli pamanīt, jo izvairības, šaubu un atsvešinātības brīžus Belbo prata dāsni atsvērt ar mīlīguma uzplūdiem, kad viņš priekā dzirkstošā neticīgumā izklaidējās, radot alternatīvus absolūtus. Tādos mirkļos viņš kopā ar Diotallevi sacerēja neiespējamā izziņas rokasgrāmatas, ačgārnas pasaules, bibliogrāfiskus monstrus. Un, klausoties Belbo runas plūdos un redzot, cik aizrautīgi viņš būvēja savu Rablē garā ieturēto Sorbonnu, bija neiespējami nojaust, cik ļoti šis cilvēks cieta, būdams izraidīts no teoloģijas - patiesās teoloģijas - fakultātes.

Vēlāk sapratu: es šīs vietas adresi biju izmetis pats, turpretī Belbo to bija pazaudējis, un šis zaudējums nedeva viņam mieru.

Abulafijas failos atradu daudz pseidodienasgrāmatas lappušu, ko Belbo bija uzticējis paroles sargātajām disketēm, būdams pārliecināts, ka neatkāpjas no savas daudzkārt uzsvērtās apņemšanās būt vienkāršam šīs pasaules vērotājam. Dažiem gabaliem bija norādīti visai seni tapšanas datumi - acīmredzot viņš bija pārrakstījis savas vecās piezīmes, nostalģijas vadīts vai arī domādams tās reiz izmantot citos tekstos. Bet lielākā daļa bija tapusi pēdējo gadu laikā, kopš viņa rokās bija nonācis Abulafija. Belbo rakstīja, itin kā tā būtu mehāniska spēle, kuras laikā var vientulīgi apcerēt savas kļūdas; viņš ļāvās ilūzijai, ka neko “nerada”, jo radīšana, lai arī kādas kļūdas mēs laižam pasaulē, vienmēr iedvesmojas no mīlestības pret kādu, kas neesam mēs paši. Belbo, pats to neapjauzdams, bija nonācis spēles laukuma pretējā pusē. Viņš radīja. Kaut viņš labāk to nebūtu darījis, jo viņa sajūsmu par Plānu izraisīja tieši nepieciešamība uzrakstīt Grāmatu, pat ja to veidotu tikai vienas vienīgas tīšas un briesmīgas kļūdas. Kamēr tu mīti savā tukšumā, vēl vari ticēt, ka esi saziņā un saskaņā ar Vienu, bet, tikko tu ņem rokās mālu piku - kaut arī tic būtu elektroniski māli -, tu jau esi kļuvis par demiurgu, un to, kurš mēģina radīt pasauli, nenovēršami aptraipa kļūdas un ļaunums.

filename: Trīs sievietes pie sirds

Tā ir: toutes les femmes que j'ai rencontrées se dressent aux horizons -avec les gestes piteux et les regards tristes des sémaphores sous la pluie...’" Tu augstu tēmē, Belbo. Pirmā milestība -Visusvētā Jaunava. Mamma dzied un šūpo mani klēpī, kaut man jau sen pieklātos aizmigt bez šūpuļdzies-mām, bet es esmu lūdzis, lai man padzied, jo man tik ļoti patika viņas balss un lavandas smarža, kas plūda no viņas krūtīm: "Debesu karaliene šķīstā, baltais lilijas zieds, esi sveicināta, Svētā Jaunava, esi sveicināta, Pestītāja Māte.”

Pats par sevi saprotams, ka pirmo savas dzīves sievieti es neieguvu, lai gan patiesībā viņa nepiederēja nevienam. Es biju pasteidzies iemīlēt vienīgo sievieti, kas it visu spēj paveikt bez manas Iejaukšanās.

Pēc tam Marilēna (vai Merilēna, Mārī Lēna?). Un seko lirisks apraksts: puskrēsla, zeltainas cirtas, gaišzila matu lente. Es, paslējis degunu augšup, stāvu pie soliņa, pa kura atzveltni viņa iet, cenzdamās noturēt līdzsvaru.

ieplestām rokām (ak, manas saldās sirdsdrebas!), svārki maigi plandās ap viņas sārtajiem stilbiem. Viņa ir augstu, nesasniedzama.

Vēl viena aina: tai pašā vakarā mamma apbārsta ar talku manas māsiņas sārtās miesas, un es Jautāju, kad tad māšelei beidzot izdīgs krāniņš. Mamma man atklāj, ka meitenēm krāniņš neizdīgst vispār, viņas iztiek tāpat, un pēkšņi man acu priekšā atkal iznirst Marilēna un viņas baltās biksītes, kas vīdēja zem plandošajiem, gaiši zilajiem svārkiem, un es saprotu, ka viņa ir gaišmataina, lepna un nesasniedzama tāpēc, ka viņa ir citāda. Jebkādi sakari pilnīgi neiespējami - viņa pieder citai rasei.

Trešā sieviete, ko tūda| aprij bezdibenis, kurā viņa kritusi. Viņa tikko ir mirusi miegā, bāla Ofēlija starp ziediem, kas klāj viņas jaunavīgo zārku. Un, kamēr priesteris lasa aizlūgumu par mirušo, viņa piepeši pieslejas stāvus uz katafalka, sarauktām uzacīm, bāla, atriebīga. Viņa pastiepj pirkstu un ierunājas aizkapa balsī: "Tēvs, nelūdziet par mani! Šonakt, pirms laidos miegā, es |āvos nešķīstai domai, vienīgajai nešķīstajai domai manā mūžā, un tagad es esmu pazudināta." vajadzētu atrast grāmatu, ko man uzdāvināja iesvētībās, vai tur bija tāda bilde vai es visu izdomāju pats? Skaidrs, ka viņa bija mirusi, domādama par mani, viņas nešķīstā doma biju es, kurš kāroju pēc neaizskaramās Marilēnas, kas piederēja citai sugai un citādam liktenim. Esmu vainojams viņas pazudināšanā, esmu vainojams visu pazudināto pazudināšanā, un pareizi vien ir, ka neieguvu tās trīs sievietes, - sods par to, ka viņas iekāroju.

Zaudēju pirmo, jo viņa ir paradīzē, otru, jo viņa mokās šķīstītavā un skaudīgi ilgojas pēc peņa, kas viņai nekad neizdīgs, bet trešo tāpēc, ka viņa nonākusi ellē. Teoloģiskā ziņā viss ir perfekti. Bet kāds to jau ir rakstījis.

Bet vēl ir stāsts par čečīliju, un čečīlija mīt uz zemes. Par viņu es sapņoju pirms miega: es eju uz tuvējām lauku mājām pēc piena, no pakalniem partizāni atklāj uguni pret kontrolpunktu uz ce|a, es steidzos glābt Čečīliju un atbrīvoju viņu no vesela bara melnkreklu, kas viņu apstājuši ar paslietiem automātiem... Vēl gaišākiem matiem nekā Marilēna, satraucošāka par meiteni zārkā, šķīstāka un nevainīgāka par Jaunavu. Čečīlija bija dzīva un pieejama, vajadzēja tikai nedaudz saņemties, un es būtu varējis viņu uzrunāt: biju pārliecināts, ka viņa spētu mīlēt kādu, kas pieder manai rasei, jo patiesībā viņa ari mīlēja vienu tādu, vārdā Papi, - gaiši mati spurojās uz viņa niecīgā galvaskausa, viņš bija gadu vecāks par mani, un viņam piederēja saksofons. Bet es pat nepratu pūst trompeti. Nekad nebiju redzējis viņus kopā, taču svētdienas skolā visi ķiķināja un zīmīgi dunkāja cits citam sānos, čukstot, ka šie divi kniebjoties. Droši vien tie sīkie zemnieku smurguļi meloja, neķītri kā āži. Viņi gribēja likt man saprast, ka viņa (Viņa, Šķīstā Marilēna Čečīlija) bija tik viegli pieejama, ka ikviens, kas vien to vēlējās, jau bija ticis viņai klāt. Katrā ziņā arī šoreiz - jau ceturto reizi - es biju atstāts ārpus spēles.

Vai par to var rakstīt romānu? Varbūt man vajadzētu rakstīt par visām sievietēm, no kurām esmu bēdzis tāpēc, ka varēju viņas iegūt, vai arī būtu varējis iegūt. Bet varbūt tas ir tas pats stāsts.

Skaidrs ir viens: ja nezini pat, ko īsti gribi stāstīt, labāk rediģēt filosofijas grāmatas.

Labajā rokā tas turēja zeltītu trompeti.

lohans vaientins Andrea. Kristiānā Rozenkreica ķīmiskās kāzas Johann Valentīn Andreae, Dle Chymische Hochzeit des Chrlstlan Rosencreutz,

9 nodaļa

Strassburg, Zetzner, 1616,1

Sajā failā pieminēta trompete. Aizvakar, stāvēdams periskopā, es vēl nezināju, cik tai liela nozīme. Man bija zināmas diezgan bālas un marginālas atsauces.

Ilgajās pēcpusdienās Gnramonā Belbo, kāda manuskripta nomākts, reizēm pacēla skatienu no lappusēm un mēģināja atraut no darba arī mani, - es sēdēju pie otra rakstāmgalda un tobrīd, piemēram, pūlējos izvēlēties savas grāmatas maketam senas gravīras, kas attēloja Vispasaules izstādi. Belbo klāstīja man savas atmiņas, taču tūlīt nolaida priekškaru, tikko viņam radās aizdomas, ka es viņa vārdus uztveru pārāk nopietni. Viņš stāstīja par savu pagātni, bet notikumus vienmēr piesauca tikai kā exem-plum [30], lai nosodītu kādu tukšības izpausmi.

- Ks prātoju, ar ko gan tas beigsies, - viņš kādu dienu teica.

- Vai jūs runājat par rietumu pasaules norietu?

- Vai tad šī noriet? Galu galā ko citu lai tā darītu. Nē, es runāju par rakstošajiem ļaudīm. Šonedēļ šis ir jau trešais manuskripts, - pirmais bija par Bizantijas likumu sistēmu, otrs par Finis Austriete^31 un tagad trešais par Bafo sonetiem. Visai atšķi rigas tēmas, vai ne?

- Laikam gan.

- Un vai varat iedomāties - visos trijos agrāk vai vēlāk nez kāpēc tiek piesaukta Iekāre un Mīlas Objekts. Tā ir mode. Labi, lai jau tos piesauc, runājot par Bafo erotisko dzeju, bet par Bi-zantijas tiesībām...

- Nu tad metiet tos skricelējumus papīrgrozā.

- Nē, nē, šo darbu izdošanu jau pilnībā finansējusi Nacionālā zinātnes padome, turklāt tie nemaz nav tik slikti. Varbūt vienkārši piezvanīšu visiem trijiem autoriem un palūgšu, lai viņi atļauj izmest šīs rindas. Citādi pašiem vēlāk būs kauns.

- Un kāds tad ir mīlas objekts Bizantijas likumos?

- Vienmēr jau var atrast veidu, kā to iepīt. Protams, pat ja Bizantijas likumos pastāvēja kāds mīlas mbjekts, tad ne jau tas, ko te piesauc autors. Tas nekad nav tas.

- Kas nav?

- Mīlas objekts nav tas, ko mēdz iedomāties. Reiz, kad man bija kādi pieci vai seši gadi, es nosapņoju, ka man ir taure. Zeltaina trompete. Zini, viens no tiem sapņiem, kad medus saldums izplūst tev dzīslās, tāda kā nakts pollūcija mazam puikam, kas vēl nav sasniedzis pubertāti. Man pat šķiet, ka es nekad neesmu bijis tik laimīgs kā toreiz sapnī. Vairs nekad. Protams, es pamodos, atklāju, ka taures nav, un sāku bļaut kā aizkauts. Raudāju visu dienu. Tajos pirmskara gados - tas varēja būt trīsdesmit astotais -pasaule bija nabadzīga. Tagad, ja man būtu dēls un es redzētu, ka viņš ir izmisis, es viņam teiktu: ejam, es tev to tauri nopirkšu. Runa jau bija tikai par rotaļlietu, tā nevarēja būt pārāk dārga. Bet maniem vecākiem tas nenāca ne prātā. Naudu tolaik tērēja nopietni. Un tikpat nopietni audzināja bērnus - bērniem bija jāsaprot, ka nevar iegūt visu, ko vēlas. Man negaršo kāpostu zupa, es teicu, un tā bija taisnība, ak dievs, kā man riebās kāposti zupā. Taču manējie neteica, labi, šodien zupu neēd, iztiksi ar gaļu (mēs nebijām nabagi, pusdienās vienmēr bija pirmais un otrais ēdiens un vēl augļi). Nē, mīlīt, viņi teica, jāēd tas, kas ir galdā. Reizēm izdevās panākt kompromisu, un vecāmāte rūpīgi izmakšķerēja no mana šķīvja visus kāpostus, tārpiņu pēc tārpiņa, dzīsliņu pēc dzīsliņas, un man tā šķīstītā zupa bija jāēd, lai gan tagad tā bija vēl pretīgāka, un piedevām bija jābūt pateicīgam, ka tēvs tiktāl piekāpies.

- Bet trompete?

Viņš vilcinoties paskatījās uz mani: - Kāpēc jums tik ļoti interesē tā taure?

- Ne jau man. Jūs pats pieminējāt tauri, kad sākāt runāt par mīlestības objektu, kas patiesībā neesot tas, ko mēdz iedomāties.

- Taure... Tovakar ciemos ieradās tante un onkulis no N, viņiem pašiem bērnu nebija, un es biju viņu mīļotais krust-bērniņš. Viņi ieraudzīja, ka es žēli raudu par sapņu tauri, un solīja, ka visu nokārtošot, - nākamajā dienā mēs aizbraukšot uz universālveikalu, kur esot vairāki plaukti pilni tikai ar rotaļlietām, un, īsts brīnums, tur es dabūšot tādu tauri, kādu tik vēlos. Naktī tā arī neaizmigu, un visu rītu man nebija miera. Pēcpusdienā mēs aizbraucām uz veikalu, un tur bija vismaz triju veidu taures, droši vien skārda nieciņi, taču man tie izskatījās kā īsti misiņa instrumenti. Tur bija militārā kornete, trombons ar kulisi un viena viltus trompete, tā bija zeltīta un ar iemuti, taču tai bija ventiļi kā saksofonam. Es nezināju, kuru izvēlēties, un laikam vilcinājos pārāk ilgi. Es kāroju visas trīs, bet no malas droši vien izskatījās, ka man nepatīk neviena. Un šķiet, ka pa to laiku tante un onkulis apskatīja cenu zīmītes. Skopi viņi nebija, bet man likās: viņi nosprieduši, ka vislētākā ir bakelīta klarnete, viscaur melna ar zelta taustiņiem. “Vai tev labāk nepatiktu šī?” viņi man jautāja. Izmēģināju. Klarnetes blējieni bija tīri ciešami, un es centos sev iestāstīt, ka tā ir ļoti skaista, bet patiesībā nodomāju, ka tante un 011 kūlis grib, lai es izvēlos klarneti tāpēc, ka tā maksā mazāk, - taure noteikti maksāja veselu bagātību, un es nevarēju uzspiest viņiem tādus tēriņus. Man bija mācījuši: ja tev piedāvā kaut ko, kas tev ļoti patīk, tev vispirms jāsaka “paldies, nē” un ne vienu reizi vien, -nedrīkst atteikties un tūlīt pastiept roku, brīdi jāpagaida, lai dāvinātājs uzstāj un saka “lūdzu, lūdzu, ņem”. Tikai tad labi audzināts bērns piekāpjas. Tā un es piekritu, ka tauri nemaz tik ļoti nevēlos un ari klarnete nav slikta, ja jau viņiem tā patīk labāk. Pateicu to un pazemīgi skatījos uz viņiem no apakšas uz augšu, cerēdams, ka viņi uzstās. Viņi neuzstāja, lai Dievs mielo viņu dvēseles. Viņi bija ļoti priecīgi un nopirka man klarneti, ja jau - kā viņi teica - man tā patīkot labāk. Un tad jau bija par vēlu lūgt ko citu. Es dabūju klarneti.

Belbo uzmeta man aizdomu pilnu skatienu. - Gribat zināt, vai ari vēlāk redzēju sapņos trompeti?

- Nē, - es teicu, - es gribu zināt, kas īsti bija mīlas objekts.

- N11 re, - viņš novilka, atsākdams šķirstīt manuskriptu, - arī jūs esat apsēsts ar to mīlas objektu. Uz tādiem jautājumiem var atbildēt, kā vien tīk. Mjā... Un ja es būtu dabūjis trompeti? Vai tad es patiešām būtu bijis laimīgs? Kā jums šķiet, Kasaubon?

- Tad varbūt jūs sapņotu par klarneti.

- Nē, - viņš asi attrauca. - Klarneti es vienkārši ieguvu. Man šķiet, ka es to ne reizes nespēlēju.

- Nespēlējāt vai par to nesapņojāt?

- Nespēlēju, - viņš atteica, uzsvērdams katru zilbi, un es nezin kāpēc jutos kā pēdējais āksts.

Un visbeidzot nekas cits kabalistiski neizriet no vinum kā vien VIS NUMerorum, un no šiem skaitļiem ir atkarīga minētā Maģija.

Čezāre della Rlvjēra, Varoņu maģiskā pasaule Cesare della RMera. II Mondo Magico degli Erol, Mantova. Osanna, 1603, pp. 65 - 66

10 nodaļa

Bet es biju sācis stāstīt par savu pirmo tikšanos ar Belbo. Mēs pazinām viens otru pēc izskata, bijām pārmijuši dažas frāzes pie Pilāda, taču es neko daudz par viņu nezināju, vienīgi to, ka viņš strādā izdevniecībā Garamons. Universitātē man rokās bija nonākuši daži Garamona izdevumi. Mazs, bet nopietns grāmatu apgāds. Jaunu puisi, kurš cer drīzumā pabeigt savu diplomdarbu, protams, pievelk cilvēki, kas strādā šāda novirziena izdevniecībās.

- Un ko darāt jūs? - viņš man kādu vakaru jautāja, kad pārsteidzoši lielais apmeklētāju pūlis mūs abus bija iespiedis bāra tālākajā stūrī pie cinkotās letes. Tas bija laiks, kad visi cits citu uzrunāja uz tu: studenti - profesorus un profesori - studentus. Nemaz nerunājot par Pilāda publiku. “Uzsauc man dzeramo!” bītlenē tērpies students varēja atļauties teikt svarīgas avīzes galvenajam redaktoram. Te bija Sklovska jaunības laiku Pēterburga. Vieni vienīgi Majakovski un neviena Zivago. Arī Belbo nevairījās lietot vispārpieņemto tu, taču bija manāms, ka viņš to izrunā ar nicīgu pieskaņu. Viņš lietoja šo uzrunas formu, lai vulgaritātei atbildētu tikpat vulgāri un izrādītu, ka dziļš bezdibenis šo uzspēlēto tuvību šķir no patiesas uzticēšanās. īsto, sirsnīgo tu, kas pauda draudzību vai mīlestību, viņš lietoja ļoti reti, tikai uzrunājot Diotallevi un dažas sievietes. Tos, kurus Belbo cienīja, bet pazina neilgu laiku, viņš uzrunāja ar jūs. Kopā strādājot, arī pie manis viņš vienmēr vērsās ar jūs, un es augstu vērtēju šo privilēģiju.

- Un ko darāt jūs? - viņš man jautāja, kā tagad zinu, izrādīdams labvēlību.

- Dzīvē vai teātrī? - atvaicāju, norādīdams uz Pilāda skatuvi.

- Dzīvē.

- Mācos.

- Studējat universitātē vai mācāties?

- Varbūt jūs neticēsiet, bet šīs abas nodarbes nav nesavienojamas. Esmu gandrīz pabeidzis diplomdarbu par templiešiem.

- Kāda atbaidoša tēma, - viņš teica. - Vai tad tā nav domāta tikai trakajiem?

- Es pētu tikai īstos templiešus. Tiesas prāvas dokumentus. Bet ko jūs zināt par templiešiem?

- Es strādāju izdevniecībā, un tur iegriežas gan tādi, kam ar prātiņu viss kārtībā, gan trakie. Redaktora pienākums ir prast atšķirt trakos jau pirmajā acu uzmetienā. Ja kāds piesauc templiešus, tad viņš gandrīz noteikti pieskaitāms trako kategorijai.

- Zinu, zinu. Viņu vārds ir leģions. Bet ne jau visi trakie runā par templiešiem. Kā jūs atkožat pārējos?

- Amata noslēpums. Bet varu jums izskaidrot. Starp citu, kā jūs sauc?

- Kasaubons.

-Vai tas nebija kāds Midlmārčas personāžs?

- Nezinu gan. Katrā ziņā tā sauca arī vienu renesanses laiku filologu. Bet mēs neesam radinieki.

- Nekas. Vai varu izmaksāt jums nākamo glāzi? Vēl divus, Pilād! Paldies. Tātad pasaulē ir sastopami kretīni, nelgas, ģeķi un trakie.

- Vai ir kāds, kurš neietilpst nevienā no šīm kategorijām?

- Jā, piemēram, mēs abi. Vai vismaz es. Tikai neapvainojieties! Bet vispār, ja iedziļināmies, ikviens ietilpst kādā no grupām. Katrs no mums palaikam ir kretīns, nelga, ģeķis vai trakais. Teiksim, ka normāls cilvēks ir tas, kurā visu četru ideāldpu komponenti ir sajaukti saprātīgās attiecībās.

- Idealtypen [32].

- Lieliski, jūs protat arī vācu valodu?

- Bibliogrāfiskos sarakstus saprotu.

- Manā jaunībā tie, kas prata vācu valodu, universitāti nemaz nepabeidza. Tā arī nodzīvoja visu mūžu kā vācu valodas pratēji. Mūsdienās laikam tā ir ar ķīniešu valodu.

- Es vācu valodu tik labi neprotu, tāpēc būšu spiests pabeigt universitāti. Bet atgriezīsimies pie jūsu tipoloģijas. Kas tad ir ģēnijs, piemēram, Einšteins?

- Ģēnijs ir tas, kurš satriecoši labi prot izspēlēt vienu komponentu, ziedojot tam pārējos. - Viņš iedzēra malku. Un uzrunāja garāmejošu meiteni: - Labs vakars, smukā. Vairs nemēģini izdarīt pašnāvību?

- Nē, - atbildēja meiča. - Tagad es dzīvoju komūnā.

- Tad jau labi, - viņš tai teica. Tad atkal pievērsās man: - Var jau izdarīt arī kolektīvās pašnāvības, kā jums šķiet?

- Atgriežamies pie trakajiem!

- Es ceru, ka jūs manu teoriju neesat uztvēris pārāk nopietni. Es nemēģinu sistematizēt pasauli. Es tikai stāstu, kas ir trakais no izdevniecības darbinieka viedokļa. Tāda ad hoc^33 radīta teorija, labi?

- Labi. Tagad mana kārta izmaksāt.

- Lai iet. Pilād, lūdzu, mazāk ledus. Citādi es pārāk strauji apreibstu. Tātad. Kretīns pat nerunā, tikai žagojas un siekalojas. Pats sev trāpa ar saldējumu pa pieri, jo viņam ir traucēta kustību koordinācija. Un pa virpuļdurvīm viņš ieiet pretējā virzienā.

- Kā tas iespējams?

- Kretīniem tas padodas. Tāpēc jau viņi ir kretīni. Šis tips mūs neinteresē, to ir ļoti viegli pazīt, turklāt uz izdevniecībām tādi nenāk. Tāpēc par viņiem vairs ne vārda.

- Lai būtu.

- Nelga ir salīdzinoši sarežģītāks tips. Tas jau ir sabiedriskas uzvedības paveids. Nelga ir tas, kurš vienmēr muld nevietā un par nepareizo tēmu.

- Kādā nozīmē?

- Nu tā, - viņš ar pirkstu aizbakstīja garām savai glāzei. - Viņš vienmēr grib runāt par to, kas atrodas glāzē iekšā, bet, kā gadās, kā ne, vienmēr aizrunājas glāzei garām. Banālāk sakot, nelga ir tas, kurš mūždien rada neveiklas situācijas, piemēram, pajautājot: “Kā klājas jūsu jaukajai sievai?” tam, kuru daiļā sieviņa tikko pametusi. Vai man izdevās izskaidrot?

- Izdevās. Es tādus tipus pazīstu.

- Nelgas ir ļoti pieprasīti, sevišķi liela vajadzība pēc viņiem ir viesībās. Tur nelga nemitīgi visus mulsina, bet galvenais, ka viņš dod iemeslu šīs muļķīgās situācijas vēlāk apspriest. Nelga savās labākajās izpausmēs kļūst par diplomātu. Un aizrunājas glāzei garām arī tad, kad muļķīgas situācijas radījuši citi, proti, viņš veikli ievirza sarunu citā gultnē. Bet arī nelgas mūs neinteresē. Viņi nekad nav radoši, atgremo tikai svešas domas un tāpēc savus manuskriptus uz izdevniecībām nenes. Nelga neapgalvo, ka kaķis rej, viņš vienkārši runā par kaķi, kamēr pārējie apspriež suni. Viņš nojauc sarunas likumības, bet, ja viņam tas labi izdodas, nelga ir vienkārši lielisks. Es pat domāju, ka tā ir izmirstoša suga, kas saglabājusi smalkus buržuāziskus tikumus. Nelgām nepieciešams Verdirēna salons vai, vēl labāk, viesības pie Germantiem. Vai jūs, studenti, tādas lietas vēl lasāt?

- Es lasu.

- Nelga ir Džoakīno jeb Zoāšēns iMirats, kurš, apstaigājot savu virsnieku ierindu, starp tiem ierauga vienu no Martinikas, un tā krūtis klāj daudz apbalvojumu. “ Vous êtes nègre?”[34] viņš tam vaicā. Un tas atbild: “Oui, mon général?'[35] Uz ko Mirats: “Bravo, bravo, continuez/”[36] Un tā tālāk. Jūs mani saprotat? Atvainojiet, bet šovakar cs svinu vēsturisku savas dzīves pagriezienu. Es atmetu dzeršanu. Vēl vienu? Neatbildiet, citādi liekat man justies vainīgam. Pilād!

- Un ģeķi?

- Ģeķis nekad nekļūdās uzvedībā. Viņš kļūdās spriedumos. Ģeķis ir tas, kurš spriež tā: visi suņi ir mājdzīvnieki, un visi suņi rej, bet, tā kā kaķi ir mājdzīvnieki, arī kaķi rej. Vai arī, piemēram: visi atēnieši ir mirstīgi, visi Pirejas iedzīvotāji ir mirstīgi, tātad visi Pirejas iedzīvotāji ir atēnieši.

- Kas arī ir patiesība.

- Jā, bet nejauša patiesība. Ģeķis var pateikt arī kaut ko saprātīgu, taču viņa patieso izteikumu pamatā vienmēr ir nepareizi spriedumi.

- Vai tad labāk runāt aplamības, ja vien pie tām nonākts ar pareizi veidotiem siloģismiem?

- Protams. Kāpēc tad tik ļoti nopūlēties būt saprātīgiem dzīvniekiem?

- Visi lielie cilvēkveidīgie pērtiķi ir attīstījušies no zemākām dzīvības formām, cilvēki ir attīstījušies no zemākām dzīvības formām, tātad visi cilvēki ir lieli cilvēkveidīgi pērtiķi.

- Nav slikti. Dzirdot ģeķa izteikumus, jūs nojaušat, ka īsti pareizi tie nav, bet jāiegulda darbs, lai pierādītu, kas un kāpēc tajos nesaskan. Ģeķis ir ļoti bīstams. Nelgu var pazīt ļoti viegli (nemaz nerunājot par kretīniem), kurpretī ģeķa domu gājiens daudz neatšķiras no mūsējā, novirze ir grūti pamanāma. Ģeķi ir paraloģismu meistari. Un izdevniecību redaktoriem no viņiem nav glābiņa, paiet vesela mūžība, līdz izdodas atšķetināt viņu kļūdas. Tiek izdots ļoti daudz grāmatu, ko sarakstījuši ģeķi, jo pirmajā acu uzmetienā tās šķiet pārliecinošas. Galu galā redaktora pienākums nav atšifrēt ģeķus. Ja jau to nespēj pat zinātņu akadēmijas, tad kāpēc lai ar to nodarbotos izdevniecības?

- Ar to nenodarbojas ari filosofija. Svētā Anselma ontolo-ģiskie siloģismi ir ģeķa radīti. Dievs pastāv tāpēc, ka es varu to iedomāties kā būtni, kam piemīt visas pilnības, ieskaitot pastāvēšanu. Viņš jauca eksistenci domās ar eksistenci realitātē.

- Jā, bet tikpat ģeķīgi ir ari Gonilona izteiktie atspēkojumi. Ks varu iztēloties salu jūrā pat tad, ja šī sala neeksistē. Viņš jauc priekšstatus par iespējamo ar priekšstatiem par nepieciešami pastāvošo. Ģeķu cīņa.

- Protams, un Dievs smejas locīdamies. Viņš izlēma būt cilvēka prātam neaptverams tikai tāpēc, lai pierādītu, ka Anselms un Gonilons ir ģeķi. Vai nav cēls radīšanas mērķis, kur nu tikai radīšanas - uz tā pamatojas bridis, kurā Dievs nolemj būt. Visa galīgais mērķis ir atmaskot kosmisko ģeķību.

- Dzīvojam ģeķu ielenkumā.

- No tā nav glābiņa. Visi ir ģeķi, izņemot mani un jūs. Labi, -lai jūs neapvainotos - izņemot jūs.

- Man šķiet, ka tas ir saistīts ar Gēdela teorēmu.

- Nezinu, es esmu kretīns. Pilād!

- Bet tagad ir mana kārta uzsaukt.

- Nekas, pēc tam sadalīsim rēķinu uz pusēm. Krētietis Epime-nlds apgalvo, ka visi krētieši ir meļi. Viņš, pats būdams krētietis, labi pazīst Krētas iemītniekus, tātad viņa apgalvojums noteikti ir patiess.

- Atkal ģeķība.

- Apustulis Pāvils. Vēstule Tkam. Turpināsim: visi tie, kuri uzskata Epimenīdu par meli, droši var uzticēties krētiešiem, bet paši krētieši citiem krētiešiem neuzticas, un tomēr neviens krētietis neuzskata Epimenīdu par meli.

- Vai tas ir ģeķīgi?

- Izlemiet pats. Ks jau jums teicu, ka atšifrēt ģeķi ir ļoti grūti. Ģeķis mierīgi var saņemt Nobela prēmiju.

- Ļaujiet man padomāt... Daži no tiem, kas netic, ka Dievs radījis pasauli septiņās dienās, nav fundamentālisti, bet daži fundamentālisti tic, ka Dievs pasauli radījis septiņās dienās, tātad neviens no tiem, kas netic, ka Dievs pasauli radījis septiņās dienās, nav fundamentālists. Vai tas ir ģeķu garā?

- Ak dievs. Grūti pateikt. Nezinu. Un kā domājat jūs?

- Tā noteikti ir ģeķība, pat ja tā būtu patiesība. Ir pārkāpta viena no siloģisma kārtulām. Nevar iegūt secinājumu no divām daļējām premisām.

- Bet ja nu ģeķis būtu jūs pats?

- Tad man būtu jauka un plaša man līdzīgo kompānija.

- Jā, ģeķība ir mums visapkārt. Bet varbūt viņu loģikas sistēma atšķiras no mūsējās. Tas, kas mums ir ģeķība, viņiem ir gudrība. Visa loģikas vēsture ir definējama kā mēģinājumi atrast pieņemamu ģeķības definīciju. Ģeķība ir neaptverama. Ikviens dižens domātājs pēc kāda cita domām ir ģeķis.

- Doma kā koherenta ģeķības forma.

- Nē, ģeķīga doma ir kādas citas domas nekoherence.

- Trāpīts. Bet ir jau divi, Pilāds drīz klapēs ciet, un mēs vēl neesam apsprieduši trakos.

- Tūlīt. Trako var atpazīt vienā rāvienā. Tas ir ģeķis, kas nepieprot viltīgus paņēmienus. Ģeķis savus uzskatus cenšas pierādīt, viņa loģika ir kliba, bet tā vismaz pastāv. Turpretī trakais par loģiku neliekas ne zinis, viņš rada domu īsslēgumus. Viņaprāt, viss pierāda visu. Trako vienmēr ir apsēdusi kāda uzmācīga ideja, un jebkas viņam šķiet labs diezgan, lai to apstiprinātu. Trako var pazīt pēc tā, cik vienaldzīga viņam ir nepieciešamība kaut ko pierādīt un cik bieži viņu piemeklē atklāsmes. Jums liksies dīvaini, bet trakais agrāk vai vēlāk piesauc arī tcmpliešus.

- Vienmēr?

- Ir jau sastopami arī trakie, kas par templiešiem nerunā, taču bīstamāks ir templiešu piesaucēju apakštips. Pirmajā brīdī tu viņus neatkod, šķiet, ka viņi runā kā pilnīgi normāli cilvēki, un tad pēkšņi... - Viņš pamāja Pilādam, grasīdamies lūgt vēl pa viskijam, taču pārdomāja un palūdza rēķinu. - Starp citu, runājot par templiešiem... Pirms pāris dienām viens tips man atstāja manuskriptu par šo tēmu. Domāju, ka viņš ir trakais, tomēr no tiem trakajiem, kas nav zaudējuši cilvēciskas iezīmes. Un arī manuskripta sākumdaļa sarakstīta visai ciešami. Vai gribat tam uzmest aci?

- Labprāt. Es tur varētu atrast kaut ko sev noderīgu.

- Nedomāju vis. Ja jums gadās pusstunda brīva laika, iegriezieties pie mums redakcijā. Sinčēro Rcnāto ielā viens. Man no jūsu apmeklējuma atlēks savs labums. Jūs man uzreiz varēsiet pateikt, vai tas darbs ir kur liekams.

- Kāpēc jūs man uzticaties?

- Kas jums teica, ka es uzticos? Bet, ja atnāksiet, uzticēšos. Es vienmēr uzticos ziņkārei.

Ienāca kāds students un varcn satraukti paziņoja: - Biedri, Naviljo krastmalā pulcējas fašisti ar ķēdēm.

- Es viņiem aplauzīšu sprandu, - nošņāca tips ar tatāriska-jām ūsām, tas pats, kurš man bija draudējis, kad nepiesardzīgi izteicos par Ļeņinu. - Ejam, biedri! - Visi izgāja.

- Ko darīsim? Iesim ari mēs?

- Nē, - teica Belbo. - Pilāds izplata viltus trauksmi, lai atbrīvotu bāru. Ņemot vērā, ka šis ir pirmais vakars, kopš es nedzeru, jūtos visai draņķīgi. Droši vien organisms brēc pēc alkohola. Viss, ko es jums teicu, ieskaitot šcjs vārdus, ir tīri meli. Arlabu-nakti, Kasaubon.

11 nodaļa

Viņa neauglība bija bezgalīga. Tā bija ekstāzes daļa.

E. m čorans. Sliktais demlurgs E. M. Cioran, Le mauvais demlurge, Paris. Gallimard, 1969, "Pensées étranglées"

Saruna Pilāda bārā man bija atklājusi to Belbo seju, kas bija pavērsta ārpasaules skatieniem. Labs vērotājs būtu varējis nojaust viņa dzēlīguma melanholisko iedabu. Es neņemos apgalvot, ka tā bija tikai maska. Varbūt maska bija slēptie atklātības brīži. Sarkasms, ar ko viņš spīdēja sabiedrībā, pauda viņa dziļākās, patiesās skumjas, un tās viņš klusībā centās noslēpt pats no sevis, aizsedzot ar virspusīgu melanholiju.

Tagad es lasu šo failu, kurā Belbo literāri apmargojis tās pašas domas par savu amatu, kuras viņš man sausākiem vārdiem izklāstīja, kad nākamajā dienā pēc sarunas pie Pilāda es ierados Gcira-mona redakcijā. Sajā failā saskatu viņa kaislību pret rakstīšanu un bailes rakstīt, vilšanos, ko jūt redaktors, vienmēr rakstot tikai citu autoru vārdā, viņa skumjas par paša nekad neradītajiem darbiem. Te jūtama arī viņa morālā bardzība, kas viņu mudināja paššaus-tīties, jo viņš bija iekārojis to, uz ko viņam nebija tiesību (vismaz tā viņš sprieda), tādējādi iekrāsojot viņa ilgas spilgtos un aizkustinoši komiskos toņos. Nekad neesmu redzējis nevienu, kas sevi žēlotu, reizē sevi tik dziļi nicinot.

filename: Kaņepju Džims Rīt jāsatiek jaunais Činti.

1. Lieliska monogrāfija, pamatīga, varbūt pat pārāk akadēmiska.

2. Nobeigumā ietvertais Katulla, poetae now'[37] un mūsdienu avangardistu salīdzinājums ir grāmatas labākā daļa.

3. Kāpēc viņš to neliek ievadā?

4. Jāpārliecina. Viņš teiks, ka nopietnā filoloģijas sērijā tādi gājieni neiederas. Tas nepatiktu darba zinātniskajam vadītājam, kurš varētu atteikties rakstīt priekšvārdu. Činti baidīsies riskēt ar akadēmisko karjeru. Tik spoža doma grāmatas pēdējās lappusēs paliks neievērota, bet sākumā tā noteikti kristu acīs un varētu saniknot universitāšu vecos mamutus.

5. Bet to varētu likt kursīvā, kā viedokli, kas savā ziņā nav saistīts ar pašu pētījumu. Tad hipotēze būs un paliks tikai hipotēze un nekaitēs darba nopietnībai. Toties būs iekarota lasītāju uzmanība, un viņi lasis grāmatu pavisam citādā skatījumā.

vai es tiešām rūpējos par to puisi un mudinu viņu uz lielāku brivību, vai patiesībā gribu viņu izmantot, lai rakstītu pats savu grāmatu?

Pilnībā pārveidot grāmatas, mainot tikai dažus vārdus. Demiurgs cita radītā darbā. Kamdēļ ņemt mīkstu, valgu mālu un veidot no tā savus tēlus? Ar pāris kalta cirtieniem jaunus vaibstus var ievilkt sacietējušā mālā, no kura kāds jau izveidojis skulptūru. Vajag tik ar āmuriņu pareizajā vietā uzsist Mozus statujai, un tā sāks runāt.

Jāsatiek Viljams Š.

- Izlasīju jūsu lugu. Nav slikti. Netrūkst ne spraiguma, ne izdomas, ne dramatisma. Vai šis ir jūsu pirmais darbs?

- Nē, esmu sarakstījis vēl vienu traģēdiju. Tas ir stāsts par diviem mīlētājiem Veronā, kuri...

- Parunāsim labāk par šo darbu, Š. kungs. Es ilgi prātoju, kāpēc jūs par darbības vietu esat izvēlējies Franciju. Vai piemērotāka nebūtu Dānija? Es negribu jums neko uzspiest, bet daudz jau nevajadzētu mainīt - tikai dažus vietvārdus... pils Salonā pie Marnas kļūtu, nu piemēram, par Elsinoras pili... Redziet, ziemeļnieciskā gaisotnē, protestantu vidē, kur klīst Kirkegora ēna, visas tās eksistenciālās mokas...

-varbūt jums taisnība.

- Esmu par to pārliecināts. Un vēl, manuprāt, jūsu darbam būtu nepieciešami nelieli stilistiski labojumi. Patiesībā tikai tīrie sīkumi, zināt, kā frizieris piegludina pēdējos atspurojušos matiņus, pirms noliek klientam aiz muguras spoguli... Kaut vai tas tēva rēgs. Kāpēc tikai beigās? Es tam liktu parādīties jau sākumā. Tādējādi tēva draudīgie vārdi uzreiz ietekmētu jaunā prinča izturēšanos, un tas labāk izskaidrotu arī prinča konfliktu ar māti.

- Patiešām laba doma. Nemaz nebūtu grūti pārcelt to ainu uz lugas sākumu.

- Tieši tā. Un vēl par stilu. Izvēlēsimies jebkuru vietu, re, kaut vai šo, kur jaunais varonis nostājas skatuves priekšplānā un apcer darbību un bezdarbību. Tas ir skaists monologs, tomēr tajā nejūt pietiekami daudz spriedzes. "Rikoties vai nerīkoties? Tāds ir mans baiļu sveltais jautājums..." Kāpēc “mans jautājums”? Es drīzāk viņam liktu teikt "tāds ir jautājums", jo, redziet, tā jau nav tikai viņa sīkā personiskā problēma, drīzāk viens no būtiskākajiem esamības pamatjautājumiem: būt vai nebūt...

Radīt bērnus, kas dosies pasaulē ar svešu vārdu, un neviens nezinās, ka tie ir tavējie. Kā Dievs civilā, novilcis radītāja darba drēbes. Tu esi Dievs un klīsti pa pilsētu, dzirdi, ka ļautiņi runā par tevi, piesauc Dievu vai katra vārda galā, cik brīnišķīgi iekārtota šī pasaule, cik eleganti izdevies vispārējās gravitācijas likums, un tu smaidi ūsās (jo tu drīksti parādīties cilvēkos, tikai piekabinājis lieko bārdu; lai gan nē, drīzāk bez bārdas, jo gara, balta bārda ir Dieva visuzkrītošākā pazīme). Un tu klusībā pie sevis purpini (Dieva solipsisms ir traģisks - vienmēr sarunāties tikai pašam ar sevi!)-. "Te es esmu, un viņi to nezina.” Uz ielas kāds tevi pagrūž, varbūt pat apvaino, bet tu pazemīgi saki ''piedodiet” un ej tālāk, jo galu galā tu esi Dievs un, ja vien tu gribētu, tev atliktu pakustināt mazo pirkstiņu, un pasaule pārvērstos pelnos. Tu esi tik bezgalīgi varens, ka vari atļauties būt labs.

Romāns par Dievu, kas ceļo inkognito, veltīgi. Ja šī doma ir iešāvusies prātā man, tas nozīmē, ka pirms manis to jau iedomājies arī kāds cits.

Variants. TU esi literāts un pats vēl neapzinies, cik dižens esi. Tā, kuru tu mīlēji, tevi pievīlusi, tu vairs neredzi dzīvei jēgu, un, lai aizmirstu savas ciešanas, tu kādu dienu kāp uz "Titānika" klāja un dodies ceļojumā, bet kādā dien-vidjūrā kuģis nogrimst: tevi (protams, vienīgo, kas palicis dzīvs pēc katastrofas) uzņem iezemiešu piroga, un tu ilgus gadus pavadi svešatnē. Neviens nezina, kādu galu tu esi ņēmis, bet tu paliec salā, kur dzīvo vienīgi papuasi, un meitenes tev dzied smeldzīgas dziesmas, šūpodamas krūtis, ko tik tikko piesedz puapua ziedu virtenes. TU pamazām aprodi ar saliniekiem, viņi tevi iedēvē par Džimu, kā jau visus baltos, un reiz pievakarē kāda meitene ar dzin-tarainu ādu ienāk tavā būdā un saka: "Es tava, es ar tevi," Patiesībā nav jau nemaz tik slikti vakaros gulšņāt uz lieveņa un vērot Dienvidu Krustu, kamēr meitene glāsta tev pieri.

Tavas dzīves ritmu tagad nosaka rītausma un saulriets, un cita laika mērīšana tev ir vienaldzīga. Bet vienu dienu pie salas piestāj holandiešu motorlaiva, un tu uzzini, ka pagājuši desmit gadi: tu varētu doties viņiem līdzi, tomēr vilcinies, beigu beigās iemaini kokosriekstus pret holandiešu precēm un apsoli, ka turpmāk rūpēsies par kaņepju novākšanu, iezemieši strādā tavā labā, tu pasāc ceļot no saliņas uz saliņu, un tagad visi tevi sauc par Kaņepju Džimu. Kāds līdz kliņķim nodzēries portugāļu piedzīvojumu meklētājs sāk strādāt kopā ar tevi un atgūst skaidru dzīvi, imu jau Zunda salās par tevi runā visi, Brūnējas maharadžam tu dod padomus, kā uzvarēt karā pret upes dajākiem. Tev izdodas piedabūt pie dzīvības vecu lielgabalu, kas saglabājies no Tipo Sā-hiba laikiem, un tu apmāci uzticamu malajiešu vienību, tiem visiem zobi nomelnējuši no beteles gremošanas. Kaujā pie Koraļļu Rifa vecais Sampans (arī viņa zobi melni no beteles) tevi aizsedz ar savu augumu. "Esmu laimīgs, ka varu mirt tavā vietā, Kaņepju Džim." vecais, labais Sampan, tu biji īsts draugs.

Nu jau tu esi slavens visā arhipelāgā no Sumatras līdz Portoprensai, tu slēdz darījumus ar angļiem, Darvinas ostas pārvaldē tu esi reģistrēts kā Kurcs, -tagad visi tevi sauc šajā vārdā, vienīgi iezemiešiem tu aizvien esi Kaņepju Džims. Bet reiz vakarā, kad tu atkal gulšņā uz lieveņa un meitene tevi glāsta, un Dienvidu Krusts dzirkstī spožāk nekā citkārt - tas nemaz nav līdzīgs Lielajiem Greizajiem Ratiem! -, tu saproti, ka gribi atgriezties. Tikai uz brīdi, lai redzētu, kādā piemiņā esi palicis tur, ziemeļos.

Tu kāp motorlaivā, sasniedz Manilu, no turienes lidmašīna ar propelleri tevi nogādā līdz Bāli. Tālāk samoas salas, Admiralitātes salas, Singapūra, Anta-nanarivu, Timbuktu, Alepa, Samarkanda, Basra, Malta, un tu jau esi mājās.

ir pagājuši astoņpadsmit gadi, dzīve tavā sejā ievilkusi citādus vaibstus, ādu nobrūninājusi saule un pasāti, tu esi kļuvis vecāks un varbūt arī izskatīgāks. Un, tikko ieradies pilsētā, tu ieraugi, ka visu grāmatnīcu vitrīnās izlikti tavu grāmatu atkārtotie un pat akadēmiskie izdevumi, tavā vārdā nosaukta skola, kurā tu mācījies lasīt un rakstīt. Tu esi Diženais Pāragri Mirušais Dzejnieks, savas paaudzes sirdsapziņa. Romantiski noskaņotas meitenes pie tava tukšā kapa dodas nāvē.

un tad es satieku tevi, mīļotā, tev ap acīm daudz smalku krunciņu, seja joprojām skaista, bet tajā manāmas sāpīgas atmiņas un skumja nožēla. Garām ejot, es tev gandrīz pieskaros, esmu tikai dažu soļu attālumā no tevis, bet tu mani uzlūko tāpat kā visus citus, aiz viņu ēnām meklēdama zaudēto. Es varētu tevi uzrunāt, izdzēst pagājušos gadus. Bet kamdēļ lai es to darītu? vai tad es neesmu ieguvis visu, ko vēlējos? Es esmu Dievs, es esmu kā Dievs, -tikpat vientuļš, tikpat tukši iedomīgs, tikpat izmisis, jo nespēju būt viena no neskaitāmajām paša radītajām būtnēm. Visi dzīvo manā gaismā, bet es mītu savas tumsas neizturamajā žilbumā.

Ej, dodies pasaulē, Viljam Š.! Tu esi slavens, tu paej man garām, mani neatpazīdams. Es klusībā purpinu "būt vai nebūt" un domās uzsitu pats sev uz pleca, - lieliski, Belbo, labi pastrādāts. Ej, ej, vecais Viljam Š., un plūc savas slavas augļus. TU tikai radīji, bet es tevi pārradīju.

Mēs dzemdējam svešās dzemdībās, un mūs, tāpat kā aktierus, nedrīkstētu apglabāt svētītā zemē. Bet aktieri mēģina iztēlot citādu šo pašu pastāvošo pasauli, turpretī mēs savā spēlē rādām bezgaldaudzu pasauļu un visumu bezgalību, neizsmeļamo iespēju elementus, ko varētu salikt kopā gan tā, gan citādi...

Kāpēc gan dzīve Ir tik dāsna un tik devīgi atalgo viduvējību?

Sub umbra alarum tuarum, Jehova.[38]

Brālibas slava, cit. pēc vispārēja un visaptveroša Reformācija Fama Fraternltatls, ln Allgemeine und general Reformation,

12 nodaļa

Cassel, Wessel, 1614, fine

Nākamajā dienā devos uz Gnramonu. Atradu Sinčēro Renāto ielas pirmo namu un iegāju netīrā vārtrūmē, aiz tās bija saskatāms pagalms, kur atradās nožēlojama paskata amatnieka darbnīca. Labajā pusē bija durvis, kāpņu telpā - lifts, kurš varētu rotāt industriālās arheoloģijas muzeju. Kad centos to iedarbināt, lai brauktu augšā, tas pāris reižu aizdomīgi noraustījās, tomēr nekustēja no vietas. Būdams piesardzīgs, es izkāpu no kabīnes un devos uz trešo stāvu pa netīrajām koka kāpnēm, tās bija stāvas, gandrīz vītņveida. Kā vēlāk uzzināju, Garamona kungam šī vieta patīk, jo tā viņam atgādinot Parīzes mazās izdevniecības. Plāksnīte pie durvīm vēstīja “a/s Garamons”. Durvis bija vaļā, un pa tām varēja iekļūt priekštelpā, kur neredzēju ne sekretāri, nedz arī kādu sargu. Tomēr nepamanīts neviens nebūtu varējis šeit iekļūt, jo priekštelpa bija pārskatāma no neliela kabineta tieši pretī, un tagad no turienes izmetās kāda cilvēciska paskata būtne, laikam jau sieviešu dzimuma, nenosakāma vecuma, un tās garums, lietojot eifēmismu, būtu apzīmējams kā krietni mazāks par vidējo.

Būtne man uzbruka, runādama valodā, kas man šķita jau kaut kur dzirdēta, līdz beidzot sapratu, ka tā ir mūsu itāļu mēle, no kuras iznīdēti gandrīz visi patskaņi. Teicu, ka man jāsatiek Belbo. Viņa lika man brīdi uzgaidīt un tad pa garu gaiteni aizvadīja līdz tālākajam kabinetam.

Belbo mani uzņēma laipni: - Tātad jūs esat nopietns cilvēks. Nāciet iekšā.

•* ■

Viņš nosēdināja mani iepretī savam rakstāmgaldam, kas bija tikpat vecs kā pārējās mēbeles un ko, tāpat kā plauktus gar sienām, klāja manuskriptu grēdas.

- Jūs taču nenobijāties no Gudrunas? - viņš apvaicājās.

- No Gudrunas? Tās ... kundzes?

- Jaunkundzes. Gudruna nav viņas īstais vārds. Mēs viņu tā saucam, jo viņas izskats atsauc atmiņā Nībelungus un arī viņas izruna zināmā mērā ir teitoniska. Viņa grib pateikt visu vienā rāvienā un cenšas ietaupīt laiku uz patskaņu rēķina. Taču viņai piemīt justitia ciequatrix^39 izjūta: rakstot ar rakstāmmašīnu, viņa izlaiž līdzskaņus.

- Ko viņa te dara?

- Diemžēl visu. Redzat, katrā izdevniecībā ir kāds pilnīgi neaizvietojams cilvēks, kurš vienīgais prot atrast lietas, kas pazudušas haosā, ko viņš pats radījis. Bet vismaz, kad noklīst kāds manuskripts, mēs zinām, kuru vainot.

- Vai tad viņa piedevām zaudē arī manuskriptus?

- Ne biežāk par pārējiem. Izdevniecībās visi nozaudē manuskriptus. Ks pat domāju, ka tā ir izdevniecību galvenā nodarbošanās. Bet vajadzīgs taču kāds grēkāzis, kā jums šķiet? Es viņai varu pārmest vienīgi to, ka viņa nenozaudē tos manuskriptus, kuriem pieklātos pazust. Tas aizkavē procesu, ko vecais, labais Bekons sauca par the advancement of learning * *.

- Bet kur tad tie manuskripti pazūd?

Viņš noplātīja rokas. - Atvainojiet, bet vai jūs pats apzināties, cik muļķīgs ir šis jautājums? Ja mēs zinātu, kur, tad jau tie nebūtu saucami par pazudušiem.

- Loģiski, - es piekritu. - Bet sakiet - cik esmu redzējis Gara-monn izdevumus, tie man vienmēr šķituši ļoti rūpīgi nostrādāti, un ari jūsu katalogs ir visai bagāts. Vai jūs visu paveicat šeit? Cik darbinieku jums ir?

- Tepat gaiteņa otrā pusē strādā daži tehniskie darbinieki, blakus kabinetā sēž mans kolēģis Diotallevi. Viņš nodarbojas ar mācību grāmatām, tie vienmēr ir ļoti laikietilpīgi projekti, tas ir, grāmatas, ar kurām ilgi jāstrādā un kuras pēc tam ilgi gaida pircējus. Es savukārt gatavoju visus zinātniskos izdevumus. Bet nedomājiet, tas nav nekāds lielais darba apjoms. Man jāizlasa visi manuskripti, protams, dažas grāmatas prasa vairāk laika un reizēm es patiešām aizraujos, bet parasti problēmas nerodas - darbi jau ir zinātniski un finansiāli nodrošināti. Tāda un tāda institūta publikācijas, kongresu materiāli, un tos visus apmaksā universitāšu fondi. Ja autors ir iesācējs, atbildību par darbu uzņemas tā zinātniskais vadītājs, kurš parasti saraksta arī priekšvārdu. Autors pats vismaz divreiz pārlasa korektūras, pārbauda citātus un piezīmes un nesaņem honorāru. Tad izdevumu sāk izmantot kā mācību grāmatu universitātēs, un mēs pāris gadu laikā pārdodam tūkstoti vai divus tūkstošus eksemplāru, visas izmaksas tiek nosegtas... Nekādu pārsteigumu, tikai neliela, bet stabila peļņa.

- Un ko tad īsti darāt jūs?

- So un to. Pirmkārt, izvēlos manuskriptus. Un tad ir vēl arī dažas grāmatas, ko izdodam par saviem līdzekļiem, galvenokārt ievērojamu autoru darbu tulkojumus - izdevniecības prestižam, lai piešķirtu cienījamāku izskatu mūsu katalogam. Un vēl manuskripti, kas pie mums nokļūst gandrīz nejauši, tos atnes nezināmi, ar institūtiem nesaistīti autori. Lielākoties tādi sacerējumi aizceļo uz papīrgrozu, bet vienalga viss atnestais ir jāizlasa, jo nekad jau nevar zināt...

- Vai jums šis darbs patīk?

- Patīk? Tas ir vienīgais, ko es labi protu.

Mūsu sarunu aprāva kāds aptuveni četrdesmit gadu vecs vīrs, viņam mugurā bija žakete, kas bija vismaz dažus izmērus par platu, retie, gaišie mati šķipsnās krita pār biezām un tikpat gaišām uzacīm. Viņš runāja klusi un iecietīgi, it kā kaut ko skaidrotu bērnam.

- Man patiešām apnikusi tā Nodokļu maksātāja rokasgrāmata. To vajadzētu pilnībā pārrakstīt, bet man nav nekādas vēlēšanās to darīt. Vai es jūs iztraucēju?

- Tas ir Diotallevi, - teica Belbo un mūs sapazīstināja.

- Atnācāt uzmest aci tiem templiešiem? Jūtu jums līdzi. Paklau, Belbo, man ienāca prātā viens baigi labais: čigānu urbānistika.

- Tiešām labs, - sajūsmināti novilka Belbo. - Es taisni domāju par acteku zirgkopību.

- Izcili. Bet kur tu to iekļausi: potiosekcijā vai adinātā?

- Tūlīt paskatīsimies, - teica Belbo. Viņš parakņājās atvilktnē un izvilka dažas lapas. - Tā, potiosekcijā... - Viņš uzmeta skatienu man un, nomanījis manu ziņkāri, paskaidroja: - Jums taču ir zināms, ka potiosekcijā ir buljona sagriešanas māksla? - Viņš pievērsās Diotallevi: - Nē, te nederēs, jo potiosekcijā nav atsevišķa nodaļa, bet mācība, tāpat kā mehāniskā avunkulogratulācija un pilokatabāze, un tās visas ietilpst tetrapiloktomijas nodaļā.

- Kas ir tā tetralo... - es ievaicājos.

- Tā ir māksla saskaldīt matu četrās daļās. Sī nodaļa nodarbojas ar mācībām, kas pēta nevajadzīgās tehnoloģijas, piemēram, mehāniskā avunkulogratulācija māca, kā izveidot mašīnas onkuļu pasveicināšanai. Mums gan nav īsti skaidrs, vai atstāt šajā nodaļā arī pilokatabāzi, kas ir māksla, kā izglābties par mata tiesu, jo tā taču varētu būt visai noderīga, vai ne?

- Lūdzu, paskaidrojiet, par ko jūs īsti spriežat, - lūdzos.

- Mēs ar Diotallevi esam iecerējuši reformēt visu zinātņu sistēmu. Un gribam izveidot Salīdzinošā Atšķirību Trūkuma fakultāti, kurā tiktu studētas nevajadzīgas un neiespējamas zinātnes. Fakultātes mērķis ir sagatavot zinātniekus, kas spētu bezgalīgi palielināt nenozīmīgo un bezjēdzīgo mācību skaitu.

- Un cik katedru ir jūsu fakultātē?

- Pagaidām četras, bet tās jau tagad spētu piedāvāt pilnu maģistra programmu. Tetrapiloktomijas katedra - mēs gan parasti sakām nodaļa - piedāvā sagatavošanas kursus, tās mērķis ir izkopt spējas saskatīt nenozīmīgo un neeksistējošas atšķirības. Ļoti svarīga nodaļa Advnata [40] jeb Impossibilia^41, tā nodarbojas ar neiespējamajām zinātnēm, te ietilpst, piemēram, čigānu urbānistika un acteku zirgkopība. Šīs disciplīnas galvenais mērķis ir izprast zinātņu nenozīmības un nevajadzības dziļākos cēloņus, un Adi-nātas nodaļā jāapzinās arī neiespējamā neiespējamība. Mēs piedāvājam dažādus mācību kursus: Morzes morfoloģija, Antarktīdas lauksaimniecības vēsture, Lieldienu salu glezniecības vēsture, šumeru mūsdienu literatūra, Montesori skolu docimoloģija, Asīriešu un babiloniešu filatēlija, riteņa tehnoloģija pirms-kolumba Amerikas civilizācijās, Braila ikonoloģija, mēmo filmu fonētika...

- Ko jūs teiktu par pūļa psiholoģiju Sahāras tuksnesī?

- Labs, - teica Belbo.

- Labs, - pārliecinātā balsī piekrita Diotallevi. - Jums vajadzētu ar mums sadarboties. Šis jauneklis ir tīri apķērīgs, vai ne, Jākopo?

- Es to uzreiz ievēroju. Vakar viņš man ļoti veikli konstruēja ģeķīgus domu gājienus. Bet turpināsim, ņemot vērā, ka šis projekts ieinteresējis arī jūs, Kasaubon. Ko tad mēs bijām iekļāvuši Oksimoronikas nodaļā? Nevaru atrast pierakstus...

Diotallevi izvilka no kabatas lapiņu un ar neslēptām simpātijām pievērsās man: - Oksimoronikā, kā jau to atklāj pats nosaukums, galvenais ir mācības iekšējais pretrunīgums. Un tieši tāpēc es domāju, ka te vajadzētu iekļaut čigānu urbānistiku...

- Nē, - iebilda Belbo, - te iederētos vienīgi nomadu urbā-nistika. Ar empīriski neiespējamo nodarbojas Adynata, bet Oksi moronika pievēršas pretrunīgiem jēdzieniem.

- Paskatīsimies. Kas tad mums bija Oksimoronikā? Tā: revolūcijas stabilitāte, Parmenīda dinamika, Hēraklīta statika, spar-tiešu sibarītika, demokrātiskās oligarhijas institūcijas, novatorisko tradīciju vēsture, tautoloģiskā dialektika, Būla eristika...

Uztvēru šo uzskaitījumu kā izaicinājumu savām spējām: - Vai drīkstu jums ieteikt solecismu gramatiku?

- Lieliski, - abi noteica un pierakstīja.

- Bet es gribētu jūs brīdināt, - es teicu.

- No kā?

- Ja jūs šo projektu izziņosiet atklātībā, domāju, ka pieteiksies pārāk daudz ļaužu ar publicēšanai piemērotiem darbiem.

- Es taču teicu, ka puika ir apķērīgs, Jākopo, - teica Diotallevi. - Zināt, tā patiešām ir mūsu lielākā problēma. Paši to negribēdami, mēs esam iezīmējuši reālo zinību ideālās aprises. Un esam pierādījuši iespējamā nepieciešamību. Tāpēc mums nāksies visu noklusēt. Bet man tagad jāiet.

- Uz kurieni? - jautāja Belbo.

- Ir piektdienas pēcpusdiena.

- Ak Jēzu, - iesaucās Belbo, tad pievērsās man. - Tepat pāri ielai ir dažas mājas, kurās dzīvo ortodoksāli ebreji, nu tie ar melnu hūtīti, bārdu un peisakiem. Milānā tādu nemaz nav daudz. Šodien ir piektdiena, un pēc saulrieta sāksies sabats. Tāpēc tai dzīvoklī iepretī Diotallevi kabineta logam jau sāk gatavoties -spodrina svečturus, gatavo ēdienus, visu sakārto tā, lai rīt nevajadzētu neko darīt un iededzināt uguni. Ari televizors paliek ieslēgts visu nakti, vienīgā nelaime, ka viņi jau šodien ir spiesti izvēlēties īsto kanālu. Un mūsu Diotallevi ir iegādājies mazu binoklīti un bezkaunīgi viņus pēta, gūst baudu un iztēlojas, ka pats varētu atrasties kādā dzīvoklī ielas pretējā pusē.

- Kāpēc? - es jautāju.

- Tāpēc, ka mūsu Diotallevi iedomājies, ka ir ebrejs.

- Kā - iedomājies? - sašutis noprasīja Diotallevi. - Es esmu ebrejs. Vai jums kaut kas būtu iebilstams, Kasaubon?

- Protams, ne.

- Diotallevi, - apņēmīgi teica Belbo, - tu neesi ebrejs.

- Neesmu? Un kā tad mans uzvārds? Diotallevi tāpat kā Graciadio, Diosiakontē ir itāliski pārtulkoti ebreju uzvārdi, “Lai Dievs tevi sargā”, “Paldies Dievam”, “Lai Dievs ir ar tevi” - tipiski geto uzvārdi, tāpat kā Soloms Aleihems, kas tulkojumā nozīmētu “Miers lai ir ar jums”.

- Tavs uzvārds tiešām skan kā laba vēlējums, un tāpēc pilsētas varas iestādes to bieži deva atradeņiem. Un tavs vectēvs bija atradenis,

- Ebreju izcelsmes atradenis.

- Diotallevi, tev ir gaiša, sārta āda, rīkles balss, un tu esi gandrīz albīns.

- Ir albīni truši, kāpēc tad nevarētu būt arī kāds albīns ebrejs?

- Diotallevi, nav iespējams tā vienkārši nolemt un kļūt par ebreju, tāpat kā dažs nolemj kļūt par filatēlistu vai Jehovas liecinieku. Par ebreju piedzimst. Samierinies! Tu esi tāds pat gojs kā mēs pārējie.

- Es esmu apgraizīts.

- Nu un tad? Ikviens var apgraizīties higiēnas apsvērumu dēļ. Vajag tik atrast ārstu, kam būtu termokauters. Cik gadu vecumā tevi apgraizīja?

- Neiedziļināsimies sīkumos.

- Iedziļināsimies gan. īsti ebreji iedziļinās sīkumos.

- Neviens nevar pierādīt, ka mans vectēvs nebija ebrejs.

- Protams, viņš taču bija atradenis. Bet tikpat labi viņš varēja

būt Bizantijas troņmantnieks vai Hābsburgu dinastijas prinča ārlaulības bērns.

- Neviens nevar pierādīt, ka mans vectēvs nebija ebrejs, viņu atrada Romas geto pie Otāvijas vārtiem.

- Bet tava vecāmāte nebija ebrejiete, un ebreji radniecību nosaka pa mātes līniju...

- ... un, nepievēršot tik daudz vērības dzimšanas aktu reģistrācijas grāmatai, jo arī pilsētas pašvaldības reģistrus var nelasīt burtiski, - pastāv arī asinsbalss, un manas asinis apgalvo, ka manas domas ir tīri un izsmalcināti talmudiskas, un no tavas puses būtu īsts rasisms apgalvot, ka arī gojs var būt tik ļoti talmudisks, kāds jūtos es.

Viņš izgāja no kabineta. Belbo man teica: - Nepievērsiet uzmanību. Šie strīdi atkārtojas katru dienu, vienīgi es ikreiz cenšos atrast jaunus pretargumentus. Redziet, Diotallevi ir dedzīgs Kabalas pielūdzējs. Bet ir jau bijuši arī kristīgi kabalisti. Un vispār, ja Diotallevi tik ļoti grib būt ebrejs, vai tad es varu pretoties?

- Nedomāju viss. Galu galā mēs esam demokrāti.

- Jā, mēs esam demokrāti.

Viņš aizdedzināja cigareti. Es beidzot atcerējos, kāpēc biju šeit ieradies. - Jūs pieminējāt kādu manuskriptu par templie-šiem, - es teicu.

- Taisnība... Tūlīt jums to parādīšu. Tas bija mākslīgās ādas vākos... - viņš sāka rakņāties manuskriptu grēdā. Tad, nenoceļot virsējos papīru žūkšņus, centās izvilkt kādu mapi no kaudzes vidus. Visai riskants pasākums. Un patiešām - daļa papīru nogāzās zemē. Toties Belbo turēja rokās mākslīgās ādas vākus.

Izpētīju darba saturu un ievadu. - Te stāstīts par templiešu arestu. 1307. gadā Filips Skaistais nolemj apcietināt visus Francijas templiešus. Mūsdienās pastāv leģenda, ka, divas dienas pirms tika izdota pavēle viņus arestēt, pa Tempļa nocietinājumu vār- tiem Parīzē esot izbraucis vēršu vilkts siena vezums un devies

nezināmā virzienā. Stāsta, ka siena vezumā esot slēpušies daži bruņinieki un tos vadījis kāds Omons. Bruņinieki esot patvērušies Skotijā un tur pievienojušies Kilviningas mūrnieku ģildēm. Un tieši šīs mūrnieku biedrības esot mantojušas Salamana Tempļa noslēpumus. Re, tā jau es domāju. Arī šī sacerējuma autors grib pierādīt, ka masonu ložu pirmsākumi saistāmi ar tem-pliešu bēgšanu uz Skotiju... Šo leģendu visi atgremo jau divus gadsimtus, bet tā dibināta tikai uz tukšiem izdomājumiem. Nav itin neviena pierādījuma, tomēr es varētu jums nolikt priekšā vismaz piecdesmit šādu grāmateļu - visās atkārtots viens un tas pats, tā viņi cits no cita pārraksta šīs pasakas. Paskatieties šeit, es to atšķīru nejauši: “Par pierādījumu tam, ka templieši patiesi apmetās Skotijā, noder fakts, ka vēl mūsdienās, kad pagājuši jau sešsimt piecdesmit gadi, pasaulē joprojām pastāv daudz slepenu ordeņu, kas savu izcelsmi saista ar Tempļa karadraudzi. Kā gan citādi būtu iespējams izskaidrot šīs tradīcijas nepārtrauktību?” Vai saprotat? Kā gan iespējams teikt, ka marķīzs Karabass nepastāv, ja arī Runcis Zābakos apgalvo, ka kalpojot tieši viņam?

- Es sapratu, - teica Belbo. - Metīšu papīrgrozā. Bet tas stāsts par templiešiem mani patiešām ir ieinteresējis. Un, ja jau šoreiz man pa ķērienam gadījies eksperts, es viņu tik lēti vaļā nelaidīšu. Kāpēc visi runā par templiešiem, nevis par Maltas bruņinieku ordeni? Nē, nē, tagad neatbildiet. Ir jau vēls, un mums ar Diotallevi jāiet vakariņās kopā ar Garamona kungu. Bet domāju, ka ap pusvienpadsmitiem mēs būsim brīvi. Nezinu, vai man izdosies, bet centīšos pierunāt arī Diotallevi iegriezties pie Pilāda. Diotallevi gan parasti agri iet gulēt, turklāt ir nedzērājs. Vai jūs šovakar būsiet bārā?

- Kur gan citur? Es piederu pie zudušās paaudzes un pats sevi spēju atrast, vienīgi baudot kolektīvo vientulību kopā ar citiem pazudušajiem.

U frere, li mestre du Temple Ou' estoient rempli et ample D'or et d'argent et de richesse Et qui menoient tel noblesse,

Où sont II? que sont devenu?[42]

13 nodaļa

(Hronika-turpinājums Favela romānam) Chronique à la suite du roman de Favel

Et in Arcadia ego.[43] Pilāda bārā tovakar bija skatāmas zelta laikmeta ainas. Viens no tiem vakariem, kad skaidri varēja apjaust, ka revolūcija ne tikai drīz notiks, bet turklāt to sponsorēs Rūpniecības magnātu savienība. Vienīgi pie Pilāda varēja redzēt, ka bārdains, bītleni uzspīlējis trikotāžas fabrikas īpašnieks spēlē kārtis ar nākamo teroristu, kam mugurā žakete ar divrindu pogājumu un kaklasaite. Tobrīd sāka grūt paradigmas. Vēl sešdesmito gadu sākumā bārda bija fašistu pazīme, tai gan bija jābūt Italo Raibo stilā - apaļi apcirptai ap zodu un nodzītai no vaigiem; sešdesmit astotajā gadā bārda kļuva par protesta zīmi, bet tagad tā pamazām atkal kļuva neitrāla un vienkārši apliecināja izvēli par labu personiskajai brīvībai. Bārda vienmēr bijusi maska, zināms taču, ka mākslīgo bārdu mēdz pielīmēt, lai slēptu savu identitāti; bet tolaik, septiņdesmito gadu sākumā, lieliski varēja maskēties arī ar dabisku bārdu. Varēja melot, sakot patiesību vai arī padarot patiesību noslēpumainu un netveramu. Bārda vairs neļāva spriest par cilvēka politisko pārliecību. Bet tai vakarā bārda bija nojaušama pat uz gludi skūtiem smakriem - puišiem,

kas, to nenēsādami, ļāva noprast, ka mierīgi varētu staigāt bārdaini, bet to nedara, lai tikai mestu izaicinājumu.

Es novirzos no tēmas. Pavēlāk ieradās Belbo un Diotallevi, abi īgni un purpinādami nīgras piezīmes par tikko ieturētajām vakariņām. Tikai vēlāk es uzzināju, ko īsti nozīmē vakariņas kopā ar Garamona kungu.

Belbo tūlīt pasūtināja savu iecienīto viskiju, Diotallevi apjucis ilgi prātoja un tad izvēlējās glāzi tonika. Iekarojām galdiņu telpas dziļumā, ko tikko bija atbrīvojuši tramvajnieki, kuriem no rīta bija agri jāceļas.

- Nu, nu, - mudināja Diotallevi, - templieši...

-Varbūt tomēr nevajag... Par to sarakstīts čupām grāmatu...

- Mums tuvāka ir mutvārdu tradīcija, - atteica Belbo.

- Tā ir mistiskāka, - piebilda Diotallevi. - Dievs radīja pasauli runādams, viņš taču nesūtīja telegrammu.

- Fiat lux* punkts vēstule sekos punkts, - teica Belbo.

- Vēstule tesaloniķiešiem, vai ne? - es teicu.

- Pievērsīsimies templiešicm, - lūdza Belbo.

- Tātad, - es iesāku.

- Kurš gan sāk stāstu ar “tātad”, - iebilda Diotallevi.

Es apvainots piecēlos. Gaidīju, ka viņi lūgs, lai palieku. Viņi klusēja. Es apsēdos un sāku stāstīt.

- Nē, patiešām. Šis ir visiem zināms stāsts. Tātad pirmais krusta karš, iztēlojaties? Gotfrīds pielūdz Svēto kapu un izpilda savu zvērestu, Balduīns kļūst par pirmo Jcruzālemes karali. Kristīga karaliste Svētajā zemē. Bet viens ir pārvaldīt Jeruzālemi, pavisam kas cits - pakļaut visu Palestīnu, jo saracēņi bija tikai sakauti, nevis izkauti. Un dzīve nebija viegla ne tiem, kas tur ieradās, lai apmestos uz dzīvi, ne svētceļniekiem. Un, raugi, 1118. gadā, kad valdīja Balduīns II, Palestīnā ieradās deviņi vīri, kurus vadīja kāds Igo de Peins, un viņi izveidoja Nabadzīgo Kristus bruņinieku ordeņa pirmo kodolu - tas bija mūku ordenis, taču brāļi nēsāja bruņas un zobenu. Viņi deva ierastos mūku zvērestus, proti, zvērēja dzīvot nabadzībā, šķīstībā un paklausībā, bet papildus bija nācis pienākums aizsargāt svētceļniekus. Karalis, bīskaps un pārējie Jeruzālemes ietekmīgie vīri tūdaļ atbalsta jauno ordeni, dod naudu un pajumti un visbeidzot nometina bruņiniekus vecā Salamana Tempļa teritorijā. Un tā viņi kļūst pat Tempļa bruņiniekiem.

- Kas viņi īsti ir?

- Iespējams, ka Igo un viņa pirmie astoņi brāļi bija ideālisti, ko bija aizrāvusi krusta karagājiena mistika. Bet vēlāk ordenī stājās galvenokārt jaunākie dēli, kas meklēja piedzīvojumus. Jaunā Jeruzālemes karaliste savā ziņā bija to laiku Kalifornija, uz turieni plūda laimes meklētāji. Mājās tiem puišiem nav nekādu izredžu, varbūt kādam dzimtenē draud nopietnas nepatikšanas vai pat karātavas. Manuprāt, to var salīdzināt ar ārzemnieku leģionu. Ko'tu dari, ja esi sūdos līdz ausīm? Protams, tu kļūsti par Tempļa bruņinieku, - var apskatīt tālas zemes, papriecāties, izlocīt kaulus kautiņos ar saracēņiem, tevi ēdina, apģērbj un pie reizes izglābj dvēseli. No vieglas dzīves par templied neviens nekļuva, vienīgi īsts izmisums varēja mudināt ielaisties šādā avantūrā: doties tuksnesī, gulēt teltīs, dienām un nedēļām ilgi neredzēt ne dzīvas dvēseles, ja neskaita brāļus templiešus vai kāda turka ģīmi, stundu stundām zirga mugurā svelmējošas saules staros, mežonīgas slāpes, un palaikam jāizlaiž zarnas citiem nabaga puišiem...

Es uz brīdi aprāvos. - Varbūt tas izklausās pēc īsta vesterna... Un tad, šķiet, sākās trešā attīstības fāze: ordenis kļuva varens, un par tā brāļiem centās kļūt arī tic, kuri nevarēja žēloties par sliktu dzīvi dzimtenē. Un tolaik vairs nebija noteikti jādodas uz Svēto zemi, liela daļa templiešu kalpoja tepat Eiropā. Visai piņķerīgs stāsts. Brīžiem šķiet, ka viņi bijuši salašņu banda, neaptēsti karavīri, bet reizēm viņi izrādījuši pārsteidzošu smalkumu un bruņnieciskumu. Arī par rasistiem viņus nekādi nevar nosaukt: viņi, protams, karoja pret musulmaņiem, tāpēc jau viņi bija ieradušies Palcstīnā, taču abas puses, kristieši un saracēņi, cīnījās, nezaudējot bruņinieku garu, un cits citu apbrīnoja. Kad Damaskas emīra sūtnis ierodas Jeruzālemē, templieši viņam ierāda nelielu mošeju, lai viņš netraucēti varētu nodoties lūgšanām. Taču mošeja jau ir pārveidota par kristiešu baznīcu, un vienu dienu tur ienāk kāds franks, ierauga musulmani svētā vietā un sašutuma pilns viņam uzbrūk. Bet templieši šo neiecietīgo kristieti padzen un atvainojas musulmanim. Un tieši ieroču brālība ar ienaidniekiem bija viens no templiešu vēlākā posta cēloņiem - tiesas prāvā viņus apsūdzēja sakaros ar musulmaņu ezoteriskajām sektām. Varbūt tā bija taisnība, viņi tiešām zināmā mērā līdzinās pagājušā gadsimta piedzīvojumu meklētājiem, kas bija kā apmāti ar Āfriku. Templieši nebija guvuši ierasto klostera audzināšanu un neizprata teoloģisko atšķirību smalkumus. Varbūt viņus var iztēloties līdzīgus Arābijas Ix>urensam, kurš drīz vien sāka ģērbties kā šeihs... Bet ir grūti spriest par viņu darbiem, kristīgie vēsturnieki, piemēram, Vilhelms no Tīras, nekad nelaiž garām izdevību viņus nomelnot.

- Kāpēc?

- Tāpēc, ka viņi kļūst pārlieku vareni, turklāt pārāk strauji. Visu aizsāk svētais Bernārs. Jūs taču zināt, kāds bija svētais Ber-nārs, vai ne? Izcili talantīgs organizators, reformē benediktiešu ordeni, izskauž no baznīcām, viņaprāt, lieko greznību, un, ja kāds kolēģis viņam krīt uz nerviem, Bernārs ar tādiem izrīkojas Makartija garā. Tā viņš uzbruka Abelāram, lai gan vēl vairāk būtu priecājies redzēt, ka Abelārs kāpj uz sārta. To Bernāram neizdodas panākt, un viņš liek sadedzināt vismaz Abclāra grāmatas. Tad sāk sludināt krusta karus: jel tversim ieročus, un dodieties ceļā...

- Var just, ka jums viņš nepatīk, - secināja Belbo.

- Es viņu vienkārši nevaru ciest. Ja man būtu teikšana, viņš būtu nonācis kādā no ļaunākajiem elles lokiem, bet nē, - šis esot svētais. Viņš ļoti labi prata sevi reklamēt. Paskatieties kaut vai, kādu pakalpojumu viņam sniedzis Dante, - nolicis viņu par Dievmātes ministru kabineta galvu. Viņu svēto kārtā ieceļ tūlīt pēc nāves, jo viņš laikus pratis pielaizīties pareizajiem cilvēkiem. Bet atgriezīsimies pie templiešiem. Bernards tūlīt nomana, ka tā ir atbalstāma ideja, un padara pirmos deviņus piedzīvojumu meklētājus par Militia Christi*, varam pat teikt, ka priekšstatus par cēlajiem un varonīgajiem templiešiem radījis pats Bernārs. 1128. gadā viņš sasauc koncilu Truā tieši ar mērķi nospriest, kāds statuss piešķirams šiem jaunajiem kareivīgajiem mūkiem. Vēl pēc dažiem gadiem viņš uzraksta slavinājumu šai Kristus kara-draudzei un izstrādā ordeņa regulu, kurā ir septiņdesmit divi punkti, - tā ir ļoti uzjautrinoša lasāmviela, jo tur sabāzts viss iespējamais. Mise katru dienu, aizliegts tikties ar bruņiniekiem, kas izslēgti no baznīcas, taču, ja kāds no tiem vēlas iekļauties Tempļa saimē, tad viņam jāizrāda kristīga pretimnākšana, -redzat, es jau teicu, ka tas bija ārzemnieku leģions. Brāļiem jānēsā balti apmetņi, vienkārši, bez kažokādām, izņēmuma kārtā atļautas jērādas un aitādas, aizliegts nēsāt smalkas kurpes ar uzliektiem galiem, kādas tolaik bija modē, guļot nedrīkst novilkt kreklu un apakšbikses, noteikti jālieto matracis, palags un sega...

- Varu iedomāties, kas tā bija par smirdoņu tai karstumā... -teica Belbo.

- Par smirdoņu mēs vēl parunāsim. Regulā bija iekļauti vēl citi bargi noteikumi: jāēd divatā no vienas bļodas, turklāt pilnīgā klusumā, gaļa trīsreiz nedēļā, piektdienās pilnīgs gavēnis; jāceļas rītausmā, bet, ja darbs bijis grūts, atļauts gulēt vienu stundu ilgāk, toties tad vēl gultā trīspadsmit reizes jānoskaita Tēvs mūsu.

Noteikta stingra ordeņa hierarhija, sākot no mestra līdz zemākajām pakāpēm - ieroču nesējiem, zirgu puišiem, saimes ļaudīm un kalpiem. Katram bruņiniekam drīkst būt trīs zirgi un viens ieroču nesējs; aizliegti grezni rotāti segli, iemaukti vai pieši; ieročiem jābūt vienkāršiem, bet labiem; medīt atļauts vienīgi lauvas, -vispār nemitīgas grēknožēlas un kara pilna dzīve. Nemaz nerunājot par šķīstības zvērestu, ko Bernārs uzsver īpaši. Jo šie vīri nedzīvoja klosterī, bet gan uzturējās kā karavīri laicīgās sabiedrības vidū, ja vien par sabiedrību var nosaukt to salašņu varzu, kas tolaik pulcējās Svētajā zemē, un regulā teikts, ka sievietes klātbūtne ir ļoti bīstama un atļauts noskūpstīt vienīgi māti, māsu un tanti.

Belbo pasmīnēja. - Nu, par tām tantēm gan nevajadzēja piekāpties... Bet, ja es pareizi atceros, vai templiešus neapsūdzēja sodomijā? Bija tā Klosovska grāmata liafomeds... Kas īsti bija Bafomeds? Kaut kāda viņu sātaniskā dievība, vai?

- Tiksim arī līdz Bafomedam, pacietieties. Bet brīdi mēģiniet iztēloties sevi viņu vietā. Tu dzīvo kā jūrnieks, tikai tuksnesī.

Esi nonācis paša velna zemē, pienāk nakts, un tu teltī apgulies blakus puisim, ar kuru kopā esi ēdis no vienas bļodas. Tu esi pārguris, nosalis, izslāpis, pārbijies un gribi pie mammas. Kas tevi var glābt?

- Vīriešu mīlestība, Tēbu leģions, - minēja Belbo.

- Vai saprotat, kas tā bija par elles dzīvi? Turklāt jācīnās kopā ar karavīriem, kas nebija devuši šķīstības zvērestu. Kad pilsēta ieņemta, tie līksmi izvaro mauru meičas ar dzintaraini brūnu ādu un samtainām acīm. Bet ko lai Libānas ciedru paēnā dara tem-plietis? Atstājiet viņam mauru zēniņus! Vai tagad jums ir skaidrs, kāpēc izplatījās paruna “dzer un lamājas kā tcmplietis”? Tas nedaudz atgādina stāstu par nabaga kapelānu, kurš tup tranšejās,

lej rīklē sīvo un lād Dievu kopā ar savu notrulušo karavīru draudzi.

Un tas vēl nav viss... Ordeņa zīmogā templieši vienmēr attēloti divatā uz viena zirga, aizmugurē sēdošais cieši piekļāvies pirmajam. Kāpēc? Regula taču katram atļauj turēt trīs zirgus? Droši vien tā bijusi Bernāra ideja: tas varēja simbolizēt nabadzību vai arī viņu dubulto - mūka un karavīra - lomu. Bet tautas iztēle zīmogā saskatīja ko citu. Kas tad tie par mūkiem, kas tik mīlīgi saglaudušies, pat auļojot zirga mugurā? Bet varbūt viņus apmeloja...

- Izskatās, ka viņi paši centušies to panākt, - secināja Belbo.

- Vai tas svētais Bcrnārs gadījumā nebija galīgais stulbenis?

- Nē, stulbs viņš nebija, bet arī viņš bija mūks, un mūkiem tais laikos bija visai dīvaini priekšstati par savu ķermeni... Pirms brīža baidījos, ka mans stāsts pārāk atgādina vesternu, bet ja labi padomā... Paklausieties, ko par saviem iemīļotajiem bruņiniekiem raksta Bernārs, esmu paķēris līdzi citātu, tas ir to vērts: “Viņi nicīgi izvairās no mīmiem, kumēdiņu rādītājiem un žonglieriem, no nepiedienīgām dziesmām un jokiem, viņi apcērp īsus matus, jo apustulis mācījis, ka vīriešiem neklājas rūpēties par savām cirtām. Viņus nekad neredz ar sasukātiem matiem, un reti viņus redz nomazgājušos, viņu bārda ir lēkšķaina, miesu sedz putekļi, netīrumi no bruņām, sviedri no karstuma.”

- Es negribētu uzturēties viņu mitekļos, - teica Belbo.

Diotallevi prātīgi piebilda: - Ercmīti jau vienmēr piekopuši

veselīgu netīrību, lai pazemotu savu miesu. Vai tas nebija svētais Makarijs, kurš dzīvoja staba galā, un, kad tārpi krita lejā no viņa ķermeņa, viņš tos savāca un lika atpakaļ, lai arī tiem, Dieva radī-biņai, būtu sava iztikšana un kāds prieciņš?

- Stilīts bija svētais Simeons, - teica Belbo, - bet es biju domājis, ka viņš tupēja staba galā, lai varētu spļaut uz galvas garāmgājējiem.

- Ienīstu apgaismības cinisko garu, - teica Diotallevi. - Katrā

ziņā reiz dzīvoja stilīts, vienalga, Makarijs vai Simeons, kurš viscaur bija apaudzis ar tārpiem. Bet es labi nepārzinu šos jautājumus, jo man nerūp goju neprātības.

- Tavi Heronas rabīni gan bija tīrīgi, - noteica Belbo.

- Viņi mitinājās nožēlojamos geto graustos, kur jūs, goji, bijāt viņus sadzinuši. Bet templieši tīksminājās par savu netīrību.

- Nepārspīlēsim, - es teicu. - Vai tad nekad neesat redzējuši karavīru pulku pēc gara pārgājiena? Es jums to stāstīju, lai jūs varētu izprast pretrunas, kas mocīja visus templiešus. Templietim jābūt mistiķim, askētam, nedrīkst ēst, dzert, kniebties, - jādelē tik pa tuksnesi un cērt galvas Kristus ienaidniekiem! Jo vairāk galvu nošņāpsi, jo drīzāk nopelnīsi biļeti uz paradīzi. Templietis smird, viņa bārda ar katru dienu kļūst lēkšķaināka, un tad vēl Bernārs pieprasa, lai iekarotajās pilsētās viņš nemestos virsū meitenēm vai večām un lai bezmēness naktīs, kad pār tuksnesi pūš samums, neizrādītu laipnību savam tuvākajam ieroču biedram. Kā gan iespējams reizē būt mūkam un slepkavniekam, šķērst vēderus un skaitīt Ave MarI Tu nedrīksti pat ieskatīties sejā savai māsīcai, un, kad pēc ilgām aplenkuma dienām tu iejāj pilsētā, pārējie krusta kareivji tavu acu priekšā drāž kalifa sievu un brīnumdaiļas sulamītes atkailina savas krūtis un sauc: “Ņem mani, ņem mani, tikai nenogalē...” Bet vai tad templietis drīkst ņemt šīs priekšā? Nedrīkst vis, viņam jāpalick nesatricināmam, smirdīgam un bārdainam, kādu viņu grib redzēt Bernārs, un mierīgi jāskaita lūgšanas... Lai gan, no otras puses, pietiek palasīt Retraits...

- Kas tie tādi?

- Tie ir salīdzinoši vēlu rakstīti ordeņa statūti, teiksim, tai laikā, kad ordenis jau bija zaudējis karcivīgumu un apāvis čībiņas. Nav nekā ļaunāka par karaspēku, kas garlaikojas, jo karš ir beidzies. Statūtos parādās ļoti dīvaini aizliegumi: nedrīkst kauties, ievainot kristieti atriebības dēļ, ielaisties darīšanās ar sievieti, apmelot ordeņa brāli. Nedrīkst ļaut izbēgt vergam, nedrīkst noskaisties un kliegt “es pāriešu saracēņu pusē!”, nedrīkst nolaidības dēļ pazaudēt zirgu, nedrīkst dāvināt dzīvniekus, izņemot suņus un kaķus, nedrīkst doties tālā ceļā bez atļaujas, nedrīkst salauzt mestra zīmogu, nedrīkst nakts laikā pamest nometni, nedrīkst aizdot ordeņa naudu bez augstāk stāvošo atļaujas, nedrīkst dusmās nosviest zemē savu mūka apmetni.

- Pēc aizliegumiem var noprast, ko ļautiņi paraduši darīt, -teica Belbo, - pēc tiem viegli var ieskicēt ikdienas dzīves ainiņas.

- Pamēģināsim, - ierosināja Diotallcvi, - kāds templietis, pārskaities par to, ko brāļi viņam pateikuši vai nodarījuši pie vakariņu galda, naktī bez atļaujas pamet nometni, viņš dodas prom jāšus zirgā un viņu pavada vergs, saracēņu zēniņš, bet pie segliem piesieti trīs kapauni. Templietis dodas pie vieglas uzvedības meičas un, iekārdinājis viņu ar kapauniem, tver mirkli un ļaujas aizliegtiem priekiem... Kamēr šie divi priecājas, mazais moris aizbēg ar visu zirgu. Un mūsu templietis, vēl netīrāks, smirdīgāks un ar vēl izspūrušāku bārdu nekā parasti, kājām atgriežas nometnē nokārtu galvu. Slapstīdamies, lai neviens to nemanītu, viņš savāc naudu (protams, Tempļa naudu) un aiznes to žīdu augļotājam, kas uzglūn kā maitasputns...

- Tu to saki, Kaifa, - iestarpināja Belbo.

- Labi, labi, tic jau tikai stereotipi. Templietis cenšas atgūt ja ne mori, tad vismaz kādu zirgu. Bet cits templietis atklāj viņa slepenās gaitas un vakarā (zināms taču, ka tādās kopienās valda skaudība un nesaticība), kad visiem par lielu iepriecinājumu galdā tiek celta gaļa, izsaka visai skaidrus mājienus. Kapteini pārņem aizdomas, bet aizdomās turētais sapīkst, nosarkst, izvelk dunci un metas virsū biedram...

- Glumajam sikofantam, - precizēja Belbo.

- Sikofantam, labi teikts. Tātad viņš metas virsū šim nožēlojamajam un izķēmo viņam seju. Tas savukārt izrauj zobenu, un

sākas ordeņa brāļus apkaunojoša cīņa, kapteinis ir spiests viņus nomierināt, plakaniski zvetēdams ar zobenu, brāļi ķiķina un smīkņā...

- Dzerdami un lamādamies kā templieši... - piebilda Belbo.

- Savos lāstos smalki iepīdami gan Dievu, gan pašu Svēto Jaunavu, - aizrāvos arī es.

- Bez šaubām, mūsu templietis nu pārskaišas vēl vairāk un...

Ko, velns, dara templietis, kad tas ir pārskaities?

- Viņš kļūst gluži melns no dusmām, - minēja Belbo.

- Jā, jā, tieši, kā tu saki, viņš kļūst gluži melns no dusmām, norauj apmetni un sviež to zemē...

- Savāciet savu smirdīgo lupatu un ejiet ellē ar visu savu nolādēto templi! - es ierosināju. - Ak jā, vēl viņam jāsalauž mestra zīmogs! Viņš ar vienu zobena cirtienu pāršķeļ zīmogu un nobļaujas, ka aiziet pie saracēņiem.

- Vienā rāvienā pārkāpis vismaz astoņus aizliegumus.

Lai labāk ilustrētu savu pārliecību, es teicu: - Un tagad iedomājieties, ka tāds puisis, kurš paziņojis, ka aiziet pie saracēņiem, kādu dienu nokļūst karaļa pakalpiņu nagos. Tic viņu arestē un parāda šim nokaitētus moku rīkus. Sak, runā, maitas gabals, pastāsti, kā jūs grūdāt cits citam dirsā! - Mēs? Man nospļauties par jūsu karstajiem dzelžiem! Jūs nemaz nezināt, ko spēj īsts templietis! Un dirsā es sagrūdīšu visiem jums, jūsu pāvestam un ari pašam karalim Filipam, ja viņš man pagadīsies pa ķērienam!

- Viņš atzinās, atzinās! Droši vien tā arī notika, - teica Belbo. - Prom uz pazemes cellēm! U11 katru dienu ieziediet šo ar eļļu, lai labāk deg, kad varēsim viņu likt uz sārta.

- Gluži kā bērni, - skumji secināja Diotallevi.

Mūs pārtrauca kāda meitene ar zemeņkrāsas dzimumzīmi uz deguna. Meičai rokās bija papīru žūksnītis, un viņa apvaicājās, vai mēs jau esam parakstījušies pret argentīniešu biedru arestu.

Belbo tūlīt parakstījās, pat neuzmetis acis tekstam. - Katrā ziņā

viņiem klājas sliktāk nekā man, - viņš paskaidroja Diotallevi, kurš viņu apjucis vēroja. Tad Belbo pievērsās meitenei: - Mans draugs nevar parakstīties, viņš pārstāv indiešu minoritāti, kam ticība neļauj rakstīt savu vārdu. Valdība viņus vajā, un daudzi no viņiem ir sabāzti cietumā. - Meitene uzmeta Diotallevi izpratnes pilnu skatienu un padeva lapas man. Diotallevi atviegloti uzelpoja.

- Kurus tad arestēja? - es jautāju.

- Kā - kurus? Argentīniešu biedrus.

- Jā, bet no kuras grupas?

- Skaidrs, ka Takvaras.

- Bet Takvaras grupa taču ir fašisti, - es pārdroši izmetu.

- Fašists, - meitene man naidīgi uzšņāca un gāja prom.

- Vai tiešām templieši bija nošņurkuši nabagi? - jautāja Diotallevi.

- Nē, nē, - atbildēju. - Es pārcentos un sabiezināju krāsas. Tas, ko līdz šim stāstīju, attiecināms tikai uz templiešu karojošajām vienībām. Bet vispār ordenis jau no pašiem pirmsākumiem bija saņēmis iespaidīgas dāvanas un pamazām izveidojis spēcīgus centrus visā Eiropā. Piemēram, Kastīlijas un Aragonas karalis Alfonss viņiem uzdāvina veselu valsti, pareizāk, viņš sastāda testamentu, kurā novēl valsti templiešiem, gadījumā ja viņš pats nomirs, neatstājis tiešos mantiniekus. Templieši nepaļaujas uz likteni un nokārto izdevīgu darījumu - tā sakot, labāk zīle rokā nekā mednis kokā, taču zīle šoreiz nozīmē pusduci cietokšņu Spānijā. Bet Portugāles karalis viņiem uzdāvina nepārskatāmas mežu platības, vienīgā nelaime, ka tais mežos valda saracēņi. Templieši dodas uzbrukumā, satriec maurus un pie reizes nodibina Koimbras pilsētu. Un tās ir tikai dažas epizodes. Vienvārdsakot - daļa brāļu cīnās Palcstīnā, bet ordeņa spēcīgākā daļa

attīstās dzimtenē. Un kas notiek? Ja kādam jādodas uz Palestīnu

un jāņem līdzi nauda, bet viņš baidās laisties tik tālā ceļā ar zeltu un dārglietām, šis cilvēks vienkārši dodas pie Francijas, Spānijas vai Itālijas templiešiem, nodod viņiem savus dārgumus un saņem rakstisku apliecinājumu, ar kuru tad vēlāk saņem naudiņu Austrumos.

- Tas jau ir akreditīvs, - teica Belbo.

- Protams. Viņi izgudroja norēķināšanos ar čekiem krietni agrāk par Florences baņķieriem. Tagad jūs saprotat: dāvinājumi, kara laupījums, ienākumi no finanšu operācijām - un Tempļa ordenis kļūst par starptautisku uzņēmumu. Lai vadītu šādu uzņēmumu, bija vajadzīgi vīri ar galvu uz pleciem. Cilvēki, kas prata pārliecināt Inocentu II piešķirt tcmpliešu ordenim pārsteidzošas privilēģijas: ordenis var pilnībā paturēt kara laupījumu un par saviem īpašumiem, lai arī kur tie atrastos, ordenim nav jāatskaitās ne karalim, ne bīskapiem, ne Jeruzalemes patriarham, bet tikai un vienīgi pāvestam. Templieši visur bija atbrīvoti no desmitās tiesas maksāšanas, gluži otrādi, viņi paši to iekasēja no savu zemju iemītniekiem... Vispār uzņēmums, kas vienmēr gūst peļņu, nemaksā nodokļus, un tā darījumos neviens nedrīkst bāzt degunu. Skaidrs, kāpēc bīskapi un valdnieki nevarēja viņus ciest ne acu galā. Tomēr arī šīs pasaules varenie nevarēja iztikt bez tcmpliešu atbalsta. Krustneši bija nejēgas, kas pieteicās doties karagājienos, nezinādami, kur nonāks un ko piedzīvos, turpretī templieši Austrumu zemēs jutās kā savās mājās, zināja, kā risināt pārrunas ar ienaidniekiem, viņi pārzināja teritoriju un vietējo kara mākslu. Tempļa ordenis bija nopietna organizācija, lai gan tā reputāciju veidoja arī bezjēdzīga izrādīšanās kaujās...

- Bezjēdzīga? - jautāja Diotallevi.

- Bieži vien tā tiešām bija puiciska izrādīšanās. Daudzi ir brīnījušies, kā tcmpliešu gudrība politiskos un pārvaldes jautājumos savienojama ar viņu piekopto desantnieku cienīgo cīņas

stilu-vienas vienīgas aknas un nenieka smadzeņu. Kaut vai notikumi Askalonā...

- Nu, kas tad notika Askalonā? - noprasīja Belbo, kas uz mirkli bija kļuvis izklaidīgs, sveicinādams kaut kādu Doloresu, uz kuru nolūkojās ar neslēptu iekāri.

Arī meiča piesēda mums līdzās un nočivināja: - Ari es gribu dzirdēt, kas notika Askalonā, to es gribu dzirdēt.

- Tātad reiz Francijas karalis, vācu imperators, Jeruzālemes karalis Balduīns III, kā arī tcmpliešu un hospitālicšu ordeņa lielmestri nolemj iekarot Askalonu. Dodas uzbrukumā, ielenc pilsētu, pasākumā piedalās visi: karaļi un viņu galmi, patriarhs, priesteri ar krustiem un karogiem, Tīras, Nācaretes un Cezarejas arhibīskapi. Vienvārdsakot, varena līksmība, skats atgādina gadatirgu - pie pilsētas mūriem uzceltas teltis, plīvo karogi un vimpeļi, rīb bungas... Bet Askalonas nocietinājumos ir simt piecdesmit torņu, un pilsētas iedzīvotāji jau laikus sagatavojušies ilgam aplenkumam, katrā mājā ir izkaltas šaujamlūkas, - tie ir neskaitāmi cietokšņi cietoksnī. Un, manuprāt, templiešiem, kuri taču bija tik gudri un pieredzējuši, vajadzēja to zināt. Bet nekā - visi līksmā uzbudinājumā būvē koka torņus un “bruņurupučus”, zināt, tās būves uz riteņiem, ko pievilka pie ienaidnieka mūriem, un tad kareivji no tām raidīja akmeņus, ugunis, bultas, kamēr prāvākus akmens bluķus no tālienes svieda katapultas. Askalo-nieši cenšas aizdedzināt “bruņurupučus”, taču vēja virziens ir viņiem nelabvēlīgs un liesmas pārmetas uz pilsētas mūriem, un vienā vietā tie sabrūk. Sprauga nocietinājumos! Visi aplencēji metas turp, lai bruktu iekšā, bet notiek kaut kas dīvains. Tem-pliešu lielmestrs liek aizkavēt pārējos cīnītājus, lai pilsētā iekļūtu tikai viņa vīri. Ļaunas mēles apgalvo, ka tā darīts, lai kara laupījums bagātinātu vienīgi Templi, bet labvēļi iebilst, ka liemestrs nojautis slazdus, tāpēc uzbrukumā sūtījis tikai savu drosminieku

priekšpulku. Katrā ziņā es šim vīram neļautu vadīt karaskolu, jo

četrdesmit templieši izbrāžas cauri pilsētai ar ātrumu simt astoņdesmit kilometru stundā, atduras pret nocietinājumu pretējo malu, saceļot putekļu grīstes, strauji nobremzē, ieskatās cits citam acīs un jautā, ko gan viņi tur vispār dara, tad griežas atpakaļ un laužas cauri ienaidnieku pūļiem, bet mauri pa logiem gāž viņiem uz galvas akmeņus un raida šķēpus. Tā mauri viņus visus, ieskaitot lielmestru, ātri apkauj, aizdara spraugu mūrī, līķus izkar nocietinājumu ārpusē, bet paši, nešķīsti ņirgādamies, rāda kristiešiem piedauzīgus žestus.

- Mauri ir nežēlīgi, - teica Belbo.

- Gluži kā bērni, - atkārtoja Diotallevi.

- Mūsu vienībās derētu vairāk tādu puišu kā tavi templieši, -sajūsmināti izdvesa Doloresa.

- Man tas atsauc atmiņā Tomu un Džeriju.

Ierunājās mana sirdsapziņa. Galu galā jau divus gadus manu dzīvi piepildīja templieši, un es viņus mīlēju. Pakļaudamies savu sarunbiedru snobismam, biju viņus attēlojis kā multenes varoņus. Bet varbūt pie vainas bija ļaunprātīgais hronists Vilhelms no Tīras. Mani Tempļa bruņinieki bija citādi: viņi, bārdaini un dedzīgi, auļoja zirgos sava melni baltā karoga Boseāna paēnā, plandot sniegbaltajiem apmetņiem, uz kuriem liesmoja koši sarkans krusts, viņi traucās uz nāves un drosmes dzīrēm, un sviedri, par kuriem bija rakstījis svētais Bernārs, lāsmoja kā bron-zējums un piešķīra sarkastisku cēlumu viņu biedīgajiem Smaidiem brīžos, kad viņi tik nesaudzīgi un nežēlīgi svinēja atvadas no dzīves... Kā lauvas kara laukā, rakstīja Zaks de Vitrī, kā maigi jēri miera laikā, raupji cīņā, bijīgi lūgšanās, nežēlīgi pret ienaidniekiem, sirsnīgi pret brāļiem. Tikpat pretrunīgi kā viņu izvēlētās karoga krāsas - baltā un melnā, jo'šķīstā draudzībā tie vērsās pie Kristus draugiem, bet tumšā naidā pret viņa ienaidniekiem...

Aizkustinoši ticības nesēji, pēdējā bruņniecības norieta spozme, - kāpēc gan es viņus aprakstu kā neizdevies Ariosto, ja varu kļūt par otru Zuanvilu? Man atmiņā atausa lappuses, ko viņiem bija veltījis Histoirc dc Saint Luis^44 autors, kurš kopā ar karali Luiju bija devies uz Svēto zemi, reizē būdams rakstvedis un karotājs. Tolaik templiešu ordenis bija darbojies ilgāk nekā pusotru gadsimtu un bija notikuši tik daudzi krusta karagājieni, ka visi ideāli jau bija krietni noplukuši. Kā rēgi pagaisuši karalienes Melisendas un spitālīgā karaļa Balduīna tēli, pierimušas iekšējās cīņas Libānā, kur bija plūdušas asiņu straumes, Jcruzā-leme jau vienreiz kritusi neticīgo rokās, Barbarosa noslīcis Kili-kijas upē, Ričards Lauvassirds, sakauts un pazemots, aizbēdzis uz dzimteni, pārģērbies svešās drānās (starp citu, aizsedzies tieši ar tcmplieša apmetni), - kristīgā pasaule bija zaudējusi karā. Mauri izveidojuši savu spēku konfederāciju, un to valstis, neatkarīgas, bet vienotas, aizstāv savu civilizāciju. Viņi ir lasījuši Avi-cennu un nav tumsoņas kā eiropieši. Un kā gan iespējams divus gadsimtus diendienā saskarties ar tolerantu, mistisku un libertī-nisku kultūru un neļauties tās valdzinājumam, jo sevišķi, ja tā nemitīgi tiek salīdzināta ar Rietumu kultūru - rupju, piezemētu, barbarisku un ģermānisku? Pienāk 1244. gads, Jeruzāleme atkal krīt mauru varā, šoreiz galīgi un neglābjami, un karš, kas uzsākts pirms simt piecdesmit gadiem, ir beidzies, zaudētājiem kristiešiem jānoliek ieroči, jo austrumu plašumos valdīs miers un Libānas ciedru smarža. Nabaga templieši, kam bija vajadzīga jūsu varonība?

Melanholiskas skumjas, rietošas slavas pēdējā atblāzma, vai šis nav īstais brīdis uzklausīt musulmaņu mistiķu slepenās mācības, uzkrāt apslēptos ticības dārgumus? Varbūt tieši tolaik dzimst leģenda par Tempļa bruņiniekiem, kura joprojām savalgo prātus, ko nomāc vilšanās un nepiepildītas alkas, - stāsts par neierobežotu varenību, kas vairs nezina, kurp vērst savu spēku.

Un šajā norieta laikā tur ierodas Luijs, svētais karalis, kurš paradis ieturēties pie viena galda ar Akvīnas Tomu, karalis, kurš aizvien tic krusta karu mērķiem, kaut uzvarētāju muļķības dēļ divi gadsimti izšķiesti, graujot sapņus un uzvaru. Vai gan vērts mēģināt vēlreiz? Ir vērts, saka svētais Luijs, un templieši viņam piekrīt, tie viņam seko sakāvē, - tas galu galā ir viņu amats, un kā attaisnot Tempļa pastāvēšanu, ja nenotiek krusta kari?

Luijs uzbrūk Damjetai no jūras, ienaidnieka krastā mirdzēt mirdz pīķi un alebardas, zobeni, vairogi un karogi, skaists skats, raksta Zuanvils, vērot, kā musulmaņu bruņinieku zelta ieroči zibsnī saulē. Luijs varētu nogaidīt, taču viņš nolemj izcelties krastā par katru cenu. “Mani uzticamie karotāji, mēs būsim neuzveicami, ja mūs vienos Kristus mīlestība. Ja mūs piemeklēs sakāve, mēs kļūsim par mocekļiem. Ja uzvarēsim, Dieva godība vairosies.” Templieši tam netic, taču viņi audzināti kalpot ideāliem un nedrīkst atkāpties no sava tēla. Un viņi dodas līdzi karalim, kuru aizrāvis mistiskais neprāts.

Pārsteidzošā kārtā kristiešiem izdodas nokāpt krastā, un pārsteidzošā kārtā saracēņi atkāpjas no Damjetas, karalis pat vilcinās ieiet pilsētā, jo pirmajā brīdī negrib ticēt, ka ienaidnieki tik lēti aizbēguši. Tomēr tā ir taisnība - pilsēta tikusi viņam un tāpat visi tās dārgumi un simt mošeju, kuras Luijs tūdaļ pārveido par Kunga baznīcām. Tagad jāpieņem svarīgs lēmums: doties tālāk uz Kairu vai Aleksandriju? Saprātīgāk būtu izvēlēties Aleksan-driju, jo tādējādi Ēģiptei varētu laupīt nozīmīgu ostu. Bet karagājienā piedalās arī ļaunais ģēnijs - karaļa brālis Roberts d’Artuā, lieluma mānijas apsēsts, izslāpis pēc slavas un panākumiem, kas jāgūst tūdaļ uz līdzenas vietas. Jaunākajiem brāļiem šādas nelaimes nav retums. Viņš iesaka vērst uzbrukumu pret Kairu, Ēģiptes sirdi. Un templieši, agrāk tik piesardzīgi, zaudē apvaldu.

Karalis ir aizliedzis atsevišķas sadursmes, bet viens no Tempļa virsniekiem šo aizliegumu pārkāpj. Ieraudzījis mameluku sultāna karogu, viņš iesaucas: “Uz priekšu, Dieva vārdā, jo manas acis nespēj skatīt tādu apkaunojumu!”

Mansūrā saracēņi nocietinās upes pretējā pusē, franči, lai tiktu otrā krastā, būvē dambi un cenšas to aizsargāt ar saviem pārvietojamiem torņiem. Bet saracēņi no bizantiešiem pārņēmuši grieķu uguns noslēpumus. Grieķu uguns bumbas ir prāvas kā mucas, un to astes izskatās kā šķēpi, tās skrien pa gaisu kā zibeņi, kā liesmojoši pūķi. Un to gaisma ir tik spoža, ka naktī cīņas laukā kļūst gaišs kā dienā.

Kristiešu nometne deg vienās liesmās, bet kāds nodevīgs beduīns par trīssimt bizantiem karalim parāda braslu. Luijs nolemj doties uzbrukumā. Upi šķērsot nav viegli, daudzi noslīkst, un daudzus aizrauj straume, un pretējā pusē gaida trīssimt saracēņu zirgos. Beidzot karaspēka lielākā daļa tikusi krastā, templiešiem ir dota pavēle virzīties pirmajiem, un viņiem seko grāfs d’Artuā ar savu pulku. Musulmaņu jātnieki metas bēgt, templieši gaida pārējās kristiešu armijas daļas. Taču grāfs d’Artuā ar saviem vīriem steidz vajāt ienaidniekus.

Tad arī templieši, lai nekristu kaunā, metas līdzi uzbrukumā, taču panāk d’Artuā spēkus, kad tie jau ielauzušies ienaidnieka nometnē un sarīkojuši slaktiņu. Musulmaņi bēg uz Mansūru. Šķiet, ka d’Artuā to vien gaidījis, un viņš, protams, atkal grib mesties tos vajāt. Templieši cenšas grāfu atrunāt, Tempļa spēku virspavēlnieks brālis Zils viņam pielabinās, sacīdams, ka grāfs paveicis apbrīnojamu varoņdarbu, dižāko no visiem šajā jūras pusē. Bet d’Artuā, šis iedomīgais, pēc slavas izslāpušais knislis, apsūdz templiešus nodevībā un atļaujas piebilst, ka neticīgo zemes jau sen būtu iekarotas, ja vien templieši un hospitālieši būtu to vēlējušies, un aizskarts Tempļa gods, un mūsu bruņinieki kopā ar pārējiem dodas uzbrukumā pilsētai, iebrūk tajā, vajā ienaidniekus līdz pretējai nocietinājumu malai, un tai brīdī templieši attopas, ka atkārtojuši Askalonā pieļauto kļūdu. Kristieši, ieskaitot templie-šus, pārāk ilgi un aizrautīgi grābuši laupījumu sultāna pilī, - pa to laiku musulmaņi apkopojuši spēkus un vienoti uzbrūk izkliedētajam laupītājputnu baram. Vai templiešicm saprātu atkal laupījusi alkatība? Daži stāsta, ka pirms uzbrukuma pilsētai brālis Zils grāfam d’Artuā nesalaužamā mierā esot teicis šādus vārdus: “Kungs, mani un manus brāļus nemāc bailes, un mēs jums sekosim. Taču ziniet, ka mēs šaubāmies, un pamatoti, vai jums un mums izdosies atgriezties.” Un patiesi, tāda ir Dieva griba -d’Artuā dabū galu, un kopā ar viņu tiek nogalināts daudz brašu bruņinieku, arī divsimt astoņdesmit templiešu.

Sliktāk par sakāvi, tas ir īsts apkaunojums. Tomēr neviens to tā nesauc, pat Zuanvils ne: tā gadās, tāpēc jau karš ir skaists.

Zuanvila kunga spalva daudzas no šīm kaujām un sadursmēm pārvērš par izsmalcinātām baleta ainām - ripo galvas, neskaitāmas lūgšanas kāpj augšup pie labā Kunga, norit daža asara par karali un viņa uzticamajiem vīriem, kas izlaiž garu, un viss atgādina krāšņu krāsu filmu - sārtas seglu segas, zeltītas zirglietas, spožas bruņu cepures un zobeni tuksneša dzeltenās saules staros, un turpat līdzās tirkīzzilā jūra, un, kas zina, - varbūt tieši tā templieši skatīja savus dienišķos slaktiņus.

Zuanvila skatiens slīd no augšas lejup, no lejas augšup, atkarībā no tā, vai viņš nokritis no zirga vai atkal uzrāpies seglos; viņš izceļ atsevišķas ainas, bet visas kaujas kopaina viņam paslīd garām. Visu izšķir divcīņas, un nereti to iznākums ir gluži nejaušs. Zuanvils steidzas palīgā Vanonas senjoram, bet kāds turks viņu ievaino ar šķēpu, zirgs nokrīt uz ceļiem, Zuanvils pārlido pāri lopiņa galvai. Viņš pieceļas kājās, sažņaudzis rokās zobenu, un mesers Erards de Siverē (“lai Dievs mielo viņa dvēseli”) pamāj

viņam un aicina paglābties kādas pussagrautas mājas drupās. Viņi steidzas turp, ceļā viņus gandrīz sabradā turku jātnieku bars, tomēr viņi neskarti sasniedz gruvešus un nostiprinās, bet turki raida pret viņiem savus šķēpus. Meseru Frederiku de Lupē ievaino mugurā, un “tik liela bija viņa brūce, ka asinis no tās šļācās kā no mucas, kam izsista spunde”, bet de Siverē saņem zobena cirtienu tieši sejā “tā, ka deguns viņam nokārās pār lūpām”. Un tā tālāk, līdz piesteidzas palīgi. Viņi izkļūst no mājas drupām, pārvietojas uz citu kaujas lauka malu, un atkal jaunas ainas, citi kritušie un pēdējā brīdī brīnumaini izglābtie, un skaļas balsis izmisīgi piesauc meseru svēto Jēkabu. Un šajā juceklī bra-

v

šais Suasonas grāfs, nikni vēzēdams zobenu, uzsauc: “Zuanvila kungs, liksim šiem neliešiem gaudot bailēs un sāpēs, jo tāda būs Dieva griba, ka šo dienu mēs vēl pieminēsim, kad atkal būsim kopā ar daiļajām dāmām!” Bet karalis vaicā pēc ziņām no sava brāļa, nelaimes putna grāfa d’Artuā; un hospitāliešu preposts, brālis Anrī de Ronē, viņam atbild, ka saņēmis “labas ziņas, jo droši zināms, ka grāfs d’Artuā jau nonācis paradīzē”. Karalis atbild: “Lai slavēts Dievs par visu, ko Viņš mums liek pieredzēt,” -un lielas asaras rit pār viņa vaigiem.

Tomēr ne vienmēr tas ir eņģelisks un asiņains balets. Mirst lielmestrs Gijoms de Sonaks, viņu dzīvu sadedzina grieķu uguns. Kristiešu karaspēku ieskauj līķu smaka, karavīrus nomoka bads un uzbrūk skorbuts. Svētā Luija armijas spēki ir salauzti, pašu karali nomoka dizentērija, un viņš ir spiests izgriezt caurumu bikšu staklē, lai nevajadzētu lieki tērēt laiku kaujas laukā. Dam-jeta atkal tiek zaudēta. Karaliene risina pārrunas ar saracēņiem un samaksā piecsimt tūkstošus Tūras livru, lai glābtu savai dzīvību.

Krusta karos vienmēr trūcis tālredzības un savstarpējas uzticēšanās. Senžandakrī ar triumfu sagaida karali Luiju kā uzvarētāju, viņam pretī procesijā iznākusi visa pilsēta: klērs, dāmas un bērni. Apdomīgie templieši redz dziļāk un tālāk un mēģina uzsākt miera sarunas ar Damasku. Luijs, uzzinājis, ka templieši slepus darbojušies viņam aiz muguras, pārskaišas. Viņš apsūdz jauno lielmestru nodevībā, un lielmestrs musulmaņu sūtņu klātbūtnē atsauc ienaidniekiem dotos solījumus un krīt karalim pie kājām, lūgdams piedošanu. Nevar apgalvot, ka templieši būtu cīnījušies slikti vai savtīgi, tomēr Francijas karalis viņus pazemo, lai apliecinātu savu varu, - tieši tāpat kā pusgadsimtu vēlāk viņa pēctecis Filips, lai apliecinātu savu varu, tcmplicšus nosūtīs uz sārtu.

1291. gadā Senžandakrī iekaro mauri un nogalina visus tās iedzīvotājus. Jeruzālemes kristīgajai karalistei pienācis gals. Templiešu tagad ir vairāk nekā jebkad agrāk, un nekad viņi nav bijuši tik bagāti un vareni, taču, dzimuši, lai cīnītos Svētajā zemē, viņi tagad ir spiesti šo zemi pamest.

Viņi aprok sevi greznībā un pārticībā cietokšņos, kas izkaisīti pa visu Eiropu, un Parīzes Templī, taču aizvien sapņo par plašumiem ap Jeruzālemes Templi un skaisto Laterānas Svētās Marijas baznīcu, kuras kapelās pateicībā izvietotas kara trofejas; sapņos viņiem rādās spožās slavas laiki, svelme kalēju smēdēs, sedlinieku darbnīcas un austuves, labības klētis, zirgu stallis diviem tūkstošiem zirgu, staļļapuišu un ieroču nesēju tekalēšana, turku teltis, sarkanie krusti uz baltajiem apmetņiem, kalpu brūnās tunikas, sultāna sūtņi ar milzu turbāniem un zeltītām bruņucepurēm, svētceļnieki, krustceles, kur izmijas sardzes patruļas, un prieki, ko sniedz pilnās naudas lādes, osta, no kuras rīkojumi un kravas tiek sūtīti uz pilīm dzimtenē, salās un Mazāzijas piekrastē...

Viss beidzies, mani nabaga templieši.

Tovakar pie Pilāda, malkodams jau piekto glāzi viskija, ko man dāsni uzspieda Belbo, es aptvēru, ka esmu ļāvies nomoda sapņiem, turklāt skaļā balsī un izjusti (ak, kāds kauns!), un droši vien biju pavēstījis aizkustinošu un'kaislīgu stāstu, jo Doloresai acīs mirdzēja asaras, bet Diotallevi, kurš bija pasūtījis jau otru glāzi tonika - kādas neveselīgas pārmērības! - pievērsa serafisku skatienu debesim vai, pareizāk, bāra griestiem, kam taču nepiemita nekā sefirotiska, un purpināja: - Varbūt viņi bija gan tādi, gan tādi - nelieši un svētie, laupītāji un bruņinieki, naudas mijēji un varoņi...

- Katrā ziņā viņi bija īpaši, - secināja Belbo. - Bet jūs, Ka-saubon, viņus mīlat?

- Es par viņiem rakstu diplomdarbu, un tas, kurš raksta diplomdarbu par sifilisu, galu galā iemīl pat bālo spirohctu.

- Skaisti kā kino, - teica Doloresa. - Žēl, bet man tagad jāiet -vēl jāsadrukā skrejlapiņas rītdienai. Mēs piketēsim pie Marelli rūpnīcas.

- Laimīgā, tu to vari atļauties, - teica Belbo. Viņš smagi pacēla roku un noglāstīja viņai matus. Tad pasūtīja, kā pats apgalvoja, pēdējo viskiju. - Ir gandrīz pusnakts, - viņš teica. - Mums, normālajiem, nekas, bet es uztraucos par Diotallevi. Taču noklausīsimies šo stāstu līdz galam, es gribu dzirdēt par tiesas prāvu. Kad, kā, kāpēc...

- Cur, quomodo, quando, - piekrita Diotallevi, - jā, jā.

Viņš apgalvo, ka iepriekšējā dienā redzējis piecdesmit četrus ordeņa brā|us, ko veda uz sārtu, jo tie negribēja atzīties augstāk minētajos maldos, un viņš dzirdējis, ka tie esot tikuši sadedzināti, un viņš pats baidoties, ka nespēs izturēt uguns pārbaudījumus, tāpēc viņš, bīstoties nāves, izmeklētāju kungu vai citu pratinātāju klātbūtnē Ir gatavs atzīt, ka patiesi pastrādāti visi grēki, kuros apsūdz ordeni, un, ja vien viņam to jautātu, viņš atzītu pat, ka ir nogalinājis Mūsu Kungu.

Emerī de villēra le Dīka Ileciba Depositlon de Aimery de Villiers-le Duc, 13. 5.1310

14 nodaļa

Prava, kurā tik daudz noklusējumu, pretrunu

noslēpumu un muļķības. Visuzkrītošākā bija muļķība, un, būdama neizskaidrojama, tā parasti saplūda ar noslēpumaino. Tais laimīgajos laikos es ticēju, ka noslēpumus rada muļķība. Aizvakar periskopā es domāju, ka visbriesmīgākie noslēpumi, lai neatklātu savu noslēpumaino dabu, izliekas par neprātu. Bet tagad esmu pārliecināts, ka visa pasaule ir labs noslēpums, un briesmīgu to vērš vienīgi mūsu neprāts, cenzdamies to iztulkot atbilstoši savai patiesībai.

Templieši bija zaudējuši mērķi. Vai, pareizāk, tagad tie par mērķi bija pārvērtuši līdzekļus, kas agrāk bija domāti mērķa sasniegšanai, un mierīgi pārvaldīja savas neaptveramās bagātības. Ko gan brīnīties, ja Filips Skaistais, monarhs, kurš pūlējās centralizēt varu, viņus neieredzēja. Kā lai pakļauj šo neatkarīgo ordeni? Liel-mestra rangs bija līdzvērtīgs augstdzimuša prinča titulam, viņš komandēja karaspēku, pārzināja milzīgus zemes īpašumus, viņu ievēlēja tāpat kā imperatoru, un viņa vara bija neierobežota. Francijas valsts kasi nepārraudzīja karalis, tā glabājās Parīzes Templī. Templieši bija tās sargātāji, pilnvarotie un pārvaldītāji, viņi brīvi rīkojās ar tekošo rēķinu, kas tikai formāli piederēja karalim. Templieši veica iemaksas un izmaksas, spēlēja uz procentiem, izturējās kā liela privātbanka, lai gan baudīja visas privilēģijas un atvieglojumus, kas pienāktos valsts bankai... Un ari karaļa mantzinis bija templietis. Vai gan iespējams valdīt tādos apstākļos?

Ja nevari viņus sakaut, kļūsti par vienu no viņiem. Un Filips lūdza, lai viņu pieņem par ordeņa goda biedru. Taču saņēma noraidošu atbildi. Karaļi tādus apvainojumus nepiedod. Tad Filips pāvestam ieteica apvienot templiešu un hospitāliešu ordeņus, neaizmirsdams piebilst, ka jaunizveidoto ordeni varētu vadīt viens no viņa dēliem. Tempļa lielmestrs Žaks de Molē ar lielu troksni atgriezās no Kipras, kur mitinājās kā trimdā izsūtīts valdnieks, un iesniedza pāvestam memorandu, kurā šķietami slavināja šādas ordeņu sapludināšanas priekšrocības, bet patiesībā skaidri norādīja, kādas nelaimes no tās celtos. Nenieka nekautrēdamies, Molē paziņoja, ka templieši ir daudz bagātāki par hos-pitālicšiem un sapludināšana vienus padarītu nabadzīgākus uz otru rēķina, un tādi zaudējumi noteikti satriektu Tempļa bruņinieku garu. Spēles pirmajā gājienā uzvarēja Molē, pagaidām lietu noglabāja arhīvā. Taču spēle tikko bija sākusies.

Bija jāliek lietā cits paņēmiens - apmelošana, un šādus gājienus savukārt labi pieprata karalis. Visādas nevalodas par tem-pliešiem klīda jau ilgāku laiku. Ko gan parastie krietnie francūži domāja par šiem “kolonistiem”, kurus redzēja iekasējam desmito tiesu, bet kuri neko nedeva pretī, - un tie pat vairs nelēja savas asinis kā Svētā Kapa sargi? Protams, arī templieši bija Franči, tomēr ne gluži. Drīzāk pieds noirs^45 vai, kā teica tolaik, poulains. Templieši nemaz neslēpa savus eksotiskos paradumus, un daži mēļoja, ka savā starpā viņi sazinoties mauru valodā, pie kuras bija pieraduši tur, tālienē. Viņi bija mūki, taču atklāti piekopa visai vieglprātīgu dzīvesveidu, un jau pirms vairākiem gadiem pāvests Inocents III bija spiests izdot bullu De insolentia Tem-plariorum^46. Viņi bija devuši zvērestu dzīvot nabadzībā, taču dzinās pēc greznības kā aristokrāti, bija alkatīgi kā jaunā tirgotāj u slāņa pārstāvji un nekaunīgi kā musketieru vienība.

Un nevajag daudz, lai baumas pārtaptu skaidri izteiktos mājienos: homoseksuāļi, ķeceri, elku pielūdzēji, kuri dievina bārdainu galvu, kas nākusi nez no kurienes, tik ne jau no krietno kristiešu panteona. Varbūt viņiem ir kopīgi noslēpumi ar ismaē-liešiem, varbūt viņi sazinās ar Kalna Veča asasīniem. Filips un viņa padomnieki no tādām runām prata izsist labumu.

Filipa ēnā darbojās viņa padevīgās dvēseles Mariņī un Nogarē. Mariņī bija tas, kura nagos beigu beigās krita templiešu bagātības, - viņam bija uzticēts tās pārvaldīt karaļa vārdā līdz brīdim, kad tās nonāks hospitāliešu rīcībā, un nav īsti skaidrs, kuram atlēca ienākumu lielākā daļa. Nogarē bija karaļa zīmoga glabātājs, tieši viņš iestudēja 1303. gadā Ananjī negadījumu, kad Šāra Kolonna iepļaukāja Bonifaciju VIII, kurš, nespēdams atgūties no pazemojuma, drīz vien pameta šo pasauli.

Tad uz skatuves kāpj kāds agrāk neievērojams vīrs, vārdā Eskjē de Floirāns. Šķiet, ka šis Floirāns sēdējis cietumā par nez kādiem noziegumiem un gaidījis nāvessodu. Cietuma cellē viņš satiek kādu izbijušu tcmplieti, kuram arīdzan piespriests augstākais soda mērs. Templietis Floirānam atzīstas baismīgos grēkos. Un Floirāns par savu dzīvību, brīvību un naudas žūksni pārdod to, ko uzzinājis. Un uzzinājis viņš to pašu, par ko visi jau sen mēļojuši. Taču tagad tās vairs nav baumas, bet gan likumīgi sniegtas liecības. Karalis Floirāna sensacionālos atklājumus pavēsta pāvestam - tobrīd pāvesta godu bauda Klements V, tas, kurš Svēto

Krēslu pārcēla uz Aviņonu. Pāvests reizē tic un netic, viņš labi zina, cik grūti ir iejaukties Tempļa darīšanās. Tomēr 1307. gadā pāvests atļauj sākt oficiālu izmeklēšanu. Zaks de Molē par to ir informēts, taču neizrāda satraukumu. Līdzās karalim viņš turpina piedalīties valsts ceremonijās - kā princis starp prinčiem, līdzīgs starp līdzīgiem. Klements V stiepj lietu garumā, karalim rodas aizdomas, ka pāvests templiešiem grib dot laiku bēgšanai. Kādas muļķīgas iedomas! Templieši ij nedomā bēgt, viņi vienā mierā turpina dzert un lādēties savos cietokšņos. Un tas ir pirmais noslēpums.

1307. gada 14. septembrī karalis visiem valsts seneŠaliem un tiesu izpildītājiem izsūta aizzīmogotas vēstules, kurās pavēlēts masveidā arestēt templiešus un konfiscēt viņu mantu. No pavēles izsūtīšanas dienas līdz arestam paiet vesels mēnesis, jo templiešus apcietina tikai 13. oktobrī. Templieši nekā nenojauš. Aresta rītā viņi visi iekrīt tīklos un - tas ir otrs noslēpums - padodas nepretodamies. Un tikai dažas dienas agrāk karaļa ierēdņi, lai varētu būt droši, ka nekas nepaslīdēs garām konfiskācijai, visā valstī veic templiešu īpašumu pilnīgu inventarizāciju, aizbildinādamies ar pavisam bērnišķīgiem pārvaldes jautājumiem. Un templieši neliekas ne zinis, sak, lūdzu, lūdzu, apskatiet visu un jūtieties kā mājās.

Pāvests, uzzinājis par arestu, ceļ iebildumus, bet ir jau par vēlu. Karaļa izmeklētāji jau ķērušies pie cilpām un nokaitētiem dzelžiem, un daudzi bruņinieki spīdzināti atzinušies. Noziedznieki atzinušies, tātad pie darba jāķeras inkvizīcijai, kura tolaik pratināšanā vēl neizmanto uguni, tomēr tās paņēmieni ir pietiekami labi, jo bruņinieki vēlreiz apstiprina savu atzīšanos.

Un tas ir trešais noslēpums. Protams, viņus spīdzina, un ne pa jokam, jo trīsdesmit seši bruņinieki no mocībām dabū galu. Taču tie bija dzelzs vīri, kas paraduši turēties pretī nežēlīgajiem turkiem, bet tagad neviens nepretojas karaļa kalpiem. Parīzē tikai

četri bruņinieki no simt trīsdesmit astoņiem atsakās atzīties. Visi pārējie atzīst savus nodarījumus, arī Zaks de Molē.

- Ko tad īsti viņi atzīst? - jautāja Beibo.

- Viņi atzīst precīzi to, kas laikus ierakstīts pavēlē par arestu. Apsūdzēto sniegtajās liecībās ir ļoti maz atšķirību, vismaz Francijā un Itālijā. Turpretī Anglijā, kur neviens īsti necenšas templie-šus tiesāt, protokolos parādās tikai daži kanoniski nodarījumi, bet arī tie piedēvēti vīriem, kas nav ordeņa brāļi, un liecinieki paši savām acīm neko neesot redzējuši. Vienvārdsakot, templieši atzīstas tikai tur, kur kāds ļoti cenšas to panākt, un atzīst vienīgi to, ko no viņiem pieprasa.

- Tipisks inkvizīcijas process. Tādi redzēti bez sava gala, -iebilda Belbo.

- Tomēr apsūdzēto izturēšanās ir dīvaina. Galvenie apsūdzības punkti ir tādi: bruņinieki iesvētīšanas rituālā esot trīsreiz nolieguši Kristu, spļāvuši uz krucifiksa, tad tikuši izģērbti un skūpstīti in posteriori parte spine dorsi^47, proti, uz pēcpuses, tad uz nabas un mutes, in bumane dignitatis opprobrium [48], un visbeidzot cits ar citu kopojušies, - tā teikts apsūdzībā. Orģija. Pēcgalā viņiem esot parādīta bārdaina elka galva, un to vajadzējis pielūgt. Un ko saka apsūdzētie, kad viņiem nolasa šo noziegumu sarakstu? Zofruā de Sarnē, kurš vēlāk kopā ar Molē mirs uz sārta, apliecina: jā, arī viņam tā esot gadījies, viņš esot noliedzis Kristu, bet tikai vārdos, nevis sirdī, un viņš neatceras, vai esot spļāvis uz krucifiksa, jo tai vakarā esot bijusi liela steiga. Bet, ja runājam par pēcpuses skūpstīšanu, arī to viņš esot piedzīvojis. Un Overņā klostera skolotājs viņam esot sacījis, ka būtībā labāk savienoties ar brāļiem nekā apgānīt sevi ar sievieti, tomēr viņš pats neesot miesā grēkojis ar citiem bruņiniekiem. Vispār izrādās, ka

visi šīs spēlītes ir redzējuši, tik nav ņēmuši par pilnu, tie citi - tie gan ticēja, bet es ne, es tikai stāvēju maliņā un pieklājīgi vēroju. Un lielmestrs Zaks de Molē, kurš nekādi nav saucams par pēdējo starp ordeņa vīriem, piebalso: arī viņam esot pasniegts krucifikss apspļaudīšanai, bet viņš izmanījies aizspļaut tam garām. Viņš atzīst, ka iniciācijas rituāls esot visai līdzīgs apsūdzībā aprakstītajam, bet precīzāk pastāstīt viņš neko nevarot, jo, redz, cik dīvaini, viņš savas karjeras laikā esot iesvētījis tikai pāris brāļu. Kāds cits pavēsta, ka esot skūpstījis mestru, tik ne uz pakaļas, bet uz lūpām, mestrs gan skūpstus viņam uzspiedis uz pēcpuses. Daudzi stāsta pat vairāk, nekā prasīts, viņi ne tikai esot noraidījuši Kristu, bet arī saukuši viņu par noziedznieku, nolieguši Marijas jaunavību un krucifiksu esot ne vien apspļaudījuši, bet arī apmīzuši, un to esot bijis parasts darīt ne tikai iesvētīšanas laikā, bet arī svētajā nedēļā pirms Lieldienām. Un vēl viņi neesot ticējuši sakramentiem, esot pielūguši Bafomedu, kā arī dievinājuši pašu velnu, kas atklājies ticīgajiem kaķa veidolā...

Tikpat groteska, kaut arī vieglāk izskaidrojama ir deja, ko uzsāk karalis un pāvests. Pāvests grib pārņemt tiesas prāvu savās rokās, bet karalim pašam gribētos novadīt lietu līdz galam. Pāvests gribētu tikai uz laiku apturēt ordeņa darbību, tad sodīt vainīgos un atjaunot ordeni tā sākotnējā šķīstībā, bet karalis grib, lai prāva skar visu ordeni un to satriec pilnībā - gan politiski, gan reliģiski, bet galvenais - finanšu jomā.

Tad parādās kāds dokuments, savā ziņā īsts šedevrs. Daži teoloģijas dižgari paziņo, ka apsūdzētajiem nevajag piešķirt aizstāvi, jo citādi viņi varētu atsaukt savas liecības. Nav pat vajadzības rīkot izmeklēšanu un tiesas prāvu - varot droši ķerties pie soda izpildīšanas, jo tiesas darbs nepieciešams vienīgi tad, ja pastāv kādas šaubas, bet šajā gadījumā šaubu neesot. “Kamdēļ gan viņiem piešķirt aizstāvi, kura vienīgais mērķis būtu attaisnot viņu

pašu atzītos grēkus? Fakti ir tik acīmredzami, ka noziegumu izdarīšana nav apstrīdama.”

Lai novērstu risku, ka tiesas prāvu savā pārraudzībā varētu ņemt pāvests, karalis un Nogarē veic drošības pasākumus - viņi safabricē varenu skandālu, kurā iejaukts Truā bīskaps. Pamatojoties uz kāda noslēpumaina avantūrista Nofo Dci ziņojumiem, bīskapu apvaino burvestībās. Pēc neilga laika atklājas, ka Nofo Dei ir melojis, un viņu pakar, bet tostarp pār nabaga bīskapa galvu nākušas arī publiskas apsūdzības sodomijā, zaimošanā un augļošanā. Tie paši templiešu grēki. Varbūt karalis saviem pavalstniekiem grib pierādīt, ka arī baznīca nav bez vainas un tāpēc tai nav tiesību izlemt templiešu likteni. Bet varbūt viņš vienkārši izsaka brīdinājumu pāvestam. Vispār tie ir neskaidri notikumi, policijas un slepeno dienestu spēlītes, spiegošana un denunciācijas... Pāvests ir iedzīts stūrī, un viņš atļauj nopratināt septiņdesmit divus templiešus. Tie apstiprina atzīšanos, ko snieguši spīdzināšanas laikā. Pāvests cer, ka viņus varēs apžēlot, jo viņi taču nožēlojuši savus grēkus.

Bet tad notiek kaut kas dīvains (|un šis ir viens no galvenajiem jautājumiem, ko es gribētu izskaidrot savā diplomdarbā, bet mani mulsina pretrunīgie materiāli) - pāvests ar lielām pūlēm izcīnījis tiesības ņemt bruņiniekus savā pārziņā, bet jau drīz viņš tos atdod atpakaļ karalim. Man tā arī nav izdevies saprast, kas īsti notika. Molē atsauc savu atzīšanos. Klements viņam dod iespēju aizstāvēt savu nevainību un nosūta pie viņa trīs kardinālus, kuriem dots uzdevums viņu izklaušināt. 1309. gada 26. novembrī Molē saka dedzīgu runu, aizstāvēdams ordeni un tā šķīstību, viņš pat atļaujas izteikt draudus apsūdzētājiem. Bet tad pie viņa ierodas karaļa sūtnis Gijoms de Plezāns, kuru Molē uzskata par savu draugu. Plezāns viņam dod noslēpumainus padomus, un šī paša mēneša 28. datumā Molē uzraksta biklu un liekvārdīgu paziņojumu, kurā pasludina, ka esot nabadzīgs un neizglītots bruņinieks, un tad kautrīgi uzskaita vecos un sen aizmirstos ordeņa nopelnus - viņš piemin ordeņa sniegtās žēlastības dāvanas, Svētajā zemē lietās asinis un tā tālāk. Tad atmiņās sāk gremdēties arī Nogarē, kurš atgādina, ka Templim savulaik bijušas vairāk nekā draudzīgas attiecības ar Saladīnu. Un tic jau ir mājieni par valsts nodevību. Molē taisnošanās ir nožēlojama - var jau saprast, ka, nonīcis divus gadus cietumā, cilvēks kļūst par lupatu, taču Molē izturējās kā lupata ari tūlīt pēc aresta. Nākamā gada martā Molē saraksta nākamo ziņojumu, un šoreiz viņš izvēlējies citu taktiku -viņš paziņo, ka klusē un klusēs, līdz varēs runāt pāvesta klātbūtnē.

Seko negaidīts teatrāls pavērsiens. Žanra maiņa, sākas episka drāma. 1310. gada aprīlī piecsimt piecdesmit templiešu lūdz, lai viņus uzklausa. Viņi paziņo, ka atzīšanās panākta spīdzinot, viņi to atsauc un noliedz visas apsūdzības, kuras esot neiedomājamas un nepamatotas. Bet karalis un Nogarē labi prot savai amatu. Ak daži templieši noliedz savu vainu? Jo labāk! Tātad viņi uzskatāmi par iesīkstējušiem grēciniekiem, recidīvistiem un zvēresta lauzējiem, proti, par relapsi - un tais laikos tā bija šausmīga apsūdzība -, jo viņi stūrgalvīgi noliedz to, ko paši atzinuši. Piedot var tiem, kas atzīst un nožēlo savus grēkus, bet ne jau tādiem, kas nejūt nožēlu, - nekauņām, kas, lauzdami zvērestu, atsakās no sniegtajām liecībām. Piecsimt piecdesmit nekaunīgajiem zvēresta lauzējiem piespriež nāvessodu.

Pavisam viegli var iztēloties pārējo nabaga ieslodzīto psiholoģisko reakciju. Tie, kuri atzīstas, paliek dzīvi, kaut ari cietumā, -dzīvos, redzēs, varbūt nāks glābiņš. Bet tie, kuri neatzīstas vai -vēl ļaunāk - atsauc atzīšanos, kāpj uz sārta. Ari piecsimt atzīšanās atsaucēji, kuriem vēl nav laupīta dzīvība, vēlreiz atsauc savu atsaukumu.

Viņu aprēķins izrādās pareizs: tiem, kuri nav atzinušies, pie- spriež mūža ieslodzījumu, bet tiem, kuri atzinušies, piedod.

Filipam nav vajadzīgs slaktiņš, viņš tikai grib satriekt ordeni. Atbrīvotie bruņinieki, salauzti miesā un garā, pavadījuši četrus vai piecus gadus cietumā, klusītiņām ieplūst citos ordeņos. Viņu vienīgā vēlēšanās ir, lai viņus aizmirstu. Un šī klusā izgaišana spēcīgi ietekmē leģendas par ordeņa tālāko darbību pagrīdē.

Bet Molē aizvien pieprasa, lai viņu uzklausa pāvests. Klc-ments 1311. gadā sasauc koncilu Vijēnā, taču Molē turp netiek aicināts. Pāvests apstiprina templiešu ordeņa slēgšanu, tā mantība tiek piešķirta hospitāliešiem, lai gan pagaidām visas bagātības paliek karaļa pārziņā.

Paiet vēl trīs gadi, un beidzot panākta vienošanās ar pāvestu.

1314. gada 19. martā pie Parīzes Dievmātes katedrāles tiek nolasīts spriedums Zakam de Molē - viņam piespriests mūža ieslodzījums. Molē izdzird spriedumu, un viņā atmostas lepnums.

Viņš bija cerējis, ka pāvests viņu attaisnos. Molē jūtas nodots.

Viņš labi apzinās, ka viņu pasludinās par recidīvistu un zvēresta lauzēju, ja viņš vēlreiz atsauks savu atzīšanos. Kas notiek viņa prātā pēc septiņiem gadiem, kas pavadīti cietumā, gaidot spriedumu? Vai viņš iedvesmojas no saviem varonīgajiem priekšgājējiem? Vai viņš izlemj, ka labāk skaista nāve nekā izredzes aizvadīt atlikušās dzīves dienas apkaunotam un iemūrētam cietuma sienās? Molē paziņo, ka viņš un viņa brāļi ir bez vainas. Templieši ir pastrādājuši tikai vienu noziegumu, viņš saka, savas gļēvulības dēļ tie nodevuši Templi. Bet viņš to nedarīs.

Nogarē apmierināts berzē rokas: publisks noziegums, tātad publiski jāpiespriež sods, turklāt steidzamā kārtā. Tāpat kā Molē rīkojas arī Normandijas preceptors Zofruā de Sarnē. Karalis pieņem lēmumu tai pašā dienā - Sitē salas galā sāk kraut sārtu.

Saulei rietot, Molē un Sarnē tiek sadedzināti.

Leģenda vēsta, ka pirms nāves Molē pareģojis ļaunu galu saviem vajātājiem. Un patiešām -'nepaiet ne gads, un nomirst gan pāvests, gan karalis un Nogarē. Bet pēc karaļa nāves daži

izsaka aizdomas, ka Mariņī ļaunprātīgi piesavinājies valsts labumus. Un drīz ienaidnieki viņu apsūdz burvestībās un liek pakārt. Jau tolaik daudzi sāk uzskatīt Molē par mocekli. Tādas domas nav svešas arī Dantem, un viņš pauž sašutumu par templiešu vajāšanu.

Te beidzas vēsture un sākas leģendas. Un viena no leģendas epizodēm vēsta, ka dienā, kad tika giljotinēts Luijs XVI, kāds vīrs esot uzkāpis uz ešafota un iesaucies: “Zak de Molē, tu esi atriebts!”

Aptuveni tādu stāstu es tovakar izklāstīju Pilāda bārā, lai gan mani palaikam pārtrauca.

Bclbo man jautāja: - Tiešām? Vai tik jūs to neesat lasījis kādā Orvela vai Kestlera gabalā? - Vai arī: - Paga... tas man atgādina to puisi, kā nu viņu tur sauca, kurš sarīkoja kultūras revolūciju Ķīnā... - Savukārt Diotallevi brīžam izmeta dziļdomīgas frāzes, piemēram: - Historia maģistra vitae.[49]- Un Bclbo viņam atcirta:

- Beidz, kabalisti netic vēsturei! - Un Diotallevi nesatricināmi atbildēja: - Tieši tā. Viss atkārtojas pa apli, bet vēsture ir skolotāja tāpēc, ka māca mums, ka patiesībā nemaz nepastāv. Taču šajā aplī svarīgas ir pārmaiņas.

- Bet galu galā, - beigās teica Belbo, - kas īsti bija šie tem-plieši? Sākumā jūs viņus mums aprakstījāt kā seržantus no Džona Forda filmām, pēc tam kā netīrīgus vazaņķus, pēc tam kā bruņiniekus no miniatūrām, tad kā Dieva baņķierus, kas nodarbojas ar tumšām lietām, tad kā satriektu karaspēku, pēc tam kā luci-feriskas sektas locekļus un visbeidzot kā brīvās domas mocekļus... Kas viņi bija?

- Gan jau pastāv kāds iemesls, kāpēc viņi ir kļuvuši par mītu.

Varbūt viņi atbilda visām šīm lomām. Un trīstūkstošajā gadā kāds marsiešu vēsturnieks varētu jautāt - kas bija katoļu baznīca?

Kuri bija kristieši - tie, kas ļāva, lai viņus saplosa lauvas, vai tic, kas slepkavoja ķecerus? Gan vieni, gan otri.

- Bet vai viņi patiešām bija pastrādājuši visus viņiem piedēvētos grēkus?

- Uzjautrinošākais ir tas, ka viņu sekotāji, proti, visdažādāko laiku neotemplieši, apgalvo, ka viņi to esot darījuši gan. Un ir daudz dažādu izskaidrojumu. Viens pieņēmums skan šādi: tie esot bijuši jautri un parupji rituāli: ja jau tu gribi kļūt par tem-plieti, pierādi, ka pauti tev ir savā vietā un drosmes netrūkst, nu, uzspļauj krucifiksam, un redzēsim, vai tevi uz līdzenas vietas nospers zibens; ja tu ienāc brāļu karadraudzē, tu sevi visu atdod saviem brāļiem, nu tad ļauj, lai kāds nobučo tavu pakaļu. Otrs skaidrojums: viņiem prasīts noliegt Kristu, lai redzētu, kā viņi tiks galā, ja nokļūs gūstā pie saracēņicm. Tas gan ir pilnīgi idiotisks skaidrojums, jo nevienam taču nemāca pretoties spīdzināšanai, liekot - kaut arī simboliski - darīt to, ko pieprasīs spīdzinātājs. Trešais skaidrojums: Austrumu zdmēs templieši iepazinuši maniheisma ķecerīgo mācību. Manihejieši noliedza krustu, jo ar šo rīku ticis mocīts Kungs, un tāpat tie aicināja atteikties no pasaules, atturēties no laulībām un pārstāt vairot cilvēku dzimumu. Vecas idejas, kas raksturīgas daudzām pirmo kristietības gadsimtu ķecerībām, un vēlāk tās pārņem ari katari, - un pastāv vesela tradīcija, kas uzskata templiešus par kataru mācības piekritējiem. U11 tad varētu izprast, kāpēc tiek piesaukta sodomija, kaut arī simboliska. Pieņemsim, ka bruņinieki tiešām saskārās ar šiem ķeceriem. Viņi nebija nekādi intelektuāļi un daļēji naivuma, daļēji snobisma dēļ radīja paši savu folkloru, kas viņus atšķīra no pārējiem krustnešiem. Viņi piekopa savus brālības rituālus, lieki neprātodami, ko tie nozīmē.

- Un kā tad tas Bafomeds?

- Redzat, daudzos pratināšanas protokolos pieminēta figūra Baffometi, bet tikpat labi tā varēja būt pirmā rakstveža kļūda. Un, ja nākamās liecības safabricē pēc pirmās parauga, kļūda pārrakstot aizceļo arī uz citiem dokumentiem. Dažos ziņojumos minēts Muhameds (istud caput vester deus est, et vester Mahu-ntct)[50], un tas varētu nozīmēt, ka templieši bija radījuši paši savu sinkrētisku liturģiju. Dažos protokolos teikts, ka viņiem bijis jāsauc “7«//«”, kas droši vien nozīmē Allāhu. Bet musulmaņi nepielūdz Muhameda tēlus. No kā tad templieši pārņēmuši šo paražu? Liecībās teikts, ka daudzi redzējuši šīs galvas, un dažkārt runa ir nevis par galvām, bet par koka elku tēliem pilnā augumā, tie bijuši sprogainiem matiem un klāti ar zeltu, un visos gadījumos tēli ir bārdaini. Šķiet, ka izmeklētāji pat atrod šīs galvas un parāda apsūdzētajiem, tomēr tās pazudušas bez pēdām. Visi elku tēlus ir redzējuši, un neviens tos nav redzējis. Tāpat kā ar tiem kaķiem. Dažs redzējis pelēku, dažs rudu, dažs melnu. Iedomājieties pratināšanu ar nokaitētu dzelzi: vai iniciācijas rituāla laikā tu redzēji kaķi? Kā nu ne! Templiešu apmetnēs, kur glabājās tik daudz labības krājumu, kas bija jāsargā no pelēm, kaķu droši vien bija, ka biezs. Un tais laikos kaķi kā mājdzīvnieki Eiropā bija sastopami reti, turpretī Ēģiptē gan. Un, kas zina, varbūt templieši arī Eiropā turēja kaķus atšķirībā no visiem krietniem ļaudīm, kuri kaķus uzskatīja par aizdomīgiem un nešķīstiem radījumiem. Un varbūt tāpat bija ar Bafomeda galvām, - varbūt tie bija relikviju šķirsti, kas veidoti galvas formā, tolaik tādi bija sastopami. Protams, daži uzskata, ka Bafomeds bija alķīmijas simbols.

- Bez alķīmijas nekur neiztikt, - pārliecināti teica Diotallevi.

- Un varbūt templiešiem bija zināms noslēpums, kā iegūt zeltu.

- Skaidrs, ka viņiem tas bija zināms, - teica Belbo. - Vajag

tik uzbrukt saracēņu pilsētai, apkaut sievietes un bērnus un grābt visu, kas gadās pa ķērienam. Patiesībā viss šis stāsts ir viens pamatīgs juceklis.

- Iespējams, ka tāds pats juceklis valdīja templiešu galvās. Saprotiet, viņiem taču nebija nekādas daļas par doktrīnas smal kūmiem. Vēsturē bijis daudz izlases vienību, kas rada savu stilu un paražas, - kāds nieks lecīguma, kāds nieks mistikas, smuki rituāli, kuru jēga pašiem nav skaidra. Protams, ezoteristi apgalvo, ka templieši gluži labi zinājuši, ko dara. Viņi esot bijuši Austrumu mistēriju adepti, un pat pakaļas bučošanai iniciācijas rituālā esot bijusi simboliska jēga.

- Nu, nu, pastāstiet, ko simbolizē pakaļas bučošana, - teica Diotallevi.

- Daži mūsdienu ezoteristi uzskata, ka templieši pārņēmuši indiešu mācības. Un skūpstam uz pēcpuses vajadzējis atmodināt Kundalīni čūsku, kosmisko spēku, kas mājo mugurkaula lejasdaļā, seksuālajos dziedzeros. Un pamodinātā čūska kāpj augšup, līdz sasniedz pincālo dziedzeri jeb epifizi...

- Dekarta dziedzeri?

- Droši vien to pašu. Un tad čūska pierē atver trešo aci, kas ļauj skatīties cauri laikam un telpai. Tāpēc jau daudzi joprojām dzen pēdas templiešu noslēpumam.

- Filipam Skaistajam vajadzēja sadedzināt sārtā mūsdienu ezoteristus, nevis tos nelaimīgos.

- Jā, bet mūsdienu ezoteristi ir pliki un nabagi.

- Ko tik tu, cilvēks, nedabū dzirdēt! - noteica Belbo. - Tagad es saprotu, kāpēc daudzi no maniem trakajiem ir apsēsti ar tem-pliešiem.

- Man šķiet, ka tas zināmā mērā ir saistīts ar mūsu vakardienas sarunu. Visa templiešu vēsture ir kā nepareizs siloģisms. Izturies kā ģeķis, un būsi mūžīgi nesaprotams. Abrakadabra, Mcnc, mcne, tckel, upharsin [51], Pape Satan Pape Satan Aleppe [52], le vierge le vivaee et le bel aujourd’hui * * *, - kāds dzejnieks, sludinātājs, vadonis vai burvis kaut ko nenozīmīgu noburkšķ, bet visa cilvēce nopūlas gadsimtiem ilgi, lai atšifrētu viņu diženo vēsti. Templieši ir neatšifrējami, jo viņiem galvā bija galīgā putra. Un tieši tāpēc daudzi viņus godina.

- Pozitīvistisks izskaidrojums, - teica Diotallevi.

- Jā, - es piekritu, - varbūt es esmu pozitīvists. Vajadzēja tikai veikt pavisam vienkāršu operāciju starpsmadzeņu dziedzeros, un templieši būtu varējuši kļūt par hospitāliešiem, tas ir, par normāliem cilvēkiem. Karš sagrauj smadzeņu centrus, varbūt vainojams lielgabalu troksnis un grieķu ugunis... Paskatieties kaut vai uz mūsu ģenerāļiem.

Rija jau viens naktī. Diotallevi, apreibis no tonika, streipuļoja. Atvadījāmies. Es biju lieliski pavadījis vakaru. Un viņi tāpat. Mēs vēl nezinājām, ka bijām sākuši rotaļāties ar grieķu uguni, kas dedzina un sadedzina.

15 nodaļa

Erards de Siverē man teica. "Sir, ja jūs domājat, ka nedz es,

nedz mans mantinieks no tā netiekam negodā, es došos pēc

palidzibas pie grāfa d'Anžū, kuru redzu tur tālāk laukā." Un es viņam atbildēju: "Meser Erard, man šķiet, ka jūs izpelnīsieties sev lielu godu, ja meklēsiet palidzību, lai glābtu mūsu dzivības, kad jūsu pašu dzīviba ir apdraudēta."

Žuanvlls, Stāsts par svēto Luiju Joinvllle, Hlstolre de Saint Louls.

46, 226

Pēc tā vakara, kad apspriedām tcmpliešus, mēs ar Bclbo pārmijām tikai īsus vārdus bārā, kur cs iegriezos arvien retāk, jo centīgi noņēmos ar savu diplomdarbu.

Kādu dienu notika plaša antifašistiska demonstrācija. Gājienam bija jādodas ceļā no universitātes, un, kā jau tolaik bija pieņemts, ielūgti bija visi kreisi noskaņotie intelektuāļi. Varenas policijas ierindas, bet izskatījās, ka kārtības sargi nolēmuši gājienam šķēršļus nelikt, kaut arī demonstrācija bija nesankcionēta. Arī tas tolaik bija visai raksturīgi: ja vien nenotiks nekas īpaši nopietns, varas pārstāvji tikai mierīgi noraudzīsies un kontrolēs situāciju, un galvenais - vēros, lai kolonna nešķērsotu dažas nosacītas robežas Milānas centrā. Tolaik pastāvēja daudz teritoriālu kompromisu - zināmā teritorijā noteicēji bija kreisie spēki, bet viņpus Augusta laukuma un ielās ap Sanbabilas laukumu valdīja fašisti. Ja kāda no pusēm mēģināja šķērsot neredzamo robežu, notika sadursmes, bet pārējā laikā nenotika nekas - dresētājs un lauva rāmi vēroja viens otru. Mēs parasti domājam, ka nežēlīgais plēsoņa uzbrūk dresētājam, kurš to savalda, noplīkšķinādams pātagu vai izšaudams gaisā ar pistoli. Maldi, jo, kad lauva iznāk arēnā, tas jau ir paēdināts un sazāļots un tam ne prātā nenāk kādam uzbrukt. Un, tāpat kā visiem dzīvniekiem, lauvam ir sava drošības zona, - ārpus tās var notikt vienalga, kas, lauva būs mierīgs. Kad dresētājs sper soli lauvas neaizskaramajā teritorijā, lauva ierūcas, tad dresētājs paceļ pātagu, bet patiesībā jau tai pašā brīdī kāpjas soli atpakaļ (tēlodams, ka gatavojas lēcienam uz priekšu), un lauva nomierinās. Arī simulētai revolūcijai ir savi stingri noteikti likumi.

Biju aizgājis uz demonstrāciju, bet nebiju pievienojies nevienai no grupām. Es stāvēju malā, Svētā Stefana laukumā, kur spietoja žurnālisti, izdevniecību redaktori un mākslinieki, kas bija atnākuši izrādīt savu solidaritāti. Visa Pilāda bāra publika.

Pēkšņi sev līdzās ieraudzīju Belbo. Viņš bija kopā ar kādu sievieti. Jau agrāk bieži biju redzējis viņus kopā pie Pilāda, un es spriedu, ka tā ir viņa draudzene. (Vēlāk viņa nez kur nozuda, un tagad es zinu, kāpēc, jo izlasīju failu par doktoru Vāgneru.)

- Arī jūs? - es jautāju.

- Ko gan jūs gribat? - Viņš samulsis pasmaidīja. - Jācenšas glābt dvēsele. Crede firmiter et pecca fortiter. [53] Vai šī aina jums neko neatgādina?

Palūkojos apkārt. Bija saulaina pēcpusdiena - no tām, kad Milāna šķiet skaista, namu fasādes kļūst zeltainas un debesis izskatās nedaudz metāliskas. Policijas rindas mums iepretī bija aizslēpušās aiz ķiverēm un plastmasas vairogiem, kas šķita metam atspīdumus kā tērauds. Kāds civilā tērpies komisārs ar trīskrāsu lenti pār plecu apstaigāja savu padoto ierindu. Atskatījos. Aiz mums bija gājiena priekšgals. Pūlis kustējās uz priekšu, bet lēnām; rindas bija blīvas, bet neregulāras, tās līkumoja kā čūskas; no ļaužu masas kā dzelkšņi augšup slējās karogi, lozungi, plakāti, nūjas. Aizrautīgākie bariņi skandēja ritmiskus saukļus; gar kolonnas malām grozījās katanjja: aktīvisti - daļa sejas aizsegta ar sarkaniem lakatiņiem, raibi krekli, jostas ar kniedēm, džinsi, kas mirkuši lietū un balināti saulē; un pat neveiklie ieroči, ko tie žņaudza rokās, nomaskējuši saritinātos karogos, pat tie izskatījās kā gleznotāja krāsu paletes elementi, - un man prātā ienāca Difi un viņa gleznu līksmais kolorīts. Un no Difi asociācijas mani aizvadīja pie Gijoma Dife. Man šķita, ka esmu iekļuvis viduslaiku miniatūrā, un gājiena malās es saskatīju dāmas (šķietami andro-gēnas būtnes), kuras gaidīja diženo drosmes izrādi, kas viņām bija apsolīta. Bet šīs izjūtas izšāvās cauri manai apziņai strauji kā zibens, - miglaini aptvēru, ka esmu to jau redzējis, taču nespēju atcerēties, kur un kad.

- Vai tā nav Askalonas ieņemšana? - jautāja Belbo.

- Pie svētā Jēkaba, mans labais kungs! Jūs manas acis atdarījāt! - es iesaucos. - Krusta gājiens! Varu likt savu galvu ķīlā, ka vēl nebūs norietējusi saule, kad daži no viņiem jau klauvēs pie paradīzes vārtiem!

- Jā, - teica Belbo. - Vienīgā nelaime, ka grūti saprast, kurā pusē stāv saracēņi.

- Policisti ir teitoņi, - es spriedu. - Un tad jau mums atliek būt vienīgi Aleksandra Ņevska ordām, bet varbūt es esmu sajaucis tekstus. Paskatieties uz to bariņu, tie droši vien ir grāfa d’Ar-tuā puiši un dreb nepacietībā drīzāk mesties kaujā, viņi necietīs apvainojumus, redzat, tie tuvojas ienaidniekiem un izaicina tos ar draudīgiem izsaucieniem!

Un tieši tai brīdī sākās sadursme. Es īsti labi neatceros, kā tas notika, bet kolonnas masa sāka spiesties uz priekšu, ar ķēdēm un nūjām bruņotu aktīvistu bariņš centās pārraut policistu rindas, lai iekļūtu Sanbabilas laukumā, un izbļāva agresīvus saukļus. Lauva bija sakustējies, un visai apņēmīgi. Policistu pirmā rinda pašķīrās, un parādījās ūdensmetēji. No demonstrantu priekšpulka tika raidīti pirmie metāla gultņi, pirmie akmeņi; arī dala policistu metās uz priekšu, enerģiski vicinādami stekus; gājiens saviļņojās. Un tad tai brīdī tālumā, kaut kur Lageto ielas galā, atskanēja šāviens. Varbūt vienkārši pārsprāga kāda riepa, varbūt tā bija petarde, bet varbūt īsta pistole, un brīdinājuma šāvienu

raidīja kāds no tām grupām, kas pec dažiem gadiem regulāri lietos P-38.

Izcēlās panika. Policija izvilka ieročus. Un demonstranti sadalījās divās daļās: kareivīgākie nolēma izvicināt dūres un iesaistījās sadursmē, bet pārējie nosprieda, ka viņu pienākums jau ir izpildīts. Es laidos bēgt pa Largas ielu trakās bailēs, ka arī manu galvu varētu ķert kāds smags, lidojošs priekšmets. Pēkšņi atkal trāpījos blakus Belbo un viņa draudzenei. Viņi skrēja diezgan ātri, taču bez panikas.

Uz Rastrelli ielas stūra Belbo saķēra mani aiz rokas: - Griežamies te! - viņš man teica. Mēģināju jautāt, kāpēc jānogriežas. Largas iela man šķita daudz drošāka, tur bija vairāk ļaužu, un mani pārņēma klaustrofobiskas bailes ienirt šauro ieliņu labirintā starp Pekorari un Arčiveskovādo ielu. Domāju, ka tur, uz kurieni mani vilka Belbo, būs daudz grūtāk maskējoties iejukt starp cilvēkiem, ja mums gadījumā pretī nāktu policijas vienība. Bet viņš lika, lai klusēju, un vilka mani tālāk. Divas vai trīs reizes mēs nogriezāmies citā ielā, pakāpeniski palēninājām gaitu, un drīz jau pavisam rāmi mēs iznācām no ieliņas tieši aiz Doma baznīcas. Te ritēja ierastā dzīve un pat nebija dzirdami sadursmes trokšņi, kaut arī tā notika tikai nepilnu divsimt metru attālumā. Klusēdami mēs apmetām līkumu Domam un nonācām pie galvenās fasādes iepretī Galerijai. Belbo nopirka maisiņu ar baložu barību un vēsā mierā sāka barot putniņus. Bijām ideāli saplūduši ar sestdienas pēcpusdienas pūli - mēs ar Belbo žaketē un ar kaklasaiti, viņa draudzene tipiskā Milānas kundzīšu uniformā, pelēkā džemperī ar apaļu izgriezumu un pērļu virteni ap kaklu. Belbo mūs iepazīstināja: - Šī ir Sandra, vai esat jau pazīstami?

-Tikai pēc izskata. Ļoti patīkami.

- Redzat, Kasaubon, - Belbo man teica, - nekad nevajag bēgt taisnā līnijā. Ņēmis par paraugu Savoju dinastijas iecerēto Turī- 11as projektu, Napoleons III lika izpostīt Parīzi, pārvēršot to par

taisnu bulvāru tiklu, ko visi apbrīno kā urbānistiskas mākslas šedevru. Bet taisnām ielām ir tikai viens mērķis - tās palīdz pārraudzīt sacēlušos pūli. Apskatiet Elizejas laukus, tur pat sānielas izveidotas taisnas un platas. Bet, piemēram, Latīņu kvartālā ielas neizdevās iztaisnot, un tieši tur 68. gada maijs bija visspožākais.

Bēgot vienmēr jāienirst šaurajās ieliņās. Nevienam nav pa spēkam izkontrolēt tās visas, un arī policistiem ir bail doties tur iekšā mazās grupās. Un, kad tu satiec ceļā pāris policistu, viņi ir nobijušies vēl vairāk par tevi, un jūs draudzīgi metaties bēgt katrs uz savu pusi. Un, rīkojot masu mītiņus, iepriekšējā dienā pamatīgi jāizpēta apkārtne un sapulce jārīko vietā, kur sazarojas daudz sīku ielu.

- Vai jūs esat apmeklējis kursus Bolīvijā?

- Izdzīvošanas paņēmienus apgūst tikai bērnībā, vienīgie izņēmumi ir tie, kas jau pieauguši aiziet dienēt desantniekos. Es visai nepatīkamu laiku, partizānu kara gadus, pavadīju N, - un viņš nosauca kādu mazu miestiņu starp Monfcrrato un Langi.

- Četrdesmit trešajā gadā evakuējāmies no pilsētas un apmetāmies N, brīnišķīgs aprēķins - bijām trāpījuši īstajā vietā un īstajā laikā, lai visu vērotu savām acīm: ķemmēšanas, SS, apšaudi ielās... Atceros, vienu vakaru es gāju uz kādām lauku mājām nopirkt svaigu pienu un man bija jāuzkāpj pakalnā. Pēkšņi sev virs galvas, starp koku galotnēm, es dzirdu troksni: frr, frr. Apjēdzu, ka no pakalna, kurā grasījos rāpties augšā, ar ložmetējiem apšauda dzelzceļu, kas atrodas ielejā man aiz muguras. Instinkts liek bēgt vai likties guļus pie zemes. Es pieļauju kļūdu: metos skriet uz ieleju. Un pēc mirkļa sev visapkārt pļavā dzirdu: Čak, čak, Čak.

Tie bija šāviņi, kas krita zemē, nesasnieguši dzelzceļu. Un tad es sapratu: ja šauj no kalna un šauj uz ielejas pusi, bēgot ir jāskrien tuvāk šāvējiem, - jo augstāk uzkāpsi, jo augstāk šāviņi lidos pāri galvai. Mana vecāmāte reiz patrāpījās kukurūzas lauka vidū, kad

tur sākās apšaude starp fašistiem un partizāniem, - viņi apšaudīja

cits citu no kukurūzas lauka pretējām malām; un mana vecāmāte saprata, vienalga, uz kuru pusi viņa bēgs, viņa riskē paskriet zem lodes. Un tad viņai radās spoža doma - viņa nogūlās pie zemes tieši starp abām ugunslīnijām. Tā viņa nogulēja kādas desmit minūtes, iespiedusi seju zemē un cerēdama, ka neviena no karojošajām pusēm nepienāks pārāk tuvu. Viņai laimējās. Redzat, ja tādas gudrības apgūst jau bērnībā, tās paliek asinīs.

- Tātad, kā mēdz teikt, jūs piedalījāties pretošanās kustībā.

- Kā skatītājs, - viņš atbildēja. Un viņa balsī es saklausīju vieglu apmulsumu. - Četrdesmit trešajā gadā man bija vienpadsmit, un, kad karš beidzās, tikko bija palikuši trīspadsmit gadi. Pārāk jauns, lai piedalītos, bet pietiekami vecs, lai visu vērotu un piefiksētu atmiņā. Un ko tad es varēju darīt? Skatījos. Un bēgu. Tāpat kā šodien.

- Tagad jūs to visu varētu izstāstīt grāmatā, nevis labot svešus tekstus.

- Viss jau ir pastāstīts, Kasaubon. Ja man tolaik būtu bijuši kādi divdesmit gadi, tad piecdesmitajos es būtu varējis rakstīt savas poētiskās atmiņas. Par laimi, esmu piedzimis pārāk vēlu, un tad, kad es būtu varējis rakstīt, man neatlika nekas cits kā lasīt citu sarakstītās grāmatas. No otras puses, arī es būtu varējis dabūt lodi galvā toreiz, uz pakalna.

- No kuras puses? - es pajautāju un nožēloju savus vārdus.

- Atvainojiet, es tikai jokoju.

- Nē, tas nav joks. Protams, tagad es zinu, kurš kurā pusē stāvēja, bet to es zinu tikai tagad. Bet tolaik? Visu mūžu var mocīties pašpārmetumos tāpēc, ka neesi izvēlējies nevienu pusi... Ja izvēle ir bijusi nepareiza, tad vismaz ir ko nožēlot. Bet man nebija iespējas sev pašam pierādīt, ka es nebūtu izvēlējies nepareizo... Es biju potenciāls nodevējs. Kādas gan man tagad ir tiesības rakstīt dižas patiesības un mācīt tās citiem?

- Atvainojiet, - es teicu, - bet potenciāli jūs varējāt kļūt arī par maniakālu slepkavu, tomēr nekļuvāt. Tā ir tikai neiroze. Vai arī jūs uz pašpārmetumiem mudina kādi konkrēti cēloņi?

- Kādi gan te var būt konkrēti cēloņi? Bet, ja runājam par neirozēm, šovakar ieturēšu vakariņas kopā ar doktoru Vāgneru. Tagad iešu uz La Skalas laukumu, sēdīšos taksī un braukšu. Ejam, Sandra?

- Pats doktors Vāgners? - es atvadoties jautāju.

- Jā, viņš uz dažām dienām ir ieradies Milānā, un varbūt man izdosies viņu pierunāt iedot mums kādu nepublicētu eseju. Sanāktu glīts sējumiņš. Tas būtu spožs Garamona gājiens.

Tātad Belbo tolaik jau bija pazīstams ar doktoru Vāgneru. Varu tikai minēt, vai tieši tovakar Vāgners (pareizāk gan būtu izrunāt - Vagnērs) par velti psihoanalizēja Belbo, turklāt tā, ka ne viens, ne otrs to nepamanīja. Bet varbūt tas notika vēlāk.

Katrā ziņā todien Belbo pirmoreiz pieminēja savu N pavadīto bērnību. Viņš stāstīja par bēgšanu - gandrīz varonīgu bēgšanu, jo varonības mirdzumu tai piešķīra atmiņa -, un šie notikumi bija atausuši viņam prātā pēc tam, kad viņš kopā ar mani - sabiedroto un liecinieku - atkal bija bēdzis, bez varonīgas spozmes, kaut arī saprātīgi.

Pēc tam minēto tiesnešu priekšā stājās brālis Stefans no Provēnas, un, kad tie viņam jautāja, vai viņš gribot aizstāvēt ordeni, tas atbildēja, ka negribot vis, ja ordeņa mestri to vēloties, lai aizstāvot, bet viņš pirms aresta sabijis ordeņa rindās tikai deviņus mēnešus.

27.11.1309. protokols

16 nodaļa

Abulafijas dzīles es atradu stāstu par citam rei-

zēm, kad Bclho bija bēdzis. Par to cs domāju aizvakar periskopā, klausīdamies, kā tumsā kaut kas čabinās, skrapšķ, krakst un čīkst, un pats sevi mierinādams un teikdams, ka nevajag baidīties, jo tā naktīs ar sevi sarunājas muzeji, bibliotēkas un vecas pilis.

filename: kanālmala

Es bēgu no policijas vienības vai atkal no vēstures? un vai maz ir kāda atšķirība? vai es aizgāju uz demonstrāciju tālab, ka mani uz to mudināja morālie principi, vai tālab, lai vēlreiz ļautu iespējai mani pārbaudīt? Labi, visas lielās iespējas esmu palaidis garām, jo vienmēr ierados pārāk agri vai par vēlu, bet pie visa allaž bijis vainojams vienīgi mans dzimšanas gads. Es būtu gribējis būt tai kukurūzas laukā un šaut, pat ja mana lode ķertu vecomāti. Manis tur nebija - nepietiekamā vecuma, ne jau gļēvulības dēļ. Labi, lai jau tā būtu. Bet demonstrācijā? Es atkal bēgu tikai tāpēc, ka šī sadursme neattiecās uz manu paaudzi. Bet es taču būtu varējis riskēt, kaut arī bez patiesas aizrautības, -palikt mītiņā, tikai lai pierādītu, ka toreiz kukurūzas laukā es būtu pratis izvēlēties. Vai ir vērts izvēlēties nepareizo iespēju, lai pierādītu sev, ka tu būtu spējīgs izvēlēties arī pareizo iespēju? Kas zina, cik daudzi no tiem, kas šodien nolēma piedalīties sadursmē, tur palika tikai un vienīgi šī iemesla dēļ. Bet viltus iespēja nav tā labākā.

Vai var kļūt par gļēvuli tikai tāpēc, ka citu drosme tev šķiet pārspīlēta, salīdzinot ar apstākļu nožēlojamo niecīgumu? Tātad prātīgums ir gļēvulības cēlonis, un, visu dzīvi pētot iespējas un prātojot par brīdi, kad pienāks tā īstā, pavisam viegli var palaist garām labāko no iespējām. Iespēja ir jāsajūt un

jāizvēlas instinktīvi, turklāt tai brīdī tu pat neapjaut, ka tā ir īstā. Bet varbūt man kādreiz ir izdevies iespēju notvert, tikai es to neesmu pamanījis? Kā gan iespējams justies nožēlojamam gļēvulim tikai tāpēc, ka esmu piedzimis nepareizajā gadu desmitā? Atbilde: tu jūties gļēvulis tāpēc, ka reiz tu patiešām izturējies kā gļēvulis.

Bet varbūt es toreiz vienkārši izvairījos no Iespējas, nospriedis, ka tā nav

īstā?

Aprakstīt māju N, kas vientulīga slejas vīnadārzu ieskauta pakalna galā -vai tādus pakalnus nemēdz salīdzināt ar sievietes krūtīm? - un tad ceļu, kas stiepjas līdz miesta nomalei, kur sākas pēdējās vai varbūt pirmās ielas (protams, es nekad neuzzināšu, pirmās vai pēdējās, ja neizvēlēšos skata punktu). Mazais no lielpilsētas evakuētais zēns, kas pamet ģimenes drošo patvērumu un dodas arvien dziļāk taustekļveidīgajās ielās, viņš iet gar Viotolo, un viņu māc skaudība un bailes.

Viotolo bija vieta, kur pulcējās Viotolo banda. Lauku zeņķi, netīri un bļaustīgi. Es biju smalkais pilsētas kundziņš, un man bija ieteicams turēties no viņiem pa gabalu. Bet, lai nokļūtu pilsēteles galvenajā laukumā, kur atradās avīžu kiosks un kancelejas preču veikaliņš, man bija jāiet caur Viotolo puiku kontrolēto zonu, - protams, bija vēl divi citi ceļi: pazemojošs līkums teju apkārt visai pilsētai vai arī ceļš gar Kanālmalu. Un salīdzinājumā ar Kanālmalas bandu Viotolo zeņķi bija teju vai mazi džentlmeņi ar aristokrātiskām manierēm. Kanālmalas banda savu vārdu bija ieguvusi no kanāla - pusizžu-vuša strauta, kas jau sen bija pārtapis par novadgrāvi un urdzēja cauri pilsētiņas nabadzīgākajai daļai. Kanālmalas puikas patiesi bija apakšproletariāta pārstāvji, nošņurkuši un agresīvi.

Neviens no Viotolo bandas nedrīkstēja ielauzties Kanālmalas zonā, - pārkāpējam uzbruka un viņu pamatīgi piekāva. Sākumā es pat nezināju, ka esmu piederīgs Viotolo, es biju tikko ieradies, bet Kanālmalas puikas jau bija saskatījuši manī ienaidnieku. Gāju cauri viņu rajonam, ar skatienu iegrimis žurnāla lappusēs, es gāju un lasīju, un viņi mani pamanīja. Es metos skriet, un viņi man pakaļ. Viņi meta man ar akmeņiem, viens iztriecās cauri žurnālam, ko es arī skrienot nebiju aizvēris un turēju sev priekšā, - laikam cerēju izskatīties nesatricināms. Dzīvību izglābu, bet žurnāflņš bija pagalam. Nākamajā dienā nolēmu iestāties viotolo bandā.

Es stājos viņu padomes priekšā, mani sagaidīja ķiķināšana. Tais laikos man uz galvas zēla īsts biezoknis, nevaldāms un spurains, es gluži labi būtu varējis reklamēt zābakbirstes. Bet mans ideāls, ko piedāvāja kino, reklāmas un pastaigas pēc svētdienas mises, bija jaunekļi ar divrindu žaketi un platiem pleciem, smalkām Ūsiņām un ar pomādi biezi sazieķētiem matiem, kas cieši pieglausti galvaskausam, mirdzoši, spīdīgi. Ari es gribēju tik gludu galvu. Par summām, kas bija smieklīgas, ņemot vērā tā laika inflāciju, bet kas man bija īsta bagātība, es pirmdienās tirguslaukumā pirku kārbiņas ar briljantīnu, kurš bija kā no kārēm tikko iztecināts medus, un stundām ilgi ziedu to matos, līdz saglaudu tos kopā kā ciešu svina ķiveri. Tad es liku galvā tīkliņu, lai mati saglabātu šo grūti izcīnīto stāvokli. Viotolo puiši jau bija mani redzējuši ar tīkliņu galvā un raidījuši man nopakaļ ņirdzīgas frāzes savā asajā izloksnē, ko es tīri labi sapratu, bet pats lietot nepratu. Tai dienā, pavadījis mājās pāris stundu ar tīkliņu galvā, es to noņēmu, pie spoguļa pārbaudīju rezultātu, secināju, ka izskatos lieliski, un devos pie tiem, kuriem grasījos zvērēt uzticību. Kad viņus sasniedzu, tirgū pirktais briljantīns daļēji jau bija zaudējis savas līmējošās spējas, un mati pamazām atguva savu dabiski spuraino stāvokli, tikai lēnām - kā palēninātā filmā. Viotolo zeņķi bija stāvā sajūsmā, viņi sastājās lokā ap mani un bakstīja cits citam sānos ar elkoni. Es lūdzu, lai mani pieņem.

Par nelaimi, es runāju itāliski, es biju citāds. Barvedis Martineti panācās uz priekšu, tolaik viņš man šķita īsts milzis, starojošs dailē, basajām kājām. Viņš nolēma, ka man jāiztur simt spērienu pa pēcpusi, varbūt viņi gribēja atmodināt Kundalīni čūsku. Es biju ar mieru. Nostājos pie sienas, divi vietnieki saņēma mani aiz rokām, un es izturēju simt spērienu ar basu kāju. Martineti veica savu pienākumu ar spēku, sajūsmu, ieturēdams ritmu. Viņš spēra ar pēdas apakšu, lai neatdauzītu īkšķus. Bandas koris rituāli skaitīja līdzi. Protams, izloksnē. Tad viņi nolēma uz pusstundu iesprostot mani trušu būrī. Tlipēju būrī, kamēr viņi klusās rīkles balsīs risināja slepenas runas. Viņi izlaida mani no sprosta, kad sāku žēloties, ka man notirpušas kājas. Es biju lepns, ka ar cieņu biju spējis pielāgoties šīs mežonīgās bandas mežonīgajiem rituāliem. Es biju īsts lauva.

Tolaik N uzturējās teitoņu bruņinieki, viņi nebija īpaši tramīgi, jo partizāni vēl nebija likuši sevi manīt - tās bija tikai 43. gada beigas vai 44. pats sā- kums. Drīz varēju piedalīties pirmajā bandas pasākumā: bija jāielavās nolik-

tavā, kamēr daži no mūsējiem aplidoja sargkareivi. Tas bija liela auguma lon-gobards, kurš gremoja milzīgu sviestmaizi, kā mums šķita, un mēs riebumā noskurinājāmies, ar cieto desu un marmelādi. Aplidotāju grupa spietoja ap sargu, pielabinājās, apbrīnoja viņa ieročus, bet pārējie pa to laiku ielīda noliktavā (tas nebija grūti, jo aizmugurējā siena bija pussabrukusi) un nozaga dažus tritola stienīšus. Es gan neatceros, vai trltols kādreiz tika likts lietā, bet zinu, ka Martineti plānos bija to izspridzināt klajā laukā pirotehnikas mērķiem, un tagad apzinos, ka iecerētie paņēmieni bija visai primitīvi un nepiemēroti. Tad vāciešus nomainīja puiši no Decima Mas, itā|u jūras kājnieki, kuru sargpostenis bija iekārtots upes malā, tieši pie krustojuma, kur ik vakaru pulksten sešos garām gāja meitenes no Svētās Marijas Aizgādnieces koledžas. Mums Izdevās pierunāt puišus no Decima (arī viņiem nebija vairāk par astoņpadsmit), ka jāsasien saišķī vācu granātas (tās ar garo kātu), jāizrauj tām drošinātājs un tad jāizspridzina pie pašas ūdens virsmas brīdī, kad uz ielas stūra parādās meitenes. Martineti labi zināja, kā tas darāms, un prata precīzi aprēķināt laiku. Viņš visu izskaidroja Decima puišiem, un efekts bija traki labs: atskanot baismīgai dārdoņai, ūdens stabs uzšāvās gaisā tieši tai brīdī, kad meitenes nogriezās ap stūri. Vareni spiedzieni un vispārēja bēgšana, bet mēs un jūrnieki smējāmies locīdamies. Pēc tam, kad jau būs liesmojis žaka de Molē sārts, dzīvajos palikušie atcerēsies šīs slavas un spozmes dienas.

Viotolo zēnu galvenā nodarbe bija vākt patronu čaulītes un citas kara atliekas, kuru pēc astotā septembra, kopš vācieši bija okupējuši Itāliju, netrūka. Netika smādēts nekas-vecas ķiveres, patronsomas, blašķes, un reizēm izdevās iegūt arī nesprāgušas patronas. Lai iegūtu lodi, bija jārīkojas šādi: patronu iebāza kādas slēdzenes atslēgas caurumā un uzspieda - lode izkrita ārā un tika iek|auta īpašā kolekcijā. No patronas izbēra pulveri (reizēm tur bija plānas balistīta strēmelītes), ko vēlāk izmantoja uguņošanai, - izkaisīja čūskveidīgās joslās un aizdedzināja. Un patronas čaulīte, kuras vērtība pieauga, ja kapsele nebija bojāta, papildināja arsenālu. Labam kolekcionāram tādu čaulīšu bija daudz, tās izvietoja rindās, sašķirotas pēc lieluma, krāsas, formas un garuma. Bija vesels lērums bandinieku - automātu un ang|u stena čaulītes, tad laidņi un zirdziņi - šauteņu patronu čaulas (galvenokārt deviņdesmit pirmās, jo garandu ieraudzījām, tikai kad ieradās amerikāņi) un katra kolekcionāra sapnis: lielie torņi - ložmetēja patronu čaulas.

Mēs aizrautīgi vadījām laiku šajās miermīlīgajās rotaļās, bet kādu dienu Martineti paziņoja, ka pienācis laiks, izaicinājums bija nosūtīts Kanālmalas bandai, un tā to bija pieņēmusi, sadursme bija iecerēta neitrālā teritorijā, aiz stacijas. Tai pašā vakarā, deviņos.

Bija vēla vasaras pēcpusdiena, smacīga un pagurusi, bet iestājās pamatīgs satraukums. Ikviens no mums gatavoja visbriesmīgāko bruņojumu, piemeklēja ērti satveramus mietus, ar akmeņiem piepildīja kabatas un plecu-somas. Dažs no šautenes siksnas bija uztaisījis pātagu - tas bija baismīgs ierocis, ja vien to lietoja pietiekami apņēmīgi. Vismaz šajās pievakares stundās mēs visi jutāmies varoņi, un es vairāk par visiem. Tas bija uzbudinājums pirms kaujas, ass, sāpīgs, brīnišķīgs, - ardievu, mana mīļotā, ardievu, nav karavīra likten's viegls... mēs devāmies ziedot savu jaunību, kā mums skolā bija mācījuši pirms astotā septembra.

Martineti bija izstrādājis viltīgu plānu: mums vajadzēja šķērsot dzelzceļa uzbērumu vairāk ziemeļpusē, tā negaidīti parādoties ienaidniekam aiz muguras. Pārsteigt viņus, un puse uzvaras rokā! Tad straujš uzbrukums, nekādas piekāpšanās.

Krēslā šķērsojām uzbērumu, rāpāmies pa krauju, smagi bruņojušies ar nūjām un akmeņiem. No uzbēruma augšas ieraudzījām savus pretiniekus stāvam aiz stacijas atejām. Viņi mūs tūdaļ pamanīja, jo laikus bija nojautuši, ka ieradīsimies tieši no tās puses. Nekas cits neatlika kā laisties lejā no kraujas, neļaujot viņiem brīnīties, cik vienkāršs tomēr izrādījies mūsu uzbrukuma plāns.

Pirms kaujas neviens mūs nebija sadzirdījis ar sīvo, lai iesveltu papildu drosmi, tomēr visi metāmies lejā pa nogāzi, skaļi kliegdami. Cīņai bija jānotiek pārsimt metru no stacijas. TUr jau slējās pirmie nomales nami un veidoja retu ieliņu tīklu, un notika tā: drosmīgākā grupa bez bailēm metās uz priekšu, bet es un - man par laimi - vēl daži citi palēninājām soļus, palikām nopakaļ un nostājāmies aiz namu stūriem, vērojot kaujas lauku pa gabalu.

Ja Martineti mūs būtu sadalījis priekšpulkā un aizmugures rindās, mēs vienkārši būtu izpildījuši savu pienākumu, bet šoreiz tā bija spontāna izvietošanās: tie ar aknām - uz priekšu, gļēvuļi - nopakaļ. Un no sava patvēruma (manējais bija vistālākais) mēs vērojām kauju. Kauju, kura nenotika.

Nonākušas pāris metru attālumā viena no otras, abas grupas apstājās.

Puiši stāvēja un grieza zobus, kamēr abi barveži pagājās uz priekšu un sarīkoja pārrunas. Tā bija Jaita. Viņi sadalīja ietekmes zonas un vienojās, ka reizēm ir pieļaujama tranzīta kustība cauri ienaidnieka teritorijai, tieši tāpat kā bija pieņemts starp kristiešiem un musulmaņiem Svētajā zemē. Abi karaspēki bija solidāri, un asiņainā kauja, kas bija šķitusi nenovēršama, tika novērsta. Abas puses bija izrādījušas savu spēku. Saskanīgi abas bandas devās katra uz savu pusi. Saskanīgi naidīgas bandas. Saskanīgā naidā atkāpās.

Tagad es sev saku, ka nemetos uzbrukumā, jo man nāca smiekli - kauja bija smieklīga ākstība. Bet tolaik es tā neteicu. Es jutos gļēvulis. Vienkārši gļēvulis.

un tagad (un tā ir vēl lielāka gļēvulība) es sev saku: ja toreiz es būtu meties uz priekšu kopā ar pārējiem, es ne ar ko nebūtu riskējis, toties būtu juties labāk visus vēlākos gadus. Divpadsmit gadu vecumā es palaidu garām iespēju. Pirmajā reizē nav erekcijas - garantēta impotence uz visu mūžu.

Pēc mēneša, kad Viotolo un Kanālmalas bandas nejauši sadūrās klajā laukā un sāka lidot zemes pikuči, nezinu, vai iepriekšējās kaujas laimīgā pavērsiena maldināts vai ilgodamies pēc mocekļa nāves, es nokļuvu pirmajās rindās. Tā bija tikai apmētāšanās ar zemes kukuržņiem, un asinis nelija, - es biju vienīgais izņēmums. Kāds velēnas gabals, kurā droši vien slēpās akmens, trāpīja man pa lūpu un to pāršķēla. Es raudādams metos mājās, un manai mātei ilgi bija jādarbojas ar kosmētikas knaiblītēm, līdz viņa izvilka visus zemes gabaliņus no brūces, kas bija izveidojusies mutes iekšpusē. Bet viens mezgliņš tur vēl palicis - tieši pretī apakšējam labās puses acu zobam, un, kad ēstam pārslidinu mēli, mani pārņem dīvaini drebuļi.

Taču šis mezgliņš neatbrīvo mani no gļēvulības grēka nastas, jo es to ieguvu savas muļķīgās pārdrošības, nevis drosmes dēļ. Es pārvelku ar mēli pār apakšlūpu, un ko es daru? Rakstu. Bet draņķīga literatūra neatsvabina no grēkiem.

Pēc demonstrācijas dienas es nesatiku Belbo gandrīz gadu. Biju iemīlējies Amparo un vairs negāju uz Pilāda krodziņu vai, pareizāk, tās retās reizes, kad tur iegriezos kopā ar Amparo, Belbo nemanīju. Amparo šī vieta nepatika. Viņas politiskā un morālā stingrība, kas ne par mata tiesu neatpalika no viņas skaistuma un brīnišķīgā lepnuma, lika uzskatīt Pilāda iestādījumu par klubu demokrātiskiem dendijiem; un demokrātiskais dendijisms, pēc viņas domām, bija viena no vissmalkākajām kapitālistiskās sazvērestības viltībām. Tas bija centīga darba, vērā ņemamas nopietnības un maiguma gads. Es strādāju pie sava diplomdarba - mierīgi un ar baudu.

Kādu dienu es satiku Belbo Naviljo krastmalā, netālu no Garamona. - Paskat tik! - viņš mani priecīgi sveicināja. - Mans dārgais templietis! Man tikko uzdāvināja neaprakstāmi vecu des-tilātu. Vai iegriezīsieties redakcijā? Man ir papīra glāzītes un brīva pēcpusdiena.

- Tā ir zeugma, - es secināju.

- Nē, tas ir burbons, kas iepildīts pudelē, manuprāt, vēl pirms Alamo krišanas.

Ks devos viņam līdzi. Bet, tikko sākām iebaudīt dzērienu, parādījās Gudruna un paziņoja, ka ieradies kāds kungs. Belbo piesita sev pie pieres. Viņš bija piemirsis šo tikšanos. - Nejaušība, bet izskatās pēc sazvērestības, - viņš teica. - Ja pareizi sapratu, tas tips grib parādīt savu grāmatu, kurā piesaukti arī templieši. Es no viņa ātri tikšu vaļā, - viņš mani mierināja, - tikai atbalstiet mani ar dzēlīgiem komentāriem.

Tā, protams, bija nejaušība. Tā es tiku notverts tīklā.

Un tā Tempļa bruņinieki nozuda kopā ar savu noslēpumu, kura ēnā aizvien mājoja sapnis par šīssaules pilsētu. Bet Abstraktais, ar kuru bija saistītas viņu pūles, turpināja savu neizzināmo dzīvi nesasniedzamos apvidos... un laika gaitā ne reizi vien tas ļāva savai iedvesmai plūst līdz gariem, kas bija spējīgi to pieņemt.

Viktors Emīls MiSelē, Bruņniecības noslēpums Vlctor Emile Mlchelet, Le secret de la Chevalerie.

17 nodaļa

1930, 2

Viņam bija tipiska četrdesmito gadu seja. Spriežot pēc veciem žurnāliem, ko biju uzgājis mājas pagrabā, četrdesmitajos gados tādas sejas bija visiem. Droši vien pie vainas bija karalaiku bads: izspiedušies vaigukauli, iedubuši vaigi, acīs -drudžains mirdzums. Tādas sejas es biju redzējis nošaušanas ainu fotogrāfijās - gan šāvējiem, gan upuriem. Tais laikos cits citu apšāva vīri ar vienādām sejām.

Mūsu apmeklētājs bija tērpies tumši zilā uzvalkā, baltā kreklā un apsējis pērļu pelēku kaklasaiti, un es neviļus sev jautāju, nez kāpēc viņš nav formas tērpā. Nedabiski melnie mati, mēreni ieziesti ar pomādi, bija gludi atķemmēti no deniņiem, starp abām tumšajām spožo matu joslām slējās pliks un spīdīgs pauris, kam pāri gluži kā telegrāfa vadi stiepās tikai retas un smalkas matu šķipsnas, kas no pieres pašķīrās V burta veidā. Seja saulē iedegusi, dziļu grumbu izvagota, un skaidri redzams, ka šīs sejas rūdījums un zīmīgie vaibsti iegūti ārpus Eiropas. Bāla rēta šķērsoja viņa kreiso vaigu no lūpas līdz pat ausij - ādā bija pavērusies milimetru plata sprauga un atkal saaugusi ciet. Šis smalkais šķēlums šķērsoja arī viņa melnās Ūsiņas Ādolfa Menžū stilā. Men-sur^54 v?i\ garām paskrējusi lode?

Viņš stādījās priekšā: pulkvedis Ardenti. Pasniedza roku Belbo, bet man vienkārši pamāja ar galvu, kad Belbo bija minējis, ka

esmu viņa palīgs. Ardenti apsēdās, sakrustoja kājas, sakārtoja bikses uz ceļa, atklādams skatienam violeti sārtas īszcķes.

- Pulkvedis... vēl aktīvajā dienestā? - jautāja Belbo.

Ardenti atieza smaidā lielisku protēzi. - Patiesībā pensijā,

bet, ja vēlaties, varam teikt, ka rezervē. Varbūt tā neizskatās, bet esmu jau vecs vīrs.

- Patiešām neizskatās, - teica Belbo.

- Un tomēr esmu piedalījies četros karos.

- Tad jau jums bija jāsāk kopā ar Garibaldi.

- Nē, es sāku kā brīvprātīgais Etiopijā, uzdienējos līdz kapteinim. Tad kā brīvprātīgais, kapteinis, Spānijā. Tad majors atkal Āfrikā, līdz mēs pametām savas kolonijas. Sudraba medaļa. Četrdesmit trešajā gadā... nu teiksim, ka es nostājos zaudētāju pusē un pats zaudēju visu, izņemot godu. Man pietika drosmes sākt visu no sākuma. Ārzemnieku leģions. Specvienība. Četrdesmit sestajā seržants, piecdesmit astotajā pie Masī - pulkvedis. Acīmredzot es vienmēr izvēlos zaudētāju pusi. Kad pie varas nāca de Golla kreisie, es aizgāju no dienesta un apmetos uz dzīvi Francijā. Man bija saglabājušies labi sakari Alžīrā, un es izveidoju nelielu importa un eksporta uzņēmumu Marseļā. Tā laikam bijusi vienīgā reize, kad esmu izvēlējies uzvarētāju pusi, jo šobrīd varu dzīvot no rentes un, kā mūsdienās pieņemts teikt, nodarboties ar savu hobiju. Un pēdējo gadu laikā esmu pierakstījis savu pētījumu rezultātus. Te tie būs... - Viņš no ādas portfeļa izvilka visai apjomīgu mapi, kas man tobrīd šķita sarkana.

- Tātad grāmata par templiešiem? - jautāja Belbo.

- Jā, par templiešiem, - piekrita pulkvedis. - Templieši ir mana aizraušanās jau kopš jaunības laikiem. Arī viņi bija veik smes bruņinieki, kas meklēja laimi un slavu Vidusjūras viņā krastā.

- Kasaubona kungs nodarbojas ar templiešiem, - teica Belbo.

- Viņš šos jautājumus pārzina labāk nekā es. Pastāstiet mums

plašāk par savu darbu.

- Vienmēr esmu interesējies par templiešiem. Cēli vīri, kas nes Eiropas gaismu alni Tripoļu mežoņiem...

- Templiešu pretinieki nebūt nebija mežoņi, - es rāmi iebildu.

- Vai jums kādreiz gadījies krist Magrebas dumpinieku gūstā? - indīgi apjautājās Ardenti.

- Pagaidām ne, - es atteicu.

Viņš mani cieši nopētīja, un es biju laimīgs, ka man nav nācies dienēt viņa vienībā. - Atvainojiet, - viņš vērsās tikai pie Belbo,

- es pārstāvu citu paaudzi. - Tad uzmeta izaicinošu skatienu man un noprasīja: - Mēs esam šeit, lai tiesātu pagātni vai...

- Esam šeit, lai runātu par jūsu grāmatu, pulkvedi, - teica Belbo. - Lūdzu, stāstiet tālāk.

- Es tūdaļ gribu ieviest skaidrību kādā svarīgā jautājumā, -teica pulkvedis, sažņaudzis rokās savu mapi. - Es esmu gatavs daļēji segt grāmatas izdošanas izdevumus un katrā ziņā negribu jums piedāvāt neko tādu, kas varētu nest zaudējumus. Ja jums nepieciešamas zinātniskas rekomendācijas, es jums tās sagādāšu. Pirms divām stundām man bija tikšanās ar kādu šīs nozares ekspertu, kurš ieradās no Parīzes, lai apspriestu manu pētījumu. Viņš ir liela autoritāte šajā sfērā un būtu gatavs sarakstīt priekšvārdu... - Ardenti laikus uzminēja Belbo jautājumu un pamāja ar roku, kā teikdams, ka pagaidām labāk nenosaukt konkrētus vārdus, jo lieta ir tik delikāta...

- Doktor Belbo, - viņš teica, - šajās lappusēs ir apkopoti materiāli par kādu notikumu. Tas ir patiess stāsts un nav banāls. Labāks par amerikāņu kriminālromāniem. Es kaut ko atklāju, kaut ko ļoti svarīgu, bet tas ir tikai pats sākums. Es visiem gribu pavēstīt to, kas man zināms, - lai tie, kam ir pa spēkam aizpildīt šīs mīklas tukšos lauciņus, izlasa grāmatu un iznāk atklātībā. Esmu nodomājis izmest ēsmu. Turklāt es nedrīkstu vilcināties. Kāds cilvēks, kurš zināja to, ko tagad zinli es, iespējams, tika nogalināts, viņu apklusināja, lai šīs zināšanas neizplatītos tālāk. Ja es visu, kas man zināms, pateikšu diviem tūkstošiem lasītāju, neviens vairs nebūs ieinteresēts mani novākt. - Viņš ieturēja pauzi.

- Vai jūs kaut ko zināt par templiešu arestu?

- Kasaubona kungs man nesen par to stāstīja, un mani izbrīnīja, ka arests bruņiniekus pārsteidz nesagatavojušos un viņi nepretojas...

Pulkvedis iecietīgi pasmaidīja. - Jā, jā. Ir bērnišķīgi uzskatīt, ka šādi vīri, kas ir tik vareni, ka iedveš bailes pat Francijas karalim, nebūtu spējuši laikus uzzināt, par ko sačukstas karaļa roklaižas, uz ko viņi mudina karali un ko karalis tālāk cenšas iedvest pāvestam. Blēņas! Ir jāpieņem, ka pastāvējis kāds plāns. Smalks plāns. Pieņemiet, ka templieši iecerējuši iekarot visu pasauli un ka viņiem tapis zināms kāds neaptverama spēka avots, - un, lai nosargātu šo noslēpumu, ir vērts ziedot visu Tempļa kvartālu Parīzē, cietokšņus visā Francijas karalistē, tāpat Spānijā, Portugālē, Anglijā un Itālijā, pilis Svētajā zemē, naudas glabātavas, visu... Filipam Skaistajam radušās aizdomas par šo noslēpumu, citādi nav izskaidrojams, kāpēc viņš pēkšņi iedomājas sākt templiešu vajāšanu, kāpēc grib nomelnot franču bruņniecības ziedu. Un Tempļa ordenis saprot - karalis ir nojautis patiesību un centīsies viņus satriekt, tāpēc nav vērts pretoties tiešā frontē, jo, lai realizētu slepenās ieceres, vēl nepieciešams laiks, apslēptie dārgumi, lai kas tie būtu, vēl nav īsti atrasti vai arī tie jāizpēta un jāizmanto pamazām... Un ordeņa slepenā vadība, kuras pastāvēšanu tagad visi atzinuši...

- Visi?

- Protams. Nav iedomājams, ka tik ietekmīgs ordenis tik ilgu laiku būtu varējis pastāvēt bez slepeniem pārvaldes orgāniem.

- Nevainojams arguments, - teica Belbo un uzmeta man greizu skatu.

- Un no tā izriet skaidri un nenoliedzami secinājumi, - turpināja pulkvedis. - Protams, ari lielmestrs ietilpst ordeņa slepenajā padomē, bet viņa galvenais uzdevums ir veidot ordeņa ārējo fasādi. Gotjē Volters darbā La chevalerie et Ies aspects sēcrets de Vhistoire^55 raksta, ka templieši savu pasaules iekarošanas plānu beigu termiņu nosprauduši divtūkstošajā gadā! Templis nolemj turpināt darbību pagrīdē, un, lai tas kļūtu iespējams, pasaules acīs ordenim jātiek iznīcinātam. Viņi upurējas idejas vārdā. Un sevi ziedo arī lielmestrs. Daži ļauj, lai viņus nogalina, - iespējams, ka viņi pirms tam vilkuši lozes. Citi šķietami pakļaujas, izgaist, kļūst neredzami. Un kur gan paliek ordeņa hierarhijas zemāko pakāpju karotāji, laicīgie brāli, ieroču meistari, amatnieki? ... Tieši viņi kļūst par pamatu topošajai brīvmūrnieku savienībai, kas pamazām izplatās pa visu pasauli, arī tas ir visiem zināms. Un kas notiek Anglijā? Karalis pretojas pāvesta spiedienam un palaiž ordeņa brāļus pensijā, lai tie visi mierīgi varētu aizvadīt mūža nogali bijušajos Tempļa cietokšņos. Un tie visi padevīgi un klusītiņām dzīvo nost. Vai jūs tam ticat? Es nē! Savukārt Spānijā ordenis vienkārši maina nosaukumu, tas kļūst par Montesas ordeni. Vai saprotat, templiešiem nebija grūti pārliecināt Spānijas karali, viņiem bija tik daudz karaļa parādzīmju, ka viņi nedēļas laikā būtu varējuši karali pilnībā izputināt. Un arī ar Portugāles karali viegli izdodas vienoties, - labi, mīļie draugi, turpmāk jūs sauks nevis par Tempļa, bet par Kristus bruņiniekiem, man nav nekādu iebildumu. Un Vācijā? Tur notiek nenozīmīgas prāvas, ordeni formāli iznīcina, bet arī Vācijā ir atrodams labs patvērums, jo tur darbojas viņu tuvākie brāli - Teitoņu ordenis. Un teitoņi tolaik ir kas vairāk nekā valsts valstī, viņi patiešām ir valsts, jo pakļāvuši teritoriju, kas nav daudz mazāka par to, kas mūsdienās nonākusi krievu nagos, un teitoņu varenība nemazinās līdz pat piecpadsmitā gadsimta beigām, jo tad uz vēstures skatuves iznāk mongoļi... bet tas jau ir cits stāsts, jo

mongoļi ari šobrīd stāv pie mūsu vārtiem... bet nenovirzīsimies no tēmas...

- Patiešām nenovirzīsimies, - teica Belbo. - Lūdzu, stāstiet tālāk.

- Tātad, kā visiem labi zināms, divas dienas pirms tam, kad Filips izsūta pavēli par templiešu arestu, un mēnesi, pirms šī pavēle tiek izpildīta, vēršu vilkts siena vezums izbrauc no Tempļa nocietinājumu mūriem un dodas nezināmā virzienā. Par to runā ari Nostradams vienā no savām centūrijām... - Viņš atšķīra kādu lappusi savā manuskriptā.

Simz la pasture d’animaux ruminant par eux conduits au ventre herbipolique soldats cachés, les armes bruit menant... [56]

- Siena vezums ir tikai leģenda, - es ierunājos, - un ari Nos-tradamu es negribētu uzskatīt par lielu autoritāti vēstures jautājumos...

- Par jums krietni vecāki un pieredzējušāki cilvēki, Kasau-bona kungs, ir uzticējušies daudziem Nostradama pravietojumiem. Bet, no otras puses, es neesmu tik naivs, lai ticētu stāstam par siena vezumu. Tas ir simbols. Un simbolizē acīmredzamus un nenoliedzamus faktus: gaidot drīzo arestu, Zaks de Mole nodod varu un slepenās instrukcijas savam krustdēlam grāfam de Božē, kurš no tā brīža kļūst par pagrīdē nogājušā ordeņa slepeno vadītāju.

- Vai ir saglabājušies kādi vēsturiski dokumenti, kas to apliecinātu?

- Oficiālā vēsture, - rūgti pasmaidot, teica pulkvedis, - ir tā,

kuru saraksta uzvarētāji. Pēc oficiālās vēstures domām tādi cilvēki kā es nemaz nepastāv. Nē, aiz šīs leģendas par siena vezumu slēpjas patiesi notikumi. Ordeņa slepenais kodols pārceļas uz kādu mierīgu vietu un no turienes sāk veidot savu konspiratīvo tīklu. Šo neapstrīdamo patiesību es ņēmu par pamatu tālākajiem spriedumiem. Jau sen, vēl pirms kara, es prātoju, kur gan patvērās šie varonīgie brāļi. Kad atvaļinājos no armijas, es beidzot nolēmu uzsākt nopietnus meklējumus. Siena vezums bija devies ceļā no cietokšņa Francijā, tātad Francijā bija jāmeklē pēdas, tieši Francijā bija jāatrod vieta, kur sapulcējās sākotnējais slepenais kodols. Kur ir šī vieta?

Viņam patika teatrāli gājieni. Protams, mēs ar Belbo gribējām zināt, kur tā ir. Nespējām izdvest neko labāku par: - Sakiet! Kur?

- Tūlīt pateikšu. Kur radās templieši? No kurienes nāk Igo de Peins? No Šampaņas, netālu no Truā. Un tieši tur valda Šam-paņas Igo, kurš dažus gadus pēc ordeņa dibināšanas, 1125. gadā, pievienojas templiešiem Jcruzālemē. Pēc tam viņš atgriežas dzimtenē un, šķiet, nodibina sakarus ar Sito abatu, un palīdz viņam Sito klosterī uzsākt dažu ebreju tekstu lasīšanu un tulkošanu. Iedomājieties tikai, Burgundijas rabīnus aicina uz Sito abatiju pie baltajiem benediktiešiem! Un kas viņus aicina? Pats svētais Bernārs. Viņš ielūdz tos pētīt nez kādus tekstus, ko Igo atvedis no Palestīnas. Un Igo svētā Bernāra mūkiem iedāvina mežu Barsi-robā, tur, kur vēlāk tiks izveidota Klervo abatija. Un kā rīkojas svētais Bernārs?

- Viņš kļūst par templiešu atbalstītāju, - es teicu.

- Un kāpēc? Viņš taču apzinās, ka palīdz templiešiem kļūt ietekmīgākiem par benediktiešiem. Turklāt benediktiešiem viņš aizliedz pieņemt dāvinājumā zemi un namus, toties templieši saņem divkārtīgi. Vai esat kādreiz‘redzējuši Foredorjēnu pie Truā? Prātam neaptverami, cietoksnis pie cietokšņa! Un vai zināt, ka ap to laiku templieši Palestīnā pārtrauc cīnīties? Viņi iekārtojas Templī un nevis galē nost musulmaņus, bet gan kļūst par viņu draugiem. Un nodibina sakarus ar Austrumu iniciētajiem. īsāk sakot, svētais Bernārs ar Sampaņas grāfu materiālo atbalstu izveido ordeni, kas Svētajā zemē sazinās ar arābu un ebreju slepenajām sektām. Un maldās tie, kas domā, ka ordenis izveidots, lai cīnītos krusta karos, - patiesībā nezināmi noteicēji izplānoja krusta karagājienus, lai uzturētu ordeni, un radīja varas tīklu, kas nav pakļauts karaļa jurisdikcijai... Ks neesmu zinātnieks, es esmu rīcības cilvēks. Tāpēc, lieki neprātojis, es izdarīju to, ko nekad nav darījuši neskaitāmie zinātnieki, kuri prot tikai tukši kulstīt salmus. Ks devos turp, kur templieši bija radušies, kur divus gadsimtus bija pastāvējis viņu galvenais atbalsta centrs un kur viņi varēja justies kā zivs ūdenī...

- Priekšsēdētājs Mao māca, ka revolucionāram tautas vidū jājūtas kā zivij ūdenī, - es teicu.

- Apķērīgs vīrs tas jūsu priekšsēdētājs. Bet templieši gatavoja īstu apvērsumu, diženu revolūciju, ko pat nevar salīdzināt ar to, ko sarīkoja jūsu bižainie komunisti.

- Viņi vairs nenēsā bizīti.

- Nē? Jo ļaunāk viņiem pašiem. Tātad es spriedu, ka templieši patvērumu varēja meklēt tikai Sampaņā. Tieši kur? Peinā? Truā? Foredorjēnā? Nē. Peina tolaik bija neievērojams miests, kur labākajā gadījumā bija viena pils. Truā bija pilsēta, bet tur uzturējās pārāk daudz karaļa cilvēku. Foredorjēnā, kas patiesībā piederēja templiešiem? Nē, jo tā bija pirmā vieta, kur karaļa kareivji dotos viņus meklēt, un, starp citu, tā viņi arī darīja. Nē, tā ir Provēna, es sev teicu. Ja pastāv tāda vieta, tad tā ir Provēna!

18 nodaļa

JA mūsu acis varētu ielauzties zemes dzi|umos un skatīt tās

iekšieni no viena pola līdz otram, no mūsu pēdu apakšas līdz

antipodiem, mēs šausmās ieraudzītu, ka zemi viscauri šķērso plaisas un alas.

T. Bernets. zemes svētā teorija T. Burnet. Teiluris Theoria Sacra, Amsterdam, Wolters,

1694, p. 38

- Kāpēc Provēna?

- Vai esat tur kādreiz bijis? Maģiska vieta, to var just pat mūsdienās, noteikti aizbrauciet! Maģiska vieta, kur vēl tagad gaisā vējo noslēpumi. Bet vienpadsmitajā gadsimtā tieši tur parasti uzturējās Sampaņas grāfs, un ari vēlāk tas bija brīvs novads, kur centrālās varas pārstāvji nebāza degunu. Templieši tur jutās kā mājās, un vēl šodien pilsētā ir viņu vārdā nosaukta iela. Baznīcas, pilis, cietoksnis, kas slejas pāri visam līdzenumam, nauda, neskaitāmi tirgoņi, gadatirgi, juceklis, kurā viegli var iejaukties un nozust. Bet galvenais - pazemes ejas jau kopš aizvēsturiskiem laikiem. Pazemes eju tīkls, kas sazarojas zem visa kalna, īstas katakombas. Dažas no alām var aplūkot arī mūsdienās. Vietas, kas īpaši piemērotas slepenām sapulcēm, un, pat ja tur iekļūst ienaidnieki, sazvērnieki var nozust pāris sekundēs; un, ja viņi ejas pazīst patiešām labi, tad vēl pēc īsa brīža viņi var uzrasties virszemē un no pretējās puses klusiem kaķa soļiem pielavīties uzbrucējiem no aizmugures un tumsas aizsegā tos nobeigt. Ak dievs, varat man ticēt, kungi, tās ejas izskatās kā īpaši radītas commcin-dos^57 vajadzībām, - tumsā, veikli un nemanāmi, duncis iekosts zobos, rokās dažas granātas, un pārējie pagalam kā žurkas!

Viņam mirdzēja acis. - Vai saprotat, cik brīnišķīga slēptuve varēja būt Provēna? Slepenais ordeņa kodols sapulcējas pazemē, un, ja vietējie ļaudis ko nojauš vai redz, viņi klusē. Karaļa cilvēki,

protams, ierodas arī Provēna, arestē templiešus, kas uzturas atklātībā, un aizved viņus uz Parīzi. Reino dc Provēns izcieš spīdzināšanu, bet klusē. Skaidrs, ka saskaņā ar slepeno plānu viņam bija jāļauj sevi arestēt, lai visi domātu, ka arī Provēnā templieši ir izskausti. Bet viņš klusēja, lai pavēstītu: Provēna nepadodas. Provēna, jauno pazemes templiešu patvērums... Pazemes ejas, kas ved no ēkas uz ēku, - tu ieej labības noliktavā vai veikala pagrabā, bet virszemē iznāc kādā baznīcā. Galerijas ar pilastriem un velvēm, un katrā vecpilsētas mājā vēl šodien saglabājies pagrabs ar velvētiem griestiem, tādu namu ir vairāk par simtu, un tos jau nevar saukt par pagrabiem, - tās ir īstas pazemes zāles. Un katrā bija ieeja kādā no ejām.

- Tie ir tikai minējumi, - es teicu.

- Nē, Kasaubona kungs, tie ir fakti. Jūs neesat redzējis Pro-vēnas ejas. Zāļu zāles, dziļi zemes iekšienē, un to sienas klāj klinšu zīmējumi. Visvairāk tādu zīmējumu ir alās, ko speleologi sauc par laterālajām alveolām. Tie ir druīdu radīti reliģiska satura zīmējumi, kas tapuši vēl pirms romiešu iebrukuma. Cēzars karoja virszemē, bet tur, lejā, valdīja pretošanās, burvestības, slēpņi. Un tur atrodami arī kataru simboli, jā, jā, mani kungi, - katari dzīvoja ne tikai Provansā. Provansas katarus sakāva un iznīcināja, bet Sampaņas katari slepenībā izdzīvoja un pulcējās tur, ķeceru katakombās. Hronikās katarus sauca par bougres et manichéens -paskat tik, kāda sakritība! - jo bougres bija bogomili, proti, bulgāru izcelsmes katari. Bet vai jums kaut ko izsaka franču vārds bougre? Sākotnēji ar to apzīmēja sodomītus, jo runāja, ka bulgāru katariem šis grēciņš neesot svešs... - Viņš samulsis ieķiķi-nājās. - Un ko vēl apsūdz šajā pašā grēkā? Jā, tieši viņus, templiešus... Dīvaina sakritība, vai ne?

- Nekā pārsteidzoša, - es iebildu. - Tais laikos, ja gribēja izrēķināties ar kādu ķeceri, viņu vienkārši apsūdzēja sodomijā...

- Protams, un tikai nedomājiet, ka es iedomājos, ka tem-plieši— Zināt, viņi taču bija karavīri, un mums, karavīriem, patīk sievišķi, un, kaut arī viņi bija devuši savus mūka šķīstības zvērestus, vīrietis ir un paliek vīrietis. Bet es to pieminu vienīgi tāpēc, ka tā nevar būt nejaušība, ka templiešu novadā patvērumu atrod arī kataru ķeceri, un katrā ziņā tieši no viņiem templieši iemācījās izmantot pazemes ejas.

- Tomēr man šķiet, - teica Belbo, - ka tie ir tikai minējumi...

- Tās ir darba hipotēzes, uz kurām balstoties es sāku pētījumus. Es jums izklāstīju apsvērumus, kuru dēļ pievērsos Provēnai. Bet tagad ķersimies pie būtiskākā. Pašā Provēnas centrā atrodas liela gotiska celtne Grange-aux-Dimes, labības klēts, kur uzkrāja desmitās tiesas nodevas. Jūs, protams, zināt, ka viens no templiešu bagātības cēloņiem bija tas, ka viņi bez starpniekiem drīkstēja ievākt desmito tiesu, bet paši nevienam nodevas nemaksāja. Zem šīs klēts, tāpat kā zem citiem pilsētas namiem, ir pazemes eju tīkls, kas mūsdienās ir ļoti sliktā stāvoklī. Tātad es pētīju Provēnas arhīvus, un gluži nejauši man rokās nonāca 1894. gada vietējā avīze. Tajā bija raksts par diviem dragūniem -Kamilu Laforžu no Tūras un Eduardu Ingolfu no Pēterburgas (jā, tieši no Pēterburgas!), viņi dažas dienas pirms šī raksta publicēšanas kopā ar pavadoni esot apmeklējuši Grange-aux-Dimes pagrabus. Viņi nokāpuši kādā pazemes zālē - tas bijis jau otrais pagraba stāvs, un tad pavadonis, lai pierādītu, ka zem šīs pastāv vēl citas apakšzemes telpas, ar kāju piesitis pie grīdas, un atskanējusi dobja dunoņa un atbalsis. Avīžnieks slavē abus drosmīgos dragūnus, kuri, apbruņojušies ar auklām un lukturiem, iespraukušies nezin kādās ejās un kā pārgalvīgi puikas līduši uz vēdera, un tā iekļuvuši dziļā pazemē. Un avīze vēsta, ka viņi nonākuši lielā zālē ar skaistu pavardu, bet telpas vidū bijusi aka. Viņi nolaiduši akā auklu, kam galā piesiets akmens, un atklājuši, ka aka ietiecas vienpadsmit metru dziļumā... Nākamajā nedēļā viņi atgriežas ar izturīgākām auklām. Un, kamēr vietējais pavadonis un Laforžs

tur virves, Ingolfš pirmais nolaižas akā un ierauga plašu telpu ar akmens sienām, desmit reiz desmit metrus platu, piecus metrus augstu. Pēc kārtas lejā nolaižas ari abi pārējie, un viņi secina, ka nonākuši trešajā apakšzemes stāvā, trīsdesmit metru dziļumā. Ko šie trīs tur lejā ierauga un dara, nav zināms. Žurnālists atzīstas, ka pats devies uz Grange-aux-Dlmes, lai visu uz vietas pārbaudītu, taču viņam pietrūcis drosmes laisties lejā akā. Stāsts mani satrauca, un es pats gribēju apskatīt šo vietu. Bet kopš pagājušā gadsimta beigām daudzas apakšzemes ejas jau bija aizbrukušas, un, pat ja tā pazemes aka patiesi bija pastāvējusi, es nezināju, kur to meklēt. Tad man iešāvās prātā, ka varbūt dragūni tur pazemē kaut ko atraduši. Tieši tais dienās biju izlasījis grāmatu par Ren-lešato noslēpumu, un arī tai stāstā zināmā mērā bija iejaukti tem-plieši. Kāds mācītājs, trūcīgs un bez jebkādām nākotnes izredzēm, atjauno savu baznīciņu mazā ciemā, kur mīt labi ja divi simti dvēseļu, viņš paceļ kādu kora grīdas akmens plāksni un zem tās atrod lādīti ar seniem manuskriptiem. Viņš apgalvo, ka tur bijuši tikai manuskripti. Bet vai tā ir taisnība? Zināms vienīgi, ka nākamajos gados viņš kļūst neticami bagāts, šķiež naudu uz visām pusēm, sāk visai izlaidīgu dzīvesveidu un drīz tiek tiesāts baznīcas tribunālā... Varbūt kāds no dragūniem vai pat abi divi tur lejā uzgājuši ko tamlīdzīgu? Ingolfs nolaižas pirmais, atrod kādu vērtīgu, bet nelielu priekšmetu, paslēpj to zem drēbēm un, uzkāpis atpakaļ augšā, saviem biedriem nebilst ne vārda... Vispār es esmu ietiepīgs, un, ja es tāds nebūtu bijis no sākta gala, mana dzīve būtu bijusi citāda. - Viņš ar pirkstgaliem viegli aizskāra rētu. Tad pacēla pirkstus pie deniņiem un aizslidināja tos līdz pakausim, kā pārbaudīdams, vai frizūra joprojām ir nevainojami gluda.

- Tad es braucu uz Parīzi, devos uz telefona centrāli un pārbaudīju visas Francijas telefonu grāmatas, meklējot Ingolfa uzvārdu. Atradu tikai vienu - Okserra. Aizrakstīju uz turieni vēs- tuli, stādoties priekšā kā arheologs. Pēc divām nedēļām saņēmu

vēstuli no vecas akušieres, - viņa ir tā Ingolfa meita un grib zināt, kāpēc es interesējos par viņas tēvu, un jautā, vai man, dieva dēļ, neesot zināms kaut kas par viņas nabaga tēti... Nospriedu, ka tur jābūt kādam noslēpumam, un steidzos uz Okserru. Ingol-fas jaunkundze dzīvo mazā mājiņā, kas viscaur apaugusi ar efejām, vārtiņi aizkabināmi ar cilpiņu un āķīti. Tāda veca kundzīte, sirma, laipna, augstās skolās nav gājusi. Viņa man tūlīt jautā, vai es ko zinot par viņas tēvu, es atbildu, ka man zināms vienīgi tas, ka reiz viņš Provēnā nolaidies pazemes ejās, bet es rakstu pētījumu tieši par to novadu. Viņa ir ļoti pārsteigta: pirmoreiz dzirdot, ka tēvs bijis Provēnā. Tēvs, protams, dienējis dragūnu pulkā, bet jau 1895. gadā, vēl pirms viņas dzimšanas, dienestu pametis, nopircis šo mājiņu Okserrā un 1898. gadā apprecējies ar kādu vietējo meiteni, kurai bijis arī neliels pūrs. Māte nomirusi jau 1915. gadā, kad Ingolfas jaunkundze bijusi tikai piecus gadus veca. Savukārt tēvs pazudis 1935. gadā. Jā, tieši tā - burtiski pazudis. Viņš esot aizbraucis uz Parīzi, kā bija paradis darīt vismaz divas reizes gadā, un kopš tā brīža no viņa vairs neesot ne ziņas. Vietējie žandarmi telegrafējuši uz Parīzi, bet arī tur viņš bijis kā ūdenī iekritis. Pēc kāda laika Ingolfs izsludināts par mirušu. Tā Ingolfas jaunkundze palikusi viena un bijusi spiesta sākt strādāt, jo tēva atstātais īpašums nebijis nekāds lielais. Acīmredzot pie vīra viņai neizdevās tikt, bet pēc viņas nopūtām nopratu, ka viņas dzīvē tomēr bijušas kādas attiecības, bet tās izputējušas. “Tas ir tik mokoši un skumji, mesjē Ardentī, - nekā nezināt par nabaga tēti, pat nezināt, kur meklējams viņa kaps un vai tas vispār kaut kur atrodams.” Viņa gribēja runāt par savu tēvu: viņš esot bijis tik maigs, mierīgs, pedantisks, tik gudrs un izglītots. Augas dienas pavadījis savā mansarda kabinetā, lasījis un rakstījis. Pārējā laikā tikai nedaudz pakaplējis dārzu, papļāpājis ar vietējo aptieķnieku - tas afi jau miris. Reizēm viņš braucis uz Parīzi, kā pats esot teicis, darīšanās. Un vienmēr atgriezies

ar grāmatu saiņiem. Visas grāmatas aizvien stāvot tēva kabinetā, viņa gribēja man tās parādīt. Uzkāpām augšstāvā. Kārtīga un tīra istabiņa - Ingolfas jaunkundze joprojām reizi nedēļā te slaukot putekļus, jo tas esot vienīgais, ko viņa var darīt nabaga tēta labā, mammai viņa vismaz varot nolikt uz kapa puķes. Kabinetā viss palicis tāpat, kā viņš to atstājis. Arī viņai būtu gribējies izstudēt visas šīs grāmatas, taču tās ir senfranču, latīņu, vācu un pat krievu valodā, jo tētis dzimis un uzaudzis Krievijā, Francijas vēstniecības darbinieka ģimenē. Bibliotēkā bija aptuveni simt sējumu, un lielākā daļa (es sajūsmā noelsos) par templiešu prāvu, piemēram, Monuments historiques relatifs à la condamnation des chevaliers du Temple [58], ko sarakstījis Rcinuārs, izdota 1813. gadā, antikvāra vērtība. Daudz grāmatu par slepenajām rakstībām - īsta kriptologa kolekcija. Daži sējumi arī par paleogrāfiju un diplomātisko saraksti. Tur bija arī veca rēķinu grāmata, un, to šķirstot, es atradu ierakstu, kuru izlasījis es vārda tiešākajā nozīmē nodrebēju: tajā bija runa par kādas lādītes pārdošanu. Lādīte nebija sīkāk aprakstīta, un nebija norādīts ne pircēja vārds, ne darījuma summa, toties bija gadskaidis - 1895. gads. Tālāk sekoja precīzi izdevumu pieraksti - tā savu mājsaimniecību vada cilvēks, kurš apdomīgi un piesardzīgi cenšas pārvaldīt tikko iegūtu bagātību. Daži pieraksti par grāmatu pirkšanu Parīzes antikvariātos. Man viss bija skaidrs: Ingolfs pazemes cellē atrod zelta lādīti, kas rotāta ar dārgakmeņiem, daudz nedomājis, viņš to paslēpj azotē un, uzkāpis augšā, ne vārda nesaka saviem biedriem. Un man šķiet pats par sevi saprotams, ka, mājās atvēris lādīti, viņš tajā atrod pergamentu. Viņš brauc uz Parīzi, sazinās ar kādu antikvāru, augļotāju vai kolekcionāru, un, pārdevis lādīti, kaut arī lētāk par patieso vērtību, viņš kļūst par pietiekami turīgu vīru. Tad viņš pamet dienestu, apmetas laukos, sāk iepirkt grāmatas un pētīt pergamentu. Varbūt viņam piemīt dārgumu meklētāja gars, jo citādi jau viņš nebūtu tik pārgalvīgi līdis Provēnas pazemes ejās. Varbūt viņš ir pietiekami izglītots, lai nospriestu, ka pats spēs atšifrēt savu atradumu. Viņš strādā mierīgi, bez steigas, neviena netraucēts, un tā vairāk nekā trīsdesmit gadu. Vai viņš kādam stāsta par saviem atklājumiem? Kas zina. Katrā ziņā mums zināms vienīgi tas, ka 1935. gadā viņš jūtas nonācis pie atrisinājuma (vai arī gluži otrādi, nonācis strupceļā), jo nolemj ar kādu sazināties. Viņš grib pastāstīt par saviem atklājumiem vai arī lūgt, lai viņam paskaidro neizprotamo. Bet izrādās, ka tas, ko Ingolts uzzinājis, ir tik slepens un tik briesmīgs, ka cilvēks, pie kura viņš vēršas, apklusina viņu uz visiem laikiem... Bet atgriezīsimies mansarda kabinetā. Man vajadzēja pārbaudīt, vai Ingolfs atstājis kādas pēdas. Teicu laipnajai Ingolfas jaunkundzei, ka varbūt, pārlūkojot viņas tēva grāmatas, man izdotos atrast kādas liecības par viņa atradumiem Provēnā, - tad es varētu visai plaši pieminēt 111 golfa kungu savā topošajā grāmatā. Viņa bija sajūsmā, izdvesa “ak, nabaga tētis” un atļāva man pavadīt kabinetā visu pēcpusdienu un, ja nepieciešams, atgriezties arī nākamajā dienā. Viņa atnesa man kafiju, ieslēdza gaismu un pati atgriezās pie dārza darbiem, atstādama mani par vienīgo noteicēju tēva kabinetā. Istabas sienas bija baltas un gludas, te nebija sekretāru, skapīšu un lāžu, kuru saturu vajadzētu pārmeklēt, tomēr es darbojos rūpīgi -nedaudzās mēbeles pārbaudīju gan no iekšpuses, gan ārpuses, izklaudzināju skapi, kurā karājās tikai daži uzvalki, kuriem kabatās un aiz oderes atradu vienīgi naftalīnu, apvērsu trīs četras gravīras ar lauku ainavām, arī aiz to rāmjiem nekas nebija noslēpts. Neapgrūtināšu jūs ar visiem sīkumiem, pateikšu vien to, ka strādāju centīgi, - piemēram, dīvāna polsterējumu vajag ne tikai izčamdīt, bet arī izbakstīt ar garu adatu, tikai tā var pārliecināties, vai tur nav ieslēpti kādi priekšmeti...

Sapratu, ka pulkvedis cīnījies ne tikai atklātos cīņas laukos.

- Atlika vienīgi grāmatas. Katrā ziņā vajadzēja pierakstīt to nosaukumus un pārbaudīt, vai uz lappušu malām nav atrodamas piezīmes, vai tekstā nav pasvītrojumu, norādījumu... Un beidzot es neveikli satvēru kādu vecu, smagu sējumu biezos vākos, tas izkrita man no rokām, un no tā izbira kāda ar roku aprakstīta lapiņa. Spriežot pēc papīra, tā bija no burtnīcas izrauta lapa un, spriežot pēc tintes, nevarēja būt īpaši veca. Tā varēja būt sarakstīta pēdējos Ingolfa dzīves gados. Uzmetu lapiņai skatienu un malā izlasīju piezīmi: “Provēna 1894”. Vai varat iztēloties manu satraukumu, sajūtu vilni, kas mani pārskaloja? Sapratu, ka Ingolfs aizbraucis uz Parīzi ar pergamenta oriģinālu, bet šī lapiņa bija pergamenta kopija. Es nešaubījos ne mirkli. Ingolfas jaunkundze jau ilgus gadus bija slaucījusi no grāmatām putekļus, taču šo lapu nebija pamanījusi, citādi viņa noteikti būtu man par to pastāstījusi. Labi, ja es to paņemšu, viņa arī turpmāk nezinās par tās pastāvēšanu. Cilvēki iedalāmi uzvarētājos un zaudētājos. Man jau bija apnikusi zaudētāja loma, ko tik ilgi biju spēlējis, tagad bija laiks izbaudīt uzvaru, - es paņēmu lapiņu un iebāzu kabatā. Atvadījos no jaunkundzes, sakot, ka neesmu atradis neko ievērības cienīgu, bet tik un tā pieminēšu viņas tēvu, ja sarakstīšu savu grāmatu, un viņa man novēlēja dievpalīgu. Kungi, ja rīcības cilvēku pārņēmusi tik nevaldāma kaislība kā tā, kas savā varā bija sagrābusi mani, nav iespējams apstāties un izrādīt nevajadzīgu iejūtību pelēkām būtnēm, kuru nožēlojamais liktenis vairs nav grozāms.

- Netaisnojieties, - teica Belbo. - Jūs to izdarījāt, bet tagad stāstiet tālāk.

- Tagad, kungi, es jums parādīšu šo tekstu. Ceru, ka neļaunosieties par to, ka esmu paņēmis līdzi tikai fotokopiju. Ne jau tāpēc, ka es jums neuzticētos. Vienkārši baidos sabojāt oriģinālu.

- Bet tas, ko jūs atradāt Ingolfa mājās, nav oriģināls, - es teicu. - Tā ir tikai kopija no varbūtēja oriģināla.

- Kasaubona kungs, kad oriģināls nav saglabājies, pēdējā kopija jāuzskata par oriģinālu.

- Bet Ingolfs pārrakstot varēja kļūdīties.

- Jūs nezināt, vai tā patiešām notika. Bet es zinu, ka Ingolfs pārrakstījis pareizi, jo es neredzu iespēju, ka patiesība varētu būt citāda. Tāpēc Ingolfa kopija ir oriģināls. Vai mēs par to varam vienoties vai arī sāksim intelektuāļu muļķīgās spēlītes?

- Es tādas spēlītes neciešu, - teica Belbo. - Apskatīsim jūsu oriģinālo kopiju.

Pēc Božē nāves Ordenis turpināja pastāvēt un ne uz brīdi nav pārtraucis savu darbību, un arī pēc omona mums zināma nepārtraukta Ordeņa Lielmestru secība, kas sniedzas līdz mūsu dienām; un, kaut arī palicis apslēpts, kādā vārdā saucami un kur meklējami īstenais Lielmestrs un īstenie Pavēlnieki, kas pārvalda ordeni un arī šodien vada tā izcilos darbus, un tos ieskauj noslēpums, kas zināms tikai patiesi apgaismotajiem, šīs necaururbjamās slepenības vienīgais iemesls ir tas, ka Ordeņa laiks vēl nav pienācis un tā stunda vēl nav situsi...

1760. gada manuskripts, kas iekļauts darbā:

19 nodaļa

G. A. šifmans, Bruņinieka pakāpes izveidošanās brīvmūrnlecībā ap xvill gadsimta vidu C. A. schlffmann, Die Entstehung der Rlttergrade In der Freimauerei um die Mltte des XVIII Jahrhunderts, Lelpzig, Zechel, 1882, pp. 178-190

Tā bija mūsu pirmā saskarsme ar Plānu. Todien es būtu varējis būt pavisam citur. Ja es nebūtu ieklīdis Belbo kabinetā, tad tagad es būtu... kas zina... varbūt es Samarkandā tirgotos ar sezama sēklām, gatavotu izdošanai lielisku grāmatu sēriju Braila rakstā vai vadītu Franča Jozefa zemes Nacionālo banku! Šādi pieļāvuma teikumi vienmēr ir patiesi, jo palīgteikuma nosacījumam nav nekā kopīga ar realitāti. Taču todien es biju tur, un tāpēc šodien esmu nonācis šeit.

Ar teatrālu žestu pulkvedis izvilka no mapes lapiņu. Tā joprojām ir šeit, starp maniem papīriem, ievietota plānos plastmasas vāciņos, - varbūt vienīgi termiskais papīrs, ko tolaik izmantoja kopiju izgatavošanai, ir vairāk sadzeltējis un teksts kļuvis blāvāks. Patiesībā uz lapas bija divi teksti - pirmais, sīkā un ciešā rakstā, aizņēma pirmo lapas pusi, bet otrs bija sadalīts itin kā saraustītās dzejoļa rindiņās...

Pirmais teksts atgādināja sātanisku litāniju, kādas semītu valodas parodiju:

Kuabris Defrabax Rexulon Ukkazaal Ukzaab Urpaefel Tacul-bain Habrak Hacoruin Maquafel Tcbrain Hmcatuin Rokasor Himesor Argaabil Kaquaan Dncrabax Reisaz Reisabrax Decai-quan Oiquaquil Zaitabor Qaxaop Dugraq Xaelobran Disaeda Majjisuan Rnitak Huidal Uscoldn Arabaom Zipreus Mecrim Cosmae Duquifas Rocarbis

- Par saprotamu tekstu to nenosauksi, - secināja Belbo.

- Tiešām? - smīnēdams atvaicāja pulkvedis. - Es ar to būtu nomocījies visu mūžu, ja kādu dienu lietotu grāmatu bodītē gandrīz nejauši nebūtu ieraudzījis apcerējumu par Tritēmiju un mans skatiens nebūtu uzdūries kādai no viņa šifrētajām vēstīm: “Pamersiel Oshurmy Delmuson rlhafloyn...” Es biju atradis pēdas un devos pa tām uz priekšu. Tritēmija vārds man bija pilnīgi svešs, taču Parīzē es sameklēju viņa Stejjanographia, hoc est ars per oc-cultam seripturam nnirni sui voluntatem absentibus aperiendi certa 1606. gada Frankfurtes izdevumu. Steganogrāfija jeb droša māksla, kā ar okultas rakstības palīdzību atklāt savu dvēseli tālumā esošiem ļaudīm. Dižena personība šis Tritēmijs. Benedik-tiešu abats Spanheimā, dzīvojis piecpadsmitā un sešpadsmitā gadsimta mijā, izglītots vīrs, kurš prata ebreju un haldiešu valodu un vēl citas Austrumu valodas, piemēram, tatāru, saistīts ar sava laika teologiem, kabalistiem, alķīmiķiem un, protams, arī ar pašu Kornēliju Agripu no Netcsheimas, un varbūt arī ar Para-celzu... Savus atklājumus par slepenajām rakstībām Tritēmijs aizsedz ar visādiem nekromantu māžiem, viņš apgalvo, ka jāsūta šifrētas vēstis - tādas kā šī, kas ir jūsu acu priekšā, - un tad saņēmējam jāpiesauc eņģeļi, visādi Pamersieli, Padieli, Dorothieli un tā tālāk, un šie eņģeļi tad palīdzēšot izprast patieso vēsti. Taču Tritēmija sniegtie piemēri lielākoties ir militāra rakstura vēstījumi, un pati grāmata ir veltīta Pfalcas kūrfirstam un Bavārijas hercogam Filipam, un patiesībā šis darbs ir viens no pirmajiem nopietnajiem kriptogrāfijas sacerējumiem, un tā jau ir slepeno dienestu joma.

- Atvainojiet, - es ievaicājos, - bet, ja es pareizi sapratu, Tritēmijs dzīvojis vismaz simt gadu vēlāk, nekā tika sarakstīts teksts, kuru mēs šobrīd apspriežam...

-Tritēmijs bija iesaistījies Sodalitas Celtica *, kas nodarbojās ar filosofiju, astroloģiju un pitagorisko matemātiku. Vai saskatāt vienojošo posmu? Templieši bija iesvētīto ordenis, kas bija pārņēmis ari seno ķeltu gudrību, - tas tagad ir skaidri pierādīts. Tāpēc nevajadzētu brīnīties, ka Tritēmijs uzzinājis tās pašas kriptogrāfiskās sistēmas, ko pirms viņa izmantojuši templieši.

- Iespaidīgi, - noteica Belbo. - Un kas tad teikts šajā šifrētajā vēstī?

- Pacietību, kungi! Tritēmijs piedāvā četrdesmit lielās un desmit mazās kriptosistēmas. Man laimējās, jo Provēnas templieši nebija pārlieku nopulējuši smadzenes, būdami pārliecināti, ka neviens tik un tā neuzminēs viņu šifra atslēgu. Ks nekavējos izmēģināt pirmo no četrdesmit lielajām kriptosistēmām, proti, pieņēmu, ka šajā tekstā svarīgi ir tikai iniciāļi.

Belbo palūdza lapiņu un uzmeta tai skatienu.

- Bet tik un tā sanāk bezjēdzīgs burtu savirknējums: kdruuuth ...

- Protams, - iecietīgi atteica pulkvedis. - Templieši īpaši nenopūlējās, taču viņi nebija arī pārāk slinki. Ari šis burtu virknējums ir aizšifrēts, un es tūdaļ iedomājos izmēģināt mazās krip-* Ķeltu sadraudzība (latīņu vai), tosistēmas. Redzat, mazajām kriptosistēmām Tritēmijs izmantoja burtu apļus. Varat apskatīt pirmās mazās kriptosistēmas apli...

Viņš no savas mapes izvilka vēl vienu fotokopiju, piebīdīja krēslu tuvāk galdam un, pieskaroties burtiem ar pildspalvas galu, lika mums sekot līdzi viņa spriedumiem.

- Tā ir visvienkāršākā shēma. Pievērsiet uzmanību tikai ārējam aplim. Tekstā, ko vēlaties aizšifrēt, katru burtu aizstāj ar iepriekšējo alfabēta burtu - A vietā jūs rakstāt Z, B aizstājat ar A un tā tālāk. Mūsdienu slepenajiem aģentiem tās būtu bērnu spēlītes, bet tolaik to uzskatīja par īstām burvestībām. Protams, atšifrējot burti jāmaina pretējā virzienā - katru šifrētā teksta burtu aizstāj ar nākamo. Es to izmēģināju, un jau pirmajā piegājienā man laimējās atrast risinājumu. Skatieties! - Viņš rakstīja:

- Les XXXVI inuisibles separez en six bandes, trīsdesmit seši neredzamie, sadalīti sešās grupās.

- Un ko tas nozīmē?

- Pirmajā acu uzmetienā neko. Tas ir sava veida virsraksts un apliecina slepeno grupu izveidošanu. Rituāla apsvērumu dēļ tas sarakstīts šifrētā valodā. Bet tālāko tekstu mūsu templieši, kuri bija pārliecināti, ka novieto to nepieejamā slēptuvē, sarakstījuši vienkārši četrpadsmitā gadsimta franču valodā. Tagad apskatīsim otro tekstu.

a la ... Saint Jean 36 p eharrete de fein 6 ... entiers avec saiel p ... les blancs mantiax r... s... chevaliers de Pruinspour la ...j. ne.

6 foiz 6 en 6 places

chascune foiz 20 a .... 120 a ....

iceste est V ordonation

al donjon li premiers

it li secunzjoste iceus qui... pans

it al refuge

it a Nostre Dame de V altre part de V iau it a l’ostel des popelicans it a la pierre

3foiz 6 avant la feste ... la Grant Pute.

- Un to jūs saucat par neaizšifrētu tekstu skaidrā valodā? -jautāja Belbo, vienlaikus vīlies un uzjautrināts.

- Ir skaidri redzams, ka punktiņi Ingolfa transkripcijā nozīmē nesalasāmos vārdus, vietas, kur pergaments bijis bojāts... Bet tagad aplūkojiet manu transkripciju, es teiktu, galīgo versiju, kuru izstrādāju, pamatojoties uz pieņēmumiem, ko atļaujos uzskatīt par neapstrīdamiem un pārliecinošiem. Es, kā mēdz sacīt, piešķīru tekstam tā sākotnējo spožumu.

ViņŠ ar burvju mākslinieka cienīgu kustību apvērsa lapu otrādi un parādīja mums savus pierakstus, tādas pašas strupas rindas ar drukātiem burtiem.

A IJ\ (NUIT DE) SAINT JEAN 36 ((ANS) P(OST LA) CHARRETTE DE FOIN 6 (MESSAGES) ENTIERS AVF.C SCEAU P(OUR) LES BLANCS MANTEAUX

R(ELAP)S(I) CHEVALIERS DE PROVINS POUR 1A (VEN)J(A)NC(E)

6 FOIX 6 EN 6 PLACES

CHACUNE FOI 20 A(NS FAIT) 120 A(NS)

CECI ES I' L’ORDONNATION:

AU DONJON LES PREMIERS

IT(ERUM) LES SECONDS JUSQU’A CEUX QUI (ONT?) PAINS IT(ERUM) AU REFUGE

IT(ERUM) A NOTRE DAME DE L’AUTRE PART DE L’EAU IT(ERUM) A L’HOTEL DES POPELICANS IT(ERUM) A IA PIERRE 3 FOIX 6 AVANT IA FETE (DE) LA GRANDE PUTAIN

- Redzat, esmu pielāgojis tekstu mūsdienu rakstībai un aizpildījis tukšās vietas. Tā viss kļūst skaidrs, un varam to tulkot šādi:

SVĒTĀ JĀŅA NAKTĪ 36 GADUS PĒC SIENA VEZUMA 6 NESKARTAS VĒSTIS AR ZĪMOGU BALTAJIEM APMETŅIEM [TEMPLIEŠIEM]

KAS PRETOJAS PROVĒNĀ [GATAVODAMIES] ATRIEBĪBAI

6 REIZ 6 UZ 6 VIETĀM

IKREIZ PA 20 GADIEM PAVISAM 120 GADUS

TĀDS IR PLĀNS:

LAI PIRMIE DODAS UZ CIETOKSNI

TĀPAT [ATKAL PĒC 120 GADIEM] OTRIE LAI PIEVIENOJAS

TIEM, KAS IR PIE MAIZES

TAD ATKAL PATVĒRUMĀ

ATKAL PIE MŪSU KUNDZES VIŅPUS UPES

ATKAL POPELIKĀNU MITEKLĪ

ATKAL PIE AKMENS

3 REIZ 6 (666) PIRMS LIELĀS MAUKAS^1 SVĒTKIEM

- Pilnīga tumsa, - teica Belbo.

- Protams, viss vēl jāizskaidro. Bet Ingolfam tas noteikti izdevās, tāpat kā tas izdevās man. Tumsa nemaz nav tik bieza, kā šķiet pirmajā brīdī, - vismaz tiem, kam zināma ordeņa vēsture.

Pauze. Viņš palūdza glāzi ūdens, tad ņēmās mums izskaidrot tekstu vārdu pa vārdam.

- Tātad Svētā Jāņa naktī 36 gadus pēc siena vezuma. Templieši, kuriem bija lemts turpināt ordeņa darbību slepenībā, aizbēg no aresta 1307. gada septembri, paslēpušies siena vezumā. Tolaik gadus skaitīja no Lieldienām līdz Lieldienām. Tātad 1307. gads beidzās brīdī, kas pēc mūsu rēķiniem būtu 1308. gada Lieldienas. Mēģiniet aprēķināt 36 gadus pēc 1307. gada beigām (tas ir,

pēc mūsu 1308. gada Lieldienām), - iegūstam 1344. gada Lieldienas. Pagājuši trīsdesmit seši zīmīgie gadi, un pienācis 1344. gads. Sī vēsts tiek ielikta dārgmetāla šķirstiņā un paglabāta pazemes cellē kā svinīgs apliecinājums, es pat teiktu, kā notāra akts, kas apstiprina, ka šajā vietā dibināts slepenais ordenis un tas noticis Svētā Jāņa naktī 1344. gada 23. jūnijā.

- Kāpēc tieši 1344. gadā?

- Es uzskatu, ka laikā no 1307. līdz 1344. gadam slepenais ordenis pārkārtoja savu darbību un gatavoja plānu, kura stāšanos spēkā tad arī apstiprina šis pergaments. Vajadzēja nogaidīt, līdz vētra norimst un atjaunojas sakari starp piecu sešu zemju tern-pliešiem. No otras puses, templieši gaidīja tieši trīsdesmit sešus, nevis trīsdesmit piecus vai trīsdesmit septiņus gadus, - acīmredzot, skaitlim 36 viņu izpratnē piemita mistiska jēga, kā to apstiprina arī šifrētais teksts. Trīsdesmit seši iekšējā summa ir deviņi, un man taču nevajadzēs jums atgādināt visas šī skaitļa dziļākās nozīmes.

- Vai drīkstu? - Tā bija Diotallevi balss. Viņš bija ielavījies kabinetā, kluss un nemanāms kā Provēnas tcmplietis.

- Tā ir maizīte taviem zobiem, - teica Belbo. Viņš ātri iepazīstināja pulkvedi ar Diotallevi. Pulkvedis nebūt nesamulsa, ka mums pievienojies vēl viens klausītājs, gluži otrādi - radās iespaids, ka viņš ilgojas pēc plašas un uzmanīgas auditorijas. Viņš turpināja skaidrot tekstu, un Diotallevi kāri tvēra savas iecienītās nume-roloģiskās spēles. Tīra Gematrija.

- Tagad nonākam pie zīmogiem. Te minēti “seši... neskarti ar zīmogu”, es pieņemu, ka tie ir seši vēstījumi. Mums taču zināms, ka Ingolfs atrod lādīti ar vēstījumu, un arī tā droši vien bija aizzīmogota. Kam paredzēta šī aizzīmogotā vēsts? Baltajiem Apmetņiem, tātad balto apmetņu bruņiniekiem - templiešicm. Tālāk seko burts r, daži izdzisuši burti un s. Es to lasu kā relapsi. Kāpēc? Tāpēc, ka mēs visi zinām, ka relapsi bija noziedznieki, kas bija atzinusies savos noziegumos, bet pēc tam atsaukuši savu atzīšanos, un relapsi spēlēja visai nozīmīgu lomu templiešu prāvā. Provēnas templieši lepni uzsver, ka viņi ir relapsi, un neatzīst tiem piedēvētos noziegumus. Viņi atsakās piedalīties apkaunojošajā tiesas prāvas komēdijā. Tātad šeit tiek runāts par Provēnas templiešiem, relapsi, un kam gan tie gatavojas? Te saskatāmi tikai daži burti, un tie mums ļauj uzminēt vārdu vainjance, proti, atriebība.

- Kāda atriebība?

- Kungi! Visa templiešu mistika, sākot no prāvas līdz mūsdienām, koncentrējas ap mērķi atriebt Zaķu de Molē. Es neturu cieņā masonu rituālus, tomēr arī brīvmūrniecība, būdama templiešu bruņniecības buržuāziskā karikatūra, atspoguļo senas, kaut arī deģenerējušās idejas. Un viena no Skotu rita brīvmūrnieku pakāpēm ir Bruņinieks Kadošs, kas tulkojumā no ebreju valodas nozīmē atriebības bruņinieks.

- Labi, lai būtu, templieši gatavojas atriebībai. Un tālāk?

- Cik ilgs laiks nepieciešams šiem atriebības plāniem? Šifrētā vēsts mums palīdz izprast to, kura rakstīta tiešiem vārdiem. Te minēti seši bruņinieki sešas reizes sešās vietās, - tie paši trīsdesmit seši, kas sadalīti sešās grupās. Tad seko “ikreiz pa divdesmit” un neskaidra zīme, kas Ingolfa pārrakstījumā izskatās kā a burts. Es secināju, ka tur jābūt vārdam ans, tātad ikreiz pa divdesmit gadiem, sešas reizes, - kopā simt divdesmit gadus. Ja ieskatāmies tālākajā tekstā, redzam sešu vietu uzskaitījumu vai arī sešu uzdevumu sarakstu. Šeit runāts par ordonation - tas ir plāns, pavēle, iecere, uzdevums. Un teikts, ka pirmajiem jādodas uz donjon jeb cietoksni, otrajiem atkal uz citu vietu un tā tālāk līdz pat sestajiem. Tātad dokumentā patiesībā teikts, ka pastāv vēl citi seši dokumenti, kas joprojām ir aizzīmogoti un atrodas sešās dažādās vietās; un man šķiet pats par sevi saprotams, ka zīmogiem jātiek atvērtiem citam pēc cita, ik pēc simt divdesmit gadiem...

- Bet kāpēc tur teikts “ikreiz pa divdesmit gadiem”? - jautāja Diotallevi.

- Šiem atriebības bruņiniekiem noteiktā vietā ik pēc simt divdesmit gadiem bija jāpaveic kāda misija. Tā ir tāda kā stafete. Ir skaidrs, ka pēc 1344. gada Jāņu nakts seši bruņinieki dodas ceļā uz sešām plānā paredzētām vietām. Bet pirmā zīmoga sargs, protams, nevar dzīvot simt divdesmit gadus. Un tāpēc no šī teksta var noprast, ka ikviena zīmoga sargs pilda pienākumus divdesmit gadus un tad uztic šo amatu savam pēctecim. Divdesmit gadi ir saprātīgs laika posms. Seši sargi katram zīmogam, katrs no tiem divdesmit gadus, un tas garantē to, ka simt divdesmitajā gadā sestais zīmoga sargs var izlasīt norādījumus un nodot tos tālāk otrā zīmoga pirmajam sargam. Redz, kāpēc tekstā lietots daudzskaitlis: lai pirmie iet tur, otrie tur... Katru no sešām vietām, ja varam tā teikt, simt divdesmit gadu laika posmā uzrauga seši bruņinieki. Parēķiniet, no pirmās līdz sestajai vietai ir pieci posmi, un tā mēs iegūstam sešsimt gadus. Pieskaitiet tos 1344. gadam, un iegūsiet 1944. gadu. Ko apstiprina arī pēdējā rinda. Skaidrs kā diena.

- Un tas būtu?

- Pēdējā rindā teikts: trīs reiz seši pirms lielās maukas svētkiem. Arī tā ir numeroloģiska spēle, jo 1944 iekšējā summa ir 18. Un astoņpadsmit ir trīs reiz seši. Un šī apbrīnojamā numerolo-ģiskā sakritība vedina templiešus radīt vēl kādu smalku mīklu. Tieši 1944. gadā jānoslēdzas plānam. Kāpēc tieši tad? Ko viņi gaida? Protams, divtūkstošo gadu! Templieši domā, ka gadu tūkstošu mija viņiem nesīs jaunu Jeruzālemi, šīszemes Jeruzā-lemi, Antijeruzālemi. Viņus vajā kā ķecerus, un naidā pret baznīcu viņi sevi identificē ar Antikristu. Viņi labi zina, ka 666 visā okultajā tradīcijā ir Zvēra skaitlis. Sešsimt sešdesmit seši, Zvēra gads ir 2000. gads, kad piepildīsies templiešu atriebība, Antije-ruzāleme ir jaunā Bābele, un, lūk, kāpēc 1944. gads ir Lielās

Maukas triumfa gads - tā ir tā pati lielā netikle, par kuru runāts

Apokalipsē! 666 picsaukšana ir provokācija, kareivju pārgalvība. Centieni būt citādiem, kā teiktu mūsdienās. Jauks stāsts, vai ne?

Viņš glāstīja savu mapi un skatījās uz mums mikli mirdzošām acīm, arī lūpas un ūsas bija miklas.

- Labi, - teica Belbo, - šeit tiek runāts par kāda plāna posmiem. Bet kas tas ir par plānu?

- Jūs prasāt pārāk daudz. Ja es to zinātu, man nevajadzētu izmest ēsmu. Bet vienu es zinu: pa šo laiku ir noticis kāds negadījums vai kļūda, tāpēc plāns joprojām vēl nav izpildīts, un atļaujiet pieņemt, ka pretējā gadījumā mēs visi to zinātu. Un es varu nojaust šīs neveiksmes iemeslus. 1944. nav nekāds mierīgais gads -templieši nevarēja paredzēt, ka tieši šai laikā notiks pasaules karš, kas visus kontaktus padarīs gandrīz neiespējamus.

- Piedodiet, ka iejaucos, - teica Diotallevi, - bet, ja es pareizi saprotu, pēc pirmā zīmoga atvēršanas tā sargu dinastija neaprausies un turpināsies līdz pēdējā zīmoga atvēršanas brīdim, kurā būs jāpiedalās visiem ordeņa locekļiem. Un tātad katru gadsimtu, pareizāk, katrā simt divdesmit gadu posmā katrā no vietām ir seši sargi, tātad pavisam trīsdesmit seši.

- Tieši tā, - teica Ardenti.

- Trīsdesmit seši bruņinieki katrā no sešām vietām, kopā 216, un šī skaitļa iekšējā summa ir 9. Pavisam 6 gadsimti, pareizinām 216 ar 6 un iegūstam 1296, un tā iekšējā summa ir 18, citiem vārdiem, trīs reizes seši jeb 666. - Diotallevi droši vien būtu gribējis aritmoloģiski no jauna izskaidrot visu pasaules vēsturi, ja vien Belbo nebūtu viņu apklusinājis ar skatienu, - tādus skatienus māte raida bērnam, kad tas izrunājies nevietā. Bet pulkvedis jau bija pamanījis, ka Diotallevi ir apgaismotais.

- Brīnišķīgi! Ar jūsu muti, doktor, runā patiesība! Un arī jums taču ir zināms, ka visa pamatā ir deviņi, - tieši deviņi pirmie bruņinieki izveidoja Tempļa ordeņa kodolu Jeruzālemē!

- Diženo Dieva Vārdu, kā to izsaka tetragramatons^59, - teica Diotallevi, - veido septiņdesmit divi burti, un septiņi plus divi ir deviņi. Bet, ja atļausiet, es vēl gribētu piebilst, ka saskaņā ar pitagorisko tradīciju, kuru pārņem Kabala (vai kura to iedvesmo), nepāra skaitļu no viens līdz septiņi summa ir sešpadsmit, bet pāra skaitļu no divi līdz astoņi summa ir divdesmit, un divdesmit plus sešpadsmit ir trīsdesmit seši.

- Ak dievs, doktor! - pulkvedis trīcēja pie visām miesām.

- Es to zināju, es to zināju! Jūs palīdzat man atgūt ticību. Tagad es zinu, ka vairs neesmu tālu no patiesības.

Es nespēju saprast, vai Diotallevi pārvērtis aritmētiku par reliģiju vai reliģiju par artitmētiku, - varbūt bija noticis gan tā, gan otrādi, un tagad man līdzās bija ateists, kurš aizgrābts lidinājās augstākajās debesu sfērās. Viņš būtu varējis kļūt par ruletes pielūdzēju (tā noteikti būtu bijis labāk), tomēr bija izvēlējies kļūt par neticīgu rabīnu.

Tad ar savu Pjemontas racionālismu iejaucās Belbo un izkliedēja maģiskās aizgrābtības gaisotni. Pulkvedim atlika vien izskaidrot nākamās rindas, visi gribējām zināt to saturu. Bija jau seši vakarā. Seši, es nodomāju, kas vienlaikus ir ari astoņpadsmit.

- Labi, - teica Belbo. - Trīsdesmit seši sargi katrā gadsimtā, un soli pa solim šie bruņinieki gatavojas atklāt Akmeni. Kas tas ir par Akmeni?

- Vai tad jūs nesaprotat? Tas, protams, ir Orāls.

Viduslaiki gaidija Grāla varoni un cerēja, ka Svētās Romas impērijas galva k|ūs par paša "Pasaules valdnieka" tēlu un iemiesojumu... ka neredzamais imperators būs arī pasaulē izpaustais imperators un Vidus laikmets... kļūs par patiesā vidus, Centra laikmetu... Neredzamais un neaizsniedzamais Centrs, valdnieks, kuram jāatmostas, varonis, kurš nāk kā atriebējs un atjaunotājs, - tās nav mirušas, vairāk vai mazāk romantiskas pagātnes fantāzijas, tā ir patiesība, kas zināma tiem, kuri vienīgie ar pilnām tiesībām šodien sevi var saukt par dzīvajiem.

Jūlijs Evola, Grāla noslēpums Jullus Evola. II mlstero del Graal. Roma. Edizlonl Medlterranee,

20 nodaļa

1983, c. 23 e Epllogo

- Jus gribat teikt, ka te iejaukts arī Grāls? - ap

vaicājās Belbo.

- Protams. Un to jau neapgalvoju es vienīgais. Jūs esat izglītoti cilvēki, un man taču nevajadzēs izplūst garās runās un atstāstīt Grāla leģendu? Apaļā galda bruņinieki, šī brīnumainā priekšmeta mistiskie meklējumi... Pēc dažu domām, tas ir kauss, kurā tika satecinātas Jēzus asinis un kuru Francijā nogādāja Arimatejas Jāzeps, citi to uzskata par akmeni, kam piemīt noslēpumains spēks. Bieži Grāls tiek aprakstīts kā žilbinoši spoža gaisma... Grāls patiesībā ir simbols, un šis simbols apzīmē kādu spēku, bezgalīgas enerģijas avotu. Tas remdē izsalkumu, sadziedē brūces, apžilbina acis, satriec kā zibens... Lāzera stars? Daži teikuši, ka tas ir alķīmiķu meklētais filosofu akmens, bet kas gan ir filosofu akmens, ja ne kādas kosmiskas enerģijas simbols? Par šo tēmu atrodama neaptverami plaša literatūra, tomēr šajā klāstā viegli var saskatīt dažas neapstrīdamas liecības. Izlasiet Volframa fon Ešenbaha Pctrsifālu, tur rakstīts, ka Grālu kādā pilī sargā templieši! Vai Ešenbahs bija iniciēts noslēpumos? Vai viņš bija neapdomīgais, kurš skaļi izpaudis to, ko labāk būtu bijis noklusēt? Bet tas vēl nav viss. Šis templiešu sargātais Grāls aprakstīts

kā no debesīm nokritis akmens: lapis exillis. Patiesībā ir iespējams divējāds tulkojums - nav zināms, vai tas nozīmē “no debesīm nokritis akmens” (ex coelis) vai “no trimdas atgriezies akmens” (ex exilio). Katrā ziņā akmens ir nācis no tālienes, un daži izteikušies, ka tas varētu būt meteorīts. Lai kā arī būtu, mēs jau esam noskaidrojuši visu, kas bija nepieciešams: Grāls ir dēvēts par akmeni. Vienalga, kas patiesībā ir Grāls, - zinām, ka tem-pliešiem tas simbolizē plāna mērķi vai beigas.

- Atvainojiet, - es teicu, - bet saskaņā ar jūsu tulkojuma loģiku dokumentā teikts, ka sestajā reizē bruņinieki tiekas pie akmens vai uz akmens. Tur nebūt nav rakstīts, ka tiem jāatrod akmens.

- Vēl viena smalka viltība, vēl viena dievišķi apgaismota mistiskā līdzība! Protams, ka sestā tikšanās notiek uz akmens, un tūlīt uzzināsiet, uz kura akmens. Bet, satikušies pie šī akmens, kad apritējuši visi plāna tālāk nodošanas posmi un atvērti visi seši zīmogi, bruņinieki uzzinās, kur meklēt Akmeni! Un tā jau ir vārdu spēle no evaņģēlijiem: Tu esi Pēteris, un uz šīs klints... (jeb tu esi Akmens, un uz šī akmens...) Uz akmens jūs atradīsiet Akmeni!

- Citādi nemaz nevar būt, - teica Belbo. - Lūdzu, lūdzu, turpiniet. Kasaubon, kāpēc jūs visu laiku jaucaties vidū? Mēs degam nepacietībā dzirdēt pārējo.

- Tātad, - teica pulkvedis, - nepārprotamā norāde uz Grālu mani vedināja domāt, ka templiešu dārgumi ir milzīgi radioaktīvu vielu krājumi, kas, iespējams, nokrituši no citām planētām. Piemēram, atcerieties leģendā minēto karaļa Amfortasa noslēpumaino brūci... Aprakstā viņš atgādina zinātnieku, kurš saņēmis pārāk lielu starojuma devu... Turklāt tam nedrīkst pieskarties. Kāpēc? Mēģiniet iztēloties, kādas izjūtas pārņēma templiešus, kad tie ieradās Nāves jūras krastos, jūs taču zināt - tik blīvi

ūdeņi, ka jebkurš priekšmets noturas to virspusē kā korķis, un

turklāt to ārstnieciskās īpašības... Varbūt templieši Palestīnā atklāja rādija vai urāna iegulas un saprata, ka tūlīt tos izmantot nevarēs. Saiknes, kas vieno Grālu, templiešus un katarus, zinātniski pētīja kāds varonīgs vācu virsnieks. Es runāju par Oto liānu,

SS oberšturmbanfireru, kurš savu dzīvi veltīja nopietnām pārdomām par Grāla eiropeisko un ārisko iedabu. Es negribētu apspriest, kā un kāpēc viņš zaudēja dzīvību 1939. gadā, bet daži apgalvo... Galu galā mēs nevaram aizmirst arī likteni, kas piemeklēja Ingolfu... Rāns pierādīja saistību starp argonautu Zelta Aunādu un Grālu... Katrā ziņā ir acīmredzams, cik cieši saistīti leģendās minētais mistiskais Grāls, filosofu akmens (lapis!) un tas neaptveramā spēka avots, kuru kara priekšvakarā cerēja iegūt Hitlera piekritēji, turklāt viņi nodevās tā meklējumiem līdz pat pēdējam brīdim. Varu jums pavēstīt kādu mazāk zināmu argonautu leģendas versiju: argonauti ierauga kausu - jā, jā, tieši kausu - lidināmies virs Pasaules kalna, kura galā aug Gaismas koks. Argonauti atrod Zelta Aunādu, un burvestība aiznes viņu kuģi uz Piena Ceļu, uz dienvidu puslodi, kur valda Krusts, Trijstūris un Altāris, paužot mūžīgā Dieva starojošo iedabu. Trijstūris simbolizē dievišķo Trīsvienību, Krusts - dievišķās mīlestības Upuri, bet Altāris ir Svētā Vakarēdiena galds, uz kura bija novietots Augšāmcelšanās kauss. Nav noliedzama visu šo simbolu ķeltiskā un āriskā izcelsme.

Šķita, ka pulkvedi pārņēmusi tā pati aizgrābtība, kas pamudināja kāpt uz varoņu altāra un ziedoties augstākajiem mērķiem to viņa oberšturmunddrangu vai kā tur ellē viņu sauca. Vajadzēja atgriezt pulkvedi realitātē.

- Un kādi ir secinājumi? - es jautāju.

- Kasaubona kungs, vai tad jūs tos neredzat pats savām acīm? Par Grālu ir runāts kā par Lucifera Akmeni, tādējādi tuvinot to Bafomeda tēlam. Grāls ir-enerģijas avots, templieši bija

šī enerģētiskā noslēpuma sargi un radīja savu plānu. Kur viņi

iekārtoja savus apslēptos mājokļus? Kur, mani kungi? - Pulkvedis mums pārlaida sazvērniecisku skatienu, it kā mēs būtu viņa briesmīgo noslēpumu līdzzinātāji. - Atbildi atrast man palīdzēja kādas pēdas - maldīgas, tomēr noderīgas. Saris Luī Kadē-Gasi-kūrs, kurš droši vien bija izošņājis šādas tādas slepenas ziņas, 1797. gadā saraksta grāmatu, ko sauc Le tombeau de Jacques Molay ou le secret des conspirateurs à ceux qui veulent tout savoir^60 (interesanta sakritība, bet šo viņa sacerējumu es atradu arī In-golfa bibliotēkā), un tajā viņš apgalvo, ka Zaks Molē pirms nāves nodibinājis četras slepenas ložas - Parīzē, Skotijā, Stokholmā un Neapolē. Šo ložu uzdevums bija iznīcināt visus monarhus un satriekt pāvesta varenību. Varu piekrist, ka Gasikūrs ļāvies pārspīlējumiem, tomēr viņa idejas es ņēmu par pamatu, lai noteiktu, kur templieši patiesībā varēja ierīkot savus slepenos centrus. Bez citu maldīgajiem spriedumiem man, dabiski, nebūtu izdevies izprast Provēnas enigmādsko vēsti. Un meklējumos mani vadīja nojausma vai drīzāk pārliecība, ko apstiprina neskaitāmi nenoliedzami fakti, proti, ka templieši iedvesmojušies no ķeltiem, druīdiem, ka templiešu izcelsmes pamatā bija ziemeļnieciskais āriešu gars, ko tradīcija saista ar Avalonas salu, hiperboreju civilizācijas patieso centru. Jūs droši vien zināt, ka dažādi autori Avalonu identificējuši kā Hesperidu dārzu, Pēdējo Tūli vai Zelta Aunādas Kolhīdu. Un nav nejaušība, ka pasaules ievērojamākais bruņinieku ordenis ir tieši Toison d’Or- Zelta Aunādas ordenis. Un tā top skaidrs, ko īsti slēpj apzīmējums donjon. Tā ir hiperboreju pils, kur templieši glabāja Grālu, iespējams, tā pati leģendas Monsalvata.

Viņš ieturēja pauzi. Viņš gribēja, lai mēs kāri tvertu katru viņa vārdu. Un mēs tvērām.

- Pāriesim pie otrā rīkojums: zīmoga sargiem jādodas turp,

kur atrodas tas vai tic, kas saistīti ar maizi. Šis norādījums ir vairāk nekā skaidrs: Grāls ir Kristus asiņu kauss, bet maize ir Kristus miesa, un vieta, kur tika ēsta maize, ir Svētā Vakarēdiena vieta, Jeruzāleme. Nevar pieļaut domu, ka templieši nebūtu tur saglabājuši kādu slepenu centru arī tad, kad saracēņi šīs zemes bija atkarojuši. Godīgi sakot, sākumā mani mulsināja, ka plānā, kurš pilnībā veidots atbilstoši āriešu mitoloģijai, iekļauts šis jū-daiskais elements. Bet pēcāk es sapratu, ka patiesībā tie esam mēs, kas turpinām uzskatīt Jēzu par jūdaiskās reliģijas elementu, jo to mums iedveš Romas baznīca. Templieši ļoti labi zināja, ka Jēzus ir ķeltu mīts. Viss evaņģēliskais stāsts ir hermētiska alegorija - apglabāšana zemes dzīlēs, augšāmcelšanās un tā tālāk, un tā joprojām. Kristus nav nekas cits kā alķīmiķu Eliksīrs. Tai pašā laikā visiem zināms, ka Trīsvienība ir āriskas izcelsmes jēdziens, tāpēc skaitlis trīs valda arī templiešu regulā, ko noteicis svētais Bernārs, kurš neapšaubāmi bija druīds.

Pulkvedis iedzēra vēl malku ūdens. Viņš bija aizsmacis. - Un tā mēs nonākam pie trešā posma, pie Patvēruma. Tā ir Tibeta.

- Un kāpēc Tibeta?

- Pirmkārt, tāpēc, ka fon Ešenbahs stāsta, ka templieši esot pametuši Eiropu un aiznesuši Grālu uz Indiju. Uz āriešu rases šūpuli. Patvērums ir Agartha. Jūs taču būsiet dzirdējuši par Agarthu, Pasaules Valdnieka mītni, par pazemes pilsētu, no kuras Pasaules Pavēlnieki vada un nosaka cilvēces vēstures gaitu. Templieši izveidoja vienu no saviem centriem tur, pie pašām sava garīguma saknēm. Jūs taču zināt, kas vieno Agarthu un Sinarhiju...

- Patiesībā nē...

- Tā arī labāk, jo pastāv noslēpumi, kas nogalina. Nenovirzīsimies no tēmas. Katrā ziņā visiem ir zināms, ka Agartha radīta pirms sešiem tūkstošiem gadu, Kalijugas laikmeta sākumā, tā laikmeta, kurš aizvien vēl nav beidzies. Bruņinieku ordeņu uzdevums vienmēr bijis uzturēt sakarus ar šo slepeno centru, lai

pastāvētu saziņa starp Austrumu un Rietumu gudrību. Un tā top skaidrs, kur meklējama ceturtās tikšanās vieta, - tā ir viena no druīdu svētnīcām, Jaunavas pilsēta, un proti, Sartras katedrāle. Skatoties no Provēnas, Šartra atrodas Ildefransas galvenās upes, Senas, pretējā krastā.

Mēs vairs nespējām izsekot mūsu sarunbiedra domu gājienam. - Kas gan kopīgs Šartrai ar jūsu pieminētajiem ķeltiem un druīdiem?

- No kurienes tad, pēc jūsu domām, nāk ideja par Jaunavu? Pirmās jaunavas, kas parādās Eiropā, ir tieši ķeltu melnās jaunavas. Svētais Bernārs jaunībā lūdzās Scnvuarlas baznīcā, nometies uz ceļiem pie melnās jaunavas tēla kājām, un viņa no savām krūtīm ļāva izplūst trim piena lāsēm, kas nokrita uz nākamā templiešu ordeņa dibinātāja lūpām. Tā arī radās Grāla romāni, - lai radītu aizsegu krusta kariem, bet krusta karu mērķis bija atrast Grālu. Benediktieši ir druīdu mantinieki, tas visiem zināms.

- Bet kur tad ir tās melnās jaunavas?

- Tās iznīcināja tie, kuri gribēja piesārņot ziemeļniecisko tradīciju un sapludināt ķeltu reliģiju ar ticību, kas nākusi no Vidusjūras piekrastes, izdomājot mītu par Mariju no Nācaretes. Un tās, kuras netika iznīcinātas, ir izkropļotas un pārveidotas -kā daudzas melnās madonnas, ko vēl aizvien izstāda fanātiskajiem pielūdzēju pūļiem. Bet, ja uzmanīgi ieskatās katedrāļu tēlos, tā, kā to darījis slavenais Fulkanelli, var redzēt, ka tur šis stāsts pavēstīts skaidriem burtiem, un tikpat skaidri atklājas arī saikne, kas vieno ķeltu jaunavas ar templiešu izcelsmes alķīmiķiem, kuri melno jaunavu padara par simbolu, kas apzīmē pirmvielu, ar kuru darbojas tie, kuri meklē filosofu akmeni, kurš savukārt, kā mēs jau noskaidrojām, ir tas pats Grāls. Un padomājiet, no kurienes tad iedvesmu Mekas melnajam akmenim smēlies Muhameds, vēl viens dižens druīdu iesvētītais? Sartrā kāds ir aizmūrējis paze-

mes celli, kas savienota ar dziļākajām pazemes telpām, kur joprojām atrodas sākotnējā pagāniskā statuja, bet, labi pameklējot, jūs varat atrast melno jaunavu Notre-Dame du Pillier, to akmenī izcirtis kāds kanoniķis odinists. Statuja tur rokās maģisko cilindru, tāpat kā visas augstākās Odina priesterienes, un pa kreisi no statujas iecirsts maģiskais kalendārs, kurā bija skatāmi, es saku -“bija skatāmi”, jo diemžēl šīs skulptūras nav paglābušās no ortodoksālo kanoniķu vandalisma - odinisma svētie dzīvnieki: suns, ērglis, lauva, baltais lācis un vilkatis. No otras puses, nevienam no gotiskā ezoterisma pētniekiem nav paslīdējis garām nepamanīts fakts, ka Sartras katedrālē ir atrodama skulptūra, kas rokās tur Grāla kausu. Eh, kungi, ja kāds vēl prastu izlasīt Sartras katedrāles zīmes nevis saskaņā ar Romas baznīcas uzspiestajiem apustuliskajiem un katoliskajiem tūristu ceļvežiem, bet ar Tradīcijas apgaismotām acīm spētu saskatīt patieso stāstu, ko pauž šī Ērikas klints...

- Un tagad mēs nonākam pie popelicans. Kas tie tādi?

- Tic ir katari. Ķecerus mēdza saukt arī par popelikāniem jeb popclicant. Provansas katarus iznīcināja, bet es jau neesmu tik naivs, lai iedomātos, ka tikšanās paredzēta Montsegīras drupās. Tomēr sekta nav mirusi - pastāv īsts okultā katarisma tīkls, un no tā cēlušies Dante, viņa poētiskie līdzgaitnieki un Mīlestībai Uzticīgo sekta. Piektā tikšanās vieta meklējama kaut kur Itālijas ziemeļos vai Francijas dienvidos.

- Un pēdējā tikšanās?

- Bet kurš gan ir vissenākais, vissvētākais, vispastāvīgākais no ķeltu akmeņiem, saules dievības svētnīca, izredzētā observatorija, kur plāna beigu brīdī sapulcēsies Provēnas templiešu pēcteči, beidzot savienos visu sešu zīmogu slēptās vēstis un uzzinās veidu, kā izmantojama bezgalīgā vara, ko tiem piešķirs svētais Grāls? Šī vieta meklējama Anglijā', tas ir Stounhedžas maģiskais aplis! Kas gan cits?

- O basta la! - noteica Belbo.

Vienīgi īsts pjemontietis var izprast patieso būtību, ko pauž šis izteiciens, kam šķietami vajadzētu izrādīt pieklājīgu pārsteigumu. Neviena no tam atbilstošajām frāzēm citas valodās vai dialektos (ko jūs sakāt, non mi dica, dis done, are yon kidding?) nespēj atveidot šo augstākās vienaldzības garu, fatālismu, ar kādu izteikta ciešā pārliecība, ka sarunbiedrs ir nelabojama dabas kļūda.

Taču pulkvedis nebija pjemontietis, un šķita, ka Belbo reakcija viņam glaimo.

- Jā gan. Lūk, viss plāns, visa ordonnation savā brīnumainajā vienkāršībā un secīgumā. Un pievērsiet uzmanību vēl kādai interesantai detaļai: ņemot Eiropas un Āzijas karti un, savienojot plāna norises vietas - novelkot līnijas no ziemeļiem, kur atrodas Cietoksnis, līdz Jeruzālemei, no Jeruzālemes līdz Agarthai, no Agarthas līdz Sartrai, no Sartras līdz Vidusjūras piekrastei un no turienes līdz Stounhedžai, jūs iegūsiet zīmējumu - aptuveni šādas formas rūnu.

- Un kas no tā izriet? - jautāja Belbo.

- Tā ir tā pati rūna, kas ideāli savieno dažus no templiešu ezoterisma galvenajiem centriem: Amjēnu, Truā, Svētā Bernāra zemes, Austrumu Meža nomali, Reimsu, Sartru, Rcnlešato un Senmišela kalnu, kas ir izcili sena druīdu kulta vieta. Turklāt šis zīmējums atgādina Jaunavas zvaigznāju!

- Es vaļas brīžos nedaudz nodarbojos ar astronomiju, - bikli

ierunājas Diotallevi, - un, ja pareizi atceros, Jaunavas zvaigznāja zīmējums ir citāds un tajā ir vienpadsmit zvaigžņu...

Pulkvedis iecietīgi pasmaidīja: - Kungi, kungi, jūs labāk par mani zināt, ka viss ir atkarīgs no tā, kā novilktas līnijas, - tā pēc sirds patikas var iegūt ratus vai lāceni, un jūs zināt arī, cik grūti ir izlemt, vai kāda zvaigzne ietilpst zvaigznājā vai atrodas ārpus tā. Paskatieties vēlreiz uz Jaunavas zvaigznāju, pieņemiet Spiku par zemāko punktu, kas atbilst Provansas piekrastei, iekļaujiet shēmā vēl tikai piecas citas zvaigznes, un abu zīmējumu līdzība būs vienkārši pārsteidzoša.

- Jāizlemj tikai, kuras zvaigznes neņemt vērā, - teica Belbo.

- Jā, tieši tā, - piekrita pulkvedis.

- Bet sakiet, - jautāja Belbo, - kā jūs varat atmest iespēju, ka visas sešas tikšanās noritējušas plānā paredzētajā laikā un bruņinieki jau ķērušies pie darba, kaut arī mēs par to nekā nezinām?

- Es nemanu pazīmes, kas par to liecinātu, ļaujiet piebilst, ka diemžēl nemanu. Plāns ir pārtrūcis, un varbūt tie, kam darbs bija jāpabeidz, vairs nav starp dzīvajiem; varbūt kāda no pasaules katastrofām izklīdinājusi trīsdesmit sešu vīru grupas. Taču esmu pārliecināts, ka citu drosmīgu vīru pulks, kam netrūktu nepieciešamo zināšanu, varētu pārņemt plānu savās rokās. Jo tas, pēc kā tiecās templieši, joprojām ir kaut kur apslēpts. Es meklēju īstos cilvēkus. Un tāpēc gribu izdot šo grāmatu, gribu izraisīt reakciju. Un tai pašā laikā cenšos sazināties ar cilvēkiem, kas man varētu palīdzēt atrast ceļu tradicionālo zināšanu labirintos. Šodien es satiku ievērojamāko ekspertu šajos jautājumos. Diemžēl viņš, kaut arī īsts spīdeklis, nemācēja man nekā paskaidrot... Tomēr mans stāsts viņu ļoti ieinteresēja, un viņš apsolīja sarakstīt priekšvārdu...

- Atvainojiet, - ierunājās Belbo, - bet vai nebija pārdrošība atklāt jūsu noslēpumu šim kungam? Jūs taču pats stāstījāt par Ingolta kļūdu...

- Nē, ko jūs! - iesaucās pulkvedis. - Ingolfs bija neapdomīgs. Turpretī es tikos ar zinātnieku, kas atrodas ārpus jebkurām aizdomām. Ar cilvēku, kurš nekad neizteiks nepamatotas hipotēzes. Arī šodien pat viņš mani lūdza, lai es vēl nogaidot un nepiedāvājot savu darbu izdevējam, līdz nebūšu atrisinājis visas pretrunas... Ks negribēju mazināt viņa labvēlību un neteicu, ka nākšu šurp. Jūs taču mani sapratīsiet - esmu pūlējies tik ilgi, ka drīkstu būt nepacietīgs. Tas kungs... nu labi, ko velti slēpt viņa vārdu, un es negribētu, lai jūs domājat, ka es tukši lielos... Runa ir par Rakoski...

Viņš ieturēja pauzi, gaidīdams mūsu reakciju.

- Kā, lūdzu? - Belbo viņam sagādāja vilšanos.

- Pats Rakoskis! Tradicionālo pētījumu autoritāte, Cahiers du Mystère^61 bijušais galvenais redaktors!

- A, - teica Belbo. - Jā, jā, tā jau man šķita, Rakoskis, nu, protams...

- Pēc sarunas ar Rakoska kungu esmu nospriedis, ka man vispirms jāuzklausa daži viņa padomi un tikai tad varu sarakstīt grāmatas galīgo versiju. Bet es gribu iznīcināt atkāpšanās ceļu, tāpēc es būtu laimīgs, ja man jau tagad izdotos vienoties ar jūsu izdevniecību... Es atkārtoju, - es patiešām steidzos, gribu pēc iespējas ātrāk izraisīt reakciju, ievākt ziņas... Pasaulē ir ļaudis, kuri zina, bet klusē... Kungi, kaut arī karš faktiski jau bija zaudēts, tieši ap 1944. gadu Hitlers sāka runāt par slepeno ieroci, kas viņam pilnībā ļaušot mainīt situāciju. Saka, viņš esot bijis jucis. Bet ja nu viņš nebija jucis? Vai saprotat, ko es domāju? -Pulkveža pieri klāja sviedru lāsītes, ūsas bija izspūrušas un paslējušās kā kaķim. - īsāk sakot, - viņš teica, - es izmetu ēsmu. Redzēsim, vai kāds uz tās uzkodīsies.

Pēc brīža biju spiests atzīt, ka vēl neesmu pietiekami labi iepazinis Belbo un mani priekšstati par viņu izrādījušies visai maldīgi. Biju pārliecināts, ka viņš tūdaļ ar dažām pieklājīgām frāzēm izvadīs Ardenti pa durvīm. Taču viņš, man par pārsteigumu, teica: - Pulkvedi, man jāatzīst, ka jūsu piedāvājums ir ārkārtīgi interesants. Vienīgi jāizlemj, vai jums būtu izdevīgāk sadarboties ar mums vai ar kādu citu izdevēju. Jūs taču varat šeit uzkavēties vēl pārdesmit minūtes, vai ne? - Tad viņš pievērsās man: - Ir jau vēls, Kasaubon. Šovakar esmu jūs aizkavējis pārāk ilgi. Droši vien tiksimies rīt, labi?

Tās bija atvadu frāzes. Diotallevi saņēma mani aiz elkoņa un teica, ka arī viņš došoties prom. Atsveicinājāmies. Pulkvedis sirsnīgi paspieda Diotallevi roku, bet man pamāja ar galvu un veltīja vēsu smaidu.

Kad devāmies lejā pa kāpnēm, Diotallevi man teica: - Jūs droši vien prātojat, kāpēc Belbo jūs lūdza aiziet. Neuzskatiet to par apvainojumu. Belbo grib izteikt pulkvedim visai slepenu izdevniecības piedāvājumu. Slepenībai- tāda ir Garamona kunga pavēle. Redzat, ari es dodos prom, lai viņu sarunai nebūtu pārāk daudz liecinieku.

Kā vēlāk uzzināju, tobrīd Belbo centās iegrūst pulkvedi Ma-nuzio nagos.

Aizvilku Diotallevi pie Pilāda, kur es paņēmu kampari, bet viņš - rabarberu liķieri. Viņam tas liekoties sens mūku dzēriens, kas īsti piemērots templiešjem.

Apvaicājos, ko viņš domā par pulkvedi.

- Izdevniecībās saplūst visa pasaules muļķība, - viņš man atbildēja. - Bet, tā kā pasaules muļķībā atstarojas arī Visuaugstākā dievišķā gudrība, tad viedais vīrs muļķi uzlūko ar pazemību.

Tad viņš atvainojās un teica, ka viņam jādodas prom.

- Šovakar mani gaida īstas dzīres.

- Vai kādi svētki? - es jautāju.

Šķita, ka viņu satriekusi mana tukšība. - Zohar^62, - viņš paskaidroja, - Lekh Lekha. Vēl līdz galam neizprastās lappuses.

... des gräles, der so swaere wigt daz in diu valschlich menscheit nimmer von der stat getreit.[63]

Volframs fon Ešenbahs, Parsifāis Wolfram von Eschenbach. Parzival, IX, 477

21 nodaļa

Pulkvedis man nebija paticis, taču viņš manī bija izraisījis interesi. Ilgi un aizrautīgi var vērot arī atbaidošu krupi. Es izbaudīju pirmās indes lāses - indes, kas mūs visus pazudinās.

Iegriezos pie Belbo nākamajā pēcpusdienā. Pieminējām arī vakarējo apmeklētāju. Belbo teica, ka, pēc viņa domām, pulkvedis esot mitomāns: - Dzirdējāt, kā viņš runāja par to savu Rokoši vai Rostropoviču, kā nu viņu tur sauca, it kā tas būtu vismaz Kants?

- Tās visas ir vecas, daudzkārt atgremotas blēņas, - es piekritu. - Ingolfs bija trakais un tām muļķībām ticēja, savukārt pulkvedis ir tikpat jucis un tic Ingolfam.

- Iespējams, ka viņš tam visam ticēja vakar, bet šodien jau tic kaut kam citam. Varu jums atklāt, ka vakar, pirms mēs ar pulkvedi šķīrāmies, es viņam sarunāju tikšanos ar... ar citu izdevēju, ar apsviedīgu izdevēju, kurš ir ar mieru publicēt grāmatas, ko finansē paši autori. Šķita, ka pulkvedis ir stāvā sajūsmā. Bet pirms brīža es uzzināju, ka uz tikšanos viņš nav ieradies. Un piedevām viņš vakar te aizmirsa savas templiešu vēsts fotokopiju. Redzat? Izkaisa pa pasauli liecības par templiešu dižāko noslēpumu. Bet tādi nu šie tipi ir.

Tieši tai brīdī iezvanījās telefons. Belbo atbildēja: - Izdevniecība Gammons'. Es klausos! Jā, es esmu Belbo. Labdien. Jā, lūdzu. Jā, viņš bija atnācis vakar pēcpusdienā, gribēja mums piedāvāt savu grāmatu. Piedodiet, bet tā ir konfidenciāla informācija, ja jūs man varētu paskaidrot...

Kādu bridi viņš klusēja un klausījās, tad nobālējis paskatījās uz mani un teica: - Pulkvedis nogalināts, vai noticis kas tamlīdzīgs. - Tad viņš atkal pievērsās zvanītājam: - Atvainojiet, es tikai to pavēstīju Kasaubona kungam, mūsu konsultantam, kurš vakar arī piedalījās sarunā... Tātad pulkvedis Ardenti ieradās pie mums, lai piedāvātu izdošanai savu pētījumu, patiesībā absolūti nezinātnisku darbu par šķietami kaut kur atrodamiem templiešu dārgumiem. Templicši bija rādi viduslaiku bruņinieki.

Instinktīvi viņš aizsedza klausuli ar roku, kā gribēdams izolēt savu klausītāju, bet tad, redzēdams, ka es viņu vēroju, atrāva roku un, bridi vilcinājies, teica: - Nē, doktor De Andželis, Ardenti kungs tikai stāstīja par grāmatu, ko viņš iecerējis uzrakstīt, turklāt viņš izsacījās visai neskaidri... Kā? Abiem? Tūlīt? Labi, es pierakstīšu adresi.

Viņš nolika klausuli. Kādu brīdi klusēja, ar pirkstgaliem bungodams pa rakstāmgaldu. - Kasaubon, piedodiet, bet es negribot esmu iepinis šai notikumā ari jūs. Pārsteigumā nepaguvu apdomāties. Tas bija policijas komisārs De Andželiss. Pulkvedis apmeties kādā lētā viesnīcā, un tur kāds apgalvo, ka vakarnakt esot viņu redzējis mirušu...

- Apgalvo? Un tas komisārs nezina, vai tā ir taisnība?

- Dīvaini, bet komisārs patiešām to nezina. Manu vārdu un ierakstu par vakardienas tikšanos viņi laikam atraduši pulkveža piezīmju grāmatiņā. Šķiet, ka pie mums ved vienīgās pēdas. Ko lai es jums saku? Braucam.

Izsaucām taksi. Pa ceļam Belbo saņēma mani aiz elkoņa.

- Kasaubon, varbūt tā ir tikai sagadīšanās. Katrā ziņā, ak dievs, varbūt man ir samaitāta iztēle, bet manā dzimtajā pusē mēdz teikt: “Labāk nenosaukt vārdus...” Bija tāda Ziemassvētku ludziņa dialektā, bērnībā gāju to skatīties vairākas reizes... tāds kā reliģisks farss, tur darbojās gani, nevarēja gan saprast, vai viņi dzīvoja Bētlemē vai Tanaro krastos Pjemontā... Tātad ierodas trīs Aus-

trumzemju gudrie un kāda gana kalpu puikam jautā, kā sauc viņa saimnieku. Tas atbild: Dželindo. Kad Dželindo to uzzina, viņš pamatīgi notēš puišeli, sacīdams, ka vārdu nedrīkst atklāt kuram katram garāmgājējam... Tāpēc, ja jums nekas nav iebilstams, pulkvedis mums neko nav stāstījis par Ingolfu un Provēnas vēsti...

- Mēs taču negribam piedzīvot Ingolfa likteni, - es atbildēju un mēģināju izmocīt smaidu.

- Zinu, ka tās ir muļķīgas iedomas. Tomēr no šādām lietām labāk turēties pa gabalu.

Es biju ar mieru klusēt. Biju nedaudz nobijies. Galu galā es biju students, kas piedalījās demonstrācijās, un tikšanās ar policiju mani nevilināja. Piebraucām pie viesnīcas. Tā nebija no smalkajām, pašā pilsētas nomalē. Mums tūdaļ parādīja ceļu uz pulkveža Ardenti dzīvokli - tā te dēvēja numurus. Uz kāpnēm policijas aģenti. Mūs ielaida 27. numurā (septiņi un divi - deviņi, es nodomāju): guļamistaba, maza priekšistaba ar galdiņu, vēl mazāka virtuvīte, niecīga vannasistaba ar dušu bez aizkariem. Pa puspavērtajām durvīm nevarēja saskatīt, vai tur ir arī bidē, bet šādas kategorijas viesnīcās bidē laikam ir vienīgās ērtības, ko mēdz pieprasīt klienti. Noplukušas mēbeles, ne pārāk daudz pulkveža personīgo mantu, viss savandīts - kāds steigā bija rakņājies pa skapjiem un čemodāniem. Varbūt tie bija bijuši policisti. Te drūzmējās gandrīz ducis vīru - daži formastērpos, daži civilā.

Mums pretī panācās diezgan jauns vīrietis ar diezgan gariem matiem. - De Andželiss. Doktors Belbo? Doktors Kasaubons?

- Es vēl neesmu doktors. Pagaidām studēju.

- Studējiet, studējiet. Kamēr nepabeigsiet universitāti, nevarēsiet piedalīties konkursos, lai dabūtu darbu policijā. Jūs pat iedomāties nevarat, cik interesanti ir strādāt policijā. - Komisārs izskatījās aizkaitināts. - Atvainojiet. Vispirms nokārtosim formāli-

tātes. Šī pase piederēja šī numura iemītniekam, kurš piereģistrējies ar pulkveža Ardenti vārdu. Lūdzu, apskatiet fotogrāfiju. Vai tas ir jūsu apmeklētājs?

- Jā, tas ir viņš, - teica Belbo. - Vai jūs varētu paskaidrot, kas īsti noticis? No mūsu telefona sarunas es nesapratu, vai viņš ir miris vai...

- Man sagādātu prieku, ja uz šo jautājumu man atbildētu jūs, - atbildēja De Andželiss, savilcis greizu smīnu. - Bet piekritu, ka jums ir tiesības uzzināt ko vairāk. Tātad Ardenti kungs, pulkvedis vai kas nu viņš patiesībā bija, apmetās šajā numurā pirms četrām dienām. Droši vien pamanījāt, ka šī nav nekāda smalkā viesnīca. Te ir šveicars, kurš vienpadsmitos liekas gulēt, jo visiem iemītniekiem ir ārdurvju atslēga, pāris istabeņu, kuras ierodas uzkopt istabas tikai no rīta, un vēl viens vecs žūpa, kurš piestrādā par nesēju un, ja klienti zvana, nogādā tiem uz numuru alkoholu. Viņš tiešām ir žūpa un piedevām slims ar arterioskle-rozi, pratināt viņu bija tīrās mocības. Šveicars apgalvo, ka vecais visur redzot spokus un jau esot pārbiedējis vairākus klientus. Vakar vakarā šveicars redzējis Ardenti pārrodamies kopā ar diviem vīriem, viņi visi devušies uz Ardenti numuru. Šeit neviens neliekas ne zinis, pat ja kāds no viesnīcas iemītniekiem atved sev līdzi veselu baru transvestītu. Skaidrs, ka neviens nepievērsa uzmanību diviem normāliem cilvēkiem, kaut arī šveicars apgalvo, ka abi runājuši ar ārzemniecisku akcentu. Pusvienpadsmitos Ardenti izsaucis veci un lūdzis atnest pudeli viskija, pudeli minerālūdens un trīs glāzes. Ap vieniem vai pusdiviem vecais atkal dzird, ka 27. istabā zvana, zvana nikni un saraustīti, kā viņš saka. Bet, spriežot pēc tā, kādā stāvoklī mēs veci atradām no rīta, ap to laiku viņš jau bija iztukšojis pāris pudeļu lētas un stipras draņ-ķības. Tātad vecais uzkāpj augšā, pieklauvē pie durvīm, neviens

neatbild. Viņš atver durvis ar atslēgu, kas der visiem numuriem,

ierauga istabā briesmīgu nekārtību (tāpat kā te izskatās šobrīd), bet gultā - pulkvedi ar izvalbītām acīm, un viņam ap kaklu apžņaugta metāla stieple. Vecais skriešiem metas lejā pa kāpnēm, pamodina šveicaru, bet ne vienam, ne otram nepietiek drosmes iet atpakaļ uz Ardenti istabu. Viņi grib zvanīt policijai, bet telefona līnija nedarbojas. Šorīt telefons darbojās, bet labi - ticēsim viņiem. Tad šveicars steidzas pie tuvākā telefona automāta uz ielas stūra, lai zvanītu policijai, bet vecis pa to laiku velkas uz pretējo pusi, kur dzīvo ārsts. Tā paiet divdesmit minūtes, viņi atgriežas un pārbijušies gaida lejasstāvā. Ārsts apģērbjas un ierodas šeit reizē ar policijas mašīnu. Visi kopā dodas uz divdesmit septīto numuru, bet tur gultā neviena nav.

- Kā - neviena nav? - jautāja Belbo.

- Tur nav līķa. Tad ārsts atgriežas mājās, bet mani kolēģi atrod vienīgi to, ko tagad redzat jūs. Viņi nopratina veci un durvju sargu, bet visu, ko izdevās no viņiem izspiest, es jums jau pastāstīju. Kur palikuši abi vīri, kas desmitos ieradās kopā ar Ardenti? Nezinu, tikpat labi viņi varēja aiziet laikā no vienpadsmitiem līdz vieniem, un neviens viņus nebūtu pamanījis. Varbūt viņi vēl bija tepat numurā, kad atskrēja vecais? Kas zina, jo viņš te bija tikai īsu brīdi un neieskatījās ne virtuvē, ne tualetē. Varbūt viņi izgāja, kamēr tie divi bija aizgājuši meklēt palīdzību, un pie reizes viņi varēja aiznest līķi. Arī tas ir iespējams, jo te ir ārējās kāpnes, kas ved uz pagalmu, un no turienes var nokļūt klusā sānu ieliņā. Galvenais, mēs pat nezinām, vai te patiešām bijis līķis. Varbūt pulkvedis, teiksim, ap pusnakti aizgājis kopā ar tiem diviem, bet līķi vecais dzērumā nosapņojis? Šveicars stāsta, ka šī neesot pirmā reize, kad vecajam rādoties miroņi, - pirms pāris gadiem viņš esot apgalvojis, ka redzējis vienu viesnīcas iemītnieci kailu pakārušos, taču pēc pusstundas šī kundze atgriezusies viesnīcā sveika un vesela, bet veča istabā atradies sadoporno žurnālītis.

Varbūt viņam bija ienācis prātā palūrēt uz skaisto kundzīti pa atslēgas caurumu un viņš ieraudzījis pustumsā plivināmies aizkaru. Vienīgais neapstrīdamais fakts ir tas, ka Ardenti ir izgaisis un viņa istabā kāds kaut ko steigā meklējis. Bet esmu runājis jau pārāk daudz. Tagad jūsu kārta, doktor Belbo. Vienīgās pēdas, ko mēs atradām, ir šī lapiņa, kas bija nokritusi pagaldē. Pulksten četrpadsmitos, viesnīca Savojas Princis, Rakoska kungs; pulksten sešpadsmitos, Garamons, doktors Belbo. Jūs man apstiprinājāt, ka viņš bija pie jums ieradies. Lūdzu, pastāstiet sīkāk.

als des grāles pflihtgesellen von in vrāgens niht enwellen.[64]

Volframs fon Ešenbahs, Parsifāls Wolfram von Eschenbach, Parzlval, XVI, 819

22 nodaļa

Belbo runāja īsi. Viņš komisāram atkārtoja visu to pašu, ko jau bija pavēstījis pa telefonu, neminēdams gandrīz nekādas jaunas detaļas, vienīgi dažus nenozīmīgus sīkumus. Pulkvedis esot izstāstījis visai miglainu un mazticamu stāstu - viņš Francijā esot atradis kaut kādus dokumentus, kuros atklājis skaidras norādes par to, kur meklējami apslēpti dārgumi. Šķita, ka pulkvedis pats ir pārliecināts, ka viņa rīcībā ir nonācis visai bīstams noslēpums, un tāpēc, lai nebūtu vienīgais šī noslēpuma glabātājs, viņš gribēja to drīzumā publicēt grāmatā. Viņš ieminējās arī par to, ka citi, kuri šo noslēpumu uzzinājuši pirms viņa, tūdaļ neizskaidrojami nozuduši. Dokumentus viņš bija gatavs parādīt tikai tad, ja noslēgsim ar viņu līgumu. Bet Belbo, protams, nevarēja parakstīt līgumu, iepriekš neko neredzējis. Tā nu viņi vienojušies varbūt tikties vēlāk nākotnē un šķīrušies, nesarunājot neko konkrētu. Pulkvedis pieminējis arī tikšanos ar kaut kādu Rakoski, teicis, ka tas esot Cahiers du Mystère galvenais redaktors. Viņš lūdzis, lai Rakoskis saraksta priekšvārdu viņa grāmatai. Bet šķiet, ka Rakoskis viņam ieteicis nesteigties ar publikāciju un vēl nogaidīt. Pulkvedis Rakoskim nebija teicis, ka tai pašā dienā nodomājis nākt uz Garamonu. Tas arī viss.

- Labi, labi, - teica De Andželiss. - Kādu iespaidu viņš jums radīja?

- Viņš šķita pārlieku aizrāvies ar savām idejām un piesauca

arī savu, kā lai to saka, visai nostalģisko pagātni - kara laiku un arī periodu, ko viņš nodienējis ārzemnieku leģionā.

- Viņš jums teicis taisnību, taču ne visu. Zināmā mērā mēs viņu pieskatījām, kaut arī ne pārāk cītīgi. Tādu gadījumu mums ir daudz... Ardenti nav viņa īstais vārds, lai gan franču pase nav viltota. Pirms dažiem gadiem viņš atsāka palaikam iegriezties Itālijā, un mūsu cilvēki viņu identificēja, tomēr bez drošas pārliecības, kā kapteini Arkovedži, kuram 1945. gadā aizmuguriski tika piespriests nāvessods par sadarbību ar SS. Viņš palīdzēja nosūtīt visai daudz cilvēku uz Dahavu. Arī Francijā viņu neizlaida no acīm, tur viņš ir tiesāts par krāpšanos, tomēr izsprucis sveikā. Mēs pieņemam, bet tie tiešām ir tikai pieņēmumi, ka šis cilvēks ir darbojies arī ar Fasoti vārdu. Par Fasoti policijai sūdzību iesniedza kāds Borromeo kungs, kuram Peskjērā pieder neliels rūpniecības uzņēmums. Fasoti viņu pārliecinājis, ka Komo ezerā joprojām guļ Dongo dārgumi, leģendārie fašistu zelta krājumi, - Fasoti jau esot noteicis precīzu vietu, vajadzīgi tikai pārdesmit miljoni liru, lai noalgotu ūdenslīdējus un noīrētu kuteri... Viņš paņēmis naudu un nozudis. Un tagad jūs man vēlreiz apstiprināt, ka viņš ir apmāts ar dārgumu meklēšanu.

- Un ko tas Rakoskis? - jautāja Belbo.

- To mēs jau pārbaudījām. Savojas Princi tiešām bija apmeties kāds Rakoskis Vladimirs, piereģistrējies ar Francijas pasi. Nekādu īpašu pazīmju, cienījama izskata kungs. Tieši tāpat šejienes šveicars apraksta Ardenti apmeklētājus. Šorīt Rakoska vārds atrodams pasažieru sarakstā pirmajam Alitalia reisam uz Parīzi. Sazinājos ar Interpolu. Anunciāta, vai ir kādi jaunumi no Parīzes?

- Pagaidām nekā, komisāra kungs.

- Gaidīsim. Tātad pulkvedis Ardenti, vai kā nu viņu patiesībā sauc, ieradās Milānā pirms četrām dienām, mēs nezinām, ko viņš darījis pirmās trīs dienas, bet vakar pulksten divos Savojas

Princi viņš, iespējams, saticies ar Rakoski, un manu uzmanību

piesaista fakts, ka viņš tam neesot atklājis, ka vēlāk dosies pie jums. Vakarā viņš atgriezās šeit, visticamāk, kopā ar to pašu Ra-koski un vēl vienu vīrieti... un par vēlāko laiku mums nav nekādas skaidrības. Pat ja Ardenti nav nogalināts, viņa numurs katrā ziņā ir cītīgi pārmeklēts. Ko viņi meklēja? Žaketes kabatās... ak jā, pat ja Ardenti no viesnīcas aizgājis savām kājām, tad viņš devies prom vienā kreklā, jo žakete, kuras kabatā ir pase, palikusi istabā... Bet nedomājiet, ka tas šo situāciju dara skaidrāku, jo vecais dzērājs apgalvo, ka pulkveža līķim mugurā bijusi žakete, bet tikpat labi tie varēja būt citi, mājās valkājami svārki... Ak dievs, man liekas, esmu nonācis trakonamā... jā, es ieminējos par to žaketi, tās kabatās bija arī nauda, pat pārāk daudz naudas...

Tātad šeit tika meklēts kas cits. Un jūs man piedāvājat vienīgo pieņemamo versiju - jūs apgalvojat, ka pulkvedim līdzi bijuši dokumenti. Kā tie izskatījās?

- Viņam rokās bija brūna mape, - teica Belbo.

- Man šķiet, ka sarkana, - es iebildu.

- Brūna, - Belbo palika pie sava, 4- bet varbūt es kļūdos.

- Vienalga, sarkana vai brūna, - teica De Andželiss, - šeit tās nav. Vakarnakts ciemiņi to paķēruši līdzi. Tātad meklējumi jākoncentrē ap šo mapi. Manuprāt, Ardenti nemaz nevēlējās izdot grāmatu. Drīzāk viņš bija savācis materiālus, lai šantažētu Rakoski, bet sakarus ar grāmatizdevēju aprindām gribēja izmantot vienīgi kā draudu elementu. Tas būtu viņa stilā. Un tā varētu izveidot vēl dažas versijas. Tie divi šeit ierodas un, piedraudējuši Ardenti, dodas prom, pulkvedis nobīstas un nakts vidū aizbēg, pamezdams visu, paķēris līdzi vienīgi mapi ar dokumentiem. Un varbūt nezināmu apsvērumu dēļ viņš izsauc veco un notēlo līķi.

Bet šie pieņēmumi izklausās pagrābti no lētiem kriminālromāniem, turklāt neizskaidro, kāpēc dzīvoklī ir tāda nekārtība. Bet,

no otras puses, ja tic divi nogalina Ardenti un nozog mapi, tad

kāpēc viņiem vajadzēja nolaupīt ari līķi? Noskaidrosim. Atvainojiet, bet esmu spiests pierakstīt jūsu koordinātas.

Viņš kādu brīdi grozīja rokās manu studenta apliecību. - Filo-sofijas students, ko?

- Mūsu ir daudz, - es teicu.

- Pat pārāk daudz. Tātad jūs pētāt tos templiešus... Ja es gribētu iegūt pamatzināšanas par šiem ļaudīm, ko jūs man ieteiktu izlasīt?

Ieteicu viņam divas populārzinātniskas grāmatas, tomēr abas diezgan nopietnas. Piebildu, ka ticamas ir vienīgi ziņas par tem-pliešiem līdz tiesas prāvai, bet viss, kas attiecas uz vēlākiem laikiem, ir tukši murgi.

- Jā, jā, - viņš teica, - tagad vēl arī templieši. Ar tādu grupējumu vēl nebija gadījies strādāt.

Mums pienāca Anunciāta: - Lūdzu, te būs atbilde no Parīzes.

De Andželiss izlasīja. - Lieliski. Parīzē tāds Rakoskis nav zināms, bet pase ar šādu numuru nozagta pirms diviem gadiem. Tas nu būtu noskaidrots. Rakoska kungs neeksistē. Jūs teicāt, viņš esot kaut kāda žurnāla redaktors... Kā to sauc? - Viņš pierakstīja žurnāla nosaukumu. - Pārbaudīsim, bet varu saderēt, ka arī žurnāls nepastāv vai arī pārtraucis iznākt jau pirms vairākiem gadiem. Labi, kungi. Paldies par palīdzību, iespējams, ka vēlēšos jūs satikt vēl kādu reizi. Un vēl pēdējais jautājums. Vai šis Ardenti lika noprast, ka ir saistīts ar kādu politisku grupējumu?

- Nē, - teica Belbo, - izskatījās, ka viņš politiku aizstājis ar dārgumu meklēšanu.

- Un lētticīgo krāpšanu. - Tad viņš pievērsās man: - Jums viņš nepatika, vai ne?

- Man nepatīk tādi tipi kā viņš, - es atbildēju. - Bet tāpēc jau es viņu nežņaugtu ar metāla stiepli. Ja nu vienīgi domās.

- Protams. Īstenībā tas ir pārlieku apgrūtinoši. Nebaidieties, Kasaubona kungs, es neesmu no tiem, kuri visus studentus uzskata par noziedzniekiem. Esiet mierīgs. Un lai jums drīzāk izdodas pabeigt diplomdarbu!

Belbo apvaicājās: - Piedodiet, komisār, jautāju tikai, lai ap mierinātu savu ziņkārību. Jūs esat no slepkavību izmeklēšanas vai politiskās nodaļas?

- Labs jautājums. Šonakt bija ieradies mans kolēģis no slepkavībām. liet, kad arhīvā atklājās šis tas par Ardenti pagātni, viņš lietu nodeva man. Es esmu no politiskajiem. Bet patiešām nezinu, vai esmu īstais cilvēks. Dzīvē nekas nav tik vienkārši kā kriminālromānos.

- Tā jau es domāju, - teica Belbo un sniedza viņam roku.

Mēs devāmies prom, bet es aizvien biju satraukts. Ne jau

komisāra dēļ, - viņš bija izrādījies sakarīgs cilvēks. Jutos nelāgi, jo pirmoreiz mūžā biju iejaukts tumšos notikumos. Un biju melojis. Un Belbo kopā ar mani.

Šķīrāmies pie Garamona sliekšņa, abi bijām samulsuši.

- Mēs neizdarījām neko nosodāmu, - vainīgā balsī teica Belbo. - Kāda nozīme, vai komisārs uzzina par Ingolfu un katariem vai ne? Tic visi bija galīgie murgi. Varbūt Ardenti novāca citu iemeslu dēļ, un tādu var atrast tūkstošiem. Varbūt Rakoskis bija no Izraēlas slepenā dienesta un atrieba senos nodarījumus. Varbūt viņu tam uzsūtīja kāds ietekmīgs Ardenti mahināciju upuris. Varbūt Rakoskis bija Ardenti dienesta biedrs no ārzemnieku leģiona laikiem un nokārtoja vecus rēķinus. Varbūt viņš bija alžīriešu slepkavnieks. Varbūt stāsts par templiešu dārgumiem mūsu pulkveža dzīvē bija tikai otršķirīga epizode. Jā, es zinu, ka mape, vienalga, brūna vai sarkana, ir pazudusi. Pareizi darījāt, ka strīdējāties ar mani par krāsu, - tā vismaz kļuva skaidrs, ka mēs to esam redzējuši tikai pa gabalu.

Es klusēju, un Belbo nezināja, kā nobeigt sarunu.

- Jūs teiksiet, ka es atkal bēgti - tāpat kā toreiz Largas ielā.

- Muļķības. Mēs rīkojāmies pareizi. Uz redzēšanos.

Man bija žēl Belbo, jo viņš jutās gļēvulis. Es ne, man jau skolā bija iemācījuši, ka policijai jāmelo. Principa pēc. Bet tā nu ir: netīra sirdsapziņa sabojā draudzību.

Kopš tās dienas mēs ar Belbo ilgu laiku nesatikāmies. Negribējām modināt viens otram nepatīkamas atmiņas.

Bet tieši tad es nācu pie pārliecības, ka students vienmēr izraisa lielākas aizdomas nekā cilvēks, kurš universitāti jau pabeidzis. Centīgi strādāju vēl vienu gadu un sarakstīju divsimt piecdesmit lappušu par templiešu prāvu. Tolaik diplomdarba aizstāvēšanu uzskatīja par pierādījumu lojalitātei pret valstī pastāvošo kārtību, bīstami bija vienīgi studenti.

Nākamajos mēnešos daži studenti ņēma rokās ieročus, lielo brīvdabas demonstrāciju laikmets tuvojās beigām.

Man bija aptrūcies ideālu. Par laimi, man bija alibi, jo, mīlēdams Amparo, es mīlējos ar Trešo pasauli. Amparo bija skaista, marksiste, brazīliete, aizrautīga un bez ilūzijām, viņai bija stipendija Milānas universitātē un brīnišķīgi jauktas asinis. Pati pilnība.

Es viņu satiku kādā ballītē un rīkojos, lieki nedomājot: - Atvaino, bet es gribētu ar tevi mīlēties.

- Tu esi draņķa šovinists.

- Pieņem, ka es neko neesmu teicis.

- Teici gan. Jo es esmu draņķa feministe. - Viņai drīz bija jāatgriežas dzimtenē, un es negribēju viņu zaudēt. Tieši viņa man palīdzēja sazināties ar Rio universitāti, kur bija vajadzīgs

itāļu valodas lektors. Man piedāvāja noslēgt darba līgumu uz

diviem gadiem ar iespēju līgumu pagarināt. Itālijā man sāka trūkt gaisa, un es piekritu.

Un turklāt, es sev teicu, Jaunajā pasaulē es nesastapšu tem-pliešus.

Tā bija ilūzija, eš spriedu, sestdienas vakarā stāvēdams periskopā. Kāpdams augšup pa kāpnēm uz Garamona redakciju, es biju iekļuvis Pilī. Diotallevi mēdza teikt: - Binah ir pils, ko Hohmab uzceļ, izplešoties no sākotnējā punkta. Hohmah ir avots, bet Binah ir upe, kas no tā izplūst un sazarojas daudzās straumēs, līdz tās visas ieplūst pēdējās sefiras lielajā jūrā. Un Binah sefirā visas formas jau ieguvušas pirmveidolus.

HESED

/

23 nodaļa

Pretstatu analoģija ir attiecibas starp gaismu un ēnu, vir-

sotni un bezdibeni, pilno un tukšo. Alegorija, visu dogmu

māte, ir zīmoga aizstāšana ar nospiedumu, realitātes aizstāšana ar ēnu, tā ir patiesības meli un melu patiesība.

Elifass Levi, Augstās maģijas dogma Eliphas Levi, Dogme de la haute magie, paris, Balllere, 1856, xxn, 22

Hs ierados Brazīlijā, jo mīlēju Amparo, es tur paliku, jo iemīlēju šo zemi. Man tā arī neizdevās saprast, kāpēc šai Resifi apmetušos holandiešu pēctecei, kuras dzīslās plūda arī indiāņu un Sudānas nēģeru asiņu piejaukums, meitenei ar jamaikietes seju un parīzietes kultūru, dots spāņu vārds. Un man vispār neizdevās tikt skaidrībā par brazīliešu personvārdiem. Tie ir izaicinājums jebkurai onomastikas vārdnīcai un sastopami tikai tai zemē.

Amparo man teica, ka viņu puslodē ūdens, ieplūzdams izlietnes notekcaurumā, sagriež virpuli no labās puses uz kreiso, bet pie mums virpulis griežoties no kreisās uz labo, vai varbūt tieši otrādi - esmu piemirsis. Tā arī nenoskaidroju, vai tā ir taisnība. Ne tikai tāpēc, ka mūsu puslodē neviens nekad nav pētījis, uz kuru pusi notekā sagriežas ūdens, bet arī tāpēc, ka pēc vairākiem eksperimentiem Brazīlijā es secināju, ka to ir ļoti grūti saprast. Virpulis ir pārāk ātrs, lai to varētu izpētīt, un varbūt tā virziens ir atkarīgs no strūklas spēka un slīpuma, no izlietnes vai vannas formas. Un, pat ja tā būtu taisnība, kas tad notiek uz ekvatora? Varbūt tur ūdens gāžas taisni lejā, neveidojot virpuli, vai varbūt sastingst un netek nekur?

Tolaik es šim jautājumam nepiešķīru pārāk lielu nozīmi, bet sestdienas vakarā periskopā spriedu, ka visu droši vien nosaka pazemes strāvas un šo noslēpumu glabā Svārsts.

Amparo bija nelokāma savā ticībā. - Nav svarīgi, kas notiek atsevišķā empīriskā gadījumā, - viņa man teica, - runa ir par

ideālu principu, ko var pārbaudīt vienīgi ideālos apstākļos, tātad nekad. Bet princips vienalga darbojas.

Milānā mani savaldzināja tieši Amparo prāta skaidrība. Bet tur, dienvidos, nonākusi savas zemes izgarojumu ietekmē, viņa kļuva neizprotamāka, apveltīta ar vizionāru nojautu un spējīga likt lietā apslēptu pazemes saprātu. Jutu, ka viņu plosa pagātnes kaislības, bet viņa tās modri turēja grožos, gluži aizkustinoši piekopdama savu askētismu, kas viņai lika turēties pretī seno dziņu vilinājumam.

Novērtēju viņas burvīgo pretrunīgumu, vērojot, kā viņa diskutē ar saviem biedriem. Sapulces notika noplukušos mitekļos, kas bija izrotāti ar dažiem plakātiem un neskaitāmām etnogrāfiskām lietiņām, - Ļeņina portreti un indiāņu fetiši, terakotas tēli, kas slavināja cangaceiros, ziemeļaustrumu novadu ganus. Brazīlijā biju ieradies politiski visai neskaidrā brīdī un pēc dzimtenē gūtās pieredzes nospriedu turēties pa gabalu no visu veidu ideoloģijām, jo īpaši tur, dienvidos, kur es tās neizpratu. Amparo draugu runas vairoja manu nedrošību, bet reizē rosināja arī ziņkāri. Viņi visi, protams, bija marksisti, un pirmajā brīdī šķita, ka viņu teiktais daudz neatšķiras no Eiropas marksistu vārdiem, tomēr viņi runāja citādi un par citu, un, apspriežot šķiru cīņu, negaidot tika piesaukts “brazīliešu kanibālisms” vai afroamerikāņu reliģisko kultu revolucionārā loma.

Klausoties runājam par šiem kultiem, es nācu pie pārliecības, ka Brazīlijā uz pretējo pusi griežas arī ideoloģiskais virpulis. Man stāstīja par iekšzemes migrācijas svārstveida kustībām - trūkumcietēji no ziemeļiem plūda uz industrializētajiem dienvidu rajoniem un kļuva par apakšproletariātu smoga mākoņu smacētajās, milzīgajās metropolēs, tad izmisuši atgriezās ziemeļos, lai pēc gada atkal bēgtu uz dienvidiem; šai plūdmaiņā daudzi tomēr iestrēga lielajās pilsētās, un tos uzsūca visdažādākās vietējas izcel- smes baznīciņas, kur tic pievērsās spiritismam un pielūdza afri-

kāņu dievības. Un te Arriparo biedru domas nesaskanēja - vieni uzskatīja, ka tā ir atgriešanās pie saknēm un pretošanās balto pasaulei, citi apgalvoja, ka visi kulti ir tikai narkotikas, ar kuru palīdzību valdošā šķira apslāpē tautas bezgalīgo revolucionāro potenciālu, vēl citi domāja, ka tas ir pārtvaices katls, kurā sakusīs baltie, indiāņi un nēģeri, iezīmējot vēl neskaidras un izplūdušas nākotnes perspektīvas. Amparo bija nelokāma: jebkura reliģija aizvien bijusi opijs tautai, un vēl jo vairāk tādi ir jaunradītie pseido-kulti. Bet vēlāk es turēju viņu aiz vidukļa, kad escolas dc samba^65 mēs abi iesaistījāmies garajās dejotāju virtenēs, kas zīmēja garas līknes, skanot neizturamai bungu dārdoņai; un es manīju, ka Amparo iekļāvās šajā pasaulē ar prātu un dvēseli, ar visiem muskuļiem un ieplestajām nāsīm... Bet pēc dejām viņa pati sarkastiski un ar rūgtu smīnu pirmā sāka analizēt šo dziļo, orģiastisko reliģiozitāti, lēno un atdevīgo ļaušanos karnevāla rituālam dienu pēc dienas, nedēļu pēc nedēļas, mēnesi pēc mēneša. - Šai rituālā, -viņa teica, kvēlodama revolucionārā naidā, - ir tikpat daudz mežonīguma un burvestību kā futbola rituālos, kuros trūcīgie slāņi izšķiež savu cīņas enerģiju un apjēgu par revolūciju, viņi pievēršas visādiem māņiem un raganošanai, lai no visu iespējamo pasauļu dieviem izlūgtos pretinieku komandas aizsarga nāvi, aizmirsuši valdošo šķiru, kas to vien grib, lai nabagi ļaujas sajūsmai un neredz realitāti.

Lēnām es zaudēju spēju saskatīt atšķirības. Tāpat kā lēnām pieradu vairs necensties noteikt rases dažādo seju visumā, kas vēstīja par simtiem gadu ilgu nekontrolētu asiņu sajaukšanos. Es atmetu centienus saprast, kur ir progress, kur revolūcija un kur -kā izteicās Amparo biedri - kapitālisma slazdi. Un kā gan es būtu varējis nezaudēt eiropeisko domāšanas veidu, uzzinājis, ka kreiso radikāļu cerības uzturēja kāds ziemeļaustrumu bīskaps, par kuru

stāstīja, ka jaunībā viņš esot simpatizējis nacistiem, toties tagad bīskaps dedzīgā ticībā augstu turēja revolūcijas lāpu, likdams bailēs drebēt Vatikānam un Volstrītas barakudām, iesveldams ticības gaviles proletariāta mistiķu ateismā, un tie stājās zem draudīgā un maigā karoga, no kura Daiļā Jaunava, septiņu zobenu caururbta, nolūkojās savas tautas ciešanās.

Kādu ritu, kad bijām piedalījušies seminārā par lumpenpro-letariāta šķiras struktūru, mēs ar Amparo mašīnā braucām gar jūras piekrasti. Pludmalē redzēju upura dāvanas - svecītes, baltus groziņus ar ziediem. Amparo man paskaidroja, ka tie ir ziedojumi Vemanjā, ūdeņu dievietei. Apstājāmies, viņa izkāpa no mašīnas un, aizgājusi līdz ūdens malai, kādu brīdi stāvēja un klu sēja. Es jautāju, vai viņa tam tic. Viņa dusmīgi atcirta, kā es vispār esot varējis ko tādu iedomāties. Tad piebilda: - Mana vecāmāte veda mani šurp uz piekrasti un tad piesauca dievieti, lūgdama, lai es izaugu skaista, laba un laimīga. Kurš no jūsu filosofiem, runājot par melniem kaķiem un koraļļu talismaniem, teica “tā nav patiesība, bet es tam ticu”? Es varu teikt otrādi: es tam neticu, bet tā ir patiesība.

Tieši todien es nolēmu ik mēnesi atlicināt kādu nieku no algas un iekrāt naudu ceļojumam uz Baiju.

Un tieši tolaik es sāku ļauties līdzību šķitumam, pārliecībai, ka jebkas varēja veidot noslēpumainas analoģijas ar jebko citu.

Atgriezies Eiropā, es šo metafiziku pārveidoju par mehāniku, un tāpēc tagad esmu iekritis slazdos. Bet tolaik es devos dziļāk mijkrēslī, kur izdzisa atšķirības. Būdams rasists, es domāju, ka sveša ticība stipram cilvēkam dod vienīgi iespēju laiski pafantazēt.

Es apguvu ritmus un paņēmienus, kā atbrīvot ķermeni un prātu. Un aizvakar periskopā, lai cīnītos ar tirpoņu, kas bija

iemetusies kājās, es sāku kustēties, it kā atkal spēlētu ngogo. Redzi, es pats sev teicu, lai paglābtos no nezināmā varas, lai sev pierādītu, ka tu tam netici, tu tomēr ļaujies tā burvestībām. Gluži kā pārliecināts ateists, kurš naktī, ieraudzījis velnu, skaidri un ateistiski spriež: velns, protams, nepastāv; tā ir tikai manu satraukto jutekļu ilūzija, varbūt vainīgas gremošanas problēmas. Tikai velns to nezina un tic savai ačgārnajai teoloģijai. Kā lai aizbiedē velnu, kurš ir pārliecināts, ka patiešām pastāv? Un ateists pārmet krustu, un lētticīgais velns laižas prom, ka sērs vien pašķīst.

Ar mani notika tāpat kā ar to pārgudro etnologu, kurš ilgus gadus bija pētījis kanibālismu un tad, lai mestu izaicinājumu trulajiem baltajiem, visiem stāstīja, cik maigi garšo cilvēka gaļa. Viņš, bezatbildīgais, domāja, ka nevienam neizdosies to pārbaudīt. Līdz beidzot kāds no klausītājiem, alkdams noskaidrot patiesību, nolemj nogaršot pašu etnologu. Un, kamēr nabaga etnologu lēnām, gabaliņu pa gabaliņam aprij, viņš vairs nezina, kuram bijusi taisnība, un cenšas sevi pārliecināt, ka tas ir labs rituāls, lai vismaz tā attaisnotu savu nāvi. Tāpat arī man aizvakar bija jātic, ka Plāns patiešām pastāv, jo citādi izrādītos, ka pēdējos divus gadus esmu bijis tikai ļauna murga visuspēcīgais radītājs. Labāk lai šis murgs pastāv īstenībā, jo īstenība vienkārši pastāv un es sevi par to nevarētu vainot.

24 nodaļa

sauvez la faible Aischa des vertiges de Nahash, sauvez la plain -

tive Héva des mirages de la sensibilité, et que les Khérubs me

gardent.[66]

Žozefīns Peladāns, Kā kļūst par felu Joséphin Péladan, Comment on devient Fée, Paris, Chamuel, 1895, p. XIII

Devos aizvien dziļāk līdzību mežā, kad saņēmu

Belbo vēstuli.

Dārgais Kasaubon,

nezināju, ka tagad mītat Brazīlijā, pavisam biju nozaudējis Jūsu pēdas, man pat nebija zināms, ka esat pabeidzis universitāti (apsveicu!), bet vakar pie Pilāda man izdevās atrast Jūsu draugus, kuri man pavēstīja Jūsu koordinātas. Man šķiet, ka būs labāk, ja pastāstīšu Jums par pēdējiem notikumiem, kas saistīti ar tā sasodītā pulkveža Ardenti lietu. Laikam pagājuši jau vairāk nekā divi gadi, bet es vēlreizgribu lūgt Jums piedošanu, ka torīt, pats to negribēdams, sagādāju Jums nepatikšanas.

Biju jau puslīdz aizmirsis to nepatīkamo atgadījumu, bet pirms divām nedēļām es devos nelielā izbraukumā uz Montefeltro un nokļuvu Sanleo cietoksni. Šķiet, ka astoņpadsmitajāgadsimtā tas bija pāvesta valsts pārziņā, un pāvests tieši tur ieslodzīja Kaljostro - kamerā bez durvīm (tur varēja iekļūt pa atveri griestos - vienu vienīgu reizi un uz mūžīgu palikšanu) un ar mazītiņu lodziņu, pa kuru cietumnieks varēja saskatīt tikai divu ciema baznīcu torņus. Uz lāvas, uz kuras Kaljostro gulēja un nomira, es ieraudzīju rožu puŠki, un man paskaidroja, ka aizvien netrūkst Kaljostro pielūdzēju, kas ierodas svētceļojumā uz viņa mocību vietu. Un vēl man teica, ka visdedzīgākie svētceļnieki esot Picatrix kluba biedri, 'las esot misteriosofisko zinātņu pulciņš Milānā, un viņi izdodot ari žurnālu, kuru - pārsteidzošsfantāzijas lidojums! - tāpat sauc Picatrix.

Jūs zināt, ka mēdzu interesēties par šādām dīvainibam. Un, atgriezies Milānā, es sagādāju sev vienu Picatrix numuru, no kura uzzināju, ka pēc pāris dienām paredzēta kluba sanāksme un Kaljostro gara izsaukšana. Es aizgāju uz turieni.

Pie sienām ar kabalistiskām zīmēm izmargotas drapērijas, kur vien paskaties - ūpji un pūces, skarabeji un ibisi, un šaubīgas izcelsmes Austrumu dievības. Dibenplānā -skatuve, proscēnijā -degošas lāpas, iestiprinātas rupji tēstos koka bluķos, skatuves dziļumā - altāris ar trīsstūrveida altārgleznu un Izīdas un Ozirisa statujām, ap altāri puslokā izvietoti Anubisa tēli. Un vēl tur bija Kaljostro portrets (neviens cits taču tas nevarēja būt, vai ne?), apzeltīta Heopsa tipa mūmija, divi pieezaru svečturi, gongs, ko balstīja divas izslējušās čūskas, ar hieroglifiem blīvi apdrukāta kokvilnas drāniņa pārklāta pār paaugstinājumu, uz kura novietota lasāmpults, un vēl - divi kroņi, divi trijkāji, pārnēsājams, ceļojumā ērti izmantojams sarkofāgs, tronis, septiņpadsmitā gadsimta zviļņa atdarinājums, četri nesaderīgi krēsli, kurus tomēr vieno stils “dzīrespie Notinghemas šerifa ”, svecītes, sveces un milzīgas sveces, un galvenais - it viss izstaro kvēlu garīgumu.

Uti tad sākas: lāpas paslējuši, ienāk septiņi altārzēni sarkanās sutaniņās, aiz viņiem iesoļo rituāla vadītājs, šķiet, pats Picatrix direktors - viņu sauc Brambilla, lai dievi viņam ir žēlīgi - rozā un olīvzaļā paltrakā. Aiz dižpriestera nāk meičiņa, kurai jāveic medija pienākumi, un tad vēl seši ticīgie baltās drānās, kuri pārlieku atgadina sešus Nineto Davoli, bet ar dievišķu infulu ap galvu, ja atceraties mūsu dzejnieku vārdus.

Brambilla uzliek galvā trijkāršu kroni ar pusmēnesi galā, paķer rituālo šķēpu un velk pār skatuvi maģiskas zīmes, viņš piesauc dažus eņģeliskusgarus, kam visiem vārdi beidzas ar “-els”, un man uz brīdi ataust atmiņā pseidosemītiskie murgi no Ingolfa vēsts, bet tas ir tikai īss brīdis, jo manu uzmanību piesaista kas cits. Tieši tad skatāmas un klausāmas visai dīvainas lietas: skatuves mikrofoni ir savienoti ar uztvērēju, kam vajadzētu kert izplatījumā klīstošos viļņus, bet operators, viens no puišiem ar infulu, droši vien pieļāvis kādu kļūdu, jo vispirms atskan diskomūzika, pēc tam Maskavas radio. Brambilla atver sarkofagu, izņem no tā gri-moire [67], -pavēcinagaisā kvēpekļu trauku un iebrēcas: “Ak kungs, lai nāk tava valstība!” - un šķiet, ka tas iedarbojas, jo Maskavas radio apklust. Tacu vismaģiskākajā brīdī atkal sāk dziedāt apdzērušos kazaku koris, nu tie, kuri danco, sizdami pakaļu pret zemi. Brambilla nodārdina Clavicula Salomonis [68], virs trijkāja sadedzina kādu pergamentu, riskēdams izraisīt ugunsgrēku, tad piesauc dažas Kārnākās tempļa dievības un pazemīgi lūdz, lai viņu novieto uz kubiskā Jesoda akmens, un tad uzstājīgi aicina šurpu kaut kadu Draugu Nr. 39, kas publikai šķiet labi pazīstams, jo skatītāju rindām pārskrien drudžainas trīsas. Viena no klātesošajām krīt transā, pārgriezusi acis tā, ka redzami tikai baltumi. Ļautiņi kliedz, sauciet ārstu, ārstu, bet tai brīdī Brambilla aicina talkā Talismanu Spēku, uti meitene, kura tostarp iekārtojusies viltotajā septiņpadsmitā gadsimta zvilnī, sāk vēcināt rokas un vaidēt. Brambilla metas pie viņas un sāk dedzīgi izjautāt, pareizāk, patiesībā viņš izjautā Draugu Nr. 39, kurš, kā es tobrīd apjēdzu, ir pats Kaljostro.

Un tagad sākas šī stāsta satraucošākā daļa, jo meitene neizliekas, viņa patiešām mokās, - viņa svīst, dreb pie visām miesām, vaid un rēc, un sāk izdvest saraustītas frāzes. Viņa runā par templi, par durvīm, kas jāatver, pavēsta, ka tiekot radīts varena spēka virpulis un ka mums jādodas uz Lielās Piramīdas pusi. Brambilla skraidelē pa skatuvi, sit gongu un skaļā balsī piesauc Izīdu. Es vienā mierā izbaudu priekšnesumus, bet tad izdzirdu, ka meitene starp elsām un vaidiem izmet vārdus par sešiem zīmogiem, par simt divdesmit gaidīšanas gadiem un trīsdesmit sešiem neredzamajiem.

Vairs nav nekādu šaubu, viņa runā par Provēnas vēsti. Es ceru dzirdēt ko vairāk, taču meitene spēku izsīkuma saļimst, Brambilla viņai noglauda pieri, svētī visus klātesošos ar savu kvēpināmo trauku un paziņo, ka rituāls beidzies.

Zināmā mērā biju pārsteigts, un mani mudināja arī ziņkāre, tādēļ nolēmu aprunāties ar meiteni, kura pa to laiku jau bija atguvusies, uzvilkusi noplukušu mētelīti un devās uz aizmugures durvju pusi. Jau grasījos pieskarties viņai pie pleca un uzrunāt, kad piepeši kāds mani stingri saņēma aiz elkoņa. Es pagriežos un ieraugu komisāru De Andžclisu, kurš man saka, lai es liekot meiteni mierā, viņš zinot, kur to vēlāk atrast. Un uzaicina marti uz kafiju. Un es velkos viņam līdzi, it kā būtu pieķerts nozieguma vietā, - varbūt tas nemaz nav tālu no patiesības. Kafejnīcā viņš man noprasa, kāpēc es esot atnācis uz klubu un kāpēc gribējis runāt ar meiteni. Es noskaišos un atcērtu, ka mēs nedzīvojam diktatūrā un man ir tiesības runāt, ar ko vien vēlos. Viņš atvainojas un paskaidro, ka izmeklēšana Ardenti lietā esot nonākusi strupceļā. Viņi tomēr mēģinājuši noskaidrot, kā Ardenti pavadījis pirmās divas dienas Milānā, vēl pirms tikšanās ar Garamona cilvēkiem un noslēpumaino liakoski. Pagājis gads, un tad pēkšņi necerēta veiksme - uzradies kāds, kurš redzējis Ardenti izejam no Picatrix kluba kopā ar mediju. Starp citu, šī meitene policiju interesējot arī tāpēc, ka viņa dzīvo kopā ar tipu, kurš labi pazīstams narkotiku apkarošanas nodaļai.

Es viņam saku, ka biju iegriezies klubā tīrās nejaušības dēļ un ka mani iespaidoja tas, ka meitene runā par sešiem zīmogiem, jo šos vārdus biju dzirdējis arī no pulkveža Ardenti. De Andželiss paziņo, ka viņam šķiet pārsteidzoši, ka es joprojām tik labi atceros pulkveža teikto, kaut pagājuši jau divi gadi, - jo īpaši tāpēc, ka toreiz, nākamajā rītā pēc tikšanās ar pulkvedi, es esot atcerējies vienīgi to, ka viņš kaut ko neskaidri murgojis par templiešu dārgumiem. E,s viņam atbildu, ka pulkvedis tiešām runāja par dārgumiem, ko sargājot seši zīmogi vai kas tamlīdzīgs, bet tolaik man tā

nelikās svarīga detaļa, jo visus dārgumus sargā septiņi zīmogi vai zelta skarabeji. Viņš iebilst - ja jau visus dārgumus sargā zelta skarabeji, tādā gadījumā neesot saprotams, kāpēc mani tik ļoti iespaidojuši medija vārdi. Es lūdzu, lai viņš ar mani nerunā kā ar aizdomās turamo. Viņš uzreiz maina toni un sāk smieties. Un paziņo, ka viņam nešķiet dīvaini, ka meitene izrunājusi tieši tādus vārdus, jo iespējams, ka Ardenti viņai stāstījis par savām fantāzijām, varbūt cerēdams izmantot viņu kā starpnieci, lai iegūtu astrālus kontaktus, kā pieņemts teikt tajās aprindās. Medijs ir tikai sūklis, fotogrāfiska plāksne, viņas zemapziņa droši vien esot īsts lunaparks - tā viņš man teica - un tie no Picatxix katru mīļu dienu viņai skalojot smadzenes. Un tad jau nav jābrīnās, ka transa laikā, jo meiča patiešām nonāk transā, virta neizliekas, nabadzītei kaut kas nav kārtībā ar galvu - virtai atmiņā atausuši tēli, kas virtu pirms kāda laika iespaidojuši.

Paiet vēl divas dienas, un De Andželiss ierodas pie manis redakcijā un paziņo: paskat, cik dīvaini, nākamajā dienā es aizgāju pie meitenes, bet viņas nebija mājās. Apjautājos kaimiņiem, neviens meiteni nav redzējis kopš iepriekšējās pēcpusdienas, kad notika liktenīgais rituāls. De Andzelisu esot pārņēmušas aizdomas, viņš iekļuvis dzīvoklī un atklājis tur lielu nekārtību - palagi pie zemes, spilveni stūrī, visur izmētāti žurnāli, skapji tukši. Pazudusi gan viņa, gan viņas draudziņš, mīļākais vai civilvīrs, kā nu to labāk nosaukt.

Un viņš man saka, ja es zinot ko vairāk, labāk lai pastāstot tūlīt, jo esot pārāk savādi, ka meitene pazudusi. Un tam iespējami tikai divi izskaidrojumi: vai nu kāds pamanījis, ka mediju novēro De Andželiss, vai arī kāds ievērojis, ka ar viņu grib aprunāties tāds Jākopo Relbo. Tātad tas, ko viņa teica transa laikā, patiešām attiecas uz kaut ko nopietnu, un pat Viņi, lai viņi būtu kas būdami, līdz tam nebija nojautuši, ka meitenei tik daudz

zināms. - Pieļaujiet iespēju, ka mani kolēģi varētu iedomāties, ka meiču nogalinājāt jūs, - mīlīgi smaidīdams, piebilda De Andželiss, - tāpēc jums būtu izdevīgāk sadarboties ar mani. - Es jau gandrīz zaudēju pacietību, un dievs ir mans liecinieks, ka tas negadās bieži. Pajautāju viņam, kāpēc gan cilvēks, kurš kādu dienu nav pārradies mājās, tūdaļ uzskatāms par nogalinātu. Un viņš atvaicāja, vai tik es neesot aizmirsis gadījumu ar pulkvedi Ardenti. Es atteicu, katrā ziņā, ja ari meiču ir nolaupījuši vai nogalinājuši, tas noticis tovakar, kad es biju kopā ar cienījamo komisāru, bet viņš noprasīja, kā gan es to varot zināt, jo mēs šķīrāmies ap pusnakti, un viņš nezinot, ko es esmu darījis vēlāk. Prasīju, vai viņš to domā nopietni. Un viņš atsmēja, vai tad es nekad neesot lasījis nevienu kriminālromānu, tur labi izklāstīts, ka policijai principa pēc jātur aizdomās ikviens, kuram nav alibi, kas būtu tik skaidrs un mirdzošs kā Hirosima sprādziena laikā. Un viņš esot gatavs kaut tūlīt kā donors ziedot savu galvu pārstādīšanai, ja man esot alibi par laiku no vieniem nakti līdz nākamajam rītam.

Ko lai es Jums saku, Kasaubon. Varbūt man labāk vajadzēja viņam izstāstīt visu, kā bija, bet mūsu pusē dzimušie pēc dabas ir varen spītīgi un nemēdz piekāpties.

Es Jums rakstu tāpēc, ka, manuprāt, De Andželiss Jūsu adresi varētu iegūt tikpat viegli, kā tas izdevās man, un, ja viņš ar Jums sazināsies, tad vismaz zināsiet, kādu attieksmi esmu ievērojis es. Zinu, ka šī attieksme nav no pareizākajām, tāpēc, ja vēlaties, izstāstiet viņam visu. Man ir kauns, piedodiet. Jūtos iepinies, pats nezinu, kadā noziegumā. Meklēju kaut cik pieņemamu attaisnojumu, lai nezaudētu cieņu pats savās acīs, tomēr nespēju to atrast. Droši vien vainīga mana zemnieciskā izcelsme, bet mūsu puses spītīgie lauki nav nekādi patīkamie ļaudis.

Viss šis stāsts - kā mēdz teikt vāciski - ir unheimlich^69.

Jūsu Jākopo Belbo

25 nodaļa

..šo noslēpumaino Iniciēto skaits vairojās, tie tapa pārdroši

un sazvērnieciski, un no viņiem radies it viss: jezuītisms,

magnētisms, martīnisms, filosofu akmens, somnambulisms, eklektisms.

Š.-L. Kadē-Casikūrs, taka de Molē kaps C. L. Cadet-Cassicourt, Le tombeau de Jacques de Molay, Paris. Desenne. 1979, p. 91

Vēstule mani satrauca. Ne jau tāpēc, ka es baidītos, ka De Andželiss varētu mani atrast, - tā nu viņš mani meklēs citā zemes puslodē! - mani nemierīgu darīja daudz grūtāk izskaidrojami iemesli. Tobrīd domāju, ka niknojos, jo mani panākusi pasaule, ko biju pametis tur, tālumā. Tagad saprotu, ka mani visvairāk uztrauca sadursme ar kārtējo līdzību pinekļiem, nojausma par analoģiju. Instinktīvi nospriedu, ka mani kaitina saskarsme ar Belbo, ka negribu neko zināt ne par viņu pašu, ne par viņa mūžīgo gļēvulību. Nolēmu nelikties par vēstuli ne zinis un neko nestāstīju Amparo.

Par laimi, pēc divām dienām pienāca vēl viena Belbo vēstule, ko viņš bija uzrakstījis, lai mani nomierinātu.

Mcdijmeitenes pazušanai bija atrasts visai saprātīgs izskaidrojums. Kāda policijas uzticības persona bija pavēstījusi, ka meitenes mīļākais iejaukts narkodarboņu rēķinu kārtošanā, - viņš izmanījies kādu narkotiku sūtījumu pārdot pa daļām, nevis atdevis to godīgajam vairumtirgotājam, kurš par preci jau samaksājis avansā. Tais aprindās šādus gājienus tik lēti nepiedod. Lai glābtu savu ādu, puisis aizlaidies. Pats par sevi saprotams, ka viņš paķēris līdzi arī savu draudzenīti. Vēlāk, pārlapojot Picatrix pasugas žurnālus, kas bija palikuši viņu dzīvoklī, De Andželiss bija uzgājis vairākus ar sarkanu pasvītrotus rakstus. Viens no tiem bijis par tcmplicšu dārgumiem, cits par rožkrustiešiem, kuri mituši ne īsti pilī, ne īsti alā, kur parādījies uzraksts “post 120 annos patebo"[70],

un viņi paši tur nosaukti par trīsdesmit sešiem neredzamajiem.

Tā nu De Andželisam tagad viss esot skaidrs. Meiča pārtika no tamlīdzīgas literatūras (tāda pati bija arī pulkveža iecienītā gara barība) un vēlāk, nonākusi transā, viņa to atgremoja. Lieta tika slēgta un nodota narkotiku apkarošanas nodaļai.

Belbo vēstulē bija jūtams atvieglojums. De Andželisa piedāvātais izskaidrojums bija visekonomiskākais.

Bet aizvakar periskopā es sev teicu, ka patiesībā viss noticis pavisam citādi. Meitene transā patiešām bija izrunājusi no Ardenti padzirdētus vārdus, taču tādus, ko ezoteriskie žurnāliņi vēl nekad nav rakstījuši un ko neviens nedrīkstēja uzzināt. Un tovakar Picatrix klubā apgrozījās kāds, kurš bija pacenties tā vai citādi aizbāzt muti pulkvedim. Un šis cilvēks pamanīja, ka Belbo grasās izjautāt medijmeiteni, un tāpēc viņu novāca. Tad, lai maldinātu policiju, viņš novāca arī meitenes mīļāko un apmācīja policijas informatoru, lai tas pastāsta pasaciņu par bēgšanu.

Cik vienkārši, ja vien Plāns patiesām pastāvētu. Bet vai tas pastāvēja, ja jau to izgudrojām mēs paši, turklāt krietnu laiku vēlāk? Vai iespējams, ka realitāte ne tikai pārspēj izdomājumus, bet piedevām tos arī apsteidz vai, pareizāk sakot, steidzas tiem pa priekšu, lai novērstu kļūdas, ko tie vēlāk radīs?

Un tomēr tolaik Brazīlijā vēstule nevedināja mani uz tādām pārdomām. Drīzāk es sajutu, ka atkal kaut kas līdzinās kam citam. Gatavojos ceļojumam uz Baiju un vienu pēcpusdienu klīdu pa grāmatnīcām un veikaliņiem, kur tirgoja kulta priekšmetus.

Agrāk par šādām bodītēm nebiju licies ne zinis. Atradu gandrīz slepenas tirgotavas un milzu lielvetkalus, kur visplašākajā izvēlē piedāvāja statujas un dievekļu tēlus. Es nopirku perfumadores de

Yetnanjd, Jemanžas smaržkociņus, mistiskas kvēpināmās spirāles ar kodīgu smaku, vīraka nūjiņas, aerosola baloniņus ar salkanām smaržām, kas bija nosauktas Jēzus Svētās Sirds vārdā, un lētus amuletus. Un atradu daudz grāmatu - dažas ticīgajiem, citas tiem, kuri pētīja ticīgos, viss kopā juku jukām, eksorcisma formulu krājumi, Como adivinnr o futuro na bola dc cristal^71 un antropoloģijas mācību grāmatas. Un vēl monogrāfija par rož-krustiešiem.

Piepeši viss sajaucās kopā. Sātanistu un mauru rituāli Jeruzā-lemes Templī, afrikāņu burvji ziemeļaustrumu provinču apakš-proletariātam, Provēnas vēsts ar tās simt divdesmit gadiem un rožkrustiešu simt divdesmit gadi.

Es biju kļuvis par staigājošu šeikeri, kas piemērots vienīgi visdažādāko šķidrumu sajaukšanai. Vai varbūt biju izraisījis īssavienojumu, iepīdamies daudzkrāsainu vadu mudžeklī, kas bija savijusies kopā paši un jau ļoti sen? Es nopirku grāmatu par rožkrustiešiem. Un pats klusībā spriedu - ja es vēl kādu stundiņu ilgāk būtu uzkavējies tais grāmatnīcās, būtu saticis vismaz duci medijmeiteņu un pusjukušu pulkvežu.

Atgriezos mājās un svinīgi paziņoju Amparo, ka pasaule ir pilna ar pretdabiskiem izdzimteņiem. Viņa solīja sniegt man mierinājumu, un mēs šo dienu pabeidzām saskaņā ar dabas likumiem.

Tās bija 75. gada beigas. Nolēmu aizmirst līdzības un visus spēkus veltīt savam darbam. Galu galā es uzturējos Brazīlijā kā Itālijas kultūras, nevis rožkrustiešu mācības pasniedzējs.

Iegrimu humānisma laikmeta filosofijā un atklāju, ka, tikko izkļuvuši no viduslaiku tumsības, pasaulīgā modernā laikmeta cilvēki nebija izdomājuši neko labāku kā tūliņ pievērsties Kabalai un maģijai.

Kad divus gadus biju biedrojies ar humānistiem, kuri skaitīja maģiskas formulas, lai pārliecinātu dabu darīt to, kas tai nenāca ne prātā, es saņēmu ziņas no Itālijas. Mani vecie draugi, vismaz daži no viņiem, bija pasākuši ietriekt lodi pakausī cilvēkiem, kuru uzskati bija atšķirīgi, - viņi šāva, lai pārliecinātu cilvēkus darīt to, kas tiem nenāca ne prātā.

Nespēju to saprast. Nospriedu, ka esmu pilnībā iekļāvies Trešajā pasaulē un ka pienācis īstais laiks apmeklēt Baiju. Devos ceļā, pasitis padusē renesanses kultūras vēsturi un grāmatu par rožkrustiešiem, kura visu šo laiku bija nogulējusi grāmatplauktā ar vēl neatgrieztām lappusēm.

26 nodaļa

Visas šīs pasaules tradīcijas ir jāuzlūko par atzariem, kas

cēlušies no vienas tradīcijas, kura pārējām ir māte un pamatu pamats un kura jau pašos pirmsākumos tika uzticēta pirmajam grēkā kritušajam cilvēkam un viņa pirmajiem pēctečiem.

Lui klods de Senmartēns, Par lietu garu Louls-Claude de Saint Martin, De l'esprit des choses, Paris, Laran, 1800, il. De l'esprit des traditions en générai

u n es ieraudzīju Salvadoru, Salvador da Iiabia de 'Iodos os Santos, “Melno Romu” un tās trīssimt sešdesmit piecas baznīcas, kuras izceļas uz robotās pakalnu līnijas un virknējas gar līča piekrasti un kurās tiek godāti afrikāņu pantcona dievi.

Amparo te bija pazīstams kāds mākslinieks naivists, kurš gleznoja liela formāta darbus uz koka plāksnēm. Viņa gleznojumi bija pārpilni ar bibliskām un apokaliptiskām vīzijām, tie staroja žilbinošās krāsās kā viduslaiku miniatūras, un tajos bija daudz koptu un bizantiešu elementu. Viņš, protams, bija marksists, runāja par tuvo un nenovēršamo revolūciju un augas dienas pavadīja, sapņodams Nosso senhor do Bomfitn svētnīcas sakris-tejās, kas bija īsts horror vacni^72 triumfs, - neskaitāmi ex voto kā zvīņas blīvi klāja sienas un nokarājās no griestiem, mistiska savienība, ko veidoja sudraba sirdis, koka protēzes, rokas, kājas, liecības par brīnumainu izglābšanos no trakām vētrām, virpuļiem un viesuļiem. Gleznotājs mūs aizveda uz kādas citas baznīcas sakris-teju, kas bija pieblīvēta ar masīvām mēbelēm no smaržīga koka.

- Kas atainots tai gleznā? - Amparo jautāja ķesterim. - Vai tas ir svētais Juris?

Ķesteris uzmeta mums sazvērniecisku skatienu. - Viņu dēvē par svēto Juri, un tā arī viņš jāsauc, citādi mācītājs dusmojas. Bet īstenībā tas ir Oxossi.

Gleznotājs divas dienas mums izrādīja baznīcu jomus un krustejas, kas slēpās aiz senajām fasādēm, rotātām kā grezni sudraba šķīvji, kas nu jau nomelnējuši un apbružāti. Mūs pavadīja klibi un grumbaini baznīcas kalpi. Sakristejas kā sērga bija apsēdis zelts un melhiors, smagas lādes un dārgi svētbilžu ietvari. Gar sienām bija izvietoti kristāla šķirsti, kuros bija skatāmi svēto tēli dabiskā lielumā - tie asiņoja, vaļējās brūces piebārstītas rubīnu asinslāsēm. Sāpju krampjos sarāvušies Kristi, kuru stilbus klāja sarkanas vātis. Un vēlīnā baroka zelta mirgā es saskatīju arī eņģeļus ar etrusku vaibstiem, romāniskus grifus un austrumnieciskas sirēnas, kas nolūkojās lejup no kapiteļiem.

Hs klīdu pa senajām ielām, un mani reibināja to nosaukumi, kas skanēja kā dziesma: lina da Agonia, Avcnida dos Amores, Travessa dc Chico Diabo... Salvadorā biju ieradies laikā, kad valdība vai tie, kas rīkojās tās vārdā, centās atjaunot vecpilsētu un izskaust no turienes tūkstošiem bordeļu, taču šis darbs vēl bija tikai pusē. Pārspīlētas greznības savažoto, tukšo, kā spitālības saēsto baznīcu piekājē joprojām stiepās šauras ieliņas, kur paloja sliktas smakas. Tur spietoja nēģeru prostitūtas, kurām nebija vairāk par piecpadsmit, ietvju malās ar saviem kūpošajiem katliem bija satupušas vecas afrikāņu saldumu pārdevējas, suteneru bariņi dejoja starp notekūdeņu tērcēm radio mūzikas pavadījumā, kas skanēja no tuvējā bāra. Senās kolonizatoru pilis, kur virs durvīm greznojās noplukuši ģerboņi, kurus neviens vairs nespētu atpazīt, tagad bija pārvērtušās par priekanamiem.

Trešajā dienā mēs devāmies līdzi savam pavadonim uz augš-pilsētas atjaunoto daļu, uz ielu, kur rindojās smalki antikvariāti. Tur kādas viesnīcas bārā viņam bija jāsatiek viens kungs no Itālijas -tā viņš mums teica -, kurš, nekaulējoties par cenu, gribot pirkt viņa lielformāta gleznu (trīs reiz divi metri), kurā starojoši eņģeļu karapulki izcīnīja pēdējo kauju pret velnišķo spēku leģioniem.

Tā mēs iepazināmies ar Aljē kungu. Spītējot karstumam, tērpies smalkā, gaiši pelēkā uzvalkā ar divrindu pogājumu, brilles zelta ietvarā, sārta seja, iesirmi mati. Viņš noskūpstīja Amparo roku, it kā viņam nemaz nebūtu zināmi citi veidi, kā sasveicināties ar sievieti, un pasūtīja šampanieti. Gleznotājam drīz bija jāsteidzas prom, Aljē viņam iedeva žūksnīti ceļotāju čeku un lūdza, lai atsūtot gleznu uz viesnīcu. Mēs palikām sarunādamies. Aljē runāja labā portugāļu valodā, bet bija jūtams, ka viņš to apguvis Lisabonā, un šis pārlieku pareizais akcents vēl vairāk pastiprināja iespaidu, ka viņš ir sen pagājušu laiku aristokrāts. Viņš mūs iztaujāja, izteica pieņēmumu, ka, spriežot pēc mana uzvārda, mani senči nākot no Ženēvas, interesējās par Amparo ģimenes vēsturi un pārsteidzošā kārtā jau bija uzminējis, ka dzimtas saknes meklējamas Resifi. Bet par savu izcelsmi viņš izteicās visai izvairīgi: - Esmu kā šejienieši, - viņš teica. - Manī sajaukušies neskaitāmu rasu gēni... Vārds ir itāliskas cilmes, sens mantojums no kāda senča īpašumiem. Jā, iespējams, ka dižciltīgs, bet kurš gan mūsdienās tam piešķir nozīmi. Ierados Brazīlijā, ziņkārības dzīts. Mani aizrauj visas Tradīcijas izpausmes.

Viņš jau vairākus gadus dzīvojot Milānā, un tur viņam esot bagātīga bibliotēka, kas veltīta reliģiju zinātnēm. - Apciemojiet mani, kad atgriezīsieties! Man ir daudz interesantu retumu, sākot no afrobrazīliešu rituāliem līdz Izīdas kultiem vēlīnās Impērijas periodā.

- Es jūsmoju par Izīdas kultiem, - teica Amparo, kurai lepnības dēļ reizēm patika tēlot tukšgalvīgu meitenīti. - Varu iztēloties, ka jūs par Izīdas kultiem zināt visu.

Aljē atbildēja pieticīgi: - Tikai to nieku, ko pats esmu redzējis.

Amparo devās uzbrukumā: - Vai tad tas nebija pirms diviem tūkstošiem gadur - Es neesmu tik jauns kā jūs.

- Gluži kā Kaljostro, - es pajokoju. - Vai tas nebija viņš, kurš reiz, iedams gar krucifiksu, citiem dzirdot, esot teicis savam kalpam: “Ks taču tam jūdam teicu, lai tovakar piesargās, bet nē, viņš neņēma manus vārdus par pilnu”?

Aljē sastinga, nobijos, ka joks izdevies parupjš. Gribēju jau atvainoties, bet mūsu jaunais paziņa mani pārtrauca, samierinoši smaidīdams: - Kaljostro bija krāpnieks, jo ir ļoti labi zināms, kur un kad viņš dzimis, un viņa dzīve nebija nekāda garā. Viņš tikai lielījās.

- Es par to nešaubos.

- Kaljostro bija krāpnieks, - atkārtoja Aljē, - bet tas nenozīmē, ka nav dzīvojušas un arī šobrīd nedzīvo izredzētas personas, kurām izdevies šķērsot daudzas dzīves. Modernajai zinātnei tik maz zināms par novecošanas procesiem, tāpēc var pieņemt, ka mirstīgums ir tikai un vienīgi sliktas audzināšanas sekas. Kaljostro bija krāpnieks, bet grāfs Senžermēns tāds nebija, un, kad viņš apgalvoja, ka dažus no saviem ķīmijas noslēpumiem apguvis pie senajiem ēģiptiešiem, iespējams, ka tā nemaz nebija tukša lielība. Bet, kad viņš stāstīja par šiem senajiem notikumiem, neviens viņam neticēja. Tāpēc, lai nebūtu nepieklājīgs pret saviem sarunbiedriem, viņš izlikās, ka joko.

- Bet jūs izliekaties, ka jokojat, lai pierādītu mums, ka tā tomēr ir patiesība, - teica Amparo.

- Jūs esat ne tikai ļoti skaista, bet arī pārsteidzoši apķērīga, -teica Aljē. - Bet es jūs lūdzu man neticēt. Ja es jums atklātos visu manis nodzīvoto gadsimtu putekļainajā mirdzumā, jūsu skaistums vienā mirklī novīstu, un to es sev nevarētu piedot.

Amparo bija iekarota, un es sajutu vieglus greizsirdības dzēlienus. Ievirzīju sarunu par baznīcām un svēto Juri, kurš patiesībā esot Oxossi. Aljē teica, ka mums noteikti kādu reizi jāredz kandomblē rituāls. - Tikai neejiet tur, kur no jums prasa naudu.

īstās vietas ir tās, kur jūs pieņem, neko nelūdzot un nevaicājot, kur neprasa pat, lai jūs ticētu. Jums tikai jāizturas ar cieņu, tāpat kā viņi vienlīdz iecietīgi pieņem visas ticības, arī jūsu neticību. Daži pai^73 un māe-de-santo^74 izskatās kā tikko iznākuši no krusttēva Toma būdas, bet kultūras ziņā viņi neatpaliek no Vatikāna teologiem.

Amparo uzlika savu plaukstu viņam uz rokas. - Aizvediet mūs! - viņa teica. - Es reiz pirms daudziem gadiem biju kādā tenda de umbnnda [75], bet man saglabājušās tikai juceklīgas atmiņas, atceros lielu satraukumu...

Likās, šis pieskāriens samulsina Aljē, tomēr viņš neatrāva roku. Tikai, kā vēlāk bieži redzēju viņu darām pārdomu brīžos, viņš ar otru roku no vestes kabatiņas izņēma mazu zelta un sudraba kārbiņu, varbūt tabakdozi vai zāļu trauciņu. Tās vāku rotāja prāvs ahāts. Uz bāra galda dega vaska svecīte, Aljē it kā nejauši tuvināja dozīti tās liesmai. Redzēju, ka gaismā ahāts vairs nav saskatāms un tā vietā parādījusies smalka miniatūra zilos, zaļos un zeltainos toņos. Tajā bija attēlota ganīte ar puķu groziņu. Aljē pagrozīja kārbiņu pirkstos izklaidīgā bijībā, tā ticīgie mēdz virpināt rožukroņa krellītes. Pamanījis, ka es viņu ieinteresēti vēroju, viņš pasmaidīja un ielika dozīti atpakaļ kabatā.

- Satraukumu? Es gan negribētu, ja izrādītos, ka jūs, mana daiļā kundze, esat ne tikai apķērīga, bet arī pārlieku jūtīga. Jūtīgums ir laba īpašība, ja apvienojas ar smalkumu un gudrību, tomēr tā ir bīstama tiem, kas dodas uz dažām vietām, nezinādami, ko īsti meklē un ko atradīs... Tomēr nekādā gadījumā nevajadzētu jaukt umbandu ar kandomblē. Pēdējā ir pilnībā autohtona, kā mēdz teikt, afrobrazīliešu izcelsmes, bet pirmā ir

vēlīns zieds, kas uzplaucis, vietējo indiāņu rituāliem uzpotējot Eiropas ezoterisko kultūru un, cs teiktu, templiešu mistiku...

Templieši mani atkal bija atraduši. Pavēstīju Aljē, ka esmu viņus pētījis. Viņš man uzmeta ieinteresētu skatienu. - Dīvaina sagadīšanās, mans jaunais draugs, šeit zem Dienvidu Krusta sastapt jaunu templieti...

- Es negribētu, ka jūs mani uzskatāt par adeptu...

- Ak, dieva dēļ, Kasaubona kungs. Ja jūs zinātu, cik daudz nejēdzību sarakstīts par šo tēmu.

- Es zinu, zinu.

- Labi. Bet mums noteikti jāsatiekas, iekams jūs dodaties atpakaļ uz Rio.

Sarunājām tikšanos jau nākamajā dienā - visi trīs gribējām izpētīt ostmalas tirgus paviljonus.

Satikāmies tur nākamajā rītā. Tas reizē bija zivju tirgus un arābu suks, svētajam aizgādnim par godu sarīkots gadatirgus, pārmēru uzblīdis kā audzēja skarta miesa, Lurda, ko apsēduši ļaunie spēki, un lietus piesaucēji burvji te mierīgi sadzīvoja ar ekstātiskiem kapucīņu mūkiem, kuriem bija atvērušās stigmas. Te bija viss: talismanu maisiņi, kuru vīlēs bija iešūtas lūgšanas, cieta akmens rociņas, kuru pirksti bija sastinguši nepārprotami piedaudzīgos žestos, koraļļu radziņi, krucifiksi, Dāvida zvaigznes, pirmsjūdaisko reliģiju seksuālie simboli, šūpuļtīkli, paklāji, somas, sfinksas, svētās sirdis, bororo cilts bultu makstis, gliemežvāku krelles. No Eiropas nākušo konkistadoru deģenerējusī mistika te saplūda ar vergu burvju zintīm, tāpat kā ikviena garāmgājēja āda liecināja par nozaudētu ģenealoģiju vēsturi.

- Skatiet, - teica Aljē, - lielisks piemērs tam, ko etnoloģijas mācību grāmatās sauc par Brazīlijas sinkrētismu. Pēc oficiālās zinātnes uzskatiem, tas nav nekāds labais termins, drīzāk lamuvārds.

Bet savā visaugstākajā nozīmē sinkrētisms ir apliecinājums vienotai Tradīcijai, kura caurvij un uztur visas reliģijas, visas viedās mācības un filosofijas. Viedais neko nenoraida, viedais saliek kopā gaismas zibšņus, lai arī no kurienes tic nāktu... Un tātad viedāki ir šie vergi vai vergu pēcteči, nevis Sorbonnas etnologi. Vismaz jūs taču mani saprotat, mana daiļā kundze?

- Ar prātu ne, - atteica Amparo. - Ar dzemdi. Atvainojiet, pieņemu, ka grāfs Senžermēns tā neizteiktos. Gribu sacīt, ka esmu dzimusi šajā zemē un arī tas, ko es nezinu, runā manī, es nezinu, varbūt šeit... - Viņa pieskārās sev pie krūtīm.

- Kā vienu vakaru kardināls Lambertīni teica kundzei, kurai uz krūtīm plašajā dekoltē mirdzēja brīnišķīgs dimantu krusts? Kāda laime tikt sistam šajā krustā! Tā arī es gribētu ieklausīties jūsu iekšējās balsīs. Bet tagad mana kārta atvainoties jums abiem. Ks nāku no laikiem, kad cilvēki bija gatavi doties nāvē, lai tikai varētu izrādīt godu daiļumam. Bet jūs droši vien vēlaties palikt vieni. Tiksimies vēl kādu reizi.

- Viņš varētu būt tavs tēvs, - es teicu Amparo, vilkdams viņu gar tirgus rindām.

- Arī mans vecvectēvs. Viņš taču mums lika saprast, ka ir vismaz tūkstoš gadu vecs. Vai tu esi greizsirdīgs uz faraona mūmiju?

- Esmu greizsirdīgs uz visiem, kas tev galvā liek iedegties spuldzītei.

- Cik jauki, tā droši vien ir mīlestība.

27 nodaļa

Reiz, stāstidams, kā Jeruzālemē iepazinies ar Ponciju Pilātu,

viņš sīki aprakstīja Romas vietvalža mājas iekārtojumu un

uzskaitīja vakariņās pasniegtos ēdienus. Kardināls de Roāns, pārliecināts, ka klausās tukšos izdomājumos, uzrunāja grāfa Senžermēna sulaini, vecu vīru sirmiem matiem un godīgu seju: “Mans draugs," viņš teica, "man grūti noticēt tam, ko stāsta jūsu kungs. Viņš esot vēderrunātājs, - labi, lai būtu; viņš spējot izgatavot zeltu, - lai arī tā būtu taisnība; bet tas, ka viņš nodzīvojis divtūkstoš gadu un saticis Ponciju Pilātu, tas jau ir par traku! vai arī jūs tur bijāt?" Un sulainis naivi atbildēja: "Ak nē, monsinjor, es grāfa kungam kalpoju tikai četrsimt gadu."

kollēns de Plansī, Infernālā vārdnīca Collln de Plancy, Dictionnaire Infernal, Paris, Meiiiec 1844, p. 434

Nākamās dienas ļāvos Salvadoras burvībai. Viesnīcā pavadīju pavisam maz laika. Šķirstīdams grāmatu par rožkrustiešiem, satura rādītājā atradu norādes arī uz grāfu Senžermēnu. Paskat tik, es sev teicu, tout se tient^76.

Voltērs par viņu bija rakstījis: “c’est un homme qui ne meurt jamais et qui sait tout,"[77] bet Prūsijas Fridrihs viņam atbildēja, ka “c’est un comte pour rire'”[78]. Horācijs Volpols aprakstīja viņu kā itāli vai spāni, vai varbūt poli, kurš esot sarausis lielu bagātību Meksikā un pēc tam aizbēdzis uz Konstantinopoli ar savas sievas dārglietām. Visdrošākās ziņas par viņu iegūstamas de Osē kundzes, Pompadūras galmadāmas, atmiņās (“Tad ta autoritāte!” komentēja neiecietīgā Amparo). Viņš esot dzīvojis ar dažādiem vārdiem: kā Sirmons - Briselē, Veldons - Leipcigā, pazīstams ari kā marķīzs di Aimārs, di Bedmārs vai di Belmārs un ari kā grāfs Soltikovs. 1745. gadā viņu arestē Londonā, kur viņš bija slavens kā mūziķis un uzstājās salonos ar vijoles un klavesīna spēli. Pēc trim gadiem Parīzē viņš piedāvā savus pakalpojumus Luijam XV kā krāsvielu speciālists, par atlīdzību lūdzot mītni Samboras pilī. Karalis viņam uztic diplomātiskas misijas Holandē, taču tur viņš iepinas nepatikšanās un atkal bēg uz Londonu. 1762. gadā viņš uzturas Krievijā, tad atkal Beļģijā. Tur viņš sastop Kazanovu, kurš stāsta, kā grāfs pārveidojis zeltā kādu monētu. 1776. gadā viņš sastopams Fridriha II galmā, kur piedāvā valdniekam dažādus ķīmijas projektus. Vēl pēc astoņiem gadiem Senžermēns nomirst Slēsvigā, Heses landgrāfa pilī, kur viņš cēla krāsu manufaktūru.

Nekā īpaša. Tipiska astoņpadsmitā gadsimta avantūrista karjera, vienīgi mazāk mīlas dēku nekā Kazanovam un blēdības nav tik teatrālas kā tās, ko iestudēja Kaljostro. Ja neņemam vērā dažas neveiksmes, viņš bauda pietiekami lielu labvēlību pie pasaules varenajiem, kuriem apsola alķīmijas brīnumus, turklāt ar gluži rūpniecisku vērienu. Vienīgā atšķirība - izplatās runas par Scn-žermēna nemirstību, bet uz tām mudina grāfa paša dedzīgie pūliņi. Salonos viņš brīvi atstāsta tālas pagātnes notikumus, it kā būtu tos skatījis savām acīm. Leģendu par sevi viņš uztur spēkā neuzbāzīgi un pat smalki.

Grāmatā bija citēts ari fragments no Džovanni Papīni darba Gojļs, kur aprakstīta naksnīga tikšanās ar grāfu Senžermēnu uz okeāna lainera klāja: grāfu nomāc tūkstošgadīgā pieredze, atmiņas pārblīvējušas viņa prātu, un viņš neslēpj savu izmisumu, tā atgādinot Borhesa varoni Funesu, cl memorioso^79, - taču Papīni teksts sarakstīts agrāk, jau 1930. gadā. “Neiedomājieties, ka mūsu likteni vērts apskaust,” grāfs saka Gogam. “Kad nodzīvoti daži gadsimti, nabaga nemirstīgos pārņem nelabojama garlaicība. Pasaule ir vienveidīga, cilvēki neko neiemācās, un katra paaudze atkārto tās pašas kļūdas un briesmu darbus, notikumi neatkārtojas,

tomēr tic līdzinās iepriekšējiem... Vairs nav jaunumu, pārsteigumu, atklāsmju. Tagad, kad mūsu vārdus dzird tikai Sarkanā jūra, varu jums atzīties: man apnikusi mana nemirstība. Šai pasaulē man vairs nav noslēpumu, un esmu zaudējis cerību uz sev līdzīgajiem.”

- Dīvaina personība, - es komentēju. - Skaidrs, ka mūsu Aljē cenšas iemiesoties šajā tēlā. Aristokrāts labākajos gados, savādnieks, viņam ir nauda, ko tērēt pēc sirds patikas, un laiks, ko veltīt ceļojumiem, un vēl noslieces uz pārdabisko.

- Reakcionārs, kurš apzinās savu lomu un kuram pietiek drosmes būt dekadentam. Būtībā man tādi patīk labāk par buržuāziskajiem demokrātiem, - teica Amparo.

- Women power, women power^80, bet pati nonāc ekstāzē, ja tev noskūpsta roku.

- Tas ir jūsu - vīriešu - nopelns. Tādas jūs mūs gadsimtu gaitā izveidojāt. Ļaujiet mums atbrīvoties pakāpeniski. Es jau neteicu, ka gribu ar viņu precēties.

- Labi, ka tā.

Nākamajā nedēļā man piezvanīja Aljē. Tai pašā vakarā mūs pieņemšot terreiro de candomble * *. Pašā rituālā piedalīties mēs nevarēšot, jo priesteriene lalorixa neuzticoties tūristiem, bet viņa mūs pieņemšot pirms rituāla sākuma un izrādīšot svētnīcu.

Aljē atbrauca mums pakaļ un savā mašīnā veda mūs cauri nožēlojamajiem nomales rajoniem, pāri pakalniem. Ēka, pie kuras apstājāmies, izskatījās visai noplukusi, kā pamesta noliktava, bet uz sliekšņa mūs sagaidīja vecs nēģeris un šķīstīja mūs, apkvēpinādams ar smaržīgiem dūmiem. Tālāk pletās nekopts dārzs, tur

ieraudzījām milzīgu, no lielām palmas lapām pītu grozu, kurā bija salikti dažādu cilšu tipiskie gardumi - comidas cie santo.

Nonācām plašā zālē, kur sienas klāja gleznas, pateicības veltes un afrikāņu maskas. Aljē mums izskaidroja zāles iekārtojumu: tālākajā galā soli neiesvētītajiem, turpat netālu paaugstinājums muzikantiem, te Qgā paredzētie krēsli. - O/jā ir cienījami cilvēki, ne vienmēr ticīgie, bet tādi, kuri pret kultu izturas godbijīgi. Šeit, Raijā, arī dižais Zoržs Amadū ir Ogā kādā svētnīcā. Viņu izvēlējās Iansa - kara un vēja pavēlniece...

- Bet no kurienes nāk šīs dievības? - es jautāju.

- Tas ir visai sarežģīts stāsts. Sākotnēji liela nozīme bija Sudānas izcelsmes zaram, kas nostiprinājās valsts ziemeļos jau pašā verdzības laikmeta sākumā. No tā arī cēlusies kandomblē, kas godina orixas jeb, citiem vārdiem sakot, afrikāņu dievības. Dienvidu pavalstīs spēcīgāka bija bantu cilšu ietekme, un tur sākas sajaukšanās. Ziemeļu kulti saglabā uzticību sākotnējām Āfrikas reliģijām, turpretī dienvidos primitīvā makumba tuvinās umban-dai, kuru savukārt ietekmē katolicisms, kardēcisms un Eiropas okultisms...

- Tātad šovakar nekādu templiešu nebūs.

- Templieši bija tikai metafora. Bet katrā ziņā šovakar ar tiem nebūs nekāda sakara. Taču sinkrētisma procesi ir ļoti smalki un sarežģīti. Vai ārpusē pie durvīm, līdzās comidas de santos ievērojāt dzelzs skulptūru, tādu velniņu ar dakšām, tam pie kājām bija noliktas arī dažas upurdāvanas? Tas ir Exu - ļoti spēcīgs umbandā, bet kandomblē viņam tādas varas nav. Un tomēr arī kandomblē viņu godā, uzskata par garu vēstnesi, tādu kā deģenerējušos Merkūru. Umbandas rituālos Emu iemiesojas ticīgajos, šeit tā nenotiek. Tomēr pret viņu izturas ar cieņu un labvēlību, jo nekad jau nevar zināt... Vai redzat tos tēlus pie sienas? -Aljē norādīja uz spilgti izkrāsotām statujām: kailu indiāni un

baltās drānās tērptu vecu nēģeru vergu, kas sēdēja un smēķēja

pīpi. - Tic ir caboclo un preto velbo, mirušo gari, kuriem ļoti liela nozīme ir umbandas rituālos. Kāpēc tie atrodami arī šeit? Viņiem vienkārši izrāda godu, rituālā tos neizmanto, jo kandomblē nodibina sakarus tikai ar afrikāņu orixas, bet tāpēc nenoliedz mirušo garus.

- Bet kas tad visām šīm baznīcām ir kopīgs?

- Teiksim, ka visiem afrobrazīliešu kultiem kopīgs ir tas, ka rituālā transa laikā iesvētītajos iemiesojas kāda augstāka būtne. Kandomblē tic ir orixas, umbandā - mirušo gari...

- Biju aizmirsusi savu zemi un savu rasi, - teica Amparo.

- Ak dievs, nedaudz Eiropas, nedaudz vēsturiskā materiālisma, un es visu aizmirsu, bet es taču visus šos stāstus esmu dzirdējusi no savas vecāsmātes...

- Vēsturiskais materiālisms? - Aljē pasmīnēja. - Šķiet, ka esmu dzirdējis to pieminam. Apokaliptisks kults, ko izplatīja tas Trīrē dzimušais vīrs, vai ne?

Es sažņaudzu Amparo elkoni. - No pasarān [81], mīļā.

- Jēziņ! - viņa nočukstēja.

Aljē nepievērsa daudz uzmanības mūsu klusajai vārdu apmaiņai un turpināja: - Sinkrētisma spēku ir bezgalīgi daudz, mana dārgā. Ja vēlaties, varu jums piedāvāt arī šī stāsta politisko versiju. Deviņpadsmitā gadsimta likumi vergiem piešķīra brīvību, bet centienos iznīcināt verdzības kauna zīmes tika sadedzināti arī visi vergu tirgus arhīvi. Vergi formāli kļūst brīvi, taču viņi zaudē savu pagātni. Ģimenes identitāte ir zaudēta, tāpēc viņi mēģina atjaunot vismaz kolektīvo identitāti. Viņi atgriežas pie savām saknēm. Tas bija veids, kā viņi pretojās valdošajām šķirām, kā mēdzat teikt jūs, jaunieši.

- Bet jūs taču nupat teicāt, ka viņu kultos iejauktas arī Eiropas sektas... - teica Amparo.

- Mīļā, tīrība ir liela greznība, bet vergi ņem to, kas pagadās pa rokai. Taču viņi atriebjas. Mūsdienās viņi savažojuši daudz vairāk balto, nekā jūs varat iztēloties. Sākotnējiem afrikāņu kultiem piemita tās pašas vājības, kas visām reliģijām, - tie bija lokāli, etniski un tuvredzīgi. Kad tie saskārās ar iekarotāju mītiem, vēlreiz notika sens brīnums: jaunu dzīvību atguva mūsu ēras otrā un trešā gadsimta mistēriju kulti, kas bija plaukuši Vidusjūras piekrastē, kad pamazām brūkošo Romu skāra aizmetņi, kas nāca no Persijas, Ēģiptes, pirmsjūdaiskās Palestīnas... Vēlīnās impērijas gadsimtos Āfriku ietekmē visas Vidusjūras piekrastes ticības, un Āfrika tās uzkrāj un izfiltrē būtību. Eiropu pazudina kristietība, kas kļuvusi par valsts reliģiju, bet Āfrika saglabā zinību dārgumus tāpat, kā bija tos glabājusi un izplatījusi ēģiptiešu laikos, dāsni piešķirdama tos arī grieķiem, kuri šo bagātību nesaprātīgi izšķieda.

ir ķermenis, kas ieskauj visu pasaules kopumu, un iztēlojies to kā apli, jo tā ir Visa forma... Un tagad iztēlojies, ka zem šī ķermeņa ap|a atrodas 36 dekāni, vidū starp kopuma apli un zodiaka apli, tā atdalīdami šos divus apļus vienu no otra un, tā sakot, ierobežodami zodiaku, izvietoti līdztekus zodiakam un planētām... Kara|u maiņa, pilsētu uzplaukums, bads, mēris, jūras paisumi un bēgumi, zemestrīces - nekas no tā nenotiek bez dekānu ietekmes...

Hermētiskais korpuss Corpus Hermeticum, Stobaeus, excerptum VI

28 nodaļa

- Par kādām zinībām jūs runājat?

- Vai jūs aptverat, cik dižens laiks bija otrais un trešais gadsimts pēc Kristus dzimšanas? Ne jau brūkošās impērijas greznības dēļ, es runāju par to, kas šai laikā bija uzplaucis Vidusjūras baseinā. Romā pretoriāņi apkāva imperatorus, bet Vidusjūras piekrastē bija iestājies Apuleja un Izīdas mistēriju laikmets, atgriešanās pie garīguma - neoplatonisms, gnosticisms... Laimīgs laiks, kad kristieši vēl nebija sagrābuši varu un sākuši slepkavot ķecerus. Starojošs laiks, kurā valdīja Nous un zaigojošus zibšņus šķīla ekstāze, laiks, kad tik viegli tverama bija dažādu garu klātbūtne un emanācijas, dēmoni un eņģeļu kohortas. Zinības, par kurām runāju, ir izkliedētas un sadrumstalotas, tā ir viedība, kas ir sena kā pati pasaule, - senāka par Pitagoru un Indijas brahma-ņiem, senāka par ebrejiem, magiem, gimnosofistiem un pat par galējo ziemeļu barbariem, senāka par Gallijas un britu salu dru-īdiem. Grieķi šos ziemeļniekus sauca par barbariem, jo uzskatīja, ka tie neprot izteikties, un viņu valodas pārlieku izmalcinātajām grieķu ausīm skanēja kā suņu rejas. Bet šajā laikmetā tiek atskārsts, ka barbariem zināms daudz vairāk nekā hellēņiem, -un tieši tāpēc, ka viņu valodas ir nepieejamas. Jūs domājat, ka tie, kuri te šovakar dejos, saprot, ko nozīmē dziesmas un maģiskie vārdi, ko viņi paši izrunās? Par laimi, viņi to nezina. Un šie nesaprotamie vārdi iedarbosies kā elpošanas vingrinājumi, kā

mistiska vokalīzc. Ak, Antonija pēcteču laikmets... Pasauli piepildīja brīnišķīgas atbilsmes un smalkas līdzības, un, ņemot talkā sapņus, orākulus, maģiju, vajadzēja tajās iekļūt un ļaut, lai tās iekļūst tevī, tā iegūstot varu pār dabu un tās spēkiem, ietekmējot līdzīgo ar līdzīgā palīdzību. Viedība ir netverama, gaisīga, tā ir neierobežojama un neizmērāma. Redz, kāpēc tā laika valdošais dievs bija Hermejs - visu viltību izgudrotājs, krustceļu un zagļu dievs, bet viņš radījis ari rakstību, šo izvairības un atšķirību mākslu, viņš licis pamatus kuģniecībai, kas aizvada mūs līdz turienei, kur izzūd visas robežas, kur viss saplūst un izgaist pie apvāršņa. Viņš izgudroja sviras, kas akmeņiem liek atrauties no zemes, un ieročus, kas pārvērš dzīvi par nāvi, un ūdenssūkņus, kas uzbriedina cieto matēriju, un arī filosofiju, kas rada ilūzijas, vilina un pieviļ... Un vai zināt, kur tagad meklējams Hermejs? Šeit! Jūs viņu redzējāt pie durvīm, tagad viņu sauc par Exu, viņš ir dievu vēstnesis, starpnieks, tirgotājs un nejauš atšķirības starp labo un ļauno.

Viņš uzmeta mums reizē uzjautrinātu un neuzticīgu skatienu. - Jums droši vien šķiet, ka es ar dieviem izrīkojos tikpat manīgi kā Hermejs ar savām precēm. Bet ieskatieties šajā grāmatiņā, es to šorīt nopirku kādā grāmatu bodītē Pelurinjo. Svētā Kipriana maģija un mistērijas, izsmeļošas receptes, kā pieburt mīlestību un panākt sava ienaidnieka nāvi, lūgšanas, ar ko vērsties pie eņģeļiem un Jaunavas. Populāra lasāmviela šejienes melnādainajiem mistiķiem. Bet runa ir par Antiohijas svēto Kiprianu, par kuru sudraba laikmetā sarakstīts milzums literatūras. Viņa vecāki gribēja, lai dēls apgūst visas zinības, lai aptver visu, kas atrodams uz zemes, gaisā un jūras ūdeņos, un tāpēc sūtīja viņu mācībā uz vistālākajām zemēm, lai tur viņš iepazītu visus noslēpumus, lai uzzinātu visu par zāles augšanu un novītumu, izprastu augu un dzīvnieku tikumus, - ne jau dabas zinātņu gud- rības, bet okulto mācību noslēpumus, tos, ko var atklāt vienīgi

tālo un mūžseno tradīciju dziļumi. Un Kiprians Delfos veltī sevi Apollonam un čūskas ridem, iepazīst Mitras mistērijas; piecpadsmit gadu vecumā Olimpa kalna virsotnē viņš piecpadsmit hie-rofantu vadībā piedalās Šīs Pasaules Prinča izsaukšanas rituālā, lai varētu valdīt pār tā pinekļiem; Argosā viņu iesvēta Hēras mistērijās, Frīģijā viņš apgūst hepatoskopisko nākotnes pareģošanas mākslu; un ne uz zemes, ne gaisā, ne jūras dzīlēs vairs nav nekā, ko viņš nezinātu - ne rēgu, ne izziņas priekšmetu, ne jebkura veida izgudrojumu, viņam pat nav sveša māksla, kā ar burvestību spēku mainīt rakstu zīmes. Memfisas pazemes tempļos viņš uzzina, kā dēmoni sazinās ar pasaules lietām, kādas vietas tie nīst un kādas parādības tiem ir tīkamas, kā tie dzīvo tumsībā, kādu pretestību izrāda, nonākot kāda noteikta spēka iedarbībā, un kā tie prot savalgot miesas un dvēseles, izmantot augstāko gudrību, atmiņu, šausmas un maldus, un mākslu izraisīt zemes drebēšanu un ietekmēt pazemes strāvas... Pēc tam viņš diemžēl pievēršas kristietībai, bet kāda daļa no viņa gudrības saglabājas, tiek nodota tālāk, un, rau, tagad mēs to atrodam šeit, - to izrunā un patur prātā šie skrandaiņi, ko jūs saucat par elku pielūdzējiem. Mana draudzene, pirms brīža jūs mani uzlūkojāt, it kā es būtu izniris no pagātnes. Bet kurš no mums dzīvo pagātnē? Jūs, kas gribētu dāvināt šai zemei rūpniecības laikmeta šausmas un smago darbu, vai es, kas gribētu, lai mūsu nabaga Eiropa mācās no šiem vergu pēctečiem un atgūst dabiskumu un ticību?

- Jēziņ! - nikni nošņācās Amparo. - Arī jūs zināt, ka tas ir vislabākais veids, kā ļautiņus noturēt paklausīgus...

- Ne jau paklausīgus. Spējīgus gaidīt. Bez gaidām nav paradīzes, vai tad to mums neiemācījāt jūs, eiropieši?

- Ak tad es esmu eiropiete?

- Ādas krāsai nav nozīmes, svarīga ir ticība Tradīcijai. Lai pārticības paralizētajiem Rietumiem atdotu spēju gaidīt un ilgoties, šejienieši dārgi maksā, varbūt pat cieš, bet katrā ziņā viņiem

aizvien vēl saprotama valoda, kurā runā dabas, gaisa, ūdeņu un vēju gari...

- Atkal gribat mūs ekspluatēt.

- Atkal?

- Jā, jūs droši vien to iemācījāties astoņdesmit devītajā gadā, grāf. Kad mēs zaudējam pacietību, tad šņak! - Un viņa, smaidot kā eņģelis, ar savu smalko roku pārvilka sev pār kaklu. Man iekārojami šķita pat Amparo zobi.

- Dramatiski, - noteica Aljē, izvilkdams no kabatas savu tabakdozi un glāstīdams to cieši kopā sakļautās rokās. - Tātad jūs mani atmaskojāt? Taču astoņdesmit devītajā gadā galvas nccirta vergi, bet gan brašie buržuji, kurus jūs droši vien ienīstat. Un turklāt grāfs Senžermēns daudzu gadsimtu laikā redzējis ripojam neskaitāmas galvas un daudzas arī atgriežamies atpakaļ uz pleciem. Bet, lūk, nāk mae-de-santo, lalorim.

Mūsu tikšanās ar svētnīcas priesterieni bija mierīga, sirsnīga, reizē tautiski vienkārša un intelektuāli piesātināta. lalorim bija drukna nēģeriete ar žilbinošu smaidu. Pirmajā mirklī viņu varētu noturēt par mājsaimnieci, bet, tikko sākām sarunāties, es sapratu, kāpēc tādas sievietes valda Salvadoras kultūras dzīvē.

- Kas viņi īsti ir, šie orims, - cilvēki vai spēki? - es viņai jau tāju. Māe-dc-santo atbildēja, ka tie, protams, esot spēki: ūdens, vējš, lapas, varavīksne. Bet vai gan iespējams vienkāršajiem ļaudīm aizliegt tos redzēt kā kareivjus, sievietes, katoļu baznīcas svētos? - Un arī jūs taču pielūdzat kosmisku spēku, kas izpaužas jaunavu tēlos? - viņa teica. - Svarīgākais ir godināt spēku, bet izpausmes jāpielāgo katra izpratnes iespējām.

Tad viņa mūs aicināja iziet dārzā aiz svētnīcas un apskatīt kapelas, iekams sācies rituāls. Dārzā slējās orixās namiņi. Pulciņš Baijas tradicionālajos tērpos ģērbtu nēģeru meiteņu, līksmi sasaukdamās, veica pēdējos sagatavošanās darbus.

Orims namiņi bija izvietoti dārzā kā Krusta ceļa stacijas. Pie

katra bija skatāms attiecīgā svētā tēls. Būdiņu iekšienē acis žilbināja puķu, statuju, nesen pagatavoto un dieviem ziedoto ēdienu košās krāsas. Balts - Oxalā, gaiši zils un rozā - Ycmanja, sarkans un balts - Xanjjd, dzeltens un zelts - Ojjun... Iesvētītie metās ceļos, skūpstīja kapelu sliekšņus un pieskārās sev pie pieres un aiz auss.

- Bet sakiet, - es jautāju, - Yemanjā ir vai nav mūsu Bez-vainīgi Ieņēmusī Jaunava? Un vai Xangd ir tas pats svētais Hiero-nīms?

- Neuzdodiet mulsinošus jautājumus, - man ieteica Aljē.

- Umbandā viss ir vēl sarežģītāk. ()xatii līnijā ietilpst arī svētais Antonijs un svētie Kosma un Damiāns. Yemanjā līnijā ietilpst sirēnas, undīnes, jūras un upju caboclas, jūrnieki un vadzvaig-znes. Austrumu līnijā - hinduisti, ārsti, zinātnieki, arābi un marokāņi, japāņi, ķīnieši, mongoļi, ēģiptieši, acteki, inki, Kārību salu iemītnieki un romieši. Oxossi līnijā - saule, mēness, ūdenskritumu caboclo un melnādaino caboclo. Qgnun līnijā ietilpst Ognun Beira-Mar, Rompe-Mato, Iara, Me/jē, Narueē... Vispār kā nu kuro reizi.

- Jēziņ! - vēlreiz izdvesa Amparo.

- Pareizāk jāsaka ()xala, - es nočukstēju, pieskardamies ar lūpām viņai pie auss. - Esi mierīga, no pasaran\

lalorixā mums parādīja maskas, ko daži ticīgie nesa uz svētnīcu. Tie bija lieli salmu apmetņi vai drīzāk kapuces, ar ko aizsegsies mediji, arvien dziļāk iegrimdami transā un nonākdami dievību varā. Tā izpaužas kautrīgums, priesteriene mums paskaidroja. Dažās svētnīcās izredzētie dejo ar kailu seju, neslēpdami no klātesošajiem savus pārdzīvojumus. Taču iesvētītie ir jāsargā, jāciena, jāpaglābj no profanu ziņkāres, no visiem tiem, kuri, vienalga, nespēj saprast viņu iekšējās gaviles un svētlaimi. Tā ir pieņemts šajā terreiro, viņa teica, tāpēc arī svešiniekus te ielaiž nelabprāt. Bet varbūt kādreiz, kas zina, viņa piebilda. Un lika noprast, ka neatvadāmies uz mūžīgiem laikiem.

Tomēr viņa negribēja laist mūs prom, pirms nebijām iebaudījuši gardumus, comidas de santos, - ne jau no ziedojumu groziem, kam bija jāpaliek neskartiem līdz rituāla beigām, bet no savas virtuves krājumiem. Priesteriene aizveda mūs uz svētnīcas dibentelpām. Tas bija krāsās ņirbošs mielasts: manioka, Jamaikas pipari, kokosrieksti, amendoim, gerngibre, moqueca de siri mole, vatapā, efo, caruru, melnās pupiņas ar farofa - kopā sajaucās Āfrikas garšvielu maigās smaržas un saldenie un kodīgie tropu aromāti, un mēs tos baudījām pazemībā, apzinoties, ka piedalāmies seno Sudānas dievu dzīrēs. Un tas ir pareizi, mums teica lalorim, jo ikviens no mums, pats to nezinādams, ir kāda orim bērns. Es pārdroši apvaicājos, kā dēls esmu es. lalorim sākumā atbildēja izvairīgi, teica, ka tik droši viņa to nevarot noteikt, tad bija ar mieru ieskatīties manā plaukstā. Viņa pārvilka tai ar pirkstiem, ielūkojās man acīs un paziņoja: - Tu esi OxaUi dēls.

Mani pārņēma lepnums. Amparo, atlaidusies pusguļus, ierosināja, ka vajadzētu noskaidrot, kā dēls ir Aljē, bet viņš atmeta, ka labāk gribot palikt neziņā.

Kad bijām atgriezušies mājās, Amparo man teica: - Vai tu esi apskatījis viņa plaukstu? Viņam ir nevis viena dzīves līnija, bet gan neskaitāmu saraustītu līniju ķēde. Tā izskatās kā strauts, kas, saticis ceļā akmeni, apmet līkumu, sazarojas un, atkal savienojis straumes, plūst tālāk dažus soļus no akmens. Tāda līnija varētu būt kādam, kurš miris jau daudzas reizes.

- Starptautiskais čempions garo distanču metempsihozē.

- No pasarān, - iesmējās Amparo.

29 nodaļa

Tā vienkāršā apstākļa dēļ, ka viņi maina un slēpj savus vārdus,

melo par savu vecumu un pēc pašu vienošanās staigā neatpazīstami, nav loģiski noliegt to, ka nepieciešams atzīt viņu pastāvēšanu.

Helnrihs Neihauss, Dievbijīgs un vlsupēūējs brīdinājums par Rozes un Krusta Brāļiem, un proti: vai tie pastāv? kādi tie Ir?

un kādus vārdus sev piedēvē Heinrich Neuhaus, Pia et ultimissima admonestatio de Fratribus Roseae-Crucis, nimirum. an sint? cjuales slnt? unde nomen lllud sibl asciverint, Danzig, Schmldlin, 1618 - ed. fr. 1623, p. 5

Diotallevi mēdza teikt, ka Hescd ir žēlastības un mīlestības, baltās uguns un dienvidu vēja scfira. Aizvakar periskopā es domāju, ka pēdējās dienas, ko mēs ar Amparo pavadījām Baijā, aizritēja ar šo zīmi.

Stundām ilgi gaidot tumsā, atmiņas nāk aumaļām, un man prātā atausa viens no pēdējiem vakariem. Pēc ilgajiem klaiņojumiem pa pilsētas ieliņām un laukumiem mums sāpēja kājas, un mēs agri bijām likušies gultā, taču miegs nenāca. Amparo, atspiedusies pret spilvenu un saritinājusies kamolā, izlikās lasām vienu no manām grāmatelēm par umbandu. Brīžam viņa ieplestām kājām nogūlās uz muguras, izplāja grāmatu uz vēdera un klausījās, kā es lasīju viņai priekšā no grāmatas par rožkrusticšiem, cenzdamies arī viņu aizraut ar saviem atklājumiem. Vakars nebija nomācoši karsts, bet, kā savos failos būtu rakstījis literatūras novārdzinātais Belbo, nemanīja ne visvieglākās vēja dvesmas. Bijām atļāvušies apmesties labā viesnīcā, pa logu bija redzama jūra, un rieta saules vēl izgaismotā virtuves niša man piedāvāja mierinošu ainu - grozu ar tropiskiem augļiem, ko torīt bijām nopirkuši tirgū.

- Te rakstīts, ka 1614. gadā Vācijā iznāk anonīms darbs Allgc-meine undgenernl Reformntion jeb Vispārēja un visaptveroša Reformācija, kam seko Fama Fraternitatis no Godājamās Rozes un Krusta Brālības ar vēršanos pie visiem Eiropas valdniekiem

un gudrajiem viricm kopā ar īsu Haselmeijera kunga atbildi, kurš šī iemesla dēļ no jezuītiem ir ticis cietumā mests un važās kalts. Tagad drukā laists un darīts zināms visām godīgām sirdīm. Izdots Kaselē no Vilhelma Vesela.

- Vai nav tā kā par garu?

- Šķiet, ka septiņpadsmitajā gadsimtā īsāku nosaukumu nemaz nebija. Tos rakstīja Lina Vertmillere, vismaz viņas īstais vārds nebija daudz īsāks. Vispār tas ir satīrisks darbs, pasaciņa par vispārēju cilvēces pārveidošanu, daļējs plaģiāts no Traijāno Bokalīni Parnasa vēstīm. Bet tam pievienots vēl viens sacerējums, kādu duci lappušu biezs manifests Fama Fraternitatis^82, ko pēc pusgada vēlreiz izdod atsevišķi vienlaikus ar citu latīniski sarakstītu manifestu Confessio fraternitatis Roseae Crucis, ad erudītos Europae^83. Abos darbos Rozes un Krusta brālība stādās priekšā sabiedrībai un stāsta par savu dibinātāju, noslēpumaino C.R. Tikai vēlāk, turklāt no citiem avotiem, tika noskaidrots vai drīzāk pieņemts, ka runa ir par kādu Kristiānu Rozenkreicu.

- Kāpēc tad tur nav pilna vārda?

- Paskaties, vieni vienīgi iniciāļi, te nevienu nesauc pilnā vārdā, - visādi G.G.M.P.I., retais kā vecs draugs nosaukts īsākā mīļvārdiņā par P.D. Katrā ziņā tur stāstīts par C.R. skološanās gadiem, vispirms viņš esot apmeklējis Svēto Kapu, tad devies uz Damasku, pēcāk uz Kģipti un no turienes uz Fēsu, kas tolaik, šķiet, bija viena no svarīgākajām musulmaņu gudrības krātuvēm. Tur mūsu dārgais draugs Kristiāns, kurš jau prata grieķu un latīņu valodu, apgūst austrumu mēles, fiziku, matemātiku, dabas zinātnes, pārņem visas tūkstošiem gadu senās arābu un afrikāņu zinības, ieskaitot Kabalu un maģiju, piedevām viņš iztulko latīniski kādu noslēpumainu Liber M^84 un galu galā ir iepazinis

visus mikro un makrokosmosa noslēpumus. Tais laikos jau divus gadsimtus bija modē viss austrumnieciskais - jo neizprotamāk, jo modīgāk.

- Tā jau vienmēr. Ak esat izbaduši, frustrēti un apspiesti? Tad lūdziet pēc noslēpumu kausa! Ņem... - un viņa man sniedza tikko uztītu kāsi. - Laba zālīte.

- Redzi? Tu ari gribi ļauties aizmirstībai.

- Es vismaz apzinos, ka tā ir tikai ķīmija. Ne smakas no misticisma. Un kaifu noķer arī tie, kuri neprot ebreju valodu. Nāc šurp!

- Pagaidi. Pēc tam Rozenkrcics iegriežas Spānijā un arī tur sagrābjas visokultākās doktrīnas, un pats apliecina, ka arvien vairāk tuvojoties Augstākās Viedības kodolam. Un šo izglītojošo ceļojumu laikā - starp citu, ikviens tā laika intelektuālis ilgojās doties tādos visaptverošas gudrības meklējumos - viņš saprot, ka Eiropā nepieciešams nodibināt biedrību, kas vadītu valdniekus pa gudrības un labestības ceļiem.

- Kāda oriģināla doma! Bija vērts tik ilgi mācīties. Es gribu vēsu mamaiju.

- Tā ir ledusskapī. Esi labiņa, paņem pati. Es strādāju.

- Tu strādā, tātad tu esi skudra. Un, ja tu esi skudra, tad uzvedies, kā skudrai pieklājas, un aizteci pēc pārtikas krājumiem.

- Mamaija ir piederīga baudām. Par baudu un izpriecām gādā sienāzis, tāpēc jāiet tev. Vai arī iešu es, bet tu lasi man priekšā.

- Ak dievs, tik ne to! Ienīstu balto cilvēku kultūru. Iešu pati.

Amparo devās uz virtuves nišu, un es ar baudu vēroju viņas

aprises pret gaismu. Bet tostarp C.R. atgriezās Vācijā un ķērās nevis pie metālu pārveidošanas, kas ar iegūtajām teju vai bezgalīgajām zināšanām viņam droši vien būtu bijis pa spēkam, bet nolēma pievērsties garīgajai reformai. Viņš nodibināja Brālību, pie viena izgudrodams ari valodu un maģisku rakstību, kam bija jākļūst par nākotnes brāļu gudrības pamatiem.

- Nē, cs nosmērēšu grāmatu, labāk ieliec man mutē... nu neāksties, tā, labi. Ak dievs, cik tā mamaija ir garšīga, rosenkreut-zlicbe Mutti-ja-ja*... Bet vai tu zini, ka tas, ko pastāvēšanas sākumgados sarakstīja pirmie rožkrustieši, būtu varējis apgaismot visu pēc patiesības izslāpušo pasauli?

- Ko tad viņi rakstīja?

- Tur jau tas joks - manifestos nekas skaidri nav pateikts. Tikai kārdinoši mājieni. Bet tas ir kaut kas svarīgs, tik svarīgs, ka tam jāpaliek apslēptam.

- Maucība!

- Au, nē! Lūdzu, izbeidz! Katrā ziņā rožkrustieši vairojas un nolemj izklīst uz visām četrām debespusēm, apņēmušies par velti ārstēt slimos, nevalkāt apģērbu, kas ļautu viņus atpazīt, vienmēr un visur būt nemanāmi un pielāgoties attiecīgas zemes paražām, un tikties reizi gadā, bet organizācijai jāpaliek slepenībā vēl simt gadu.

- Paga, es nesaprotu, kāda reformācija viņiem bija vajadzīga? Viena taču tikko bija notikusi? Vai tad Luters pūlējās velti?

- Tas esot noticis vēl pirms protestantu reformas. Te piezīmē teikts, ka, uzmanīgi lasot Fama un Confessio, var secināt...

- Kas to secina?

- Ja var secināt, tātad var secināt. Nav svarīgi, kurš to secina. Runa ir par veselo saprātu... Ei, ko tu dari? Mēs taču runājam par rožkrustiešicm, tā ir nopietna lieta...

- Kā tad!

- Tātad var secināt, ka Rozenkreics ir dzimis 1378. gadā un miris 1484., sasniedzis cienījamu simt sešu gadu vecumu. Un nav grūti uzminēt, ka slepenā brālība ir veicinājusi arī to Reformu, kurai 1615. gadā (tieši ap manifestu izdošanas laiku) apritēja simt gadu jubileja. Un nevajagot aizmirst arī to, ka Lutera ģerbonī bija attēlota roze un krusts.

- Pārsteidzoša izdoma!

- Ko tad tu gribēji, lai Luters savā ģerbonī liek liesmojošu žirafi vai izkusušus pulksteņus? Katrs ir sava laika bērns. Jā, jā, es sapratu, kā bērns esmu es. Pastāvi klusu un ļauj man lasīt tālāk. Ap 1604. gadu rožkrustieši pārbūvē kādu savu muižu vai slepenu pili un atrod akmens plāksni, kurā iedzīta resna nagla. Viņi izvelk naglu, daļa sienās nobrūk, un atklājas durvis, uz kurām varen lieliem burtiem rakstīts POST CXX ANNOS PATEBO...

Biju par to lasījis jau Belbo vēstulē, tomēr nespēju savaldīties. - Ak dievs...

- Kas notika?

- Tie paši vārdi, kas vienā templiešu dokumentā, kuru... Es tev to nekad neesmu stāstījis... par vienu pulkvedi, kas...

- Kas tur īpašs? Templieši to droši vien aizguvuši no rož-krustiešiem.

- Bet templieši to rakstīja krietni senāk.

- Tātad rožkrustieši to aizguvuši no templiešiem.

- Mīļumiņ, ko gan es bez tevis iesāktu!

- Mīļumiņ, tevi ir samaitājis Aljē. Arī tu tagad gaidi atklāsmi.

- Es? Es neko negaidu!

- Labi, ka tā. Sargies no opija tautām!

- El pueblo unido jamās serā vencido*

- Ņirgājies, ņirgājies! Labāk lasi tālāk, es arī gribu zināt, ko tie stulbeņi teica.

- Tie stulbeņi visas gudrības bija samācījušies Āfrikā, vai tad tu to nedzirdēji?

- Āfrikā viņi tolaik mācījās citas gudrības - kā mūs glītāk iesaiņot, sakraut kuģos un sūtīt šurpu.

- Saki paldies Dievam. Citādi tu būtu piedzimusi Pretorijā.

- Noskūpstīju viņu un lasīju tālāk. - Aiz durvīm viņi atklāj kapa-

vietu ar septiņiem stūriem un septiņām skaldnēm, un to brīnumaini apgaismo mākslīga saule. Bet pašā vidū - apaļš altāris, ko rotā dažādi simboli un gudri vārdi, piemēram, NEQUAQUAM VACUUM...

- Ne kvā kvā? Paraksts: Lielā Zaļā Varde?

- Vai tad tu nesaproti? Tas ir latīniski un nozīmē, ka tukšums nepastāv.

- Ak tā, citādi es jau nobijos...

- Paklau, animula vagula blandula^85, ieslēdz ventilatoru!

- Ir taču ziema.

- Tikai jums, kas dzīvojat nepareizajā puslodē. Man ir jūlijs. Tāpēc, mīļā, esi labulīte, ieslēdz ventilatoru. Ne jau tāpēc, ka es esmu vīrietis un tu esi sieviete, vienkārši tev ir tuvāk. Paldies. Tātad zem altāra viņi atrod sava dibinātāja neskarto ķermeni. Viņam rokās ir Grāmata /, kas pārpilna ar bezgalīgu gudrību, un žēl gan, ka pasaule nedrīkst to iepazīt - teikts manifestā - jo citādi, blīkš, blākš, bums, čušš...

- Vai dieniņ!

- Es taču teicu. Manifesta beigās tiek piesolītas neaptveramas bagātības, kas vēl jāatklāj, un brīnumainas atklāsmes par mikrokosmosa un makrokosmosa attiecībām. Neļaujieties maldināmi - mēs neesam nožēlojami alķīmiķi, kas grib jums mācīt, kā iegūt zeltu. Kur nu tādas blēņas! Mēs gribam ko vairāk un mērķējam augstāk - visās iespējamās šī vārda nozīmēs. Izplatām šo daiļdarbu, proti, Fama, piecās valodās. Nemaz nerunājot par Confessio, kas drīzumā būs skatāms visās kinozālēs. Gaidām jūsu atbildes un ierosinājumus - gan no augstu mācītajiem, gan neizglītotajiem. Rakstiet mums, telefonējiet, atklājiet mums savus vārdus, - varbūt arī jūs esat cienīgi tikt iesvētīti mūsu noslēpumos,

par kuriem jums radījām tikai bālu priekšstatu. Sub nmbra ala-rum tuarum lehova.

- Ko tas nozīmē?

- Tā ir atvadu frāze. Saziņas beigas. Vispār rodas iespaids, ka rožkrustieši nevar vien nociesties, lai ātrāk kādam atklātu to, ko uzzinājuši. Tikai gaida, līdz atradīs pareizos klausītājus. Un tomēr ne vārda par to, kas īsti viņiem zināms.

- Atceries tā tipa fotogrāfiju un sludinājumu avīzē, ko redzējām lidmašīnā: ja atsūtīsiet man desmit dolārus, es jums atklāšu noslēpumu, kā kļūt par miljonāru.

- Bet viņš jau nemelo. Vismaz viņam pašam tas noslēpums ir zināms. Un man arī.

- Paklau, labāk lasi tālāk. Tā vien šķiet, ka agrāk neesi mani redzējis.

- Ar tevi vienmēr ir kā pirmoreiz.

- Jo ļaunāk. Es ar svešiem neielaižos. Bet kāpēc tu lasi visus sitos mēslus? Sākumā templieši, tagad rožkrustieši. Vai tu nevarētu lasīt kaut vai Pļehanovu?

- Nē, es pacietīšos un pēc simt divdesmit gadiem atklāšu viņa kapu. Ja vien Staļins to nav nolīdzinājis ar buldozeriem.

- Muļķis tāds! Es eju vannā.

un nu slavenā Rozes un Krusta brālība paziņo, ka pa visu pasauli klīstot murgaini pareģojumi. Patiesi, tikko šis rēgs parādījās (kaut arī Fama un confesslo pierāda, ka runa bijusi tikai par dīku prātu radītiem sadomājumiem), tas tūdaļ dzemdināja cerības uz visaptverošu reformu un radīja dažādas parādības - daļēji smieklīgas un absurdas, daļēji neticamas. Un tā daudzu zemju godīgi un cienījami vīri ir pakļāvuši sevi izsmieklam un zaimiem, lai neslēpti aizstāvētu šos brāļus vai lai pārliecinātu tos, ka viņi gatavi tiem atklāties... ar Salamana spoguļa palīdzību vai kādā citā okultā veidā.

Kristofs fon Bezolds (?), pielikums Tomāzo Kampanellas darbam

30 nodaļa

Par Spānijas monarhiju Christoph von Besold <?); Tommaso campanella, von der Spanischen Monarchy, 1623

Bet labākais vēl tikai naca, un, kad Amparo at-

griezās no vannasistabas, es biju gatavs viņai vēstīt par brīnumainiem notikumiem. - Tas ir vienkārši satriecošs stāsts. Manifesti izdoti laikā, kad tādas pasugas tekstus drukā kaudzēm, visi meklē atjaunotni, zelta laikmetu un gara leiputriju. Dažs pēta maģijas grāmatas, dažs karsē alambikus un grib iegūt zeltu, cits mēģina valdīt pār zvaigžņu ceļiem, citi izstrādā slepenus alfabētus un universālas valodas. Prāgā Rūdolfs II pārveido savu galmu par alķīmijas laboratoriju, uzaicina pie sevis Komēniju un Džonu Dī, Anglijas galma astrologu, kurš visus kosmosa noslēpumus bija ietilpinājis dažās lappusēs - savā darbā Monns Ierojjliphica, proti, Hierofļliftskā monāde.

- Un tālāk?

- Rūdolfa II ārsts ir tāds Mihaels Maiers, kurš saraksta grāmatu par vizuālajiem un muzikālajiem simboliem - Atalanta Fu£ļiens, tajā čum un mudž filosofiskas olas, sfinksas, drakoni, kas iekodušies paši sev astē... Nekas nestaro skaidrāk par apslēptu skaitli, it viss ir kaut kā cita hieroglifs. Vai tu to spēj aptvert? Galilejs met akmeņus no Pizas torņa. Rišcljē spēlē “Monopolu”

ar pusi Eiropas, bet šie visi klīst apkārt ieplestām acīm, lai labāk varētu salasīt pasaules rakstu zīmes. Ko nu jūs cenšaties mums iestāstīt, kāda vēl gravitācija? Vai tad neredzat, aiz tā (pareizāk, virs tā) slēpjas pavisam kas cits. Tūlīt es jums to atklāšu: abraka-dabra! Toričelli izgudro barometru, bet šie rīko baletus, ūdens spēles un uguņošanu Heidelbergas Hortus Palatinus. Un piedevām tuvojas Trīsdesmit gadu karš.

- Kuražas māmiņa droši vien priecājās.

- Bet šiem jau vienmēr tik jautri negāja. Pfalcas kūrfirsts 1619. gadā pieņem Bohēmijas kroni, manuprāt, tāpēc, ka viņam trakoti kārojās valdīt Prāgā, maģiskajā pilsētā. Taču jau pēc gada Hābsburgi viņu piežmiedz pie Baltā kalna. Prāgā tiek apkauti protestanti. Komēnijam nodedzina māju un bibliotēku, nogalina viņa sievu un dēlu, un viņš pats bēguļo no galma uz galmu, visur atkārtodams, cik diženas un cerību pilnas bijušas rožkrustiešu idejas.

- Nabadziņš! Un tu gribēji, lai arī viņš rod mierinājumu, pievērsdamies barometriem? Bet atvaino, tu jau zini, mums, sievietēm, ir lēnāka domāšana. Es īsti nesapratu, kas sarakstīja tos manifestus?

- Tur jau ir tas āķis! To neviens nezina. Paga, ļauj man saprast... Pakasi manus rožukrustus... nē, starp lāpstiņām, augstāk... vairāk pa kreisi... jā, tur, labi... Tātad tolaik tur, Vācijā, apgrozās gluži pārsteidzošas personības. Piemēram, tāds Simons Studions, kurš saraksta darbu Naometria, okultu traktātu par Salamana tempļa izmēriem; vai Hcinrihs Khunrāts, kurš saraksta Amphiteatrum sapientiae acternnc^86, kur pilns ar alegorijām par ebreju alfabētiem un kabalistiskām alām, kas droši vien iedvesmoja arī Fama autorus. Un šie autori droši vien bija draudzīgās attiecībās ar kādu no tūkstošiem utopistu sektu, kas sludināja kristietības atdzimšanu. Bet sabiedrības viedoklis par manifestu

autoru pasludina kādu vīru, vārdā Johans Valentīns Andrea, kurš pēc gada izdod Kristiānā Rozenkrcica ķīmiskās kāzas. Lai gan šo darbu viņš esot sarakstījis jau jaunībā, un tas nozīmē, ka rožkrus-tiešu idejas viņam jaukušās pa galvu jau ilgāku laiku. Bet Tībin-genē viņš biedrojās ar līdzīgiem entuziastiem, viņi visi sapņoja par Kristianopoles republiku. Varbūt manifesti ir viņu kolektīvais garadarbs. Manuprāt, viņi tos bija iecerējuši tikai kā spēli, kā joku, un viņiem pat prātā nenāca, kādu troksni tie sacels. Andrea pēc tam visu mūžu spiests zvērēt, ka manifestus nav sarakstījis viņš, un katrā ziņā tie esot lusus, ludibrium^87, studentu izlēciens. Tā viņš pat sabojā savu akadēmisko reputāciju. Tad noskaišas un apgalvo: pat ja tādi rožkrustieši vispār pastāvot, tad viņi visi esot krāpnieki. Bet nekas vairs nav līdzams. Tikko manifesti parādījušies atklātībā, rodas iespaids, ka cilvēki to vien gaidījuši. Visas Kiropas zinātņu vīri pilnā nopietnībā raksta rožkrustiešiem, un, tā kā viņi nezina, kur tos meklēt, top atklātās vēstules, pamfleti un grāmatas. Maiers tai pašā gadā steidz izdot Arcana areanis-sima**, kurā ne ar vārdu nav pieminēti rožkrustieši, tomēr visi ir pārliecināti, ka grāmatā runāts tieši par viņiem un Maieram zināms daudz vairāk, nekā viņš vēlas atklāt. Daži lielās, ka lasījuši Fama jau agrāk - rokrakstā. Domāju, ka tais laikos sagatavot izdošanai grāmatu, turklāt ar visām gravīrām, nebija nekāda nieka lieta, bet Roberts Fluds jau 1616. gadā (ņem vērā, ka viņš dzīvo un raksta Anglijā, bet drukājas Leidenē, - parēķini, cik laika aizņēma korektūru pārvadāšana) laiž klajā Apologia compcndiaria Fraternitatcm de Rosea Cruce suspicionis ct infamiis maculis as-persam, veritatcm quasi Fluctibus abluens et abstergens^88, lai

aizstāvētu rožkrustiešus un atbrīvotu viņus no aizdomām, no “traipiem”, ar kuriem nošķiests viņu labais vārds. Un tas nozīmē, ka jau bija sākušās dedzīgas diskusijas starp Bohēmiju, Vāciju, Angliju, Holandi, - šurpu turpu steidzas kurjeri zirgos un klejojoši erudīti.

- Un ko tad paši rožkrustieši?

- Kapa klusums. Ne velna tev patcbo^89, vari gaidīt vēl ('XX annos**. Viņi nolūkojas no savas pils tukšumiem. Šķiet, ka viņu klusēšana vēl vairāk uzkurina kaislības. Ja jau viņi neatbild, tātad patiešām pastāv. 1617. gadā Fluds saraksta Tractatus apologcticus integritatem societatis de Rosea Cruce defendens [90] * * un 1618. gadā De Naturae Secretis^91, kur teikts, ka pienācis laiks atklāt rož-krustiešu noslēpumu.

- Un to atklāj?

- Lika drusku pagaidīt! Viss tiek samudžināts vēl vairāk.

Vienīgi kāds atklāj, ka, no 1618. gada atņemot rožkrustiešu apsolītos 188 gadus, var iegūt 1430. gadu, un tas ir Zelta Aunādas ordeņa, Toison d’Or, dibināšanas gads.

- Kāds ar to sakars?

- Nesaprotu, kāpēc viņi atņem 188 gadus, - tur taču bija minēti 120 gadi. Bet, veicot mistiskās matemātikas darbības, vienmēr var iegūt vēlamo rezultātu. Bet tu prasīji par Toison d’Or.

Tā ir tā pati argonautu zelta aunāda, un es no kāda droša avota uzzināju, ka argonauti zināmā mērā ir saistīti ar Svēto Grālu un tātad, uzdrošinos apgalvot, arī ar templiešiem. Bet tas vēl nav viss. Laikā no 1617, līdz 1619. gadam Fluds, kurš acīmredzot bija ražīgāks par Barbaru Kārtlandi, izdod vēl četras grāmatas.

Viena no tām ir Utriusque cosmi historia * - īsas piezīmes par universu, galvenais ilustrāciju motīvs - rozes un krusti. Maiers saņem vēl vairāk drosmes un izdod savu Silentium post clamores^92 un šajā traktātā apgalvo, ka brālība pastāv un ir saistīta ne tikai ar Toison d’Or, bet ari ar Bikšu Lentes ordeni. Taču viņš pats esot pārāk nenozīmīga persona, lai varētu tapt uzņemts brālībā. Iedomājies Eiropas zinātņu vīru reakciju! Ja jau brālība nepieņem pat Maieru, tad jau tas patiešām ir ekskluzīvs klubiņš. Un nu visi puskoka lēcēji lien vai no ādas laukā, lai viņus gan tur uzņemtu. Visi apstiprina, ka rožkrustieši pastāv, bet žēlojas, ka nekad nav tos redzējuši, un visi raksta, it kā cenzdamies sarunāt randiņu vai vienoties par audienci, tomēr neviens nav pietiekami nekaunīgs, lai paziņotu: es esmu rožkrustietis. Daži apgalvo, ka brālība nepastāv, jo nav ar viņiem sazinājusies, bet citi iebilst, ka tā pastāv gan, jo cer, ka rožkrustieši sazināsies tieši ar viņiem.

- Un rožkrustieši klusē?

- Kā ūdeni mutē ieņēmuši.

- Atver muti, tev pienākas mamaija.

- Mmm, garšīga. Tostarp sākas Trīsdesmit gadu karš un Johans Valentīns Andrea saraksta darbu Turris Babel^93, kurā sola, ka tuvākā gada laikā tiks sakauts Antikrists. Bet kāds Mun-duss saraksta Tintinnabulnm sophorum* ***...

- Ciks skaisti skan - tintinnabulum\

- Vienalga nesaprotu, par ko tur, ellē, ir runa, bet pilnīgi skaidrs ir tas, ka vārdu ņem arī Kampanella vai arī kāds, kas izsakās viņa vietā, un darbā Spānijas monarhija apgalvo, ka visa rožkrus-tiešu padarīšana ir tikai pagrimušu prātu spēlītes... Un viss. Starp 1621. un 1623. gadu visi met mieru.

- Kā?

- Tā. Viņi ir noguruši. Tāpat kā The Beatles. Lai gan tikai Vācijā. Jo šķiet, ka šis jautājums ir kā toksisks mākonis. To aizpūš uz Franciju. Kādā jaukā 1623. gada rītā Parīzē uz namu sienām izlīmēti rožkrustiešu uzsaukumi - krietnos pilsoņus informē, ka brālības augstākās kolēģijas deputāti ir pārcēlušies uz Parīzi un ir gatavi uzņemt jaunus biedrus savās rindās. Bet saskaņā ar citu versiju uzsaukumos bijis skaidri runāts par trīsdesmit sešiem neredzamajiem, kas izklīduši pa visu pasauli grupās pa seši un kam piemīt spējas padarīt neredzamus savus piekritējus... Velns un elle, atkal trīsdesmit seši...

- Kādi trīsdesmit seši?

- Tāpat kā tai templiešu dokumentā.

- Ļautiņi bez izdomas. Un tālāk?

- Un tad sākas kolektīvā psihoze. Daži rožkrusticšus aizstāv, daži grib ar viņiem iepazīties, vēl citi viņus apsūdz par velnišķību, alķīmijas un ķecerību piekopšanu, - viņi pinoties ar Asta-rotu, un tas padarot viņus bagātus, varenus un spējīgus lidot pa gaisu. Vispār pamatīgs skandāls.

- Tie rožkrustieši nav muļķi. Sarīkojuši Parīzē reklāmas kampaņu.

- Šķiet, ka tev taisnība, jo paklausies, kas notiek tālāk. Tie nu gan bijuši laiki! Dekarts, jā, pats Dekarts iepriekšējos gadus bija pavadījis Vācijā un tur visur meklējis rožkrustiešus, bet - kā raksta viņa biogrāfs - bez sekmēm, jo tie, kā mums labi zināms, slēpjas un maskējas. Dekarts atgriežas Parīzē neilgi pēc tam, kad tur troksni sacēluši izlīmētie plakāti, un atklāj, ka visi viņu uzskata par rožkrustieti. Tais laikos, ņemot vērā vispārējo noskaņojumu, tas nebija nekāds labais tituls un tas kaitināja arī viņa draugu Mersennu, kurš netaupīja rožkrustiešiem veltītus apvainojumus, saucot tos par nožēlojamiem neliešiem, dumpiniekiem, burvjiem un kabalistiem, kas grib izplatīt perversas mācības. Un kā rīkojas

Dekarts? Viņš cenšas cik vien iespējams bieži parādīties sabiedrībā. Visi viņu vienmēr satiek un nevar apgalvot, ka viņš būtu neredzams, un tas ir nenoliedzams pierādījums, ka viņš nav rož-krustietis.

- Laba metode.

- Protams. Jo ar liegšanos vien nepietika. Viss nemaz nebija tik vienkārši, redz, ja kāds tev pienāca klāt un teica: “Labvakar, es esmu rožkrustietis,” - tad tas bija pierādījums, ka viņam ar brālību nav nekā kopīga. Rožkrustietis, kurš sevi ciena, nevienam neatklājas. Gluži otrādi - viņš savu piederību brālībai noliedz skaļā balsī.

- Bet nevar taču teikt, ka tas, kurš apgalvo, ka nav rožkrustietis, patiesībā tāds ir, jo, piemēram, es apgalvoju, ka neesmu rožkrusticte, bet tāpēc vien es par tādu nekļūstu.

- Taču liegšanās ir aizdomīga pazīme.

- Nav gan. Jo ko tad dara īsts rožkrustietis, aptvēris, ka cilvēki netic tiem, kuri apgalvo, ka viņi ir rožkrustieši, bet tur aizdomās tos, kuri apgalvo, ka tādi nav? Viņš visur sāk klāstīt, ka ir rožkrustietis, lai neviens viņam neticētu.

- Velns parāvis! Tas nozīmē, ka visi, kuri apgalvo, ka ir rožkrustieši, melo un tātad patiešām ir rožkrustieši! Nē, nē, Amparo, mēs nedrīkstam iekrist viņu slazdos. Viņiem ir spiegi malu malās, pat te, zem mūsu gultas. Tātad viņiem jau zināms, ka mēs to zinām. Un turpmāk viņi atkal visu noliegs.

- Mīļais, man ir bail!

- Nebaidies, mīļumiņ, te taču esmu es! Un es esmu lētticīgs, -ja man kāds teiks, ka nav rožkrustietis, es domāšu, ka viņš tāds ir, un tā es viņus visus atmaskošu. Bet atmaskots rožkrustietis kļūst pilnīgi nekaitīgs, un viņu var izdzīt pa logu, vēcinot avīzi.

- Un kā tad Aljē? Viņš cenšas mūs pārliecināt, ka ir grāfs Senžermēns. Acīmredzot viņš to dara tāpēc, lai mēs domātu, ka

viņš tas nav. Tātad viņš ir rožkrustietis. Vai tomēr nav?

- Paklau, Amparo, labāk iesim gulēt.

- Nekā nebija! Tagad es gribu dzirdēt turpinājumu.

- Pilnīgs haoss. Visi kļūst par rožkrustiešiem. 1627. gadā Frānsiss Bekons saraksta ļauno Atlantidu, un lasītāji ir pārliecināti, ka viņš runā par rožkrustiešu zemi, kaut arī viņš tos ne reizi nav pieminējis. Nabaga Johans Valentīns Andrea nomirst, zvērēdams, ka viņam ar rožkrustiešiem nav nekā kopīga, un, pat ja viņš esot teicis pretējo, tad tikai joka pēc. Bet nekas vairs nav labojams. Izmantojot priekšrocību, ka viņu nemaz nav, tagad rožkrustieši ir visur.

- Gluži kā Dievs.

- Ja tu tā saki... ļauj padomāt... Pieņemsim, ka Matejs, Lūka, Marks un Jānis, četri asprātīgi slaisti, sapulcējas un nolemj sarīkot literāras sacensības. Viņi izdomā galveno varoni, vienojas par dažām būtiskākajām sižeta līnijām, un pārējais ir katra paša ziņā. Lai sacer, ko grib, un tad redzēs, kuram sanācis labāk. Tad četrus stāstiņus iesniedz draugiem, kuri ņemas tos analizēt: Matejs ir diezgan labs reālists, bet pārāk uzbāžas ar to savu mesiju; Marka gabals nav slikts, tikai nedaudz paviršs; Lūka ir elegants, to nevar noliegt; bet Jānis pārspīlē ar filosofiskiem spriedelējumiem... Bet vispār grāmatiņas iepatīkas, tās klīst no rokas rokā, un, kad četrotne pamana, kas īsti notiek, jau ir par vēlu. Pāvils saticis Jēzu ceļā uz Damasku, Plīnijs pēc satrauktā imperatora pavēles sācis izmeklēšanu, un vesels leģions apokrifu sacerētāju izliekas, ka viņiem šis stāsts zināms daudz labāk... toi, apocryphe lecteur, mon semblable, mon frère...[94] Pēterim no slavas sareibst galva, un viņš visu sāk uztvert nopietni. Jānis draud, ka atklās patiesību, tāpēc Pēteris un Pāvils šo notver un iekaļ ķēdēs

Patinas sala, un tur nabadziņam sāk rādīties halucinācijas - siseņi apsēduši viņa gultu, apklusiniet tās bazūnes, no kurienes te tik daudz asiņu... Bet pārējie tik apgalvo, ka Jānis pārāk daudz dzerot, ka viņam esot arterioskleroze... Varbūt viss patiešām notika tā?

- Noteikti. Palasi labāk Feierbahu, nevis tās savas grāmate-

les.

- Amparo, aust gaisma.

- Mēs esam traki.

- Jau Aurora rožkrustu pirkstiem vilnīšus glāsta...

- Jā, vēl, vēl. Tā ir Yemanjä. Jūti? Viņa tuvojas.

- Es gribu ludibria...

- Ak, tintinnabulum\

- Tu esi mana Atalanta Fugiens...

- Mans Turris Babel...

- Es gribu tavus Arcana Arcanissima, Zelta Aunādu, pāle et rose comme un coquillage marin... [95]

- Csss... Silentium post clamores, - viņa teica.

31 nodaļa

iespējams, ka vairums to, kas vispārēji uzskatīti un saukti par

rožkrustiešiem, patiesībā bijuši tikai rozenkreicieši... Varētu

pat teikt, ka viņi nekādi nevarēja būt rožkrustieši tā vienkāršā iemesla dēļ, ka viņi ietilpa šāda rakstura biedrībās, - šis apgalvojums pirmajā mirklī var šķist paradoksāls un pretrunīgs, tomēr tas ir viegli saprotams...

Renē Genons, Pārskats par Iniciādlu René Cuénon. Aperçu sur l'initiation, Paris, Editions Traditionnelles, 1981, XXXVIII, p. 241

Mēs atgriezāmies Rio, un es atsāku strādāt. Kādu dienu, lasīdams ilustrētu žurnālu, es atklāju, ka pilsētā pastāv Senais un Atzītais Rozes un Krusta ordenis. Ierosināju Amparo aiziet un uzmest aci, un viņa, kaut nelabprāt, devās man līdzi.

Ordeņa mītne atradās nomaļā ieliņā, skatlogā izvietotas ģipša statujas, kas atveidoja Heopsu, Nefertīti un Sfinksu.

Taisni šajā pēcpusdienā bija paredzēta plenārsēde: “Rožkrustieši un umbanda”. Ar priekšlasījumu uzstājās kāds profesors Bramanti, ordeņa Refendārijs Eiropā, Lielā Priorāta Slepenais Bruņinieks Rodā, Maltā un Tcsalonīkos.

Nospriedām iet iekšā. Telpas izskatījās visai nolaistas. Pie sienām miniatūras tantristu garā - tajās attēlota Kundalīni čūska, tā pati, ko templieši gribēja atmodināt ar skūpstu uz pēcpuses. Klusībā nospriedu, ka nebija vērts šķērsot Atlantijas okeānu, lai atklātu jauno pasauli, tādu ainu es būtu varējis ieraudzīt arī Picct-trix klubā.

Klausītāju bija maz, un tic paši miegaini, zāles priekšā ar sarkanu audumu pārklāts galds, pie kura sēdēja Bramanti, - korpulents kungs, kuru, ja vien viņš nebūtu tik liela auguma, varētu noturēt par tapiru. Viņš jau bija sācis savu runu īsta oratora aizrautībā. Bet droši vien priekšlasījums bija sācies nesen, jo tobrīd Bramanti apcerēja rožkrustiešu darbību astoņpadsmitās dinastijas laikos, kad valdīja Amoss I.

Četri Aizplīvurotie Pavēlnieki pārraudzīja, kā attīstās rase, kas divdesmit piecus tūkstošus gadu pirms Tēbu dibināšanas bija aizsākusi Sahāras civilizāciju. Pavēlnieku iespaidots, faraons Amoss nodibināja Lielo Balto Brālību, kuras uzdevums bija sargāt pirms-plūdu laiku gudrību, ko ēģiptieši vēl nebija zaudējuši. Bramanti apgalvoja, ka viņa rīcībā esot dokumenti (protams, nepieejami profaniem), kas nākuši no Kārnākās tempļa viedajiem un viņu slepenajiem arhīviem. Savukārt rozes un krusta simbolu esot iedibinājis faraons Akenatons. Daži aizvien glabā attiecīgo papirusu, bet nejautājiet man, pie kā tas atrodas, teica Bramanti.

Pie Lielās Baltās Brālības skolojās un nobrieda Hermejs Tris-megists (kurš neapstrīdami ietekmējis itāļu renesansi tikpat lielā mērā kā Prinstonas gnostiķus), Homērs, Gallijas druīdi, Sala-mans, Solons, Pitagors, Plotīns, esēņi, terapeiti, Arimatejas Jāzeps (kurš nogādāja Grālu uz Eiropu), Alkvīns, karalis Dagoberts, svētais Toms, Bēkons, Šekspīrs, Spinoza, Jākobs Bēme, Debisī un Einšteins. Amparo man pačukstēja, ka šajā sarakstā viņš aizmirsis iekļaut vienīgi Nēronu, Kambronu, Hieronīmu, Pančo Viļju un Basteru Kitonu.

Tad Bramanti pievērsās sākotnējo rožkrustiešu ietekmei kristietībā un tiem, kas vēl pietiekami nav iedziļinājušies šajos jautājumos, norādīja: neesot nejaušība, ka leģenda vēsta par Jēzus nāvi tieši pie krusta.

Lielās Baltās Brālības viedie vīri karaļa Salamana laikos bija dibinājuši arī pirmo masonu ložu. Bet tas, ka Dante bijis rož-krustietis un masons, starp citu, tāpat kā svētais Toms, tas skaidri esot ierakstīts viņa paša darbos. Paradīzes XXIV un XXV dziedājumā atrodams rožkrustiešu prinča trīskāršais skūpsts, pelikāns, baltas tunikas (proti, baltas drānas tāpat kā Jāņa Atklāsmes grāmatā minētajiem sirmgalvjiem), masonu kapitulu trīs teoloģiskie tikumi (Ticība, Cerība un Mīlestība). Un, patiesi, arī rož-krustiešu simbolisko ziedu (to pašu Paradīzes XXX un XXXI

dziedājuma šķīsto rozi) Romas baznīca ir pārņēmusi kā Pestītāja Mātes tēlu - lūk, kāpēc litānijās piesauc Rosa Mystica.

Rožkrustieši, protams, nav izzuduši arī viduslaikos, un to skaidri apliecina ne tikai fakts, ka viņi bija iesaistījušies templiešu ordenī, bet arī daudz pārliecinošāki dokumenti. Bramanti citēja kaut kādu Kīzeveteru, kurš pagājušā gadsimta beigās esot pierādījis, ka rožkrustieši viduslaikos izgatavojuši četrus centnerus zelta Saksijas kūrfirstam, - pierādījumi atrodami 1613. gadā Strasbūrā izdotā Theatrum Chimicum tādā un tādā lappusē. Taču retais pamanījis, ka ar templiešiem saistāma arī leģenda par Vilhelmu Tellu: Tells darina savu bultu no āmuļa zara (bet āmulis ir āriešu mitoloģijā sastopams augs) un ar to pāršķeļ ābolu, kas simbolizē trešo aci, ko pamodinājusi Kundalīni čūska, - un visiem zināms, ka ārieši nākuši no Indijas un turpat vēlāk, pametuši Vāciju, patveras rožkrustieši.

Bet, runājot par daudzām un dažādajām kustībām, kas savā darbībā - lielākoties visai bērnišķīgā veidā - cenšas atsaukties uz Lielo Balto Brālību, Bramanti par pietiekami ortodoksālu atzina vienīgi Maksa Heidela Rosicrucian Fellowship^96, un arī tikai tāpēc, ka šajā vidē izglītojies Alēns Kardeks. Visiem labi zināms, ka Kardcks bija spiritisma tēvs. Un tieši no viņa teosofijas, kas pievēršas kontaktiem ar mirušo dvēselēm, dzimis arī umbandas garīgums, dižās Brazīlijas gods un lepnums. Šajā teosofijā sastopams sanskrita izteiciens Aum Bhanda, kas apzīmē dievišķo pirmcēloni un dzīvības avotu (“Mūs atkal piekrāpuši,” čukstēja Amparo, “pat umbanda nav mūsu vārds, tikai izklausās afrikānisks.”).

Sakne Aum jeb Um, budismā pazīstama kā Om, ir Dieva vārds Ādama valodā. Um ir zilbe, kura, pareizi izrunāta, kļūst par varenu mantru un izraisa harmonisku fluīdu plūsmas, ietekmējot psihi caur čakru jeb frontālo nervu pinumu.

- Kas ir tas frontālais nervu pinums? - jautāja Amparo. - Vai tā ir kāda nedziedināma kaite?

Vēl Bramanti uzsvēra, ka īstenie rožkrustieši, Lielās Baltās Brālības mantinieki, kuri, protams, darbojas pilnīgā slepenībā kā, piemēram, Senais un Atzītais Ordenis, kuru viņš, necienīgais, te pārstāv, jāprot atšķirt no “rozenkreicicšiem”, proti, tiem, kuri, personisko interešu vadīti, iedvesmojas no rožkrustiešu mistikas, lai gan viņiem uz to nemaz nav tiesību. Viņš publikai piekodināja neuzticēties nevienam rozenkreicietim, kas uzdodas par rožkrustieti.

Amparo secināja, ka divi īsteni rožkrustieši viens otru noteikti atzītu par rozenkreicicšiem.

Kāds neapdomīgs klausītājs piecēlās un jautāja profesoram Bramanti, kā gan viņa ordenis var uzdoties par autentisku, ja jau tas pārkāpj slepenības un klusēšanas zvērestu, ko ievēro ikviens īstens Lielās Baltās Brālības adepts.

Bramanti pielēca kājās un teica: - Nezināju, ka arī šeit iekļuvuši provokatori, ateistiskā materiālisma algotņi. Es atsakos runāt šādos apstākļos. - Un viņš izgāja no zāles, saglabājis zināmu majestātiskumu.

Tovakar mums piezvanīja Aljē. Apvaicājās, kā mums klājas, un paziņoja, ka nākamajā dienā mēs beidzot drīkstēsim piedalīties rituālā. Bet, īsinot laiku līdz rītdienai, viņš kopā ar mums labprāt iztukšotu kādu glāzīti. Amparo un viņas draugiem bija jāiet uz kādu politisku sapulci, tāpēc uz tikšanos ar Aljē cs devos viens.

valentiniani... nihil magis curant quam occultare quod prae-dicant: si tarnen praedicant, qui occultant... Si bona fides quaeres, concreto vultu, suspenso supercllio - altum est -aiunt. Si subtiliter tentes, per ambiguitates bilingues com-munem fidem affirmant. Si scire te subostendas, negant quidquid agnoscunt... Habent artificium quo prius persua-deant, quam edoceant.[97]

Tertullläns, Pret valentinieslem Tertullianus, Adversus valentlnlanos

32 nodaļa

Ai je mani uzaicināja uz kādu krodziņu, kur vēl aizvien varēja iebaudīt tradicionālo batida, kādu to prot brūvēt tikai cilvēki bez vecuma. Daži soļi - un jau bijām pametuši Karmenas Mirandas pasauli. Attapos tumšā ūķī, kur daži iedzimtie smēķēja cigārus, resnus kā sardeles, savītus kā vecas kuģu tauvas. Tabaku maidzīja un virpināja ar pirkstu galiem, līdz lapas kļuva plānas un caurspīdīgas, tad tās ietina eļļaina papīra strēmelēs. Tādus cigārus bieži vajadzēja aizdedzināt, toties varēja gūt priekšstatu, kāda bija tabaka, kad to atklāja sers Volters Rclijs.

Pastāstīju Aljē par saviem pēcpusdienas piedzīvojumiem.

- Ak tagad arī rožkrustieši? Jūsu alkas pēc zināšanām ir nepiesātināmas, mans draugs. Bet neklausieties neprāšu runās. Viņi visi piesauc neapstrīdamus dokumentus, taču neviens tos papīrus nekad nav redzējis. Un to Bramanti es pazīstu. Viņš dzīvo Milānā, izņemot laiku, ko pavada, klīzdams pa pasauli, lai sludinātu savu mācību. Viņš ir nekaitīgs, kaut arī aizvien tic Kīzeveteram. Veseli rozenkreiciešu leģioni pamato savu pārliecību ar to slaveno lappusi no Ibeatrum Chemicum. Bet pietiek ieskatīties šajā darbā -un uzdrošinos iestarpināt, ka grāmata atrodama manā pieticīgajā Milānas bibliotēkā, - tādu citātu tur neatrast.

- Kīzevetera kungs bija tāds pats āksts kā pārējie?

- Toties viņu ļoti bieži citē. Diemžēl ari deviņpadsmitā gadsimta okultisti krita par upuri pozitīvisma garam: patiess ir vienīgi tas, ko iespējams pierādīt. Piemēram, strīdi par Corpus Hermeticum^98. Kad piecpadsmitajā gadsimtā šis teksts izplatījās Eiropā, Piko della Mirandola, Fičīno un daudzi citi gudri vīri saskatīja patiesību. Viņi aptvēra, ka to radījusi dižena un sena gudrība, kas senāka par ēģiptiešiem, senāka par Mozu, jo tur bija lasāmas domas, ko vēlāk atkārtojuši Platons un Jēzus.

- Kā vēlāk? Šādi argumenti nav labāki par tiem, ko izmanto Bramanti, lai pierādītu, ka Dante bijis masons. Corpus taču atkārto Platona un Jēzus idejas, tātad tas sarakstīts vēlāk!

- Redzat? Arī jūs tāpat. Tieši tāpat savus uzskatus argumentē mūsdienu filologi. Viņi vēl piekabina miglainu lingvistisko analīzi un pierāda, ka Corpus sarakstīts mūsu ēras otrajā vai trešajā gadsimtā. Tad jau tikpat labi var apgalvot, ka Kasandra ir dzimusi vēlāk par Homēru, jo viņai jau bija zināms, ka Troja tiks nopostīta. Tā ir mūsdienu ilūzija - ticēt, ka laiks ir lineāra, vienā noteiktā virzienā vērsta kustība no A uz B. Taču laiks var plūst ari no B uz A, un tad sekas rada cēloni... Ko gan nozīmē agrāk vai vēlāk, pirms vai pēc? Vai jūsu brīnišķīgā Amparo ir liekama pirms vai pēc saviem juceklīgajiem dažādu rasu senčiem? Viņa ir pārāk daiļa, - neņemiet ļaunā šādu bezkaislīgu vērtējumu, ko izsaka cilvēks, kas varētu būt viņas tēvs. Tātad viņa ir pirms tiem. Viņa ir mistiskā sākotne visam, kas vedis pie viņas radīšanas.

- Bet no šāda skatu punkta...

- Maldīgi ir arī šie priekšstati par punktu. Kopš Parmenīda laikiem punktus saliek zinātne, lai noteiktu, no kurienes uz kurieni kaut kas kustas. Taču nekas nekustas, un ir tikai viens punkts, no kura vienā un tai pašā brīdī dzimst visi pārējie punkti. Deviņpadsmitā gadsimta un mūsdienu okultistu kļūda ir tā, ka viņi patiesības patiesīgumu mēģina pierādīt ar zinātnes melu paņēmieniem. Spriedumiem nav jāatbilst laika loģikai, tiem jāatbilst Tradīcijas loģikai. Visi ļaikaposmi savstarpēji simbolizē cits citu, un tātad neredzamais rožkrustiešu templis pastāv un ir pastāvējis visos laikos, neatkarīgi no vēstures - jūsu vēstures - plūduma. Un pastarās atklāsmes laiks nav tas, ko rāda jūsu pulksteņi. Tās sakarības tiek noteiktas “smalkās vēstures” laikā, kur zinātnes piesauktajiem “agrāk” un “vēlāk” ir visai maz nozīmes.

- Tātad visi tie, kuri apgalvo, ka rožkrustieši ir mūžīgi...

- ... ir zinātniskas ievirzes āksti, jo viņi cenšas pierādīt to, kas jāzina bez pierādījumiem. Jūs domājat, ka ticīgie, ko mēs redzēsim rītvakar, ir spējīgi pamatot un pierādīt to, ko viņiem mācījis Kardeks? Nē, bet viņi vienkārši zina, jo ir noskaņoti zināt. Ja mēs visi aizvien būtu tik jutīgi un atvērti noslēpumiem, mūs apžilbinātu atklāsmes. Nav pat jāgrib, pietiek būt atvērtiem.

- Bet galu galā - piedodiet, ka uzdodu muļķīgus jautājumus -rožkrustieši pastāv vai nepastāv?

- Un ko nozīmē “pastāvēt”?

- Izlemiet jūs pats.

- Lielā Baltā Brālība - varat to saukt par Rozes un Krusta brālību vai tikpat labi par garīgo bruņniecību, kuru iemieso arī templieši, - ir gudro kohorta; tie ir nedaudzi, pavisam nedaudzi izredzētie, kuri ceļo cauri cilvēces vēsturei, lai saglabātu mūžīgās viedības kodolu. Vēsture neattīstās nejauši. To veido Pasaules Pavēlnieki, kuriem nekas nepaslīd garām nemanīts. Protams, Pasaules Pavēlnieki aizsargājas, aizsegdamies ar noslēpumu. Un tāpēc ikreiz, kad jums kāds apgalvo, ka ir pasaules pavēlnieks,

rožkrustietis vai templictis, jūs varat droši zināt, ka viņš melo. īstie jāmeklē citur.

- Un tā tas turpinās bezgalīgi?

- Jā. Tā to atjautīgi iecerējuši Pavēlnieki.

- Un kas, viņuprāt, jāzina pārējiem cilvēkiem?

- Ka pastāv noslēpums. Ja jau viss būtu tā, kā izskatās, kāda gan jēga dzīvot?

- Un kāds ir šis noslēpums?

- Tāds, ko atklāti paustās reliģijas nav pratušas atklāt. Noslēpums meklējams viņpus.

33 nodaļa

Vīzijas ir baltas, zilas, baltas un sārtas. Beigu beigās tās sajaucas un top viscaur gaišas, baltas sveces liesmas krāsā; un Jūs redzēsiet dzirksteles, un jūs sajutīsiet tirpas pārskrienam pār visu augumu; un tas liecina, ka pievilkšanās spēks sācis iedarboties uz to, kurš ķēries pie Darba.

papi, Martēns de Paskvali Papus. Martines de Pasqually.

Paris, Chamuel, 1895, p. 92

Pienāca solītais vakars. Tāpat kā toreiz Salvadorā, Aljē atbrauca mums pakaļ. Telts jeb tenda, kur bija jānotiek rituālam jeb, kā te to sauca, gira, atradās netālu no centra, ja vien iespējams noteikt centru pilsētā, kas līdz pašai jūras piekrastei izstiepusies pa garām ieleju strēlēm starp pakalniem, - un vakara gaismā, vērojot pilsētu no augšas, tā izskatās kā matu ērkulis, kuru izraibina slimības izēsti pliki laukumi.

- Atcerieties, šovakar jūs redzēsiet umbandu. Atšķirībā no kandomblē, rituāla dalībniekos iemiesojas nevis orixas, bet ejjuns-mirušo gari. Ticīgos pārņem arī Exu, afrikāņu Hermejs, kuru jūs jau redzējāt Baijā, un viņa biedrene Pomba Gira. Exu ir jorubu dievība, dēmons, kas sliecas uz ļaundarībām un jokiem, bet arī Amerikas indiāņu mitoloģijā pastāvēja dievs jokdaris.

- Un kas ir tie mirušo gari?

- Pretos velhos un caboclos. Pirmie ir afrikāņu viedie sirmgalvji, kas vadīja savas ciltis deportāciju laikā, tādi kā Rei Kongo un Pai Agostiņjo... Viņi ir atmiņas par verdzības laikmeta maigāko fāzi, kad nēģeris vairs nebija mājdzīvnieks un pamazām kļuva par ģimenes draugu, tēvoci, vectēvu. Savukārt caboclos ir indiāņu gari, jaunavīgi spēki, pirmatnējās dabas šķīstība. Umbandā afrikāņu orims paliek otrajā plānā, tie jau pilnībā saplūduši ar katoļu svētajiem, un galvenā loma ir pretos velhos un caboclos. Tieši viņi noved ticīgos transā. Medijs, cavalb, dejo un dejodams sajūt, ka pēkšņi viņā ielaužas kāda augstāka būtne. Viņš zaudē savu paša

apziņu un turpina dejot, līdz dievišķais spēks viņu pamet. Pēc tam cavalo jūtas labāk - tīrs un šķīstīts.

- Laimīgie caralos\ - noteica Amparo.

- Patiešām laimīgie, - piekrita Aljē. - Viņi atgūst saikni ar māti zemi. Šie ticīgie ir zaudējuši savas saknes un iemesti drausmīgajā pilsētas kausēšanas katlā, un, kā rakstīja Špenglers, krīzes brīdī merkantilic Rietumi atkal pievēršas zemes pasaulei.

Rijām klāt. No ārpuses svētnīca izskatījās kā visparastākā ēka, es pat teiktu - kā veca noliktava, toties pie šīs barracāo * durvīm ieraudzījām Exu tēlu, ko jau ieskāva upura dāvanas. Arī šeit vispirms bija jāšķērso neliels dārziņš, vēl pieticīgāks nekā tas, ko redzējām Baijā.

Kad grasījāmies iet iekšā, Amparo uz brīdi pavilka mani malā: - Man jau viss skaidrs. Vai tad tu nedzirdēji? Tuklais tapirs lekcijā runāja par āriešu laikmetu, bet šis spriedelē par Rietumu norietu, Blut unci Boden, asinis un zeme, - tīrs nacisms.

- Tas nav tik vienkārši, mīļumiņ. Mēs esam citā kontinentā.

- Paldies par paskaidrojumu. Lielā Baltā Brālība! Viņi panākuši, ka jūs aprijat paši savu Dievu.

- To jau dara tikai katoļi, mīļā. Tas nav viens un tas pats.

- Ir gan! Vai tad tu nedzirdēji? Viss ir viens un tas pats -Pitagors, Dante, Jaunava Marija un masoni. Viss, lai piekrāptu mūs. Sak, piekopiet savu umbandu un esiet rāmi!

- Tagad visu kopā sajauc tu pati. Beidz, labāk ejam paskatīties. Arī tā ir kultūra.

- Ir tikai viena kultūra: pakārt pēdējo mācītāju pēdējā rož-krustieša zarnās.

Aljē pamāja, lai ejam iekšā. Ēkas ārpuse bija visai noplukusi, * Baraka portugāļu vai.).

toties iekštelpas ņirbēja košās krāsās. Paliela zāles daļa bija paredzēta cabnlos dejām, to norobežoja iežogojums, un tās dziļumā bija novietots altāris, turpat līdzās reliņiem slējās paugstinājums bundziniekiem, atabaques spēlmaņiem. Rituāla telpa vēl bija patukša, bet šaipus nožogojumam jau drūzmējās visai juceklīgs pūlis - ticīgie un ziņkārīgie, baltie, melnie un jaukteņi. Šai barā izcēlās mediji ar saviem palīgiem, cambonos, kas bija tērpušies baltās drānās, daži basām kājām, daži tenisa kurpēs. Manu uzmanību tūdaļ piesaistīja altāris: pretos vclhos, daudzkrāsainām spalvām rotāti cabodos, svētie, ko varētu noturēt par marcipāna figūriņām, ja vien viņu apmēri nebūtu tik pantagriēliski, - svētais Juris mirdzošās bruņās un ar purpursarkanu apmetni, svētie Kosma un Damiāns, zobenu caururbta Jaunava un nekaunīgi hiperreālistisks Kristus ieplestām rokām kā Korkovādo kalna pestītājs, vienīgi atšķirībā no tā - krāsains. Neredzēju tikai orims, bet viņu klātieni varēja nojaust sanākušo sejās, cukurniedru un tikko gatavoto ēdienu smaržās, kodīgajā sviedru smakā, kas plūda no ļaužu miesām, jo zālē bija karsts un uzbudinājums aizvien pieauga, - tūdaļ bija jāsākas rituālam.

Uz priekšu panācās pai-dc-santo, viņš apsēdās netālu no altāra un pieņēma ticīgos un tempļa viesus, katru apkvēpinādams ar sava cigāra biezajiem dūmiem, dodams svētību un piedāvādams malku dzēriena no kopīgas tases, - gluži kā steidzīgā ei-haristijas rituālā. Ari mēs nometāmies ceļos un padzērāmies. Lai gan, vērodams viena cambono darbošanos, biju pamanījis, ka tasi viņš piepilda no Dubonnet pudeles, iemalkoju liķieri, it kā tas būtu mūžības eliksīrs. Uz paaugstinājuma atabaques jau bija sacēluši varenu troksni, un dobjo rībienu pavadībā ticīgie uzsāka dziedājumus par godu Exu un Pomba Gira: - Sen Tranca Ruas e Mojnba! ē Mojuba, e Mojuba! Sete Encruzilhadas e Mojuba! e Mojuba, e Mojuba! Seu Maraboe ē Mojuba! Seu Tiriri, e Mojuba! Exu Veludo, ē Mojuba! A Pomba Gira e Mojuba'.

Gaisu piepildīja ass vīraka smārds, pai-desantos vēcināja kvē-pekļu trauku, kas bija piepildīts ar indiāņu kvēpināmajām zālēm, un uzsāka dziedāt īpašas Oxala un Nossn Senbora^99 veltītas lūgsnas.

Atabaques paātrināja ritmu, cavalos piepildīja laukumu altāra priekšā un pamazām ļāvās pontos valdzinājumam. Lielākā daļa dejotāju bija sievietes, un Amparo izteica ironiskus komentārus par vājo dzimumu (“Mēs taču esam jūtīgākas, vai ne?”).

Sieviešu pulkā bija arī dažas eiropietes. Aljē mums parādīja kādu blondīni - vācu psiholoģi, kura jau gadiem ilgi piedaloties rituālos. Viņa esot izmēģinājusi visu iespējamo, taču nekā. Aljē teica: ja kāds nav radīts transam, nav izredzēts, visi pūliņi ir veltīgi - vāciete transu nekad nesasniegs. Viņa dejoja, skatiens aizklīdis tukšumā. Bet bungu dārdoņa nedeva atelpu ne viņas, ne mūsu nerviem, asie kvēpekļu dūmi arvien biezāk piepildīja zāli un reibināja gan rituāla dalībniekus, gan vērotājus, un, domāju, ne jau man vienīgajam radīja vieglu nelabuma sajūtu. Tā man bija gadījies Rio cscolas de samba, man nebija sveša mūzikas un trokšņa psiholoģiskā iedarbība, sestdienu vakaros tai drudžaini ļaujas arī diskotēku apmeklētāji. Vāciete dejoja izvalbītām acīm, ar katru sava histēriskā auguma kustību viņa lūdzās aizmiršanos. Citas “svēto meitas” pamazām nonāca ekstāzē, atgāza galvu un, plūstoši vēcinot rokas, peldēja aizmirstības jūrā, bet viņa joprojām saspringta, nelaimīga, gandrīz tuvu asarām, kā tāda, kas izmisīgi cenšas sasniegt orgasmu, mokās un plosās, bet negūst atvieglojumu. Viņa pūlējās zaudēt paškontroli un ik brīdi to atkal atguva - nabaga teitoņu meita, ko slimu padarījuši labi temperēti klavesīni.

Izredzētie pa to laiku cits pēc cita metās tukšumā. Viņu skatiens kļuva miglains, augums it kā pārkoksnējās, šķita, viņi paši

vairs nav noteicēji pār savām kustībām - tās bija automātiskas, taču ne nejaušas, jo atklāja viņos iemiesojušos spēku iedabu. Daži itin kā peldēja, nokāruši gar sāniem rokas ar lejup vērstām plaukstām, citi salīkuši ļāvās tikko manāmām lēnām kustībām, un cam-bonos viņus apklāja ar balta lina drānas gabaliem, lai pūlis nevarētu pētīt šos augstāka gara skartos...

Daži cavalos mežonīgi raustījās. Tie, kuros bija iemājojuši pretos velhos, izdvesa dobjas skaņas - hum, hum, hum - un kustējās, salīkuši uz priekšu kā veci vīri, kas atbalstās uz spieķa, atkāruši žokli, tie no tiesas izskatījās kā bezzobaini veči ar iedubu-šiem vaigiem. Turpretī tic, kurus bija apsēduši caboclos, raidīja griezīgus kareivju saucienus - hiahou!! -, un cambonos rāvās vaiga sviedros, lai savaldītu un balstītu tos, kuriem garu dāvana bija izrādījusies pārlieku spēcīga.

Bungas rībēja, pontos tricināja dūmu piesātināto gaisu. Es turēju Amparo aiz rokas un pēkšņi jutu, ka viņas plaukstas nosvīst, augums sāk drebēt, lūpas paveras. - Es nejūtos labi, - viņa teica. - Iziesim ārā.

Aljē pamanīja, kas notiek, un palīdzēja izvadīt Amparo laukā.

Vakara svaigajā gaisā viņa atguvās. - Tas nekas, - viņa teica,

- droši vien esmu ieēdusi kaut ko nelabu. Un vēl tās smaržas, karstums...

- Nē, - teica pai-de-santo, kas bija mums sekojis, - jums ir medija spējas. Jūs pareizi reaģējat uz pontos skaņām, es jūs vēroju...

- Pietiek! - iekliedzās Amparo un kaut ko piebilda man nesaprotamā valodā. Redzēju, ka pai-dc-santo nobālē vai drīzāk kļūst pelēks no vaiga, kā piedzīvojumu romānos mēdza aprakstīt baiļu bālumu, kas piemeklējis kādu melnādaino.

- Pietiek! Man ir nelabi, esmu kaut ko ieēdusi... Lūdzu, atstājiet mani šeit, ieelpošu svaigu gaisu. Bet jūs ejiet atpakaļ. Es gribu palikt viena, neesmu jau slima.

Mēs paklausījām. Bet, kad no svaigā gaisa atgriezos zālē, bungu dārdoņa, vīraka smaržas, sviedri, kas straumēm plūda no visu augumiem, piesātinātais gaiss iedarbojās uz mani kā malks alkohola, kas iedzerts pēc ilgas atturības. Pārvilku ar roku pār pieri, un kāds vecs vīrs man pasniedza aņo/jā, nelielu zeltītu trīs-stūrveida rāmīti, kuram piestiprināti zvārgulīši un pa kuru vajadzēja sist ar metāla stienīti. - Kāpiet uz paaugstinājuma, - viņš man teica, - un spēlējiet! Jums kļūs labāk.

Viņa padomā slēpās homeopātijas gudrība. Es situ ajjogd, cenzdamies pielāgoties bungu ritmam, un pamazām iesaistījos notiekošajā, un, kļūdams par daļu no tā, es valdīju pār to. Atsvabinājos no saspringuma šūpojoties un mīdoties, un, uzkurinot un iedrošinot apkārtējo, es no tā atbrīvojos. Vēlāk Aljē man izskaidroja atšķirību starp tiem, kas izzina, un tiem, kas izcieš.

Medijus, kas bija nonākuši transā, cambonos vadīja uz zāles malām, apsēdināja un piedāvāja viņiem aizkūpinātus cigārus un pīpes. Ticīgie, kuriem ekstāze nebija sasniedzama, steidzās pie sēdošajiem, metās ceļos, kaut ko čukstēja viņiem ausī, uzklausīja padomus, uzsūca svētīgu ietekmi, sūdzēja savus nodarījumus un guva atvieglojumu. Daži lika manīt, ka ari viņus tūlīt pārņems varenie spēki, un cambonos tos iedrošināja ļauties transam un tad aizvadīja atpakaļ pūlī rāmākus un mierinātus.

Dejotāju placī aizvien vēl mīdījās daudzi ekstāzes alcēji. Vāciete nedabiski raustījās cerībā, ka arī viņu paraus kāds gars, -bet velti. Dažos bija iemājojis Exu - tādi savilka seju negantā, ļauni blēdīgā izteiksmē un dejoja saraustītiem lēcieniem.

Un tad es ieraudzīju Amparo.

Tagad es zinu, ka Hesed ir ne tikai maiguma un mīletības se-lira. Diotallevi mēdza atgādināt, ka Hcsed ir arī brīdis, kad dievišķā substance izplešas un izplūst līdz bezgalības malām. Hesed ir dzīvo rūpes par mirušajiem, bet laikam kāds ir teicis, ka tā ir arī mirušo rūpes par dzīvajiem.

Dzinkstināju agogo un vairs nepievērsu uzmanību tam, kas notiek zālē, biju pārāk aizņemts, uzraugot savu apziņu un cenšoties iekļauties mūzikā. Amparo droši vien bija atgriezusies jau pirms kādām desmit minūtēm, un blīvais gaiss un troksnis viņu bija iespaidojuši tāpat, kā iepriekš apdullināja mani. Bet viņai neviens nebija iedevis agogo, un varbūt viņa to nemaz nebūtu ņēmusi. Dziļu balsu aicināta, viņa bija nometusi sava prāta aiz-sargbruņas.

Redzēju, kā viņa pēkšņi metas dejotāju pūlī, apstājas nedabiski augšup pavērstu seju, saspringtu kaklu un tad aizmirsusies sāk piedaudzīgu sarabandu, plašām roku kustībām piedāvājot visiem savu miesu. - A Pomba (lira, a Pomba Gira! - daži iesaucās, nopriecājušies par necerēto brīnumu, jo šovakar vellmātīte vēl nebija rādījusies. - O sen manto e dc veludo, rebordado todo cm onro, o seugarfo e dc prata, muitogrande e sen tesouro... Pomba Gira das Almas, vem toma eho cho...

Neuzdrošinājos iejaukties. Varbūt tikai vēl straujāk kustināju savu metāla zizli, lai tādējādi miesā savienotos ar savu sievieti vai htonisko garu, kas viņā bija iemiesojies.

Viņu apstāja cambonos, tie viņu ietērpa rituāla drānās un balstīja, kad transs jau tuvojās beigām - īss, bet satricinošs. Viņi noveda Amparo malā un apsēdināja - viņa smagi elsoja, pār augumu straumītēm plūda sviedri. Viņa atteicās pieņemt ticīgos, kas steidzās uzklausīt pareģojumus, un sāka raudāt.

Rituāls jau tuvojās beigām, es nokāpu no paaugstinājuma un steidzos pie Amparo. Līdzās jau Stāvēja Aljē un viegli masēja viņai deniņus.

- Kāds kauns, - čukstēja Amparo. - Es tam neticu, es negribēju, kā gan es varēju?

- Tā gadās, gadās, - viņu maigi mierināja Aljē.

- Tad jau atbrīvošanās nav iespējama, - Amparo raudāja,

- es joprojām esmu verdzene. Vācies projām! - viņa nikni uzkliedza man. - Es esmu nožēlojama nabaga nēģeriete, dodiet man saimnieku, neko citu neesmu pelnījusi!

- Tā gadījās pat gaišmatainajiem ahajiem, - viņu kušināja Aljē. - Tāda ir cilvēka daba...

Amparo lūdza, lai viņu aizved uz tualeti. Rituāls beidzās. Zāles vidū aizvien dejoja tikai vāciete, kura skaudīgi bija vērojusi, kā tiek piemeklēta Amparo. Bet nu jau arī teitonietes kustības pauda vienaldzīgu ietiepību.

Amparo atgriezās pēc minūtēm desmit, kad mēs jau atvadījāmies no pai-dc-santo, kurš nebeidza jūsmot par to, cik veiksmīgi izdevusies mūsu pirmā tikšanās ar mirušo pasauli.

Rija jau dziļa nakts, Aljē vadīja mašīnu klusēdams, bilda vienīgi dažus atvadu vārdus, kad jau bijām apstājušies pie mūsu mājas. Ret Amparo paziņoja, ka gribot atgriezties mājās viena.

- Vai tu nevarētu vēl izmest kādu līkumu? - viņa man teica.

- Atgriezies, kad es jau būšu aizmigusi. Iedzeršu miegazāles. Piedodiet man abi divi. Es jau teicu, droši vien esmu ieēdusi ko nelāgu. Visas tās meitenes bija kaut ko nelabu saēdušās vai sadzērušās. Es ienīstu savu zemi. Arlabunakti.

Aljē saprata manu samulsumu un uzaicināja mani iegriezties kādā Kopakabanas bārā, kas bija atvērts visu nakti.

Es klusēju. Aljē nogaidīja, līdz sāku malkot savu batida, tad ierunājās, salauzdams klusumu un apjukumu.

- Rase vai, ja vēlaties to saukt citādi, kultūra veido daļu mūsu zemapziņas. Un pārējo zemapziņas daļu apzīvo arhetipiskie tēli,

kas ir kopīgi visiem cilvēkiem un visiem laikiem. Šovakar vide un

noskaņa lika mums zaudēt modrību, jūs pats to lieliski izjutāt. Un Amparo, kas bija domājusi, ka padzinusi orixās no savas sirds, atklāja, ka tie joprojām mājo viņas klēpī. Nedomājiet, ka es to uzskatu par kaut ko labu. Jūs esat dzirdējis, ka es ar cieņu runāju par pārdabiskajām enerģijām, kas mutuļo ap mums šajā zemē. Ret nedomājiet, ka es jūsmīgi atbalstu rituālus ar garu iemiesošanos. Pastāv lielas atšķirības starp iesvētīto un mistiķi. Iniciācija jeb iesvētība ir intuitīva apjēgsme par noslēpumiem, ko nevar izskaidrot prāts, tas ir bezdibenīgs process, lēna gara un miesas pārveidošana, kas var vest pie visaugstākajām spējām vai pat ļauj iegūt nemirstību; bet katrā ziņā tas viss notiek klusi un apslēpti. Iniciētais neizrādās apkārtējai pasaulei, tas ir kautrīgs, un galvenais - iniciācijas pamatā ir apskaidrotība un nepiesaistīšanās. Tāpēc Pasaules Pavēlnieki ir iniciētie, bet nesliecas uz mistiku. Mistiķis, pēc viņu domām, ir tikai vergs, vieta, kur izpaužas dievišķais un caur kuru var ieskatīties noslēpuma zīmēs. Iniciētais mudina un uzkurina mistiķi, lai pēc tam to izmantotu tāpat, kā jūs izmantojat telefonu, lai sazinātos ar tālieni, vai tāpat kā ķīmiķi izmanto lakmusa papīriņu, lai uzzinātu, kur darbojas kāda noteikta viela. Mistiķis ir noderīgs, jo viņš ir teatrāls, viņš izrādās. Ret iniciētie ir nepazīstami un atklājas vienīgi cits citam. Iniciētais pārvalda spēkus, kuru iedarbību izcieš mistiķis. Šādā ziņā nav nekādas atšķirības starp cabalos transu un ekstāzi, ko pieredzēja svētā Avilas Terēze vai svētais Huans de la Kruss. Misticisms ir saziņa ar dievišķo, taču degradētā formā. Ret iniciācija ir ilgas prāta un sirds askēzes auglis. Misticisms ir demokrātiska, varbūt pat demagoģiska parādība, iniciācija ir aristokrātiska.

- Tā skar prātu, nevis miesu?

- Zināmā mērā. Jūsu Amparo modri uzraudzīja savu prātu un aizmirsa pieskatīt ķermeni. Ret laji ir vājāki nekā mēs.

Bija jau ļoti vēls. Aljč paziņoja, ka gatavojas doties prom no Brazīlijas. Viņš man iedeva savu Milānas adresi.

Atgriezos mājās, Amparo bija aizmigusi. Klusi apgūlos viņai blakus tumsā un aizvadīju bezmiega nakti. Šķita, ka man līdzās guļ pilnīgi sveša būtne.

No rīta Amparo īsiem vārdiem pavēstīja, ka braucot uz Pet-ropoli apciemot draudzeni. Neveikli atvadījāmies.

Viņa devās prom, pārmetusi pār plecu audekla somu un pasitusi padusē politekonomijas mācību grāmatu.

Divus mēnešus nesaņēmu no viņas ne ziņas, un ari es viņu nemeklēju. Tad pienāca īsa, ļoti izvairīga vēstulīte. Amparo man rakstīja, ka viņai esot nepieciešams laiks pārdomām. Es viņai neatbildēju.

Nejutu ne kaislību, ne greizsirdību, ne ilgas. Jutos tukšs, skaidrs, tīrs un spožs kā alumīnija katls.

Vēl gadu nodzīvoju Brazīlijā, bet jutu, ka pienācis laiks doties prom. Vairs nesatiku ne Aljē, ne Amparo draugus. Stundu stundām gulēju pludmalē un sauļojos.

Un laidu pūķus, Brazīlijā tic ir ļoti skaisti.

GEBURAH

Bevdelus, Demeymes, Adulex, Metucgayn, Atine, Ffex, uguizuz, Cadix, Sol, veni cito cum tuis spiritibus.[100]

Picatrix, Ms. Sloane 1305.152, verso

34 nodaļa

Trauku saplīšana. Vēlāk Diotallcvi mums bieži stāstīja par īzaka Lurijas vēlīno kabalismu, kurā bija zaudēts sefi-rotu secīgais sazarojums. Radīšana, viņš teica, ir dievišķās ieelpas un izelpas process, kā satrauktas elsas vai plēšu darbība.

- Diženā Dieva Astma, - secināja Belbo.

- Pamēģini pats radīt no nekā! Ko tādu var izdarīt tikai reizi mūžā. Lai Dievs varētu izpūst pasauli tā, kā izpūš stikla burbuli, Viņam jāsavācas pašam sevī un jāievelk elpa, un tad Viņš izdveš ilgu un starojošu desmit sefirotu pūtienu.

- Pūtienu vai gaismu?

- Dievs pūta, un gaisma tapa.

- Multimediāls pasākums.

- Bet sefirotu gaismas jāsavāc traukos, kas spēj izturēt to spozmi. Trauki, kuriem bija jāuzņem Keter, Hohmah un Binah, izturēja mirdzumu, bet ar zemākajām sefirotām, no Hcsed līdz Jcsod, gadījās tā, ka gaisma un dvesma izlauzās reizē ar pārlieku stiprumu, un trauki ieplīsa. Gaismas drumstalas pašķīda visumā, un no tām radās rupjā matērija.

Trauku saplīšana ir nopietna katastrofa, satraukti mēdza skaidrot Diotallevi, pasaule ir kā izmeties auglis, tā dzimusi priekšlaikus, vai gan tādā iespējams dzīvot? Droši vien kosmosam jau no pašiem pirmsākumiem piemita kāda vaina, un pat visgudrākajiem rabīniem nebija izdevies to līdz galam izskaidrot. Varbūt brīdī, kad Dievs izelpo uri iztukšojas, sākotnējā trauka dibenā vēl paliek dažas eļļas lāses, vielas nogulsnes, rešimu, un tad Dievs izplešas kopā ar šīm atliekām? Vai ari gliemežvāki, qelippot, sabrukuma pirmcēloņi, viltīgi smīnot, uzglūnēja no nemanāma slēpņa?

- Tic qelippot gan ir glumekļi, - teica Belbo, - velnišķīgā doktora Fu Manču algotņi... Un tālāk?

- Un tālāk, - Diotallevi pacietīgi skaidroja, - gaismā, ko izstaro Bargā Tiesa jeb Geburah, kuru sauc arī par Pachnd vai Šausmām (un tā ir sefira, kurā, kā domā Izaks Aklais, izpaužas Ļaunums), - šai gaismā gliemežvāki sāk reālu eksistenci.

- Viņi ir starp mums, - brīdināja Belbo.

- Paskaties apkārt, - teica Diotallevi.

- Un kur ir glābiņš?

- Pastāv iespēja atgriezties, - atbildēja Diotallevi. - Viss izplūst no Dieva, kad notiek tsimsum, krampjainā savilkšanās. Mūsu uzdevums ir panākt tikkun, atgriešanos, atkalsavienošanos ar AAam Kadmon*. Tad mēs visu uzcelsim no jauna atbilstoši līdzsvarotajai struktūrai, ko veidos partsufim - sejas vai, pareizāk, formas, kas stāsies sefirotu vietā. Dvēseles augšupceļš ir kā zīda aukliņa, kas dievbijīgiem nolūkiem ļauj, taustoties tumsībā, atrast ceļu uz gaismu. Tā pasaule ik brīdi, pārstatot Toras burtus, pūlas atrast savu dabisko formu, lai izkļūtu no šī drausmīgā jucekļa.

Un tā tagad daru es, ir dziļa nakts, apkārt pakalnu nedabiskais miers. Bet aizvakar periskopā mani vēl ieskāva gliemežu glumās slienas, es tos jutu ap sevi - neredzamus gliemjus, kas par čaulām izvēlējušies muzeja stikla traukus, paslēpušies starp barometriem un sarūsējušiem pulksteņu zobratiem, kas ir grimuši trulā ziemas miegā. Prātoju - ja trauki patiešām saplīsuši, tad pirmā plaisa droši vien iesprāga tovakar Rio, rituāla laikā, un, kad es atgriezos dzimtenē, lauskas pašķīda uz visām pusēm. Sprādziens bija lēns un bez trokšņa, un mūs visus pārklāja rupjās matērijas dūņas, kurās stihiski vairojas tārpveidīgi radījumi.

Es atgriezos no Brazīlijas un vairs nezināju, kas es esmu. Tuvojās mana trīsdesmitā dzimšanas diena. Šajā vecumā mans tēvs jau bija tēvs un zināja, kas viņš ir un kur dzīvo.

Es pārāk ilgi biju turējies nomaļus no savas zemes, kamēr tur risinājās dižas lietas. Es biju dzīvojis citā pasaulē, kur mutuļoja neticamais, un arī ziņas no Itālijas, kamēr atplūda pie manis, jau atgādināja teiksmainus nostāstus. Grasīdamies pamest dienvidu puslodi, neilgi pirms prombraukšanas es sev uzdāvināju lidojumu pāri Amazones mūžamežiem, un, kad lidmašīna uz bridi nosēdās Fortalezā, man rokās nonāca kāda vietējā avīželc. Pirmajā lappusē ieraudzīju pazīstamu seju - gadiem ilgi pie Pilāda biju redzējis viņu tukšojam baltvīna glāzes. Zem fotogrāfijas bija paraksts: “O homem que matou Moro"[101].

Protams, kā uzzināju, atgriezies dzimtenē, Aldo Moro nebija nogalinājis viņš. Viņš bija no tiem, kas, dabūjuši rokās pielādētu pistoli, iešauj sev deniņos - lai pārbaudītu, vai ierocis darbojas. Puisis vienkārši bija gadījies pa ķērienam, kad terorisma apkarošanas vienība ielauzās dzīvoklī, kur kāds zem gultas bija paslēpis trīs pistoles un divus saiņus ai^1 spridzekļiem. Bet gultā, aizrāvies mīlas priekos, gulēja šķietamais terorists, - turklāt gulta bija vienīgā mēbele šai vienistabas dzīvoklī, ko bariņš 68. gada veterānu kopīgi īrēja savu miesas vajadzību apmierināšanai. Ja vienīgais sienu rotājums nebūtu Ce Gevaras plakāts, to varētu noturēt par mājīgu vecpuišu mitekli. Viens no īrniekiem bija saistīts ar kādu bruņotu politisko grupējumu, bet pārējie pat nezināja, ka uztur teroristu midzeni. Tā nu visi uz vienu gadu nonāca aiz restēm.

Pēdējo gadu notikumi Itālijā man bija neizprotami. Biju devies prom īsu bridi pirms lielajām pārmaiņām, gandrīz juzdams sirdsapziņas pārmetumus, ka aizbēgu pirms rēķinu kārtošanas.

Pirms aizbraukšanas es pratu noteikt ikviena politisko pārliecību pēc balss toņa, standarta frāzītēm un kanoniskajiem citātiem. Tagad atgriezies es vairs nesapratu, kurš kurā puse nostājies. Neviens vairs nerunāja par revolūciju, visi spriedelēja par zemapziņu un slēptajām vēlmēm; tie, kuri dēvēja sevi par kreisajiem, citēja Nīči un Sclīnu, bet labējās avīzes slavināja revolūciju Trešās pasaules valstīs.

Atgriezos pie Pilāda, bet jutos nonācis svešā zemē. Te bija palicis biljards un apgrozījās aptuveni tie paši gleznotāji, taču jauneklīgā fauna bija pilnībā mainījusies. Uzzināju, ka daži no vecajiem bāra apmeklētājiem tagad atvēruši transcendentālās meditācijas skolas un makrobiotiskos restorānus. Apvaicājos, vai kāds nepelna naudu, rīkodams umbandas rituālus. Nē, tādu neesot. Droši vien biju apsteidzis laiku, manas vērtīgās zināšanas neviens vēl nebija licis lietā.

Lai izdabātu vecajiem klientiem, Pilāds bija saglabājis aizvēsturiska modeļa flipera automātu - tagad tādi atgādināja Lihtcn-steina gleznas un tos vairumā iepirka antikvariāti. Bet turpat blakus jaunākie bāra apmeklētāji drūzmējās ap citādu mašīnu rindu -pa jaunmodīgo spēļu automātu fluorescējošajiem ekrāniem lidinājās dzelkšņaini kukaiņi, šaudījās kosmosa telpas kamikadzes vai, japāniski kvarkstēdamas, lēkāja vardes. Visā bārā tagad draudīgi zibsnīja un mirguļoja krāsainas gaismas, un varbūt, dodamies vervēt jaunus biedrus, pie Galaktikas automātiem bija piestājuši ari puiši no Sarkanajām brigādēm. Skaidrs, ka viņi nevarēja spēlēt fliperu, - tas nav iespējams, ja aiz bikšu jostas aizbāzta pistole.

To es aptvēru, reiz izsekojis Belbo skatienam, kas bija pievērsts Lorcncai Pellegrīni. Vērodams Ix>rencas spēli, es neskaidri apjautu to, ko Belbo bija sapratis daudz skaidrāk un pierakstījis vienā no saviem failiem. Lorenča te netiek saukta vārdā, bet runa nepārprotami ir par viņu - citas fliperu tā nespēlēja.

filename: Flipers

Fliperu spēlē ne tikai ar rokām, bet arī ar kaunumu. Šai spēlē visgrūtākais uzdevums ir nevis apturēt bumbiņu, iekams to norijusi mašinas mute, nedz arī aizsist to līdz laukuma vidum futbola pussarga dedzībā - galvenais ir panākt, lai bumbiņa pamazām kāpj augstāk un augstāk, kur mirdzošie mērķi ir bagātīgāki, lai tā lēkā no viena pie otra, šaudās apjukusi un neprātīga, tomēr pēc pašas gribas, un to var panākt, nevis sitot pa pašu bumbiņu, bet gan pārraidot savas vibrācijas spēļu galda pamatnei - maigi, tā, lai mašīna to nepamana un neatslēdzas. Un šādas trīsas var pārraidīt vienīgi kaunuma kalns - gurniem jāšūpojas tā, lai kaunums nevis triecas pret pamatni, bet tikai viegli slīd gar to, visu laiku turot tevi sprīdi no orgasma. Un, ja gurni kustas pareizi un dabiski, tad iegurnis triecas uz priekšu, bet viegli, tā, lai, aizplūdis līdz kaunuma kalnam, trieciena spēks jau būtu apvaldīts, - tāpat kā homeopātijā: jo vairāk tu skaliņi šķidrumu, jo vairāk ūdens pakāpeniski pievieno, līdz esence kļuvusi gandrīz nemanāma, jo spēcīgāka būs zāļu ārstnieciskā iedarbiba. un tad no kaunuma kalna tikko manāma strāva šaujas pret galda pamatni un mašina kļūst paklausīga, bumbiņa ripo pretēji dabas likumiem, pretēji inercei un gravitācijas spēkam, pretēji visiem dinamikas likumiem, pretēji konstruktora gribai, kurš taču to bija iecerējis pilnīgi nevadāmu, tā apreibst no vis movendi* un aizmirsusies paliek spēlē neaizmirstami ilgu laiku. Bet tam piemērots tikai sievietes kaunums, - lai starp kaunuma kaulu un mašīnu nebūtu nekādu porainu, briedīgu ķermeņu, lai erektivā matērija neaizkavētu strāvas plūsmu. Vajadzīgi tikai džinsos iespīlēti kauli, nervi, āda un vēl sublimēts erotiskais neprāts, mānīga frigiditāte, bezkaislīga pielāgošanās partnera juteklibai, bauda uzkurināt viņa iekāri, pašai nenonākot pārmērībās; amazone fliperu droši vien padara traku un pati jau iepriekš gūst baudu no apziņas, ka pēc spēles viņu pametīs.

Domāju, ka Belbo iemīlējās Ix>rencā Pellegrini brīdī, kad aptvēra, ka viņa tam var piedāvāt nesasniedzamu laimi. Un domāju,

a

ka tieši viņas ietekmē Belbo saskatīja automātisko pasauļu ero-tismu, atklāja mašīnās kosmisko ķermeņu metaforas un mehānisku spēli sāka uztvert kā burvju spēku piesaukšanu. Tolaik Abulafija jau bija kļuvis par viņa narkotiku, un varbūt viņš jau bija aizrāvies ar projektu Hermejs. Katrā ziņā Svārstu viņš jau bija redzējis. Un nezin kāda domu īssavienojuma dēļ Lorenča Pellegrīni viņam kļuva par Svārsta apsolījumu.

Sākumā man bija pagrūti atkal iejusties Pilāda bārā. Un pamazām, pamazām un ne jau katru vakaru es svešo seju džungļos samanīju pazīstamus vaibstus - izdzīvojušo sejas, atspīdumus, ko aizmiglojuši mani pūliņi tos pazīt: dažs rakstīja tekstus reklāmas aģentūrām, dažs kļuvis par nodokļu konsultantu, vēl kāds pārdeva grāmatas uz nomaksu, - bet, ja agrāk viņš klīda apkārt, piedāvādams Ce sacerējumus, tad tagad izplatīja literatūru par ārstniecības augiem, budismu un astroloģiju. Te es viņus atkal ieraudzīju - dažiem mati gājuši mazumā, citiem deniņos iemeties sirmums un rokās glāze viskija. Man tā vien šķita, ka tās ir glāzes, kuras tukšojam viņus pametu pirms desmit gadiem, un viņi te sēdēja un iemalkoja pa pilienam pusgadā.

- Ar ko tu nodarbojies, ka nemaz neiegriezies pie mums? -viens no viņiem man jautāja.

- Un kas jūs tagad īsti esat?

Viņš paskatījās uz mani tā, it kā es būtu bijis prom veselu mūžību: - Tak jau domes kultūras pārvalde.

Arī jociņus es vairs nebiju spējīgs uztvert.

Nolēmu izgudrot sev nodarbošanos. Secināju, ka zinu ļoti daudz atsevišķu faktu, tie visi bija pilnīgi nesaistīti, taču vajadzī- bas gadījumā, pavadot dažas stundas bibliotēkā, es tos spētu

savienot vēlamajā secībā. Kad devos prom, te katram bija nepieciešama sava smalki izstrādāta teorija. Un es mocījos, jo man tādas nebija. Tagad pietika ar informāciju, visi bija kāri pēc informācijas, un, jo tā bija neaktuālāka, jo lielāka vērtība tai piemita. Līdzīga attieksme valdīja arī universitātē, kur es iegriezos paskatīties, vai man tur neatrastos kāda ērta vietiņa. Auditorijas bija klusas un mierīgas, studenti slīdēja pa gaiteņiem kā rēgi, cits citam aizdodami sliktus bibliogrāfiskos sarakstus. Es gan pratu izveidot labu bibliogrāfiju.

Vienudien kāds pēdējā kursa students, noturējis mani par pasniedzēju (pasniedzēji tagad bija vienā vecumā ar studentiem vai arī otrādi), man jautāja, ko īsti sarakstījis tas lords Candoss, kurš esot pieminēts seminārā par cikliskajām krīzēm ekonomikā. Es viņam paskaidroju, ka lords Candoss patiesībā ir Hofmanstāla tēls, nevis ekonomists.

Tai pašā vakarā biju ciemos pie veciem draugiem un tur satiku paziņu, kurš strādāja kādā izdevniecībā. Kad viņš tur sāka strādāt, apgāds tikko bija pārstājis izdot franču kolaboracionistu darbus un pievērsās albāņu politiskajiem tekstiem. Uzzināju, ka viņi vēl aizvien publicē politiskus sacerējumus, bet tagad jau tikai atbilstoši valdības pozīcijai. Reizēm viņi izdodot arī kādu labu filosofijas gabalu. Klasiķus, viņš precizēja.

- Starp citu, - viņš man teica, - tu taču esi līlosofs un vari...

- Jūtos pagodināts, bet diemžēl neesmu filosofš.

- Reidz, tu savulaik biji viens no retajiem, kas zināja visu. Es šodien rediģēju vienu tulkojumu par marksisma krīzi, un tur citēts kaut kāds Kenterberijas Anselms. Kas viņš tāds ir? Neatradu pat Lielajā autoru enciklopēdijā. - Es viņam paskaidroju, ka Kenterberijietis ir tas pats Aostas Anselms, tikai angļi viņu dēvē citādi, jo viņi jau vienmēr grib atšķirties no pārējiem.

Mani piemeklēja apgaismība, biju atradis sev nodarbošanos. Nolēmu izveidot kultūras informācijas aģentūru.

Būšu privātdetektīvs kultūras plašumos. Tikai man nevajadzēs klist pa naktsklubiem un bordeļiem, mani medību lauki būs grāmatnīcas, bibliotēkas un universitāšu gaiteņi. Un tad es mierīgi sēdēšu savā birojā - kājas uz galda, papīra glāzē viskijs, kas nopirkts turpat bodītē uz ielas stūra. Piemēram, kāds man piezvana un saka: - Es te tulkoju grāmatu un uzdūros kaut kādam Mutakallimūn. Netieku nekādā skaidrībā.

Es jau arī to nezinu, bet tas nav svarīgi, - palūdzu divas dienas laika meklējumiem. Pārlūkoju dažas kartotēkas bibliotēkā, pacienāju ar cigareti puisi no konsultāciju dienesta un atrodu tikko manāmas pēdas. Vakarā uzaicinu uz krogu jaunāko pasniedzēju no islāmistikas katedras, izmaksāju viņam vienu alu, tad vēl vienu, viņš zaudē modrību un par velti sniedz vērtīgās ziņas. Pēc tam es zvanu klientam: - Pareizi jāraksta mutakallimūni, tie bija radikāli noskaņoti musulmaņu teologi Avicennas laikos. Viņi apgalvoja, ka pasaule - kā lai to labāk pasaka - ir tikai nejaušību putekļu mākonis, kam sabiezēt un iegūt formu liek mirklīgs un provizorisks Dieva gribas akts. Tikko Dievs kaut uz brīdi kļūst izklaidīgs, visums sabrūk. Absolūta atomu anarhija bez kādas jēgas. Vai ar to pietiks? Ks strādāju trīs dienas. Cik maksāt, izlemiet pats.

Man laimējās noīrēt divas istabas un virtuvīti pilsētas nomalē. Vecajā ēkā, kur es apmetos, droši vien agrāk bija atradušies kādas rūpnīcas vadības kabineti. Tagad te bija iekārtoti dzīvokļi un ofisi, un visu durvis bija vērstas uz garu kopēju gaiteni. Manam dzīvoklim kaimiņos bija iekārtojusies nekustamo īpašumu aģentūra un dzīvnieku izbāžņu izgatavotājs (A. Salons. Taksider-mists). Šķita, ka esmu nonācis trīsdesmito gadu amerikāņu debesskrāpī, trūka vienīgi stiklotu durvju, lai es varētu justies kā Mārlovs. Tālākajā istabā novietoju gultu, bet tajā, kas atradās tuvāk ārdurvīm, ierīkoju kabinetu. Divos grāmatskapjos saliku atlantus, enciklopēdijas un katalogus un pamazām šo gudrību krātuvi papildināju. Sākumā man nebija viegli apklusināt sirdsapziņu un rakstīt diplomdarbus izmisumā nonākušiem studentiem. Vienkāršs darbiņš - es pārrakstīju tos, kas bija sacerēti pirms gadiem desmit. Un draugi no izdevniecībām man sūtīja recenzēšanai manuskriptus un grāmatas svešvalodās, protams, visgarlaicīgākās un par visai pieticīgu atlīdzību.

Es uzkrāju pieredzi un informāciju, nesmādēju itin neko -viss tika ierakstīts manas kartotēkas kartītēs. Man nebija ienācis prātā uzkrāt datus kompjūterā (tieši tolaik pirmie kompjūteri parādījās pārdošanā, un Belbo šajā jomā bija viens no pionieriem). Mani darba paņēmieni bija seni un amatnieciski, tomēr man bija izdevies radīt mākslīgo atmiņu, ko veidoja plāna kartona lapiņas, un katrā bija norādes uz citām. Kants... miglājs... Laplass... Kants... Kēnigsberga... septiņi Kēnigsbergas tilti... topoloģijas teorijas... Zināmā mērā tas atgādināja asociāciju spēli, kurā ar pieciem soļiem jāaizkļūst, piemēram, no sardeles līdz Platonam. Pamēģināsim: sardele - cūka - sars - ota - manierisms -ideja - Platons. Pavisam viegli. Arī visnožēlojamākais manuskripts ļāva aizpildīt divus dučus kartīšu manā kartotēkā. Atlases kritēriji bija visai bargi, manuprāt, tādus pašus respektē slepenie dienesti: nav informācijas, kas būtu labāka vai sliktāka par citu. Galvenais ir ierakstīt kartītēs visu un tikai vēlāk meklēt sakarības. Un sakarības pastāv vienmēr, vajag tikai gribēt tās atrast.

Tā nostrādājis aptuveni divus gadus, biju ar sevi apmierināts. Šis darbs man sagādāja baudu. Turklāt es biju saticis Liju.

Kā putniņš tā par sevi pavēstīja:

"Es esmu Lea, priecēju ikvienu, no puķēm šīm man iznāks skaista vija."[102]

35 nodaļa

Dante. Dievišķā komēdija, Sķistitava Dante, Purgatorlo, XXVII, 100 -102

Lija. Tagad esmu izmisis, jo nezinu, vai viņu vēl redzēšu. Bet varēja notikt tā, ka es viņu nebūtu saticis nekad, un tas būtu daudz ļaunāk. Es gribētu, lai viņa ir te un pietur mani aiz rokas, kamēr es soli pa solim atsaucu atmiņā savas pazušanas ceļu. Viņa mani laikus brīdināja. Taču viņai jāpaliek ārpus šiem notikumiem, nedrīkstu iejaukt ne viņu, ne bērnu. Ceru, ka viņi ilgāk aizkavēsies laukos un, kad pārbrauks, viss jau būs beidzies, lai arī kādas būtu šīs beigas.

Bija 1981. gada 16. jūlijs. Milānas iedzīvotāji pamazām pameta pilsētu, un bibliotēkas lasītava bija pustukša.

- Paga, 109. sējumu taisījos ņemt es!

- Ko tad tu viņu atstāji plauktā?

- Es tikai aizgāju ieskatīties savās piezīmēs.

- Tas nav attaisnojums.

Viņa tomēr pagrāba sējumu un atgriezās savā vietā pie galda. Es nosēdos iepretī un centos saskatīt viņas seju.

- Tas taču nav Braila rakstā! Kā tev izdodas kaut ko salasīt? -es apjautājos.

Viņa pacēla galvu, un patiešām nevarēja saprast, vai man pievērsta seja vai pakausis. - Ko? - Viņa noprasīja. - A, mati... es ļoti labi redzu tiem cauri. - To sakot, viņa atbīdīja šķipsnas, un es ieraudzīju, ka viņai ir zaļas acis.

- Tev ir zaļas acis, - es viņai teicu.

- Nu un tad? Tev nepatīk?

- Ko tu! Tādas reti var redzēt...

Tā tas sākās. - Ēd, ēd, tu esi tievs kā skals, - viņa man teica vakariņu laikā. Pusnaktī mēs aizvien sēdējām grieķu restorānā netālu no Pilāda bāra, pudeles kakliņā iespraustā svece bija gandrīz izdegusi, un mēs stāstījām viens otram visu. Izrādījās, ka mums ir līdzīga nodarbošanās, viņa pārbaudīja enciklopēdiju šķirkļus.

Jutu, ka man tas jāpasaka. Pusvienos naktī viņa pašķīra matu Šķipsnas, lai mani labāk nopētītu, un es kā pistoli paslēju rādītājpirkstu un īkšķi sev pret deniņiem un izšāvu: - Pif!

- Dīvaini, - viņa teica, - es arī esmu pagalam.

Tā mēs kļuvām par miesu no vienas miesas, un kopš tā vakara viņa mani sauca par Pifu.

Mēs nevarējām atļauties jaunu dzīvokli, es nakšņoju pie viņas, bet dienā viņa mēdza uzturēties manā birojā vai devās faktu medībās, jo viņa daudz veiklāk nekā es prata atšķetināt pēdas un bieži varēja man palīdzēt, veidojot sakarības.

- Man šķiet, ka kartīte par rožkrustiešiem mums ir pustukša, -viņa man teica.

- Vajadzētu tai pieķerties un sakārtot, man ir pieraksti no Brazīlijas laikiem...

- Pieliec arī norādi uz Jeitsu.

- Kāds tam sakars ar Jeitsu?

- Visparastākais.' Es te tikko izlasīju, ka viņš darbojies rož-krustiešu biedrībā Rīta zvaigzne.

- Ko es bez tevis iesāktu?

Es biju atsacis iegriezties Pilada bara. Man tas bija ka tirgus laukums, kur es atradu klientus. 289

Kādu vakaru atkal ieraudzīju Belbo (šķiet, iepriekšējos gados viņš te bija rādījies reti un atgriezies vecajā, labajā bārā tikai pēc iepazīšanās ar Lorenču Pellegrini). Viņš nebija mainījies, varbūt vienīgi mazliet sirmākiem deniņiem un nedaudz novājējis.

Tā bija sirsnīga tikšanās, cik nu viņa rāmais gars ļāva izrādīt prieku... Dažas frāzītes par vecajiem laikiem, ne vārda par pēdējiem notikumiem, kuros abi bijām iejaukti kā līdzzinātāji, un par viņa rakstītajām vēstulēm. Komisārs De Andželiss nebija mūs traucējis. Droši vien lieta nodota arhīvā.

Pastāstīju viņam par savu darbu, un tas viņu ieinteresēja:

- Patiesībā tieši ar to es gribētu nodarboties. Kultūras Sems Speids, divdesmit dolāru dienā plus apmaksāti izdevumi.

- Jā, bet pie manis nenāk valdzinošas un noslēpumainas sievietes, un neviens ar mani nerunā par Maltas vanagu, - es teicu.

- Nekad neko nevar zināt. Vai jums šis darbs patīk?

- Patīk? Tas ir vienīgais, ko es labi protu, - atbildēju, citējot viņa kādreiz teiktos vārdus.

- Good for you ,* - viņš atteica.

Satikāmies vēl dažas reizes, es viņam stāstīju par Brazīlijā pieredzēto, bet viņš man vienmēr šķita dīvaini izklaidīgs, izklaidīgāks nekā agrāk. Kad bārā nebija Lorencas Pellegrini, viņa acis allaž bija pievērstas ārdurvīm, bet, kad viņa ieradās, Belbo skatiens nervozi klīda pa telpu, sekojot katram viņas solim. Kādu vakaru neilgi pirms bāra slēgšanas, kā allaž skatīdamies uz citu pusi, viņš man teica: - Paklau, mums laikam būs vajadzīga jūsu palīdzība. Bet runa nav par ātru konsultāciju. Vai jūs būtu ar mieru ziedot mums, teiksim, dažas pēcpusdienas nedēļā?

- Var padomāt. Un kas tas būtu par darbu?

- Kāds metalurģijas uzņēmums mums pasūtīja grāmatu par metāliem. Vairāk attēlu, mazāk teksta. Populāri, bet nopietni.

Droši vien varat iztēloties šo žanru: metāli cilvēces vēsturē no dzelzs laikmeta līdz kosmosa kuģiem. Mums vajadzīgs kāds, kurš varētu klīst pa bibliotēkām un arhīviem un piemeklēt labas ilustrācijas - senas miniatūras, deviņpadsmitā gadsimta gravīras, piemēram, kaut ko par metālu kausēšanu vai zibensnovedējiem.

- Labi, es rit pie jums iegriezīšos.

Pie viņa pienāca Lorenča Pellegrīni. - Vai tu mani aizvedīsi uz mājām?

- Kāpēc šovakar es? - jautāja Belbo.

- Tāpēc, ka tu esi mans sapņu vīrietis.

Belbo nosarka, kā spēja nosarkt vienīgi viņš. Un, atkal skatīdamies uz citu pusi, viņš Lorencai teica: - Te ir liecinieks. - Tad pievērsās man: - Es esmu viņas sapņu vīrietis. Iepazīsties, tā ir Lorenča.

- Sveika!

- Sveiks!

Belbo piecēlās un kaut ko iečukstēja viņai ausī.

- Kāpēc lai es to darītu? - viņa noprasīja. - Es tikai lūdzu, lai tu ar savu mašīnu aizved mani mājās.

- Ak tā, - viņš teica. - Atvainojiet, Kasaubon, man jābūt par taksistu nezin kura sapņu sievietei.

- Muļķis, - viņa mīļi noteica un noskūpstīja viņu uz vaiga.

Atļaujiet man tostarp dot padomu manam šībrīža vai nākotnes lasītājam, kuru māc melanholija: tam nevajadzētu lasīt par kaites simptomiem un attīstību grāmatas tālākajā daļā, lai šie vārdi viņu nesatrauktu un lai viņš beigu beigās nenodarītu sev vairāk ļaunuma nekā labuma, attiecinot lasīto pats uz sevi.. kā mēdz darīt lielākā daļa melanholisko.

R. Bērtons, Melanholijas anatomija R. Burton, Anatomy of Melancholy, Oxford, 1621, Introduction

36 nodaļa

Bija acīmredzams, ka Belbo ir saistīts ar Lorenču

Pellegrīni. Nesapratu vien to, cik šī saikne ir spēcīga un kopš kura laika pastāv. Pat Abulafijas faili man nepalīdzēja rekonstruēt notikumu gaitu.

Piemēram, failam par vakariņām ar doktoru Vāgneru nemaz nav datuma. Doktoru Vāgneru Belbo pazina jau pirms manas aizbraukšanas uz Brazīliju, un viņi tikās arī vēlāk, kad sāku sadarboties ar Garamonu, - šai laikā ar Vāgneru iepazinos ari es. Tātad te aprakstītās vakariņas varēja būt notikušas gan pirms, gan pēc tā vakara pie Pilāda, kas tikko atausa man atmiņā. Ja saruna ar Vāgneru notikusi agrāk, tad varu saprast Belbo apjukumu un rāmo izmisumu.

Doktors Vāgners bija austrietis, bet jau daudzus gadus strādāja Parīzē, tāpēc tic, kuri gribēja izrādīt, ka ir viņam īpaši tuvu stāvošas personas, izrunāja viņa uzvārdu smalki franciskā manierē -Vāgners. Pēdējo desmit gadu laikā Vāgners regulāri ieradās Milānā, kurp viņu aicināja divas sešdesmit astotā gada kaluma revolucionārās grupas. Katrs grupējums gribēja iegūt profesoru tikai savā īpašumā un radikāli atšķirīgi interpretēja viņa domas. Kā un kāpēc šis slavenais cilvēks bija piekritis, ka viņa braucienus apmaksā ekstrēmisti, to es nekad nebiju varējis saprast. Vāgnera uzskatiem nebija politiskas nokrāsas, un droši var teikt, ka viņš vienlīdz labi varētu pieņemt universitāšu, klīniku un akadēmiju

uzaicinājumus. Manuprāt, galvenais iemesls, kāpēc Vāgners apmeklēja šīs politiskās grupas, bija viņa epikūrieša daba. Viņš pieprasīja pasakainas summas visdažādāko izdevumu segšanai, un privātpersonas, protams, varēja sagrabināt vairāk naudas nekā valsts zinātniskās iestādes. Un doktoram Vāgneram tas nozīmēja ceļojumu pirmajā klasē, luksusviesnīcu, bagātīgu samaksu par lekcijām un semināriem, kas tika aprēķināta saskaņā ar viņa psihiatrijas seansu taksi.

Kāpēc abas grupas iedvesmu savai politiskajai ideoloģijai meklēja Vāgnera teorijās - tas jau ir cits stāsts. Lai gan jāatzīst, ka tolaik Vāgnera psihoanalīze bija pietiekami dekonstruktīva, diagonāla, libidināla un nekartēziska, lai tādējādi spētu kļūt par teorētisko pamatu arī revolucionārai darbībai.

Bija gan visai sarežģīti panākt, lai šo mācību sagremotu arī strādnieki, un varbūt tieši šī iemesla dēļ pienāca brīdis, kad abas grupas bija spiestas izvēlēties starp strādnieku šķiru un Vāgneru. Abas izvēlējās Vāgneru. Tā tika izstrādāta ideja, ka jaunais revolūcijas virzītājspēks ir nevis proletariāts, bet gan atsevišķs antikon-formistisks intelektuālis.

- Nevajag intelektualizēt proletariātu, labāk proletarizēt intelektuāļus, turklāt tas ir vieglāk, ņemot vērā, kādu samaksu pieprasa doktors Vāgners, - man reiz teica Belbo.

Neviena cita revolūcija pasaules vēsturē nav izmaksājusi tik dārgi kā Vāgnera piekritēju darbība.

Ar kāda psiholoģijas institūta finansējumu Garamonā bija tulkots un izdots Vāgnera mazāk nozīmīgo eseju krājums. Tas bija šauri specializēts, terminiem pārsātināts darbs nelielā metienā, un tieši tāpēc baudīja lielu piekrišanu pie Vāgnera pielūdzējiem. Vāgners ieradās Milānā uz grāmatas prezentāciju, un tad arī sākās viņa attiecības ar Belbo.

filename: Doktor Wagner

Velnišķīgais doktors Vāgners

Divdesmit sestā sērija

Kurš tai pelēkajā rītā, kad...

Debatēs es viņam izteicu iebildumus. Sātanisko sirmgalvi tas noteikti aizkaitināja, taču viņš neko neizrādīja. Cluži otrādi - viņš atbildēja tā, it kā vēlētos mani savaldzināt.

Kā Šarlī un žipjēns, bite un zieds. Ģēnijs necieš, ja kāds viņu nemīl. Viņam tūda| jāsavaldzina noraidošais, jāpanāk, lai tas viņu iemīlētu. Vāgneram tas izdevās. Es viņu iemīlēju.

Bet droši vien viņš man nebija piedevis, jo tovakar, kad spriedām par šķiršanos, viņš man raidīja nāvējošu dūrienu. Neapzināti, instinktīvi. Neapzināti viņš bija centies mani savaldzināt un tikpat neapzināti nolēma mani sodīt. Par spīti deontoloģijai, viņš mani psihoanalizēja par velti. Zemapziņa sakož arī savus sargus.

Kā marķīzs de Lantenaks Deviņdesmit trešajā, vandejiešu kuģis vētras laikā peld gar Bretaņas krastiem, pēkšņi kāds lielgabals atraisās no stiprinājumiem un, kuģim smagi šūpojoties un zvalstoties viļņos, lielgabals sāk slīdēt no viena borta pie otra, - tas ir tik liels, ka draud izsist caurumus. Kāds matrozis lielgabalnieks (ak vai, tieši tas, kura paviršības dēļ lielgabals nebija kārtīgi piestiprināts) apbrīnojamā drosmē tver ķēdes un apmet tās nezvēram, riskēdams, ka viņu nospiedīs, tomēr to savalda un piesien pie stadulas, tā izglābdams kuģi, ekipāžu un misiju. Drausmīgais Lantenaks sarīko izsmalcinātu ceremoniju, viņš liek saviem vīriem nostāties ierindā uz klāja un cildina drosmīgo matrozi. Viņš noņem sev no krūtīm augstu apbalvojumu un piešķir to kuģa glābējam. Lantenaks viņu apskauj, bet komanda skaļi sauc urravas.

Tad kristālskaidrais, dimantcietais Lantenaks atceras, ka tikko apbalvotais drosminieks ir vainojams notikušajā, un pavēl viņu nošaut.

žilbinošais Lantenaks, tik taisnprātīgs, cēls un nepielūdzams! Tieši tā ar mani izrīkojās doktors Vāgners, viņš pagodināja mani ar savu draudzību un nogalināja mani, dāvinādams patiesību

294

un nogalināja mani, pavēstīdams man, ko es patiesībā vēlos

un pavēstīja man, no kā es baidos, to vēlēdamies.

Viss sākas bāros un krodziņos. Nepieciešamība iemīlēties.

Jūti to tuvojamies. TU neiemīlies vienkārši tāpēc, ka iemīlies. TU iemīlies tāpēc, ka tobrīd tevi sagrābusi izmisīga nepieciešamība iemīlēties, un laikā, kad tevi sagrābis šis izmisums, tev jāuzmana katrs savs solis - it kā tu būtu Iedzēris burvju dziru, kas liek iemīlēties pirmajā pretimnācējā. Jo tev ceļā varētu gadīties pīļknābis.

Kāpēc tieši tolaik es jutu šo nepieciešamību? Nesen biju atmetis dzeršanu. Aknas un sirds ir saistītas. Jauna mīlestība ir labs iemesls, lai atsāktu dzert. Divatā klīst pa bāriņiem. Justies labi.

Bārs neuzliek saistības - viss izvairīgs un garāmslīdošs. Tas dāvina tev ilgas visas dienas garumā, līdz beidzot tu ienirsti bāra pustumsā un iezvilsti ādas krēslā, sešos vakarā tur vēl neviena nav, ierastā publika uzradīsies vēlāk, reizē ar klavieru plinkšķinātāju. Vislabāk izvēlēties kādu nožēlojamu american bar, viesmīlis parādās tikai tad, kad esi viņu saucis trīs reizes, toties viņš jau sagatavojis tev nākamo martīni.

Martīni ir būtisks. Viskijs neder, vajadzīgs martīni. šķidrums ir gaišs, tu pacel glāzi un redzi: aiz olīvas - viņa. ir liela atšķirība, vai tu uzlūko savu iemīļoto caur martīni kokteili konusveida glāzē, kas ir pārāk maza un šaura, vai tu skaties uz viņu caur gin martini on the rocks, - glāze ir plata, ledus gabaliņu kubisms sašķeļ viņas seju. un efekts divkāršojas, ja jūs saliekat glāzes kopā, piekļāvuši pieri stikla vēsumam, - divas pieres un starp tām divas glāzes, nē, ar spicajām kokteiļglāzēm tas nav iespējams.

Bārā stundas ir tik īsas. Pēc tam tu drebēdams gaidīsi nākamo dienu. Drošība jūsu attiecības neapdraud.

Tam, kas mīlestību atrod bārā, nav vajadzīga sieviete, kas pilnībā piederētu tikai viņam. Aizņemas mīļoto uz brīdi no kāda cita.

un cits tēls: viņš. Viņš ļāva tev lielu brīvību un mūždien bija prom komandējumos. Viņa aizdomīgais liberālisms: es varēju tev zvanīt kaut pusnaktī. Un viņš bija mājās, bet tevis tur nebija; viņš man atbildēja, ka tu esot kaut kur aizgājusi, un, starp citu, vai man gadījumā neesot zināms, kur tu varētu būt. Vienīgie manas greizsirdības brīži. Bet arī tas bija veids, kā nolaupīt čečīliju

saksofona spēlmanim. Mīlēt vai ticēt, ka mīli, - kā senas atriebības mūžīgajam priesterim.

Ar Sandru viss bija arvien sarežģītāk. Šoreiz viņa pamanīja, ka esmu aizrāvies pārāk nopietni, un mūsu kopdzīve kļuva diezgan saspringta. Mums jāšķiras? Nu tad šķirsimies! Nē, pagaidi, aprunāsimies. Nē, tā tas nevar turpināties. Vispār problēma bija Sandra.

Kad tu klīsti pa bāriem, kaislību drāmas centrā ir nevis tā, ar kuru tu satiecies, bet gan tā, no kuras tu šķiries.

Un tad pienāca vakariņas ar doktoru Vāgneru. Lekcijas laikā, atbildot uz provokatorisku jautājumu, viņš bija sniedzis psihoanalīzes definīciju: - La psychanalyse? C'est qu'entre l'homme et la femme... chers amis... ça ne colle pas. [103]

Diskutējām par pāra attiecībām un par šķiršanos kā Likuma ilūziju. Savu paša problēmu nodarbināts, es dedzīgi iesaistījos sarunā. Kamēr Vāgners klusēja, mēs aizrautīgi ļāvāmies dialektiskām spēlītēm un runājām paši, aizmirsuši, ka mums līdzās sēž orākuls, un viņš, šķietami aizsapņojies

un viņš ar šķietami vienaldzīgu un nesatricināmu izteiksmi

un viņš, šķietami melanholisks un garlaikots

un viņš, iepīdams sarunā frāzi par šķietami citu tēmu, teica (esmu pārliecināts, ka precīzi atceros viņa vārdus, tie iekalti manā atmiņā, nav iespējams, ka es būtu pārklausījies): - Visas savas prakses laikā es vēl nekad neesmu saticis pacientu, kura neirozes cēlonis būtu viņa paša šķiršanās. Ciešanu cēlonis vienmēr ir otra šķiršanās.

Doktors Vāgners vārdu Otrs vienmēr izrunāja ar lielo sākuma burtu. Katrā ziņā es salēcos kā čūskas dzelts

vikonts salēcās kā čūskas dzelts

sviedru pērlītes izspiedās viņam uz pieres

barons viņu vēroja caur savas smalkās krievu cigaretes slinkajām dūmu grīstēm

- Jūs gribējāt teikt, - es jautāju, - ka neirozes cēlonis nav šķiršanās no sava partnera un cilvēks nonāk depresijā, jo no sava partnera šķiras vai nešķiras trešā persona, kas izraisījusi krizi pārī, kuras loceklis viņš ir?

Vāgners uzmeta man apjukušu skatienu - tā skatās tie, kuri pirmoreiz dzīvē sastapuši cilvēku ar prāta darbibas traucējumiem. Viņš man jautāja, ko es ar to gribot teikt.

Lai ari ko es būtu gribējis teikt, biju to pateicis neskaidri. Mēģināju konkretizēt savu domu. Paņēmu no galda nazi un noliku to blakus dakšiņai.

- Lūk, te esmu es, Nazis, precējies ar viņu. Dakšiņu. Un te ir cits pāris - Mazā Karotīte, precējusies ar Lielo Nazi vai Miesnieka Dūci. Tagad es, Nazis, domāju, ka ciešu tāpēc, ka man jāpamet Dakšiņa, bet es to nemaz negribu, un, lai gan milu Mazo Karotīti, man nav nekādu iebildumu, ja Karotīte paliek kopā ar savu Miesnieka Dūci. Bet patiesībā, kā jūs man teicāt, doktor Vāgner, es jūtos slikti tāpēc, ka Karotīte nešķiras no sava Dūča. vai tā?

Vāgners kādam citam galdabiedram paziņoja, ka neko tamlidzīgu neesot teicis.

- Kā tad ne? Jūs teicāt, ka neesat saticis nevienu, kura neirozes cēlonis būtu viņa paša laulības šķiršana, neirozi vienmēr izraisot Otra šķiršanās.

- var jau būt, es neatceros, - garlaikoti attrauca Vāgners.

- Bet, ja jūs tomēr to teicāt, vai jūs to domājāt tā, kā to sapratu es?

Vāgners dažas minūtes klusēja.

Kamēr visi pie galda sēdošie gaidīja, neuzdrīkstēdamies norīt ne kumosa, Vāgners pamāja, lai viņam ielej vīnu, uzmanīgi nopētīja šķidrumu pret gaismu un beidzot ierunājās.

- Ja jūs tā sapratāt, tad vienīgi tāpēc, ka pats vēlējāties tā saprast.

Tad viņš pagriezās uz citu pusi, novilka, ka esot karsts, sāka trallināt kādu operas āriju, vēcinot cepumu, kā diriģēdams neredzamu orķestri, nožāvājās, pievērsās putukrējuma tortes gabalam un visbeidzot, kad kārtējā mēmuma lēkme bija beigusies, lūdza, lai viņu aizved uz viesnīcu.

Pārējie skatījās uz mani tā, it kā es būtu izpostījis simpoziju, kura beigās būtu varējuši atskanēt galīgās Patiesības vārdi.

297

Bet patiesībā es biju izdzirdējis runājam Patiesību.

Es tev piezvanīju. Tu biji mājās, kopā ar Otru. Aizvadīju bezmiega nakti. Viss bija skaidrs: es nevarēju paciest, ka tu biji kopā ar viņu. Ar Sandru tam nebija nekāda sakara.

Sekoja seši dramatiski mēneši, es tevi vajāju, neatkāpos ne so|a, cenzdamies izjaukt tavu kopdzīvi ar viņu, apgalvoju, ka gribu tevi visu vienīgi sev un negribu dalīties ar citiem, un pamazām tev iedvesu, ka tu ienīsti to Otru. Tu ar Otru sāki strīdēties, Otrs kļuva prasīgs, greizsirdīgs, vakaros nekur negāja un, kad bija prom no mājām, zvanīja tev vismaz divas reizes dienā, arī nakts vidū. Kādu vakaru viņš tevi iepļaukāja. Tu man lūdzi naudu, jo gribēji bēgt. Es sagrabināju visus savus iekrājumus. TU pameti savu ģimenes ligzdiņu un aizbrauci uz kalniem kopā ar dažiem draugiem, nepateikusi adresi, otrs man zvanīja un izmisis prašņāja, vai man zināms, kur tevi meklēt. Es to nezināju, bet izklausījās, it kā es melotu, jo Otram tu biji teikusi, ka pamet viņu manis dēļ.

Tu atgriezies starojoša un pavēstīji, ka esot viņam uzrakstījusi atvadu vēstuli. Tai bridi es sāku prātot, kas gan notiks ar mani un Sandru, bet tu man neļāvi lieki satraukties. Tu man pateici, ka esot iepazinusies ar vienu tādu tipu, kuram uz vaiga ir rēta un pieder ļoti bohēmisks dzīvoklis, un tagad tu dzīvošot kopā ar viņu.

- Tu mani vairs nemīli?

- Gluži otrādi, tu esi manas dzīves vienīgais vīrietis, bet pēc visa, kas noticis, man nepieciešamas šīs attiecības, neesi tik bērnišķīgs, pacenties mani saprast, galu galā savu vīru es pametu tevis dēļ, dod cilvēkam laiku apdomāties!

- Apdomāties? Bet tu taču teici, ka dzīvosi kopā ar citu!

- Tu esi intelektuālis, turklāt kreisais, tāpēc neuzvedies kā mafijas vecis.

Par visu man jāpateicas doktoram Vāgneram.

Kaut labāk nekad nebūtu piedzimis neviens no tiem, kas domā par četrām lietām: par to, kas ir augšā, par to, kas ir apakšā, par to, kas ir pirms, par to, kas ir pēc.

Talmud, Hagigah 2.1

37 nodaļa

Ierados Garamonā tieši tai rītā, kad uzstādīja Abulafiju. Belbo un Diotallevi bija aizrāvušies strīdā par Dieva vārdiem, bet Gudruna aizdomu pilna vēroja vīrus, kuri novietoja jauno, satraucošo iekārtu starp manuskriptu ķīpām, ko tagad klāja vēl biezāka putekļu kārta.

- Sēdieties, Kasaubon! Apskatiet mūsu metālu vēstures projektu.

Bijām palikuši divatā, un Belbo man rādīja tēmu indeksu, nodaļu uzmetumus, iecerēto grāmatas maketa shēmu. Mans uzdevums bija izlasīt tekstu un piemeklēt atbilstošas ilustrācijas. Es nosaucu dažas Milānas bibliotēkas, kurās, manuprāt, ir daudz piemērotu materiālu.

- Ar to nepietiks, - teica Belbo. -*■ Būs jāiegriežas arī citu-viet. Piemēram, jums droši vien vajadzēs braukt uz Minhenes zinātņu muzeju, tur ir brīnišķīga fototēka. Un vēl uz Parīzes Conservatoire des Arts ct Mētiers. Es pats labprāt vēlreiz uz turieni aizbrauktu, ja vien būtu laiks.

- Labs muzejs?

- Satraucošs. Mašīnu triumfs gotiskā baznīcā... - viņš brīdi vilcinājās, pārkārtodams uz galda dažus papīrus. Tad, kā baidīdamies piešķirt pārlieku svarīgumu saviem vārdiem, piebilda:

- Tur ir Svārsts.

- Kāds svārsts?

- Fuko svārsts.

Viņš man izskaidroja, kas ir Svārsts, un tieši tādu es to ieraudzīju sestdien - vai varbūt sestdien es to skatīju tieši tādu, jo

Belbo mani bija sagatavojis Šim redzējumam. Bet todien izdevniecībā es laikam neizrādīju pienācīgu sajūsmu, jo Belbo uz mani paskatījās tā, it kā es, aplūkojis Siksta kapelu, būtu noprasījis: “Un tas ir viss?”

- Varbūt tas ir baznīcas noskaņas dēļ, bet varu jums galvot, ka tur pārņem ļoti spēcīgas izjūtas. Doma, ka viss plūst un riņķo un tikai tur augšā pastāv vienīgais visuma nekustīgais punkts... Neticīgajam tā ir iespēja no jauna atrast Dievu, turklāt nav vajadzības noliegt savu neticīgumu, jo atrastais ir Nulles Pols. Zināt, manai paaudzei, kas pārtikusi no sagrautām ilūzijām rītos un vakaros, tas var būt liels mierinājums.

- Manai paaudzei ir ticis daudz vairāk sagrautu ilūziju.

- Kāda iedomība! Nē, jums tas bija tikai ilūziju periods, jūs dziedājāt Karmaņolu un attapāties Vandejā. Drīz atgūsieties. Mums bija citādi. Sākumā fašisms, kaut arī mēs vēl bijām bērni un uztvērām to kā piedzīvojumu romānu, tomēr nācijas nemirstīgo varoņu likteņi bija atskaites punkts. Tad par atskaites punktu kļuva pretošanās kustība, sevišķi tiem, kas vēroja to no malas tāpat kā es un saskatīja tajā atdzimšanas rituālu, pavasara atgriešanos, saulstāvjus vai saulgriežus... es vienmēr jaucu tos vārdus... Tad vieni par atskaites punktu izvēlējās Dievu, citi - strādnieku šķiru, bet daudzi - gan vienu, gan otru. Intelektuāļiem tik mierinoša šķita doma, ka pastāv strādnieks - skaists, veselīgs, spēcīgs, gatavs pārveidot pasauli. Un tad izrādījās (bet to piedzīvojāt arī jūs), ka strādnieki vēl pastāv, bet šķiras vairs nav. Droši vien to noslepkavoja Ungārijā. Un tad nācāt jūs. Varbūt jums tas laiks bija dabisks, tie bija kā svētki. Bet manai paaudzei tie nebija svētki, tā bija veco rēķinu kārtošana, pašpārmetumi, nožēla, atdzimšana. Mēs bijām zaudējuši, un tagad nācāt jūs un nesāt iedvesmu, drosmi, paškritiku. Mums, kam tobrīd bija trīsdesmit pieci vai četrdesmit gadi, jūs bijāt cerība - pazemojoša, tomēr cerība.

Mums atkal bija jākļūst tādiem kā jūs, kaut arī vajadzēja attcik-

tics no visa un sākt no sākuma. Mēs vairs nenēsājām kaklasaiti, aizmetām savus uzvalkus, lai uzspīlētu noplukušas bītlenes, daži pat aizgāja no darba, lai vairs nekalpotu kungiem...

Viņš aizdedzināja cigareti un tēloja, ka viņa sarūgtinājums ir tēlots, lai attaisnotu savu pārlieko aizrautību.

- Un jūs padevāties visās frontēs. Mēs devāmies nožēlas pilnos svētceļojumos uz Ardeatīnas Brāļu kapiem un atteicāmies sacerēt Coca-Cola reklāmas saukļus, jo bijām antifašisti. Samierinājāmies ar smieklīgu algu Garamonā, jo grāmatas vismaz ir demokrātiskas. Bet jūs, lai atriebtos buržujiem, kurus jums neizdevās pakārt, tagad viņiem pārdodat videokasetes un stulbus žurnālus, apdullināt viņus ar dzenu un motocikla apkopes smalkumiem. Jūs spiedāt mūs nopirkt Мао viedo izteicienu krājumus, bet par nopelnīto naudu rīkojāt uguņošanu ballītēs par godu jaunajam mākslas vilnim. Nemaz nekaunēdamies. Bet mēs mokāmies kaunā visu mūžu. Jūs mūs piekrāpāt. Jūs nepanācāt attīrīšanos, jūs bijāt tikai tāda pusaudža gadu pūtīte. Mums jūs likāt justies kā nožēlojamiem tārpiem, jo mums nebija drosmes atklāti stāties pretī Bolīvijas žandarmiem, bet paši vēlāk šāvāt mugurā nelaimīgajiem, kas rāmi gāja pa ielu. Pirms desmit gadiem mēs melojām, lai izdabūtu jūs ārā no cietumiem, bet jūs paši melojāt, lai nosūtītu aiz restēm savus draugus. Un tāpēc man patīk šī mašīna - tā ir stulba, nekam netic un nemēģina iedvest savu ticību man, un dara visu, ko es tai lieku. Dumjš esmu es, un tikpat dumja ir viņa... vai viņš. Godīgas attiecības.

- Ks...

- Jūs esat bez vainas, Kasaubon. Jūs aizbēgāt, nevis metāt akmeņus, pabeidzāt universitāti, nevis šāvāt. Un tomēr pirms dažiem gadiem man likās, ka arī jūs mani šantažējat . Ņemiet vērā

- nekā personiska, tikai paaudžu pretrunas. Un, kad es pagājušogad ieraudzīju Svārstu, es visu sapratu.

- Ko visu?

- Gandrīz visu. Redzat, Kasaubon, arī Svārsts ir viltus pravietis. Jūs uz to skatāties un ticat, ka tas ir vienīgais stabilais punkts visumā. Bet, ja to nokabinātu no baznīcas velves un piekārtu pie bordeļa griestiem, tas darbotos tikpat labi. Un ir jau vēl citi svārsti - viens karājas Ņujorkā, ANO mītnē, vēl viens - Sanfrancisko Zinātņu muzejā, un kas zina, kur ir pārējie. Lai arī kur jūs iekāri nātu Fuko svārstu, tas būs nekustīgs un zeme griezīsies zem tā. Ikviens visuma punkts var kļūt par vienīgo stabilo, vajag tikai tur piekārt Svārstu.

- Dievs ir visur?

- Savā ziņā - jā. Tāpēc jau Svārsts mani satrauc. Tas man apsola bezgalīgo, bet reizē uzliek man atbildību par izvēli, kur to novietot. Tāpēc nepietiek vienkārši pielūgt Svārstu tur, kur tas atrodas, - atkal pašam jāpieņem lēmums un jāmeklē vispiemērotākā vieta. Un tomēr...

- Un tomēr?

- Un tomēr... jūs taču manus vārdus neuztverat nopietni, Kasaubon? Nē, es varu būt mierīgs, mēs esam ļaudis, kas neko neuztver nopietni... Gribēju teikt, ka man tomēr ir sajūta, ka cilvēks savas dzīves laikā iekar Svārstu daudzās vietās un tas nekad nedarbojas, bet tur, muzejā, tas darbojas tik skaisti... Varbūt pasaulē pastāv kādi izredzētie punkti? Pie šī kabineta griestiem? Nē, te tam neviens neticētu. Vajadzīga atbilstoša vide. Es nezinu, varbūt mēs nemitīgi meklējam pareizo punktu, varbūt tas ir tepat mums blakus, bet mēs neprotam to saskatīt, - lai to saskatītu, vajadzētu tam noticēt... Labāk ejam pie Garamona kunga.

- Piekārt Svārstu?

- Kādas muļķības! Mēs ejam pievērsties nopietnām lietām. Lai jūs varētu saņemt algu, saimniekam vispirms jūs jāapskata, jāapčamda, jāaposta un tad jāsaka, ka esat kam derīgs. Nāciet, lai saimnieks jūs aptausta, viņa pieskāriens dziedē kašķi...

38 nodaļa

Slepenais Meistars, Pilnibu Sasniegušais Meistars, Zinātkāres

Meistars, Ēku Pārlūks, No Deviņiem Izraudzītais, Karaliskās

Salamana Arkas Bruņinieks jeb Devitās Arkas Meistars, Svētās velves Diženais Skotietis, Austrumu jeb zobena bruņinieks, Jeruzālemes Princis, Austrumu un Rietumu Bruņinieks, Rozes un Krusta Karaliskais Bruņinieks un Ērgļa un Pelikāna Bruņinieks, Diženais Priesteris jeb Debesu Jeruzālemes Augstākais Skotietis, Visu Ložu Godājamais Lielmestrs ad vitam', Prūšu Bruņinieks un Noasa Pēcteču Patriarhs, Karaliskās Āvas Bruņinieks jeb Libānas Princis, Tabernakula Princis, vara Čūskas Bruņinieks, Līdzcietības jeb Žēlastības Princis, Dižais Tempļa Pārzinis, Saules Bruņinieks jeb iesvētītais Princis, Skotijas Svētā Andreja Bruņinieks jeb Gaismas Diženais Maģistrs, izredzētais Bruņinieks Kadošs un Melnā un Baltā Ērgļa Bruņinieks.

Brīvmūrnieku Senā un Atzītā Skotu Rita augstākās pakāpes

Aizgājām līdz gaiteņa galam, pakāpāmies trīs pakāpienus un atvērām matēta stikla durvis. Pēkšņi bijām nokļuvuši citā pasaulē. Izdevniecības telpas, no kurām nācu, bija tumšas, putekļainas, noplukušas, bet šīs atgādināja kādas lidostas VIP zāli. Klusināta mūzika, gaišzilas sienas, ērta priekštelpa ar ievērojamu dizaineru mēbelēm, pie sienām - fotogrāfijas, kurās vīri ar tipiskām deputātu sejām sniedza vīriem ar tipiskām senatoru sejām spārnotas uzvaras dievietes. Uz neliela galdiņa kā zobārsta uzgaidāmajā telpā - itin kā nejauši nomesti daži koši žurnāli: Literārais Asprātis, Dzejas virpuli, Roze un Ērkšķis, Itālijas Par-nass, Brīvais Pants. Nekad nebiju redzējis tādus izdevumus un vēlāk uzzināju, kāpēc: tos izplatīja tikai Manuzio klientu aprindās.

Sākumā nodomāju, ka esam nonākuši Garamona vadības telpās, bet drīz man šī pārliecība bija jāatmet. Bijām iekļuvuši citas izdevniecības teritorijā. Garamona gaitenī stāvēja tumša un pieputējusi vitrīna, kurā bija izliktas svaigākās publikācijas, taču _ *.

* Uz mūžu (latiņu vai.).

Garamona ražojumi bija visai pieticīga izskata, vēl neatgrieztām lappusēm, kautri pelēcīgiem vākiem - tiem bija jāatgādina franču universitāšu izdevumi, un arī papīrs jau pēc dažiem gadiem nodzeltēja, tā radot maldīgu, bet vēlamu iespaidu, ka autors, kaut arī jauns, publicējis darbu jau krietni sen. Ari šajā priekštelpā stāvēja liela, no iekšpuses izgaismota vitrīna, kurā bija izvietoti apgāda Manuzio [104] izdevumi - ļoti eleganti, spīdīgi, ar plānu plēvīti apvilkti vāciņi, dažas grāmatas atvērtas, piedāvājot skatieniem sniegbaltas izcila papīra lappuses un skaidri iespiestus burtus.

Garamona sēriju nosaukumi bija nopietni un smagnēji, piemēram, Humanitārie Pētījumi vai Philosophia. Turpretī Manuzio sērijām bija piešķirti smalki un poētiski vārdi: Nenoplūktais zieds (dzeja), Terra Ineojjnita* (proza), Oleandru stunda (tajā ietilpa, piemēram, sacerējums Slimās meitenes dienasgrāmata), Lieldienu sala (šķiet, dažāda veida esejas un apraksti), Jaunā Atlan-tīda (pēdējais šīs sērijas darbs - Atsvabinātā Kēnigsberga: Prole-gomeni katrai nākotnes metafizikai, kura varēs rasties kā dubulta transcendentālā sistēma un fenomenālo noumenu zinātne). Uz visiem vāciņiem izdevniecības simbols - pelikāns zem palmas, un moto: “Man pieder tas, ko esmu citiem sniedzis.”

Belbo neielaidās garos skaidrojumos: Garamona kungam piederot divas izdevniecības, tas arī viss. Nākamajās dienās uzzināju, ka gan eja, gan saistība starp Garamonu un Manuzio ir slepena un zināma tikai nedaudziem. īstā Manuzio ieeja atradās Marķīza Gvaldi ielā, tur nemanīja Sinčero Renāto ielas pūžņojošās pasaules smakas - Gvaldi iela nozīmēja tīras, greznas fasādes, plašas ietves un kāpņu telpas ar moderniem alumīnija liftiem. Neviens nevarētu pat iedomāties, ka nieka trīs pakāpieni savieno kādu dzīvokli Sinčero Romāno ielas graustā ar smalku namu Marķīza

Gvaldi ielā. Garamona kungam droši vien vajadzēja krietni papūlēties, lai iegūtu atļauju izveidot šo pāreju; šķiet, ka viņam bija palīdzējis viens no Manuzio autoriem, augsts Pilsētplānoša-nas pārvaldes ierēdnis.

Mūs sagaidīja Grācijas kundze, cienījama izskata matrona, -ap kaklu slavena modelētāja zīda lakatiņš, kostīms telpu sienām pieskaņotā tonī. Laipni smaidot, viņa mūs pavadīja uz “globusa zāli”.

Zāle nebūt nebija milzīga, tomēr atgādināja Musolīni kabinetu Venēcijas pilī Romā - arī šeit pie ieejas durvīm stāvēja globuss, Garamona kunga sarkankoka rakstāmgalds novietots pašā zāles dziļumā, un šķita, ka mēs uz to lūkojamies pa otrādi ap-vērstu tālskati. Garamona kungs pamāja, lai nākam tuvāk, un mani pārņēma savāda bijība. Vēlāk, kad šeit ieradās De Guber-natiss, Garamons pagājās viņam pretī, un šī sirsnības izpausme radīja vēl svētsvinīgāku iespaidu. Apmeklētājs vispirms vēroja, kā Garamons tuvojas, un pēc tam ļāva, lai viņu, saņemtu pie elkoņa, aizvada līdz rakstāmgaldam, - tā kabineta apmēri brīnumainā kārtā divkāršojās.

Garamons lūdza mums apsēsties iepretī viņa galdam. Viņš bija tiešs un sirsnīgs. - Doktors Belbo man par jums stāstījis daudz laba, doktor Kasaubon. Mums vajadzīgi talantīgi līdzstrādnieki. Kā saprotat, mēs negrasāmies jūs pieņemt kā štata darbinieku. To mēs nevaram atļauties. Bet jums tiks atlīdzināts par jūsu centību un, ja atļausiet tā izteikties, par jūsu ziedošanos darbam, jo, manuprāt, mūsu darbības sfērā neiztikt bez misijas apziņas.

Viņš man nosauca aptuvenu summu, ko bija gatavs maksāt par noteiktu darba stundu skaitu, un tolaik šāds atalgojums man šķita visnotaļ pieņemams.

- Lieliski, dārgais Kasaubon. - Zinātniskais grāds uzrunā bija pagaisis, jo no šī brīža biju kļuvis par viņa darbinieku. - Mūsu metālu vēsturei jābūt žilbinošai, cs pat teiktu - ļoti glītai. Populāri, visiem saprotamā valodā, tomēr zinātniski. Jārosina lasītāja fantāzija, bet tas jādara zinātniskā veidā. Mēģināšu paskaidrot. Rau, te, grāmatas uzmetumos, es lasu, ka pastāvējusi tāda lode, kā nu viņu sauca, jā, Magdcburgas lode: savieno divas puslodes un izsūknē gaisu, lai iekšā rastos vakuums, pie katras puslodes piejūdz pa pārim normāņu zirgu, un šie velk un velk katrs uz savu pusi, bet nespēj atraut puslodes vienu no otras. Tas ir zinātnes fakts, tomēr pietiekami tēlains. Un jūsu uzdevums ir starp daudzajiem bālajiem atrast citus tikpat izteiksmīgus faktus. Un, kad būsiet tos izvēlējies, jums tiem jāpiemeklē kāda ilustrācija -freska, eļļas gleznojums, vienalga. Protams, no attiecīgā laikposma. Un tad mēs to ievietosim pa visu lappusi, visās krāsās.

- Zinu, ka ir tāda gravīra, - es teicu.

- Redzat? Lieliski! Liksim pa visu lappusi, krāsainu.

- Tā ir gravīra, tātad melnbalta, - es iebildu.

- Tiešām? Nu nekas, lai būtu melnbalta. Precizitāte pirmajā vietā! Toties mēs to varam likt uz zelta fona, jo tai jāsatriec lasītājs, - jārada klātesamības iespaids, lai lasītājs justos, kā nonācis tai tālajā dienā, kad tika veikts eksperiments. Skaidrs? Zinātnis-kums, reālisms, aizrautība! Arī ar zinātni lasītāju var sagrābt pie rīkles. Un pēc iespējs vairāk teatrālisma, dramatisma! Piemēram, madame Kirī vakarā atgriežas mājās un redz tumsā mirguļojam fosforescējošu gaismu. Ak dievs, kas gan tas varētu būt... Bet tas ir ogļūdeņradis, golkonda vai flogistons, kā nu ellē to sauc, un, voila [105], Marija Kirī ir atklājusi rentgena starus. Galvenais - visu dramatizēt. Protams, neatkāpjoties no patiesības.

- Bet kas rentgena stariem ir kopīgs ar metāliem?

- Vai tad rādijs nav metāls?

- Domāju, ka ir.

- Tad jau viss kārtībā. Raugoties no metālu izpētes skatupunkta, mēs varam aprakstīt visu zinātnes pasauli. Par kādu grāmatas nosaukumu mēs vienojāmies, Belbo?

- Bijām iecerējuši kaut ko nopietnu, piemēram, Metāli un materiālā kultūra.

-Tam arī jābūt nopietnam. Tomēr vajadzētu vēl kādu knifu... kādu nieku, kas atklāj lietas būtību... Padomāsim... Piemēram, Vispasaules metālu vēsture. Tur taču būs arī par ķīniešiem?

- Būs.

- Tātad vispasaules. Tas nav reklāmas triks, bet tīra patiesība. Vai vēl labāk: Metālu brīnumainie piedzīvojumi.

Tieši tai brīdī Grācijas kundze paziņoja, ka ieradies De Gu-bernadsa kungs. Garamons mirkli vilcinājās, uzmeta man šaubu pilnu skatienu, bet Belbo viņam pamāja, likdams saprast, ka tagad man var uzticēties. Garamons vēlēja ielaist apmeklētāju un pats pagājās viņam pretī. De Gubernatiss bija tērpies uzvalkā ar divrindu pogājumu, pie svārku atloka piesprausta roze, krūšu kabatiņā - pildspalva, sānu kabatā - salocīta avīze, padusē pasista mape.

- Godātais De Gubernatisa kungs, nāciet, nāciet iekšā! Mans dārgais draugs De Ambroziss man par jums stāstīja, zinu, zinu - visa dzīve ziedota, kalpojot valstij. Un slepens dzejnieka aicinājums, vai tiesa? Parādiet, rādiet man savus poētiskos dārgumus, ko turat rokās... Un iepazīstieties ar diviem mūsu izdevniecības ģenerāldirektoriem.

Viņš nosēdināja viesi pie rakstāmgalda, kas bija nokrauts ar manuskriptu grēdām, un ar nepacietībā drebošām rokām noglāstīja pasniegtās mapes vāciņus. - Nē, nē, nesakiet neko, man viss zināms. Jūs esat no Vipitēno, no pilsētas ar cēlu pagātni. Viss mūžs ziedots muitas dienestam. Un slepenībā, dienu pēc dienas, nakti pēc nakts tapušas šīs poēzijas dēmonā iedvesmotās lappuses. Dzeja... Tā sadedzināja Sapfo jaunību un lika nosirmot

Gētem... Pharmakon, teica grieķi - reizē inde un zāles. Protams, mums jūsu darbs būs jāizlasa, un es vienmēr pieprasu vismaz trīs recenzijas - vienu novērtējumu sniedz kāds mūsu darbinieks, bet divus konsultantus pieaicinām no malas (diemžēl nevaru jums nosaukt viņu vārdus, - tās ir pārāk prominentas personas). Jo, redzat, Manuzio neizdod grāmatu, ja nav pilnīgas pārliecības par tās kvalitāti, - un kvalitāte, kā jūs to zināt labāk par mani, ir netverama, tā nojaušama tikai ar sesto prātu; gadās, ka reizēm grāmatai piemīt kādas nepilnības, negludumi - jūs, protams, man tūdaļ varētu iebilst, ka ari Svēvo, kā zināms, rakstīja slikti -un tomēr darbā jūtama ideja, ritms, spēks. Es zinu, zinu, nemaz nesakiet man to, - es tikko uzmetu skatienu jūsu darba pirmajām rindām un jau sajutu... Es gan negribētu būt vienīgais lēmējs, kaut arī man jāpiebilst, ka bieži, patiešām bieži ir gadījies saņemt visnotaļ vēsas recenzijas, un tomēr es esmu balsojis par labu grāmatas izdošanai, - jo nevar patiesi novērtēt kādu autoru, pirms nav panākta, kā lai saka, iekšējā saskaņa ar viņu. Lūk, piemēram, es uz labu laimi šķiru jūsu dzejas lapas, un man acīs krīt rinda “kā rudenī sadudzis plaksts” - lieliski, es nezinu, kāds ir turpinājums, bet jau šajos nedaudzajos vārdos es jūtu iedvesmu, uztveru noskaņu un tēlu, un visbiežāk tieši tā dzimst teksti - no ekstāzes, aizgrābtības. Ceļa dit [106] mans dārgais draugs, kaut nu mēs spētu darīt visu, ko vēlamies! Bet arī izdevējdarbība ir bizness, cēlāks par citiem, un tomēr bizness. Vai zināt, cik izmaksā tipogrāfijas pakalpojumi? Un papīrs? Ieskatieties, ieskatieties šodienas avīzē, izlasiet, kas notiek Volstrītā. Jūs teiksiet, ka tas mūs neskar? Skar gan. Vai zināt, ka nodokļi jāmaksā arī par noliktavas uzkrājumiem? Grāmatu neizpērk, bet viņi liek, lai es maksāju nodokļus arī par nepārdotajiem eksemplāriem. Man jāmaksā par katru neveiksmi - šo filistiešu neizprasto ģēniju Golgātu. Sis

papīrs ir tik plāns un caurspīdīgs; atļaujiet man piezīmēt, ka par jūsu poētisko talantu liecina arī tas, ka esat rakstījis savu tekstus uz tāda papīra; parasts skribents būtu ņēmis visgludāko un spožāko papīru, lai apžilbinātu acis un maldinātu prātu, bet jūsu dzeja ir rakstīta no visas sirds, jā, katrs vārds ir kā akmens, kas var sajaukt pasaules ūdeņus, - bet par papīru grāmatu iespiešanai man jāmaksā tik dārgi, it kā es tās gribētu drukāt uz banknotēm.

Iezvanījās telefons. Vēlāk uzzināju, ka Garamons bija nospiedis zem rakstāmgalda ierīkotu slepenu pogu un Grācijas kundze nodevusi viņam viltus zvanu.

- Dārgais Meistar! Tiešām? Brīnišķīgi! Tādi jaunumi, lai skan zvani! Katra jūsu grāmata ir īsts notikums literatūras pasaulē. Protams. Manuzio lepojas, ka jūs esat viens no mūsu autoriem. Vai redzējāt, ko avīzes rakstīja par jūsu pēdējo varoņ-poēmu? Nobela prēmijas cienīgs darbs! Diemžēl jūs esat apsteidzis savu laiku. Mēs ar grūtībām pārdevām tikai trīs tūkstošus eksemplāru...

De Gubernatiss nobālēja, trīs tūkstoši eksemplāru viņam šķita nesasniedzami tāls mērķis.

- Mums pat neizdevās segt ražošanas izmaksas. Kādreiz ieskatieties te, aiz stiklotajām durvīm, cik daudz darbinieku gaida no manis algu. Mūsdienās, lai es varētu atpelnīt grāmatu, man jāpārdod vismaz desmit tūkstoši eksemplāru. Par laimi, ir daudz izdevumu, kurus pārdodam arī vēl lielākās tirāžās, bet to autoriem - kā lai to pasaka - ir citāds aicinājums. Piemēram, Balzaks bija dižens rakstnieks un pārdeva grāmatas citu pēc citas kā smalkmaizītes, tikpat dižens bija Prusts, bet viņš publicējās par saviem līdzekļiem. Jūsu darbi nonāks skolu antoloģijās, bet tos nekad nepārdos dzelzceļa staciju kioskos, tāds liktenis bija arī Džoisam, viņš arī apmaksāja savu darbu izdošanu tāpat kā Prusts. Tādas grāmatas kā jūsējās es varu atļauties izdot vienu reizi divos trijos gados. Dodiet man trīs gadus laika...

Sekoja visai gara pauze. Garamona sejā parādījās sāpjpilna apjukuma izteiksme.

- Kā? Par saviem līdzekļiem? Nē, nē, nav runa par summu, tā būtu pietiekama... Vienīgi, redziet, Manuzio nav pieņemts... Protams, jūs man varat iebilst, ka arī Džoiss un Prusts... Protams... es saprotu...

Vēl viena mokoša pauze. - Labi, apspriedīsim to sīkāk. Es ar jums runāju atklātu valodu, redzu, ka esat nepacietīgs. Tad mēģināsim izveidot joint venture^107, kā to sauc amerikāņi. Iegriezieties pie manis rīt, ieskicēsim aptuvenu tāmi... Vēlreiz pieņemiet manus apbrīnas un visdziļākās cieņas apliecinājumus.

Izskatījās, ka Garamons atgūstas no sapņa, viņš ar plaukstu pārvilka pār seju un tad pēkšņi attapa, ka sarunu dzirdējis arī viņa apmeklētājs. - Piedodiet! Tas bija kāds rakstnieks, īsts rakstnieks, iespējams, patiešām izcils. Un tomēr... vai varbūt tieši tāpēc... Reizēm, darbojoties šajā nozarē, pārņem pazemojuma sajūta. Par laimi, šis darbs ir mans aicinājums. Bet atgriezīsimies pie mūsu sarunas. Domāju, ka esam viens otram pateikuši visu. Es jums rakstīšu, teiksim, pēc mēneša. Bet jūsu manuskripts lai paliek šeit, drošās rokās.

De Gubernatiss devās prom, nebildis ne vārda. Viņš bija spēris pirmos soļus tuvāk literārās slavas kalvei.

39 nodaļa

Debesu Sfēru Bruņinieks, zodiaka Princis, Augstākais Hermētiskais Filosofs, Diženais Zvaigžņu Pavēlnieks, Augstākais izīdas Priesteris, svētā Pakalna Princis, Samotrākes Filosofs, Kaukāza Titāns, Zelta Liras Puisēns, īstenā Fēniksa Bruņinieks, Sfinksas Bruņinieks, Labirinta Vledais, Brahmana Princis, Svētnīcas Mistiskais Sargs, Noslēpumainā Torņa Arhitekts, Svētā Priekškara Augstākais Princis, Hieroglifu Tulks, orfiskais Doktors, Triju Uguņu Sargs, Neizpaužamā Vārda Uzraugs, Augstāko Noslēpumu Diženais Edips, Noslēpumu Oāzes Mīļotais Gans, Svētās uguns Doktors, Starojošā Trijstūra Bruņinieks.

Memfisas-Misralmas Senā un Sākotnējā Rita pakāpes

Mnnuzio bija Milānas grāmatu apgāds, kas galvenokārt nodarbojās ar APSL.

Mnnuzio žargonā APSL nozīmēja - bet kāpēc es lietoju pagātnes formu? APSL aizvien pastāv, Milānā dzīve turpinās, it kā nekas nebūtu noticis, - vienīgi es visu projicēju biedējoši tālā pagātnē, jo aizvakarnakts notikumi pārrāva laiku, zem Saint-Martin-des-Champsvelvēm tika izjaukta gadsimtu secība... vai arī tā runāju tāpēc, ka aizvakar es piepeši novecoju par vairākiem gadu desmitiem... vai arī bailes, ka Viņi varētu mani atrast, spiež mani justies kā brūkošas impērijas hronistam - aprakstu tās dzīvi, iegūlies vannā, manas vēnas jau pārgrieztas, un es gaidu, līdz noslīkšu pats savās asinīs...

APSL nozīmē “autors par saviem līdzekļiem”, un Manuzio ir viens no tiem uzņēmumiem, ko anglosakšu zemēs dēvē par vanity press^108. Apskaužami liela peļņa, izmaksas niecīgas. Tikai četri darbinieki: Garamons, Grācijas kundze, grāmatvedis, kuru šeit lepni dēvē par finanšu un administrācijas direktoru un kurš sēž kambarītī gaiteņa galā, un vēl Lučāno, vienrocis ekspedīcijas strādnieks plašajā noliktavā puspagrabstāvā.

- Man nekad nav izdevies saprast, kā Lučāno ar vienu roku

spēj iesaiņot grāmatas, - man reiz teica Belbo, - domāju, ka viņš ņem talkā zobus. Lai gan nekas daudz jau viņam nav jāsaiņo; normālu izdevniecību ekspeditoriem grāmatas jāsūta uz grāmatnīcām, turpretī Lučāno sūta grāmatas tikai to autoriem. Manuzio neinteresējas par lasītājiem... Kā mēdz teikt Garamona kungs, galvenais ir nezaudēt autoru uzticību, bet bez lasītājiem var iztikt.

Belbo apbrīnoja Garamona kungu. Viņaprāt, Garamons bija apveltīts ar spēku, kas Belbo bija ticis liegts.

Manuzio sistēma bija pavisam vienkārša. īsi rakstiņi reģionālajās avīzēs, profesionālajos žurnālos, provinciālos literatūras mēnešrakstos, galvenokārt tādos, kas beidz iznākt jau pēc dažiem numuriem. Vidēji lieli reklāmas laukumi ar autora foto un dažām neaizmirstamām rindām, piemēram, “viena no mūsu dzejas skanīgākajām balsīm” vai arī “Romāna Floricina un viņas masas autors vēlreiz nepārprotami apliecinājis savu stāstnieka talantu”.

- Tai brīdī āķis ir izmests, - Belbo man skaidroja, - un APSL uz tā ķeras veseliem ķekariem, ja vien uz āķa var ķerties ķekariem, bet šādas samocītas metaforas ir raksturīgas Manuzio autoriem, un es esmu ietekmējies no viņu stila, atvainojiet.

- Un tālāk?

- Ņemsim kaut vai De Gubernatisa gadījumu. Pēc mēneša, kad mūsu pensionētais muitas darbinieks mocīsies neizturamās gaidās, viņam piezvanīs Garamona kungs un ielūgs vakariņās kopā ar dažiem rakstniekiem. Par tikšanās vietu izraudzīts arābu restorāns, ekskluzīvs iestādījums, uz ielas pat nav izkārtnes - jāpiezvana pie durvīm, jānosauc savs vārds un jānostājas iepretī actiņai. Izsmalcināts iekārtojums, neuzbāzīga gaisma, eksotiska mūzika. Garamons paspiež roku zāles pārzinim, uzrunā viesmīļus uz tu un sūta atpakaļ vīna pudeli, jo, zināt, tā gada raža nebija tā labākā, vai arī paziņo: atvaino, mīļais, bet tas nav kus-kuss, kādu var nobaudīt Marakešā. De Gubernatisu iepazīstinās

ar komisāru Tāduuntādu, visi lidostas dienesti ir viņa pārziņā,

bet galvenais - viņš ir kosmoranto izgudrotājs un apustulis, jā, jā, viņš radījis valodu pasaules mieram un saziņai, un šo projektu patlaban apspriež UNKSCX). Un vēl profesors Kāviņtursauc, izcils prozaiķis, 1980. gada Petruzzellis delln Ci attina prēmijas laureāts un turklāt medicīnas zinātņu spīdeklis. Cik gadu jūs pasniedzāt, profesor? Jā, tie bija citi laiki, tad studijas universitātē bija nopietna lieta. Un vēl mūsu dzejniece, apburošā Odolinda Medzo-fonti Sasabeti, Šķīsto trīsu autore, jūs droši vien esat lasījis...

Belbo man atzinās, ka ilgi neesot varējis saprast, kāpēc visi sieviešu dzimuma APSL paraksta savus darbus ar diviem uzvārdiem: Laureta Solimēni Kalkanti, Dora Ardenti Fjamma, Karo-līna Pastorelli Cefalū. Kāpēc labām rakstniecēm ir tikai viens uzvārds (vienīgais izņēmums ir īvi ja Komptone Bērneta), bet dažām - tikai vārds, piemēram, Koletei, bet daiļā dzimuma APSL uzskata par nepieciešamu parakstīt savus sacerējumus kā Odolinda Medzofonti Sasabeti? Tāpēc, ka īsts rakstnieks raksta, jo mīl savu darbu, un viņam nav svarīgi, vai slavens kļūs viņa vārds vai pseidonīms, - labs piemērs ir Nervāls, kurpretī APSL grib, lai par viņa panākumiem uzzina kaimiņi un tuvāko kvartālu iedzīvotāji, un arī vecie paziņas mazpilsētā, kur viņš dzīvojis agrāk. Vīrietim pietiek ar vārdu un uzvārdu, sievietei ne, jo dažiem zināms viņas meitas uzvārds, bet citi viņu iepazinuši jau kā precētu kundzi. Tāpēc jāparakstās ar abiem.

- īsāk sakot, tas būs intelektuāli piesātināts vakars. De Gu-bernatisam liksies, ka viņš iedzēris LSD kokteili. Viņš centīsies iesaistīties galdabicdru pļāpāšanā, klausīsies šķērmu anekdoti par lielo dzejnieku, kurš, kā visiem zināms, ir pilnīgi impotents un patiesībā arī kā dzejnieks nav nekas īpašs. Aizkustinājumā valgām acīm viņš pētīs Ievērojamo itāļu enciklopēdijas jaunāko izdevumu, ko Garamons kādā brīdī noliks uz galda, lai parādītu komisāram attiecīgo lappusi (vai redzējāt, dārgais,*ari jūs esat iekļuvis Panteonā, beidzot taisnīgums triumfē).

Belbo man parādīja šo enciklopēdiju. - Pirms stundas es jums nolasīju sprediķi, taču neviens nav bez vainas. Enciklopēdiju veidojam mēs divatā ar Diotallevi. Un varu zvērēt, ka mēs to nedarām naudas dēļ. Nevaru iedomāties uzjautrinošāku darbu. Un katru gadu mums jāsagatavo jauns papildinātais izdevums. Struktūra ir aptuveni šāda: viens šķirklis veltīts slavenam rakstniekam, nākamais - kādam APSL. Pats grūtākais ir vienmērīgi iekļaut enciklopēdijā gan vienus, gan otrus un neizšķiest pārāk daudz vietas slavenajiem rakstniekiem. Apskatiet, piemēram, burtu L.

LAMPEDŪZA, Džuzepe Tomāzi cii (1889 - 1959). Sicīlicšu rakstnieks. Lielāko mūža daļu nevienam nezināms kā literāts, slavu iemantoja pēc nāves ar romānu Gepards.

LAMPUSTRI, Adcodāto (1919 - ). Rakstnieks, pedagogs, cīnītājs (bronzas medaļa par cīņām Austrumā/rikā), domātājs, pro-zaikis un dzejnieks. Viņa daiļrade ievelk nozīmīgus vaibstus mūsu gadsimta itāļu literatūras panorāma. Lampustri ievērību gūst 1959. gada ar plaša vēriena triloģijas pirmo romānu Brāļi Karmasi, kurā atmaskojošā reālisma manierē, tomēr nezaudējot pārsteidzošu poētisko dimensiju, vēstīts par Lukānijas zvejnieku ģimenes gaitām. Šim darbam, kas 1960. gadā apbalvots ar“ Petruzzellis della Gattina” prēmiju, vēlākajos gados seko Atriebes skartie un Panteras uzstājīgais skatiens, darbi, kuros, iespējams, vēl lielākā mērā nekā debijas romānā izpaužas stāstījuma episkais spēks, žilbinošs iztēles plastiskums un liriskā elpa, apliecinot autora nepārspējamo mākslinieka talantu. Kolēģi un draugi vērtē Adeodāto Lampustri kā neaizstājamu ministrijas darbinieku, ciena viņu kā spēcīgu personību, priekšzīmīgu tēvu un vīru, izcilu oratoru.

- De Gubernatisu noteikti pārņems nevaldāma kāre iekļūt šajā enciklopēdijā, - man skaidroja Belbo. - Viņš pats jau sen

nonācis pie secinājuma, ka visiem zināmo rakstnieku slava ir uzpūsta no zila gaisa, to radījusi uzpirktu kritiķu kliķe. Bet tagad viņš aptvers, ka ir uzņemts literātu saimē, turklāt tādu literātu, kuri vienlaikus ir valsts iestāžu vadītāji, banku direktori, aristokrāti un juristi. Piepeši būs radusies iespēja paplašināt savu paziņu loku, un turpmāk, ja viņam būs nepieciešama palīdzība, viņš beidzot zinās, pie kā griezties. Garamona kungam pieder vara izvilkt De Gubernatisu no provinces un izbīdīt pašā virsotnē. Un Garamons vakariņu beigās De Gubernatisam iečukstēs ausī, ka nākamajā rītā gaida viņu pie sevis izdevniecībā.

- Un nākamajā rītā viņš atnāks?

- Kā likts. Viņš pavadīs bezmiega nakti, sapņodams, ka reiz būs tikpat slavens kā Adeodāto Lampustri.

- Un tālāk?

- Nākamajā rītā Garamons viņam teiks: “Vakar es neuzdrošinājos neko teikt, lai neaizvainotu citus, bet tagad varu jums paziņot, ka esat radījis izcilu darbu. Recenzentu atsauksmes ir sajūsmas pilnas, es pat teiktu - pozitīvas, un es pats pavadīju visu nakti, lasot un vēlreiz pārlasot šīs lappuses. Literāras prēmijas cienīga grāmata. Izcili, patiešām izcili!” Tad viņš atkal pieies pie rakstāmgalda un pārlaidīs roku pār apņurcītajām manuskripta lapām - būs skaidri redzams, ka tās glāstījušas vismaz četru aizrautīgu lasītāju rokas un acis (manuskriptu apņurcīšana ietilpst Grācijas kundzes pienākumos). Tad Garamons pievērsīs apjukušu skatienu laimīgajam APSL un teiks: “Ko lai mēs darām?”

De Gubernatiss satraukti pārvaicās: “Ko lai mēs darām?” Un Garamons atbildēs, ka darba vērtība nav apšaubāma, taču nav noliedzams arī tas, ka šis sacerējums apsteidzis savu laiku un ka nebūs iespējams izdot vairāk par diviem tūkstošiem eksemplāru, katrā ziņā ne vairāk par divarpus tūkstošiem. De Gubernatisam ar diviem tūkstošiem pietiktu, lai varētu apveltīt visus savus paziņas, - APSL negrib aplaimot visu pasauli vai, pareizāk, viņu

pasauli veido pazīstamas sejas: bijušie bankas kolēģi, skolotāji, ar kuriem kopā strādāts pamatskolā, pensionēti dienesta biedri. APSI. viņus visus grib apveltīt ar saviem poētiskajiem tēliem, ari tos, kas paši to nevēlas, piemēram, tuvējā desu veikaliņa īpašnieku un policijas priekšnieku... Bailēs, ka Garamons varētu pārdomāt, De Gubernatiss prātā sāk steigšus rēķināt. Turklāt nevajag aizmirst, ka mājās, birojā, visā pilsētelē jau zināms, ka viņš iesniedzis manuskriptu ievērojamam Milānas izdevējam. Viņš varētu izņemt no bankas visus ietaupījumus, ieķīlāt māju un paņemt aizdevumu, pārdot tās nedaudzās akcijas, kas viņam pieder. Tā parēķinājis, viņš bikli ieminēsies, ka pats varētu segt daļu izdevumu. Garamons tēlos apjukumu - Manuzio tā nav pieņemts un tā tālāk, un tā joprojām. Bet, brīdi lauzies, viņš piekāpsies: labi, jūs mani pārliecinājāt, galu galā arī Džoiss un Prusts pielāgojās smagajiem apstākļiem. Grāmatas izdošanas izmaksas ir tādas un tādas, pagaidām mēs nodrukāsim divus tūkstošus eksemplāru, bet līgumā paredzēsim maksimālo tirāžu -desmit tūkstošus. Divsimt eksemplāri pienākas jums, tos jūs varēsiet dāvināt, kam vien vēlaties; divus simtus nosūtīsim dažādiem preses izdevumiem, jo gribam sarīkot nopietnu reklāmas kampaņu; bet atlikušos tūkstoš sešsimt eksemplārus laidīsim pārdošanā. Un, kā jūs pats saprotat, par šiem eksemplāriem jūs nesaņemsiet autoratlīdzību, taču, ja grāmatu labi pirks, mēs nodrukāsim atlikušo tirāžas daļu un jūs saņemsiet divpadsmit procentus.

Vēlāk es apskatīju tipveida līgumu, kādu De Gubernatiss savā poētiskajā aizrautībā parakstīs, pat neizlasījis līdz galam, jo kabinetā tikko ienākušais finanšu un administrācijas direktors Garamona kungam skaļi žēlosies, ka aprēķinātas pārāk zemas ražošanas izmaksas. Desmit lappuses ar piņķerīgiem paragrāfiem - tiesības un blakustiesības, tulkojumi svešvalodās un publikācijas ārval- stīs, iestudējumi teātrī un radio, tiesību pārdošana kinoprodu-

centiem, izdevumi Braila rakstā, kopsavilkuma iesniegšana Rtdcr's Digest, garantijas pret ļaunprātīgu teksta izmantošanu, autora tiesības akceptēt vai neakceptēt redakcionālus labojumus tekstā, vēršanās Milānas arbitrāžas tiesā gadījumos, ja konflikta situācijas nav atrisināmas, vienojoties līgumslēdzējām pusēm... Neskaitāmi paragrāfi, kas vedināja uz sapņiem par slavu un panākumiem, - un APSL pagurušais skatiens viegli pārslīd bīstamākajiem punktiem līguma beigās, nemanot, ka te tiek runāts par maksimālo tirāžu, bet nav norādīta minimālā un ka autora iemaksājamā summa nav saistīta ar tirāžas reālo lielumu... Un galvenais -viņa skatiens viegli pārslīd rindām, kurās teikts, ka pēc gada izdevējam ir tiesības nepārdotos eksemplārus nosūtīt pārstrādei kā makulatūru, izņemot gadījumu, ja autors piekrīt atpirkt šos eksemplārus par pusi no mazumtirdzniecības cenas. Datums un paraksts.

Arī reklāmas akcija bija smalki izstrādāta. Paziņojums presei -desmit lappušu garumā, autora biogrāfija un kritiska apcere. Te varēja izvērsties, lieki nekautrējoties, jo avīžu redakcijās šādus ziņojumus tik un tā tūdaļ izmet papīrgrozā. Reāli tiek nodrukāts tūkstoš eksemplāru, no kuriem grāmatā iesien tikai trīssimt piecdesmit. No tiem divsimt nosūta autoram, aptuveni piecdesmit aizceļo uz nenozīmīgām, ar izdevniecību saistītām grāmatnīcām, vēl piecdesmit aizsūta reģionālajiem preses izdevumiem (saprotams, uz provinci, kur dzīvo pats autors). Trīsdesmit eksemplāri nonāk nopietnāku avīžu redakcijās gadījumam, ja būtu palikusi kāda neaizpildīta rindiņa slejā par jaunākajām izdevniecību piesūtītajām grāmatām. Avīžu redakcijas šos eksemplārus mēdz dāvināt slimnīcām un cietumiem - tā var izskaidrot, kāpēc slimnīcās ir tik grūti atlabt un cietumos - laboties.

Vasarā De Gubernatiss noteikti saņems Petruzzellis della Gattina prēmiju, arī tā ir Garamona kunga radīta. Kopējās izmaksas: divu dienu uzturs un viesnīca žūrijas locekļiem, kā ari

Samotrākes Nīke no sarkana granīta. Apsveikuma telegrammas no pārējiem Manuzio autoriem.

Un tad pienāks rūgtās patiesības mirklis. Būs pagājuši pusotra gada. Garamons rakstīs De Gubernatisam: “Dārgais draugs, es Jūs brīdināju un teicu, ka Jūsu darbs par piecdesmit gadiem apsteidzis mūsu laiku. Recenzijas, kā Jūs pats redzējāt, bija neskaitāmas un visas cildinošas. Jūs saņēmāt prēmiju un kritiķu labvēlību, (;ci va sans dire^109 Tomēr mēs esam pārdevuši tikai nelielu tirāžas daļu. Publika vēl nav nobriedusi, lai lasītu un novērtētu Jūsu darbus. Mēs esam spiesti atbrīvot noliktavu atbilstoši līgumā paredzētajam termiņam (līguma kopija pievienota šai vēstulei). Vai nu grāmatas tiks nosūtītas samalšanai, vai arī Jūs izmantojat savas tiesības un nopērkat tās par puscenu.”

De Gubernatiss aiz sāpēm gandrīz zaudē prātu, radinieki viņu mierina: cilvēki tevi nesaprot, protams, ja tu būtu viens no viņiem, ja būtu iegrūdis čaukstošu aploksnīti īstajiem cilvēkiem, tad recenzijas par tavu grāmatu būtu parādījušās visās galvenajās avīzēs, arī Corriere della Sera, bet tur jau visi ir viena vienīga mafija. Bet nepadodies, galu galā tev mājās palikuši tikai pieci dāvināmie eksemplāri, bet ir vēl tik daudz svarīgu cilvēku, kurus tu varētu iepriecināt, tu taču nepieļausi, ka tavu dzeju pārstrādā par tualetes papīru. Paskatīsimies, kādu summu mēs varam sagrabināt, tā būs labi iztērēta nauda, dzīvojam tak tikai vienreiz. Teiksim, ka mēs varam atpirkt piecsimt kopiju, bet, ja vēl kas paliek pāri, neko darīt, - sic transitgloria mundi^110.

Manuzio noliktavā tobrīd vēl glabājas 650 grāmatas eksemplāru neiesietās loksnēs, Garamona kungs no tiem liek iesiet piecus simtus un saņem naudiņu. Kopsavilkums: autors ir samaksājis un krietni pārmaksājis par 2000 eksemplāru izdošanu. Manu-zio ir nodrukājusi 1000 un no tiem iesējusi 850 eksemplārus, par 500 no kuriem autors samaksājis vēl otru reizi. Piecdesmit tādu autoru gadā, un Martuzio gadu noslēdz ar apskaužamu peļņu.

Un bez sirdsapziņas pārmetumiem, jo Manuzio dara cilvēkus laimīgus.

Kas gļēvulis, mirst daudzkārt, iekāms mirst.[111]

Šekspirs, Jūlijs Cēzars Shakespeare, Julius Caesar, II, 2

40 nodaļa

Mani vienmēr bija pārsteigusi pretruna: Belbo tik godprātīgā aizrautībā pūlējās ap cienījamajiem Garamona autoriem, cenzdamies gala rezultātā izdot grāmatas, ar kurām varētu lepoties arī pats, un tai pašā laikā viņš ciniskā priekā iesaistījās Manu-zio blēdībās un ne tikai palīdzēja muļķot nelaimīgos upurus, bet arī sūtīja uz Gvaldi ielu tos, kurus bija atzinis par nepiemērotiem Garamonam kā gadījumā ar pulkvedi Ardenti.

Strādādams kopā ar Belbo, es bieži prātoju, kāpēc viņam pieņemama šāda situācija. Domāju, ka ne jau naudas dēļ. Viņš savu amatu prata pietiekami labi, lai varētu atrast daudz labāk apmaksātu darbu.

Ilgu laiku es uzskatīju, ka viņš izvēlējies šo dubulto nodarbošanos, lai varētu padziļināti pētīt cilvēku muļķību, - šim nolūkam Mnnuzin bija lieliska novērošanas vieta. Viņš bieži uzsvēra, ka viņu valdzinot tas, ko viņš pats dēvēja par ģeķību - nesatricināmie paraloģismi, uzmācīgie murgi, kas izliekas par nevainojamu argumentāciju. Bet arī tā izrādījās tikai viena no Belbo maskām. Patiesībā spēles prieka pēc šajā nodarbē bija iesaistījies Diotallevi, varbūt cerēdams, ka reiz kādā no Manuzio manuskriptiem viņam atklāsies vēl neredzēta Toras kombinācija. Un arī man tā bija spēle un izprieca, uz ko mani vedināja ziņkārība un vēlēšanās ironizēt, - jo īpaši pēc tam, kad Garamons bija uzsācis projektu Hermejs.

Bet ar Belbo bija citādi. Un to es atklāju, tikai izlasījis kādu no viņa failiem.

filename: atriebe drausmā atriebe

Viņa uzrodas negaiditi. Pat ja manā kabinetā ir cilvēki, viņa saņem mani aiz žaketes atlokiem, pastiepjas tuvāk un noskūpsta mani. Anna, mani skūpstīdama, pastiepjas uz pirkstgaliem... Viņa mani skūpsta, it kā spēlētu fliperu.

Viņa labi zina, ka es apjūku. Viņai tas patīk.

Viņa nekad nemelo.

- Es tevi mīlu.

- Vai svētdienu pavadīsim kopā?

- Nē, nedēļas nogalē es kopā ar vienu draugu...

- Tu gribēji teikt - ar vienu draudzeni?

- Nē, ar draugu, tu viņu pazīsti. Nu atceries, es kopā ar viņu pagājšnedēļ biju bārā. Es apsolīju, tu taču negribēsi, lai es tagad pēkšņi viņam atsaku?

- Neatsaki viņam, bet nenāc te pie manis un... Lūdzu, tūlīt atnāks viens autors.

- Ģēnijs, kuru tu raidīsi slavas virsotnēs?

- Nē, nožēlojamais, kuru es iznīcināšu.

Nožēlojamais, kuru es iznīcināšu.

Mums bija sarunāts satikties pie Pilāda. Tevis tur nebija. Es gaidīju ilgi, tad gāju prom viens, citādi galerija būtu jau slēgta. Galerijā man paziņoja, ka jus visi jau esot aizgājuši uz restorānu, izlikos, ka apskatu gleznas, - galu galā māksla kopš Helderlīna laikiem esot mirusi, vismaz tā man ir teikuši. Pagāja divdesmit minūtes, līdz es atradu īsto restorānu, jo galeriju īpašnieki vienmēr izvēlas tos, kas kļūs populāri tikai pēc mēneša.

Tu biji tur, tev apkārt ierastās sejas, bet blakus - vīrietis ar rētu. TU nesamulsi pat uz mirkli. Uzmeti man sazvērniecisku un vienlaikus izaicinošu skatienu (kā gan tev tas izdodas?). Rētainais iebrucējs skatījās uz mani kā uz Iebrucēju. Pārējie, protams, bija labi informēti, viņi gaidīja. Man droši vien va-ladzēja atrast ieganstu strīdam. Man tas nāktu par labu, pat ja viņš mani piekautu. Visi zināja, ka tu biji kopā ar viņu tikai tāpēc, lai provocētu mani.

Man bija piešķirta noteikta loma. Tā bija izrāde - vienalga, vai es pieņemu vai nepieņemu izaicinājumu.

Ja jau izrāde, tad izrāde, un es izvēlējos galantās komēdijas žanru - moži iesaistījos laipnās sarunās, cerēdams, ka vismaz kāds apbrīnos manu savaldību.

Vienīgais apbrīnotājs biju es pats.

Tu esi gļēvulis, ja pats tāds jūties.

Atriebējs maskā. Kā Klārks Kents es rūpējos par jaunajiem, nesaprastajiem ģēnijiem un kā Supermens sodu vecos, pamatoti nesaprastos ģēnijus. Palīdzu nodīrāt ādu tiem, kas nav bijuši pietiekami drosmīgi kā es un nav pratuši samierināties ar skatītāja lomu.

vai iespējams tā pavadīt visu dzīvi? Sodot tos, kuri tā arī nekad neuzzinās, ka ir saņēmuši sodu? Gribēji k|ūt par Homēru? Še, saņem, nelaimīgais, un tici vesels.

lenistu tos, kuri pūlas man iesmērēt kaislību ilūziju.

41 nodaļa

Kad atceramies, ka Daath ir novietots punktā, kur Bezdibenis

šķeļ Vidus Pīlāru, un ka Vidus Pīlāra virsotnē atrodas Bultas

Taka... un ka turpat ir ari Kundalīni, mēs redzam, ka Daath satur gan dzimšanas, gan atdzimšanas noslēpumu, un tā ir atslēga uz visu lietu izpausmi caur nošķiršanos Pretstatu pāros un to savienošanos Trešajā.

Daiens Fortšens, Mistiskā Kabaia Dion Fortune. The Mystical Oabalah, London, Fraternity of the inner Light, 1957,7.19

Neba nu man bija jārūpējas par Manuzio, mans uzdevums bija pievērsties metālu brīnumainajiem piedzīvojumiem. Savus pētījumus sāku Milānas bibliotēkās. Vispirms ķēros pie mācību grāmatām, izrakstīju no tām bibliogrāfiju un tā pamazām atkāpos pie arvien senākiem oriģināliem, kur varēja atrast pieklājīgas ilustrācijas. Būtu pilnīga nejēdzība ilustrēt nodaļu par kosmiskajiem ceļojumiem ar jaunākā amerikāņu satelīta fotogrāfiju. Garamona kungs man bija paskaidrojis: ja nav atrodams nekas labāks, te varētu derēt kāds Dorē eņģelis.

Ieguvu labas reprodukcijas, bet ar to vēl nebija gana. Lai izvēlētos vienu labu attēlu ilustrētam izdevumam, noteikti jāatmet vismaz desmit citas bildes.

Saņēmu atļauju četras dienas pavadīt Parīzē. Tas bija pārāk maz, lai pagūtu apmeklēt visus arhīvus. Braucu kopā ar Liju, ieradāmies Parīzē ceturtdien, un mums jau bija nopirktas at-pakaļbiļetes uz pirmdienas vakara vilcienu. Pieļāvu kļūdu, ieplānodams Conservatoire apmeklējumu pirmdienā, jo, kad pienāca pirmdiena, uzzināju, ka tieši šai dienā muzejs ir slēgts. Bet bija jau par vēlu ko mainīt, atgriezos mājās, to neredzējis.

Belbo bija sašutis. Par laimi, biju pārvedis daudz interesantu materiālu, un mēs devāmies tos parādīt Garamona kungam. Viņš šķirstīja manis savāktās reprodukcijas (daudzas bija krāsainas), tad uzmeta acis rēķinam un nošņācās: - Dārgi, dārgi. Mūsu darbs,

protams, ir misija, mēs strādājam kultūras druvā, qa vn sans dire, tomēr mēs neesam Sarkanais Krusts vai, es pat teiktu, Unicef Vai tiešām vajadzēja pirkt visus šos materiālus? Nu, piemēram, te es redzu apakšbiksēs tērpušos ūsainu kungu, kurš izskatās pēc d’Artaņana, un viņu ielenc visādi ķēmi un ragaiņi... Kas tas tāds ir? Mandrciks?

- Tie ir medicīnas pirmsākumi. Zodiaka ietekme uz dažādām ķermeņa daļām, un līdzās attēloti atbilstošie ārstniecības augi. Un arī minerāli, ieskaitot metālus. Mācība par kosmiskajām signatūrām. Tolaik robežas starp maģiju un zinātni vēl bija visai izplūdušas.

- Interesanti. Bet kas te rakstīts? Philosoplria Moysaica. Kāds tam sakars ar Mozu? Vai tad viņam kas kopīgs ar zinātnes pirmsākumiem?

- Tas ir disputs par unguentum armarium jeb weapon salve^112. Ievērojamākie ārsti piecdesmit gadus strīdējās par to, vai šī ziede spēj sadziedēt brūci, ja to uzziež uz ieroča, kas brūci radījis.

- Kaut kas traks. Un vai tad tā ir zinātne?

- Ne tādā nozīmē, kā mēs to saprotam mūsdienās. Viņi par šo jautājumu strīdējās tāpēc, ka nesen bija atklāti magnēta brīnumi un bija radusies pārliecība, ka iespējama iedarbība arī no attāluma. Un to pašu apgalvoja maģija. Šie vīri kļūdījās, bet Volta un Markoni vēlāk nekļūdīsies. Vai tad elektrība un radio nav iedarbība no attāluma?

- Paskat tik! Mūsu Kasaubons ir velna ziķeris. Zinātne un maģija iet roku rokā, ko? Lieliska doma. To vajadzētu uzsvērt. Tāpēc aizvāciet dažas no šīm atbaidošajām dinamomašīnām un lieciet vairāk visādus Mandreikus. Piemēram, kādu bildi ar dēmonu piesaukšanu uz zelta fona.

- Ks negribētu pārspīlēt. Šie tomēr ir metālu brīnumainie piedzīvojumi. Dīvainības der vienīgi īstajā vietā un mērenās devās.

- Metālu brīnumainajiem piedzīvojumiem jāaplūko galvenokārt zinātnes kļūdu vēsture. Lieciet efektīgu dīvainību attēlus un tad apakšā paskaidrojiet, ka tie bijuši maldi. Un lasītājs būs sajūsmā, redzot, ka arī dižie zinātņu spīdekļi pieļāvuši kļūdas tāpat kā viņš.

Pastāstīju, ko biju redzējis Senas piekrastē, netālu no Quai Saint-Michel. Atradu kādu grāmatu veikaliņu, kura simetriskie skatlogi lepni izrādīja šizofrēniju, - vienā logā darbi par kompjūteriem un elektronikas nākotni, bet otrā tikai okultās mācības.

Un tāpat veikala iekšpusē: Apple un Kabala.

- Neticami, - teica Belbo.

- Pats par sevi saprotams, - teica Diotallevi. - Katrā ziņā tev jau nu nevajadzētu brīnīties, Jākopo. Mašīnu pasaule cenšas atklāt radīšanas noslēpumu - burti un cipari.

Garamons klusēja. Viņš bija sakļāvis rokas kā lūgšanā un pievērsis skatienu griestiem. Tad viņš sasita plaukstas. - Tas, ko jūs man sakāt, tikai apstiprina domu, kas man jau vairākas dienas neliek mieru... Bet visam savs laiks, man vēl jāpadomā. Strādājiet tālāk. Lieliski, Kasaubon, pārlūkosim arī jūsu līgumu. Jūs esat vērtīgs darbinieks. Un iekļaujiet grāmatā pēc iespējas vairāk Kabalas un kompjūteru. Kompjūterus taču taisa no silīcija, vai ner

- Jā, bet silīcijs nav metāls, tas ir metaloīds.

- Nepiešķirsim tik daudz nozīmes izskaņām. Jūs kļūstat pie-kasīgs. Tātad liekam kompjūterus! Un Kibalu!

- Kas arī nav metāls, - nepiekāpos.

Viņš mūs pavadīja līdz durvīm. Un pie sliekšņa man teica:

- Kasaubon, izdevējdarbība ir māksla, nevis zinātne. Netēlosim revolucionārus, tas laiks ir pagājis. Iekļaujiet arī Kabalu. Jā, starp citu, runājot par jūsu izdevumu sarakstu, es atļāvos neapmaksāt

vietu guļamvagonā. Ne jau skopuma dēļ, ceru, ka jums neradīsies šādas aizdomas. Ber pētījumiem nāk par labu, kā lai to pasaka, zināms askētisms. Citādi zūd ticība.

Garamons mūs ataicināja pie sevis pēc dažām dienām. Viņš bija paskaidrojis Belbo, ka vēlas mūs iepazīstināt ar kādu apmeklētāju.

Aizgājām. Garamons runājās ar kādu tuklu vīru, kurš nenoliedzami izskatījās pēc tapira, - gaišu Ūsiņu kušķis zem resnā, nokarenā deguna, bet zoda nebija vispār. Man šķita, ka esmu viņu jau redzējis. Tad atcerējos - tas bija profesors Bramanti, kura priekšlasījumu biju klausījies Rio, - profesors Bramanti, Rožkrustiešu ordeņa referendārijs vai kas tamlīdzīgs.

- Profesors Bramanti, - teica Garamons, - apgalvo, ka esot pienācis īstais brīdis, lai gudrs izdevējs, kurš labi jūt pašreizējo kultūras gaisotni, sāktu okultajām zinātnēm veltītu grāmatu sērijas izdošanu.

- Jūs runājat par... Manuzioi - drošības pēc apjautājās Belbo.

- Par ko gan citu? - viltīgi pasmīnēja Garamona kungs.

- Profesoram Bramanti ar mums palīdzēja sazināties viens no maniem vistuvākajiem draugiem, doktors De Amičiss, kura brīnišķīgo darbu Zodiaka hronikas mēs šogad publicējām. Un tātad profesors Bramanti žēlojas, ka okulto zinātņu sērijas saskaitāmas uz vienas roka pirkstiem, turklāt tās parasti izdod visai nenopietni un neuzticami izdevēji, tāpēc arī publicētie darbi bieži ir virspusēji, maldinoši, nekorekti un, es pat teiktu, neprecīzi, un tādējādi netiek pareizi novērtētas šī pētījumu lauka bagātības...

- Tagad, kad modernās pasaules utopijas ir piedzīvojušas sabrukumu, ir pienācis laiks pārvērtēt šo šķietami neaktuālo kul tūru, - teica Bramanti.

- Pati gudrība runā ar jūsu muti, profesor. Bet jums jāatvaino

mūsu, cs neteikšu - nezināšana, tomēr visai nepilnīgais priekšstats par šo jomu. Ko īsti jūs domājat, minēdams okultās zinātnes? Spiritismu, astroloģiju, melno maģiju?

Bramanti mierinoši pamāja ar roku. - Ko jūs! Tās taču ir tīrās blēņas, ko iebaro naivajiem. Es runāju par zinātni, īstu, kaut arī okultu zinātni. Protams, ja radīsies tāda nepieciešamība, mēs varam runāt arī par astroloģiju, bet ne jau tādā līmenī, lai mašīnrakstītājai pēc zvaigznēm pareģotu, ka nākamajā nedēļā viņa sastaps savu sapņu princi. Drīzāk tas varētu būt nopietns pētījums, piemēram, par dekāniem.

- Labi, es redzu, ka tās ir zinātniskas ieceres. Tas atbilst mūsu darbības virzienam. Bet vai jūs varētu pastāstīt nedaudz plašāk?

Bramanti iezvīla dziļāk krēslā un pārlaida skatienu visai telpai, kā gaidīdams astrālu iedvesmu. - Jā, protams, es varētu minēt piemērus. Es teiktu, ka šādas grāmatu sērijas ideālais lasītājs varētu būt rožkrustiešu adepts, tātad cilvēks, kuram ir priekšzināšanas in maeļiam, in necromantiarn, in astrologam, in geomantiam, in pyromantiam, in hydromantiam, in cbaoman-tiam, in mcdicinam adeptam^113, ja citējam Azota grāmatu, kuru Stauroforam sniedza kāda noslēpumaina jaunava, - kā tas vēstīts darbā Kāptus philosophorum * *. Bet adepta zināšanas aptver arī citas jomas, te būtu minama fiziognoze, kas nodarbojas ar okulto fiziku, statiku, dinamiku un kinemātiku, kā arī ar ezo-terisko bioloģiju un astroloģiju, tāpat būtu iekļaujama dabas garu izpēte, hermētiskā zooloģija un bioloģiskā astroloģija. Vēl noteikti pieskaitāma ir kosmognoze, kas pēta astroloģiju, bet tās astronomiskajā, kosmoloģiskajā, fizioloģiskajā un ontoloģiskajā

aspektā, tad vēl antropognoze, kas izdziļinās homoloģiskajā anatomijā, vēl pareģošanas zinātnes, fluīdu fizioloģija, psihurģija, sociālā astroloģija un hermētiskā vēsture. Vēl varam pievienot kvalitatīvās matemātikas zinātnes jeb, citiem vārdiem sakot, arit-moloģiju... Ja vēlamies sniegt pamatzināšanas, mums noteikti jāaptver arī neredzamās pasaules kosmogrāfija, magnētisms, auras, sapņi, fluīdi, psihometrija un gaišredzība, kā arī vispārīgi pētījumi par pārējām piecām hiperfiziskajām maņām, ietverot, bez šaubām, horoskopisko astroloģiju (kas jau uzskatāma par gudrības deģenerāciju, ja vien tā netiek piekopta atbilstošā dziļumā un nopietnībā), un tad vēl fiziognomika, domu lasīšana, paredzēšanas mākslas (taro kārtis un sapņu grāmatas) līdz pat augstākajām pakāpēm, tādām kā pravietošana un ekstāze. No jums gaidīs arī informāciju par manipulācijām ar fluīdiem, par alķīmiju, spagiriku, telepātiju, eksorcismu, ceremoniālo maģiju, garu izsaukšanu un teurģijas pamatiem. Bet, ja vēlaties pievērsties īstenam un dziļam okultismam, es ieteiktu vēl citas jomas, piemēram, sākotnējo Kabalu, brahmanismu, gimnosofiju, Mem-fisas hieroglifus...

- Templiešu fenomenoloģiju, - iestarpināja Belbo.

Bramanti atplauka: - Bez šaubām. Bet es aizmirsu pieminēt, ka sākumā vajadzētu sniegt arī pamatzināšanas par nekroman-tiju, par krāsaino rasu raganu mācībām, onomantiju, pareģu trakumu, labprātīgo taumaturģiju, domu iedvešanu, jogu, hipnozi, somnambulismu, merkuriālo ķīmiju... Runājot par mistiskajām tendencēm, Vronskis ieteica ņemt vērā arī Ludunas apsēsto mūķeņu transa tehnikas, Svētā Medarda konvulsionāru paņēmienus, mistiskos dzērienus, Ēģiptes vīnu, dzīvības eliksīru un arsēna ūdeni. Runājot par ļaunuma pirmspēku, - es saprotu, ka šī būtu topošās sērijas delikātākā daļa, - tomēr vajadzētu iepazīstināt lasītājus ar Belcebula mistērijām, jo viņš iemieso paš- sagrāves principu, tāpat jāpiemin rituāli, kas vēršas pie Sātana,

no troņa gāztā valdnieka, neaizmirstot Eirinomiju, Molohu, inkubus un sukubus. Savukārt pozitīvā pirmspēka ilustrēšanai varētu aplūkot Svētā Miķeļa, Gabriēla, Rafaela un agatodēmonu debesu mistērijas. Tad vēl Izīdas, Mitras, Morfeja, Samotrākcs un Eleisīnas mistērijas un vīrišķā dzimuma dabiskās mistērijas -fails, Dzīvības Koks, Gudrības Atslēga, Bafomeds. Un arī sievišķā dzimuma dabiskās mistērijas - ctcis jeb vagīna, Cerēra, Patera, Ķibele, Astarte.

Garamona kungs paliecās viņam tuvāk un, uzmundrinoši smaidot, teica: - Jūs taču neatstāsiet novārtā gnostiķus...

- Protams, nē, kaut gan par šo specifisko tēmu sarakstīts daudz nenopietnu skricelējumu. Katrā ziņā veselīgs okultisms ir Gnosis.

- Tieši to jau es saku, - teica Garamons.

- Ar uzskaitīto vajadzētu pietikt, - teica Rclbo, un nevarēja saprast, vai viņš izteicis jautājumu vai apgalvojumu.

Bramanti piepūta vaigus, vienā mirklī no tapira pārtapdams par kāmi. - Pietikt?... tikai iesākumam un iesācējiem, piedodiet man šo vārdu spēli. Bet, izdevuši ap piecdesmit šīs sērijas grāmatu, jūs jau varētu mesmerizēt tūkstošiem lasītāju, kas gaida vien kādu ticamu vārdu... Jums atliek tikai investēt pārsimt miljonu liru, tāpēc es ierados tieši pie jums, Garamona kungs, labi zinādams, ka esat gatavs aizrautīgi iesaistīties šādos pasākumos, bet man kā sērijas redaktoram pietiktu ar dažiem procentiem no ienākumiem...

Bramanti bija pateicis pietiekami daudz un zaudēja jebkādu interesi Garamona acīs. Un tiešām - Garamons steidzās atvadīties, izsakot iespaidīgus nākotnes solījumus. Daudzkārt pieminētā konsultantu grupa uzmanīgi apsvēršot viņa piedāvājumu.

42 nodaļa

Jums Jāzina, ka esam visi vienisprātis, lai arī ko mēs teiktu.

Ftiosofu pūlis Turba Philosophorum

Kad Bramanti bija prom, Belbo secināja, ka profesoram būtu ieteicams izvilkt korķi. Garamona kungam šis izteiciens nebija saprotams, un Belbo centās radīt dažas pieklājīgas parafrāzes, taču nesekmīgi.

- Nav vērts tērēt laiku ar šiem kalambūriem, - teica Gara-mons. - Bramanti vēl nebija pateicis ne piecus vārdus, kad man jau bija skaidrs, ka viņš nebūs mūsu klients. Viņš ne. Bet tie pārējie, par kuriem viņš runāja - autori un lasītāji, tie gan. Šis Bramanti ieradās kā saukts, lai apstiprinātu, ka manas pārdomas pēdējo dienu laikā virzījušās pareizā gultnē. Palūkojieties šurp, kungi. - Un viņš ar teatrālu žestu izvilka no atvilktnes trīs grāmatas.

- Šīs grāmatas ir izdotas salīdzinoši nesen, un visas trīs guvušas lielus panākumus. Pirmā ir angliski, un es neesmu to lasījis, bet autors ir slavens kritiķis. Un ko gan viņš sarakstījis? Pievērsiet uzmanību apakšvirsrakstam - gnostiskais romāns. Un tagad aplūkojiet nākamo: šķietami parasts romāns ar daļēji kriminālu sižetu, bestsellers. Un par ko tajā ir runa? Par gnostiķu baznīcu netālu no Turīnas... Jūs taču zināt, kas ir tie gnostiķi? - Viņš mūs apklusināja ar rokas mājienu, iekāms bijām sākuši ko skaidrot.

- Neielaidīsimies sīkumos. Es zinu, ka tas saistīts ar dēmonismu, un ar to pietiek... Jā, jā, es pārāk steidzos un visu vienkāršoju, bet es negribu izsacīties tik pārgudri kā jūs, šoreiz gribu runāt kā tas Bramanti. Es esmu izdevējs, nevis salīdzināmās gnozeoloģijas, vai kā nu tādas zinātnes sauc, profesors. Un vai zināt, kas šī Bramanti vārdos man šķita pārliecinošs, daudzsološs, vilinošs un,

es pat teiktu, interesants? Viņa spēja visu sajaukt kopā - viņš pats

gnostiķus nepieminēja, bet redzējāt, ka tikpat labi būtu varējis tos iepīt starp ģeomantiju, gerovitālu un merkūrija radamesu.

Kāpēc es tik uzstājīgi runāju par šo tēmu? Paskatieties, šeit man ir vēl viena grāmata, un to sarakstījusi kāda slavena žurnāliste, kura stāsta par neticamām lietām, kas notiek Turīnā, jā, jā, Turinā, autorūpniecības pilsētā: pareģi, zīlnieces, melnās mises, velna piesaukšana - un tas viss paredzēts pārticīgiem cilvēkiem, nevis no Sicīlijas vai Kalabrijas atklīdušajiem tumsoņām. Kasaubon,

Belbo man stāstīja, ka jūs esot dzīvojis Brazīlijā un tur piedalījies vietējo mežoņu sātanisma rituālos... Labi, labi, vēlāk man pastāstīsiet sīkāk, lai gan patiesībā nav svarīgi. Jo tagad Brazīlija ir šeit, mani kungi. Pirms pāris dienām es pats biju iegriezies tai grāmatnīcā - kā viņu sauca, neatceros, nu, vienalga - tajā, kur pirms sešiem septiņiem gadiem tirgoja vienīgi revolucionāro literatūru, visādu anarhistu, teroristu, slepkavnieku un, es pat teiktu, marksistu tekstus. Un tagad? Vai zināt, ar ko viņi pelna tagad? Viņi pārdod grāmatas par visām tām mācībām, kuras pieminēja Bramanti. Taisnība - iestājies sajukuma laikmets, un, ja jūs ieejat katoļu grāmatveikalā, kur agrāk bija nopērkams vienīgi katehisms, tagad jūs tur atradīsiet arī apcerējumus par Luteru, bet viņi vismaz nepārdod grāmatas, kurās teikts, ka reliģija ir tīrā krāpšana. Turpretī šīs izbijušās revolucionāru grāmatnīcas pārdod gan ticīgo darbus, gan tādus, kuros ticība saukta par krāpšanu, -viņiem der jebkuras grāmatas, ja vien to tēma ir pietiekami, kā lai to pasaka...

- Hermētiska, - ierosināja Belbo.

- Jā, šķiet, tas būs īstais vārds. Es tur redzēju vismaz duci grāmatu par Hermeju. Un gribu ai- jums apspriest projektu Hermejs. Tas varētu būt jauns mūsu darbības zars.

- Zelta zars, - teica Belbo.

- Tieši tā, - piekrita Garamons*, nepamanījis atsauci uz grāmatas nosaukumu, - tā būs īsta zelta dzīsla. Esmu secinājis, ka

viņi ņem pretī jebko, ja tikai teksts - kā jūs teicāt - ir pietiekami hermētisks un apgalvo pretējo tam, ko viņi lasījuši skolas mācību grāmatās. Un es domāju, ka ari šī savā ziņā varētu būt mūsu kultūras misija, - es gan neesmu aicināts nodarboties ar labdarību, tomēr šajos tik tumšajos laikos mēs kādam varam palīdzēt atrast ticību, pavērt ceļu uz pārdabisko... Un izdevniecība Gara-mons vienmēr nodarbojusies ar zinātnes popularizēšanu...

Belbo sastinga. - Biju pārliecināts, ka jūs runājat par Manuzio.

- Es runāju par abām. Uzklausiet mani. Es izpētīju to grāmatnīcu, tad aizgāju uz vēl vienu, patiešām nopietnu, un ari tur vesels plaukts bija atvēlēts okultajām zinātnēm. Par Šīm tēmām sarakstīti universitātes līmeņa pētījumi, bet tiem līdzās stāv darbi, ko uzcepuši tādi ļaudis kā Bramanti. Domāju, ka Bramanti nevienu universitātes līmeņa autoru nav redzējis ne acu galā, taču viņš ir lasījis to darbus, turklāt lasījis, pielīdzinādams saviem murgiem, pārliecībā, ka tie ir līdzvērtīgi. Tādiem cilvēkiem jūs varat teikt, ko vien vēlaties, - viņi jebko attiecinās uz savām problēmām. Tāpat kā tai vecajā pasakā kaķis, kurš, dzirdēdams, kā saimnieks ar saimnieci strīdas par šķiršanos, nospriež, ka šie strīdas, vai atdot viņam ķidas. Belbo, jūs taču to pamanījāt, - jūs ieminējāties par templiešiem, un viņš tūlīt: jā, jā, protams, arī templieši, kabala, skaitļu loterija un zīlēšana kafijas biezumos. Viņi ir visēdāji. Visēdāji! Redzējāt Bramanti ģīmi - īsts grauzējs. Un tā ir neaptverami plaša publika, kas iedalāma divās kategorijās, - domās jau redzu tos slīdam gar acīm, un viņu vārds ir leģions. Pirmkārt tie, kuri raksta par okultajām lietām, un Ma-nuzio tādus sagaidīs atplestām rokām. Viņus viegli varēs pievilināt, izveidosim grāmatu sēriju, kas piesaistītu uzmanību... Padomāsim, kā to varētu saukt ...

- Tabula Smaragdina *, - ierosināja Diotallevi.

- Ko? Nē, par sarežģītu. Man, piemēram, tas neko neizsaka. Vajadzētu kaut ko tādu, kas aizvedina domas tālāk...

- Neaizplīvurotā Izīda, - es teicu.

- Neaizplīvurotā Izīda! Skan labi, lieliski, Kasaubon! Tas rada asociācijas arī ar Tutanhamonu un piramīdu skarabejiem. Neaizplīvurotā Izīda, un vāka noformējumā liksim kaut ko saistītu ar burvestībām, bet nepārspīlējot. Iesim tālāk. Otra kategorija ir tie, kuri pērk. Jūs, draugi, protams, teiksiet, ka Manuzio neliekas ne zinis par grāmatu pircējiem. Vai tad tā jābūt vienmēr? Šoreiz mēs pārdosim Manuzio izdevumus. Kungi, tas būs kvalitatīvs lēciens! Un visbeidzot mums paliek zinātniska līmeņa darbi, un tiem pievērsīsies Garamons. Atradīsim kādu nopietnu konsultantu un līdztekus vēstures pētījumiem un citiem akadēmiskajiem darbiem katru gadu izdosim trīs četras šādas grāmatas. Tā būs nopietna, pārliecinoša sērija, kurai būtu vajadzīgs daudznozīmīgs, tomēr ne pārāk tēlains nosaukums...

- Hermetica, - piedāvāja Diotallevi.

- Lieliski! Klasiski un cienījami. Jūs man jautāsiet, kamdēļ izšķiest naudu ar Garamonu, ja varam pelnīt ar Manuzio. Bet nopietna sērija piesaista uzmanību, tā pievilinās gudrus cilvēkus, kuri mums izteiks dažādus ierosinājumus, norādīs jaunus darba virzienus. Protams, tā pievilinās arī tādus ļaudis kā Bramanti, bet tos jūs nosūtīsiet uz Manuzio. Man tas šķiet nevainojams plāns -projekts Hermejs, tīrs un peļņu nesošs pasākums, kas turklāt nostiprinās ideju plūsmu starp abām izdevniecībām. Kungi, pie darba! Apstaigājiet grāmatnīcas, izveidojiet bibliogrāfiskos sarakstus, ielūkojieties katalogos, noskaidrojiet, kas notiek citās valstīs... Kas zina, cik daudz šādu autoru pie jums jau griezušies, bet jūs viņus raidījāt prom, jo mums viņu dārgumi nebija vajadzīgi. Un, Kasaubon, metālu piedzīvojumos, lūdzu, neaizmirstiet piesaukt arī alķīmiju. Es ceru, ka vismaz zeltu jūs atzīstat

par metālu. Komentārus atliksim uz vēlāku laiku. Jūs zināt, ka esmu gatavs uzklausīt kritiku, ieteikumus, secinājumus, kā jau tas kultūras cilvēkiem pieņemts. Projekts stājas spēkā šai brīdī. Grācijas kundze, ielaidiet kungu, kurš te gaida jau divas stundas! Tā taču nedrīkst izturēties pret Autoru! - viņš teica, atvēris durvis un cenzdamies, lai viņa vārdus varētu sadzirdēt arī uzgaidāmajā telpā.

43 nodaļa

Cilvēki, kurus satiekam uz ielas .. slepeni piekopj Melno

Maģiju, tie sazinās vai mēģina sazināties ar Tumsības Cariem,

lai apmierinātu savu kāri pēc varas, naida, mīlestības, īsāk sakot, lai darītu Ļaunu.

t. K. HJūsmans, priekšvārds Ž. Buā. Sātanisms un maģija J. K. Huvsman, Preface ā J. Bols, Le satanlsme et la magie,

1895, pp. Vil - IX

Biju domājis, ka projekts Hermejs ir tikai neskaidri ieskicēta ideja. Bet es vēl pietiekami labi nepazinu Garamona kungu. Kamēr es nākamajās dienās sēdēju bibliotēkās, lēnā garā meklēdams ilustrācijas metālu grāmatai, Manuzio jau pilnā sparā strādāja pie jaunās ieceres.

Pēc diviem mēnešiem uz Belbo rakstāmgalda es ieraudzīju svaigāko, tikko nodrukāto Itālijas Parnasa numuru - tajā bija garš raksts Okultisma atdzimšana, kurā slavenais hermētiķis doktors Mēbiuss (Belbo jaunākais pseidonīms, tādējādi viņš bija devis pirmo ieguldījuma projekta Hermejs īstenošanā) sprieda par okulto zinātņu brīnumaino atdzimšanu mūsdienu pasaulē un cita starpā pavēstīja, ka Manuzio paredzējusi nostāties uz šī ceļa ar jaunu grāmatu sēriju Neaizplivurotā Izida.

Savukārt Garamona kungs, parakstīdamies ar dažādiem sadomātiem vārdiem, bija nosūtījis neskaitāmas vēstules uz hermē-tisma, astroloģijas, taro licēju un ufologu žurnāliem, lūgdams sniegt sīkāku informāciju par Manuzio izsludināto jauno grāmatu sēriju. Tāpēc jau drīz šo žurnālu redaktori zvanīja Gara-monam, lai iegūtu lasītāju lūgtās ziņas, bet Garamons liedzās un teica, ka pagaidām nedrīkst atklāt pirmo desmit grāmatu nosaukumus, bet šobrīd tās jau nodotas ražošanā. Šīs neskaidrās valodas, protams, sacēla varenu troksni okultistu saimē - kur nu vēlēties vēl labāku reklāmu jaunajam projektam.

- Tēlosim puķi, un bitītes saskries pašas, - skaidroja Garamona kungs, ataicinājis mūs uz globusa zāli.

Bet tas vēl nebija viss. Garamons gribēja mums parādīt reklāmas bukletu (viņš pats to sauca par “depliantu”). Tas bija pavisam vienkāršs, tikai dažas lappuses, toties uz krītpapīra. Pimajā lapā bija skatāms sērijas vizuālais tēls - tāds kā zelta zīmogs (To sauc par Salamana Pentagrammu, - mums pavēstīja Garamons) uz melna fona, vāka malu apjož ornaments, kas atgādināja daudzas kopā savītas svastikas (- Tā ir Āzijas svastika, - steidzās precizēt Garamons. - Ielāgojiet atšķirību! Sī griežas pa saulei, bet nacistu kāškrusts griežas pulksteņa rādītāju virzienā). Augšpusē, vietā, kur atradīsies katras grāmatas nosaukums, nodrukāti vārdi “Jo debess telpā un virs zemes, draugs, daudz, par ko zinātne pat nesapņo...”[114]. Atvēruma lappusēs tika cildināta Manuzio, izdevniecība, kura kalpo kultūrai, un vairāki veiksmīgi reklāmas saukļi lika saprast, ka mūsdienu pasaulei nepieciešama dziļāka un skaidrāka patiesība nekā tā, ko spēj sniegt zinātne: “Ēģiptes, Haldejas, Tibetas aizmirstā viedība - Rietumu garīgajai atjaunotnei!”

Belbo viņam jautāja, kam paredzēti šie bukleti, un Garamons atbildot viņam veltīja žilbinošu smaidu (runājot Belbo vārdiem, tā varētu smaidīt Asamas radžas nolādētā dvēsele). - Es no Francijas pasūtināju visu pasaulē pastāvošo slepeno biedrību gadagrāmatu, un nejautājiet man, kāpēc pastāv visiem pieejams slepenu organizāciju saraksts. Bet skatieties, te tā ir, editions Henry Veyrier ar visu telefona numuru, adresi un pasta indeksu. Jums, Belbo, vajadzēs šo sarakstu izpētīt un atmest nevajadzīgos, jo, redzat, te iekļauti arī jezuīti, Opus Dei, karbonāri un Rotary Club. Atzīmējiet visas organizācijas, kam ir okulta ievirze. Es te dažas jau apvilku.

Viņš šķirstīja grāmatu, uzskaitīdams: - Piemēram, Absolū-tisti (tic metamorfozei), Aetherius Society Kalifornijā (telepātiski

sakari ar Marsu), As tara Lozannā (absolūtas slepenības zvērests), Atlanteans Lielbritānijā (zaudētās laimes meklējumi), Builders of the Adytum Kalifornijā (alķīmija, Kabala, astroloģija), E. B. biedrība Perpiņanā (mīlas dievietes un Mirušo Kalna sargātājas Hato-ras kults), Elifasa Levī de Mola biedrība (liekas, par to Levī es esmu dzirdējis, viņš bija kaut kāds franču etnogrāfs), Tempļa Savienības bruņinieki Tulūzā, Gallijas Druīdu kolēģija, Convent Spiritualiste de Jericho, Cosmic Church of Truth Floridā, Ekonas Iradicionālistu seminārs Šveicē, mormoņi (es gan viņiem vienreiz uzdūros dzeltenajās lapās, bet varbūt tur viņi savu adresi vairs nenorāda), Mitras baznīca Londonā un Briselē, Sātana baznīca Losandželosā, Francijas Apvienotā Lucifera baznīca, Apustuliskā Rožkrustiešu baznīca Briselē, Tumsas bērni jeb Zaļais ordenis Kotdivuārā (šitos varbūt ne, nezinu, kādā valodā viņiem rakstīt), Escucla Hermctista Occidental Montevideo, National Institute of Kabbalah Manhatanā, Central Ohio Temple of Hermetic Science, Tetra-Gnosis Čikāgā, Vecākie Brāļi no Rozes un Krusta Sensirmērā, Johannītu Brālība Tempļa Atdzimšanai Kaselē, Starptautiskā Izīdas brālība Grenoblē, Ancient Bavarian Illuminati Sanfrancisko, The Sanctuary of the Gnosis Šērmanouksā, Grail Foundation of America, Sociedade do Graal do Brasil, Hermetic Brotherhood of Luxor, Lectorium Rosicrucianum Nīderlandē, Grāla kustība Strasbūrā, Anubisa ordenis Ņujorkā, Temple of Black Tentacle Mančesterā, Odinist Fellowship Floridā, Bikšu l.entes ordenis (šajā droši vien iesaistīta arī Anglijas karaliene), Vril ordenis (neonacistu masoni, adrese nav norādīta), Militia templi Monpeljē, Saules Tempļa Augstākais ordenis Monte-karlo, Hārlemas Rozes un Krusta brālība (padomā tik, tagad arī nēģeri), Wicca (Lucifera pielūdzēju biedrība ar ķeltiskām saknēm, viņi piesauc 72 Kabalas garus)... vai man turpināt?

- Vai tiešām tās visas pastāv? - jautāja Belbo.

- To ir daudz vairāk. Ķerieties pie darba, izveidojiet galīgo

sarakstu, un izsūtīsim materiālus. Ari citu valstu organizācijām. Viņi noteikti sazinās ar attiecīgajām aprindām pie mums. Un vēl viens uzdevums: jums jāapstaigā šīs ievirzes grāmatnīcas un jāaprunājas ne tikai ar pārdevējiem un īpašniekiem, bet ari ar pircējiem. Un tad it kā nejauši jāieminas, ka pastāv tāda un tāda grāmatu sērija.

Diotallcvi iebilda, ka mēs paši nevaram uzdoties par neatkarīgiem interesentiem, vajadzētu atrast citus reklamētājus. Un Garamons atmeta, lai mēs tādus sameklējam, protams, ja vien viņi ir ar mieru darboties bez atlīdzības.

- Jaukas prasības, - komentēja Belbo, kad bijām atgriezušies savā kabinetā. Taču visi pazemes dievi stāvēja mums klāt. Tieši tai brīdī ieradās Lorenča Pellegrīni, vēl starojošāka nekā parasti, un arī Belbo atplauka. Lorenča ieraudzīja bukletus un apjautājās, kas tie tādi.

Padzirdējusi par blakus izdevniecības plāniem, viņa nopriecājās: - Burvīgi! Man ir viens ļoti simpātisks draugs, bijušais urugvajiešu revolucionārs, tagad viņš strādā vienā tādā žurnālā Picatrix. Un viņš mani vienmēr ņem līdzi uz spiritistu seansiem... Es tur sadraudzējos ar brīnišķīgu ektoplazmu, tikko viņa materializējas, tūlīt pieprasa mani, ar citiem nemaz negrib kontaktēties.

Belbo paskatījās uz Lorenču, kā gribēdams ko jautāt, bet tad atmeta ar roku. Manuprāt, viņš jau bija pieradis, ka no Lorencas var sagaidīt visdīvainākās pazīšanās, un bija nolēmis straukties tikai par tām, kas varētu apdraudēt viņu mīlestību (pieņemot, ka tā bija mīlestība). Un šoreiz Picatrix un pulkveža rēgs aizēnoja pārlieku simpātiskā urugvajieša tēlu. Bet Lorenča jau čivināja par ko citu, un atklājās, ka viņa mēdz iegriezties mazajās grāmatu bodītēs, kur pārdod tā žanra literatūru, kādai drīzumā pievēr-sīsies Neaizplīvurotā Izīda.

- Tur ir tik interesanti, - viņa stāstīja. - Viņiem ir viss par ārstniecības augiem un instrukcijas, kā radīt homunkulu, nu, zini, tāpat kā Pausts ar Trojas Helēnu, ak, Jākopo, uztaisīsim mēs arī, es tā gribētu no tevis vienu mazu homunkuliņu, mēs viņu varētu vadāt visur līdzi kā sunīti. Tas ir pavisam vienkārši, tai grāmatā bija teikts, ka vajag savākt stikla ampulā vīrieša sēklu, domāju, ka tev tas nesagādātu nekādas grūtības, nu ko tu sarksti... tad tā jāsajauc ar hipomenu, tā laikam ir sekrēcija, ko izdala...

- Sekrēts, - izlaboja Diotallevi.

- Tiešām? Vienvārdsakot, tas šķidrums, ko izdala grūsnas ķēves. Es saprotu, tas jau varētu būt pagrūtāk. Ja es būtu grūsna ķēve, es negribētu, lai kāds nāk un ņem manu hipomenu, bet varbūt to var kaut kur nopirkt, iepildītu flakoniņā tāpat kā visādas austrumnieku smaržīgās ejļas. Tas viss traukā jāsajauc un jāliek nogatavināties, tad pēc četrdesmit dienām tu redzi, ka tur pamazām sāk veidoties sīks radījums, tāds kā embrijs, un vēl pēc diviem mēnešiem tas kļūst par mazu, piemīlīgu homunkulu. Viņš izrāpjas no trauka un ir gatavs tev kalpot. Un homunkuli ir nemirstīgi. Iedomājies, viņš vēl atnāks un noliks puķes uz tava kapa!

- Un ko tu tajās grāmatnīcās satiec? - jautāja Belbo.

- Fantastiskus cilvēkus, cilvēkus, kas sarunājas ar eņģeļiem, paši gatavo zeltu, un vēl profesionālus burvjus - viņi ari izskatās pēc profesionāliem burvjiem...

- Kā tad izskatās profesionāls burvis?

- Parasti viņiem ir ērgļa deguns, kuplas uzacis kā krieviem un plēsīgs skatiens, viņi nēsā garus matus līdz pleciem, kā agrāk mākslinieki, un arī bārdu, bet tā nav nekāda biezā, tikai tādi reti kušķi uz vaigiem un zoda. Jā, un ūsas lielākoties nokarājas pāri lūpām, un kā gan citādi, jo augšlūpa gandrīz visiem ir plāna un uzrauta, rēgojas tādi pašķībi zobi, kuriem paskats, nabadziņiem, ir drusku zirdzisks. Tādus zobus nevajadzētu nevienam rādīt, tomēr viņi vienmēr tā maigi smaida, taču acis urbjas tevī diezgan biedējoši, jo skatiens, kā jau jums teicu, ir plēsīgs.

- Facies hermetieei [115], - izmeta Diotallevi.

- Jā? Droši vien. Un, ja kāds ienāk veikalā un prasa, piemēram, lūgšanu grāmatu pret ļaunajiem gariem, tad viņi tūlīt iesaka piemērotāko izdevumu un vienmēr izrādās, ka pārdevējam tāda nav. Bet, ja tu ar viņiem iedraudzējies un pajautā, vai tā grāmata ir pietiekami iedarbīga, tad viņi iecietīgi smaida, kā sarunādamies ar mazu bērnu, un brīdina, ka ar visādām burvestībām jābūt ļoti piesardzīgiem. Un stāsta visādus gadījumus par velniem, kas nodarījuši šausmu lietas viņu draugiem, un tad tu nobīsties, bet viņi tevi mierina, jo bieži tā esot tikai histērija, nevis pats velns. Un nekad nevar saprast, kam viņi paši tic. Un veikaliņu īpašnieki man bieži uzdāvina kādu vīraka nūjiņu, un vienreiz man iedeva ziloņkaula plaukstiņu, kas pasargā no ļaunas acs.

- Paklau, tad jau tu, klīzdama pa tām bodītēm, varētu viņiem apjautāties, vai šie ir dzirdējuši par Manuzio jauno grāmatu sēriju, un pie reizes parādi viņiem mūsu bukletus, - teica Belbo.

Lorenča aizgāja, paķērusi līdzi kādu duci brošūru. Pieņemu, ka nākamajās nedēļās centīgi strādāja arī viņa, bet katrā ziņā es nebiju gaidījis, ka viss notiks tik strauji. Jau pēc pāris mēnešiem Grācijas kundze nevarēja ne atkauties no spiristiķiem, kā mēs bijām iesaukuši APSL ar okultiskām nosliecēm. Un, atbilstoši to iedabai, viņu vārds bija leģions.

44 nodaļa

Piesauc Savienības Galda spēkus, ievērojot Augstāko Pentagrammas Rituālu, ar Aktīvo un Pasīvo Caru, ar Eheiehu un Aglu. Tad atgriezies pie altāra un noskaiti šādu lūgšanu Enoha gariem: 01 Sonuf Vaorsag Coho tad Balt. Lonsh Calz vonpho, Sobra Z-ol Ror l Ta Nazps, od Graa Ta Malprg .. Ds Hol d Oaa Nothoa Zimz, Od Commah Ta Nopbloh Zien...

Israels Regardi, Jauns pārskats par Zelta Rītausmas Hermētiskā ordeņa mācībām, rītiem un ceremonijām Israel Regardle, The original Account of the Teachings, Rites and Ceremonies of the Hermetic order of the Golden Dawn; Ritual for invisibility, St. Paul, Llewellyn Publications, 1986, p. 423

.Mums veicās - pirmā tikšanās noritēja visaugstākajā līmenī, to patiešām varējām uzskatīt par iniciāciju jaunajā darbības sterā.

Par godu šim svinīgajam brīdim mūsu trijotne bija pilnā sastāvā: es, Belbo un Diotallevi. Un daudz netrūka, lai mēs raidītu pārsteiguma saucienu brīdī, kad mūsu apmeklētājs ienāca pa durvīm. Jo viņam patiešām bija Lorencas Pellegrini aprakstītā facies hermetica, turklāt viņš bija ģērbies viscaur melnā.

Viņš ienāca, mezdams visapkārt aizdomu pilnus skatienus, un stādījās priekšā (profesors Kamestress). Kad apjautājāmies, kādas zinātņu nozares profesors viņš būtu, Kamestress izvairīgi atmeta ar roku, likdams noprast, ka pārlieka atklātība nevienam nav nākusi par labu. - Atvainojiet, - viņš mums teica, - es nezinu, vai jūs par šiem jautājumiem interesējaties tīri tehniskā un komerciālā aspektā vai paši esat saistīti ar kādu iniciēto grupu...

Mēs viņu nomierinājām.

- Tā no manas puses nav pārspīlēta piesardzība, - viņš teica, - es tiešām nevēlētos ielaisties sakaros ar kādu no OTO. - Redzēdams mūsu apjukumu, viņš paskaidroja: - Ordo Templi Orientis^116,

tā ir pēdējo Alisteram Kroulijam uzticīgo sekotāju grupele... Redzu, ka jūs neesat ar viņiem saistīti... Labi, tas nozīmē, ka nebūs lieku aizspriedumu. - Nu viņš bija ar mieru apsēsties. - Redzat, darbs, ko vēlos jums piedāvāt, drosmīgi stājas pretī Kroulija pārliecībai. Mēs visi, ieskaitot mani, aizvien esam uzticīgi atklāsmēm, kas ietvertas Liber AM vel legis*, grāmatā, kuru, kā jums varbūt zināms, Kroulijam 1904. gadā Kairā nodiktēja kāds augstāks saprāts, vārdā Aiwaz. Un OTO sekotāji joprojām stingri pieturas pie šī teksta un tā četriem izdevumiem, no kuriem pirmais par deviņiem mēnešiem apsteidza kara sākumu Balkā-nos, deviņus mēnešus pēc otrā izdevuma sākās Pirmais pasaules karš, deviņus mēnešus pēc trešā izdevuma - Ķīnas un Japānas karš, deviņus mēnešus pēc ceturtā izdevuma - Spāņu pilsoņkara slaktiņi...

Nespēju savaldīties un sakrustoju pirkstus, lai aizdzītu šo ļauno pareģojumu... Viņš to pamanīja un mironīgi pasmaidīja.

- Es saprotu jūsu piesardzīgo attieksmi. Tā kā darbs, ko vēlos jums piedāvāt, būtu šīs grāmatas piektais izdevums, jūs jautājat, kas gan notiks pēc deviņiem mēnešiem. Nekas nenotiks, nesatraucieties: es jums piedāvāju papildinātu Liber legis tekstu, jo mani ar apmeklējumu pagodināja nevis vienkāršs augstākais saprāts, bet pats AI, augstākais pirmspēks jeb, citiem vārdiem, Hoor-paar-Kraat, kas turklāt ir Ra-Hoor-Khuit dubultnieks jeb mistiskais dvīnis. Es raizējos vienīgi, vai jums būs iespējams publicēt manu darbu tieši ziemas saulgriežos, tas novērstu nešķīstu spēku ietekmi.

- To mēs varētu nokārtot, - viņu drošināja Belbo.

- Paldies. Sī grāmata sacels lielu troksni iniciēto aprindās, jo, kā jūs varat noprast, mans mistiskais avots ir daudz nopietnāks un pārliecinošāks par garu, kas iedvesmoja Krouliju. Nezinu, kā gan Kroulijs varēja veikt Zvēra rituālus, nerēķinoties ar Zobena

Liturģiju. Vienīgi izvelkot no maksts zobenu, var aptvert, kas ir Mahapralaija jeb Kundalīni trešā acs. Pie tam savā aritmoloģijā, kas pilnībā dibināta uz Zvēra skaitli, viņš nav ņēmis vērā Jaunos Skaitļus - 93, 118, 444, 868 un 1001.

- Ko tie nozīmē? - tūdaļ satraukti jautāja Diotallevi.

- Ā, - profesors Kamestress atbildēja, - kā jau bija teikts pirmajā Liber lejfis, katrs skaitlis ir bezgalīgs un atšķirības nepastāv.

- Skaidrs, - noteica Belbo. - Bet vai jums nešķiet, ka tas varētu būt pārāk sarežģīti vienkāršajam lasītājam?

Kamestress gandrīz palēcās savā krēslā. - Citādi nemaz nevar būt! Tas, kurš aptvertu šos noslēpumus bez pienācīgas sagatavošanās, iegāztos Bezdibenī! Es apzinos risku, kas pastāv, pat publiskojot tos aizplīvurotā veidā, ticiet man. Es darbojos Zvēra pielūgšanas jomā, taču radikālākā veidā nekā Kroulijs, to jūs redzēsiet, izlasījuši manis sarakstītās lappuses par congressus cum daemone*, par priekšrakstiem tempļa iekārtošanai un par miesisko savienošanos ar Purpurā Tērpto Sievieti un Zvēru, uz kura viņa jāj. Kroulijs apstājās pie miesiskajiem sakariem, ko pieņemts saukt par pretdabiskiem, bet es cenš6s aizvadīt rituālu viņpus Ļaunā, kā mēs to izprotam. Es pieskaros nesasniedzamajam, Goētijas absolūtajai šķīstībai, Bas-Aum/jn un Sa-Ba-Ft tālākai robežai...

Belbo atlika vien izzondēt Kamestresa finansiālās iespējas. Pēc ilgām aplinkus runām noskaidrojās, ka viņam, tāpat kā agrāk Bramanti, nenāk ne prātā pašam apmaksāt savas grāmatas izdošanu. Tātad bija jāuzsāk noraidīšanas fāze, un Belbo pieklājīgi lūdza atstāt manuskriptu - mēs nedēļas laikā to izvērtēšot un tad varēšot sniegt konkrētu atbildi. To izdzirdis, Kamestress piespieda mapi ar manuskriptu sev pie krūtīm un paziņoja, ka vēl nekad neviens pret viņu neesot izturējies ar tādu neuzticību. Un viņš devās prom, licis noprast, ka viņa rīcībā ir visai neparasti līdzekļi, lai liktu mums nožēlot to, ka esam viņu aizvainojuši.

Rct jau pēc neilga laika mēs bijām saņēmuši dučiem manuskriptu, kuru autori pilnīgi noteikti bija APSL. Vajadzēja veikt kaut minimālu atlasi, ja jau mēs šīs grāmatas gribējām arī pārdot. Mēs, saprotams, nelasījām visu - izskatījām satura rādītājus, uzmetām aci tekstam un tad atstāstījām cits citam savus iespaidus.

Un no tā izriet pārsteidzošs jautājums: vai ēģiptieši pazina elektrību?

Peters kolozimo, Zeme bez laika Peter Koloslmo. Terra senza tempo, Miiano, Sugar,

45 nodaļa

1964, p. 111

- JVlan te ir darbs par izzudušajām civilizācijām un noslēpumainām zemēm, - teica Belbo. - Šķiet, ka pašā sākumā kaut kur netālu no tagadējās Austrālijas pastāvējis Mu kontinents un no turienes pasaulē aizplūdušas visas lielās migrācijas straumes. Viena devusies uz Avalonas salu, otra uz Kaukāzu, trešā uz Indas izteci. Un tālāk viņš raksta par ķeltiem, Ēģiptes civilizācijas dibinātājiem un visbeidzot par Adantīdu.

- Tas nav nekas jauns, ja gribat, es jums varu sameklēt veselu kaudzi grāmateļu par Mu, - es teicu.

- Bet šis varbūt būs ar mieru maksāt. Turklāt viņam ir ļoti skaista nodaļa par grieķu migrāciju uz Jukatanu. Viņš stāsta par kāda karavīra bareljefu Cičenicā, tas esot ļoti līdzīgs romiešu leģionāram. Gluži kā divas ūdens lāses...

- Visā pasaulē uz bruņucepurēm sprauž spalvas vai zirgu astrus, - teica Diotallevi. - Tas jau nav pierādījums.

- Tev ne, bet viņam gan. Viņš atrod liecības par čūskas dievināšanu visās civilizācijās un secina, ka tas apstiprina visu kultūru kopīgo izcelsmi.

- Kurš tad nav dievinājis čūsku? - noteica Diotallevi. - Vienīgais izņēmums ir Izredzētā tauta.

- Jā, jā, tie pielūdza teļus.

- Tas bija tikai vājuma brīdis. Ks to tavējo drīzāk atmestu, kaut arī viņš ir ar mieru maksāt. Ķelti un ārieši, kalijuga, Rietumu noriets un SS garīgums. Varbūt es esmu paranoiķis, bet man tas ož pēc nacisma.

- Pēc Garamona domām, tas nav pietiekams iemesls, lai noraidītu darbu.

- Jā, bet visam ir savas robežas. Savukārt es izšķirstīju vienu manuskriptu par rūķiem, undīnēm, salamandrām, elfiem, sil-fidām, fejām... Diemžēl arī te piesauktas āriešu civilizācijas saknes. Tā vien liekas, ka SS ir septiņu rūķīšu pēcteči.

- Nevis septiņu rūķīšu, bet Nībelungu pēcteči.

- Katrā ziņā te stāstīts par Īrijas Mazo tautu. Un ļaunas patiesībā esot tējas, tie sīkaļas esot labi, tikai nedaudz palaidnīgi.

- Atliec to darbu malā. Un ko labu atradāt jūs, Kasaubon?

- Tikai vienu interesantu tekstu par Kolumbu. Autors analizē viņa parakstu un tajā saskata pat norādes uz piramīdām. Ko-lumba patiesais mērķis bijis no jauna uzcelt Jeruzālemes Templi, jo, kā zināms, viņš bijis Templiešu lielmestrs trimdā. Sen pierādīts, ka Kolumbs pilnīgi noteikti bija Portugāles ebrejs, tātad arī pieredzējis kabalists, un ar talismaniskām burvestībām viņš esot noklusinājis vētras un ārstējis skorbutu. Sacerējumus par Kabalu es nelasīju, pieņemu, ka tos ir izšķirstījis Diotallevi.

- Visos nepareizi ebreju burti, pārrakstīti no sapņu tulkiem un tamlīdzīgām grāmatelēm.

- Neaizmirstiet, ka mēs izvēlamies tekstus Neaizplīvurotajai Izīdai. Tā nav sērija filologiem. Varbūt spiristiķiem patīk ebreju burti, kas pārrakstīti no sapņu grāmatām. Man nav skaidrs, ko darīt ar neskaitāmajiem tekstiem par masoniem. Garamona kungs man piekodināja būt ļoti piesardzīgam, viņš negrib tikt iejaukts strīdos staip dažādu ritu piekritējiem. Tomēr man vērā ņemams šķiet šis darbs par masonu simboliem Lurdas grotā. Un zemē metams nav arī šis - te stāstīts, ka Savienoto Valstu karoga radīšanas brīdī noslēpumaini uzradies kāds džentlmenis, iespējams, tas bijis grāfs Scnžermēns, tuvs Franklina un Lafaijeta draugs. Vienīgais grāmatas trūkums ir tas, ka te labi izskaidrota visu

zvaigžņu nozīme, bet pilnīgs juceklis iestājas, runājot par strīpām.

- Grāfs Scnžcrmēns! - es teicu. - Paskat tik!

- Kāpēc? Jūs viņu pazīstat?

- Ja es jums teikšu, ka pazīstu, jūs man neticēsiet. Tāpēc labāk par to nerunāsim. Vēl man te ir četrsimt lappušu bieza briesmeklība, kuras autors vēršas pret modernās zinātnes maldiem. Varu jums palasīt satura rādītāju: Atoms - jūdu meli; Kinšteina kļūda un enerģijas mistiskais noslēpums; Galileja ilūzija un Mēness un Saules nemateriālā daba.

- Ja jau runājam par šo tēmu, - teica Diotallevi, - tad man vislabāk patika šis fortisko zinātņu pārskats.

- Kas tās tādas?

- Nosaukums radīts pēc kāda Čārlza Hoja Forta vārda, viņš bija apkopojis veselu lērumu liecību par neizskaidrojamiem notikumiem. Varžu lietus Birmingemā, teiksmaina dzīvnieka pēdu nospiedumi Devonā, noslēpumainas kāpnes un lidaparātu atstātas zīmes dažu kalnu virsotnēs, ekvinokciju precesijas neregu-laritāte, uzraksti uz meteorītiem, melns sniegs, asiņu lietus, spārnotas būtnes astoņtūkstoš metru augstumā debesīs virs Palermo, gaismu izstarojoši riteņi jūrā, milžu fosilijas, savītušu lapu nokrišņi Francijā un dzīvas, ņudzošas matērijas nokrišņi Sumatrā, un, protams, ari nospiedumi Maču Pikču un citās Dienvidamerikas virsotnēs, kas liecina, ka tur aizvēsturiskos laikos nolaidušies vareni kosmosa kuģi. Mīļie draugi, mēs šai visumā neesam vieni!

- Nav slikti, - noteica Belbo. - Mani savukārt visvairāk ieintriģēja šīs piecsimt lappuses par piramīdām. Vai zinājāt, ka He-opsa piramīda atrodas precīzi uz trīsdesmitās paralēles un tieši tā šķērso visvairāk sauszemes? Un to, ka Heopsa piramīdas ģeometriskās attiecības ir tieši tādas pašas kā Pedra Pintadai, apgleznotajai klintij Amazones mūžamežos? Un ka Ēģiptē arī bija divas spalvotās čūskas, viena uz Tutanhamona troņa un otra uz Sakaras piramīdas, un te nenoliedzami saskatāma saistība ar Kecalkoadu?

- Kas Kecalkoatlam, kurš ietilpst meksikāņu panteonā, var būt kopīgs ar Amazones mūžamežiem? - es jautāju.

- Nu, varbūt esmu ko sajaucis. Bet kā jūs man izskaidrosiet to, ka Lieldienu salās atrodami tādi paši megalīti kā ķeltiem, proti, milzu statujas? Un to, ka vienu no polinēziešu dieviem sauc Ya, un tas nenoliedzami ir tas pats ebreju Iod, kā arī seno ungāru Io-v\ lielais un labais dievs. Un kādā senā meksikāņu manuskriptā pasaule attēlota kā jūras ieskauts kvadrāts, un zemes vidū atrodas piramīda, uz kuras pamatnes ir uzraksts Aztlnn, kas atgādina Atlasu un Atlantīdu. Un kāpēc abās Atlantijas okeāna pusēs uzceltas piramīdas?

- Tāpēc, ka vieglāk uzcelt piramīdu nekā apaļu kupolu. Tāpēc, ka vējš sapūš kāpas piramīdu, nevis Partenona formā.

- Ienīstu Apgaismības garu, - teica Diotallevi.

- Es turpināšu. Ra kults ēģiptiešu reliģijā nav sastopams pirms Jaunās Impērijas perioda, tātad tas pārņemts no ķeltiem. Atcerieties arī Svēto Nikolaju, to pašu Santaklausu, un viņa ragavas. Senajā Ēģiptē sauli attēloja braucam ragavās, nevis laivā vai ratos. Tā kā Ēģiptē šīs ragavas nekādi nebūtu varējušas braukt pa sniegu, tad to izcelsme ir skaidri ziemeļnieciska...

Es nepadevos: - Bet iekams bija izgudrots ritenis, ragavas izmantoja arī braukšanai pa smiltīm.

- Nepārtrauciet mani. Grāmatā teikts, ka vispirms jāatrod analoģijas un tikai pēc tam jāmeklē izskaidrojumi. Un vēl te teikts, ka galu galā visi izskaidrojumi ir zinātniski. Ēģiptieši jau bija atklājuši elektrību, citādi viņi nebūtu varējuši paveikt to, ko ir paveikuši. Kāds vācu inženieris, kurš bija norīkots darbā pie Bagdā-des kanalizācijas sistēmas, atrada elektriskās baterijas, kas aizvien darbojās un bija saglabājušās no sasanīdu laikiem. Un arheoloģiskajos izrakumos Babilonijā tika atklāti akumulatori, kas bija izgatavoti pirms četriem tūkstošiem gadu. Un, visbeidzot, derības

šķirsts_(kurā glabājās bauslības galdiņi, Ārona zizlis un pods ar

tuksnesī savākto mannu) bija tāds kā seifs ar elektrisku aizsardzības sistēmu, kas spēja raidīt piecsimt voltu stipru triecienu.

- Es to jau esmu redzējis kādā filmā.

- Un tad? Kur tad, jūsuprāt, scenāriju sacerētāji pasmeļ idejas? Šķirsts bija izgatavots no akācijas koka, no iekšpuses un ār puses apšūts ar zeltu, tas pats elektriskā kondensatora uzbūves princips: divi vadītāji, kas atdalīti viens no otra ar izolējošu materiālu. Un šķirstu apņēma zelta vijums. Tas bija novietots sausā vietā, kur magnētiskais lauks sasniedza 500 - 600 voltu uz viena vertikālā metra. Stāsta, ka Porsenna ar elektrības palīdzību atbrīvojis savu zemi no briesmīga zvēra, ko saukuši par Voltu.

- Tad redz, kāpēc Alesandro Volta izvēlējās tik eksotisku pseidonīmu. īstajā vārdā viņu sauca Šžmržļins Kržižašļevskis.

- Būsim nopietni. Jo mums ir ne tikai šie manuskripti. Pienācis arī biezs žūksnis ar vēstulēm, kurās mums tiek piedāvāti atklāsmju pilni sacerējumi, piemēram, Zannas d’Arkas saistība ar Sibillas grāmatām, talmudiskais dēmons Lilita un lielā hermafro-dītiskā māte, ģenētiskais kods un marsiešu rakstība, augu apslēptais saprāts, kosmiskā renesanse un psihoanalīze, Markss un Nīče jaunas eņģeļu izpētes gaismā, zelta griezums un megalīti, Kants un okultisms, Eleisīnas mistērijas un džezs, Kaljostro un atomenerģija, homoseksualitāte un gnosis, Golems un šķiru cīņa un visbeidzot astoņu sējumu darbs par Grālu un Svēto Sirdi.

- Un ko autors grib pierādīt? Ka Grāls ir Svētās Sirds alegorija vai ka Svētā Sirds ir Grāla alegorija?

- Es saskatu atšķirību starp šīm tēzēm, bet šķiet, ka autoram abas der vienlīdz labi. Katrā ziņā es vairs nezinu, ko iesākt. Vajadzētu apspriesties ar Garamona kungu.

Apspriedāmies. Viņš teica, ka galvenais ir nepārsteigties un uzklausīt visus.

- Redziet, lielākajā daļā šo skribelējumu viņi atkārto to pašu, kas atrodams kurā katrā grāmatelē, ko pārdod staciju kioskos, -

es teicu. - Visi šādu darbu autori atkārto citu sugasbrāļu rak stīto, viņi savstarpēji piesauc cits cita izteikumus par pierādījumu savējiem, un visiem par galīgo pierādījumu noder, piemēram, kāda frāze no Jambliha darbiem.

- N11 un tad? - teica Garamons. - Vai tad jūs gribat pārdot lasītājiem ko tādu, kas viņiem vēl nav zināms? Jāpanāk, lai Ncaiz-plīvurotās Izīdas grāmatas apgalvotu to pašu, ko saka citi. Tās cita citu apstiprina, tātad ir patiesas. Izvairieties no oriģinalitātes.

- Labi, - teica Belbo, - bet mums tomēr jāprot atšķirt, kas ir visiem zināms un kas ne. Mums vajadzīgs konsultants.

- Kāda veida konsultants?

- Es nezinu. Viņš nedrīkst būt tik apmāts kā mūsu spiristiķi, tomēr viņam labi jāpazīst to pasaule. Un viņš mums varētu ieteikt, ko lai izvēlamies Hermetica sērijai. Piemēram, kāds nopietns renesanses hermētisma pētnieks...

- Lieliski, - teica Diotallevi, - un, tikko tu viņam iedosi palasīties to šedevru par Grālu un Svēto Sirdi, viņš aizies, aizcirzdams durvis.

- Tas vēl nav teikts.

- Es pazīstu piemērotu cilvēku, - teicu. - Viņš visādā ziņā ir ļoti erudīts un uztver šos jautājumus diezgan nopietni, tomēr eleganti un pat ironiski. Es ar viņu iepazinos Brazīlijā, bet tagad viņš droši vien atrodams Milānā. Domāju, ka man saglabājies viņa telefona numurs.

- Sazinieties ar viņu, - teica Garamons. - Bet piesardzīgi, jo viss atkarīgs no tā, cik viņš gribēs par saviem pakalpojumiem. Un tad pacentieties viņu izmantot arī metālu brīnumaino piedzīvojumu labā.

Šķita, ka Aljē priecājas mani dzirdēt. Viņš apvaicājās, kā klā-jas apburošajai Amparo, un es bikli liku viņam noprast, ka šīs at-ticcības uzskatāmas par tālu pagātni. Viņš tūdaļ atvainojās un pieklājīgi piezīmēja, ka jaunam cilvēkam nekad nav grūti atvērt jaunu dzīves lappusi. Ieminējos par izdevniecības projektu. Viņš izrādīja interesi un teica, ka labprāt ar mums satiktos, un mēs sarunājām tikšanos pie viņa mājās.

Kopš projekta Hermejs dzimšanas līdz šai dienai es bezrūpīgi biju uzjautrinājies par labu daļu šīs pasaules iemītnieku. Un tagad Viņi gatavojās man celt priekšā rēķinu. Arī es biju bitīte un traucos pie zieda, tikai pats to vēl neapjautu.

46 nodaļa

Dienas gaitā tu vairākas reizes tuvosies vardei un izrunāsi

pielūgsmes vārdus. Un lūgsi, lai tā paveic brinumus, pēc

kuriem tu kāro... Un tostarp iegriezīsi krustu, uz kura tu to upurēsi.

No kāda Allstera krouiija rituāla apraksta

Ai jc dzīvoja netālu no Suzas laukuma, - klusa, nomaļa ieliņa, gadsimta beigu nams, bagātīgi rotāts ar augu motīviem. Durvis mums atvēra vecs sulainis svītrainā žaketē, viņš mūs ieveda nelielā viesistabā un lūdza mirkli pagaidīt grāfa kungu.

- Tātad viņš ir grāfs, - čukstēja Belbo.

- Vai tad es jums neteicu? Viņš ir atdzimušais Senžermēns.

- Viņš nevar būt atdzimis, jo nekad nav miris, - iebilda Dio-tallevi. - Vai viņš gadījumā nav Ahasvērs, klīstošais ebrejs?

- Pēc dažu domām, grāfs Senžermēns bijis arī Ahasvērs.

- Redzat?

Ienāca Aljē, kā vienmēr, pati pieklājība. Viņš paspieda mums roku un atvainojās - nogurdinoša, pilnīgi neparedzēta sapulce, kas viņu spiež vēl desmit minūtes aizkavēties savā kabinetā. Viņš lika, lai sulainis mums atnes kafiju, un lūdza, lai jūtamies kā mājās. Tad pats izgāja, aizvilcis aiz sevis smagu vecas ādas priekškaru. Tās nebija īstas durvis, un, kamēr dzērām kafiju, no blakustelpas līdz mums palaikam atlidoja uzbudinātas frāzes. Sākumā centāmies sarunāties skaļā balsī, lai nevajadzētu noklausīties svešas sarunas, bet tad Belbo ieminējās, ka varbūt mēs ar savu klaigāšanu viņus traucējam. Pieklusām un pēc brīža izdzirdām kādu balsi izrunājam vārdus, kas pamodināja mūsu ziņkāri. Diotallevi piecēlās, izlikdamies, ka vēlas aplūkot septiņpadsmitā gadsimta gravīru, kas karājās pie sienas tieši blakus ādas aizkaram. Gravīrā bija attēlota ieeja kalnu alā un daži svētceļnieki, kas tuvojās alai pa septiņu pakāpienu kāpnēm. Vēl pēc mirkļa jau visi trīs tēlo-jām, ka pētām šo mākslas darbu.

Tas, kura balss bija piesaistījusi mūsu uzmanību, neapšaubāmi bija Bramanti, un viņš teica: - Un vispār es nemēdzu nevienam uzsūtīt velnus!

Secinājām, ka Bramanti ir ne tikai tapira ģīmis, bet ari viņa balss piederētos šim dzīvniekam.

Otrs runātājs mums bija svešs, viņš runāja ar izteiktu franču akcentu, griezīgā, gandrīz histēriskā tonī. Pa brīžam sarunā iesaistījās arī Aljē balss, maiga un samierinoša.

- Kungi, mierīgāk, - šai brīdī teica Aljē, - es jūtos pagodināts, ka vērsāties pie manis ar lūgumu izšķirt jūsu strīdu, bet tādā gadījumā jums mani jāuzklausa. Vispirms atļaujiet man piezīmēt, ka jūs, dārgais Pjēr, rakstot šo vēstuli, esat bijis visnotaļ neapdomīgs, lai neteiktu vēl vairāk...

- Viss ir pavisam vienkārši, monsieur le Comte*, - atbildēja franciskā balss. - Bramanti kungs sacer raksteli un nopublicē to žurnālā, kuru mēs visi augstu vērtējam, un šai rakstā viņš rupji ironizē par dažiem luciferiešiem, kuri gribot izmantot hostijas, kaut paši netic reālajai Klātbūtnei, un viņu mērķis esot iegūt sudrabu un tā tālāk, un tā joprojām, lion**, visiem zināms, ka vienīgā atzītā Eglise Luciferienne* * * ir tā, par kuras Tauroboliastu un Psihopompu man ir tas gods dēvēties, un ir skaidrs, ka mana Baznīca nepiekopj vulgāru sātanismu un nemuļķojas ar hostijām, tādas blēņas raksturīgas tikai kanoniķim Dokram Sensulpisā. Un es vēstulē paziņoju, ka mēs neesam vieux jeu**** sātanisti,

Grand Tenacier du Ma*****l pielūdzēji, un mums nav nekādas vajadzības mērkaķoties pakaļ Romas baznīcai ar visiem tās

-_ /

* Grafa kungs franču vai.).

** Labi (franču vai.).

*** Lucifera baznīca (jranču vai.).

**** Vecā kaluma Jranču vai.).

***** Lielais Ļaunuma Uzturētājs (jranču vai.).

atribūtiem. Mēs drīzāk esam palladiāņi, un visiem labi zināms, ka mums Lucifers ir labā pirmcēlonis, tad jau drīzāk Adonajs ir ļaunuma nesējs, jo tieši viņš radīja šo pasauli, bet Lucifers viņam mēģināja pretoties...

- Labi, atzīstu, ka savā rakstā varbūt izteicos neapdomīgi, -satraukti iesaucās Bramanti, - taču tas viņam vēl nedod tiesības draudēt man ar burvestībām!

- Mais voyons![117] Ks tikai lietoju tēlainu izteicienu. Bet jūs pats! Jūs man uzsūtījāt envoûtement^118'.

- Kā tad! Varētu domāt, ka es un mani brāļi izklaidējamies, trenkādami pa pasauli sīkus velniņus! Mēs piekopjam Dogmu un Augstākās Maģijas rituālu, nevis nodarbojamies ar pesteļo-šanu!

- Monsieur le Comte, es vēršos pie jums. Visiem zināms, ka Bramanti kungam ir sakari ar abatu Butrū, un stāsta - arī jūs to droši vien esat dzirdējis -, ka šis abats esot licis sev uz pēdām ietetovēt krucifiksu, lai varētu mīdīt kājām mūsu kungu, pareizāk, savu kungu... Bon, pirms septiņām dienām es šo Butrū, kurš uzdodas par abatu, satieku grāmatnīcā Du Sanjjreal, jūs noteikti zināt šo veikalu, redz, Butrū man glumi uzsmaida, kā jau viņš paradis, un tad saka: “Labi, labi, drīzumā kādu vakaru aprunāsimies.” Un ko tas nozīmē? Tas nozīmē, ka jau aiznākamajā vakarā pie manis uzrodas “ciemiņi”; es jau liekos gulēt, kad pēkšņi man sejā triecas fluīdi, jūs jau zināt - šīs emanācijas var viegli noteikt.

- Droši vien staigājāt pa paklāju, un radās statiskā elektrība.

- Ak statiskā elektrība? Bet kāpēc pa gaisu sāka lidināties visādi sīki priekšmeti, viens alambiks man pat trāpīja pa galvu, pie zemes nokrita mans ģipša Bafomeds, kas bija dārga piemiņa

no mana nelaiķa tēva, un uz sienām parādījās sarkani burti, - cs neuzdrošinos atkārtot, kādi lāsti tur bija rakstīti. Domāju, esat dzirdējis, ka pirms nepilna gada Gro kungs apsūdzēja abatu Butrū, ka šis taisot kataplazmas, piedodiet, no fekālijām, un abats piedraudēja Gro kungam ar nāvi. Un pēc divām nedēļām Gro kungs patiešām nomira visai noslēpumainos apstākļos. Un jury d’honneur*, ko sasauca Lionas martīnisti, noteica, ka Butrū tiešām darbojas ar indīgām vielām...

- Viņu spriedums pamatojās uz apmelojumiem... - teica Bramanti.

- Apmelojumiem?! Tiesas sasaukšana vien jau par kaut ko liecina...

- Jā, bet Gro kungs bija alkoholiķis ar aknu cirozi pēdējā stadijā, un to tiesā neviens nepieminēja.

- Neesiet bērnišķīgs! Burvestībās vienmēr izvēlas dabiskāko ceļu. Ja kādam ir ciroze, skaidrs, ka burvis uzbrūk tieši slimajam orgānam - tā ir melnās maģijas ābece...

- Varētu domāt, ja kāds mirst no aknu cirozes, vienmēr vainojams nabaga Butrū? Nesmīdiniet mani!

- Tad pastāstiet, kas pirms divām nedēļām notika Lionā... Apgānīta kapela, hostijas ar tetragrammatoņu un jūsu Butrū sarkanā paltrakā ar otrādi apvērstu krustu, un Olkotas kundze, viņa personīgā gaišreģe, lai neteiktu rupjāk... un viņai uz pieres parādās trīszaru dakšas, un tukši kausi paši piepildās ar asinīm, un jūsu abats spļauj ticīgajiem mutē... Vai tā bija?

- Dārgais, šķiet, jūs esat pārāk daudz lasījs Hjūsmanu! -smējās Bramanti. - Tas bija kultūras pasākums, sena rituāla inscenējums, tādus mēdz rīko arī Wicca skola un druīdu kolēģija!

- Ouais**, Venēcijas karnevāls...

Saklausījām troksni, likās - Bramanti meties virsū savam ienaidniekam, bet Aljē par varēm pūlas viņu savaldīt. - Jūs redzat, jūs redzat! - spiedza francūzis. - Piesargictics, Bramanti! Pajautājiet savam draugam Butrū, kā beidzās viņa izpriecas! Jūs to vēl nezināt, bet viņš nonācis slimnīcā. Pajautājiet, kas viņu piekāvis! Es nepiekopju jūsu raganošanu, bet Šo to protu arī es, un, kad sapratu, ka manā mājā iebrukuši nevēlami viesi, es uz grīdas uzzīmēju aizsardzības apli - kaut arī es tam neticu, jūsu velni tic gan - un tad paņēmu karmelītu skapulāru un raidīju burvestību atpakaļ, veicu envoûtement retourné. Jūsu abatam tas bija nepatīkams brīdis!

- Redzat, redzat, - šņāca Bramanti, - patiesībā ar burvestībām nodarbojas viņš!

- Kungi, diezgan! - laipni, tomēr valdonīgi teica Aljē. - Tagad uzklausiet mani. Jūs zināt, cik augstu no izziņas viedokļa es vērtēju seno rituālu atjaunošanu. Un es vienlīdz cienu gan Lucifera baznīcu, gan Sātana ordeni, neiedziļinoties to demonolo-ģiskajās atšķirībās. Jums nav noslēpums, cik skeptiska ir mana attieksme pret šiem jautājumiem. Bet galu galā mēs visi esam vienas garīgās bruņniecības locekļi, un tāpēc es jūs aicinu sajust kaut nedaudz solidaritātes! Un turklāt, kungi, Tumsības Princi neklājas iejaukt personiska rakstura nesaskaņās! Ja jūsu stāstītais ir patiesība, tās ir bērnišķīgas izdarības. Okultistu blēņas! Jūs izturaties kā pagrimuši brīvmūrnieki. Būsim atklāti: Butrū ir šķelt-nieks, un, ja jums, Bramanti, gadās iespēja, iesakiet viņam, lai viņš pārdod savus rituālos rīkus kādam krāmu uzpircējam, tie varētu noderēt vienīgi Boito Mefistofeļa iestudējumam.

- Ah, ah, c’est bien dit ça, - smīkņāja francūzis, - c’est de la brocanterie... [119]

- Nepārspīlēsim notikušo! Izraisījās strīds par liturģijas elementiem, un jūs pārlieku iekarsāt, bet tāpēc jau nevajag naidoties. Un ņemiet vērā, dārgais Pjēr, es nebūt nenoliedzu, ka jūsu mājās patiešām uzturējušās svešas būtnes - tas ir pilnīgi dabiski, un, ar vēsu prātu pārdomājot šo notikumu, mēs visu varētu izskaidrot ar visparastāko poltergeistu...

- Pie pašreizējā zvaigžņu stāvokļa tas nebūtu nekāds brīnums, - teica Bramanti.

- Domāju, ka esam tikuši skaidrībā. Paspiediet viens otram roku un apskaujieties kā brāļi!

Dzirdējām čukstus un savstarpēju atvainošanos. - Jūs jau zināt, - teica Bramanti, - reizēm, lai noteiktu tos, kuri patiešām ir gatavi iniciācijai, nepieciešams likt lietā arī folkloru. Savs rituāls ir pat tiem Grand Orient* tirgoņiem, kuri netic nekam.

- Bien entendu, le rituel, ah ga... **

- Ceru, jūs saprotat, ka Kroulija laiki ir pagājuši? - noprasīja Aljē. - Bet tagad mums jāatvadās, jo mani gaida citi apmeklētāji.

Mēs steidzāmies atpakaļ pie dīvāna, lai, ērti iekārtojušies, bezrūpīgi varētu sagaidīt Aljē.

Lielas pūles mums nācās ieguldīt, lai atrastu šiem septiņiem mēriem kārtību, kas būtu uzticama, pietiekama, cēla un kas vienmēr turētu prātu nomodā un atmiņu darbīgu .. Šāds cildens un nesalīdzināms izkārtojums ne vien palīdz saglabāt mums uzticētās lietas, vārdus un mākslas .. bet arī sniedz mums patieso gudrību...

Džūlio Kamillo Delminio, Teātra ideja Ciulio camilio Delminio. L'ldea del Theatro. Flrenze, Torrentino, 1550, Introduzione

47 nodaļa

Pec dažam minūtēm ienāca Aljē. - Atvainojiet.

dārgie draugi. Ks tikko biju liecinieks visai nepatīkamam strīdam. Kā manam draugam Kasaubonam labi zināms, es sevi uzskatu par reliģiju vēstures pētnieku, tāpēc daudzi un visai bieži lūdz mani ieviest skaidrību, varbūt drīzāk vērsdamies pie mana veselā saprāta nekā zināšanām. Un redzat - starp šo zinību adep-tiem gadās pārsteidzošas personības... Es nerunāju par bieži sastopamajiem transcendentālā mierinājuma meklētājiem vai melanholiskiem gariem. Es domāju tos, kuri apveltīti ar smalku prātu un dziļām zināšanām, bet tomēr aizraujas ar naksnīgām fantāzijām un ir zaudējuši spēju saskatīt robežas starp tradicionālajām patiesībām un brīnumainā arhipelāgu. Cilvēki, ar kuriem tikko apspriedos, strīdējās par bērnišķīgām intrigām. Kā mēdz teikt, arī vislabākajās ģimenēs gadās sava melnā avs. Bet, lūdzu, nāciet uz manu mazo kabinetu, aprunāsimies patīkamākā vidē.

Viņš pacēla priekškaru un ievadīja mūs blakusistabā. Mazais kabinets izrādījās plaša telpa, kur sienas aizsedza izsmalcināti, antīki grāmatu plaukti, pilni seniem sējumiem ādas vākos. Bet vēl vairāk par grāmatām mūsu uzmanību piesaistīja stikla vitrīnas, kurās bija izvietoti dīvaini priekšmeti, kas izskatījās pēc akmeņiem, un mazi dzīvnieciņi - nevarējām saprast, vai tic ir izbāžņi, mūmijas vai prasmīga amatnieka darinājumi. Telpa grima iz-

kliedētā, krēslainā gaismā. Šķita - tā plūst no liela, ar smalku kolonnu pārdalīta loga telpas dziļumā. Gaisma, kas sūcās cauri svina rāmjos stiprinātajiem, dzintaraini caurspīdīgajiem vitrāžu rombiem, sajaucās ar to, ko meta liela lampa, kas bija novietota uz papīriem apkrauta tumša sarkankoka rakstāmgalda. Tādas lampas reizēm vēl var redzēt vecu bibliotēku lasītavās - zaļais stikla kupols izgaismo tikai baltu ovālu laukumu tieši uz lappusēm, bet apkārtni atstāj blāvā puskrēslā. Šo abu tik atšķirīgo un nedabisko gaismu rotaļa dīvainā kārtā izcēla, nevis nomāca griestu gleznojumu košās krāsas.

Griesti bija izliekti kā velve, kuru dekoratīvos nolūkos šķietami balstīja četras smalkas, tumši sarkanas kolonnas ar zeltītiem kapiteļiem; griestu gleznojumi bija sadalīti septiņos laukumos, tie bija smagnēji un piesātināti, un kabinetā jautās kapličas gaisotne - apslēpti grēcīga, skumji jutekliska.

- Mans mazais teātris renesanses fantāziju garā, - teica Aljē.

- Tolaik bija pieņemts veidot vizuālās enciklopēdijas, visuma noslēpumu apkopojumus. Un šī drīzāk ir nevis dzīvojamā telpa, bet atmiņas mašīna. Šeit jūs neredzat nevienu tēlu, kas, savienots ar citiem, neatklātu vai neizskaidrotu kādu no pasaules noslēpumiem. Pievērsiet uzmanību tai figūru virknei, pēc gleznotāja ieceres tā līdzinās gleznojumiem Mantujas pilī. Tie ir trīsdesmit seši dekāni, debesu kungi. Un, apmeties šai namā un atradis šo brīnišķīgo rekonstrukciju, kuras autors man nav zināms, es, lai izrādītu cieņu tradīcijai, nolēmu papildināt griestu attēlus ar atbilstošiem priekšmetiem stikla šķirstos - tie pārstāv visuma galvenos elementus: gaisu, ūdeni, zemi un uguni. Tas izskaidro, kāpēc šeit atrodas, piemēram, šī burvīgā salamandra, kāda mana drauga taksidermista šedevrs. Vai arī šis miniatūrais Hērona eoli-pilas atdarinājums, kas gan ir diezgan vēlīns; ja es iedegtu šo spirta lampiņu, gaiss, kas atrodas lodē, sasiltu un plūstu ārā pa sānu snīpīšiem, un liktu lodei griezties. Maģiska ierīce, ko savās  svētnīcās izmantoja jau seno ēģiptiešu priesteri, - to mums vēsta gudru vīru teksti. Priesteri izmantoja eolipilas, lai izraisītu šķietamu brīnumu, un ticīgo pūļi sastinga pielūgsmē un apbrīnā, bet patiesais brīnums slēpjas zelta likumā, kas nosaka šīs ierīces vienkāršo mehānismu, divu pirmclementu - gaisa un uguns - attiecības. Tā ir gudrība, kas piemita mūsu tālajiem senčiem un bija zināma arī alķīmiķiem, bet ciklotronu konstruētāji to zaudējuši. Ks pievēršu skatienu savam atmiņas teātrim, kas mantojis spēku no daudzām nesalīdzināmi pārākām un plašākām gudrības krātuvēm, kuras sajūsmināja pagātnes dižākos garus, un es zinu. Zinu vairāk par tā saucamajiem zinātniekiem. Kā ir lejā, tāpat ir arī augšā. Un nekas cits nav jāzina.

Viņš mums piedāvāja dīvainas formas Kubas cigārus, tie bija itin kā sagriezti spirālē, tomēr diezgan resni. Mēs nespējām slēpt savu sajūsmu. Diotallevi piegāja tuvāk grāmatu plauktiem.

- Ak, tas ir tikai nepieciešamāko grāmatu minimums, - teica Aljē, - kā redzat, te nav vairāk par diviem simtiem sējumu, plašāka bibliotēka atrodas manā dzimtsmuižā. Tomēr varu apgalvot, ka visas šeit redzamās grāmatas ir retas un vērtīgas, un, protams, arī to izvietojums nav nejaušs - tās tematiski izkārtotas tāpat kā griestu attēli un priekšmeti vitrīnās.

Diotallevi bikli lika manīt, ka labprāt pieskartos kādam no šiem sējumiem.

- Lūdzu, lūdzu, - teica Aljē. - Tas ir Anastāsija Kirhera Oedyptts Aegyptiacus*. Jūs jau zināt, viņš pēc Horapollona bija pirmais, kurš mēģināja skaidrot hieroglifus. Brīnišķīgs cilvēks. Es gribētu, lai mans kabinets kaut attāli līdzinātos viņa savākto brīnumu muzejam, kura bagātības uzskata par pazudušām, jo, kas neprot meklēt, neatrod... Viņš bija lielisks sarunbiedrs. Un kā viņš lepojās todien, kad atklāja, ka šis hieroglifs nozīmē “dievišķā

Osirisa labvēlību raisa svētās ceremonijas un garu virtenes...”. Tad nāca tas krāpnieks Sampolions - ļoti nepatīkams cilvēks, ticiet man, un tik bērnišķīgi iedomīgs un slavaskārs, - un viņš uzstājīgi apgalvoja, ka šis hieroglifs apzīmē tikai un vienīgi kāda faraona vārdu. Mūsdienu cilvēki tik vieglprātīgi zaimo svētos simbolus. Bet šis Kirhera darbs nemaz nav tik liela raritāte, tas maksā mazāk par vienu Mercedes. Labāk apskatiet šo! Tas ir Khunrāta Amphitheatrum sapientiae acternne^120 1595. gada pirm-izdevums. Stāsta, ka pasaulē saglabājušies tikai divi eksemplāri. Šis ir trešais. Savukārt te ir Burnēcija Telluris Theoria Sacra^121 pirmais izdevums. Vakaros es nespēju pētīt šīs ilustrācijas, mani tūdaļ pārņem mistiska klaustrofobija. Mūsu zemeslodes dzīles... Pārsteidzoši, vai ne? Redzu, ka doktoru Diotallevi piesaista ebreju rakstu zīmes Viženēra darbā Traicte des Chiffres***. Tad labāk apskatiet šo - tas ir Knorra Kristiānā fon Rozenrota Kabbala denudata^122 pirmizdevums. Jums droši vien zināms, ka šī gadsimta sākumā to angliski iztulkoja - diemžēl tikai daļēji un pavirši - un izplatīja tas nožēlojamais neveiksminieks Mak gregors Māzers... Gan jau arī jums gadījies dzirdēt par skandalozo sektu Golden Dctnm* * * * *, kura tik ļoti valdzināja britu estētus. Un šai okulto dokumentu viltotāju bandai nenovēršami radās daudz deģenerējušos sekotāju, sākot no Rīta zvaigznes līdz Alistera Kroulija sātaniskajām baznīcām, kur dēmonus piesauca tikai tāpēc, lai izpelnītos labvēlību no dažiem džentlmeņiem, kam nebija svešs vice anglais******. Ja jūs, dārgie draugi, zinātu, cik daudz, maigi sakot, šaubīgu personu nākas sastapt, iedziļinoties šajā pētījumu sterā. Bet arī jūs paši to pieredzēsiet, ja sāksiet publicēt šāda veida materiālus.

Belbo izmantoja Aljē piedāvāto iespēju un ķērās pie lietas. Viņš pavēstīja, ka Garamons gribot katru gadu izdot dažas grāmatas, kas būtu, kā viņš teica, ezoteriska rakstura.

- Ak ezoteriska, - pasmaidīja Aljē, un Belbo nosarka.

- Nu tad teiksim... hermētiska?

- Ak hermētiska? - smaidīja Aljē.

- Labi, - teica Belbo, - varbūt es lietoju nepareizus terminus, bet jūs noteikti sapratāt, par kādu žanru es runāju.

- Tāda žanra nav, - joprojām smaidīdams, atbildēja Aljē.

- Pastāv tikai gudrība. Un jūs vēlaties izdot nedeģenerējušās gudrības apkopojumu. Varbūt jums tas ir tikai viens no daudziem izdevējdarbības virzieniem, bet man, ja iesaistīšos jūsu projektā, tie būs patiesības meklējumi, qucste du Graal*.

Belbo viņu brīdināja: tāpat kā zvejnieku tīklos bieži vien ieķeras arī tukšas gliemežnīcas un plastmasas drazas, tā Garamons saņems daudz apšaubāmas vērtības manuskriptu. Tāpēc mums nepieciešams bargs lasītājs, kurš prastu atsijāt graudus no pelavām, tomēr norādot arī interesantākās atbiras, jo pastāv kāda draudzīga izdevniecība, kas būtu ar mieru izdot mazāk cienījamu autoru darbus... Protams, vēl vajadzētu vienoties par pienācīgu atlīdzības formu.

- Paldies dievam, es sevi varu saukt par pārticīgu cilvēku. Zinātkārs, vērīgs un pārticis cilvēks. Man pietiek, ja savu pētījumu laikā es atrodu vēl vienu Khunrāta grāmatas eksemplāru vai vēl kādu salamandras izbāzni, vai kādu narvaļa ragu (patiesībā es kaunētos to iekļaut savā kolekcijā, bet pat Vīnes dārgumu krātuve to izstādījusi, uzdodot par vienradža ragu). Savus atradumus es pārdodu un ātri un vienkārši nopelnu vairāk, nekā jūs

man varētu samaksāt par desmit gadus ilgām konsultācijām. Es lasīšu jūsu manuskriptus ar pazemības garu. Esmu pārliecināts, ka arī visnožēlojamākajā tekstā atradīšu kādu patiesības dzirksti, un, ja tur nebūs patiesības, tad būs vismaz aizraujoši meli, - un pretējie poli bieži saskaras. Mani garlaiko vienīgi visiem zināmais, un par garlaicību jūs man atlīdzināsiet. Atkarībā no tā, cik daudz būšu garlaikojies, gada beigās es jums piesūtīšu rēķinu, kurā noteikti būs norādīta gluži simboliska summa. Un, ja tā jums šķitīs pārmērīga, varēsiet man atsūtīt kasti vērtīgu vīnu.

Belbo bija apjucis. Viņš bija pieradis slēgt līgumus ar alkatīgiem un izbadušiem konsultantiem. Viņš atvēra somu un izņēma no tās apjomīgu manuskriptu.

- Es negribētu, lai jums rodas pārāk optimistisks priekšstats. Apskatiet, piemēram, šo darbu. Tas man šķiet tipisks vidusmēra sacerējums.

Aljē paņēma lappušu žūksni. - Piramīdu slepenā valoda... Apskatīsim satura rādītāju... Pyramidon... Lorda Karnavona nāve... Hērodota liecības... - Viņš aizšķīra manuskriptu. - Vai jūs to esat lasījis?

- Pirms dažām dienām es tam pārlaidu acis, - teica Belbo.

Aljē atdeva manuskriptu Belbo. - Ņemiet un sakiet, vai es

pareizi atstāstu šo darbu. - Viņš apsēdās pie rakstāmgalda, iebāza roku bikšu kabatā un izvilka savu dozīti, ko biju redzējis jau Brazīlijā. Viņš to pagrozīja smalkajos, glīti veidotajos pirkstos, kas pirms brīža bija glāstījuši iemīļotās grāmatas, tad pievērsa skatienu griestu rotājumiem un sāka skandēt, kā man šķita, jau sen no galvas zināmu tekstu.

- Šīs grāmatas autors droši vien atgādina, ka 1864. gadā Pjaci Smits atklājis piramīdu svētos un ezoteriskos lielumus. Ļaujiet man tos nosaukt noapaļotos skaitļos, jo manā vecumā atmiņa sāk klibot... Tātad piramīdu pamatne ir kvadrāts, kura vienas malas garums ir 232 metri. Sākotnējais piramīdu augstums bija 148 metri. Ja mēs šos lielumus pārveidojam sakrālajās ēģiptiešu olektīs, iegūstam, ka pamatu malas garums ir 366 olektis, un šis skaitlis sakrīt ar garā gada dienu skaitu. Pēc Pjaci Smita domām, piramīdas augstumu pareizinot ar desmit devītajā pakāpē, mēs iegūstam attālumu līdz saulei - 148 miljonus kilometru. Visai precīzs aprēķins tiem laikiem, ņemot vērā, ka šobrīd uzskata, ka šis attālums ir 149,5 miljoni kilometru, un vēl jau nav teikts, ka mūsdienu zinātniekiem ir taisnība. Pamata garumu izdalot ar viena akmens bluķa platumu, iegūstam 365. Bet pamatnes apkārtmērs ir 931 metrs. Dalot to ar divkāršotu piramīdas augstumu, iegūstam 3,14 - skaitli n. Lieliski, vai ne?

Belbo samulsis smaidīja. - Tas nav iespējams! Sakiet, kā jūs...

- Jākopo, ļauj runāt doktoram Aljē, - viņu satraukti apklusināja Diotallevi.

Aljē viņam pateicās ar pieklājīgu smaidu. Viņš runāja, ļaudams skatienam klejot pa griestiem, taču man šķita, ka viņa skatiens nebūt neizvēlas laisku un nejaušu ceļu. Viņa acis bija pievērstas griestu zīmējumiem, it kā tur spētu salasīt to, ko viņš tikai izlikās atsaucam atmiņā.

48 nodaļa

Tātad Lielās piramidas augstums no virsotnes līdz pamatnei,

rēķinot ēģiptiešu collās, Ir 161 000 000 000. Cik cilvēku dvē

seļu dzīvojušas šai pasaulē kopš Ādama laikiem līdz mūsdienām? Aptuveni aprēķini liecina, ka šis skaitlis svārstās no 153 000 000 000 līdz 171 000 000 000.

Placi Smlts, Mūsu mantojums Lielajā piramīdā Piazzi Smyth, Our inheritance in the Great Pyramid, London,

isblster, 1880, p. 583

- Varu iztēloties, ka jūsu autors apgalvo, ka Hcopsa piramīdas augstums ir vienāds ar kvadrātsakni no skaitļa, kuru iegūst, aprēķinot sānu skaldnes laukumu. Protams, visi lielumi ir norādīti pēdās, kas ir tuvākas ēģiptiešu un senebreju olektīm pretstatā metram, kas ir abstrakta garuma vienība, izgudrota tikai modernajos laikos. Viena ēģiptiešu olekts atbilst 1,728 pēdām. Un, ja mums nav zināms precīzs piramīdas augstums, mēs to varam aprēķināt, par pamatu ņemot piramidonu, - tā sauca nelielu, no zelta vai kāda cita saulē vizuļojoša metāla izgatavotu piramīdu, kas atradās lielās piramīdas virsotnē un veidoja tās smaili. Savukārt piramidona augstumu sareizinot ar visas piramīdas augstumu un iegūto skaitli sareizinot ar desmit piektajā pakāpē, mēs iegūstam ekvatora garumu. Un tas vēl nav viss. Ja ņemam piramīdas pamatnes perimetru un pareizinām ar divdesmit četri trešajā pakāpē un tad izdalām ar divi, iegūstam vidējo zemes rādiusu. Bet piramīdas pamatnes laukumu reizinot ar deviņdesmit seši un ar desmit astotajā pakāpē, iegūstam simt deviņdesmit sešus miljonus astoņsimt desmit tūkstošus kvadrātjūdžu, kas atbilst zemeslodes virsmas laukumam. Vai tā?

Pārsteigumu Belbo mēdza paust ar frāzi, ko bija aizguvis kinotēkā, oriģinālvalodā skatīdamies Yankee Doodle Dandy ar Dzeimsu Kegniju galvenajā loma: “7 am flabbergasted![123] So teicienu viņš izmeta arī šoreiz. Acīmredzot Aljē pietiekami labi prata arī angļu sarunvalodu, jo nespēja noslēpt savu apmierinājumu, nemaz nekautrēdamies par savu lepnību. - Dārgie draugi, - viņš teica, - šis kungs, kura vārds man nav zināms, gribējis uzcept kompilāciju par piramīdu noslēpumu, tātad viņš nemaz nav varējis rakstīt neko citu kā vien to, kas mūsdienās zināms pat bērniem. Es brīnītos, ja viņš būtu pateicis ko jaunu.

- Tātad viņš vienkārši atkārto sen apstiprinātu patiesību? -vilcinoties pārjautāja Belbo.

- Patiesību? - nosmējās Aljē, atkal atvērdams kārbu ar saviem dīvainajiem, izsmalcinātajiem cigāriem. - Quid est veritas*, kā pirms daudziem gadiem jautāja kāds mans paziņa. Daļēji tas, protams, ir pilnīgu muļķību sakopojums. Un netrūkst arī neprecizitāšu, kaut vai, piemēram, tas, ka, precīzu piramīdas pamatnes apkārtmēru izdalot ar precīzu divkāršotu augstumu un rezultātu ncnoapaļojot, mēs iegūstam 3,1417254, nevis skaitli n. Atšķirība ir neliela, tomēr svarīga. Turklāt kāds Pjaci Smita audzēknis Flainders Petri, kurš izmērīja arī Stounhedžas svētvietu, apgalvo, ka reiz esot pieķēris savu skolotāju apvīlējam granīta izciļņus valdnieka kapeņu priekškambarī, lai pielāgotu izmērus iecerētajiem aprēķiniem... Varbūt tās ir tikai baumas, taču Pjaci Smits nebija cilvēks, kas iedvestu uzticību, - pietika paskatīties, kādā mezglā viņš mēdza sasiet kaklasaiti. Un tomēr starp daudzām muļķībām šajā sacerējumā atrodamas arī nenoliedzamas patiesības. Kungi, lūdzu, nāciet man līdzi pie loga!

Aljē ar teatrālu žestu atrāva vaļā loga vēmies un lūdza, lai palūkojamies ārā. Viņš ar roku norādīja tālumā, kur šauras ieliņas un bulvāra krustojumā slējās neliels koka kiosks, - tur droši vien tirgoja loterijas biļetes.

- Kungi, - viņš teica, - es jums ierosinu aiziet un izmērīt šo

kiosku. Jūs redzēsiet, ka letes garums ir 149 cm, proti, simtu miljardā daļa no attāluma starp Sauli un Zemi. Aizmugurējās sienas augstumu 176 cm izdalot ar loga platumu 56 cm, iegūsim 3,14. Priekšējās sienas augstums ir 19 decimetri, un tas atbilst gadu skaitam grieķu lunārajā ciklā. Abu priekšējo stūru augstuma un abu aizmugurējo stūru augstuma summa ir 190 x 2 + 176 x 2 = 732, un tas ir gads, kad tika gūta uzvara pie Puatjē. Letes biezums ir 3,10 centimetri, un loga rāmja platums ir 8,8 centimetri. Aizstājot veselos skaitļus ar atbilstošajiem alfabēta burtiem, mēs iegūstam C10H8, kas ir naftalīna ķīmiskā formula.

- Fantastiski, - es teicu, - vai jūs pats to izmērījāt?

- Nē, - teica Aljē, - bet kādu citu kiosku izmērīja Zans Pjērs Adāms. Pieņemu, ka visi loterijas biļešu kioski ir daudzmaz vienādi. Ar skaitļiem iespējams darīt jebko. Piemēram, es ņemu svēto skaitli 9 un gribu no tā iegūt 1314, gadskaitli, kad sārtā sadedzināja Zaķu de Molē, - šis datums ir dārgs visiem, kas sevi, tāpat kā es, uzskata par uzticīgiem Tempļa bruņinieku tradīcijām. Kas man jādara, lai nonāktu pie 1314? Es savu devītnieku pareizināšu ar 146, un tas ir gads, kurā tika satriekta Kartāga. Kā es nonācu pie atrisinājuma? Es 1314 dalīju ar divi, trīs, četri utt., līdz atradu vispiemērotāko gadskaitli. Es būtu varējis 1314 dalīt arī ar 6,28, kas ir dubultots 3,14, un tad es būtu ieguvis 209. Un tas ir gads, kad tronī kāpa Atāls 1, Pergāmas karalis. Vai esat apmierināti?

- Tātad jūs neticat nekāda veida numeroloģijai? - vīlies novilka Diotallevi.

- Es? Gluži otrādi, es tai cieši ticu, - es ticu, ka visums ir brīnišķīga skaitlisko atbilsmju mūzika. Un ticu, ka skaitļi un to simboliskais skaidrojums piedāvā privileģētu izziņas ceļu. Bet, ja pasaule - gan augšējā, gan apakšējā - ir atbilsmju sistēma, kurā viss saskan, toutse tient, tad pats par sevi saprotams, ka kiosks un piramīda, kas abi ir cilvēka roku darbs, ar savu formu neapzināti

atveido kosmosa harmoniju. Tā dēvētie piramidologi ar neticami sarežģītiem paņēmieniem atklāj vienkāršas patiesības, kas ir daudz senākas par viņiem pašiem un sen zināmas. Perversa ir pati šo pētījumu un atklājumu loģika, jo tā ir zinātnes loģika. Bet īstenās gudrības loģikai atklājumi nav vajadzīgi, jo viss jau ir zināms. Kāpēc gan jāpierāda tas, kas nemaz nevarētu būt citāds? Ja noslēpums pastāv, tas ir apslēpts daudz dziļāk. Bet šie jūsu autori paliek virspusē. Varu iztēloties, ka šajā darbā atgremotas ari pasaciņas par ēģiptiešim, kuri jau pazinuši elektrību...

- Es nemaz nejautāju, kā jūs to uzminējāt.

- Redzat? Viņiem pietiek ar elektrību, kā kaut kādam inženierim Markoni. Tad jau mazāk bērnišķīga būtu hipotēze par radioaktivitāti. Tie ir interesanti pieņēmumi, kas, atšķirībā no hipotēzes par elektrību, vismaz izskaidrotu Tutanhamona lāstu. Kā gan ēģiptieši spēja pacelt akmens bluķus, kas bija paredzēti piramīdu būvei? Viņi tos pārvietoja ar elektriskās strāvas triecieniem? Izmantoja kodolenerģiju? Nē, ēģiptieši bija atklājuši veidu, kā pārvarēt gravitācijas spēku, un viņu rīcībā bija levitāci-jas noslēpums. Cita enerģijas forma... Ir zināms, ka haldiešu priesteri savās svētnīcās darbināja ierīces tikai ar skaņu un Kārnākās un Tēbu priesteri spēja atvērt tempļa durvis ar savas balss spēku, - un galu galā ko gan citu vēsta leģenda par “Sezam, atveries!”?

- Un ko no tā būs secināt? - jautāja Belbo.

- Redzat, mani draugi, elektrība, radioaktivitāte, atomenerģija - īstam iniciētajam ir skaidrs, ka tās ir tikai metaforas, virspusējs aizsegs, vispārpieņemti meli, kas nožēlojamā veidā aizstāj kādu daudz pārāku, mūžsenu un aizmirstu spēku, - spēku, kuru iniciētie meklē un kādu dienu iepazīs. Varbūt mums vajadzētu runāt, - viņš mirkli vilcinājās, - par telūriskajām jeb pazemes strāvām.

- Par ko? - iejautājās, vairs neatceros, kurš no mums.

Aljē izskatījās vīlies. - Neesat par to lasījuši? Es cerēju, ka starp autoriem, kurus grasāties publicēt, jau pagadījies kāds, kurš man varētu pavēstīt ko interesantu par šo jautājumu... Bet ir jau vēls. Labi, mani draugi, mūsu vienošanās ir noslēgta, bet viss pārējais bija tikai veca pētnieka liekvārdības auglis.

Jau atvadoties spiedām Aljē roku, kad iesteidzās sulainis un kaut ko pačukstēja viņam ausī. - Ak, mana dārgā draudzene! -teica Aljē. - Biju piemirsis. Sakiet, lai viņa mirkli uzgaida. Nē, viesistabā ne, vediet viņu uz turku kabinetu!

Bet acīmredzot dārgā draudzene šai namā vairs nebija svešiniece, jo viņa jau kāpa pār slieksni un, pat neuzmetusi mums skatienu dziestošās dienas krēslā, devās taisni pie Aljē, rotaļīgi noglāstīja viņam vaigu un teica: - Sīmani, tu taču man neliksi gaidīt priekštelpā! - Tā bija Lorenča Pellegrīni.

Aljē nedaudz atkāpās, noskūpstīja viņai roku un, pamājot uz mūsu pusi, teica: - Mana dārgā, mana maigā Sofija, jūs zināt, ka varat justies kā mājās ikvienā namā, ko jūs picstarojat ar savu gaismu. Es gribēju atvadīties no saviem viesiem.

Lorenča pamanīja mūs un priecīgi pamāja (neatceros, ka es kaut reizi būtu viņu redzējis pārsteigtu vai samulsušu). - Cik jauki! - viņa teica. - Arī jūs pazīstat manu draugu! Jākopo, kā klājas. - (Tas nebija jautājums.)

Redzēju, ka Belbo nobālē. Mēs atvadījāmies. Aljē teica, ka ļoti priecājas, ka mums ir kopīga paziņa. - Mūsu kopīgo draudzeni es uzskatu par vienu no visdabiskākajām un neviltotākajām būtnēm, kādu man jelkad bijusi laime sastapt. Un neņemiet ļaunā šos veca pētnieka vārdus - savā svaigumā viņa iemieso Sofiju, kura nokļuvusi šīs pasaules trimdā. Mana mīļā Sofija, es nepaguvu jūs laikus brīdināt, bet tikšanās,'ko biju jums apsolījis, ir atlikta uz dažām nedēļām. Man ļoti žēl.

- Nekas, - viņa teica. - Es pagaidīšu. Vai jūs iesiet uz bāru? -viņa pievērsās mums, bet arī šis jautājums drīzāk izklausījās pēc pavēles. - Labi, ejiet. Es te aizkavēšos vēl kādu pUsstundiņu, gribu, lai Sīmanis man iedod vienu no saviem eliksīriem. Ari jums vajadzētu tos nobaudīt, bet Sīmanis apgalvo, ka tie domāti tikai nedaudziem izredzētajiem. Vēlāk es jums pievienošos.

Aljē pasmaidīja kā iecietīgs tēvocis, piedāvāja Lorencai krēslu un pavadīja mūs līdz durvīm.

Izgājām uz ielas, sēdāmies manā mašīnā un braucām pie Pilāda. Belbo bija kā sastindzis. Visu ceļu nebildām ne vārda. Bet, kad bijām iekārtojušies pie bāra letes, bija pienācis pēdējais laiks salauzt šo burvju varu.

- Ceru, ka neesmu jūs iegrūdis vājprātīgā rokās, - es teicu.

- Nē, - sprieda Belbo. - Viņš ir ļoti apķērīgs un izsmalcināts cilvēks. Vienīgi viņš dzīvo pasaulē, kas atšķiras no mūsējās. - Tad drūmi piebilda: - Vismaz daļēji.

naditio Templi norāda, ka pastāv Tempļa bruņniecibas tradīcija, ka pastāv garīga iesvētīto bruņniecība...

Anri Korbēns, Templis un kontemplācija Henrl corbin, Temple et contemplation,

49 nodaļa

Paris, Fiammarion, 1980

- Domāju, ka esmu izpratis to jūsu Aljē, Kasau-bon, - teica Diotallevi, kurš Pilādam tikko bija pasūtinājis glāzi dzirkstošā baltvīna, tā liekot mums raizēties par viņa gara veselību. - Aljē aizraujas ar okultajām zinātnēm, bet neuzticas diletantiem un tiem, kas sagramstījuši zināšanas pa roku galam. Un kā mēs šodien, necienīgi noklausīdamies, uzzinājām, viņš šādus ļautiņus nicina, tomēr tos uzklausa, pamāca un ncnorobcžojas no viņiem.

- Šodien Aljē kungs jeb grāfs Aljē, vai varbūt landgrāfs Aljē, vai kas arī viņš būtu, izrunāja pāris vārdu, kas visu izskaidro, -teica Belbo. - Garīgā bruņniecība! Viņš tos nicina, bet jūtas ar tiem saistīts, jo viņus vieno garīgās bruņniecības saites. Domāju, ka es to saprotu.

- Kādā nozīmē? - mēs jautājām.

Belbo tukšoja jau trešo martīni glāzi (viskijs der vēlu vakarā vai naktī, viņš apgalvoja, jo tas rosina uz sapņošanu, bet pievakarē jādzer tikai un vienīgi martīni, jo tas uzmundrina un dod spēkus). Un viņš sāka stāstīt par savu bērnību N, miestiņā, kuru jau bija pieminējis, dalīdamies savās atmiņās ar mani.

- Tas bija starp 1943. un 1945. gadu, proti, laikā, kad notika pāreja no fašisma uz demokrātiju, kuru atkal aizstāja Salo republikas diktatūra, un kalnos cīnījās partizāni. Man šo notikumu sākumā bija vienpadsmit gadu, un mēs bijām apmetušies laukos pie onkuļa Karlo. Vispār jau mēs dzīvojām pilsētā, bet 1943. gadā bombardēšanas kļuva aizvien biežākas, un mana māte nosprieda,

ka mums jāpārceļas uz N. Tur dzīvoja onkulis Karlo un Katerīnas

tante. Onkulis Karlo nāca no turīgu lauksaimnieku ģimenes un bija mantojis māju N ar visai plašiem zemes īpašumiem, ko apstrādāja pusgraudnieks Adelīno Kanepa. Pusgraudnieks strādāja, pļāva labību, raudzēja vīnu un pusi no ražas un visiem ienākumiem atdeva saimniekam. Protams, tās bija saspringtas attiecības: pusgraudnieks jutās apspiests un izmantots, bet tieši tāpat jutās arī saimnieks, jo saņēma tikai pusi no ienākumiem, ko deva viņa īpašumi. Tā nu bija - pusgraudnieki ienīda saimniekus, un saimnieki ienīda pusgraudniekus. Tomēr onkulis Karlo un viņa pusgraudnieks dzīvoja cieši līdzās. Onkulis 14. gadā kā brīvprātīgais bija iestājies Alpu divīzijā. Pjemontieša spītīgais gars un izturība, pirmajā vietā - pienākums un dzimtene. Tā viņš bija uzdienējies vispirms par leitnantu un vēlāk par kapteini. Ret cīņā pie Karso viņam gadījās stāvēt blakus kādam stulbam kareivim, kurš sev rokās saspridzināja granātu, - kāpēc tad citādi tās sauktu par rokas granātām? Onkuli jau gribēja iemest kopīgajā kapa bedrē, bet tad kāds sanitārs pamanīja, ka viņš vēl ir pie dzīvības. Viņu nogādāja lauku hospitālī, izņēma viņam vienu aci, kas karājās ārā no dobuļa, nogrieza vienu roku un, ja var ticēt Katerīnas tantes vārdiem, galvā zem ādas iešuva metāla plāksnīti, jo viņš bija zaudējis arī gabalu galvaskausa. Vispār ķirurģijas meistardarbs un kara varonis. Sudraba medaļa, Itālijas Kroņa kavaliera krusts un pēc kara nodrošināta darbavieta valsts iestādēs. Tā onkulis Karlo beigu beigās kļuva par nodokļu pārvaldes direktoru N un apmetās mantotajā senču namā līdzās pusgraudniekam Adelīno Kanepam un viņa ģimenei.

Onkulis Karlo, būdams nodokļu pārvaldes direktors, bija visai ievērojams miestiņa iemītnieks. Un, būdams kara invalīds un Itālijas Kroņa kavalieris, viņš nevarēja nesimpatizēt valdībai, kura-kāda nepatīkama sagadīšanās - bija fašistiskā diktatūra. Vai tāpēc onkulis Karlo bija fašists?

Tolaik fašistiskā valdība no jauna novērtēja savu veco kareivju

nopelnus, atalgoja viņus ar ordeņiem un virzīja augšup pa karjeras kāpnēm; un šajā ziņā var teikt, ka onkulis Karlo bija mērens fašists. Bet tas bija pietiekami, lai viņu ienīstu Adelīno Kanepa, kurš viegli nojaušamu iemeslu dēļ, protams, bija antifašists. Viņam ik gadus bija jāierodas pie onkuļa Karlo nodokļu pārvaldē apstiprināt savu ienākumu deklarāciju. Kanepa ieradās onkuļa kabinetā ar sazvērniecisku un pārspīlēti jautru izteiksmi, pirms tam mēģinājis piekukuļot Katerīnas tanti ar pāris dučiem olu. Bet tagad viņam bija jārunā ar onkuli Karlo, kurš, kā jau varonis, bija ne tikai nepiekukuļojams, bet ari labāk par citiem zināja, cik daudz gada laikā Kanepa nozadzis. Un viņš Kanepam nepiedeva nevienu nočiepto čentēzimo. Adelīno Kanepa pasludināja sevi par diktatūras upuri un sāka izplatīt nevalodas par onkuli Karlo. Viņi dzīvoja vienā mājā, Kanepa - pirmajā stāvā, bet onkuļa ģimene - augšstāvā. Viņi satikās katru ritu un katru vakaru, bet vairs pat nesasveicinājās. Par saziņu rūpējās Katerīnas tante, bet vēlāk, kad tur apmetāmies arī mēs, - mana māte, kurai Kanepa pauda visdziļākās simpātijas un izteica līdzjūtību, ka viņai par svaini iegadījies tāds briesmonis. Onkulis katru vakaru pārradās pulksten sešos, allaž tērpies pelēkā uzvalkā ar divrindu pogā-jumu, platmali galvā, padusē pasitis vēl neizlasītu tās dienas avīzi Stampa. Viņš soļoja, stalti izslējies, kā jau bijušais Alpu divīzijas karotājs, un viņa pelēko acu skatiens bija cieši pievērsts kādai neredzamai virsotnei, kas vēl jāiekaro. Viņš pagāja garām Adelīno Kanepam, kurš ap to laiku parasti sēdēja uz soliņa dārza malā un izbaudīja vakara vēsumu, un šķita - onkulis Kanepu pat nav pamanījis. Tad pie ārdurvīm onkulis satika Kanepas kundzi un ceremoniāli sveicināja viņu, paceldams cepuri. Un tā katru vakaru gadu pēc gada.

Bija jau astoņi, bet Lorenča aizvien vēl kavējās. Belbo dzēra jau piekto martīni.

- Pienāca 1943. gads. Kādu ritu onkulis Karlo ienāca mūsu

istabā, pamodināja mani ar skaļu buču un teica: “Manu puisīt, vai gribi zināt dižākos šī gada jaunumus? Viņi ir gāzuši Muso-līni.” Es tā arī nekad nesapratu, vai šīs pārmaiņas onkulim sagādāja kādus pārdzīvojumus. Viņš bija lojāls pilsonis un valsts kalpotājs. Ja viņš cieta, tad to nekad neizrādīja un tagad iekasēja nodokļus Badoljo valdības vārdā. Tad pienāca astotais septembris, un N miestiņa apkārtne nonāca Salo Sociālās republikas pakļautībā, un onkulis Karlo atkal pielāgojās. Viņš iekasēja nodokļus Salo republikai. Toties Adelīno Kanepa lielījās, ka viņam esot sakari ar pirmajām partizānu vienībām kalnos, un viņš solīja visiem atriebties. Mēs, puikas, vēl nezinājām, kas tie partizāni īsti ir. Par viņiem klīda nostāsti, bet neviens viņus vēl nebija redzējis. Klīda leģendas par Badoljo atbalstītāju vienības komandieri Terci (tā, protams, bija tikai iesauka, kā jau partizānam pieklājas, un daudzi apgalvoja, ka Terci savu vārdu aizguvis no kāda pirmskara komiksa). Terci bija izbijis karabinieru virsnieks un pirmajās cīņās pret fašistiem un vācu esesiešiem bija zaudējis kāju, tomēr viņš komandēja visas partizānu vienības N apkaimes kalnos. Un tad pienāca liktenīgā diena - partizāni ieradās mūsu miestiņā. Viņi bija nokāpuši no kalniem un staigāja pa ielām, raidīdami automāta kārtas debesīs, lai paziņotu, ka viņi ir klāt. Tolaik viņiem vēl nebija noteiktu formas tērpu, tikai vienādi gaišzili lakatiņi ap kaklu. Jaunumi izplatījās zibens ātrumā, un visi ieslēdzās savās mājās, jo neviens taču vēl nezināja, ko no tādiem partizāniem var sagaidīt. Katerīnas tante pagaidām vēl īpaši nesatraucās - bija dzirdēts, ka partizāni ir Adelīno Kanepas draugi, vismaz Adelīno Kanepa uzdevās par viņu draugu. Vai tad nu viņi ko nodarīs onkulim Karlo? Viņi nodarīja. Mums paziņoja, ka ap pulksten vienpadsmitiem vesels bars partizānu ar automātiem rokās esot iebrukuši nodokļu pārvaldē, arestējuši onkuli un aizveduši viņu nezināmā virzienā. Katerīnas tante iekrita gultā un sāka krampjaini raustīties, un pār lūpām viņai nāca baltas putas.

Viņa rcica, ka onkuli Karlo noteikti nogalināšot. Pietiekot ar šautenes laidni uzsist viņam pa galvu, un tās iešūtās metāla plāksnītes dēļ viņš būšot uz vietas pagalam. Padzirdējis Katerīnas tantes kliedzienus, atsteidzās Adelīno Kanepa ar sievu un bērniem. Tante kliedza, ka viņš esot jūdass, tieši viņš esot denuncējis onkuli partizāniem par to, ka tas iekasē nodokļus Sociālajai republikai. Bet Adelīno dievojās, ka tā neesot taisnība, tomēr bija redzams, ka viņš jūtas vainīgs, jo tiešām visur bija runājis ļaunu par onkuli Karlo. Tante viņu iztrieca pa durvīm. Adelīno Kanepa raudāja un, vērsdamies pie manas mātes, piesauca visas tās reizes, kad viņš par smiekla naudu esot viņai pārdevis kādu trusi vai vistu, bet mana māte lepni klusēja, un Katerīnas tantei pār lūpām aizvien nāca baltas putas. Es šņukstēju. Kul bija aizritējušas divas stundas šādu mocību, saklausījām saucienus un tālumā ieraudzījām onkuli Karlo. Viņš brauca mājup ar velosipēdu, stūrēdams to ar savu vienīgo roku, - izskatījās, ka viņš atgriežas no izbrauciena zaļumos. Jau dārzā viņš pamanīja trako satraukumu un naivā bezkaunībā apvaicājās, kas noticis. Viņš necieta drāmas, kā jau vairums ļaužu mūsu pusē. Viņš uzkāpa augšstāvā, piegāja pie ciešanu gultas, kur Katerīnas tante joprojām raustījās krampjos, un jautāja, kāpēc viņa tik ļoti uztraukusies.

- Kas tad īsti bija noticis?

- Līdz Terci vadītajiem partizāniem droši vien bija nonākušas Adelīno ļaunās valodas, un viņi, nosprieduši, ka onkulis Karlo ir viens no dedzīgākajiem diktatūras aizstāvjiem, bija nolēmuši to arestēt, lai dotu labu mācību visam miestiņam. Onkuli kravas mašīnā izveda ārpus pilsētiņas, un tur viņš ieraudzīja Terci - krūtis nokabinātas ar saulē mirdzošiem kara apbalvojumiem, vienā rokā automāts, otra atbalstīta uz kruķa. Un tad onkulis Karlo viņu sveicināja - es nedomāju, ka viņu būtu vadījis viltīgs aprēķins, tā drīzāk bija instinktīva rīcība, pieradums, bruņinieku  rituāls - viņš izslējās miera stājā un stādījās priekšā kā Alpu divīzijas majors Karlo Kovaso, kara invalīds, sudraba medaļas kavalieris. Un ari Terci nostājās miera stājā un nosauca savu dienesta pakāpi: Karalisko karabinieru gvardes seržants Rcbaudengo, Badoljo partizānu vienības komandieris, bronzas medaļa. Kur, jautāja onkulis Karlo? Un Terci, kā jau runādams ar augstāk stāvošu militārpersonu, bijīgi atbildēja: Pordoja, majora kungs, 327. augstiene. Sasodīts, iesaucās onkulis Kirlo, es biju 328. augstienē. Trešā rota, Saso di Strija! Saulgriežu kauja? Jā, saulgriežu kauja. Un tā nolādētā apšaude pie Piecpirkstu kalniem? Velns parāvis, ja es to aizmirsīšu! Un vēl tuvcīņa ar durkļiem pirms svētā Kris-pīno dienas? Kā nu ne! Un tamlīdzīgas frāzes. Tad viens bez rokas, otrs bez kājas reizē spēra soli uz priekšu un apskāvās. Terci teica, redziet, majora kungs, mums ziņots, ka jūs iekasējat nodokļus fašistu valdībai, kas ir vācu iebrucēju pakalpiņi. Komandieri, viņam atbildēja onkulis, man ir ģimene, un valdība man maksā algu, bet valdību es neizvēlējos. Ko jūs darītu manā vietā? Dārgais major, viņam atbildēja Terci, jūsu vietā es rīkotos tieši tāpat, bet centieties vismaz aizkavēt naudas nosūtīšanu un vairs neraizējieties, mēs jūs netraucēsim. Centīšos, atbildēja onkulis Karlo, man nav nekā pret jums, puiši, arī jūs esat Itālijas dēli un varonīgi cīnītāji. Domāju, ka viņi sapratās tāpēc, ka abi vārdu Dzimtene izrunāja ar lielo burtu. Terci pavēlēja, lai majoram iedod divriteni, un tā onkulis Karlo atgriezās mājās. Adelīno Kanepa nerādījās acīs vairākus mēnešus. Redzat, es neesmu pārliecināts, vai garīgā bruņniecība ir kas tamlīdzīgs, bet skaidri zinu, ka ir vienojošas saites, pārākas par to, kurā pusē kurš nostājies.

Jo es esmu pirmā un pēdējā. Es esmu godāta un nīsta. Es esmu netikle un svētā.

Fragments no Nag Hammadl 6, 2

50 nodaļa

Icnāca Lorenča Pellegrīni. Belbo pievērsa skatienu griestiem un pieprasīja vēl vienu - pēdējo glāzi martīni. Gaisā bija jūtams saspīlējums, un es grasījos celties un doties prom. Lorenča mani aizkavēja: - Nē, nāciet visi man līdzi! Šovakar atklāj Rikardo jauno izstādi. Viņš radījis jaunu stilu! Rikardo ir lielisks, vai ne, Jākopo? Tu taču viņu pazīsti.

Es zināju, kas ir Rikardo, viņš arī mūždien kvernēja pie Pilāda, bet toreiz es nesapratu, kāpēc Belbo vēl apņēmīgāk pēta griestus. Tikai izlasījis Abu failus, sapratu, ka Rikardo bija vīrietis ar rētu, vīrietis, ar kuru Belbo neuzdrošinājās sākt strīdu.

Lorenča uzstāja - galerija esot tepat netālu, un viņi tur esot sarīkojuši īstus svētkus vai pat drīzāk orģiju. Diotallevi šis vārds samulsināja, viņš paziņoja, ka viņam jāsteidzas mājās, bet es nevarēju izlemt un vilcinājos, - bija skaidri redzams, ka Lorenča grib, lai es nāku līdzi, kaut arī tas sagādāja ciešanas Belbo, kurš manīja attālināmies brīdi, kad viņš varēs aprunāties ar Lorenču divatā. Nespēju atteikties no uzaicinājuma un gāju līdzi.

Rikardo man diez ko nepatika. Sešdesmito gadu sākumā viņš citu pēc citas cepa ļoti garlaicīgas gleznas, sīku melnu un pelēku laukumu saaudumus, ģeometriskus veidojumus ar optiskiem efektiem, no kuriem ņirba acis. Tos sauca: Kompozīcija 15, Paralakse 17, Eiklīds X. Sešdesmit astotajā gadā, tikko izstādes sāka rīkot studentu okupētajās mājās, Rikardo nedaudz mainīja savu krāsu paleti - tagad tie bija griezīgi baltā un melnā kontrasti, ari pašas gleznas bija lielākas, bet nosaukumi skanēja šādi: Ce n’est qu’un début^124, Molotovs, Simt ziedu. Atgriezies no Brazīlijas,

redzēju viņa darbus, izstādītus klubā, kura apmeklētāji pielūdza doktoru Vāgneru, - melnā krāsa bija nozudusi, tagad viņš darbojās tikai ar balto un kontrastus radīja vienīgi krāsas reljefs un porainajā papīrā ievilkti skrāpējumi, tādējādi viena glezna, kā viņš pats skaidroja, atkarībā no gaismas slīpuma spēja radīt dažādus iespaidus. Jaunie nosaukumi bija: Ambivalences slavinājums, A/Travers, Ģa *, Bergstrasse * * un Noliegums 15.

Tovakar, tikko iegājām galerijā, sapratu, ka Rikardo izteiksmes līdzekļi atkal piedzīvojuši apbrīnojamu evolūciju. Izstādi sauca Mcjjale Apophasis***. Rikardo bija pasācis gleznot tēlus, un viņa krāsu palete pārsteidza ar košām krāsām. Viņš rotaļājās ar citātiem, un, tā kā zīmēt viņš nemaz neprata (vismaz mani māc tādas aizdomas), tad, manuprāt, bija darinājis šos gleznojumus, uz audekla projicējot kādas slavenas gleznas diapozitīvu, -viņš bija atzinis par labiem gan deviņpadsmitā gadsimta beigu pompiers, gan divdesmitā gadsimta sākuma simbolistus. Uz audekla projicēto zīmējumu viņš veidoja puantilisma tehnikā ar ļoti smalkām krāsu pārejām, punktu pa punktam iziedams cauri visam krāsu spektram, vienmēr sākdams no loti gaiša, starojoša kodola, līdz sasniedza pilnīgi melnu klājumu, - vai arī otrādi, atkarībā no tā, kādu mistisko vai kosmoloģisko jēdzienu viņš gribēja izteikt. Te bija kalni, no kuriem plūda staru kūļi, kas izšķīda maigu krāsu punktiņu šļakatās, un aiz tiem vīdēja sfēriskas debesis, kurās bija samanāmi eņģeļi ar caurspīdīgiem spārniem, - tas nedaudz atgādināja Dorē zīmēto Paradīzi. Gleznas bija apveltītas ar šādiem nosaukumiem: Beatrix, Mystica Rosa, Dante Gabriele 33, Mīlestībai Uzticīgie, Atandr, Hommunculus 666, - tad, redz, no

kurienes nāca Lorencas aizraušanās ar homunkuliem, es klusībā prātoju. Vislielāko gleznu sauca Sophia - lejup līstoša melnu eņģeļu straume, un no tās gleznas pamatnē slējās balta būtne, kuru glāstīja lielas, zilgani bālas rokas, nokopētas no tēla, kas paslējies pret Guernica’s debesīm. Motīvu savienojums man šķita visai apšaubāms, un arī izpildījums, aplūkots tuvumā, izskatījās nemākulīgs, taču, vērojot gleznu no divu trīs metru attāluma, radās visai lirisks iespaids.

- Es esmu vecā kaluma reālists, - man čukstēja Belbo. - Es saprotu vienīgi Mondriānu. Kas attēlots tajā neģeometriskajā bildē?

- Agrāk Rikardo bija ļoti ģeometrisks, - es atteicu.

- Tā jau nebija ģeometrija. Drīzāk tas atgādināja vannas-istabas flīzītes.

Pa to laiku Lorenča bija aizsteigusies apskaut Rikardo, Belbo ar viņu sasveicinājās pa gabalu. Galerija bija pārpildīta. īpašnieki bija centušies, lai tā līdzinātos Ņujorkas loft, - viscaur baltas sienas, pie griestiem plikas apkures un ūdens caurules. Kis zina, cik naudas viņi bija izgrūduši, lai visu tā pārbūvētu. Vienā stūrī stāvēja pastiprinātājs un apdullināja klātesošos ar austrumniecisku mūziku - kāds uz sītaras trinkšķināja vienu no tiem gabaliem, kuriem nekādi nevar iegaumēt melodiju. Visi izklaidīgi klīda gar gleznām un drūzmējās pie galdiem zāles tālākajā malā, kur varēja pagrābt kartona glāzes. Bijām ieradušies pavēlu, pasākums jau sen gāja pilnā sparā, gaiss bija biezi piesmēķēts, zāles vidū dažas meitenes brīžam mēģināja uzsākt dejot, bet visi vēl bija pārāk iegrimuši sarunās un aizņemti ar ēdiena notiesāšanu, jo galds bija klāts patiešām bagātīgi. Apsēdos uz dīvāna, kuram līdzās stāvēja liels stikla trauks, vēl līdz pusei pilns ar augļu salātiem. Gribēju jau tos nogaršot, jo nebiju ēdis vakariņas, taču man šķita, ka trauka vidū augļos varu saskatīt pēdas iespiedumu, -

augļu gabaliņi bija saspiesti un pārvērtušies viendabīgā putrā. Tas nebūtu nekāds brīnums, jo grīda jau bija izraibināta ar baltvīna peļķēm un dažs labs no atnākušajiem ar mokām turējās kājās.

Belbo bija pagrābis glāzi un ar vienaldzīgu sejas izteiksmi šķietami bezmērķīgi klīda apkārt, palaikam kādam uzsizdams uz pleca. Viņš pūlējās atrast Lorenču.

Retais stāvēja uz vietas. Pūlis bija uzsācis riņķveida kustību -kā bites, kas meklē vēl nezināmu ziedu. Es nevienu nemeklēju, tomēr piecēlos un iejaucos pūlī, ļaudamies tā uzspiestajam ritmam. Netālu ieraudzīju Lorenču, kura te vienam, te otram izrādīja pārspīlētus kaisles apliecinājumus, - galva augstu paslieta, jutekliskais skatiens tēloti tuvredzīgs, pleci un krūtis saspringti, žirafes brīvā gaita.

Vienu brīdi ļaužu straume mani iesprostoja stūrī aiz galda, un turpat blakus ar muguru pret mani stāvēja lx»renca un Belbo, beidzot satikušies, varbūt pavisam nejauši, arī viņi bija iesprostoti. Nezinu, vai viņi manīja, ka es stāvu līdzās, - trakajā troksnī neviens vienalga vairs nedzirdēja, ko saka apkārtējie. Tomēr es dzirdēju sarunu, ko viņi bija uzsākuši, juzdamies nošķirti no pārējiem.

- Tātad, - teica Belbo, - kur tu iepazinies ar to savu Aljē?

- Manu? Spriežot pēc tā, ko es šodien redzēju, tikpat labi viņš ir tavs. Tu drīksti būt pazīstams ar Sīmani, bet es ne. Lieliski!

- Kāpēc tu viņu sauc par Sīmani? Un kāpēc viņš tevi nosauca par Sofiju?

- Tā jau ir tikai spēle! Es ar viņu iepazinos pie draugiem, labi? Un viņš man patīk. Viņš man skūpsta roku, it kā es būtu princese. Bet viņš taču varētu būt mans tēvs.

- Skaties, ka viņš nekļūst par tava bērna tēvu!

Man likās, tas esmu cs, kas Baijā sarunājas ar Amparo. Lo-rcncai bija taisnība. Aljē prata skūpstīt roku jaunām sievietēm, kurām šis rituāls bija svešs.

- Kāpēc Sīmanis un Sofija? - nelikās mierā Belbo. - Vai tad viņu sauc par Sīmani?

- Ai, tas ir brīnišķīgs stāsts. Vai tu zināji, ka visums ir radies tikai kļūdas dēļ un ka tā zināmā mērā ir mana vaina? Sofija bija Dieva sievišķā daļa, jo tolaik Dievs bija vairāk sievišķs nekā vīrišķs, - tie bijāt jūs, vīrieši, kas vēlāk Dievam piekabināja bārdu un paziņoja, ka Dievs ir Viņš, nevis Viņa. Es biju Dieva labākā daļa. Sīmanis stāsta, ka es esot gribējusi radīt pasauli, neprasot atļauju... es, Sofija, bet man bija vēl viens vārds... pagaidi... jā, Ennoija. Un laikam mana vīrišķā daļa negribēja radīt - varbūt viņam trūka drosmes, varbūt viņš bija impotents -, un es nevis savienojos ar viņu, bet nospriedu radīt pasauli viena pati - nekādi nevarēju pretoties šai kārei, jo manī bija pārāk daudz mīlestības. Un tā ir taisnība, es vienkārši dievinu šo nejēdzīgo pasauli. Tāpēc cs esmu šīs pasaules dvēsele. Tā saka Sīmanis.

- Cik laipni no viņa puses! Vai viņš to saka visām?

- Nē, muļķīt, tikai man. Tāpēc, ka viņš mani ir izpratis labāk nekā tu un necenšas mani pārtaisīt pēc sava ģīmja un līdzības. Viņš saprot, ka man jāļauj dzīvot pašai savu dzīvi tā, kā es to vēlos. Un tāpat rīkojās Sofija, viņa ķērās pie pasaules radīšanas. Un sadūrās ar pirmviclu, kas bija pretīga un smirdīga, jo dezodoranti laikam vēl nebija izgudroti. Un tad Sofija netīšām radīja Demo... nu kā viņu sauc?

- Vai tu domā Demiurgu?

- Jā, to pašu. Neatceros, vai to Demiurgu radīja Sofija vai viņš pastāvēja jau iepriekš, katrā ziņā Sofija viņu mudināja, sak, ei, muļķi, radi pasauli, pēc tam abi varēsim papriecāties! Demi-urgs izrādījās baigais lempis un kārtīgu pasauli nemaz nemācēja radīt - patiesībā būtu bijis labāk, ja viņš šim darbam nebūtu ķēries klāt, jo izejvielas bija sliktas un viņam nebija atļaujas gar tām grābstīties. Vispār viņa izdarību sekas mēs tagad redzam, bet Sofija palika ieslodzīta pasaulē. Pasaules gūstekne.

Lorenča runāja un dzēra. Zāles vidū daudzi bija sākuši dejot, sapņaini šūpodamies aizvērtām acīm, bet Rikardo ik pēc pāris minūtēm slīdēja garām Lorencai un papildināja viņas glāzes saturu. Belbo pūlējās viņu aizkavēt, sacīdams, ka Lorenča jau dzērusi pārāk daudz, bet Rikardo tikai smējās un purināja galvu, un arī Lorenča pretojās, teikdama, ka panes alkoholu labāk nekā Jākopo, jo viņa esot jaunāka.

- Labi, labi, - teica Belbo, - neklausies, ko saka opaps. Klausi savu Sīmani. Ko vēl viņš tev sastāstījis?

- To, ka es esmu pasaules gūstekne, pareizāk - ļauno eņģeļu gūstekne... redzi, šajā stāstā eņģeļi ir sliktie, jo viņi palīdzēja Demiurgam ievārīt visas šīs nepatikšanas... un ļaunie eņģeļi tur mani pie sevis, negrib laist mani brīvībā un nemitīgi sagādā man ciešanas. Bet palaikam kāds no cilvēkiem mani atpazīst. Kā Sīmanis. Viņam tas esot gadījies jau agrāk, pirms tūkstoš gadiem, - es neesmu tev to teikusi, bet Sīmanis faktiski ir nemirstīgs, ja tu zinātu, ko visu viņš ir pieredzējis...

- Protams, protams, bet vairāk gan nedzer.

- Csst...Vienreiz Sīmanis mani satika kā prostitūtu kādā Tīras priekamājā, tad mani sauca par Helēnu...

- Un to tev saka tas smalkais kungs? Un tu esi sajūsmā? Atļaujiet jums noskūpstīt roku, mana sūdīgā visuma apburošā mau-ķele... īsts džentlmenis!

- Mauķelc varbūt bija tā Helēna. Turklāt tolaik būt prostitūtai nebija nekas pazemojošs, tās bija brīvas sievietes, bez ģimenes un ierobežojumiem, intelektuāles, tās, kuras negribēja būt mājsaimnieces, - tu taču zini, ka prostitūtas bija kurtizānes, katrai bija savs salons, mūsdienās teiktu, ka viņas nodarbojas ar sabiedriskajām attiecībām. Vai tad sievietes, kas nodarbojas ar sabiedriskajām attiecībām, tu sauc par maukām, it kā viņas būtu lētas iclcnes, kas šosejas malā ķer smago mašīnu šoferus?

Tai brīdī viņai garām atkal slīdēja Rikardo. Viņš to saņēma aiz elkoņa un teica: - Nāc dejot.

Viņi nostājās zāles vidū, aizsapņojušies viegli šūpojās un itin kā sita lēnu ritmu pa neredzamām bungām. Pa brīžam Rikardo viņu pievilka sev cieši klāt un uzlika roku viņai uz skausta kā savam īpašumam, un Lorenča viņam padevīgi ļāvās aizvērtām acīm, kvēlojošu seju, atgāzusi galvu atpakaļ tā, ka mati krita lejup aiz pleciem stāvus kā siena. Belbo kūpināja cigareti pēc cigaretes.

Pēc kāda laiciņa Lorenča satvēra Rikardo aiz vidukļa, un viņi lēnām sāka virpuļot, līdz nonāca soļa attālumā no Belbo. Turpinādama dejot, Lorenča izņēma no Belbo rokām glāzi. Ar kreiso roku viņa bija apskāvusi Rikardo, bet labajā turēja glāzi. Lorenča pievērsa Jākopo valgu skatienu, šķita, viņa raud, tomēr viņa smaidīja... Un runāja ar Belbo.

- Un zini, tā nebija vienīgā reize.

- Kāda vienīgā reize? - noprasīja Belbo.

- Tā nebija vienīgā reize, kad viņš saticis Sofiju. Daudzus gadsimtus vēlāk Sīmanis bija arī Gijoms Postels.

- Vai tas bija kāds pasta darbinieks?

- Idiots! Tas bija renesanses laiku gudrais, kurš prata jūdu valodu...

- Ebreju valodu.

- Kāda atšķirība? Viņš to lasīja tik viegli, kā tagad bērni lasa savus komiksus. Un kādā Venēcijas slimnīcā viņš satika vecu kalponi, pilnīgu analfabēti, vārdā Johanna. Viņš uz to paskatījās un teica: tagad man skaidrs, viņa ir Sofijas iemiesojums, Ennoija, Lielā Pasaules Māte, kura nokāpusi mūsu vidū, lai labotu pasauli, jo viņa ir tās sievišķā dvēsele. Un tā Postels ņēma Johannu sev līdzi, un visi teica, ka viņš esot sajucis prātā, bet Postels nelikās ne zinis un dievināja savu Johannu, un gribēja viņu atbrīvot no eņģeļu gūsta. Un, kad viņa nomira, Postels palika viņai līdzās un veselu stundu skatījās saulē, tad daudzas dienas neēda un nedzēra, jo viņā vēl mājoja Johanna, kura Šķietami bija mirusi un tomēr bija un vienmēr ir tepat, jo viņa dzīvo šajā pasaulē un ik pa laikam no jauna atklājas vai, kā lai pasaka, iemiesojas... Vai nav aizkustinošs stāsts?

- Nespēju apvaldīt asaras. Un tev tik ļoti patīk būt Sofijai?

- Bet es jau esmu Sofija ari tev, mīļais. Zini, kad tu vēl nebiji iepazinies ar mani, tu nēsāji atbaidošas kaklasaites un uz pleciem tev vienmēr bija blaugznas.

Rikardo atkal bija uzlicis roku viņai uz skausta. - Vai es drīkstu piedalīties sarunā? - viņš jautāja.

- Tu stāvi klusu un dejo! Tu esi tikai manas baudkāres rīks.

- Man ar to pietiek.

Belbo turpināja runāt, it kā Rikardo nemaz nebūtu līdzās:

- Tātad tu esi viņa prostitūta, feministe, kas nodarbojas ar public relations, un viņš ir tavs Sīmanis.

- Es neesmu Sīmanis, - jau stīvu mēli iebilda Rikardo.

- Mēs nerunājam par tevi, - atcirta Belbo.

Jau kādu bridi, klausīdamies šo sarunu, jutos pagalam nelāgi -Belbo, kurš parasti tik rūpīgi slēpa savas jūtas, tagad atklāti strīdējās ar savu mīļoto liecinieka acu priekšā, lai gan, pareizāk, šis liecinieks būtu saucams par sāncensi. Bet no pēdējās frāzes nopratu, ka, tik atklāti izturēdamies tā otra klātbūtnē, - ņemot vērā, ka īstais pretinieks tagad bija jau cits, - Belbo lika lietā vienīgo paņēmienu, lai apliecinātu, ka viņam vēl ļauts valdīt pār Lorenču.

Tostarp Lorenča bija izķērusi kādam no rokām nākamo glāzi un atbildēja: - Tā jau ir tikai spēle. Es mīlu tevi.

- Labi, ka tu mani neienīsti. Paklau, es gribētu braukt mājās, man uznākusi gastrīta lēkme. Es vēl esmu rupjās matērijas gūsteknis. Un man Sīmanis atbrīvošanos nav solījis. Vai nāksi man līdzi?

- Paliksim vēl mazliet. Te ir tik jauki. Vai tad tev nepatīk? Un es vēl neesmu apskatījusi gleznas. Redzēji, vienā Rikardo ir uzgleznojis mani?

- Tevi es gribu ne tikai gleznot, - teica Rikardo.

- Cik tu esi rupjš! Labāk pavācies malā. F,s runāju ar Jākopo. Dieva dēļ, Jākopo, tātad tikai tu vari spēlēt intelektuālās spēlītes ar saviem draugiem, bet es ne? Kurš tad te patiesībā pret mani izturas kā pret Tīras prostitūtu? Tu!

- Tiešām! Es tevi iegrūžu pavecu kungu apskāvienos.

- Viņš nekad nav mēģinājis mani apskaut. Viņš jau nav satīrs. Tevi vienkārši tracina tas, ka viņš mani nevelk uz gultu un uzskata par intelektuālu partneri.

- Allumeuse^125.

- To gan tev nevajadzēja teikt. Rikardo, ejam, sameklēsim kaut ko dzeramu!

- Nē, pagaidi, - teica Belbo. - Tagad tu man vispirms pateiksi, vai tu to visu uztver nopietni! Es gribu saprast, vai tu tiešām esi galīgi nojūgusies. U11 izbeidz dzert! Atbildi! Tu to veci uztver nopietni?

- Bet, mīļais, tā mums ar Sīmani ir tikai spēle. Un zini, kas ir labākais tajā stāstā: kad Sofija saprot, ka viņa ir Sofija, viņa atbrīvojas no eņģeļu varas un atbrīvojas no grēka...

- Tu esi pārtraukusi grēkot?

- Lūdzu, apžēlojies un nedari tā! - teica Rikardo, šķīsti noskūpstīdams viņu uz pieres.

- Gluži otrādi, - Lorenča atbildēja Belbo, pat nepaskatījusies uz gleznotāju, - viņai nekas vairs nav grēks, viņa var darīt visu, ko vēlas, visu, lai atbrīvotos no miesas, jo viņa ir viņpus laba un ļauna.

385

Viņa atgrūda Rikardo. Un skaļā balsi pasludināja: - Es esmu Sofija, un, lai atbrīvotos no eņģeļiem, man jāizmēģina... jāiz-dzīvo visi grēki, ari visizsmalcinātākie!

Viegli grīļodamās, viņa pārgāja uz zāles pretējo stūri, kur sēdēja kāda meitene melnā kleitā, ļoti bālu ādu, uzkrītoši krāsotām acīm. Lorenča viņu izvilka zāles vidū un sāka dejot. Viņas šūpojās, rokas brīvi nolaidušas gar sāniem un cieši sakļāvušas kopā vēderus. - Es varu mīlēt arī tevi, - teica Lorenča. Un noskūpstīja meiteni uz lūpām.

Pārējie, nedaudz uzbudināti, sastājās ap viņām puslokā, atskanēja uzmundrinoši izsaucieni. Belbo sēdēja malā ar nesatricināmu sejas izteiksmi, viņš vēroja šo ainu kā impresārijs, kurš atnācis noskatīties mēģinājumu. Viņš bija nosvīdis, un kreisās acs kaktiņu viņam raustīja tiks, ko nekad agrāk nebiju ievērojis. Kad Lorenča bija dejojusi jau kādas piecas minūtes un viņas kustības kļuva aizvien piedauzīgākas, viņš, vairs nespēdams savaldīties, piepeši teica: - Tagad nāc šurp!

Lorenča apstājās, iepleta kājas, pastiepa rokas uz priekšu un iesaucās: - Es esmu netikle un svētā!

- Tu esi draņķe, - pieceldamies kājās, teica Belbo. Viņš devās taisni pie Lorencas, nikni sagrāba viņu aiz rokas un vilka uz durvju pusi.

- Izbeidz! - viņa kliedza. - Ko tu atļaujies! - Bet tūdaļ sāka raudāt un apmeta rokas viņam ap kaklu. - Mīļais, es taču esmu tava Sofija, vai tad tu tāpēc dusmojies...

Belbo maigi apskāva viņu ap pleciem, noskūpstīja uz deniņiem, pieglauda viņai matus, tad pagriezās pret zāli un teica:

- Piedodiet viņai! Viņa nav pieradusi tik daudz dzert.

Dzirdēju, ka daži no skatītājiem ieķiķinās. Domāju, ka šos smieklus dzirdēja arī Belbo. Jau stāvēdams pie sliekšņa, viņš pamanīja mani. Un cs nezinu, vai to, ko viņš tcica nākamajā mirklī, viņš veltīja man, pārējiem vai sev pašam. Viņš to tcica pavisam klusi, pusčukstus, kad pārējie jau bija zaudējuši interesi par viņiem abiem.

Joprojām turēdams Lorenču aiz pleciem, viņš pagriezās pret zāli un klusi, kā konstatēdams acīmredzamu patiesību, teica:

- Kikerigū!

Ja kāds Kabalistu Prātnieks tev grib ko teikt, nedomā, ka viņa vārdi ir tukši, rupji un banāli, drizāk tas ir noslēpums, orākuls...

Tomāzo Gardzoni, Dažādu un atšķirīgu pasaulīgo prātu teātris Thomaso Carzoni, II Theatro de vari e diversi cervellt mondanl, venezla, Zanfretti, 1583, discorso xxxvi

51 nodaļa

Ar ilustrācijām, ko biju ieguvis tepat Milānā un Parīzē, nepietika. Un Garamona kungs man atļāva dažas dienas pavadīt Minhenē un apmeklēt Deutsches Museum.

Vairākus vakarus nosēdēju Svābingas krodziņos - tais milzīgajos pagrabos, kas atgādina pazemes kapenes un kur muzicē resni, ūsaini vīri, tērpušies ādas pusbiksēs, mīlnieki tur sasmaidās caur biezajiem cūkas cepešu garaiņiem, pāri litrīgiem alus kausiem, un pārīši sēž cieši cits pie cita aiz garajiem galdiem. Bet pēcpusdienās es šķirstīju reprodukciju katalogus. Brīžam izgāju no arhīva un staigāju pa muzeju, kur rekonstruēts viss, ko cilvēki spējuši izgudrot. Nospied tik pogu, un panorāmā, kurā attēlota naftas ieguve, sakustas garkāta dziļumsūkņi; tu vari ieiet īstā zemūdenē, vari likt riņķot planētām, vari rotaļāties, iegūdams skābes un izraisīdams ķēdes reakcijas, - tāds pats Conservatoire, tikai mazāk gotikas un skatiens vērsts nākotnē, un zālēs čum un mudž skolasbērni, kuriem te iemāca cienīt un mīlēt inženierus.

Deutsches Museum var uzzināt visu ari par kalnrūpniecību -var nokāpt pa kāpnēm un iekļūt īstās raktuvēs, kur ir gan tuneļi, gan pacēlāji cilvēkiem un zirgiem, šauras alas, pa kurām jāložņā nabaga ekspluatētajiem un nodzītajiem bērniem (ceru, ka te redzamie veidoti no vaska). Tur var klīst pa tumšām, nebeidzami garām ejām un apstāties bezdibenīgu aku pašā malā, aukstums aizlavās līdz kaulam, un gandrīz var sajust raktuvju gāzu smaku. Viss dabiskā lielumā.

Klīdu pa kādu nomaļu eju, izmisīgi vēlēdamies drīzāk ieraudzīt dienas gaismu, un pamanīju, ka bezdibeņa malā kāds stāv, -

ši cilvēka stāvs man šķita pazīstams. Ari krunkainā un pelēkā seja man nebija sveša. Sirmi mati, pūces skatiens, bet nojautu, ka tērpam jābūt citādam, - jutos, kā saticis kādu, kurš redzēts tikai formas tērpā, kā pēkšņi ieraudzījis mācītāju bez sutanas vai, piemēram, kāpuriņu mūku bez bārdas. Arī viņš skatījās uz mani un vilcinājās uzrunāt. Kā jau parasts šādos gadījumos, mēs pārmijām zaglīgus skatienus. Tad viņš uzņēmās iniciatīvu un sveicināja mani itāliski. Beidzot spēju viņu iztēloties ierastajā apģērbā: domās viņu ietērpu garā, dzeltenīgā paltrakā, un viņš tūdaļ atguva savu vārdu. A. Salons, taksidermists. Viņa darbnīca atradās tieši līdzās manam birojam izbijušajā fabrikas ēkā, kur es spēlēju detektīvu Mārlovu, kultūras noslēpumu atrisinātāju. Reizēm mūsu ceļi bija krustojušies kāpnēs vai gaitenī un bijām apmainījušies steidzīgiem sveicieniem.

- Dīvaini, - viņš man teica, pastiepdams roku, - jau tik sen dzīvojam blakus, bet iepazīstamies zemes dzīlēs, tūkstošiem jūdžu no mājām.

Pārmijām dažas pieklājības frāzes. Man radās iespaids, ka viņš ļoti labi zina, ar ko es nodarbojos, un tas nebija maz, ņemot vērā, ka īstas skaidrības par savu nodarbošanos nebija pat man pašam. - Ko tad jūs darāt tehnikas muzejā? Domāju, ka jūsu izdevniecība pievērsusies daudz garīgākiem jautājumiem.

- Kā jūs to zināt?

- Ak, - viņš izvairīgi atmeta ar roku, - tā cilvēki runā. Pie manis nāk daudz apmeklētāju...

- Kādi apmeklētāji tad ierodas pie izbāžņu meistara, atvainojiet, pie taksidermista?

- Dažādi. Jūs piekritīsiet, ka manējā nav pārāk izplatīta profesija. Un klientu netrūkst - muzeji, privātkolekciju īpašnieki.

- Es gan nevienās mājās pagaidām neesmu redzējis izbāztus dzīvniekus, - teicu.

- Viss atkarīgs no tā, kādas mājas... vai pagrabus jūs apmeklējat.

- Vai tad kāds pagrabā tur izbāžņus?

- Daži tā dara. Ne jau viss skatāms saules vai mēness gaismā. Es neuzticos šiem klientiem, bet zināt, darbs... Es vispār neuzticos pazemei.

- Un tāpēc pastaigājaties pa šīm pazemes ejām?

- Es pārbaudu. Neuzticos pazemei, bet gribu to izprast. Iespēju nav nemaz tik daudz. Jūs teiksiet - Romas katakombas. Bet tur nav noslēpuma gaisotnes, pārāk daudz tūristu, un visu kontrolē baznīca. Vēl ir Parīzes kanalizācijas sistēma... Vai esat tur bijis? Ekskursijas notiek pirmdienās, trešdienās un katra mēneša pēdējā sestdienā, ieeja pie d’Almas tilta. Bet arī tas domāts tūristiem. Protams, arī Parīzē ir katakombas un senas raktuves. Nemaz nerunājot par metro. Vai esat kādreiz bijis pie Lafajeta ielas 145. nama?

- Atzīstos, ka ne.

- Tas ir patālu no centra, starp Austrumu un Ziemeļu staciju. Pirmajā acu uzmetienā neuzkrītoša ēka. Vienīgi ieskatoties uzmanīgāk, var pamanīt, ka durvis tikai izskatās darinātas no koka, patiesībā tās ir no krāsota metāla un aiz logiem ir istabas, kur neviens nav dzīvojis gadsimtiem ilgi. Tur nekad nedeg gaisma. Bet cilvēki iet garām un nezina.

- Ko nezina?

- Ka tā nav īsta māja. Tikai fasāde, čaula bez iekštelpām un jumta. Sī ēka ir tikai lielas ventilācijas caurules gals, pa to izlaiž vietējā metro izgarojumus. Un, kad jūs to aptverat, pārņem sajūta, ka esat nostājies pie pašas elles rīkles. Ja varētu izlauzties cauri tiem mūriem, tas būtu ceļš uz Parīzes pazemes ejām. Man gadījies stundām ilgi stāvēt pie šīm durvīm, kas slēpj citu durvju durvis, tās ir punkts, no kura doties ceļojumā uz zemes sirdi. Kā jūs domājat, kāpēc viņi to uzcēla?

- Lai vēdinātu metro ejas, jūs pats teicāt.

- Pietiktu ar visparastākajām ventilācijas šahtām. Nē, tieši stāvot pie šīs pazemes atveres, mani sāka pārņemt aizdomas. Vai jūs mani saprotat?

Šķita, ka, runājot par tumšo pazemi, viņa seja gaiši iestaro-jas. Jautāju, kāpēc pazemes būves viņam izraisa aizdomas.

- Kāpēc? Ja Pasaules Pavēlnieki pastāv, viņi var uzturēties tikai pazemē, un tā ir patiesība, ko daudzi nojautuši, bet tikai retajam pieticis drosmes to izteikt skaļi. Varbūt vienīgais, kurš to uzdrošinājās rakstīt atklātiem vārdiem, bija Sentīvs d’Alveidre. Vai esat par viņu dzirdējis?

Varbūt viņu bija pieminējis kāds no spiristiķiem, bet nekas konkrēts man atmiņā nebija aizķēries.

- Viņš bija tas, kurš rakstīja par Agarthu, par Pasaules Karaļa pazemes mitekli, par Sinarhijas slepeno centru, - teica Salons.

- Viņš nebaidījās un jutās drošs par savu dzīvību, liet visus pārējos, kas atklāti sekoja viņa piemēram, novāca, jo viņi zināja pārāk daudz.

Devāmies tālāk pa pazemes galerijām, Salona kungs runāja, mezdams visapkārt glūnīgus skatienus, viņš piesardzīgi ieskatījās ejas atzaros un dziļajās akās, it kā šeit, pazemes krēslā, meklēdams apstiprinājumu savām aizdomām.

- Vai jūs kādreiz esat sev uzdevis jautājumu, kāpēc visās lielajās, modernajās metropolēs pagājušajā gadsimtā tādā steigā sāka būvēt metro?

- Lai atrisinātu transporta problēmas, vai tad ne?

- Kad automašīnu satiksmes vēl nebija un visi pārvietojās vienīgi karietēs? No cilvēka, kas apveltīts ar tādām prāta spējām kā jūs, es būtu gaidījis apķērīgāku skaidrojumu!

- Un jums šāds skaidrojums ir zināms?

- Varbūt, - teica Salona kungs, un šķita - viņš domās aizklīdis nez kādās pazemes dzīlēs. Bet tas bija tikai paņēmiens, kā izvairīties no atbildes. Un patiešām, pēc mirkļa viņš ieminējās, ka viņam esot jāsteidzas prom. Paspiedis man roku, viņš vēl mirkli vilcinājās, it kā viņam prātā būtu iešāvusies nejauša doma: - Šai sakarā, ja jau mēs par to runājam, tas pulkvedis... kā viņu sauca, nu tas, kurš pirms vairākiem gadiem bija ieradies Garamonā ap spriesties par templiešu dārgumiem? Vai jums pēdējā laikā gadījies dzirdēt par viņu kādus jaunumus?

Jutos kā ar aukstu ūdeni apliets, redzēdams, ka mans sarun-biedrs tik nekaunīgi atklāj, ka viņam zināmi notikumi, kurus es pats uzskatīju par slepeniem un noglabātiem tālā pagātnē. Gribēju jautāt, kas viņam pašam zināms par pulkvedi, taču baidījos. Tāpēc vienaldzīgi izmetu: - Ko nu, tas bija tik sen, biju pat piemirsis šos senos notikumus. Bet kāpēc jūs teicāt “šai sakarā”?

- Vai tad es tā teicu? Ak jā, atceros - šķiet, viņš kaut ko bija atradis pazemē...

- Kā jūs to zināt?

- Nezinu. Neatceros, kas man par to stāstīja. Varbūt kāds klients. Mani vienmēr pārņem ziņkāre, ja tiek pieminēta pazeme. Vecuma dīvainības. Uz, redzēšanos.

Un viņš devās prom, bet es paliku un prātoju, ko gan varētu nozīmēt šī tikšanās.

52 nodaļa

Dažos Himalaju reģionos līdzās divdesmit diviem tempļiem,

kas pārstāv divdesmit divus Hermeja Noslēpumus un dažu

sakrālo alfabētu divdesmit divus burtus, Agartha veido mistisko Nulli, neatrodamo .. Grandiozs šaha galdiņš, kas izklāts pazemē un plešas zem zemeslodes virsmas lielākās daļas.

Sentivs d'Alveidre, Indijas misija Eiropā Saint Yves d'Alveydre, Mission de I’lnde en Europe,

Paris, Calmann Levy, 1886, p. 54 un 65

Atgriezies no Minhenes, pastāstīju par šo tikšanos Belbo un DiotaUevi, un mēs izteicām visdažādākos minējumus. Salons, ekscentrisks, pļāpīgs un apmāts ar visādiem noslēpumiem, savulaik pazinis Ardenti - ļoti vienkāršs izskaidrojums.

Vai arī: Salonam kaut kas zināms par Ardenti nozušanu, jo viņš strādājis to labā, kas bija parūpējušies, lai pulkvedis izgaist. Vēl viena hipotēze: Salons ir policijas ziņotājs...

Tad atkal tikāmies ar citiem spiristiķiem, un Salona tēlu aizēnoja viņam līdzīgie.

Vēl pēc dažām dienām pie mums redakcijā ieradās Aijē, lai izteiktu savu spriedumu par dažiem manuskriptiem, ko Belbo viņam bija aizsūtījis. Aljē šos darbus vērtēja precīzi, bargi un reizē iecietīgi. Aljē bija apķērīgs, un viņam nevajadzēja ilgu laiku, lai atklātu Gammona un Manuzio dubulto spēli, un mēs neslēpām no viņa patiesību. Šķita, viņš saprot un attaisno šādas darba metodes. Un mēdza iznīcināt spiristiķu sacerējumus ar dažām trāpīgām frāzēm un tad ar cinisku smaidu piebilst, ka Manuzio sērijai tie noteikti derēšot.

Apjautājos, vai viņš mums varētu ko pastāstīt par Agarthu un Scntīvu d’Alveidri.

- Scntīvs d’Alveidre... - viņš ierunājās. - Tas, bez šaubām, bija savādnieks un jau kopš jaunības biedrojās ar Fabra d’Olivē sekotājiem. Viņš bija vienkāršs Iekšlietu ministrijas ierēdnis, toties

ambīciju viņam netrūka... Protams, mēs par viņu nebijām nekādās labajās domās, kad viņš apprecējās ar Mariju Viktuāru...

Aljē atkal nebija pratis savaldīties. Viņš atkal stāstīja pirmajā personā un ļāvās atmiņu plūdumam.

- Kas bija tā Marija Viktuāra? Es dievinu tenkas, - teica Belbo.

- Marija Viktuāra de Risniča, viņa bija ļoti skaista tais laikos, kad vēl bija imperatores Eižēnijas tuva draudzene. Bet, kad viņa iepazinās ar Sentīvu, viņai jau bija pāri piecdesmit. Un viņam ap trīsdesmit. No viņas puses tā, dabiski, bija mezalianse. Turklāt, lai sagādātu Sentīvam dižciltīgu titulu, viņa nopirka zemes īpašumus, īsti neatceros, kur... īpašumus, kas agrāk bija piederējuši marķīzu d’Alveidru dzimtai. Un tā mūsu jauneklis, nemaz nekaunēdamies, dižojās ar jauniegūto titulu, bet Parīzē par viņu dziedāja kuplejas, saukājot viņu par žigolo. Tagad viņš varēja pārtikt no rentes un pilnībā pievērsties saviem sapņiem. Viņš bija iecerējis radīt tādu politiskās iekārtas modeli, kurā būtu nodrošināta harmoniskākas sabiedrības attīstība. Sinarhija kā anarhijas pretstats. Tā būtu apvienota Eiropas sabiedrība, ko pārvalda trīs padomes, kuras pārstāv ekonomisko, tiesu un garīgo varu, proti, baznīcu un zinātniekus. Apgaismota oligarhija, kas novērstu šķiru cīņu. Galu galā ir dzirdētas arī sliktākas idejas.

- Bet Agartha?

- Scntīvs apgalvoja, ka reiz pie viņa ieradies kāds noslēpumains afgānis, vārdā Hadžī Sarīfs, un atļaujiet iebilst, ka tas nekādi nevar būt bijis afgānis, jo nosaukts tipiskā albāņu vārdā... Un šis viesis Sentīvam esot atklājis noslēpumus par Pasaules Karaļa mītni - lai gan Scntīvs nekad nav lietojis šādu apzīmējumu, to vēlāk ieviesa citi, - viņš pats to sauca par Agarthu Neatrodamo.

- Vai viņš par to sarakstījis kādu grāmatu?

- Jā, Mission de Vlndc en Europe. Darbu, kas spēcīgi ietekmē-

jis mūsdienu politiskos uzskatus. Agarthā atrodas pazemes pilsētas, un zem tām, vēl tuvāk zemes centram, mājo pieci tūkstoši panditu, kas šo pazemes valsti pārvalda. Acīmredzot skaitlis pieci tūkstoši ir minēts kā atgādinājums par vēdiskās valodas hermētiskajām saknēm, kā jūs paši droši vien nopratāt. Un katra sakne ir maģiska hierogramma, kas saistīta ar kādu debesu spēku un ir kāda elles spēka atbalstīta. Agarthas centrālo kupolu no augšas izgaismo tādi kā spoguļi, kas virszemes gaismu atstaro kā enhar-monisku krāsu gammu, kurpretī mūsu fizikas traktātos minētais saules spektrs ir tikai diatoniskā gamma. Agarthas gudrie pēta visas pasaules svētās valodas, lai radītu universālo valodu Vatanu. Iegrimuši domās par pārlieku dziļiem noslēpumiem, viņi paceļas gaisā un levitē, un droši vien sašķaidītu galvu pret kupola velvi, ja citi gudrie viņus laikus nesatvertu aiz kājām. Viņi izgatavo zibeņus, virza interpolāro un intcrtropisko fluīdu cikliskās straumes, nosaka dažādu zemes garuma un platuma zonu interfercn-ciālās nobīdes. Viņi selekcionē sugas un ir radījuši mazus dzīvnieciņus, kas apveltīti ar pārsteidzošām psihiskajām spējām. Tie atgādina bruņurupučus, kam uz čaulas ir dzeltens krusts, bet katras kājas galā tiem ir pa acij un mutei. Tāpēc šie daudzkāji dzīvnieki var sākt kustību jebkurā virzienā. Un iespējams, ka tieši Agarthā pēc ordeņa izklīdināšanas patvērās templieši un no turienes tie pārrauga pasaules notikumus. Vai pietiks?

- Bet... vai viņš to domāja nopietni? - es jautāju.

- Manuprāt, viņš pats šo stāstu bija uztvēris burtiski. Sākumā mēs viņu uzskatījām par pusjukušu fanātiķi, vēlāk nospriedām, ka viņš ar šīm vīzijām grib paust savu pārliecību par vēstures okulto virzību. Vai tad nav teikts, ka vēsture ir asiņains un bezjēdzīgs noslēpums? Nē, tas nav iespējams, ir jābūt kādam plānam! Un, ja pastāv plāns, tad jābūt arī Prātam, kas to radījis. Tāpēc daudzu gadsimtu gaitā vīri, kuru gudrība nav noliedzama, ir vērsuši savas domas pie Pasaules Pavēlniekiem vai Pasaules Karaļa, kas varbūt nemaz nav fiziskas personas, bet drīzāk kolektīva loma vai uzdevums, Pastāvīgā Nodoma laicīgs iemiesojums. Un saziņā ar šo Nodomu neapšaubāmi darbojās jau izzudušie pagātnes dižie garīdzniecības un bruņniecības ordeņi.

- Vai jūs tam ticat? - jautāja Belbo.

- Arī cilvēki, kuru prāts ir daudz līdzsvarotāks nekā Sentī-vam, meklē Nezināmos Pavēlniekus.

- Un vai viņi tos atrod?

Aljē labsirdīgi iesmējās. - Kas tad viņi būtu par Nezināmajiem Pavēlniekiem, ja atklātos kuram katram meklētājam? Kungi, mums jāstrādā. Man šeit ir vēl viens manuskripts, un -skat, kāda sagadīšanās - tajā apcerētas tieši slepenās organizācijas.

- Vai labs? - noprasīja Belbo.

- Kur nu! Bet Manuzio derēs.

53 nodaļa

Tā kā tai nav iespējas virzīt zemes likteņus atklāti, jo tam pretotos visas valdības, šī noslēpumainā savieniba nevar darboties citādi kā vien ar slepeno biedrību starpniecību... Šīs slepenās biedrības ir radītas pakāpeniski, kad pēc katras no tām ir sajusta nepieciešamība, tās ir sadalītas noteiktās grupās un šķietami atrodas opozīcijā, un palaikam tās sludina pilnīgi pretējus uzskatus, lai tādējādi varētu pakļaut visas reliģiskās, politiskās, ekonomiskās un literārās grupas, iedvešot tām uzticibu; un visas šīs slepenās organizācijas ir savstarpēji saistītas un saņem norādījumus no kopīga, nezināma centra, kurā ir apslēpta spēcīga varas svira, kas nemanāmi cenšas vadīt visu pasaules valdnieku zižļus.

Ž. M. Hēne-Vronskls, Rožkrustlešu māciba un vēsture J. M. Hoene-Wronskl, cit. de P. Sédir, Histoire et doctrine des

Rose-Croix, Rouen, 1932

Kādu dienu sastapu Salona kungu pie viņa darbnīcas sliekšņa. Man piepeši uzmācās dīvaina sajūta, ka viņš tūdaļ ieūjināsies kā pūce. Viņš sveicināja mani kā vecu draugu un apvaicājās, kā sokas izdevniecības darbi. Es atmetu ar roku, veltīju viņam smaidiņu un laidos prom.

Mani atkal pārņēma domas par Agarthu. Aljē atstāstītie Sentīva uzskati varēja šķist pievilcīgi kādam no spiristiķiem -pievilcīgi, taču ne jau biedējoši. Bet Minhcnē es gan Salona sejā, gan viņa vārdos biju manījis nemieru un bailes.

Tā, kātodams prom no sava biroja, nolēmu iegriezties bibliotēkā un sameklēt Mission de VInde en Europe.

Kartotēku zālē un pie grāmatu pasūtīšanas letes, kā parasti, bija drūzma. Izbrīvējis ceļu ar elkoņiem, es piekļuvu pie vajadzīgās kartotēkas atvilktnītes, atradu grāmatas šifrus, aizpildīju pieprasījuma veidlapu un sniedzu to bibliotekāram, kurš pieņēma pasūtījumus. Viņš man paziņoja, ka grāmata jau izsniegta citam lasītājam, un šķita, ka šis fakts viņam sagādā milzu baudu (vai tiešām šādi paziņojumi ir bibliotekāru vienīgais prieciņš?). Bet tieši tai brīdī man aiz muguras atskanēja balss: - Grāmata ir

tepat, es to tikko nodevu. - Atskatījos. Tas bija komisārs De Andželiss.

Es viņu atpazinu, un viņš atpazina mani - es teiktu, pārāk strauji. Es ar viņu biju ticies man neierastos apstākļos, bet viņam tā bija tikai nenozīmīga epizode darba rutīnā. Turklāt Ardenti laikos man bija šķidra bārdele un pagari mati. Apbrīnojama redzes atmiņa!

Vai tiešām viņš būtu mani novērojis visu šo laiku, kopš atgriezos Itālijā? Vai varbūt viņš vienkārši bija izcils fizionomists -policistiem taču jāizkopj novērošanas spējas, jāprot iegaumēt sejas un vārdi...

- Kasaubona kungs! Izradās, mēs lasām vienas un tās pašas grāmatas!

Sniedzu viņam roku. - Tagad esmu doktors, un jau krietnu laiku. Varbūt drīz izmēģināšu laimi konkursā, lai dabūtu darbu policijā, kā jūs man torīt ieteicāt. Tad man visas grāmatas izsniegs pirmajam.

- Šai vietā pietiek ierasties pirmajam, un, kas pirmais brauc, tas pirmais maļ, - viņš atteica. - Un nebēdājiet - grāmata jau ir nodota atpakaļ un jūs pēc brīža varēsiet to saņemt. Ret tagad ļaujiet uzaicināt jūs uz tasi kafijas.

Šis ielūgums mani mulsināja, taču nevarēju viņam atteikt. Iekārtojāmies kādā bārā netālu no bibliotēkas. Viņš man jautāja, kāpēc es interesējos par Indijas misiju, un mani pārņēma kārdinājums atvaicāt, kāpēc par to interesējas viņš, tomēr nolēmu vispirms veikt drošības pasākumus un sarūpēt sev attaisnojumu. Teicu viņam, ka brīvajā laikā aizvien turpinu pētīt templiešus. Un fon Ešenbahs paudis viedokli, ka templieši esot pametuši Eiropu un devušies uz Indiju un, pēc dažu domām, tieši uz Agarthas karaļvalsti. Tagad bija viņa kārta sniegt paskaidrojumus, tāpēc jautāju: - Labāk sakiet - kāpēc par to interesējaties arī jūs?

- Ak, zināt, - viņš atbildēja, - kopš jūs man ieteicāt izlasīt to grāmatu par templiešiem, šis jautājums mani aizrauj arvien vairāk. Un jūs pats tikko teicāt, ka no templiešiem līdz Agarthai ir viens solis. - Trāpīts! Tad viņš piebilda: - Es jokoju. Patiesībā lasīju šo grāmatu citu apsvērumu dēļ. Tāpēc ka... - viņš brīdi vilcinājās. - īsāk sakot, pēc darba man patīk iegriezties bibliotēkās. Es lasu, lai nepārvērstos par robotu vai lai mūždien nepaliktu trulais policis, - izvēlieties, kurš formulējums jums patīk labāk. Bet pastāstiet, ar ko nodarbojaties jūs.

Sniedzu īsu dzīves gājuma izklāstu līdz pat metālu brīnumainajiem piedzīvojumiem.

Viņš man jautāja: - Vai jūs savā izdevniecībā un tajā, kas atrodas līdzās, gadījumā neizdodat grāmatas par okultajām zinātnēm?

Kā viņš varēja zināt par Manuzio? Vai šī informācija bija ievākta jau pirms daudziem gadiem, kad viņš uzmanīja Belbo? Vai varbūt viņš joprojām dzina pēdas pulkvedim Ardenti?

- Garamona un Manuzio tik bieži iegriezās tāda kaluma autori kā pulkvedis Ardenti, ka Garamona kungs nosprieda nopietni pievērsties šai jomai, - es teicu. - Un šķiet, ka gaidāma laba peļņa. Ja meklējat tādus tipus kā vecais pulkvedis, mēs jums tos varam piedāvāt dučiem.

- Jā, bet Ardenti ir nozudis. Ceru, ka pārējos tāds liktenis nav piemeklējis.

- Pagaidām ne, taču man gribētos piebilst - diemžēl. Bet apmieriniet manu ziņkāri, komisār. Es pieņemu, ka jūsu darbā katru dienu iznāk saskarties ar bez vēsts pazudušajiem. Vai jūs katram gadījumam veltāt... tik daudz laika?

Viņš uzmeta man uzjautrinātu skatienu. - Un kas jums liek domāt, ka es aizvien veltu savu laiku pulkvedim Ardenti?

Viņš šo spēlīti prata un lieliski bija atsitis jautājumu. N11 bija mana kārta. Un, ja vien man pietiks drosmes uzstāt, viņš atklās

savas kārtis. Man nebija ko zaudēt. - Neizliecieties, komisār, -es teicu, - jūs zināt visu par Garamonu un Manuzio, jūs esat šeit un meklējat grāmatu par Agarthu...

- Vai tad Ardenti jums ko stāstīja par Agarthu?

Atkal trāpīts. Ardenti tiešām bija pieminējis arī Agarthu, ja vien mana atmiņa neviļ. Taču es veikli izlocījos: - Nē, bet viņš mums stāstīja par templiešiem, jūs taču atceraties?

- Protams, - viņš teica. Tad piebilda: - Nedomājiet, ka pie mums pieņemts pievērsties tikai vienam konkrētam gadījumam un pūlēties, līdz tas pilnībā atrisināts. Tā notiek tikai filmās. Policista darbs zināmā mērā atgādina zobārsta praksi: pacients atnāk, viņam paurbelē zobu, apārstē caurumu un saka, lai pienākot atkal pēc divām nedēļām, bet pa to laiku jāņem priekšā vēl simt citu pacienti. Tāds gadījums kā ar pulkvedi var nogulēt arhīvā kaut vai desmit gadus, bet tad, izmeklējot citu lietu, uzklausot kādu atzīšanos, pēkšņi pavīd kāds norādījums, un, bums, domās notiek īssavienojums, prātā iešaujas senais gadījums, varbūt tikai uz brīdi, un tad to atkal aizmirst... Aizmirst līdz nākamajam īssavienojumam, vai arī vairāk nekādas saistības nepazib, un lieta uz mūžīgiem laikiem paliek arhīvā.

- Kas tad pēdējā laikā jums izraisījis šādu īssavienojumu?

- Visai nekautrīgs jautājums, vai jums tā nešķiet? Bet šoreiz nav nekā slepena. Pulkvedis man atausa atmiņā gluži nejauši -mēs novērojām vienu puisi pavisam citu iemeslu dēļ, un izrādījās, ka viņš apmeklē klubu Picatrix, droši vien esat par to dzirdējis...

- Nē, bet esmu redzējis tādu žurnālu. Un kas tai klubā notiek?

- Nekas īpašs, tie ir mierīgi ļaudis, varbūt vienīgi emocionāli nelīdzsvaroti. Bet es atcerējos, ka tur mēdza iegriezties arī Ardenti. Tas ir policista talants - atcerēties, kur agrāk dzirdēts kāds

vārds vai nosaukums, kur redzēta kāda seja, kaut arī tas būtu

noticis pirms desmit gadiem. Un tāpēc cs painteresējos arī par to, kas notiek Gnramonā. Tas ari viss.

- Un kas gan Picatrix klubam kopīgs ar politisko lietu izmeklēšanas nodaļu?

- Droši vien vainojama jūsu tīrā sirdsapziņa, bet rodas iespaids, ka jūs esat nepieklājīgi ziņkārīgs.

- Uz kafiju mani uzaicinājāt jūs.

- Pareizi, un mēs abi šobrīd neesam darbā. Redzat, zināmā mērā šai pasaulē viss ir saistīts ar visu. - Nodomāju, ka tā ir skaista hermētiskā filosofema, bet viņš tūdaļ piebilda: - Ar to es negribu teikt, ka viņi ir iejaukti politiskajās lietās, bet zināt... Agrāk sarkano brigāžu teroristus mēs meklējām studentu okupētajās mājās un melno brigāžu teroristus - cīņu klubos, bet mūsdienās var gadīties arī otrādi. Mēs dzīvojam dīvainā pasaulē. Varu jums apgalvot, ka pirms desmit gadiem mans amats bija daudz vienkāršāks. Šodien pat ideoloģijās valda nebeidzamas pretrunas. Brīžam mani pārņem vēlēšanās pāriet uz narkotiku apkarošanas nodaļu. Tur vismaz ir skaidrs, ka tas, kurš pārdod heroīnu, ir narkotiku tirgonis, un lieki nav jālauza galva. Stabila vērtību sistēma.

Viņš brīdi klusēja un, manuprāt, šaubījās. Tad izvilka no kabatas piezīmju grāmatiņu, kas pēc lieluma daudz neatpalika no lūgšanu grāmatas. - Paklau, Kasaubon, jūs darba darīšanās sastopat dīvainus ļaudis un bibliotēkās meklējat vēl dīvainākas grāmatas. Palīdziet man! Ko jūs zināt par sinarhiju?

- Tagad man nāksies izgāzties. Es par to nezinu gandrīz nekā. Esmu dzirdējis to pieminam saistībā ar Sentīvu. Tas ari viss.

- Un ko par to runā jūsu apmeklētāji?

- Ja kāds par to runā, tad - man nedzirdot. Godīgi sakot, manuprāt, tas ož pēc fašisma.

- Daudzas no šīm tēzēm patiešām pārņēma Action Française. Ja ar to viss būtu pateikts, es būtu zirgā. Man gadās kāda grupiņa, kas slavina sinarhiju, un man uzreiz ir skaidra viņu politiskā orientācija. Bet, jo vairāk es interesējos par šiem jautājumiem, jo lielāks juceklis rodas. Piemēram, es izlasu, ka ap 1929. gadu Viv-jcns Postels di Mā un Zanna Kanūdo nodibina biedrību Polaris, kas iedvesmojusies no mīta par Pasaules Karali, un viņi izvirza sinarhijas projektu: sociālie dienesti pret kapitālistisko peļņu, šķiru cīņas izskaušana ar kooperatīvas kustības palīdzību... Tas atgādina Fabiāna stila sociālismu, liberālu kopienu atbalstītāju kustību. Un patiešām - gan pret Polaris, gan pret Īrijas fabi ānistiem drīz tiek vērstas apsūdzības, ka viņi esot ebreju vadītās sinarhistiskās sazvērestības emisāri. Un kas viņus apsūdz? Revue internationale des sociétés secrètes^126, kas mēdza rakstīt par jūdu-masonu-boļševiku sazvērestību. Daudzi no šī žurnāla līdzstrādniekiem bija saistīti ar izcili slepenu, radikāli labēju organizāciju La Sapinière. Un viņi apgalvoja, ka visas politiskās revolucionārās organizācijas esot tikai velnišķīgas sazvērestības ārējā fasāde un šo sazvērestību organizējot kāda okultistu grupa. Jūs man teiksiet-labi, mēs kļūdījāmies, Sentīvs patiesībā ir iedvesmojis reformu atbalstītāju kustību, bet labējie jau vienmēr visus sabāž vienā maisā un visur saskata demoplutosociāljūdaiskas intrigas. Arī Musolīni darīja tāpat. Bet kāpēc viņi apgalvo, ka šo kreiso kustību vada okultistu grupas? Man par to nekas daudz nav zināms, tomēr Picatrix klubā nerodas iespaids, ka tiem okultistiem rūpētu strādnieku kustība.

- Tā šķiet arī man, Sokrāt. Un tālāk?

- Paldies par to Sokrātu, bet tagad nāks pats labākais. Tiešām, jo vairāk es lasu par šo tēmu, jo lielāks sajukums. Četrdesmitajos gados rodas vairākas grupas, kas sevi dēvē par sinarhis-tiem un un runā par jauno Eiropas iekārtu, kuru vadīs viedo vīru valdība, kas stāvēs pāri partijām. Un kur ieplūst šīs grupas? Višī kolaboracionistu aprindās. Tātad jūs teiksiet - vai, mēs atkal esam kļūdījušies, sinarhija patiesībā ir labējie. Stop! Tagad, kad esmu izlasījis diezgan daudz materiālu, es aptveru, ka tikai par vienu jautājumu visi ir vienisprātis: sinarhija pastāv un slepeni pārvalda pasauli. Taču man atkal ir jāsaka “bet”...

- Bet?

- Bet 1937. gada 24. janvārī Dmitrijs Navašins, masons un martīnists (nezinu, ko nozīmē martīnists, bet tā droši vien arī ir kāda no sektām), Tautas frontes padomnieks ekonomikas jautājumos, kurš zināmu laiku bijis arī kādas Maskavas bankas direktors, tiek nogalināts, un viņu nogalinājusi Organisation secrète d’action révolutionnaire et nationale [127], kura plašāk pazīstama kā La Cagoule un kuru finansē Musolīni. Un stāsta, ka šo organizāciju La Cagoule vada slepena sinarhija un ka Navašins esot nogalināts tāpēc, ka esot atklājis tās noslēpumus. Vācu okupācijas laikā kreisās aprindas izplata dokumentu, kurā tiek apsūdzēts kāds Impērijas Sinarhistiskais pakts, kas esot vainojams Francijas sakāvē, un šis pakts esot portugāļu tipa fašisma izpausme. Bet tad atklājas, ka paktu ir sarakstījuši di Mā un Kanūdo un ka tajā ietvertas idejas, kuras šie abi atklāti bija publicējuši jau agrāk. Nekā slepena. Bet kā slepenas, pat ārkārtīgi slepenas, šīs pašas idejas 1946. gadā pauž kāds Hisons, kurš savukārt denuncē kreiso revolucionāru sinarhijas paktu, un par šo jautājumu viņš saraksta darbu Synarhie, panorama de 25 années d’activité occulte^128, parakstīdamies kā... pagaidiet, sameklēšu šo vārdu... kā Zofruā de Sarnē.

v -» _ v _

- Vareni! - es teicu, - Zofrua de Sarnc bija templiešu licl-mestra Zaķa de Molē biedrs, viņi abi kopā sadega sārtā. Tātad parādījies ncotemplietis, kurš uzbrūk sinarhijai no labējām pozīcijām. Bet sinarhija ir radīta Agarthā, kas ir templiešu patvērums!

- Un ko tad cs teicu? Redzat, jūs man norādāt jaunas pēdas. Par nelaimi, tās tikai vairo jucekli. Tātad labējie uzbrūk sociālistiskajam un slepenajam Impērijas Sinarhistiskajam paktam, kas patiesībā nemaz nav slepens, turklāt tas ir tas pats sinarhijas pakts, kuram, kā jūs redzējāt, uzbrūk arī kreisie. Un tagad varam pieminēt vēl vienu interpretāciju: sinarhija ir jezuītu sazvērestība, kuras mērķis ir gāzt Trešo republiku. Šo apgalvojumu ir izteicis Rozē Mcnnevē, viņš bija kreisi noskaņots. Un, lai mana dzīve būtu vēl jautrāka, bibliotēkas krājumi man atklāja, ka 1943. gadā Višī militārajās aprindās, kas bija Petēna piekritēji, tomēr noskaņoti pret vāciešiem, cirkulēja dokumenti, kuros tika pierādīts, ka sinarhija esot nacistu sazvērestība: Hitlers ir masonu ietekmē nonācis rožkrustieties, bet masoni, kā redzams, no jūdu boļševiku sazvērestības pārmetušies uz vāciski imperiālistisko.

- Nu viss ir nostājies savās vietās.

- Bet arī tas vēl nav viss. Lūk, vēl viena atklāsme: sinarhija ir starptautiska tchnokrātu sazvērestība. To 1960. gadā apgalvo kāds Vilemarē savā darbā Le I4e complot ciu 13 mai^129. Šīs teh-nokrātiski sinarhistiskās sazvērestības locekļu mērķis ir destabilizēt valdības, un, lai to panāktu, viņi kurina karus, atbalsta un kūda uz valsts apvērsumiem, izraisa iekšēju šķelšanos politiskajās partijās, veicina dažādu politisko grupējumu cīņas... Vai šie sinarhisti jums kaut ko neatgādina?

- Ak dievs, tā jau ir SKIS, starptautisko koncernu imperiālistiskā savienība, tā pirms dažiem gadiem par to izteicās sarkanās brigādes...

- Pareiza atbilde! Un ko lai tagad dara policijas komisārs De Andželiss, ja viņš kaut kur atrod norādes uz sinarhiju? Es to jautāju doktoram Kasaubonam, templiešu ekspertam.

- Doktors Kasaubons atbild, ka pastāv slepena organizācija

ar atzarojumiem visā pasaulē un šī organizācija noorganizējusi sazvērestību, kuras galvenais mērķis ir izplatīt baumas, ka pastāv vispasaules sazvērestība.

- Jūs jokojat, bet es...

- Es nejokojos. Atnāciet kādreiz palasīt manuskriptus, ko piedāvā izdošanai Manuzio. Ja gribat pavisam piezemētu skaidrojumu, tad, manuprāt, šis stāsts atgādina veco anekdoti par stostekli, kurš žēlojās, ka viņu neesot pieņēmuši darbā par radio diktoru tikai tāpēc, ka viņš nav iestājies partijā. Vienmēr jāatrod kāds, kuru var vainot savās neveiksmēs, un diktatūras vienmēr izvēlas ārējo ienaidnieku, lai varētu apvienot savus piekritējus. Kā reiz teica kāds gudrs vīrs: katrai sarežģītai problēmai atrodams vienkāršs atrisinājums, un tas ir nepareizs.

- Un, ja es vilcienā atrodu bumbu, kas ietīta skrejlapiņā, kurā runāts par sinarhiju, tad man jāapmierinās ar domu, ka ikvienai sarežģītai problēmai atrodams vienkāršs atrisinājums?

- Kāpēc? Vai tad jūs esat atradis bumbas vilcienos... Nē, piedodiet. Patiešām tā nav mana darīšana. Bet galu galā kāpēc tad jūs par to ar mani runājat?

- Tāpēc, ka cerēju, ka jums būs zināms kas vairāk. Un varbūt tas, ka arī jūs te nekā nesaprotat, man sniedz zināmu mierinājumu. Jūs sakāt, ka esat spiests lasīt pārāk daudz trako sacerējumu un uzskatāt to par laika izšķiešanu. Es gan tā neteiktu, man jūsu trako teksti - ar “jums” es domāju visus normālos - ir ļoti svarīgi. Tāda trakā rakstītais varbūt man palīdzētu saprast, kā domā tie, kuri liek bumbas vilcienos. Vai varbūt jums bail kļūt par policijas ziņotāju?

- Nē, goda vārds. Būtībā meklēt idejas kartotēkās un katalogos ir mans amats. Ja man gadīsies kas piemērots, es jūs atcerēšos.

Jau piecēlies viņš man uzdeva vēl vienu jautājumu: - Un jūsu manuskriptos... vai jums tur kāds nav pieminējis TRES>

- Kas tas ir?

- Es nezinu. Droši vien kāda biedrība vai kas tamlīdzīgs, cs pat nezinu, vai tā patiešām pastāv. Esmu dzirdējis par to runājam, un man tā iešāvās prātā sakarā ar jūsu trakajiem. Pasveiciniet savu draugu Belbo! Un sakiet viņam, ka es neizspiegoju jūsu darbību. Un ka man ir riebīgs darbs, un diemžēl man tas patīk.

Pa ceļam 117. mājām es prātoju, kurš no šīs sarunas bija lielāks ieguvējs. Viņš man pastāstīja daudz, cs taktiski neko. Var jau pieņemt, ka viņš, man nemanot, kaut ko izokšķerēja. Bet, ļaujoties pārmērīgam aizdomīgumam, var saslimt ar sinarhistiskās sazvērestības psihozi.

Kad pastāstīju par šo sarunu Lijai, viņa man teica: - Manuprāt, viņš ar tevi runāja atklāti. Tu domā, ka policijā viņam ir kāds, kurš ir ar mieru uzklausīt viņa prātojumus par to, vai Zanna Kanūdo bija kreisi vai labēji noskaņota? Viņš tikai gribēja saprast, vai pats ir pārlieku neapķērīgs un tāpēc netiek skaidrībā par šiem notikumiem vai ari šis gadījums patiešām ir pārāk piņķerīgs. Un tu nemācēji viņam dot vienīgo pareizo atbildi.

- Vai tad tāda pastāv?

- Protams. Atbilde skan tā: neko nemaz nevajag saprast, jo sinarhija ir Dievs.

- Dievs?

- Jā. Cilvēce necieš domu, ka pasaule radusies nejauši, tikai kļūdas dēļ, tikai tāpēc, ka četri nojūgušies atomi saskrējušies, šļūkdami pa slidenu šoseju. U11 tāpēc jāizgudro kosmiska sazvērestība, Dievs, eņģeļi vai velni. Sinarhija veic tās pašas funkcijas, tikai mazākā mērogā.

- Tātad man viņam vajadzēja paskaidrot, ka daži ļautiņi ievieto bumbas vilcienos tāpēc, ka meklē Dievu?

- Varbūt.

Tas tumsības valdnieks ir augstmanis.*

Šekspirs, Karalis Urs Shakespeare, King Lear, lll, iv, 140

54 nodaļa

Bija rudens. Kādu rītu devos uz Marķīza Gvaldi ielas biroju, jo man Garamona kungam bija jālūdz atļauja pasūti-nāt krāsainas reprodukcijas no ārzemēm. Grācijas kundzes kabi netā pamanīju Aljē, kurš aizrautīgi šķirstīja Manuzio autoru kartotēku. Ks viņu neuzrunāju un steidzos tālāk, jo kavēju tikšanos ar Garamonu.

Kad mūsu lietišķā saruna bija galā, apvaicājos, ko gan sekretariātā dara Aljē.

- Viņš ir īsts ģēnijs, - teica Garamona kungs. - Tik izsmalcināts un pārsteidzoši izglītots cilvēks. Aizvakar biju uzaicinājis viņu vakariņās kopā ar dažiem mūsu autoriem, un man pašam nācās palikt ēnā. Vecā kaluma džentlmenis, īsts aristokrāts, tādus mūsdienās vairs neatrast. Kādas sarunas, kāds stils! Un kāda erudīcija, kāda kultūras bagāža, es pat teiktu - kāda informētība! Viņš stāstīja anekdotes par ievērojamām personām, kas dzīvojušas vairāk nekā pirms simt gadiem, un, varu apzvērēt, mums radās iespaids, ka viņš šos cilvēkus personīgi pazinis. Un manus vakariņu viesus viņš jau pirmajā acu uzmetienā izprata līdz pašai būtībai un tagad tos pazīst labāk nekā es. Un vai zināt, ko viņš man ierosināja pa ceļam uz mājām? Viņš teica, ka nevajag gaidīt, līdz Ncaizplivnrotās Izīdas autori ieradīsies paši. Tā ir velta laika izšķiešana, turklāt jālasa manuskripti, jāizvēlas, un tad vēl nemaz nevar zināt, vai autors būs ar mieru segt izdošanas izdevumus. Bet mums taču ir īstas zelta raktuves - kartotēka, kurā iegrāmatoti visi autori, kas pie mums publicējušies pēdējo divdesmit gadu laikā. Vai jūs saprotat? Jāaizraksta visiem šiem vecajiem, slavas apvītajiem autoriem vai vismaz tiem, kas izpirkuši arī noliktavas krājumus, un jāsaka viņiem: godātais kungs, vai zināt, ka esam sākuši izdot jaunu grāmatu sēriju, kas veltīta senajām tradīcijām un garīgajām zinātnēm? Vai jūs, būdams pieredzes bagāts un savu talantu pierādījis autors, nevēlaties izmēģināt spēkus jaunā jomā un kopā ar mums doties garīguma meklējumos uz šo terra incognita utt. utt.? Aljē ir ģēnijs, ka es jums saku. Un laikam viņš mūs visus grib uzaicināt uz kādu pasākumu svētdienas vakarā. Vedīšot mūs uz pili vai cietoksni, vai, es pat teiktu, uz lielisku ārpilsētas villu Turīnas apkaimē. Šķiet, ka tur notiks kaut kas satriecošs - rituāls, ceremonija, sabats, kura laikā kāds iegūs zeltu, dzīvsudrabu vai ko tamlīdzīgu. Tā ir vesela pasaule, kas mums vēl jāatklāj, dārgais Kasaubon. To es saku, kaut arī izturos ar bezgalīgu cieņu pret zinātni, kurai ar tādu atdevību esat pievērsies jūs, un gribu uzsvērt, ka esmu ļoti, ļoti apmierināts ar mūsu sadarbību, - jā, un es nebūt neesmu aizmirsis, ka mūsu līgumā nepieciešams ieviest nelielas finansiālas izmaiņas, par kurām jūs ieminējāties. Jūsu pūles, protams, ir jāatalgo, un, kad pienāks piemērots brīdis, mēs par to parunāsim. Aljē man teica, ka mums līdzi braukšot arī tā kundze, tā skaistā kundze, - varbūt tas nav klasiskais skaistums, bet viņas skatienā ir kaut kas tāds... jūs zināt, tā Belbo draudzene...

- Lorenča Pellegrīni.

- Droši vien. Starp viņu un mūsu Belbo taču kaut kas ir, vai ne?

- Domāju, ka viņi ir labi draugi.

- Ha! Tā atbild īsts džentlmenis. Lieliski, Kasaubon! Bet es jau neizprašņāju ziņkārības dēļ, vienkārši jūtos kā tēvs jums visiem un ...glissons, ā laguerre comme ā laguerre*... N11 labi, tad ķerieties pie darba!

Aljē mūs patiešām bija uzaicinājis izbraucienā uz Turīnas apkaimes kalniem, Belbo man to apstiprināja. Pasākums divās daļās. Vispirms svētki kāda ļoti bagāta rožkrustieša pilī, un pēc tam Aljē mūs aizvedīšot dažus kilometrus tālāk, kur, protams, tieši pusnaktī notiks druīdu rituāls, par kuru viņš pats izteicies ļoti izvairīgi.

- Bet man radās laba doma, - Belbo piebilda. - Mums vajadzētu pielikt punktu tiem metālu piedzīvojumiem, un šeit mūs vienmēr traucē. Mēs varētu izbraukt jau sestdienas rītā un pavadīt divas dienas manā vecajā mājā N. Tā ir skaista vieta, visapkārt pakalni, jums patiks. Diotallevi ir ar mieru, varbūt brauks arī Lorenča. Dabiski, ka... arī jūs varat ņemt līdzi, ko vēlaties.

Viņš nepazina Liju, bet zināja, ka dzīvoju kopā ar draudzeni. Ks teicu, ka braukšu viens. Pirms pāris dienām biju sastrīdējies ar Liju - par tīrajiem sīkumiem, un zināju, ka nepaies ne nedēļa un viss atkal būs kārtībā. Bet jutu, ka man nāks tikai par labu, ja uz divām dienām tikšu prom no Milānas.

Tā mēs ieradāmies N - Garamona trijotne un Lorenča Pel-legrīni. Saspringuma brīdis bija gadījies, jau izbraucot no Milānas. Lorenča atnāca uz tikšanos, bet, kad bija laiks sēsties mašīnā, viņa paziņoja: - Varbūt es labāk palikšu, lai netraucētu jums strādāt. Braukšu vēlāk kopā ar Sīmani.

Belbo sažņaudza stūri un, stingi skatīdamies uz priekšu, klusi teica: - Kāp iekšā! - Lorenča iekāpa mašīnā un visu ceļu, sēdēdama līdzās Belbo, turēja plaukstu viņam uz skausta. Belbo klusēja līdz pat N.

Tas aizvien bija tas pats nelielais miestiņš, kādu Belbo to bija redzējis kara laikā. Pavisam nedaudz jaunu māju, viņš mums skaidroja, lauksaimniecība pagrimusi, jo gandrīz visi jaunieši pārcēlušies uz pilsētu. Viņš mums rādīja pakalnus, ko tagad klāja zaļas ganības, - agrāk tie esot bijuši zeltaini labības lauki. Ciems mūsu skatieniem atklājās pēkšņi, pēc strauja pagrieziena, - tas pletās pakalna pickājē, bet pakalna galā stāvēja Belbo māja. Pakalns nebija nekāds augstais, un aiz tā varēja saskatīt vieglā dūmakā tīto Monferratas līdzenumu. Kad tuvojāmies mājai, Belbo mums norādīja uz kādu kailu pakalnu viņpus ciema - tā virsotnē slējās neliela kapela, un tai blakus auga divas priedes.

- Briko pakalns, - viņš teica. Un tad piebilda: - Zinu, ka jums tas neko neizsaka. Otrajās lieldienās mēs tur mēdzām ieturēt Eņģeļa palaundzi. Tagad ar mašīnu līdz turienei var nokļūt piecās minūtēs, bet tolaik mēs gājām kājām un tas bija īsts svētceļojums.

Saucu par teātri [vietu, kur) visas vārdu un domu darbibas, runas daļas un argumenti tiek pasniegti kā publiskā teātrī, kurā iestudē traģēdijas un komēdijas.

Roberts Fluds, Abu pasauļu vēsture Robert FlutM, Utrlusque Cosml Historla, Tomi secundi TTactatus Prlml Sectio Secunda, oppenheim (?), 1620 (?), p. 55

55 nodaļa

Sasniedzām Belbo villu. Protams, par villu to varēja saukt visai nosacīti: tā bija lauku saimnieku māja, kur apakšstāvā bija ierīkots liels pagrabs, kurā Adelīno Kanepa - tas pats dumpīgais pusgraudnieks, kas bija denuncējis onkuli Karlo partizāniem, - bija raudzējis vīnu no Kovaso plašo vīnogulāju lauku ražas. Rija skaidri redzams, ka mājā jau sen neviens vairs nedzīvo.

Blakus slējās mazāka kalpu māja, un Belbo mums teica, ka tur mītot kāda večiņa, Adelīno tante. Vecie iemītnieki - Belbo tante un onkulis, Kanepas ģimene - visi jau sen miruši, palikusi vienīgi šī simtgadīgā veča, kura kopa savu dārziņu, vistas un cūku. Visi zemes īpašumi bija pārdoti, lai nomaksātu mantojuma nodokļus vai parādus, - kurš nu vairs atceras īsto iemeslu. Belbo pieklauvēja pie kalpu mājas durvīm, un uz sliekšņa parādījās veča. Pagāja visai ilgs laiks, līdz viņa saprata, kas ir atbraucējs, bet tad nevarēja vien rimties, izrādot prieku par negaidīto viesi. Viņa aicināja mūs ienākt savā miteklī, taču Belbo, viņu apskāvis un nomierinājis, atteicās.

Kad iegājām saimnieku mājā, Lorenča nespēja apvaldīt sajūsmas saucienus, atklādama aizvien jaunas kāpnes un gaiteņus, un krēslainas istabas ar senām mēbelēm. Belbo tēloja kautru neizpratni un izmeta, ka ikvienam esot sava Donnafugātas pils, tomēr arī viņš bija aizkustināts. Viņš te palaikam atbraucot, bet visai reti.

- Te var labi strādāt, vasarā māja ir vēsa, bet ziemā biezie mūri nelaiž cauri aukstumu, un krāsnis ir visās istabās. Protams,

kad es te mitinājos puikas gados, mēs bijām bēgli un mums bija ierādītas tikai divas malējās istabas lielā gaiteņa galā. Tagad esmu iekārtojies tai mājas spārnā, kur dzīvoja onkulis un tante. Un strādāju šeit, onkuļa Karlo kabinetā. - Tur stāvēja senlaicīgs sekretārs, tik mazs, ka uz tā būtu pagrūti novietot pat papīra lapu rakstīšanai, toties tajā bija daudz slepenu atvilktņu. - Abu-lafijam te vietas nepietiktu, - Belbo teica, - bet tais retajās reizēs, kad es atbraucu, man patīk rakstīt ar roku kā vecos laikos. - Viņš mums parādīja milzīgu skapi. - Re, kad es būšu miris, atcerieties, ka tur glabājas visa mana jaunības dienu literārā produkcija: dzejoļi, ko rakstīju sešpadsmit gadu vecumā, uzmetumi episkam romānam sešos sējumos, ko rakstīju, kad man bija astoņpadsmit... un tā tālāk...

- Paskatīsimies, paskatīsimies! - sasitusi plaukstas, iesaucās Lorenča un zaglīgi lavījās uz skapja pusi.

- Apstājies! - teica Belbo. - Tur nav nekā, ko redzēt. Pat es tam skapim vairs neeju klāt. Bet katrā ziņā pēc nāves es ieradīšos to visu sadedzināt.

- Mjā, šī man šķiet spokiem piemērota vieta, - teica Lorenča.

- Tagad jā. Onkuļa Karlo laikos te izskatījās daudz jautrāk. Georgiku vide. Bet tagad es braucu šurp tieši tāpēc, ka te valda bukoliska noskaņa. Ir tik labi vakaros strādāt un klausīties, kā ielejā rej suņi.

Viņš mums katram ierādīja atsevišķu istabu: man, Diotallcvi un Lorencai. Lorenča apskatīja savu kambari, aptaustīja veco gultu, ko sedza biezs, balts pēlis, paostīja palagus un paziņoja, ka jūtas nonākusi kādā savas vecāsmātes pasakā, jo palagi smaržojot pēc lavandas. Belbo iebilda, ka tā nevarot būt taisnība, tie smakojot vienīgi pēc mitruma un pelējuma. Lorenča atteica, ka viņai esot vienalga, tad atbalstījās pret sienu un, izvirzījusi uz priekšu gurnus, kā grasīdamās satriekt fliperu, noprasīja: - Ko, vai tad man te būs jāguļ vienai?

Belbo novērsa skatienu uz citu pusi, bet tieši tur pagadījāmies mēs, viņš novērsās arī no mums, devās prom pa gaiteni un teica: - Par to mēs vēl parunāsim. Katrā ziņā tev būs vieta, kur patverties vienatnē. - Mēs ar Diotallevi gājām prom, bet dzirdējām, ka Lorenča viņam uzbrūkoši jautā, vai tad viņš no tās kaunoties. Belbo iebilda: ja viņš tai nebūtu piešķīris atsevišķu istabu, Lorenča pati būtu indīgi apvaicājusies, kur tad lai guļot viņa.

- Man šajā spēlē pienācās pirmais gājiens, tāpēc tev nav izvēles, -viņš teica. - Viltīgais afgānis! - atteica Lorenča. - Labi, labi, tad es gulēšu savā jaukajā istabiņā. - Dari, kā gribi, - aizkaitināts atcirta Belbo, - bet pārējie te atbraukuši strādāt, ejam uz terasi.

Un tā mēs sēdējām uz terases un strādājām - virs galvas vīnogulāju lapene, uz galda atspirdzinoši dzērieni un daudz kafijas, stingrs aizliegums lietot alkoholu līdz vēlam vakaram.

No terases bija redzams Briko pakalns un pakalna piekājē -liela ēka ar slēgtu iekšpagalmu un futbola laukumu. Tur kustējās daudz sīku, košu figūriņu, man šķita, ka tie ir bērni. Belbo paskaidroja: - Tas ir salēziešu draudzes nams un svētdienas skola. Tur dons Tiko man mācīja spēlēt. Savā pūtēju orķestrī.

Atcerējos seno sapni un trompeti, ko Belbo pats sev bija liedzis, un jautāju: - Trompeti vai klarneti?

Belbo uz mirkli šausmās sastinga. - Kā jūs zināt... Ak, pareizi, es jums izstāstīju to sapni par tauri. Dons Tiko man iemācīja spēlēt trompeti, bet orķestrī es spēlēju aitiņu.

- Ko, ko?

- Bērnu laiku blēņas. Tagad labāk strādāsim.

Strādājām, bet manīju, ka Belbo-bieži ļauj skatienam kavēties pie draudzes nama. Man pat šķita, ka viņš atraujas no darba,

lai varētu netraucēti vērot ieleju. Piemēram, viņš pārtrauca mūsu diskusiju ar šādu atmiņu stāstu: - Te, lejā, notika viena no niknākajām kara beigu apšaudēm. Mūsu ciemā starp partizāniem un fašistiem pastāvēja tāda kā nerakstīta vienošanās. Divus gadus pēc kārtas partizāni vasarās ieņēma mūsu miestiņu, un fašisti viņus netraucēja. Fašisti nebija šejienieši, bet partizāni visi bija vietējie puiši. Ja izcēlās sadursme, viņi daudz labāk prata slapstīties kukurūzas laukos, starp dzīvžogu rindām un tuvējos mežos. Fašisti nostiprinājās pilsētā un tikai retumis ieradās ķemmēt ciema apkārtni. Ziemā partizāniem cīnīties te, līdzenumā, bija grūtāk, nebija kur noslēpties, un sniegā mērķi varēja saskatīt pa lielu gabalu un piebeigt arī no kilometra attāluma. Tad partizāni atkāpās augstāk kalnos. Un arī tur viņi labāk pārzināja pārejas, takas un slēptuves. Un fašisti pa to laiku kontrolēja līdzenumu. Bet pienāca kara pēdējais pavasaris, visi gaidīja atbrīvošanu. Fašisti joprojām kavējās mūsu miestiņā, likās - viņi vilcinās atgriezties pilsētā, jo nojauš, ka pret to tiks vērsts izšķirošais trieciens, - un ap divdesmit piekto aprīli tā arī notika. Iespējams, ka starp partizāniem un fašistiem bija notikušas pārrunas, jo arī partizāni nogaidīja, viņi gribēja izvairīties no tiešas sadursmes. Un nu jau viņi jutās droši un zināja, ka pārmaiņas ir tuvu, - naktīs Londonas radio raidīja arvien iepriecinošākas ziņas, un arvien biežāki bija arī ziņojumi, kas paredzēti Franchi vienībām: rīt atkal būs lietus, onkulis Pjetro atnesa maizi un tamlīdzīgi... Tu, Diotallevi, droši vien atceries... Bet laikam bija gadījies kāds pārpratums, un partizāni nokāpa no kalniem, kad fašisti vēl nebija pametuši ciemu. Vienu dienu mana māsa rotaļājās te, uz terases, viņa ienāca istabā un teica, ka laukā divi puiši atkal trenkājot viens otru ar automātiem rokās. Mēs nebrīnījāmies, jo gan vienā, gan otrā frontes pusē viņi visi vēl bija tīrie puikas un, lai aizdzītu garlaicību, bieži spēlējās ar ieročiem. Vienreiz divi tādi ākstīdamies izšāva pa īstam, un lode ietriecās vienā no alejas kokiem,

bet taisni pie tā tobrīd bija atspiedusies mana māsa. Viņa pati lodi nemaz nepamanīja, mums to vēlāk pastāstīja kaimiņi. Bet kopš tā laika māsai bija piekodināts vienmēr nākt istabā, ja viņa ierauga, ka puiši atkal spēlējas ar šaujamajiem. Viņi atkal spēlējas, māsa teica, lai parādītu, ka ir paklausīga meitene. Tai brīdī mēs izdzirdējām pirmo šāvienu kārtu, tikai šoreiz tai sekoja vēl viena un vēl otra, un trešā, tad vēl un vēl - atsevišķi šāvieni, automātu tatatata, daži dobjāki sprādzieni, varbūt granātas, un visbeidzot - ložmetēji. Sapratām, ka tās vairs nav nekādas spēlītes. Bet mums nebija iespējas to apspriest, jo trakajā troksnī nevarējām saklausīt pat katrs savu balsi. Blīkš, blākš, bums, bums! Notupāmies uz grīdas pie virtuves izlietnes, es, mana māsa un mamma. Tad pa gaiteni atrāpoja onkulis Karlo un teica, ka mūsu pusē neesot droši un lūdza, lai mēs pārvācoties uz viņu istabām. Aizlīdām uz otru mājas spārnu, kur Katerīnas tante raudāja, jo vecāmāte bija palikusi ārā...

- Tas bija toreiz, kad jūsu vecāmāte gulēja uz mutes kukurūzas laukā starp divām uguns līnijām?

- Kā tad jūs to zināt?

- Jūs man to stāstījāt septiņdesmit trešajā gadā, todien pēc demonstrācijas.

- Ak dievs, kas par atmiņu! Runājot ar jums, jābūt uzmanīgam... Jā, bet laukā bija palicis ari mans tēvs. Kā mēs vēlāk uzzinājām, viņš bija patvēries kādā durvju ailē miestiņa centrā un vairs netika prom, jo pa ielu no viena gala līdz otram skrēja lodes, un bariņš Melno brigāžu puišu n rātsnama torņa slaucīja ielas un laukumu ar ložmetēja kārtām. Tai pašā durvju ailē stāvēja arī bijušais pilsētiņas galva. Vienā brīdī viņš noteica, ka paspēšot aizskriet līdz savai mājai, kas bija turpat aiz stūra. Viņš nogaidīja, līdz šāvieni uz mirkli pieklust, un skriešiem metās ārā no durvju arkas, līdz ielas stūrim viņš tika, un tad viņu nopļāva šāvienu kārta mugurā, - tie paši šāvēji no municipalitātes tornīša. Mans tēvs,

kurš bija pieredzējis ari Pirmo pasaules karu, prātīgi nosprieda, ka labāk palikt uz vietas.

- Tad jau ar šīm vietām tev saistās ļoti patīkamas atmiņas, -teica Diotallevi.

- Tu man neticēsi, bet tās patiešām ir patīkamas atmiņas, -atbildēja Belbo. - Tie ir vienīgie patiesie notikumi, ko es atceros.

Pārējie nesaprata, bet es vismaz nojautu, ko viņš ar to grib teikt. Tagad es to zinu skaidri. Jau ilgus gadus Belbo savas zaudētās ilūzijas aizsedza ar literatūras meliem, un jo īpaši pēdējo mēnešu laikā, kad ap mums pludoja spiristiķu meli, N pavadītās dienas viņam atausa atmiņā kā skaidrības pasaule, kur lode ir lode, vai nu nošauj tu, vai nošauj tevi, un abas puses atklāti nostājās viena pret otru, melnais pret sarkano, haki pret zaļpelēko, nepārprotama skaidrība un nekādas izlikšanās, - vismaz tā viņam tobrīd šķita. Mirušais bija mirušais bija mirušais bija mirušais. Nevis kā pulkvedis Ardenti, kurš tik glumi bija nozudis. Varbūt man viņam vajadzēja pastāstīt par sinarhiju, kas uzdarbojās arī tais gados. Un vai tad īsts sinarhijas piemērs nebija onkuļa Karlo un Terci tikšanās - viņi stāvēja frontes pretējās pusēs, bet viņus abus vadīja kopīgi bruņniecības ideāli? Bet kamdēļ atņemt Belbo viņa Kombrē? Atmiņas bija tik patīkamas, jo tās vēstīja par vienīgo patiesību, ko Belbo bija pieredzējis. Šaubas bija parādījušās vēlāk. Vienīgā nelaime (kā viņš man ļāva noprast), ka arī šajās patiesības dienās viņš bijis tikai vērotājs. Belbo savā atmiņā vēroja laiku, kad bija vērojis, kā dzimst svešas atmiņas, kā dzimst Vēsture un neskaitāmie stāsti, ko sarakstīs citi.

Vai varbūt tomēr šai laikā bija gadījies arī kāds varonības un izvēles bridis? Jo viņš teica: -Turklāt todien es paveicu vienīgo savas dzīves varoņdarbu.

- Ak, mans Džons Veins, - teica Lorenča. - Pastāsti!

- Vispār nekas īpašs. Kad bijām aizrāpojuši pie onkuļa, es spītīgi nostājos gaitenī. Logs bija gaiteņa galā, tas bija otrais

stāvs, neviens man nevar trāpīt, es spriedu. Un jutos kā kapteinis, kas nesatricināms stāv uz komandtiltiņa, kamēr visapkārt svelpj lodes. Tad onkulis noskaitās un visai rupji ievilka mani istabā, un es jau taisījos raudāt, jo manas izpriecas bija galā, bet tai brīdī dzirdējām trīs blīkšķus, pašķīda stikli un atskanēja tāds kā atsitiena troksnis, it kā gaiteni kāds spēlētos ar tenisa bumbiņu. Kāda lode bija ielidojusi pa logu, atsitusies pret ūdens cauruli un ietriekusies grīdā tieši tai vietā, kur pirms mirkļa biju stāvējis es. Ja būtu palicis tur stāvam, varbūt es tagad būtu klibs. Varbūt.

- Ak dievs, klibs tu man nepatiktu, - teica Lorenča.

- Un varbūt tagad es justos laimīgs, - piebilda Belbo. Arī toreiz viņam bija liegta izvēle. Istabā viņu ievilka onkulis.

Pēc kādas stundas viņš atkal atrāvās no darba. - Un tad pēc laiciņa pie mums augšstāvā ieradās Adelīno Kanepa. Viņš teica, ka pagrabā mums visiem būšot daudz drošāk. Viņi ar onkuli daudzus gadus nebija pārmijuši ne vārda, es jums to jau stāstīju. Bet šajā traģiskajā brīdī Adelīno atkal kļuva par cilvēku, un onkulis viņam pat paspieda roku. Tā nu mēs kādu stundu tupējām tumsā starp mucām, ostīdami izgarojumus, no kuriem viegli reiba galva, un laukā skanēja Šāvieni. Tad šāvieni kļuva retāki un pamazām attālinājās. Sapratām, ka viena puse atkāpjas, tikai vēl nezinājām -kura. Līdz beidzot mums virs galvas pa lodziņu, kas bija vērsts pret ielu, atskanēja balss, kas runāja dialektā: Monssu, i’e d’la re-pubblica bele si>

- Ko tas nozīmē? - jautāja Lorenča.

- To var tulkot kā: godātais kungs, vai jūs varētu būt tik laipns un pavēstīt man, vai te tuvumā vēl patvērušies nešķīstie Itālijas Sociālās republikas piekritēji?* Republika tolaik bija slikts vārds. Un runātājs bija partizāns, kurš uzrunāja garāmgājēju vai ari kādu, kas stāvēja pie loga, un tātad pa ieliņu atkal varēja droši pārvietoties un fašisti bija prom. Jau krēsloja. Drīz atgriezās ari tētis un vecāmāte un abi stāstīja par saviem piedzīvojumiem. Mamma un tante ķērās pie vakariņu gatavošanas, bet onkulis un Adelīno Kanepa ceremoniāli atsveicinājās. Visu vakaru mēs vēl dzirdējām šāvienus tālu pakalnos. Partizāni vajāja bēgošos fašistus. Mēs bijām uzvarējuši.

Lorenča noskūpstīja viņam galvvirsu, un Belbo noŠņaukājās. ViņŠ zināja, ka šajā uzvarā viņš nebija uzvarētājs. Patiesībā viņš bija skatījies filmu. Bet uz īsu brīdi, riskēdams, ka viņam trāpīs rikošetā lidojoša lode, viņš bija iekļuvis filmā. Skriešiem filmā iekšā un tikai uz pavisam īsu brīdi, kā Hellzapoppin\ kur sajauktas filmlentes un indiānis jāšus uz zirga iebrāžas balles zālē un noprasa “kur šie palika?”, un kāds viņam norāda virzienu, un viņš atkal nozūd citā stāstā.

Viņš sāka spēlēt savu mirdzošo tauri ar tādu sparu, ka atbalsojās visi kalni.

Johans Valentīns Andrea, Kristiānā Rozenkrelca ķīmiskās kāzas Johann Valentīn Andreae, Die chymische Hochzelt des Christlan Rosencreutz, Strassburg, Zetzner, 1616,1, p. 4

56 nodaļa

Bijām nonākuši pie nodaļas par hidraulisko ierīču brīnumiem, un tur kādā sešpadsmitā gadsimta gravīrā, ko bijām pārņēmuši no Hērona Spiritalia izdevuma, bija attēlots altāris, uz kura stāvēja ar tvaiku darbināma mehāniskā lelle un pūta tauri.

Atkal mudināju Belbo iegrimt atmiņās, teikdams: - Jūs tā arī nepastāstījāt par to donu Tiho Brahi vai kā nu sauca to vīru, kurš jums iemācīja spēlēt trompeti.

-Viņu sauca dons Tiko. Nekad neesmu zinājis, vai Tiko bija viņa iesauka vai uzvārds. Vēlākos laikos es draudzes namā neesmu bijis ne reizes. Bet puikas gados es tur nokļuvu gandrīz nejauši: mise, katehisma stundas, daudz spēļu, un uzvarētājs saņēma bildīti ar svētlaimīgo Domēniko Savio - pusaudzi saņurcītās rupja audekla biksēs, kurš skulptūrās parasti attēlots, ieķēries dona Bosko sutanā un pievērsis acis debesīm, lai nedzirdētu, kā viņa biedri stāsta nepiedienīgas anekdotes. Uzzināju, ka dons Tiko izveidojis pūtēju orķestrīti, tajā spēlēja desmit līdz četrpadsmit gadus veci puikas. Mazākie pūta klarnetes, pikolo flautas un soprāna saksofonus, bet lielākie spēlēja tūbas un sita bungas. Visi nēsāja formas tērpu - haki krāsas frenci, tumši zilas bikses un vēl cepuri ar nagu. īsts sapnis. Es gribēju būt viens no viņiem. Dons Tiko man teica, ka orķestri vajadzīgs altiņš.

Belbo uzmeta mums pārākuma pilnu skatienu un paskaidroja: - Par aitiņu pūtēju žargonā sauc alta ragu, alto in EF. Tas ir orķestra vismuļķīgākais instruments. Pūš umpa-umpa-umpa-umpapā, uzsākot maršu, un tad papapapā-papa-pa-pā, un tad vienkārši pa-pa-pa-pa... Toties iemācīties to spēlēt ir pavisam

viegli, tas tāpat kā trompete pieder metāla pūšamo instrumentu grupai, un ari spēlēšanas paņēmieni daudz neatšķiras. Vienīgi, lai pūstu trompeti, vajadzīga spēcīgāka dvaša un labāk trenēts ambušūrs... - Vēl viens pārākuma pilns skatiens. - Tas ir īpašs lūpu un mēles stāvoklis, spēlējot jāprot pareizi pieplakt piemut-nim, - zināt, labiem trompetistiem uz lūpām izveidojas tāda kā apaļa tulzna, kā Ārmstrongam. Ja ir labs ambušūrs, var ietaupīt elpu un skaņa izdodas tīra un dzidra, un nevar saklausīt nekādu elšanu, - un vaigus, vienalga, nedrīkst piepūst, pasarg die’s, tādi pūtēji redzami vienīgi cirkā vai karikatūrās.

- Bet kā tad trompete?

- Trompeti es iemācījos spēlēt pats, vienatnē, vasaras pēcpusdienās, kad draudzes namā neviena nebija, es paslēpos teātra zālītē un pūtu... Trompeti spēlēt es mācījos erotisku dzinuļu vadīts. Redzat to villu tur tālāk, kādu kilometru no draudzes nama? Tur dzīvoja Cecīlija, viņas māte bija salēziešu patronese, kas rīkoja labdarības pasākumus. Ikreiz, kad orķestris uzstājās pilsētiņas svētkos un pēc procesijām draudzes nama pagalmā un jo īpaši - teātri pirms vietējā dramatiskā pulciņa izrādēm Cecīlija ar mammu sēdēja pirmajā rindā, goda vietā, blakus katedrāles draudzes vecākajam. Un šādos gadījumos orķestris uzstāšanos vienmēr ievadīja ar maršu, ko sauca Labais sakums, un šo maršu uzsāka trompetes, zeltā un sudrabā mirdzošas, svinībām par godu nospodrinātas si bemola trompetes. Trompetisti piecēlās kājās un spēlēja solo. Tad apsēdās un viņiem pievienojās viss orķestris. Spēlēt trompeti bija vienīgais veids, kā panākt, lai mani ievēro Cecīlija.

- Vai tad nevarēja kā citādi? - jautāja aizkustinātā Lorenča.

- Citu iespēju nebija. Pirmkārt, man bija trīspadsmit gadu, bet viņai trīspadsmit ar pusi, un trispadsmitgadīga meitene jau ir sieviete, bet trīspadsmitgadīgs puika - galīgais sīkaļa. Turklāt viņa mīlēja kontralta saksofonistu, tādu Papi, atbaidošu ķēmu, vismaz tā man šķita. Un viņa skatījās vienīgi uz šo Papi, kurš tricināja gaisu ar piedauzīgiem blējienicm, jo saksofons, ja vien to nespēlē Ornets Kolemans un ja tas skan orķestrī, piedevām ķēmīgā Papi izpildījumā, ir (vai vismaz man tolaik šķita esam) instruments, kas atgādina uzbudināta āža brēkšanu, un tā balss ir kā... maucīgai manekenei, kas piedzērusies ložņā četrrāpus...

- Paga, ko tu zini par maucīgām manekenēm?

- Vispār Cecīlija pat nenojauta par manu pastāvēšanu. Protams, kad vakaros gāju uz tuvējām lauku mājām pēc svaiga piena, es pa ceļam, rāpdamies pakalnā, sacerēju brīnišķīgus stāstus - par to, kā viņu nolaupījuši Melno brigāžu puiši un es steidzos viņu glābt, un lodes svilpo man gar ausīm un, čak, čak, triecas labības laukā man līdzās, un es viņai atklāju (jo viņa to, protams, nekādi nav varējusi zināt), ka es slepeni vadu pretošanās kustību visā Monferratas līdzenumā, un viņa man kautrīgi atzīstas, ka vienmēr uz to cerējusi, un pie šīs ainas es parasti nokaunējos, jo jutu, kā man dzīslās izplūst medains saldums, - es jums zvēru, ka tam nebija nekādu slapju fizisku izpausmju, tā bija gluži citāda bauda, briesmīga un grandioza, - un, atgriezies mājās, es gāju sūdzēt grēkus... Manuprāt, tieši tas ir grēks, mīlestība un triumfs: jūs abi pa grīstē savītiem palagiem laižaties lejā pa gestapo cietuma logu, abi šūpojaties tukšumā, un viņa, apķērusies tev ap kaklu, čukst tev ausī, ka vienmēr sapņojusi tikai par tevi. Viss pārējais ir tikai sekss, kopošanās, nešķīstās sēklas uzstājība. Katrā ziņā man bija skaidrs: ja es sāktu spēlēt trompeti, Cecīlija nevarētu mani nepamanīt, - es starojošs stāvētu kājās, bet nožēlojamais saksofons sēdētu. Trompete taču ir tā pati bazūne, kareivīga, eņģeliska, apokaliptiska, uzvaru vēstoša, un tajā skan spēks, bet saksofona pavadījumā dejo nomales čalīši ar briljantīnu pie-zieķētiem matiem, cieši apķēruši sasvīdušas meičas. Un es kā apmāts mācījos spēlēt trompeti, līdz beidzot ierados pie dona Tiko un lūdzu, lai viņš paklausās, un es biju kā Oskars Levants, kurš  pirmoreiz rāda savu varēšanu Brodvejā ar Džinu Kelliju. Un dons Tiko teica: tu esi trompete, bet...

- Cik dramatiski, - tcica Lorenča. - Nespīdzini mūs, stāsti tālāk!

- Bet tev jāatrod kāds, kurš tavā vietā varētu pūst aitiņu. Tiec nu galā pats, man teica dons Tiko, un es centos. Un man jums jāpavēsta, mani mazie lasītāji, ka tais laikos N dzīvoja divi nožēlojamie, mani klases biedri, un jāuzsver, ka viņi bija divus gadus vecāki par mani, jo tas daiļrunīgi liecina par viņu prāta spējām. Un šos divus tumsonīgos radījumus sauca Annibale Kan-talamesa un Pio Bo. Viens: vēsturisks fakts.

- Ko, ko? - noprasīja Lorenča.

Es lietpratīgi paskaidroju: - Kad Salgari savos piedzīvojumu romānos stāsta par kādu patiesu notikumu (vai par tādu, ko viņš pats uzskata par patiesu), pieņemsim, ka tā ir aina, kur Sēdošais Vērsis pēc kaujas pie Mazā Lielraga ēd ģenerāļa Kastera sirdi, viņš lappuses apakšā liek piezīmi: 1) vēsturisks fakts.

- Pareizi. Un ir nenoliedzami vēsturisks fakts, ka Annibali Kantalamesu un Pio Bo sauca tieši šādi, un tā vēl nebija viņu ļaunākā īpašība. Viņi bija slaisti, avīžu kioskā čiepa komiksu žur-nāliņus un aplaupīja skaistāko patrončaulīšu kolekciju īpašniekus, un bez sirdsapziņas pārmetumiem viņi varēja uzkrāmēt savas treknās desumaizes uz grāmatas par piedzīvojumiem tālajās jūrās, kura man nesen bija uzdāvināta Ziemassvētkos un kuru es viņiem neapdomīgi biju aizdevis. Kantalamesa apgalvoja, ka esot komunists, bet Bo sevi sauca par fašistu, un viņi abi bija gatavi pārdoties ienaidniekam par vienu kabatnazi. Viņi stāstīja seksuālas ievirzes pastāstiņus, kas bija pārsātināti ar anatomiski neprecīzu informāciju, un strīdējās, kurš iepriekšējā vakarā ilgāk sitis dūrē. Šie abi divi bija gatavi uz visu, tad kāpēc ne 117. taures pūšanu? Un es nolēmu viņus savaldzināt. Jūsmoju par pūtēju formas tēr-

piem, vadāju viņus līdzi uz visiem koncertiem un liku noprast,

ka orķestrantiem ir apskaužama piekrišana pie Marijas Meitām... Viņi iekrita manos slazdos. Caurām dienām mēs mocījāmies teātra zālītē, man rokās bija garš niedres spieķis, kādu biju redzējis grāmatās par misionāriem, un ar spieķīti es viņiem situ pa pirkstiem, kad viņi uzņēma nepareizu noti, - altam ir trīs ventiļi, jākustina tikai rādītājpirksts, vidējais pirksts un zeltnesis, pārējais atkarīgs no elpas un pareiza ambušūra, es jums jau teicu. Ilgāk nekavēšu jūs ar gariem aprakstiem, mani mīļie lasītāji, jo beidzot pienāca diena, kad es varēju vest pie dona Tiko divus al-tistus, ne jau izcilus, bet pirmajā mēģinājumā, kam bijām gatavojušies bczgalgarās, miegam atrautās pēcpusdienās, viņi tika atzīti par labiem diezgan. Dons Tiko bija ar mieru pieņemt viņus orķestrī, jaunizceptie mūziķi saņēma formas tērpus, un es varēju spēlēt trompeti. Un jau tajā pašā nedēļā, Marijas Glābējas svētkos, kad ar Mazā parīzieša izrādi tika atklāta teātra sezona, visu vietējo prominenču klātbūtnē es stāvēju skatuves priekšā un spēlēju Labā sākuma ievaddaļu.

- Satriecoši, - teica Lorenča, uzsvērti izrādīdama maigu greizsirdību. - Un ko tad Cecīlija?

- Viņa neatnāca. Varbūt bija saslimusi. Nezinu. Tur viņas nebija.

Belbo pārlaida skatienu skatītāju zālei, šai brīdī viņš jutās bards vai menestrelis. Viņš ieturēja izteiksmīgu pauzi. - Bet pēc divām dienām mani pasauca dons Tiko un teica, ka Annibale Kantalamesa un Pio Bo esot izgāzuši uzstāšanos. Viņi nespēja noturēt ritmu, pauzēs kļuva izklaidīgi un zirgojās un neprata pievienoties orķestrim īstajā brīdī. “Alta rags,” man skaidroja dons Tiko, “ir orķestra mugurkauls, tas ir orķestra ritma apziņa, pati dvēsele. Orķestris ir kā ganāmpulks, instrumenti ir aitas, diriģents ir gans, bet altiņš ir uzticams un nikns ganusuns, kas apvalda aitas. Diriģents visvairāk uzmanības pievērš altam. Un, ja altiņš paklausīgi seko diriģentam, tad viņam sekos arī aitas.

Jākopo, mīļais, gribu lūgt no tevis lielu upuri. Tev jāatgriežas pie aitiņa un jāspēlē kopā ar tiem diviem. Tev ir ritma izjūta, un tu mācēsi noturēt taktī arī viņus. Es tev zvēru - tikko viņi būs spējīgi spēlēt patstāvīgi, tu atkal varēsi atgriezties pie trompetes.” Es donam Tiko biju pateicīgs par visu. Un nevarēju viņam atteikt. Nākamajos svētkos trompetes atkal piecēlās kājās un spēlēja Labā sākuma ievadu, un Cecīlija atkal sēdēja pirmajā rindā. Bet es paliku tumsā, alts starp altiem. Tie abi nožēlojamie nekad neiemācījās spēlēt patstāvīgi. Un es netiku atpakaļ pie trompetes. Karš beidzās, mēs atgriezāmies pilsētā, un es atmetu ar roku pūšaminstrumentiem un nekad neuzzināju pat Cecīlijas uzvārdu.

- Ak tu nabadziņš, - nopūtās Lorenča un no aizmugures apskāva viņu ap pleciem. - Bet tev vismaz esmu es.

- Es domāju, ka tev labāk patīk saksofbnisti, - teica Belbo. Un noskūpstīja Lorcncai roku, tik tikko pagriezis galvu uz viņas pusi. Tad atkal kļuva nopietns. - Ķeramies pie darba,-viņš teica.

- Mums jāraksta nākotnes vēsture, nevis zudušā laika hronika.

Vakarā vareni tika atzīmēta sausā likuma atcelšana. Likās, Jākopo aizmirsis savu elēģisko noskaņojumu. Viņš spēkojās ar Diotallevi, izdomājot visādas absurdas ierīces, lai pēc brīža ar vilšanos uzzinātu, ka citi tādas pacentušies izgudrot jau pirms viņiem. Pēc tik piesātinātas dienas pusnaktī visi nolēma, ka pienācis laiks noskaidrot, kādi sapņi rādās pakalnu svaigajā gaisā.

Gāju uz savu istabu un likos gultā, palagi bija savilguši vēl mitrāki nekā pēcpusdienā. Jākopo uzstājīgi bija pieprasījis, lai gultā laikus ieliekam “priesterīti”, ovālu karkasu, kurš notur segas paceltas un kurā iekšā ievieto kārbu ar karstām oglēm, - droši vien viņš gribēja, lai izbaudām lauku dzīves jaukumus visā pilnībā. Bet ogļu panna apslēpto mitrumu izvilina virspusē, jūtams tīksmīgs siltums, bet palagi šķiet slapji. Neko darīt, jāņem vien

par labu. Ieslēdzu naktslampiņu ar bārkstainu abažūru - dzejnieki savos pantos pret tādām liek sisties mirstošu naktstauriņu spārniem. Lasīju avīzi un centos pievilināt miegu.

Taču miegs kavējās, un vēl stundu vai divas es dzirdēju kādu staigājam pa gaiteni un virinām durvis. Pēdējo reizi (pēdējo, ko dzirdēju es) durvis aizcirtās ar niknu blīkšķi. Lorenča Pcllegrini pārbaudīja Belbo nervu izturību.

Jau biju iegrimis snaudā, kad saklausīju skrubināšanos, skru-bināšanos pie manas istabas durvīm. Nevarēju saprast, vai tas ir kāds dzīvnieks, bet nebiju te redzējis ne suņus, ne kaķus, un skrapstieni drīzāk izklausījās kā aicinājums, prasība, vilināšana. Varbūt tur skrubinājās Lorenča, zinādama, ka Belbo viņu uzrauga. Varbūt ne. Līdz tam biju uzlūkojis Lorenču kā Belbo īpašumu - vismaz ciktāl tas skāra mani, un, kopš dzīvoju kopā ar Liju, citi kārdinājumi man bija kļuvuši vienaldzīgi. Valšķīgie un bieži vien sazvērnieciskie skatieni, ko Lorenča man reizēm veltīja redakcijā vai bārā brīžos, kad apcēla Belbo, izvēlējusies mani par sabiedroto vai liecinieku, bija tikai viņas koķeto spēlīšu daļa (tā es tos vienmēr biju uztvēris), turklāt Lorencai Pellegrīni piemita spējas uzlūkot ikvienu vīrieti, it kā viņa gribētu pārbaudīt tā mīlnieka talantu, vienlaikus šķelmīgi smīnot un itin kā sakot: “Es tevi gribu, bet tikai lai pierādītu, ka tu baidies...” Tovakar, dzirdot skrapstienus, nagu slīdēšanu pa durvju balto krāsojumu, es sajutu pavisam ko citu: es aptvēru, cik ļoti iekāroju Lorenču.

Pabāzu galvu zem spilvena un domāju par Liju. Gribu, lai mums ar Liju būtu bērns, es sev teicu. Un, tikko viņam (vai viņai) būs pietiekami spēcīga dvaša, es viņam (vai viņai) iemācīšu spēlēt trompeti. /

Abās pusēs katrā trešajā kokā bija iekārts pa lukturim, un daiļa jaunava, ari viņa tērpusies tumšzilās drānās, tos aizdedza ar brīnumainu lāpu, un es kavējos, lai ilgāk varētu apbrīnot šo neizsakāmi skaisto ainu.

Johans Valentīns Andrea, Kristiānā Rozenkreica ķīmiskās kāzas johann Valentīn Andrea. Die chvmische Hochzelt des Christlan Rosenkreutz, Strassburg, Zetzner, 1616,2, p. 21

57 nodaļa

Mēs sēdējām terase, tin ap pusdienlaiku pie mums

iznāca Lorenča, viņa smaidīja un paziņoja, ka atklājusi burvīgu vilcienu, kas tieši pusvienos pietur N, - tikai vienreiz jāpārsēžas, un jau pēcpusdienā viņa būšot Milānā. Viņa apjautājās, vai kāds viņu varētu aizvest līdz stacijai.

Belbo turpināja šķirstīt pierakstus un teica: - Man likās, Aljē gaida arī tevi, es pat domāju, ka šo ekskursiju viņš noorganizēja tikai tevis dēļ.

- Tā nav mana darīšana, - atteica Lorenča. - Kurš mani aizvedīs uz staciju?

Belbo piecēlās un pavērsās pret mums. - Aizraušu viņu līdz stacijai un tūlīt būšu atpakaļ. Tad varēsim vēl pāris stundiņu pastrādāt. Lorenča, vai tev bija soma?

Nezinu, vai viņi pa ceļam uz staciju pārmija kaut vārdu. Belbo atgriezās pēc divdesmit minūtēm un atkal ķērās pie darba, nepieminot šo starpgadījumu.

Pulksten divos atradām mājīgu restorānu pilsētiņas tirgus laukuma malā, un tur ēdienu un vīnu izvēle vedināja Belbo atkal pievērsties savas bērnības notikumiem. Taču izklausījās, it kā viņš stāstītu par kāda cita pieredzēto. Iepriekšējās dienas aizrautīgais stāstītprieks bija pagaisis. Ieturējušies devāmies ceļā, lai pievienotos Aljē un Garamonam.

Pie stūres sēdēja Belbo, mēs braucām uz dienvidrietumiem, un ainava lēni un pakāpeniski pārvērtās. N apkārtnes pakalni izskatījās noapaļoti un maigi, kaut arī bija pavēls rudens; bet, virzoties tālāk, apvārsnis pavērās aizvien plašāks un pēc katra ceļa līkuma mūs ielenca aizvien kraujāki kalni, kuru nogāzēm bija pieplakuši reti ciemi. Starp stāvajām klinšu radzēm lūkojāmies uz nesasniedzami tāliem klajumiem, un Diotallevi, kurš bija iemanījies kodolīgi apkopot mūsu kopīgos atklājumus, teica:

- Tālo apvāršņu vilinājums. - Trešajā ātrumā līkumojām augšup pa kārtējo virāžu, un visapkārt pletās viļņots, bezgalīgs plakankalnes krokojums, kura tālākās malas jau tinās gandrīz ziemīgā dūmakā. Tie bija jau visai augsti kalni, tomēr drīzāk izskatījās pēc smilšu kāpām. It kā neveikla demiurga roka būtu pieplacinājusi kalnu smailākās virsotnes, saspiežot tās vienlaidu krokās, kas stiepās līdz pat jūrai vai varbūt līdz stāvāku un noteiktāku kalnu grēdām.

Sasniedzām ciemu, kur galvenā laukuma kafejnīcā mums bija norunāta tikšanās ar Aljē un Garamonu. Uzzinājis, ka Lorencas nav kopā ar mums, Aljē, pat ja bija nepatīkami pārsteigts, to neizrādīja. - Mūsu daiļā draudzene negrib kopā ar citiem piedalīties mistērijās, kas palīdz viņu izprast. Tāds kautrīgums ir augstu vērtējams, - viņš teica. Un tas bija viss.

Braucām tālāk - pa priekšu Garamona Mercedes, nopakaļ Belbo Renault, un tā cauri ielejām un pāri kalniem, līdz beidzot, kad saules gaisma jau bija teju izdzisusi, kalna galā ieraudzījām dīvainu, dzeltenīgu ēku, tā atgādināja astoņpadsmitā gadsimta pili, un ap to vijās terases, kas, par spīti gadalaikam, bija krāšņu ziedu un zaļojošu koku pilnas.

Piebraucām tuvāk kalna piekājei un nokļuvām laukumā, kur bija novietotas daudzas automašīnas. - Te jāapstājas, - teica Aljē,

- tālāk jāiet kājām.

Krēsla pamazām sabiezēja melnā naktī. Mūsu ceļu augšup izgaismoja neskaitāmas lāpas, kas bija iestiprinātas klinšu sienās gar takas malām.

Dīvaini, bet par visu, kas notika no šī brīža līdz vēlai naktij, man saglabājušās vienlaikus pārsteidzoši skaidras un tikpat juceklīgas atmiņas. Pārdomāju tā vakara notikumus, stāvēdams periskopā, un man šķita, ka toreiz pieredzētais zināmā mērā līdzinās manām izjūtām muzejā. Rau, es sev teicu, tagad tu esi šeit, iekļuvis absurdā situācijā, tevi apreibinājis vecu koka mēbeļu netveramais smārds, tu jūties nonācis kapā vai iekritis traukā, kur pašlaik notiek matērijas pārkausēšana. Un, ja tu tagad pabāztu galvu ārā no šīs periskopa kabīnes, tu ieraudzītu, kā puskrēslā kustas priekšmeti, kas dienas gaismā tev šķita nekustīgi, - tagad tie šaudās kā Eleisīnas ēnas burvestību tvaikos. Un tāpat es jutos tovakar pilī: gaismas, ceļā redzētie brīnumi, vārdi, ko dzirdēju, un vēlāk noteikti arī kvēpināmo zāļu dūmi, ko ieelpoju, - tā visa iespaidā man šķita, ka guļu un redzu sapni, taču dīvainu sapni, tādi mēdz rādīties mirkli pirms pamošanās - tu guli un sapņo, ka redzi sapni.

Man neko nevajadzētu atcerēties. Tomēr es atceros visu, bet tā, it kā nevis es pats to būtu piedzīvojis, bet man to būtu pastāstījis kāds cits.

Un es nezinu, vai tas, ko es tik juceklīgā skaidrībā atceros, patiešām notika, vai varbūt es tikai vēlējos, kaut tas būtu noticis; katrā ziņā tieši tovakar Plāns mūsu prātos ieguva apveidus - kā vēlēšanās piešķirt formu jebkādai bezveidīgai pieredzei, pārveidojot par sadomātu īstenību izdomājumus, kurus kāds bija gribējis uzdot par īstiem.

- Šis ceļš ir rituāla daļa, - Aljē mums teica, kad devāmies pa taku augšup. - Šie ir gaisa dārzi, tādi paši vai gandrīz tādi paši kā tie, ko dižajā rožkrustiešu gadsimtā Sālamans de Kauss radīja

Heidelbergā Pfalcas kūrfistam Fridriham V. Gaismas ir pamaz, bet tā tam jābūt, jo labāk nojaust nekā saskatīt. Mūsu namatēvs nav uzcītīgi atveidojis Sālamana de Kausa ieceri, te viss sablīvēts daudz mazākā platībā. Hcidelbergas dārzi atveidoja makrokosmu, savukārt meistars, kas tos šeit atdarinājis, izveidojis tikai to mikrokosmu. Paskatieties uz šo rokoko stilā no jūras iežiem un gliemežvākiem veidoto grotu. Glīta, bez šaubām. Bet de Kausam, to veidojot, prātā bija emblēma no Mihaela Maiera Atalantn Fugiens, kur koraļļi pārstāv filosofu akmeni. De Kauss zināja, ka ar dārza formu var ietekmēt debesu spīdekļus, jo pastāv rakstu zīmes, kuru veidols atspoguļo visuma harmoniju...

- Apbrīnojami, - teica Garamons. - Bet kā tad dārzs var ietekmēt zvaigznes?

- Ir zīmes, kas dārziem liek tiekties pie zvaigznēm, un otrādi. Liek tiem citam citu vērot, apskauties un mudina tos uz mīlestību. Un šīm zīmēm nav un nedrīkst būt stingra un pabeigta forma. Ikviens izmēģina noteiktus spēkus tik lielā mērā, cik nu viņu uz to mudina iekšējā degsme un gara alkas, šādos mēģinājumos radušies arī ēģiptiešu hieroglifi. Attiecības starp mums un dievišķajām būtnēm nevar pastāvēt citādi kā vien ar zīmogu, tēlu, burtu un citu ceremoniju starpniecību. Šī paša iemesla dēļ dievības ar mums runā caur sapņiem un noslēpumiem. Un tādi ir arī šie dārzi. Ikkatra šīs terases detaļa atveido kādu alķīmijas mākslas noslēpumu, bet diemžēl mēs vairs neesam spējīgi to salasīt, pat mūsu namatēvs ne. Apbrīnas vērta upurēšanās noslēpumam, jūs taču piekritīsiet - jo šis cilvēks iztērē visu ilgu gadu laikā iekrāto bagātību, lai zīmētu ideogrammas, kuru jēga viņam vairs nav zināma.

Kāpām augstāk no terases uz terasi, un katrā stāvā dārzs ieguva aizvien jaunus vaibstus. Dažās pakāpēs stādījumi bija izveidoti labirinta formā, citās - kā simboliskas figūras, bet zemāko terašu zīmējumus varēja novērtēt, tikai uzkāpjot augstākās; tā es no augšas saskatīju kroņa apveidus un citas simetriskas zīmes, lai gan, iedams tām cauri, nebiju pratis tās pamanīt. Katra terase, skatīta noteiktā leņķī, atklāja dažus tēlus tiem, kas devās cauri tās dzīvžogu rindām, bet, uzlūkojot šo pašu terasi no nākamās pakāpes, sekoja citas atklāsmes, jauni tēli, varbūt pat ar pretējo nozīmi,

- un tā katrs šo kāpņu pakāpiens vienlaikus runāja divās valodās.

Kad pakāpāmies augstāk, mums ceļā aizvien biežāk gadījās arī nelielas celtnes. Tur bija falliska strūklaka, kas lāsoja zem arkas vai portika, tur bija atveidots Neptūns, uzsēdies jāšus mugurā delfīnam, tad vārti ar asīriešu stila kolonnām, dīvainas formas arka, savāds trijstūru un daudzstūru krāvums un uz katras smailes novietots pa dzīvnieka skulptūrai - alnis, pērtiķis, lauva...

- Un tas viss kaut ko atklāj? - jautāja Garamons.

- Bez šaubām! Pietiktu izlasīt Pičinelli sarakstīto Mundus Svmbolicus^130, darbu, kuru Alčāto,.apsteigdams laiku, slavināja pareģa aizrautībā. Viss dārzs ir izlasāms kā grāmata vai kā burvestība, bet tas jau būtībā ir viens un tas pats. Ja jūs saprastu un klusā balsī varētu izrunāt vārdus, ko saka šis dārzs, jūs spētu valdīt pār neskaitāmiem spēkiem, kas darbojas šai pasaulē. Dārzs ir ierīce, ar kuras palīdzību pārvaldīt Visumu.

Aljē mums parādīja kādu grotu. Aļģu vijumi un jūras iemītnieku skeleti - nezinu, īsti vai darināti no ģipša vai akmens... Tur bija skatāma arī najāda, kas apskāvusi vērsi; vērša aste bija zvīņota kā milzu zivij no Bībeles stāstiem, un tas stāvēja, iebridis ūdens straumē, kas plūda no gliemežvāka, kuru kā amforu rokās turēja tritons.

- Es gribētu, lai jūs saprotat šīs ainas dziļo jēgu, jo citādi tā būtu tikai banāla hidraulikas rotaļa. De Kauss zināja: ja paņem trauku, piepilda to ar ūdeni, tad noslēdz trauka augšpusi un atver

caurumu trauka lejasdaļā, ūdens netek ārā. Bet, ja caurumu atver arī trauka augšā, ūdens šļācas vai lāso ārā pa apakšējo caurumu.

- Ber vai tad tas nav pats par sevi saprotams? - es jautāju.

Otrajā gadījumā traukā no augšas iekļūst gaiss un spiež ūdeni

lejup.

- Tipisks zinātniskais skaidrojums, kurā cēlonis tiek sajaukts ar sekām un sekas ar cēloni. Jums nav jājautā, kāpēc otrajā gadījumā ūdens iztek no trauka. Jums jāuzdod jautājums, kāpēc pirmajā gadījumā tas atsakās izplūst.

- Un kāpēc tas atsakās to darīt? - satraukti vaicāja Gara-mons.

- Ja tas izplūstu, traukā izveidotos tukšums, bet daba baidās no tukšuma. Ncquaqnam vncui - tas bija rožkrustiešu princips, kuru mūsdienu zinātne ir aizmirsusi.

- Iespaidīgi, - teica Garamons. - Kasaubon, mūsu brīnumainajos metālu piedzīvojumos tam visam jātiek atklātam, lūdzu, paturiet to prātā. Un nesakiet, ka ūdens nav metāls. Lieciet lietā savu fantāziju!

- Atvainojiet, - pie Aljē vērsās Belbo, - bet jūsu arguments ir post hoc erjļo nnte hoc*. Vēlākais kļūst par cēloni agrākajam.

- Neierobežojiet domas ar lineāru virzību. Ūdens šajā strūklakā tā nedara. Daba nepazīst lineāru virzību, tā nepazīst laiku. Laiks ir Rietumu izgudrojums.

Kāpām augstāk, un ceļā satikām citus viesus. Aplūkojis dažus no viņiem, Belbo ar elkoni iebikstīja Diotallevi sānos un pusbalsī noteica: - Jā gan, facics hcrmctica.

Līdzās šiem svētceļniekiem ar facics hcrmctica, nedaudz nomaļus, ar stingi iecietīgu smaidu uz lūpām stāvēja Salona kungs.

Mūsu skatieni sastapās, es viņam uzsmaidīju, viņš uzsmaidīja man.

- Jūs pazīstat Salonu? - man jautāja Aljē.

- Jūs pazīstat Salonu? - es atvaicāju. - Par mūsu pazīšanos nav jābrīnās, mēs dzīvojam vienā mājā. Ko jūs domājat par viņu?

- Es Salona kungu īsti labi nepazīstu. Daži uzticību pelnījuši draugi man ir teikuši, ka viņš esot policijas ziņotājs.

Tad redz, kāpēc Salons bija tik labi informēts par Garamonu un Ardcnti. Bet kādas attiecības saistīja Salonu un Dc Andželisu? Savaldījos un pavaicāju Aljē: - Un ko tad policijas ziņotājs dara šādos svētkos?

- Policijas ziņotāji apmeklē visādus pasākumus, - viņš man atbildēja. - Jebkura pieredze var noderēt, lai sacerētu savus slepenos ziņojumus. Vai zināt, kā iegūst varu policijā? Jo vairāk tev zināms vai jo vairāk tu izliecies kaut ko zinām, jo vairāk varas. Un nav pat svarīgi, vai šīs zināšanas atbilst patiesībai. Galvenais -iegaumējiet - būt kāda noslēpuma īpašniekam.

- Bet kāpēc Salons ir ielūgts? - es uzstāju.

- Mans draugs, - Aljē atbildēja, - iespējams, tāpēc, ka mūsu namatēvs dzīvē vadās pēc gudrības zelta likuma, saskaņā ar kuru katra kļūda var izrādīties neatzīts patiesības vēstnesis. īsts ezo-terisms nebaidās no pretrunām.

- Jūs man gribat teikt, ka galu galā viņi visi vienalga saprotas.

- Qitod ubique, quod nb omnibus et quod semper. [131] Iniciācija ir mūžīgi nemainīgās filosofijas atklāšana.

Tā filosofēdami, mēs sasniedzām augšējo terasi kalna virsotnē, nogriezāmies pa taku, kas veda dārza dziļumā, un nonācām pie villas - vai varbūt pils - durvīm. Kolonnas galā iestiprinātas, par citām prāvākas lāpas gaismā ieraudzījām meiteni, kas

bija ietērpta tumši zilā, zelta zvaigznēm izraibinātā ģērbā. Rokās viņai bija taure - tādas operas izrādēs pūš heroldi. Un, līdzīgi kā baznīcas draudžu iestudētajās reliģiska satura ludziņās, kur eņģeļi lepojas ar zīdpapīra spalvām, tā arī meitenei pie pleciem bija piestiprināti lieli balti spārni, ko rotāja divi mandeļveida plankumi, un katram plankumam vidū bija iezīmēts punkts, - sasprindzinot iztēli, šajos plankumos, protams, varēja saskatīt acis.

Ieraudzījām profesoru Kamestresu, Orda Templi Orientis pretinieku, vienu no pirmajiem spiristiķiem, kas bija pagodinājis mūs ar apmeklējumu Garamonā. Viņu pazīt nebija nemaz tik viegli, jo viņš bija saposies visai dīvainā, mūsuprāt, maskarādei piemērotā tērpā, bet Aljē apgalvoja, ka tas esot īpaši piemērots šī vakara notikumiem. Kamestress bija tērpies garā, baltā linaudekla tunikā, kas viduklī bija apjozta ar sarkanu lenti, kura krusteniski bija pārlaista arī pār krūtīm un muguru, bet galvā viņam bija spocīga septiņpadsmitajam gadsimtam piederīga cepure, izgreznota ar četrām sarkanām rozēm. Kamestress nometās ceļos pie meitenes ar tauri un izrunāja dažus vārdus.

- Patiešām, - nočukstēja Garamons, - ir daudz debess telpā un virs zemes...

Tēliem rotātais pils portāls man atgādināja Staljēnas kapsētas pieminekļus. Virs sarežģītas, neoklasicisma stilā ieturētas alegorisku figūru kopas ieraudzīju akmenī iecirstus vārdus: CON-DOLEO ET CONGRATULOR*.

Iekšpusē jau bija sapulcējies daudz priecīgi uzbudinātu viesu, kas drūzmējās ap bufetes galdu plašā priekštelpā, no kurienes divi kāpņu laidieni veda uz augšstāviem. Pamanīju vēl citas pazīstamas sejas, arī Bramanti uh - kāds pārsteigums! - arī De Gu-bernatisu, Garamona jau izmantoto APSL, kurš droši vien vēl nebija saņēmis drausmo ziņu, ka visus viņa šedevra eksemplārus

var aizsūtīt pārstrādāšanai papīrmasā, - spriežot pēc tā, ka viņš panācās pretī manam priekšniekam un aizrautīgi izrādīja cieņu un pateicību. Lai godbijīgi sveicinātu Aljē, mums tuvojās kāds sīks vīrelis ar ekstātiski izvalbītām acīm. Kad atskanēja ne ar ko nesajaucamais franču akcents, sapratām, ka sveicinātājs ir Pjērs, kuru toreiz, slepus klausīdamies pie Aljē kabineta durvīm, bijām dzirdējuši apvainojam Bramanti ļaunprātīgās burvestībās.

Piegāju pie bufetes. Uz galda stāvēja karafes ar krāsainiem šķidrumiem, bet es nespēju saprast, kas kurā traukā iepildīts. Ielēju savā glāzē dzeltenu dzērienu, kas pēc skata atgādināja vīnu, - garša nemaz nebija slikta, kā vecam, pārlieku saldam liķierim, un tas bija visai spirtots. Varbūt dzirai bija piejaukta kaut kāda draņķība, jo man sāka reibt galva. Ap mani drūzmējās j'acies hermeticae pamīšus ar bargiem vaibstiem, kas piederētos pensionētiem policijas priekšniekiem. Es uztvēru sarunu drumslas...

- Pirmajā posmā tev jāiemācās sazināties bez vārdiem, tad jāmācās iedvest citām būtnēm savas domas un tēlus, piepildīt vietas ar emocionāliem stāvokļiem un iegūt varu pār dzīvnieku pasauli. Trešajā posmā tev jāsūta savs dubultnieks uz jebkuru telpas punktu - to sauc par bilokāciju, un to labi pieprot jogi, tā tev vajadzētu iemācīties atšķirīgās formās vienlaikus parādīties vairākās vietās. Pēc tam jāķeras pie augu izcelsmes esenču hiper-sensitīvās izpētes. Un tad beidzot jāpievēršas dissociācijai, tas nozīmē, ka tev, mainot ķermeņa telūrisko struktūru, jāprot izšķīst vienā vietā un parādīties citā, turklāt - ņem vērā - jāparādās tev pašam, pilnībā, nevis kādam no taviem dubultniekiem. Un pēdējais posms ir fiziskās dzīves paildzināšana...

- Tikai paildzināšana, nevis nemirstība?

- Ne uzreiz.

- Bet tu?

- Tam nepieciešamas attīstītas koncentrēšanās spējas. Negribu tev slēpt, ka tas ir ļoti grūts uzdevums. Ret tu taču zini, ka man vairs nav divdesmit...

Sameklēju savus biedrus. Viņi patlaban devās iekšā kādā telpā ar baltām sienām un noapaļotiem stūriem. Zāles diben-plānā kā Grevēna muzejā (lai gan tovakar manas pirmās asociācijas saistījās ar Rio umbandas teltī redzēto altāri) bija izstādītas divas vaska figūras gandrīz cilvēka augumā, ietērptas mirguļiem nosētās drānās, kas man šķita pirktas vislētākajā krāmu bodē. Viena no skulptūrām atveidoja tronī sēdošu dāmu, viņas tērps bija šķīsti (vai gandrīz šķīsti) balts un rotāts ar neskaitāmiem stikla dārgakmeņiem. Virs dāmas auklās nokarājās neizprotamas formas veidojumi, kas nedaudz atgādināja pirmskara gados populārās Lenci fabrikas lupatu lelles. Telpas stūrī stāvēja pastiprinātājs, un no tā plūda tālas tauru skaņas (vismaz tās labas kvalitātes!) - iespējams, kāds no Gabrieli sacerējumiem; katrā ziņā skaņas efekti, atšķirībā no vizuālajiem, liecināja par samērā labu gaumi. Iesāņus labajā pusē atradās otra skulptūra - arī sievietes tēls, krēmkrāsas samta kleitā, ap vidu balta josta, galvā lauru vainags, līdzās zeltīti svari. Aljē skaidroja dažādo tēlu nozīmi, bet es melotu, ja apgalvotu, ka pievērsu viņa vārdiem daudz vērības. Mani vairāk interesēja sanākušo viesu sejas izteiksmes. Viņi staigāja no tēla pie tēla un izskatījās tik godbijīgi un aizkustināti.

- Viņi ne par mata tiesu neatšķiras no tiem, kas dodas uz kristīgajām svētnīcām pielūgt Melno Madonnu izšūtā mantijā, ko no vienas vietas klāj sudraba sirdis, - es teicu Belbo. - Vai viņi domā, ka tā ir pati Kristus māte no miesas un asinīm? Nē, bet viņiem prātā neiešaujas arī pretējas domas. Viņi izbauda līdzības, izrādi uztver kā vīziju, bet vīziju kā īstenību.

- Jā, - piekrita Belbo, - bet galvenais jau nav zināt, vai tic, kas sapulcējušies šeit, ir labāki vai sliktāki par tiem, kuri pielūdz kristīgās relikvijas. Es prātoju, kas īsti esam mēs. Mēs, kam Hamlets ir reālāks par pašu mājas sētnieku. Vai man ir tiesības viņus tiesāt, ja es pats meklēju Bovarī kundzi, lai sarīkotu viņai greizsirdības scēnu?

Diotallevi tikai šūpoja galvu un klusi teica, ka dievišķo nevajadzētu atveidot taustāmos tēlos, jo tās visas esot zelta teļa izpausmes. Bet bija skaidri redzams, ka viņš te negarlaikojas.

58 nodaļa

un tāpēc alķīmija ir šķīsta netikle, kurai Ir daudz mīļāko, bet kura visus pieviļ un nevienam nesniedz savus apskāvienus.

Prātā lepnos viņa pārvērš par muļķiem, bagātos par nožēlojamiem nabagiem, filosofus par nejēgām un piekrāptos par daiļrunīgiem krāpniekiem...

Tritēmljs, Hirsaugenes annāles Trltemius, Annalium Hirsaugensium Tomi II, S. Callo,

1690,Pēkšņi zāle iegrima puskrēslā un sienas izgaismojās. Tikai tagad pamanīju, ka trīs ceturtdaļas sienu puslokā klāj ekrāns. Un, kad uz tā parādījās attēli, atklāju, ka grīda un griesti ir veidoti no atstarojoša materiāla; gaismu un tēlus atspīdēja arī daži zālē novietotie priekšmeti, kuri vēl pirms mirkļa bija mani pārsteiguši ar savām rupji bezgaumīgajām formām, - vizuļi, svari, vairogs, daži vara kausi. Mēs bijām nokļuvuši ūdeņaini izplūdušā pasaulē, kur tēli vairojās, šķēlās, saplūda ar skatītāju ēnām, grīda atstaroja griestus, griesti - grīdu, un it visur atspīdēja stāvi, kas bija parādījušies uz ekrāna. Zāli piepildīja mūzika, un tai līdzi atplūda smalkas smaržas - sākumā indiešu kvēpināmo zāļu aromāti, tad citi, kuru izcelsmi nemācēju noteikt un kuri brīžam šķita nepatīkami.

Puskrēsla sabiezēja pilnīgā tumsā, un mēs, skanot dobjai burbuļošanai un verdošas lavas murdēšanai, bijām iekļuvuši krāteri, kur mutuļoja glemaina, tumša viela un plaiksnījās dzeltenu un zilu liesmu zibšņi.

Biezs, glums ūdens izgaroja un kāpa augšup kā tvaiki, lai pēc mirkļa kristu lejup kā rasa vai lietus, tas piesātināja gaisu ar trūdošas zemes smaku, pelējuma smārdu. Es ieelpoju kapa bedri, bezdibeni, tumsību, un man visapkārt sūcās indīgs šķidrums, tas strāvoja pār mēsliem, trūdiem, augsni, ogļu putekļiem, dubļiem, dūņām, menstruāciju asinīm, dūmiem, svinu, mizām, putām, naftu, melns, melnāks par melnu, bet pamazām kļuva gaišāks un

parādījās divi rāpuļi - viens gaiši zilgans, otrs iesārts, tie bija savi-jušies kā mīlestības apskāvienos un tad iekodās viens otram astē, izveidojot vienotu apli.

Un es jutos kā piedzēries, vairs nespēju saskatīt savus biedrus, viņi bija nozuduši pustumsā, un man nebija pa spēkam atšķirt ēnas, kas slīdēja ap mani, apjautu vien to netveramās, nemitīgi mainīgās aprises... Un tad es sajutu, ka mani saņem aiz rokas. Zinu, ka tā nebija patiesība, un tomēr tai brīdī es neuzdrošinājos atskatīties, jo negribēju atklāt, ka esmu maldināts. Es sajutu Lo-rencas smaržu un tikai tad aptvēru, cik ļoti viņu iekāroju. Tai bija jābūt Lorencai. Viņa bija te, lai turpinātu sarunu, ko bija uzsākusi čaboņa un nagu skrapsti pie durvīm, sarunu, kas iepriekšējā vakarā bija palikusi nepabeigta. Sērs un dzīvsudrabs savienojas mitrā karstumā, kas manos gurnos icsvēla nemieru.

Es gaidīju Rebis, androgēno jaunekli, filosofii sāli, Baltā Darba vainagojumu.

Man šķita, ka zinu visu. Varbūt prātā atausa pēdējos mēnešos lasītais, bet varbūt Lorenča man atdeva savu gudrību ar rokas pieskārienu. Es jutu viņas nedaudz sasvīdušo plaukstu.

Pārsteigts aptvēru, ka čukstu tālus, svešādus vārdus, vārdus, kuros - es to zinu - Filosofi noteikti bija saukuši Balto, bet varbūt es - nezinu - ar tiem bijīgās alkās piesaucu Lorenču vai varbūt es tos klusībā skaitīju kā maģisku litāniju: Baltais varš, Šķīstais Jērs, Aibathest, Alborah, Svētītais ūdens, Šķīstītais dzīvsudrabs, Auripigments, Azoch, Baurach, Cambar, Caspa, Cerusa, Vasks, Chain, Comerisson, Dzintars, Eifrata, Ieva, b'ada, Rietumvējš, Mākslas pamats, Givinis dārgais akmens, Dimants, Zibach, Ziva, Plīvurs, Narciss, Lilija, Hermafrodīts, Hae, Hipostāze, Hyle, Jaunavas piens, Vienīgais akmens, Pilnmēness, Māte, Dzīvā eļļa, Pāksts, Ola, Flegma, Punkts, Sakne, Dabas sāls, Lapotā zeme,

Tēvos, Tincar, Tvaiks, Vakarzvaigzne, Vējš, Virago, Faraona stikls, Bērna urīns, Maitu lija, Placenta, Menstruāciju asinis, Bēguļojošais kalps, Kreisā roka, Metālu sperma, Gars, Alva, Sula, Sēra ziede...

Piķī, kas tagad rādījās pelēcīgs, iezīmējās klinšu un nokaltušu koku apvārsnis. Aiz apvāršņa rietēja melna saule. Tad no-zibsnīja žilbinoši spoža gaisma un parādījās dzirksteļojoši tēli, kas atspoguļojās apkārtējā telpā, mijoties un mainoties kā kaleidoskopā. Vīraks tagad smaržoja svētsvinīgi kā baznīcā, man iesāpējās galva, pierē iemetās smaguma sajūta, un ieraudzīju greznu zāli, kur sienas klāja zelta caurausti gobelēni, varbūt tas bija kāzu mielasts, jo redzēju karalisku līgavaini un līgavu baltā tērpā un vēl vecu karali un tronī sēdošu karalieni, un viņiem līdzās kādu kareivi un tumšādainu karali. Tumšais karalis stāvēja pie neliela altāra, uz kura tika guldīta melnā samtā iesieta grāmata, tai līdzās svece ziloņkaula svečturī. Blakus svečturim - rotējoša lode un pulkstenis, bet virs pulksteņa - kristāla strūklaka, no kuras šļācās asinssarkans šķidrums. Bet virs strūklakas bija galvaskauss, un no tā acu dobuļiem rāpās ārā balta čūska...

Lorenča man kaut ko čukstēja, jutu, kā viņas elpa pieskaras manai ausij. Bet viņas balsi es nevarēju saklausīt.

Čūska locījās skumjas, lēnas mūzikas ritmā. Tagad vecais karaļpāris bija tērpts melnās drānās, un viņiem līdzās stāvēja seši aizvērti zārki. Atskanēja dobjas taures skaņas, un parādījās vīrs ar melnu kapuci pār pieri. Vispirms gar acīm slīdēja palēninātas ainas, bija skatāms godbijīgs rituāls, ko karalis pieņēma sāpjpilnā priekā, padevīgi noliekdams galvu. Tad vīrs ar kapuci savicināja āvu, asmens nozibsnīja, un cirtiens krita kā strauja svārsta kustība, griezīgais mirdzums atstarojās visā zālē, viss atspoguļoja it visu, un tūkstošiem galvu ripoja no pleciem, un no šī brīža ainas

mijās tik strauji, ka vairs nespēju tām izsekot. Šķiet, ka it visiem tēliem, ari melnādainajam karalim, nocirta galvu, tad viņus guldīja zārkos, bet tad zāle pārtapa jūras vai milzu ezera piekrastē, un mēs redzējām, kā krastā piestāj kuģi, kas mirdzēja spožās ugunīs, tajos sakrāva zārkus, un kuģi aizslīdēja pa ūdens spoguli, izgaisdami naktī, tostarp kvēpināmo zāļu izgarojumi plūda visapkārt bieziem mutuļiem un mani uz mirkli sagrāba bailes, ka ari es esmu nokļuvis starp nāvei lemtajiem, bet daudzi man līdzās čukstēja “kāzas, kāzas...”.

Biju pazaudējis Lorencas roku un beidzot atskatījos, lai meklētu viņu starp ēnām.

Tagad zāle bija pārtapusi pazemes cellē, tās bija greznas kapenes, kuru griestu velvi izgaismoja neticami liels karbunkuls.

Katrā stūrī parādījās pa sievietei jaunavīgās drānās. Tās sastājās ap divstāvu pārtvaices krāsni, kas bija veidota kā pils ar akmens pamatiem un portiku, tur vērās krāsns mute, bet no diviem sānu torņiem augšup tiecās divi alambiki, kas bija savienoti ar ovālu trauku, un vēl tur bija trešais tornis - pašā vidū, un tam galā bija strūklaka...

Pie pils pamatiem bija saskatāmi to tēlu līķi, kuriem nesen tika nocirsta galva. Viena no sievietēm atnesa šķirstu un izņēma no tā kādu apaļu priekšmetu, viņa nolika to virs pamatiem, arkā zem vidējā torņa, un tūdaļ no strūklakas torņa galā sāka šļākties varenas straumes. Paguvu saskatīt, kas bija šis apaļais veidojums, ar kuru tika atmodināta strūklaka, - tā bija mauru valdnieka galva, kas tagad dega kā sveķaina šķila, liekot vārīties strūklakas ūdeņiem. Tvaiki, garaiņi, šņākoņa un burbuļošana...

Tagad Lorenča uzlika roku man uz skausta un noglāstīja, tāpat kā viņu biju redzējis mašīnā zagšus glāstām Jākopo. Viena no sievietēm atnesa zelta lodi, pils pamatu krāsnī viņa atvēra krānu un no tā satecināja lodē biezu, sarkanu šķidrumu. Lodi

atvēra, bet sarkanā šķidruma vietā tajā bija liela un skaista ola, balta kā sniegs. Sievietes to paņēma un nolika zemē, dzeltenu smilšu kaudzē, tad ola atsprāga vaļā un no tās izšķīlās putns, vēl ķēmīgs un asiņainu gļotu klāts. Bet putnu padzirdīja ar asinīm, kas bija satecinātas no bezgalvas rumpjiem, un putns mūsu acu priekšā sāka strauji augt un drīz kļuva skaists un mirdzošs.

Tagad galvu nocirta putnam un viņu pašu sadedzināja uz mazā altāra. Putna pelnus iemīcīja mīklā un to iepildīja divās cepamajās veidnēs, veidnes iešāva krāsnī, bet daži pūta īpašās caurulēs, lai iedvestu liesmām lielāku sparu. Tad veidnes atvēra, un no tām izkāpa divas bālas un smalkas būtnes, gandrīz caurspīdīgas, - zēns un meitene, pāris sprīžu augumā, mīksti un gaļīgi kā dzīvas radības, taču viņu acis vēl bija stiklainas un piederīgas minerālu pasaulei. Viņus noguldīja uz diviem spilveniem, un kāds vecs vīrs tiem katram mutē iepilināja dažas asins lāses...

Tad ieradās citas sievietes, un tām līdzi bija zelta taures, rotātas zaļiem vainagiem, un viņas pasniedza vienu tauri vecajam vīram. Vecis pielika tauri pie mutes abiem radījumiem, kas aizvien gulēja, iegrimuši augu pasaules stingumā vai dzīvnieku maigajā miegā, tad vecais vīrs ņēmās iepūst viņu miesās dzīvību... Zāli piepildīja gaisma, gaisma kļuva blāvāka, līdz izdzisa puskrēslā, tad tapa tumšs, un tumsu plosīja oranži zibeņi, un visbeidzot nāca neizsakāma gaišuma rītausma un taures skanēja smalki un spiedzīgi, un atplaiksnīja rubīna sārtums, neizturami žilbinošs. Un tai brīdī es atkal pazaudēju Lorenču un sapratu, ka viņu vairs neatgūšu.

Viss iemirdzējās liesmojošā sarkanumā, tad sarkanā krāsa zaudēja spozmi, pārtapdama zilā un violetā tonī, un ekrāns izdzisa. Sāpes pierē bija kļuvušas neciešamas.

- Mysterium Magnum [132], - skalā un rāmā balsi teica Aljē, stāvēdams man cieši līdzās. - Jaunā cilvēka pārdzimšana caur nāvi un kaislību. Jāatzīst, ka tas bija labs izpildījums, lai gan pārspīlēta tieksme pēc alegorijām varbūt nedaudz kaitējusi posmu pareizajai secībai. Jūs, dabiski, redzējāt izrādi, bet tajā tika runāts par Vainagojumu. Un mūsu namatēvs apgalvo, ka viņš to esot sasniedzis. Nāciet, apskatīsim paveiktā brīnuma augļus.

un, ja tiek radīti tādi briesmoņi, mums jādomā, ka tie ir dabas darbs, kaut arī izskatās citādi nekā cilvēki.

Paraceizs, Par homunkuliem Paracelsus, De Homunculis, in Operum Volumen Secundum, Cenevae, De Tournes, 1658, p. 475)

59 nodaļa

Viņš mūs izveda dārzā, un es tūdaļ jutos labāk. Neuzdrošinājos citiem jautāt, vai Lorenča patiešām ieradusies. Es to biju nosapņojis. Bet jau pēc dažiem soļiem mēs iegājām siltumnīcā, un mani atkal apdullināja smacējošs karstums. Starp krāšņiem, galvenokārt tropiskiem augiem stāvēja seši stikla trauki bumbiera vai varbūt asaras formā. Tic bija hermētiski noslēgti, aizzīmogoti un pildīti ar iezilganu šķidrumu. Katrā no traukiem peldēja kāda aptuveni divdesmit centimetrus gara būtne: atpazinām sirmo karali, karalieni, mauru, kareivi un abus pusaudžus - gaiši zilo un rožaino -, kam galvā bija lauru vainagi. Tic kustējās brīvi un graciozi, kā juzdamies savā elementā.

Bija grūti saprast, vai redzam plastmasas vai vaska modelīšus vai dzīvas būtnes, - arī tāpēc, ka šķidrums nebija gluži dzidrs un neļāva tikt skaidrībā, vai vieglās kustības ir tikai redzes māns vai arī šie radījumi patiešām elpo.

- Rādās, ka viņi aug acīmredzami, - teica Aljē. - Katru rītu šos traukus ierok svaigu un siltu zirga mēslu kaudzē, kas nodrošina to augšanai nepieciešamo temperatūru. Tāpēc Paracelza darbā rakstīts, ka homunkuli jāaudzina temperatūrā, kāda raksturīga zirga iekšām. Ja var ticēt mūsu namatēva vārdiem, šie homunkuli ar viņu sarunājas, atklāj viņam noslēpumus, izsaka pareģojumus, viens viņam esot pavēstījis Sālamana tempļa patiesos izmērus, cits esot mācījis izdzīt dēmonus... Godīgi sakot, es vēl ne reizi neesmu dzirdējis, ka viņi runātu.

Peldošo radījumu sejas izteiksmes bija ļoti dzīvīgas. Kiralis maigi lūkojās uz karalieni, un viņa skatiens bija mīlestības pilns.

- Mūsu namatēvs man stāstīja, ka vienu ritu esot ieraudzījis, ka gaišzilais pusaudzis, nezin kā izkļuvis no trauka, cenšas noplēst zīmogu no savas draudzenes mājokļa... Viņš vairs tik tikko dvašojis, jo neatradās savā dabiskajā elementā. Knapi paguvuši puisēnu izglābt, ielikdami to atpakaļ viņa šķidrumā.

- Briesmīgi, - teica Diotallevi. - Tādus homunkulus es gan negribētu. Vienmēr jāstaipa līdzi trauks un mūžīgi jāuztraucas, kur sagādāt zirga mēslus. Un ko lai ar tādu iesāk vasarā, kad gribi braukt atvaļinājumā? Vai tad viņus var atstāt kaimiņam vai mājas sētniekam?

- Var jau būt, ka tie ir tikai ludioni, Dekarta velniņi, - teica Aljē, - vai varbūt automi.

- Velns, velns, - purpināja Garamons. - Jūs, doktor Aljē, man atklājat jaunu pasauli. Mums visiem vajadzētu kļūt pazemīgākiem, dārgie draugi. Patiesi, daudz vairāk debess telpā un virs zemes... Bet galu galā ā lajjuerre commea la pjuerrc...

Garamons bija vienkārši satriekts. Diotallevi saglabāja sejā ziņkāra cinisma pilnu izteiksmi, Belbo neizrādīja nekādas jūtas.

Gribēju atbrīvoties no šaubām un teicu Aljē: - Žēl gan, ka Lorenča neatbrauca, viņai tas būtu paticis.

- Jā gan, - Aljē piekrītoši pamāja.

Lorenča nebija atbraukusi. Un es jutos kā Amparo toreiz Rio. Man bija slikti. Jutos piekrāpts. Un neviens man nebija iedevis ajļdjfo.

Pametu pārējos un iegāju atpakaļ pilī, cauri pūlim aizsprau-cos līdz bufetei un paņēmu glāzi vēsa dzēriena, cenzdamies pārvarēt bailes, ka arī tam būs piejauktas kādas burvju zāles. Meklēju tualeti, lai varētu samitrināt deniņus un sprandu. Atvēsinājies ar ūdeni, jutos labāk. Bet, izgājis no tualetes, ieraudzīju šauras vītņ-veida kāpnes, un mani sagrāba ziņkāre. Nespēju savaldīties un laidos jaunā piedzīvojumā. Varbūt, kaut ari jutos atguvies, es aizvien meklēju Lorenču.

60 nodaļa

Nabaga muļķi! vai tiešām būsi tik naivs un ticēsi, ka mēs tev

atklāti mācām vislielāko un svarīgāko no noslēpumiem? varu tev galvot, ka tas, kurš atbilstoši vārdu burtiskajai un pierastajai nozīmei gribēs izskaidrot to, ko raksta Hermētiskie Filo-sofi, drīz nomaldīsies labirinta ejās, no kurienes nepratīs izkļūt, un viņam nebūs Ariadnes pavediena, kas viņu aizvadītu līdz izejai.

Artēfijs

Nonācu kādā trūcīgi apgaismotā pazemes telpā, kur sienas līdzīgi kā parka strūklakas bija apdarinātas ar gliemežvāku pilniem iežiem. Vienā kaktā pamanīju atveri, tā izskatījās kā sienā iemūrēts taures piltuves platākais gals, un jau pa gabalu es saklausīju no tās nākam trokšņus. Piegāju tuvāk, un skaņas kļuva skaļākas, un vēl pēc dažiem soļiem es jau spēju izšķirt atsevišķus teikumus, labskanīgus un skaidrus, it kā šos vārdus kāds izrunātu, stāvēdams man cieši blakus. Dionīsa auss!

Noklausīšanās kanāls acīmredzot bija savienots ar kādu no augšstāvu zālēm, un es varēju saklausīt sarunu drumslas, ko pameta tie, kas pastaigājās gar uztvērēja atveri.

- Kundze, es jums atklāšu to, ko vēl neesmu teicis nevienam. Esmu noguris... Es strādāju ar cinobru, ar dzīvsudrabu, esmu sublimējis spirtus, fermentus, dzelzs un tērauda sāļus un to sārņus, bet neieguvu Akmeni. Tad es gatavoju skābus šķīdumus, kodīgus šķīdumus un dedzinošus šķīdumus, bet panākumu aizvien nebija. Es izmantoju olu čaumalas, sēru, vitriolu, arsēnu, salmiaku, kvarcu, sārmu sāļus, vārāmo sāli, akmeņsāli, salpetri, sodu, vīnakmens sāli un kālija alumīnija alaunu; bet, ticiet man, -uz šīm vielām nav ko cerēt. Izvairieties no nepilnīgajiem metāliem, jo citādi tiksiet pievilta, tāpat kā pievīlos es. Es izmēģināju visu: asinis, matus, Saturna dvēseli jeb svina acetātu, markazītu jeb sēra kolčedānu, acs ustum jeb kodinātu varu, Marsa safrānu, dzelzs plēksnes un sārņus, gletu jeb svina oksīdu, antimonu, -bet nekā. Es pūlējos iegūt sudraba eļļu un sudraba ūdeni, es kodināju sudrabu gan ar īpašām skābēm, gan bez tām un mēģināju to kodināt pat ar degvīnu, bet ieguvu tikai kodīgas eļļas, tas arī viss. Es liku lietā pienu, vīnu, sūkalas, uz zemes nolijušo zvaigžņu spermu, strutenes, placentu, sajaucu dzīvsudrabu ar metāliem un ieguvu kristālus, un meklēju pat pelnos... Un beidzot...

- Beidzot?

- Pasaulē nekas cits neprasa tik daudz apdomīgas piesardzības kā patiesība. Atklāt kādam patiesību ir tikpat grūti kā notecināt asinis no paša sirds...

- Pietiek, pietiek, jūs mani pārlieku satraucat...

- Vienīgi jums es uzdrošinos atklāt savu noslēpumu. Es nepiederu nevienam laikam un nevienai vietai. Es izbaudu savu mūžīgo eksistenci ārpus laika un telpas. Ir būtnes, kam vairs nav sargeņģeļu, un arī man tāda vairs nav...

- Bet kāpēc jūs mani atvedāt šurp?

Cita balss: - Dārgais Balzamo, atkal rotaļājaties ar nemirstības mītu?

- Idiots! Nemirstība nav mīts. Tā ir fakts.

Jau grasījos doties prom, jo biju noguris no diezgan vienveidīgajām pļāpām, kad saklausīju Salona balsi. Viņš runāja pus-čukstus, satraukti, un šķita, ka viņš šajā brīdī kādu saķēris aiz piedurknes. Pazinu arī otru balsi, tas bija Pjērs.

- Nu beidziet, - teica Salons, - jūs taču nemēģināsiet man iestāstīt, ka esat te ieradies tikai tās alķīmiskās ākstības dēļ? Vai

varbūt atbraucāt ieelpot svaigu gaisu šejienes dārzos? Vai zināt, ka pēc darba Hcidelbergā de Kauss pieņēma Francijas karaļa uzaicinājumu pievērsties Parīzes sakopšanai?

- Les fcuļades*?

- Viņš jau nebija Malro. Man ir aizdomas, ka runa bija par kanalizācijas sistēmu. Dīvaini, vai ne? Šis kungs, kurš imperatoriem projektēja simboliem pārblīvētus apelsīnu un pomeranču dārzus, patiesībā visvairāk interesējās par Parīzes apakšzemes ejām. Tolaik Parīzē vēl nepastāvēja kārtīgs kanalizācijas tīkls. Rija tikai notekgrāvji pavisam tuvu zemes virspusei un dziļas ejas, par kurām bija zināms ļoti maz. Romieši jau kopš Republikas laikiem zināja visu par savu Cloaca Massima^133, bet pusotru gadu tūkstoti vēlāk Parīzē neviens nezina, kas notiek pazemē. Un de Kuiss pieņēma karaļa piedāvājumu, jo gribēja uzzināt ko vairāk. Ko īsti viņš gribēja zināt? Pēc de Kausa kanalizācijai pievērsās Kolbērs, viņš nolēma iztīrīt slēgtos pazemes kanālus, bet tas jau bija tikai aizbildinājums, ņemiet vērā, ka tie bija Dzelzs Maskas laiki. Kolbērs sūta pazemē katordzniekus, bet tie laižas peldus pa mēsliem, un straume viņus aiznes līdz Sēnai, tur viņi sakāpj laivā un mierīgi kuģo prom, jo neviens neuzdrošinās vajāt šos pretīgos radījumus, ko ieskauj neizturama smirdoņa un mušu mākoņi... Tad Kolbērs novieto sargkareivjus pie visām kanālu atverēm Senas krastos, un daudzi katordznieki pazemes ejās dabū galu. Trīs gadsimtu laikā Parīzē bija izdevies sakārtot tikai trīs kilometrus kanalizācijas tuneļu. Ret astoņpadsmitajā gadsimtā, tieši pirms revolūcijas, tiek sakārtoti divdesmit seši kilometri kanālu. Vai jums tas neko neizsaka?

- Ak, jūs zināt, tas...

- Tai laikā pie varas nāk jauni cilvēki, kam zināms tas, ko iepriekšējie valdītāji nezināja. Napoleons sūta savus vīrus pazemes

tumsā, spiež tos ienirt metropoles iemītnieku atkritumos. Un kam tolaik pietika uzņēmības strādāt tur, lejā, atrada īstas bagātības: gredzenus, zeltu, kaklarotas, dārgakmeņus, kas zina, kā tas viss bija nonācis šajās ejās. Vīri, kam bija pietiekami stipra dūša, lai varētu norit savus atradumus, izkļuvuši virszemē, iedzēra caurejas zāles un kļuva bagāti. Un atklājās, ka daudzos Parīzes namos bija ejas, kas veda tieši uz kanalizācijas tuneļiem.

- Ģa, allors...*

- Un tas laikos, kad naktspoda saturu bija pieņemts izliet pa logu? Un kāpēc joprojām saglabājušies kanāli, kam gar malu ierīkotas ietves un sienās iemūrēti dzelzs riņķi, lai būtu kur pieķerties? Sīs ejas bija tapisfrancs, ceļi, pa kuriem pārvietojās noziedznieku pasaules iemītnieki, la pejjre, kā teica tolaik, tur viņi savācās uz sapulcēm un, ja uzradās policija, varēja viegli aizbēgt un iznākt virspusē pavisam citur.

- Legendes...**

- Ak tā? Ko jūs cenšaties aizstāvēt? Napoleona III valdīšanas laikā barons Osmans izdeva likumu, ka visās Parīzes mājās jāierīko atsevišķa notekūdeņu krātuve un tā ar atsevišķu eju jāpievieno kopējai kanalizācijas sistēmai... Un šai ejai bija jābūt divus metrus un trīsdesmit centimetrus augstai un metru trīsdesmit platai. Vai spējat to aptvert? Katru Parīzes māju pazemes gaitenis savieno ar kanalizācijas sistēmu. Un vai zināt, kāds šobrīd ir Parīzes pazemes kanālu kopējais garums? Divi tūkstoši kilometru, vairākos līmeņos un kārtās. Un visu sāka tas, kurš Heidelbergā projektēja šos dārzus...

- Nu un tad?

- Redzu, jūs atsakāties runāt. Un tomēr jums zināms kaut kas, ko jūs nevēlaties man atklāt.

- Ks jūs lūdzu - lieciet mani mierā. Ir vēls, un mani gaida sanāksmē.

Soļu troksnis.

Nespēju saprast, ko Salons cenšas panākt. Riju iespiedies stūri starp akmens sienu un Oionīsa auss atveri, palūkojos apkārt un pēkšņi sajutos ieslodzīts pazemē, - ari man virs galvas bija smagas velves, un man šķita, ka šī skaņu kanāla atvere nav nekas cits kā ieeja bezgalgaru, tumšu eju mudžeklī, kas tiecas lejup līdz pašam zemes centram un kurčum un mudž Nībelungi. Man kļuva auksti. Jau gāju prom, kad saklausīju vēl kādu balsi: - Nāciet! Tūlīt sāksim. Slepenajā zālē. Aiciniet pārējos!

Zelta Aunādu sargā trīsgalvu Pūķis, kura pirmā galva cēlusies no ūdeņiem, otrā - no zemes un trešā - no gaisa. Un visām trim galvām jāapvienojas vienā Pūķi, kas ir ļott spēcīgs un apris visus pārējos pūķus.

Žans d'Espaņē, Darbs par hermētiskās fllosofllas noslēpumu Jean d'Espagnet, Arcanum Hermeticae Phiiosophiae Opus.

61 nodaļa

1623,138

Pievienojos savējiem un teicu Alje, ka dzirdēju

dažus sačukstamies par kaut kādu sapulci.

- Cik mēs esam ziņkārīgi! - nosmēja Aljē. - Bet es jūs saprotu. Ja iedziļināsieties hermētiskajos noslēpumos, jūs gribēsiet zināt visu. Labi, lai būtu: atklāšu jums, ka šovakar, cik man zināms, Senajā un Atzītajā Rozes un Krusta ordenī iesvētīs jaunu biedru.

- Vai var paskatīties? - jautāja Garamons.

- Nevar. Vismaz nevajadzētu. Un nedrīkstētu. Bet rīkosimies kā tie grieķu mīta varoņi, kas redzēja to, ko viņiem neklājās skatīt, un tad būsim gatavi sagaidīt dievu dusmas. Es jums atļauju uzmest skatienu. - Pa šaurām kāpnēm viņš mūs uzvadīja līdz tumšam gaitenim, atvilka priekškaru, un cauri stikla sienai mēs varējām ieskatīties zālē, kas atradās pusstāvu zemāk. Zāli apgaismoja kvēlojošu ogļu trauki, sienas bija iztapsētas ar lilijām izšūtu damastu. Telpas tālākajā malā slējās tronis, ko sedza zeltains baldahīns. Līdzās tronim uz trijkāju pamatiem bija novietoti saule un mēness - visai rupji darinājumi, izgriezti no kartona vai plastmasas un aplīmēti ar foliju vai staniolu (protams, viens spīdeklis - zeltā, otrs - sudrabā), tie tomēr izskatījās visai iespaidīgi, jo to piekājē plandījās ogļu trauku liesmas un atdzīvināja metālisko pārklājumu. Virs baldahīna no griestiem nokarājās milzu zvaigzne, kas mirguļoja dārgos akmeņos (vai varbūt stikla gabaliņos). Arī griesti bija iztapsēti ar damastu, tas bija gaiši zils un nosēts ar lielām, sudrabotām zvaigznēm.

Troņa priekšā stāvēja garš galds, rotāts palmu zariem, un uz

tā - zobens, blakus galdam - lauvas izbāznis ar ieplestu rīkli. I auvam galvas iekšpusē droši vien bija ierīkota sarkana spuldzīte, jo tā acis zvēroja ugunīs, un šķita, ka rīkle verd liesmas. Nospriedu, ka tas, visticamāk, ir Salona kunga roku darbs, un beidzot sapratu, par kādiem īpatnējiem klientiem viņš bija ieminējies toreiz Min henes pazemes šahtās.

Pie galda stāvēja Bramanti, ietērpies šarlaksarkanā tunikā, kam pāri pārmestas zaļi izrakstītas pricsterības zīmes, ap pleciem - balts apmetnis ar zelta bārkstīm, uz krūtīm - mirdzošs krusts, galvā -cepure, kas pēc formas nedaudz atgādināja mitru, rotāta ar baltu un sarkanu spalvu pušķi. Viņam iepretī svētsvinīgā nopietnībā bija nostājušies divi duči vīru, arī tērpušies sarkanās tunikās, bet bez priesteru atribūtiem. Uz krūtīm visiem bija kāda zeltaina zīme, kas man šķita jau redzēta. Man atmiņā atausa kāds renesanses laika portrets: prāvs Hābsburgu deguns un zemāk - dīvains, aiz vidukļa piekārts jērs nokarus kājām. Šie vīri bija izgreznojušies ar visai ciešamām Toison d’Or, Zelta Aunādas ordeņa, imitācijām.

Bramanti runāja, pacēlis rokas gaisā, itin kā skandēdams litāniju, un pārējie viņam pa brīžam piebalsoja. Tad Bramanti paslēja zobenu, un visi no tunikas krokām izrāva stiletus (vai varbūt papīra griežamos nazīšus) un ari paslēja tos gaisā. Tai brīdī Aljē nolaida priekškaru. Mēs bijām redzējuši pārāk daudz.

Devāmies prom (lavīdamies Rozā Panteras zaglīgajā gaitā, kā teica Diotallevi, kurš pārsteidzošā kārtā bija informēts par mūsdienu pasaules perversijām) un, nedaudz aizelsušies, iznācām dārzā.

Garamons bija satriekts. - Bet vai viņi... ir masoni?

- Ak, ko gan nozīmē masoni? - atteica Aljē. - Te sapulcējušies kāda bruņinieku ordeņa adepti, un šis ordenis iedvesmojies no rožkrustiešiem un netieši arī no templiešiem.

- Bet vai tad viņi nav saistīti ar masoniem? - nelikās mierā Garamons.

- Tam, ko jūs redzējāt, ir šis tas kopīgs ar masoniem, - proti, vienīgi tas, ka gan masonisms, gan Bramanti veiktais rituāls ir tikai izprieca provinces bagātniekiem un politikāņiem. Bet tā jau bijis no pašiem pirmsākumiem: brīvmūrniccība vienmēr bijusi tikai blāva spekulācija par templiešu leģendu. Un tā, ko redzējāt, bija karikatūras karikatūra. Lai gan šie kungi tādas izdarības uztver apbrīnojami nopietni. Diemžēl. Pasaule ir pilna ar tāda kaluma rozenkreiciešiem un templistiem, kādus jūs redzējāt šovakar. Ne jau no šiem gaidāmas atklāsmes, kaut arī starp viņiem retumis var sastapt iniciētos, kas pelnījuši cieņu un uzticēšanos.

- Tomēr jūs ar viņiem tiekaties, - Belbo teica, un es viņa vārdos nemanīju ierasto ironiju, it kā atbilde uz nākamo jautājumu būtu ļoti svarīga viņam pašam. - Kuram jūs ticat... atvainojiet, kuram no viņiem jūs ticējāt?

- Nevienam, protams. Vai tad es izskatos lētticīgs? Ks viņus vēroju ar vēsu prātu, ar izpratni un interesi, tāpat kā teologs var vērot Neapoles pūli, kas auro, gaidot svētā Džennāro brīnumu. vSis pūlis apliecina ticību, dziļu nepieciešamību, un teologs klīst starp šiem ļaudīm, kas drudžaini svīst un slienājas. Viņš nevairās no tiem, jo pūlī viņš varētu sastapt nezināmu svēto, kādas augstākas patiesības nesēju, kas reiz spētu mest jaunu gaismu uz Svētās Trīsvienības noslēpumu. Bet svētais Džennāro nav Svētā Trīsvienība.

Aljē bija neizprotams. Vai tas bija hermētisks skepticisms? Liturģisks cinisms? Es nezināju, kā nosaukt neticīguma augstāko formu, kas mudināja Aljc atzīt, ka cieņu pelnījušas jebkuras māņticības izpausmes, ko viņš pats nicināja.

- Tas ir vienkārši, - viņš turpināja skaidrot Belbo. - Pieņemot, ka templieši, īstie templieši ir atstājuši noslēpumu un iedibinājuši tā secīgu pārmantojamību, viņi jāatrod; un viņus vajag meklēt vietās, kur tiem ir visvieglāk maskēties, vidē, kur varbūt

452 viņi paši radījuši rituālus un mītus, lai varētu tur justies brīvi kā

zivis ūdenī. Ko dara policija, kad tai jāatrod kāds izsmalcināts noziedznieks, pats ļaunuma ģēnijs? Tā meklē starp padibenēm, sliktas slavas bāros, kur parasti apgrozās sīki blēži un zagļi, kas nekad nespēs pastrādāt tik diženas ļaundarības kā policijas meklētais. Un ko dara teroristu stratēģis, gribēdams savervēt jaunus grupas locekļus, satikt savus biedrus un pazīt piekritējus? Viņš apgrozās pseidodumpinieku vidē, kur daudzi, kam pašiem nekad nepietiks dūšas rīkoties, atklāti musina uz teroru un ārišķīgi atdarina savus elkus. Zudušo gaismu meklē ugunsgrēkos vai, kad mežā liesmas jau noplakušas, - gruzdošajās sūnās zem apsvilušiem krūmiem un pārogļotām lapām. Un kur gan labāk varētu paslēpties īsts tcmplietis, ja ne savu karikatūru pulkā?

Par druīdiskām mēs uzskatām visas tās biedrības, kas min druīdismu savā nosaukumā, norāda to kā savas darbības mērķi vai veic iesvētīšanas rituālus, kuru izcelsme saistīta ar druīdismu.

M. Rau. Druidl. Mūsdienu ķeltu Inlclēto biedrības M Raoult, Les druides. Les sociétés Initiatiques celtes contemporaines. Paris, Rocher, 1983. p. 18

62 nodaļa

Fuvojās pusnakts, un saskaņā ar Aljē programmu mūs gaidīja šīvakara otrais pārsteigums. Pametām simbolu dārzus un atkal devāmies ceļā pāri kalniem.

Kad bijām braukuši nepilnu stundu, Aljē lika novietot abas mašīnas mežmalā. Viņš teica, ka mums kājām jādodas cauri krū-mainei, lai nonāktu pie kādas meža pļavas, taču uz mūsu galamērķi neveda ne ceļš, ne taka.

Virzījāmies augšup pa lēzenu nogāzi, lauzdamies cauri krūmiem. Kājas slīdēja pa iepuvušo lapu klājumu un ķērās aiz glumajām saknēm. Aljē pa brīžam ieslēdza kabatas lukturīti, lai izpētītu, kur vieglāk izlauzties cauri saaudzēm, bet steigšus to atkal izslēdza, sacīdams, ka mēs nedrīkstot atklāt savu klātbūtni rituāla dalībniecēm. Diotallevi vienubrīd mēģināja ironiski komentēt mūsu pastaigu - īsti neatceros, šķiet, viņš izmeta kaut ko par Sarkangalvīti. Bet Aljē, visai saspringts, lūdza, lai viņš savaldās.

Kad brikšņi bija gandrīz pievārēti, tālumā saklausījām balsis. Beidzot nonācām skrajuma malā. Pļavā plīvoja slāpēta gaisma, palsi sudrabots spīdums, kas varbūt plūda no lāpām vai drīzāk no zālē novietotiem gaismekļiem, - izskatījās, ka tur aukstās ķīmiskās liesmās kvēlotu kāda gāzveida viela, iepildīta ziepju burbuļos, kas vēlās pa zāli. Aljē lika apstāties krūmu aizsegā un gaidīt, sargājoties, lai mūs nepamana.

- Drīz ieradīsies priesterienes. Pareizāk, druldietes. Te piesauks lielo kosmisko jaunavu Mikilu. Kristieši to pārdēvējuši par Svēto Miķeli, - ne velti Miķelis ir eņģelis, tātad androgēna būtne, kas varējusi aizstāt sievišķu dievību...

- No kurienes ir šīs druīdietes? - čukstēja Diotallevi.

- No daudzām zemēm: Normandijas, Norvēģijas, Īrijas... Sī vakara rituāls ir īpašs, un šī vieta tam ir sevišķi piemērota.

- Kāpēc? - jautāja Garamons.

- Tāpēc, ka dažas vietas ir maģiskākas par citām.

- liet kas viņas ir... ikdienas dzīvē? - prašņāja Garamons.

- Parastas sievietes. Mašīnrakstītājas, apdrošināšanas aģentes, dzejnieces. Sievietes, ko jūs rīt varētu sastapt un nenojaust, ka tās ir viņas.

Tagad saskatījām cilvēku stāvus, kas drīz piepildīja pļavas centru. Sapratu, ka aukstās gaismas, ko biju vērojis slīdam pa zāli, ir mazas lampiņas, ko druīdietes nes rokās, - pļaviņa atradās pakalna galā, un tumsā nebiju varējis saskatīt pašas sievietes, kas tuvojās laukumam no viņas puses, kāpdamas augšup no ielejas.

Viņas bija tērpušas baltās tunikās, kas plandījās vieglā vējā. Sievietes sastājās aplī, vidū nostājās trīs rituāla vadītājas.

- Tās ir trīs hallouines, priesterienes no Lizjē, Klonmaknuā un Pino Torinēzes, - teica Aljē. Belbo vaicāja, kāpēc izvēlētas tieši viņas, bet Aljē tikai paraustīja plecus. - Klusu, gaidīsim. Ks nevaru jums pāris vārdos izskaidrot visu rituālu un ziemeļu maģijas hierarhiju. Ņemiet par labu, ko jums saku. Un vairāk es jums nestāstu, jo nezinu... vai arī nedrīkstu teikt. Man jāievēro saistības, ko esmu uzņēmies...

Jau iepriekš laukuma vidū biju ievērojis akmeņu krāvumu, kura aprises attāli atgādināja dolmenu. Varbūt viņas bija izvēlējušās šo pļavu tieši akmens bluķu dēļ. Viena no priesterienēm pakāpās uz dolmena un pacēla tauri, kas vēl vairāk nekā pirms dažām stundām redzētā trompete atgādināja operas heroldu pūšamragus. Gaidīju atskanam Aīdas triumfa maršu. Tomēr no taures plūda naksnīgas, samtainas skaņas, itin kā no tālienes.

Belbo pieskārās man pie elkoņa. - Tā ir ramsinga, tugu ramsinga,

kas skan svētā banjankoka pavēnī.

Mana atbilde nebija smalkjūtīga. Nesapratu, ka viņš joko vien tāpēc, lai aizgaiņātu citas asociācijas, un nesaudzīgi ietriecu dunci dziļāk brūcē. - Protams, aitiņa umpapā te neiederētos, -es teicu.

Belbo piekrītoši pamāja. - Viņas ir šeit tieši tāpēc, ka negrib aitiņu, - viņš teica. Domāju, ka varbūt taisni tonakt Belbo sāka saskatīt saistību starp saviem sapņiem un notikumiem, kas bija aizsākušies tais mēnešos.

Aljē manīja, ka sačukstamies, lai gan nebija uztvēris mūsu sarunas jēgu. - Tas nav ne brīdinājums, ne aicinājums, - viņš teica.

- Tas ir ultraskaņas paveids, kas palīdz nodibināt sakarus ar pazemes strāvām. Redzat, tagad visas druīdietes sastājas aplī un sadodas rokās. Viņas izveido tādu kā dzīvu akumulatoru, lai savāktu un koncentrētu telūriskās vibrācijas. Drīz vajadzētu parādīties mākonim...

- Kādam mākonim? - es čukstēju.

- Tradīcija to sauc par zaļo mākoni. Pagaidiet...

Es nedomāju ieraudzīt zaļus mākoņus. Bet pēkšņi no zemes pacēlās viegla dūmaka, es to sauktu par miglu, ja tā būtu blīvāka un viendabīgāka. Taču augšup cēlās garaiņu pikas, vietumis tās sablīvējās lielākos kamolos un, kad uzpūta vējš, aizstiepās garās šķipsnās kā cukura vates pavedieni, dūmaka cēlās un plaka, un mutuļoja pāri laukumam. Dīvaini skaists skats. Brīžam aiz blāvajiem mutuļiem bija saskatāmi koki otrpus pļavas, brīžam viss pagaisa bālos tvaikos, brīžam dūmainie kamoli savēlās pļavas centrā, aizsedzot mūsu skatieniem tur notiekošo, bet pļavas malas bija brīvas no miglas, un skaidrajās debesīs aizvien spoži spīdēja mēness. Miglas vālu kustības bija pēkšņas, neparedzamas, it kā tie pakļautos untumainu pūsmu varai.

Sākumā nospriedu, ka vērojam ķīmisku triku, bet tad atradu citu izskaidrojumu: mēs atradāmies aptuveni sešsimt metru virs jūras līmeņa, un tikpat labi tas varēja būt īsts mākonis. Rituālā

paredzēts mākonis? Vai priesterienes to būtu izsaukušas? Maz ticams. Droši vien rituāla veicējas zināja, ka šajā augstumā labvēlīgos apstākļos pie pašas zemes varētu izveidoties šādi miglas vāli.

Bija grūti neļauties ši skata valdzinājumam. Sieviešu tērpi saplūda ar balto dūmaku, viņu stāvi palaikam iznira no pienainās tumsas un atkal izgaisa tajā, un šķita - viņas pašas ir miglas radītas.

Vienubrīd mākonis blīvi piepildīja visu pļavas centru, un retas šķipsnas, pašķirdamās un atkal savīdamās kopā, cēlās augšup, gandrīz aizsedzot mēnesi; tomēr skrajumu malās aizvien valdīja zvaigžņotas nakts dzidrums. Un tad mēs ieraudzījām druīdieti, kas skriešiem izmetās no mākoņa aizsega un traucās uz meža pusi, pastiepusi rokas uz priekšu un skaļi kliegdama. Es pat nodomāju, ka esam pamanīti un viņa izkliedz mums veltītus lāstus. Taču dažus metrus pirms mums viņa apstājās un mainīja skrējiena virzienu, viņa meta loku ap miglas blāķi, kreisajā pusē ienira pienainajā blīvā un pēc dažām minūtēm iznira labajā, un drīz viņa atkal piekrēja mums tik tuvu, ka varēju saskatīt viņas seju. Tā bija sibilla ar prāvu, kumpu degunu kā Dantem, viņas plānās lūpas atgādināja šauru rētu. Tad mute pavērās kā zemūdens puķe, bezzobaina, un tajā vīdēja vien divi priekšzobi un šķībs ilknis. Skatiens bija drudžaini šaudīgs, plēsīgs, dzeļošs. Dzirdēju vai man šķira, ka dzirdu (vai arī tagad man šķiet, ka atceros dzirdējis, - un šīs atmiņas saplūdušas kopā ar citām) viņu izkliedzam vārdus, kas tobrīd man izklausījās nākuši no gēļu valodas, pamīšus ar izsaucieniem šķietamā latīņu valodā un neizprotamiem dvesieniem: “0 pegnia ob! et eh! intus et eee uluma!!!” Un tad migla piepeši izklīda, gaiss skrajumā atkal bija dzidrs. Un es ieraudzīju, ka pļavu piepildījis cūku bars, lopiņiem ap resnajiem kakliem bija sakārtas mežābolu virtenes. Druīdiete, kas bija pūtusi tauri, joprojām stāvēja uz dolmena un vicināja dunci.

- Ejam prom, - teica Aljē. - Viss beidzies.

Tai brīdī pamanīju, ka miglas mākonis negaidot ieskāvis mūs, - dūmaka smagi gūlās mums visapkārt, un es tik tikko varēju saskatīt savus biedrus.

- Kā, viss beidzies? - noprasīja Garamons. - Manuprāt, labākais tikai tagad sākas!

- Ir beidzies viss, ko jūs drīkstējāt redzēt. Ilgāk te palikt nedrīkstam. Cienīsim šo rituālu! Ejam!

Aljē spēra dažus soļus dziļāk krūmājā, un viņu tūdaļ aprija biezie miglas tvaiki. Mēs bridām cauri mežam, drebinādamies un elsodami, klupdami un krizdami pār trūdošajām lapām, izklaidus kā bēgošs karaspēks. Sasniedzām ceļa malu. Tikai nepilnu divu stundu brauciens mūs šķīra no Milānas. Iekams sēsties Garamona mašīnā, Aljē atvadījās no mums un teica: - Atvainojiet, ka izrāde bija tik īsa. Gribēju, lai jūs redzat vismaz šo mazumu, lai redzat cilvēkus, kuri dzīvo mums līdzās un kuru labā būtībā tagad strādājat ari jūs. Taču vairāk skatīt nav atļauts. Kad man pavēstīja par šo ceremoniju, biju spiests apsolīt, ka to neiztraucēsim. Mūsu klātbūtne būtu nevēlami ietekmējusi rituāla tālākās daļas.

- Bet cūkas? Kas tur tagad notiek? - jautāja Belbo.

- Visu, ko drīkstēju, es jums pateicu.

- Ko tev atgādina šī zivs?

- Citas zivis.

63 nodaļa

- Un ko tev atgādina citas zivis?

- Citas zivis.

Džozefs Hellers, Lamatas 22 Joseph Heller, Catch 22, New York, Simon & Schuster, 1961, xxvn

Atgriezos no Pjemontas, un mani grauza pašpārmetumi. Bet, tikko atkal ieraudzīju Liju, aizmirsu visas kārības, kas man bija uzmākušās tai nedēļas nogalē.

Tomēr šis brauciens bija atstājis pēdas manā apziņā, un tagad mani satrauc tas, ka tobrīd par tām neuztraucos. Nodaļu pa nodaļai pārlūkoju metālu brīnumaino piedzīvojumu ilustrāciju galīgo variantu un nespēju paglābties no līdzību dēmona, kas pirmoreiz man bija uzbrucis Rio. Ar ko gan šī 1750. gadā konstruētā Reomīra cilindriskā krāsns atšķiras no šī inkubatora olu perēšanai vai no šī septiņpadsmitā gadsimta atanora, mātes klēpja, tumšās dzemdes, kurā perināti nez kādi mistiski metāli? It kā Deutsches Museum būtu ierīkots Pjemontas pilī, kur biju viesojies pirms nedēļas.

Man arvien grūtāk bija atšķirt maģijas pasauli no tās, ko mūsdienās saucam par precīzo zinātņu pasauli. Es atklāju, ka gudrie vīri, par kuriem skolā biju mācījies kā par matemātikas un fizikas spīdekļiem, labprāt baudījuši māņticības tumsu, un uzzināju, ka, darbodamies savās zinātniskajās laboratorijās, viņi tikpat aizrautīgi pievērsušies Kabalai. Varbūt tagad es visu pasaules vēsturi uzlūkoju ar mūsu spiristiķu acīm? Bet arī uzticamos, no spiris-tiķiem tālu stāvošos tekstos es lasīju, ka pozitīvisma laikmeta fiziķi, tikko izgājuši no universitātes, steigušies uz garu izsaukšanas seansiem un astroloģijas pulciņiem, un Ņūtons atklājis vispārējās gravitācijas likumu vienīgi tāpēc, ka ticējis okultu spēku

eksistencei (atcerējos arī par viņa pētījumiem rožkrustiešu kosmoloģijas jomā).

Neticīgumu un šaubas biju iecēlis zinātnieka galveno pienākumu kārtā, bet tagad es vairs neuzticējos arī skolotājiem, kas man bija mācījuši nebūt lētticīgam.

Es sev teicu: esmu tāds pats kā Amparo, neticu slazdiem, tomēr tajos iekrītu. Un es pieķēru sevi prātojam, ka Lielās piramīdas augstums patiešām ir vienāds ar miljardo daļu no attāluma no zemes līdz saulei un ka ķeltu un Amerikas indiāņu mitoloģijā tiešām var saskatīt pārsteidzošu līdzību. Un es sāku izjautāt visu, kas mani ieskāva, - es izprašņāju mājas, veikalu izkārtnes, mākoņus debesīs un gravīras bibliotēku sējumos un lūdzu, lai tie man pavēsta nevis savu, bet citu, dziļāku, patiesību, ko tie noteikti sevī slēpa un galu galā bija spiesti atklāt, jo it visu saistīja mistiskas līdzības.

Mani izglāba Lija, vismaz uz kādu brīdi.

Es viņai izstāstīju visu (vai gandrīz visu) par braucienu uz Pjemontu. Katru vakaru es atgriezos mājās ar jauniem interesantiem faktiem, ko iekļaut savā kartotēkā, novelkot jaunas sakarību saites. Un Lija teica: - Ēd, tu esi tievs kā skals. - Kādu vakaru viņa apsēdās man līdzās pie rakstāmgalda, pašķīra matus no pieres, lai varētu skatīties man tieši acīs, un salika rokas klēpī kā lāga mājsaimniece. Vēl nekad nebiju redzējis viņu tā sēžam - kājas ieplestas, svārki starp ceļiem nostiepti. Nodomāju, ka tā ir neglīta poza. Bet tad ieskatījos viņai sejā, un tā man šķita starojošāka, maigāka nekā parasti. Un es klausījos viņas teiktajā - tolaik vēl nezinādams, kāpēc, - ar cieņu.

- Pif, - viņa man teica, - man nepatīk, kā tu aizraujies ar to Manuzio padarīšanu. Agrāk tu vāci faktus kā gliemežvākus kolekcijai. Tagad izskatās, ka tu meklē skaitļus, ko iezīmēt loterijas biļetē.

- Spiristiķi mani vienkārši uzjautrina. Man ir interesanti.

- Tā vairs nav interese, tu esi aizrāvies, un tas ir pavisam kas cits. Uzmanies, viņi tevi padarīs slimu.

- Nevajag pārspīlēt. Varbūt viņi patiešām ir slimi. Bet trako-nama sanitāri taču nesajūk prātā.

- To vēl vajag pierādīt.

- Tu taču zini, ka es nekad neesmu uzticējies analoģijām. Bet tagad esmu nokļuvis analoģiju dzīrēs, tas ir analoģiju karnevāls, Koniailenda, Pirmā Maija svētki Maskavā, Jubilejas gads. Un es pamanu, ka dažas analoģijas ir pārliecinošākas par citām, un prātoju, vai tam nav kāds dziļāks cēlonis.

- Pif, - Lija man teica, - es kārtoju kartotēku un apskatīju tavas pēdējās kartītes. Lai ko atklātu tavi spiristiķi, viss jau ir šeit, ieskaties uzmanīgi, - viņa teica un pieskārās sev pie vēdera, gurniem, kājām un pieres. Viņa sēdēja man iepretī ieplestām kājām, nostieptiem svārkiem un izskatījās kā zīdītāja, pamatīga un ziedoša, - Lija, kas allaž bija tik trausla un vijīga, - un viņas sejā bija jaušama rāma gudrība, kas viņai piešķīra matriarhālu varenību.

- Pif, arhetipu nav, ir tikai ķermenis. Vēderā, klēpī ir skaisti, jo tur rodas bērns, tur ienirst tavs līksmais daiktiņš, un tur nonāk labais un gardais ēdiens, - un tāpēc labas un skaistas ir arī alas, grotas, tuneļi un pazemes ejas, un pat labirints, kas ir veidots pēc mūsu labo un svēto zarnu līdzības, un, ja kādam jāizvēlas vieta svarīgam aizsākumam, viņš izvēlas šādas dzīles, jo dzimstot katrs ir iznācis no dziļumiem. Un auglība vienmēr ir meklējama kādā iedobē, kur vispirms kaut kas satrūd, un tad, skat, brīnums -radies mazs cilvēkbērns, datele vai baobabs. Bet augša ir labāka nekā apakša, jo karāties ar galvu uz leju nav īpaši ērti, un arī tāpēc, ka kājas smird, bet mati smird mazāk, tāpēc, ka patīkamāk ir uzrāpties kokā un plūkt augļus, nekā nokļūt apakš zemes un barot tārpus, un tāpēc, ka reti var sasisties, stiepjoties uz augšu (varbūt vienīgi bēniņos), bet, krītot lejup, mēs apdauzāmies visai

bieži; un redzi - tāpēc augša ir eņģeliska, bet apakša velnišķa. Bet tas nekādi nenoliedz to, ko es iepriekš teicu par klēpi un dziļumiem, patiess ir gan viens, gan otrs - vienā ziņā skaisti ir lejā un iekšā, bet otrā ziņā skaisti ir augšā un ārā, un tas nekādi nav saistīts ar Merkūrija garu un Visuma duālismu. Uguns tevi silda, bet no aukstuma tev piemetas plaušu karsonis, sevišķi, ja tu esi kāds no gudrajiem, kas dzīvoja pirms četriem tūkstošiem gadu, -un tāpēc tu uguni apveltī ar mistiskiem tikumiem, turklāt uz uguns tu vakariņām vari izcept vistu. Bet aukstumā un sniegā tā pati vista ilgāk saglabājas ēdama, bet, ja tu pieskaries ugunij, tev uzmetas šitik liela čūla, - un tāpēc, ja tu domā par kaut ko, kas glabājas tūkstošiem gadu, piemēram, gudrība, tu to iztēlojies augstu kalnā (un mēs jau redzējām, ka augša ir laba), bet vēl labāk, ja gudrība kalna galā ir noslēpta alā (kas arī ir labi), Tibe-tas mūžīgo sniegu aukstumā (kas ir vēl labāk). Un vai gribi zināt, kāpēc gudrība nāk no Austrumiem, nevis no Šveices Alpiem? Tāpēc, ka tavi senči, no rītiem pamodušies vēl tumsā, skatījās uz austrumiem, cerot, ka drīz uzlēks saule un nelīs.

- Jā, mammu.

- Protams, manu bērniņ. Saule ir laba, jo nāk par labu ķermenim un turklāt ir tik saprātīga, ka atgriežas katru rītu. Un tāpēc labs ir arī viss pārējais, kas atgriežas, nevis uz mirkli parādās un pazūd uz neatgriešanos. Un, ja gribi atgriezties vietā, no kuras esi nācis, jāiet pa apli, tā ir visērtāk, sevišķi, ja nevēlies divreiz iet pa to pašu ceļu. Un čūska ir vienīgais radījums, kas prot saritināties gredzenā, - tagad tu zini, kāpēc čūska ieņem svarīgu vietu tik daudzos mītos un kultos. Tu taču piekritīsi, ka nebūtu viegli attēlot saules atgriešanos, saritinot gredzenā nīlzirgu. Un, ja tu gribi godināt sauli un rīko ceremoniju, tad visērtāk ir kustēties pa apli, jo, ejot taisnā līnijā, tu aizklīdīsi prom no mājām un ceremonija būs pārāk īsa. Un aplis ir visizdevīgākais arī skatītājiem,

to zina pat ugunsrijēji, kas uzstājas tirgus laukumos, - sastājušies

aplī, visi vienlīdz labi redz to, kurš stāv vidū, bet, ja visa cilts nostāsies taisnā strīpā kā karavīri ierindā, tie, kas būs trāpījušies rindas galos, nekā neredzēs. Redz, kāpēc aplis, riņķa kustība un cikliska atgriešanās ir tik būtiska ikvienā kultā un rituālā.

- Jā, mamma.

- Skaidrs, ka jā. Un tagad ķersimies pie maģiskajiem skaitļiem, kas tik ļoti patīk taviem spiristiķiem. Viens esi tu, viens ir tavs daiktiņš, un viena ir mana mantiņa. Viens ir arī deguns, un viena ir sirds, redzi, cik daudz svarīgu lietu ir pa vienai. Un divas ir acis, ausis, nāsis, manas krūtis un tavas olas, kājas, rokas un gurni. Trīs ir vēl maģiskāks skaitlis, jo mūsu ķermenim tas ir svešs, mums nav nekā pa trim. Un tāpēc visās pasaules malās tas atzīts par visnoslēpumaināko skaitli, un mēs to piedēvējam Dievam. Bet, ja labi padomā, man ir tikai viena mantiņa, un tev ir viens daiktiņš - labi, labi, stāvi klusu un neāksties - un, ja mēs šīs divas lietiņas saliekam kopā, rodas jauna lietiņa, un tad jau mēs kopā esam trīs. Nav taču jābūt universitātes profesoram, lai saprastu, kā radušās visas šīs triju locekļu struktūras, trīsvienības un tamlīdzīgas padarīšanas? Reliģijas taču neviens neveidoja ar kompjūteru, tās radīja kārtīgi cilvēki, kas mīlējās, kā pienākas, un visās trīsvienībās nav nekā mistiska - tas ir stāsts par to, ko dari tu un ko darīja viņi. Bet, saliekot kopā divas rokas un divas kājas, sanāk četri, un, redzi, arī četri ir labs skaitlis, sevišķi, ja atceries, ka četras kājas ir visiem zvēriem un ka četrrāpus iet mazi bērni, ko savā mīklā atgādināja arī Sfinksa. Par piecnieku nemaz nav ko lieki runāt, pieci ir rokas pirksti, bet, saskaitot abu roku pirkstus, sanāk cits svētais skaitlis - desmit. Un pats par sevi saprotams, ka arī baušļi ir desmit, citādi mācītājam būtu pagrūti uzskaitīt tos baznīcēniem, - iedomājies, ja baušļu būtu, piemēram, divpadsmit, mācītājs, kurš pie katra baušļa noliec pa pirkstam, ticis pie pēdējiem diviem likumiem, būtu spiests saukt palīgā ķesteri. Un tagad paskaties uz savu ķermeni un saskaiti visu, kas izdīdzis ārā

no rumpja: rokas, kājas, galvu un peni - kopā seši, bet sievietei ir septiņi šādi izaugumi. Un man liekas, ka pret sešnieku, kas sastopams tikai vīrieša ķermenī, tavi spiristiķi neizturas īpaši nopietni, viņi to piesauc tikai kā dubultotu trijnieku. Un vīrieši, tikuši pie teikšanas un aizmirsuši, ka septiņi ir sieviešu skaitlis (jo arī manas krūtis ir izvirzītas ārā no rumpja), pasludina septiņnieku par svēto, dievišķo skaitli... bet lai jau būtu. Astoņi, sasodīts, nevaru iedomāties, kas mums ir astoņi... nē, pagaidi, rokas un kājas tie ir astoņi kustīgi posmi, astoņi gari kauli, kas nokarājas no rumpja; un, ja šiem astoņiem pieskaita mugurkaulu, sanāk deviņi; pieskaiti vēl galvaskausu, sanāk desmit. Pētot ķermeni, tu vari atrast piemērus visiem svētajiem skaitļiem. Saskaiti kaut vai caurumus!

- Kādus caurumus?

- Cik caurumu ir tavā ķermenī?

- Acis, nāsis, ausis, mute, pakaļa - sanāk astoņi.

- Redzi, vēl viens iemesls, kāpēc astoņi ir labs un svēts skaitlis. Bet man ir deviņi caurumi! Un tieši pa devīto tu esi laists pasaulē, tāpēc deviņnieks ir svētāks par astoņnieku! Vai gribi, lai es izskaidroju arī tavu spiristiķu visbiežāk piesauktās figūras? Viņi nemitīgi spriedelē par menhiriem, - nu tad ķersimies pie men-hiru anatomiskās analīzes. Dienā mēs stāvam kājās un strādājam, bet naktī guļam, un arī tavs daiktiņš - jā, jā, es zinu, ka viņš biežāk mēdz strādāt naktis, - šoreiz galvenais ir tas, ka viņš strādā stāvus un atpūšas guļus. Tātad vertikāls stāvoklis ir dzīvība, un obeliski slejas pretī saulei tāpat kā koki, turpretī guļus stāvoklis un nakts nozīmē miegu un nāvi. Tāpēc visi pielūdz menhirus, piramīdas un kolonnas un neviens negodā balkonus un margas. Vai tev kādreiz gadījies dzirdēt par arhaisko svētā žoga kultu? Redzi nu! Un guleniski svētumi sagādā arī praktiskas neērtības, arī liels pielūdzēju bars var labi saskatīt akmens stabu, bet pla-

kanu pielūgsmes objektu redz tikai tie, kas nostājušies pirmajā

rindā, bet pārējie grūžas virsū, bļaudami, ka arī viņi grib paskatīties, un tāda trokšņaina grūstīšanās nemaz neiederas maģiskā ceremonijā...

- Ret upes?

- Upes ir dievišķas nevis tāpēc, ka tās ir horizontālas, bet tāpēc, ka tajās ir ūdens, un tu taču negribēsi, lai es tev izskaidroju ķermeņa un ūdens attiecības... Tādi nu mēs esam, un mums visiem ir vienāds ķermenis, tāpēc, arī dzīvojot miljoniem kilometru attālumā cits no cita, mēs radām vienādus simbolus, viss sasaucas un sakrīt. Ret, redzi, ja saprātīgs cilvēks paskatās uz alķīmiķa krāsniņu, kura ir noslēgta un kurā iekšā ir silti, viņš domā par mātes klēpi, par sievieti, kas drīz laidīs pasaulē bērniņu, un vienīgi tavi spiristiķi, ieraugot Madonnu, kura gaida bērnu, domā, ka tā simbolizē alķīmiķa krāsni. Un tā viņi ir izšķieduši tūkstošiem gadu, meklēdami apslēptu vēsti, lai gan viss vienmēr bijis tepat, - viņiem tikai vajadzēja ieskatīties spogulī.

- Tu man vienmēr saki patiesību. Tu esi mans Es, mans Es -Tevī. Es tūlīt pat gribu atklāt visu ķermeņa arhetipu noslēpumus.

Tovakar mēs maigi iesvētījām izteicienu “pētīt arhetipus”.

Jau laidos miegā, kad Lija pieskārās man pie pleca. - Aizmirsu tev pateikt, - viņa sacīja, - es gaidu bērnu.

Kaut es būtu klausījis Liju. Ar viņas muti runāja gudrība, viņa zināja, kā rodas dzīvība. Dodamies dziļāk Agarthas pazemē, Neaizplīvurotās Izīdas piramīdā, mēs bijām sasnieguši Geburah, šausmu sefiru, brīdi, kad dusmas piepilda pasauli. Vai tad es, kaut arī uz īsu mirkli, nebiju ļāvies Sofijas kārdinājumiem? Moše no Kordovas raksta, ka Sievišķais atrodas kreisajā pusē un visas tā alkas vērstas uz Geburah... Vienīgais glābiņš rodams, ja Vīrišķais šīs alkas dara cildenas un izrotā ar tām savu Līgavu, tā liekot tai doties pa ceļu, kas ved pie labā. Tas nozīmē, ka iekāre nedrīkst pārkāpt savas robežas. Citādi Gebumh kļūst par Bardzību, tumšo šķitumu, dēmonu pasauli.

Savaldīt iekāri... Tā es biju rīkojies umbandas teltī - es spēlēju agogo, iesaistījos šajā izrādē, nostājies orķestra pusē, un pasargāju sevi no transa. Un tāpat es biju rīkojies ar Liju, - es savu iekāri godbijīgi biju dāvājis Līgavai un tiku apbalvots savu gurnu dziļumā, un mana sēkla tapa svētīta.

Bet man pietrūka pastāvības. Un jau drīz mani savaldzināja Tiferet skaistums.

TIFERET

Sapņot, ka esi apmeties citā, svešā pilsētā, nozīmē drīzu nāvi. Jo patiesi citur mājo mirušie, un nav zināms, kur tas ir.

Džerolāmo Kardano, Lielais sapņu tulks Cerolamo Cardano, Somniorum Synesiorum, Basilea. 1562,1, 58

64 nodaļa

Geburah ir ļaunuma un baiļu sefira, toties Tife-ret- skaistuma un saskaņas sefira. Diotallevi mēdza sacīt: “Tife-rct ir izpratnes gaisma, dzīvības koks, bauda, purpura šķitums. Tā ir Likuma un Brīvības saskaņa.”

Un mums tas bija baudas gads, togad mēs rotaļādamies ap-vērsām ačgārni visuma diženo tekstu, togad svinējām Tradīcijas un Elektroniskās Mašīnas kāzas. Mēs radījām, un pašu radītais mums sniedza prieku. Tas bija gads, kad mēs izgudrojām Plānu.

Vismaz man tas bija laimīgs gads. Lijas grūtniecība ritēja bez sarežģījumiem. Es, centīgi darbodamies gan savā aģentūrā, gan Garamonā, beidzot spēju nopelnīt pietiekami, lai mums vairs nevajadzētu knapināties. Saglabāju biroju vecajā nomales ēkā, taču pārbūvējām Lijas dzīvokli.

Metālu brīnumainie piedzīvojumi jau bija nonākuši burtliču un korektoru rokās. Un tieši tad Garamona kungu piemeklēja ģeniālā iecere: - Maģisko un hermētisko zinātņu ilustrētā vēsture! Mums ir materiāli, ko nemitīgi piegādā spiristiķi, jūs esat uzkrājis zināšanas un iemaņas šajā jomā, turklāt Aljē, šis apbrīnojami kompetentais cilvēks, varēs mums palīdzēt ar konsultācijām, - gada laikā jūs noteikti varēsiet sarakstīt vismaz četrsimt lappušu sējumu. Liela formāta lappuses, visas ilustrētas, spilgtās krāsās, tā, lai lasītājiem aizrautos elpa. Varēsim izmantot arī daļu materiālu, ko jūs savācāt metālu vēsturei.

- Vecie materiāli tomēr nederēs, - es iebildu. - Vai tad grāmatā par maģiju var likt ciklotrona fotogrāfiju?

- Protams, var! Kā - to izdomājiet jūs! Lieciet lietā savu

iztēli, Kasaubon, domājiet! Kas tad īsti notiek tajās atomiskajās mašīnās, tajos magatroniskajos pozitronos vai kā viņus tur sauc? Matērija izšķīst, jūs liekat iekšā vienalga ko, bet ārā nāk kvarki, melnie caurumi, centrifugēts urāns un dievs zina kas vēl! Maģija un dzīve, Hermes et Alhermes, - bet jūs jau labāk pārzināt šos jautājumus. Kreisajā lapas pusē lieciet kādu gravīru ar Paracelzu, viņa alambikiem un tamlīdzīgiem krāmiem, protams, uz zelta fona, bet labajā pusē atradīsies vieta kvazāriem, svina ūdens putotājiem, gravitacionālgalaktiskajai antivielai, - vai tad atkal viss jāizdomā man pašam? Lieciet saprast, ka burvji nebija tie, kas māžojās, būtībā neko nesaprazdami, - īstie burvji ir zinātnieki, kas atklāj matērijas okultos noslēpumus. Lai lasītāji nojauš, ka brīnumainais ir visapkārt. Lai viņiem rodas aizdomas, ka Palomāra kalna astronomiem ir zināms daudz vairāk, nekā viņi mums izpauž...

Un, lai iedvestu man drosmi, Garamona kungs gandrīz jūtami palielināja manu atalgojumu. Un es devos meklēt Trismosīna Liber Solis^134 miniatūras un Viltus Lulla Liber Mutus^135. Manas mapes piepildīja pentagrammas, sefirotu koki, dekāni un talismani. Sēdēju bibliotēku visvientulīgākajās lasītavās un iepirku dučiem grāmatu tajās bodītēs, kur agrāk pārdeva kultūras revolūciju.

Līdzās spiristiķiem es jutos brīvi un labi, kā psihiatrs, kurš iemīļojis savus pacientus un kuram tīkamas un dziednieciskas šķiet vēja brāzmas, kas liek locīties kokiem viņa privātklīnikas vecajā parkā. Pēc kāda laika viņš sāk rakstīt lappušu lappuses par murgiem, vēlāk - murgu lappuses. Viņš neapzinās, ka pacienti viņu pārvilinājuši savā pusē. Viņš domā, ka ir kļuvis par mākslinieku. Tā mēs iecerējām Plānu.

Diotallevi iesaistījās spēlē, jo viņam tā bija lūgšana. Kāpēc to spēlēja Jākopo Belbo? - tolaik biju pārliecināts, ka viņš, tāpat kā

es, vienkārši izklaidējas. Vienīgi tagad es saprotu, ka viņam spēle nesniedza patiesu baudījumu. Viņš to spēlēja tā, kā daži uztraukumā mēdz grauzt nagus.

Vai arī viņš spēlēja, lai atrastu vismaz kādu no neeksistējošajām adresēm vai skatuvi bez rampas, ko viņš piemin savā failā ar nosaukumu Sapnis. Radīt teoloģiskus surogātus, aizstāt Eņģeli, kurš nekad neieradīsies.

filename: sapnis grumbās, - tā mēdz aizmirst naudu vai lapiņu ar kādu svarīgu ziņu, tu to iebāz bikšu vismazākajā kabatiņā vai vecā žaketē un tikai vēlāk aptver, ka šis nieks bijis svarīgs, izšķirošs, neatgūstams.

Pilsētas tēls ir daudz skaidrāks. Tā ir Parīze, un es esmu Sēnas kreisajā krastā, zinu, ka, pārgājis pāri upei, nonākšu laukumā, kas varētu būt place des vosges... nē, tas ir plašāks, un tālākajā malā slejas tāda kā Madlēnas baznīca. Pārgājis laukumam, apmetis līkumu dievnamam, es nonāku kādā ielā (tur uz stūra ir grāmatu antikvariāts), kas nogriežas pa labi, ieplūstot šauru šķērsielu mudžeklī, kas pilnīgi noteikti ir Barrio Cotico, Barselonas vecpilsēta. No turienes es varētu iziet uz citas ielas - tā ir ļoti plata, spilgti apgaismota, un tieši šajā ielā (un to es atceros ar fotogrāfisku precizitāti), labajā pusē, tādā kā dziļā iekšpagalmā atrodas Teātris.

Es skaidri nezinu, kas notiek šajā izpriecu templī, katrā ziņā tas ir kaut kas viegli un līksmi piedauzīgs, varbūt kas līdzīgs striptīzam (tāpēc es neuzdrošinos jautāt ceļu), bet zinu par šo vietu pietiekami daudz, lai gribētu tur atgriezties, un esmu jau priecīgi uzbudināts. Bet velti, jo netālu no Chatam Road ielas sajūk.

Es pamostos ar nelāgu pēcgaršu mutē - tādas mieles atstāj nenotikusi tikšanās. Nespēju samierināties, ka nezinu, ko īsti esmu zaudējis.

Reizēm es esmu lielās lauku mājās. Māja ir liela, un es zinu, ka tai ir vēl viens spārns, bet es nekādi nespēju tur nokļūt, it kā visas ejas un gaiteņi būtu aizmūrēti. Un es zinu, ka otrā mājas spārnā ir neskaitāmas istabas, es tās visas reiz esmu apskatījis, nav iespējams, ka es tās būtu nosapņojis citā sapnī. TUr ir senas mēbeles un izbalojušas gravīras, uz konsolēm salikti no kartona darināti deviņpadsmitā gadsimta ēnu teātri, uz dīvāniem - izšūti pārklāji, plauktos - milzums grāmatu, arī Ceļojumu Ilustrētā žurnāla un Piedzīvojumu uz Sauszemes un Jūrā visi gadagājumi; nav taisnība, ka no lielas lasīšanas tie izšķīduši un mamma tos atdevusi vecu lupatu un papīru uzpircējam. Es prātoju, kurš gan sajaucis gaiteņus un kāpnes, jo tieši tur es gribētu ierīkot savu labo patvērumu, savu buen retiro, tur, vērtīgo krāmu smaržā.

Kāpēc man sapņos nevarētu rādīties vidusskolas eksāmeni kā visiem normāliem cilvēkiem?

Ši ierīce aizņēma divdesmit kvadrātpēdu, un tā bija novietota telpas vidū. Tās virsma bija veidota no daudziem koka gabaliņiem spēļu kauliņu lielumā - daži no tiem bija lielāki, daži mazāki. Visi tie bija savienoti ar smalkām stieplītēm. Šiem koka gabaliņiem abās pusēs bija pielīmēts papīrs, un uz šīm papīra sloksnītēm uzrakstīti visi vārdi, kādi sastopami la-putiešu valodā, dažādās izteiksmēs, laikos un locījumos, bet pilnigā nekārtībā .. Pēc viņa pavēles skolnieki katrs satvēra dzelzs rokturi, jo četrdesmit šādi rokturi bija iestiprināti statnes sānos. Pagriežot šos rokturus, vārdu sakārtojums pilnīgi mainījās. Tad viņš pavēlēja trīsdesmit sešiem zēniem lēni izlasīt rindas, kas bija izveidojušās uz statnes, un, kur viņi atrada trīs vai četrus vārdus, kas kopā varēja izveidot daļu teikuma, nodiktēja tos pārējiem četriem zēniem.*

Ož. Svlfts, Cullvera ceļojumi J. Swlft, Culllver's Travels, lll, 5

65 nodaļa

Esmu pārliecināts, ka, apcerot savu sapni, Belbo

atkal atgriezās pie domām par zaudēto iespēju un par savu atteikšanās zvērestu, ko viņš bija devis sev pašam, jo nebija pratis pamanīt īsto Bridi (ja vien tāds viņa dzīvē bija gadījies). Plāns radās, jo Belbo bija samierinājies, ka viņam atliek vien sacerēt viltus īstos brīžus.

Vienudien lūdzu, lai Belbo padod kādu man ievajadzējušos tekstu, un viņš sāka rakņāties bīstami grīļīgajā papīru kaudzē, kas bija sakrauta uz viņa rakstāmgalda, neņemot vērā ne manuskriptu lielumu, ne svaru. Pamanījis meklēto, viņš mēģināja to izvilkt no kaudzes apakšas, un papīru tornis, protams, nogruva zemē. Vāciņi atvērās, un lapas izlidoja no saviem neuzticamajiem mājokļiem.

- Vai tad jūs vispirms nevarējāt kādu daļu nocelt un nolikt malā? - es noprasīju,'lai gan zināju, ka velti dzisinu muti. Belbo vienmēr meklēja manuskriptus tieši tā.

Un viņš kā vienmēr atbildēja: - Gan jau Gudruna savāks.

Viņai taču dzīvē vajadzīgs kāds cēls uzdevums, citādi viņa zaudēs identitāti.

♦

Bet tagad es biju ieinteresēts, lai manuskriptiem nenotiktu nekas ļauns, jo galu galā biju kļuvis par izdevniecības darbinieku.

- Gudruna taču neprot tos sakārtot pareizi, viņa sabāzīs lapas nepareizajās mapēs.

- Ja to dzirdētu Diotallevi, viņš būtu sajūsmā. Tā radīsies jaunas grāmatas, eklektiskas, nejaušas. Tas atbilst spiristiķu loģikai.

- Bet mēs paši nonāksim kabalistu lomā. Tūkstošiem gadu, lai atrastu pareizo kombināciju. Jūs Gudrunu vienkārši gribat nosēdināt tā pērtiķa vietā, kurš mūžīgi klabina rakstāmmašīnas taustiņus. Atšķirīgs ir vienīgi šī pasākuma ilgums. Bet, skatoties evolūcijas mērogā, mēs neko daudz nebūsim ieguvuši. Vai tad nav programmas, kas ļautu šo darbu uzticēt Abulafijam?

Tostarp kabinetā bija ienācis Diotallevi.

- Protams, ka tāda programma ir, - teica Belbo, - teorētiski tā ļauj ievadīt divus tūkstošus datu. Vajadzīga tikai vēlēšanās tos ievadīt. Piemēram, tā var rakstīt dzeju. Jūs ievadāt dažādu iespējamu dzejoļu rindas, programma jums jautā, cik garam jābūt dzejolim, un jūs nolemjat: desmit, divdesmit vai simt rindiņu. Tad programma vajadzīgo skaitu randomizē, īsāk sakot, tā vienmēr rada jaunas kombinācijas. No desmit rindiņām var iegūt tūkstošiem nejaušu dzejoļu. Vakar es izmēģināju un ievadīju, piemēram, tādas rindas: “dreb maigās liepu lapas”, “mani acu vāki tik smagi”, “ja liktens pirksts to lemtu”, “tev savu dzīvi dāvāju” un tā tālāk. Vai gribat redzēt rezultātus?

Es naktis skaitu, sitāra skan...

Nāve, tavs guvums...

Nāve, tavs guvums...

Grimst miegā gurdais gars...

Rītausmas alkainā sirds...

Krīt ļaunu vēstoša kaiva...

(Grimst miegā gurdais gars...)

Nāve, tavs guvums...

Dreb maigās liepu lapas...

Es naktis skaitu, sitāra skan...

Mani stindzina naktsputnu vaidi...

Dreb maigās liepu lapas...

- Šis tas atkārtojas. Mēģināju pārveidot programmu, lai atkārtojumu nebūtu, bet tas ir pārāk sarežģīti. Un vispār atkārtošanās ir ļoti poētiska.

- Interesanti, - noteica Diotallevi. - Esmu gatavs noslēgt pamieru ar tavu mašīnu. Tātad, ja es tajā ievadītu visu Toru un tad liktu, lai viņa to - kāds nu bija tas termins - randomizē, mašīna pārkārtotu Grāmatas rindiņas? Tā būtu īsta Temura?

- Protams, tas ir tikai laika jautājums. Bet ar dažiem gadsimtiem vajadzētu pietikt.

Es ierosināju: - Varbūt labāk ievadīt dažus desmitus izteikumu no spiritisku sacerējumiem, piemēram, “templieši aizbēga uz Skotiju” vai “Corpus Hermetieus parādījās Florcncē 1460. gadā”. Tad vēl vajadzētu piemest dažus saikļus un savienojošas frāzītes, piemēram, “tas nenoliedzami pierāda, ka” un “no tā izriet, ka”. Rezultāti būtu īstas atklāsmes. Vajadzētu tikai aizpildīt tukšās vietas, bet teikumus, kuri atkārtojas, varētu uztvert kā pravietojumus, uzstājīgus mājienus vai pat brīdinājumus. Ļaunākajā gadījumā mēs radītu agrāk nekur nepublicētu maģijas vēstures nodaļu.

- Ģeniāli, - teica Belbo. - Ķeramies klāt tūlīt!

- Nē, ir jau septiņi. Labāk rit.

- Nē, es to darīšu šovakar. Palīdziet man kaut pāris minūtes! Paņemiet no grīdas kādas divdesmit lappuses, tās, kuras nejauši gadās pa ķērienam, un nolasiet man pirmo teikumu, kas iekrīt acīs.

Es noliecos un pacēlu dažas lapas: - Arimatdjas Jāzeps nogādā Grālu uz Franciju.

- Lieliski, ievadīts. Lasiet nākamo!

- Saskaņā ar templiešu tradīciju Godfruā de Bujons Jeruzā-lemē nodibina Lielo Cionas Priorātu. Debisī bija rožkrustietis.

- Atvainojiet, - ierunājās Diotallevi, - bet, manuprāt, noteikti jāievada ari daži neitrāli dati, piemēram, “koala lāči dzīvo Austrālijā” vai “Papēns izgudro ātrvāramo tvaika katlu”.

- Minnija ir Mikimauša līgava, - es ierosināju.

- Nepārspīlēsim.

- Nē, pārspīlēsim gan. Ja mēs pieļausim domu, ka pasaulē pastāv kaut viens fakts, kas neatklāj kaut ko citu, mēs jau būsim atkāpušies no hermētiskā domāšanas veida.

- Taisnība. Lai būtu ari Minnija. Un, ja jums nav iebildumu, es gribētu ievadīt vēl vienu būtisku faktu: “templieŠi ir iejaukti absolūti visos notikumos”.

- Kāda runa! - piekrita Diotallevi.

Tā mēs turpinājām nepilnu stundu. Un tad jau patiešām bija vēls. Belbo teica, lai mēs mierīgi ejot mājās, viņš tikšot galā viens pats. Ieradās Gudruna, lai pateiktu, ka gribot slēgt ciet ārdurvis. Belbo viņai paziņoja, ka paliks strādāt, un lūdza, lai viņa savāc pa grīdu izkaisītās lapas. Gudruna izdvesa dažas skaņas, kas varēja būt piederīgas gan latīņu valodai sine flexione* gan tikpat labi čeremisu valodai, un abās nozīmēja sašutumu un neizpratni, kas lieku reizi apliecināja, ka starp visām pasaules valodām pastāv visaptveroša radniecība, jo tās visas cēlušās no kopīga Ādama celma. Un viņa izpildīja Belbo lūgumu, randomizējot manuskriptus vēl labāk nekā kompjūters.

Nākamajā rītā Belbo starot staroja. - Mums izdevās, - viņš teica. - Mums izdevās, un rezultāti ir satriecoši. - Viņš mums padeva izdrukas lapu.

Templieši ir iejaukti absolūti visos notikumos

Nākamais apgalvojums nav patiess

Jēzu sita krustā Poncija Pilāta valdīšanas laikā

Viedais Ormuss Ēģiptē nodibināja Rozes un Krusta brālibu Provansā sastopami kabalisti Kas svinēja kāzas Kānaānā?

Minnija ir Mikimauša līgava No tā izriet, ka Ja

Druīdi pielūdza melnās jaunavas Tad

Sīmanis Burvis saskata Sofiju kādā Tīras prostitūtā Kas svinēja kāzas Kānaānā?

Merovingi apgalvo, ka viņus par karalisko dinastiju izvēlējusies dievišķā griba

Templieši ir iejaukti absolūti visos notikumos

- Nedaudz juceklīgi, - noteica Diotallevi.

- Tu vienkārši neproti saskatīt sakarības. Un nepievērs pietiekami daudz uzmanības jautājumam, kas te atkārtojas divas reizes: kas svinēja kāzas Kānaānā? Tieši atkārtošanās ir maģiskā atslēga. Protams, skaidrojot šo tekstu, es to radoši papildināju, bet iniciētajam ir tiesības papildināt patiesību. Tātad mana interpretācija: Jēzus netika sists krustā, un tāpēc templieši noliedza krucifiksu. Leģenda par Arimatijas Jāzepu slēpj daudz dziļāku patiesību: pats Jēzus, nevis Grāls nonāk Francijā pie Provansas kabalistiem. Bet Jēzus ir tikai metafora, kas apzīmē Pasaules Valdnieku, rožkrustiešu ordeņa īsteno dibinātāju. Un kas ierodas Francijā kopā ar Jēzu? Viņa sieva. Kāpēc evaņģēlijos nav teikts, kas svinēja kāzas Kānaānā? Tāpēc, ka precējās Jēzus un par Šīm kāzām plašāk nevarēja rakstīt, jo par sievu viņš ņēma visiem zināmu grēcinieci netikli Mariju Magdalēnu. Un tāpēc kopš tā laika visi apgaismotie vīri, sākot no Sīmaņa Burvja līdz pat Pos-telam, mūžīgo sievišķo pirmsākumu meklē priekamājās. No tā izriet, ka Jēzus ir Francijas karaliskās dzimtas pamatlicējs.

66 nodaļa

ja mūsu pieņēmumi ir pareizi, Svētais Grāls.. bija Jēzus pēcteči, viņa cilts, "Sang real“, proti, karaliskās asinis, ko sargāja templiešl.. Bet vienlaikus burtiskā nozīmē Svētais Grāls droši vien bija arī trauks, kurā tika uzkrātas un glabātas Jēzus asinis. Citiem vārdiem sakot, tas bija svētās Magdalēnas klēpis.

M. Bedžents, R. li, H. Unkolns, Svētās Asinis un Svētais Crāls M. Balgent, R Leight, H. Lincoln, The Holy Blood and the Holy Grail,

1982, London, Cape, XVI

- Nu, - novilka DiotaUevi, - neviens tavus skaidrojumus neņemtu par pilnu.

- Gluži otrādi, viņš pārdotu simtiem tūkstošu eksemplāru tirāžu, - es drūmi noteicu. - Tāds stāsts jau ir sarakstīts, tikai ar nelielām atšķirībām. Tā ir grāmata par Grālu un Renlešato noslēpumiem. Jums vajadzētu lasīt ne tikai manuskriptus, bet arī to, ko izdod citi apgādi.

- Svētie serafimi! - iesaucās Diotallcvi. - Es taču teicu. Šī mašīna atkārto vienīgi to, kas visiem jau zināms. - Un viņš vīlies izgāja no mūsu kabineta.

- Un tomēr tas nav zemē metami, - aizvainoti teica Belbo.

- Man iešāvusies prātā doma, kas iešāvusies prātā ari citiem? Vai tāpēc tā būtu sliktāka? To sauc par literāro poliģenēzi. Garamona kungs teiktu: tas pierāda, ka es saku patiesību. Tās grāmatas autori droši vien prātoja un mocījās gadiem ilgi, bet es visu atrisināju vienā vakarā.

- Es esmu jūsu pusē, ir vērts turpināt. Bet, manuprāt, vajadzētu ievadīt vairāk datu, kas nenāk no spiristiķu tekstiem. Mums jau nav jāpierāda saistība starp Debisī un templiešiem. To var visi. Daudz grūtāk un svarīgāk ir atrast okultu saistību starp Ka-balu un, piemēram, automašīnas svecēm.

Izmetu šo piemēru nejauši, daudz nedomādams, taču biju devis Belbo jaunu ierosmi. Nākamajā rītā viņš man par to pastāstīja.

- Jums bija taisnība. Jebkurš fakts kļūst svarīgs, ja to sasaista ar kādu citu. Šādi savienojumi maina perspektīvu. Un vedina uz domām, ka ikkatra šīs pasaules parādība, katra skaņa, katrs rakstīts vai izrunāts vārds nes nevis tiem šķietami piemītošo jēgu, bet vēsta mums par Noslēpumu. Pamatlikums ir vienkāršs: uz visu vienmēr skatīties ar aizdomām. Šādi slepenu jēgu var izlasīt arī jebkurā ceļa zīmē, piemēram, “vienvirziena ceļš”.

- Protams. Tā ir kataru svētulīgā morāle. Šajā ceļā nav iespējama saskarsme ar pretējo virzienu, tas ir, pretējo dzimumu. Ceļš, kas pasargā no Demiurga slazdiem.

-Vakarvakarā man gadījās lasīt mācību grāmatu B kategorijas autovadītājiem. Nezinu, vai pie vainas bija krēsla vai arī tas, ko jūs man iepriekš bijāt teicis, bet mani pārņēma aizdomas, ka grāmata vēsta par Kaut Ko Citu. Varbūt automobilis pastāv tikai kā radīšanas metafora? Mēs nedrīkstam savu uztveri ierobežot tikai ar virsbūves vai vadības paneļa ilūziju, jāprot saskatīt to, ko redz tikai xVleistars, to, kas ir apakšā. Kā ir lejā, tāpat ir arī augšā. Automašīna ir sefirotu koks.

- Ko jūs sakāt!

- Ne jau es to saku. Tas skaidri redzams. Šasija ir koka stumbrs. Saskaitiet pats: motors, divi priekšējie riteņi, sajūgs, pārnesumkārba, kardānpārvads, galvenais pārvads, diferenciālis un divi pakaļējie riteņi. Desmit locekļu - desmit sefirotas.

- Bet izvietojums nesakrīt.

- Kā nu to ņem. Diotallevi taču mums stāstīja, ka dažos variantos Tiferet ir nevis sestā, bet astotā sefira un atrodas zem Nezaļi un Hod. Manējais ir Bclbota koks, cita tradīcija.

- Fiat^136

- Aplūkosim šasijas dialektiku. Pašā galā atrodas dzinējs, Motors, Omnia Movens^137, kuru varam atzīt par Radošo Dzinuli.

Motors savu radošo enerģiju nodod tālāk diviem līdzās esošajiem Augstākajiem Riteņiem - Gudrības Ratam un Vieduma Ratam.

- Bet tā notiek tikai mašīnās ar priekšējo piedziņu...

- Belbota koka labākā īpašība ir tā, ka tas pieļauj metafiziskas alternatīvas. Priekšējā piedziņa ir garīgā kosmosa atveids - radošais spēks, motors atrodas priekšpusē un tūdaļ nepastarpināti nodod savu gribu priekšējiem jeb Augstākajiem Riteņiem. Bet pastāv arī materiālistiskā versija: tā atveido degradējušos kosmosu, kur Radošā Dzinuļa dvesma plūst uz diviem pakaļējiem jeb Zemākajiem Riteņiem un kosmiskā emanācija atraisa matērijas zemākos spēkus.

- Bet ja motors atrodas aizmugurē?

- Sātaniskais variants. Augstākais sakrīt ar zemāko. Dievs tā-patina sevi ar rupjās, zemās matērijas kustībām. Dievs kā mūžīgi frustrētas alkas pēc dievišķā. Droši vien tas atkarīgs no Trauku Saplīšanas.

- Vai tas būtu plīsums izplūdes gāzu trokšņa slāpētājā?

- Tā notiek tikai pasaulēs, kas dzimušas neiznēsātas, tad Arhontu indīgā elpa izplūst kosmiskajā ēterā. Bet nenovirzīsimies no galvenā. Pēc Motora un abiem Riteņiem nāk Sajūgs, tā ir Žēlastības sefira, kas uztur vai pārtrauc Mīlestības plūsmu, kas savieno pārējo Koka daļu ar Augstāko Enerģiju. Disks, mandala, kas glāsta citu mandalu. Tad nāk Pārvērtību Šķirsts, kuru materiālisti dēvē par ātrumkārbu vai pārnesumkārbu, tajā ietverta Ļaunā sākotne, jo šis mehānisms ļauj cilvēka gribai palēnināt vai paātrināt emanācijas nepātraukto procesu. Tāpēc mašīnas ar automātisko ātrumkārbu maksā dārgāk - tajās pats Koks regulē emanā-ciju saskaņā ar Augstāko Līdzsvaru. Tad nāk Kardānpārvads -un ņemiet vērā, ka šis nosaukums, kardāns, aizgūts no kāda renesanses laika burvja Džerolāmo Kardano vārda - un vēl Galve-

nais Pārvads (pievērsiet uzmanību, ka šis pāris veido skaitlisku

opozīciju motora četriem cilindriem). Tas ir Kronis (sefirotu koka Keter), kas pārraida kustību pasaules riteņiem. Un te top skaidrs Atšķirību sefiras jeb Diferenciāļa uzdevums. Tas, izprazdams dievišķo Skaistumu, sadala kosmiskos spēku Slavas un Uzvaras Riteņiem, kuri pasaulē, kas nav dzimusi spontānā abortā (tātad pasaulē ar priekšējo piedziņu), pakļaujas Augstāko Riteņu diktētajai kustībai.

- Visai pārliecinoši. Un Motora sirds, Kronis, vieta, kur mājo Viens?

- Jāskatās ar iniciētā acīm. Augstākais Motors jeb Kustinātājs dzīvo ieplūdes un izplūdes mijā - tā ir dievišķā Ieelpa un Izelpa. Sākotnēji šajā elpā bija Divi, saukti par Cilindriem (acīmredzams ģeometrisks arhetips!), tad Divi radīja Trešo, bet tagad šie Trīs saskaņā un mīlestībā godbijīgi vēro Ceturto. Un šajā elpā Pirmajā Cilindrā (neviens no tiem nav pirmais kādas iekšējas hierarhijas dēļ, to kārtību nosaka brīnumaina sadarbība un izvietojums) Virzulis laižas lejup no Augstākā Maiņas Punkta līdz Zemākajam Maiņas Punktam (jāuzsver, ka tic ir divi Nulles Punkti),

un šīs kustības laikā Cilindrs piepildās ar tīru enerģiju. Es, protams, tagad visu vienkāršoju, jo te iesaistīta arī visa eņģeļu hierarhija: Vārpstas, Vārsti, Vārstu Vadīklas, Bīdītāji un tā tālāk... Motora iekšējā mītne var sazināties ar pārējo kosmosu vienīgi tad, ja saskaņoti darbojas šie Starpnieki, eņģeļi. Es gan negribētu runāt ķecerības, bet šeit, manuprāt, atklājas Viena sākotnējie ierobežojumi, jo Viens savā radošajā darbībā tomēr ir atkarīgs no Lielajiem Ekscentriskajiem. Vajadzēs uzmanīgāk pārlasīt Tekstu.

Katrā ziņā, kad Cilindrs piepildās ar enerģiju, Virzulis atkal kāpj līdz Augstākajam Maiņas jeb Nulles Punktam un notiek Saspiede.

Tas ir tsimsum. Un jau nākamajā mirklī - Bijj Banjj spožums, Sprādziens un Izplešanās. Izšķiļas dzirkstele, degmaisījums aiz-sveļas un liesmo, un tā (kā teikts manā rokasgrāmatā) ir Cikla Vienīgā Aktīvā faze. Bet vai, vai! - ja degmaisījumā iejaucas

gliemežvāki, quelippot, nešķīstās matērijas pilieni, piemēram, ūdens vai Coca-Cola. Tad Izplete nenotiek vai ari notiek saraustīti, kroplīgi...

- Vai Shell gliemežvāks nav no to pašu quelippot gliemežu bara? Tad viņiem nevar uzticēties. Turpmāk mašīnā liesim tikai Jaunavas Pienu...

- Jāpārbauda. Varbūt tur uzdarbojas Septiņas Māsas, zemākie pirmsākumi, kas grib pārraudzīt Radīšanas gaitu... Bet atgriezīsimies pie Cilindra: pēc Izplešanās jeb, citiem vārdiem, pēc Izpletes Takts seko dievišķā izelpa, ko senākos tekstos sauc par Izplūdi. Virzulis atkal kāpj augšup līdz Augstākajam Maiņas Punktam, un no Cilindra izplūst Atgāzes jeb bezveidīgā, sadegusī matērija. Tikai tad, ja veiksmīgi noritējusi šī attīrīšanās fāze, var sākties Jauns Cikls. Ja labi apdomā šīs norises, var secināt, ka tas ir tas pats neoplatoniķu Exodus et Parodus mehānisms, apbrīnojamā Augšupceļa un Lejupceļa dialektika.

- Quantum mortalia peetora caecae noctis habentl^138 Un matērijas dēli līdz šim to nebija pamanījuši!

- Tāpēc gnostiķi apgalvoja, ka uz glābiņu var cerēt vienīgi pneimatiķi, bet matērijas dēliem, hiliķiem, tas nesasniedzams.

- Līdz rītdienai mēģināšu sagatavot telefonu abonentu grāmatas mistisko analīzi...

- Mūsu Kasaubonam kā vienmēr ir lielas ambīcijas. Ņemiet vērā, ka tad jums vajadzēs atrisināt neizsmeļamo Viena un Daudzu problēmu. Sāciet ar kaut ko vienkāršāku. Piemēram, vispirms izpētiet veļasmašīnas mehānismu.

- Tas jau ir skaidrāks par skaidru. Alķīmiskā transformācija no Melnā Darba līdz Baltajam Darbam.

Da Rosa, nada digamos agora...’

Sampaio Bruno, Mīlestības bruņinieki Sampavo Bruno, Os Cavalelros do Amor,

67 nodaļa

Kad skatiens vienmer ir aizdomu pilns, bez ieve-rības netiek atstātas pat visniecīgākās pēdas. Pēc mašīnas uzbūves kabalistiskās analīzes es biju gatavs saskatīt dziļus simbolus ikvienā priekšmetā, kas pagadījās acu priekšā.

Nebiju zaudējis sakarus ar saviem draugiem Rio, un tieši tais dienās Koimbrā notika portugāļu kultūrai veltīts kongress. Gribēdami mani atkal satikt (domāju, ka šajā gadījumā manas zināšanas par attiecīgo tēmu nebija no svara), mani brazīliešu draugi panāca, lai uz kongresu uzaicina arī mani.

Lija nebrauca man līdzi. Viņa bija septītajā mēnesī, grūtniecība tik tikko bija noapaļojusi viņas ķermeņa smalkās līnijas, padarot viņu par trauslu flāmu dievmāti, tomēr viņa negribēja riskēt un doties tik tālā ceļojumā.

Pavadīju trīs līksmus vakarus kopā ar vecajiem draugiem. Atpakaļceļā uz Lisabonu autobusā izcēlās strīds par to, vai labāk vajadzētu apstāties Fatimā vai Tomarā, jo apskatīšanas vērtas esot abas. Tomara ir pils, kurā patvērās Portugāles templieši pēc tam, kad karaļa un pāvesta labvēlība viņus bija paglābusi no prāvas, sārta un sagrāves, pārdēvējot viņus par Kristus Bruņinieku ordeni. Es negribēju laist garām iespēju apskatīt templiešu pili, un, par laimi, grupas lielākā daļa neizrādīja pārlieku sajūsmu par iespēju doties uz Eatimu.

Tomara ideāli atbilda maniem priekšstatiem par templiešu pili. Ceļš uz cietoksni vijas gar ārējiem bastioniem, kuru šaujam-1 ūkas veidotas krusta formā, un jau ar pirmajiem elpas vilcieniem Tomarā sajūtama krusta karu gaisotne. Kristus bruņinieki pār-

ticīgi bija valdījuši šajā vietā daudzus gadsimtus; leģenda vēsta, ka gan Indriķis Jūrasbraucējs, gan Kristofors Kolumbs nākuši no ordeņa brāļu vidus. Ordenis patiešām savulaik aizrautīgi iekaroja tālas jūras, tā sagādājot bagātību un varenību visai Portugālei. Un ilgā un pārticīgā dzīve šai vietā bija kļuvusi par cēloni tam, ka pils daudzu gadsimtu laikā bija vairākkārt tikusi pārbūvēta un paplašināta, - senajam viduslaiku kodolam bija pievienojušies ari renesanses un baroka stila spārni. Jutos aizkustināts, ieiedams pils baznīcā ar astoņstūru rotondu, kas precīzi atveido to, kura izbūvēta pie Svētā kapa. Baznīcā manu uzmanību tūdaļ piesaistīja arī templiešu krusti - te tie bija visdažādākās formas. Par šīm dīvainībām biju lauzījis galvu jau agrāk, pētīdams visai juceklīgo ar templiešiem saistīto ikonogrāfiju. Maltas bruņinieku krusts cauri gadsimtiem bija saglabājies gandrīz nemainīgs, toties tem-pliešu krusta formu, šķiet, bija ietekmējusi gan katra laikposma mode, gan dažādu zemju vietējās tradīcijas. Tāpēc templiešu medniekiem pietiek ieraudzīt jebkādu krusta zīmi, lai varētu to pasludināt par slepenībā mītošo bruņinieku pēdām.

Tad gids mūs aizveda apskatīt manuelino stila lodziņu, janela, kā te to sauca; loga rotājumi - akmenī grieztas aļģes, gliemežvāki, tauvas, ķēdes un enkuri - slavināja ordeņa bruņinieku piedzīvojumus tālajās jūrās. Logu no abām pusēm ieskāva resnas kolonnas, īsti torņi, un es ieraudzīju, ka tajos iecirsts Bikšu Lentes ordeņa ģerbonis. Kā gan šis angļu ordeņa simbols nonācis nocietinātā Portugāles klosterī? Gids neprata mums to paskaidrot, bet pēc neilga laika citā baznīcas malā, šķiet, ziemeļrietumu stūrī, viņš pievērsa mūsu uzmanību Toison d’Or simboliem. Nespēju izvairīties no domām par smalkajām saitēm, kas rotaļīgi vienoja Bikšu Lentes ordeni ar Zelta Aunādas ordeni, Zelta Aunādas ordeni ar argonautiem, argonautus ar Grālu un Grālu ar templiešiem. Man prātā nāca arī Ardenti murgainās runas un dažas lap- puses spiristiķu manuskriptos... Un pārsteigumā nodrebēju, kad

gides mūs ieveda kādā nelielā zālē ar velvju griestiem. Velvju ribas rotāja akmens rozetes, bet no dažām nolūkojās bārdaina seja, smīnīgs satīra ģīmis. Bafomeds...

Nokāpām lejā kriptā. Septiņi pakāpieni un tālāk raupja akmens grīda līdz apsīdai, kur kādreiz varbūt stāvējis neliels altāris vai lielmestra krēsls. Bet pār ceļu līdz viņam telpas galam - septiņas velves, un katras velves ribu krusts greznots ar akmens rozi, un, jo tuvāk apsīdai, jo rozes kuplākas, bet pēdējā atplaukusi pilnā krāšņumā virs dziļas akas. Krusts un roze templiešu klosterī, turklāt zālē, kas noteikti izbūvēta krietnu laiku pirms rožkrustiešu manifestu parādīšanās... Izjautāju gidu, un viņš smaidot atbildēja: - Ja jūs zinātu, cik daudz okulto zinātņu pētnieku šeit ierodas svētceļojumā... Stāsta, ka šī esot bijusi ini-ciāciju zāle...

Nejauši ieklīdu kādā vēl nerestaurētā telpā. Te stāvēja tikai dažas noputējušas mēbeles, toties grīda bija pieblīvēta ar kartona kastēm. Ieskatījos tuvākajā un atklāju, ka tajā glabājas senas, apspūrušas, šķiet, septiņpadsmitā gadsimta grāmatas ebreju valodā. Ko gan Tomarā meklējuši ebreji? Gids man paskaidroja, ka bruņiniekiem bijušas labas attiecības ar vietējo ebreju kopienu. Viņš pieaicināja mani pie loga un parādīja franču stila dārzu, kas bija veidots kā mazs, elegants labirints. - Tas ir kāda astoņpadsmitā gadsimta ebreju arhitekta Samuela Svarca darbs, - viņš man teica.

Otrā tikšanās Jeruzālemē... Un pirmā tikšanās Pilī. Vai tad tā nebija rakstīts Provēnas vēstī? Velns! Pils, kas piesaukta Ingolfa atrastajā vēstī, nebūt nebija bruņinieku romānu teiksmainā M011-salvata, nedz arī hiperboreju Avalona. Ja Provēnas templiešiem, kuri prasmīgi pārvaldīja savus cietokšņus un nez vai bija lasījuši Apaļā Galda cikla romānus, patiešām būtu vajadzējis noteikt vietu, kur ordeņa brāļi varētu pultēties uz pirmo tikšanos, ko gan viņi būtu izvēlējušies? Protams, Tomaru, Kristus Bruņinieku

pili, - cietoksni, kur templieši, paglābušies no vajāšanas, baudīja absolūtu brīvību un neierobežotas privilēģijas, vietu, kur tie jau bija iedibinājuši sakarus ar otrās grupas sūtņiem!

Devos prom no Tomaras un Portugāles, un mana iztēle bija aizsvilusies ugunīgās liesmās. Es beidzot sāku uztvert nopietni tekstu, ko mums bija parādījis Ardenti. Templieši bija izveidojuši slepenu ordeni un izstrādājuši plānu, kuru bija paredzēts piepildīt sešsimt gadu laikā un kuram jānoslēdzas divdesmitajā gadsimtā. Templieši bija nopietni cilvēki. Tātad, ja viņi runāja par pili, viņi runāja par pili, kas pastāv īstenībā. Pirmā plānā paredzētā tikšanās vieta bija Tomara. Un kāds varētu būt plāna tālākais cels? Kur un kādā secībā iecerētas nākamās tikšanās reizes? Tās noteikti bija vietas, kur templieši varētu paļauties uz draugiem, atbalstītājiem, sazvērnieciskiem domubiedriem. Pulkvedis runāja par Stounhedžu, Avalonu, Agarthu... Muļķības! Vēsts jātulko pavisam citādi.

Pa ceļam uz mājām es sev atgādināju, ka, protams, neesmu iedomājies atklāt templiešu noslēpumu, - templiešu noslēpums ir jārada.

Mans ierosinājums vēlreiz aplūkot dokumentu, ko izdevniecībā savulaik atstāja pulkvedis, šķiet, nepatīkami pārsteidza Belbo. Kādu brīdi viņš īgni rakņājās rakstāmgalda apakšējā atvilktnē, līdz beidzot atrada vajadzīgo lapiņu. Redz, viņš tomēr to saglabājis, es klusībā spriedu. Abi kopā pārlasījām Provēnas vēsti. Kopš pirmās reizes bija pagājuši daudzi gadi.

Tekstu ievadīja pēc Tritēmija metodes šifrētā frāze: LesXXXVI inuisibles separez cn six bandes. Un tālāk:

a la ... Saint Jean 36 p charrete defein 6 ... entiers avec saicl p ... les blancs mantiax r... s... chevaliers de Pruins pour la ...j. ne.

6foiz 6 en 6 places

chascune J'oiz 20 a .... 120 a ....

iceste est V ordonation

al donjon li premiers

it li secunzjoste iceus qui... pans

it al refuge

it a Nostre Darne de V altre part de V iau it a Vostel des popelicans it a la pierre

3 foiz 6 avant la feste ...la Grant Pute.

- Trīsdesmit sešus gadus pēc siena vezuma, Svētā Jāņa naktī, 1344. gadā, sešas neskartas vēstis ar zīmogu balto apmetņu bruņiniekiem, bruņiniekiem, kas, gatavodamies atriebībai, pretojas Provēnā. Sešas reizes uz sešām vietām, ikreiz pa divdesmit gadiem, pavisam simt divdesmit gadus, tāds ir Plāns. Lai pirmie dodas uz cietoksni, tad atkal pie tiem, kas ir ēduši maizi, tad atkal patvērumā, tad atkal pie Mūsu Kundzes viņpus upes, tad atkal popelicans miteklī un tad atkal pie akmens. Redzat, 1344. gadā rakstītajā vēsti teikts, ka pirmajiem jādodas uz Cietoksni. Un, patiešām, bruņinieki apmetas Tomarā 1357. gadā. Par pirmo tikšanās vietu viss būtu skaidrs, tagad mums jāatbild uz jautājumu, kurp devās otrās grupas vīri. Uz priekšu! Mums jāiztēlojas, ka esam bēguļojoši templieši. Uz kurieni mēs dotos, lai izveidotu otru slepeno centru?

- Hmm... Ja ir taisnība, ka vīri, kas slēpās siena vezumā, ir aizbēguši uz Skotiju... Taču kāpēc Skotijas iemītnieki būtu jāsauc par tiem, kas ēduši maizi?

Asociāciju ķēžu darināšanā cs biju nepārspējams. Par pirmo posmu derēja jebkurš jēdziens vai fakts. Tātad: Skotija, Hijjh-lands*, druldu rituāli, Svētā Jāņa nakts, vasaras saulgrieži, Jāņu ugunskuri, Zelta zars... Par Jāņu nakts ugunīm biju lasījis Freizera Zelta zarā. Pēdas bija tikko manāmas, tomēr bija vērts pārbaudīt.

Piezvanīju Lijai. - Paklau, sameklē plauktā Zelta zaru un, lūdzu, paskaties, kas tur teikts par Svētā Jāņa nakts ugunskuriem.

Lija ar šādiem uzdevumiem vienmēr tika galā ļoti veikli. Viņa zibenīgi atrada vajadzīgo nodaļu. - Ko tieši tu gribi zināt? Tas ir ļoti sens rituāls, piekopts gandrīz visās Eiropas zemēs. Sos svētkus svin, kad saule savā ceļā sasniegusi augstāko punktu. Svētais Jānis piekabināts vēlāk, lai pielāgotu svētkus kristietībai...

- Vai Skotijā šajos svētkos ēd maizi?

- Pagaidi, es paskatīšos... Laikam neēd gan... Ak, redz, maizi ēd nevis vasaras saulgriežos, bet pirmajā maijā, naktī. To sauc par Belteinas ugunskuru nakti, tie ir druīdiskas izcelsmes svētki, tradīcijas izplatītas galvenokārt Skotijas ziemeļrietumu daļā...

- Rokā ir! Kāpēc viņi ēd to maizi?

- Iejauc mīklu no kviešu un auzu miltiem un cep plāceņus uz oglēm... Tad notiek rituāls, kas attīstījies no senajiem cilvēku upurēšanas rituāliem... Jā, viņi ēd plāceņus, ko sauc par beno-kiem, bannoek...

- Kā? Nosauc man pa burtiem?

Viņa nodiktēja vārdu, es pateicu paldies un vēl to, ka viņa ir mana Beatrīče, mana Feja Morgana un vēl visu ko tikpat mīļu. Tad centos atcerēties savu diplomdarbu. Kā vēsta leģenda, slepenais kodols patveras Skotijā pie karaļa Roberta Brūsa, templieši palīdz karalim uzvarēt kaujā pie Benokbērnas (Bannoek Burn). Un pateicībā karalis viņiem izveido jaunu ordeni, un templieši kļūst par Skotijas Svētā Andreja bruņiniekiem.

Izcēlu no plaukta lielo angļu valodas vārdnīcu un ņēmos šķirstīt. Bannok viduslaiku angļu valodā (bannuc - senajā sakšu, bannach - gēļu valodā) nozīmē miežu, auzu vai citas labības plāceni, ko cep uz akmens plāksnēm vai restēm. Burn ir strauts. Ja franču templieši, sūtīdami ziņas no Skotijas saviem ordeņa brāļiem Provēnā, būtu burtiski iztulkojuši Benokbērnas nosaukumu, viņu vēstulē šī vieta būtu pieminēta kā plāceņa, karašas vai maizes strauts. Tātad nevis tie, kas ēduši maizi, bet gan tie, kas uzvarējuši pie maizes strauta! Otrā grupa ir templiešu atzars Skotijā, kas tolaik, kad tika rakstīts plāns, iespējams, jau bija izpleties pa visām Britu salām. Loģiski: no Portugāles uz Angliju. Šis ceļš ir ticamāks nekā Ardenti minētais maršruts no Ziemeļpola uz Palestīnu.

68 nodaļa

Un lal tavs tērPs ir sniegbalts... Ja ir nakts, iededz daudz gaismekļu, lai viss iemirdzas gaismā... Un tad sāc pārstatīt burtus, dažus vai daudzus, pārvieto tos un savieno, līdz tava sirds iesilst, uzmanīgi vēro burtu kustību un to, kas var rasties, burtiem sajaucoties, un, kad tu jutīsi, ka tava sirds ir iesilusi, kad redzēsi, ka caur burtu savienojumiem tu uztver lietas, ko citādi - viens pats vai ar tradīcijas palīdzību - tu nebūtu varējis izzināt, kad būsi gatavs saņemt dievišķā spēka ietekmi, kas ieplūdīs tevi, tad liec lietā visu savas domas dziļumu, lai savā sirdī iztēlotos Vārdu un Viņa augstākos eņģeļus, it kā tie būtu cilvēciskas būtnes, kas atrodas tev līdzās.

Abulafia, Hayye ha-Olam ha-Ba

- Izklausās pārliecinoši, - teica Belbo. - Un kur tādā gadījumā būtu Patvērums?

- Sešas grupas apmetas sešās vietās, bet tikai viena no tām tiek saukta par Patvērumu. Dīvaini. Tas nozīmē, ka citur, piemēram, Portugālē un Anglijā, templicši var dzīvot netraucēti, viņiem tikai liegts saukt sevi par templiešiem, bet trešās grupas vīriem jāslēpjas, viņiem vajadzīgs Patvērums. Es pieņemu, ka Patvērums ir vieta, kur paglābušies Parīzes templicši pēc tam, kad viņi ir pametuši Templi. Un, manuprāt, būtu visai racionāli, ja ceļš no Anglijas vestu uz Franciju. Kāpēc mēs nevarētu pieņemt, ka tem-plieši izveidojuši sev patvērumu pašā Parīzē, kādā slepenā un labi pasargātā vietā? Viņi bija labi politiķi un varēja iztēloties, ka divsimt gadu laikā viss mainīsies un viņi atkal varēs darboties atklātībā vai vismaz puslīdz atklāti.

- Labi, lai būtu Parīze. Un kur liksim ceturto grupu?

- Pulkvedis domāja, ka ceturtie meklējami Sartrā, bet, ja mēs par trešās tikšanās vietu esam izvēlējušies Parīzi, Sartra nevar būt ceturtā, jo ir skaidrs, ka plānā jābūt iesaistītiem visiem Eiropas centriem. Un turklāt mēs esam atmetuši pulkveža mistisko pama-

tojumu un esam izvēlējušies drīzāk politiskus skaidrojumus.

Šķiet, ka plāna kustība virzās pa lokveida līniju, tātad mums vajadzētu doties uz Vācijas ziemeļiem. Un tur, otrpus upes vai ūdens, proti, otrpus Reinas, ir kāda pilsēta (nevis baznīca), kas nosaukta Mūsu Kundzes vārdā. Netālu no Dancigas jeb Gdaņ-skas atrodas Jaunavas pilsēta - Marienburga.

- Un kāpēc lai tikšanās būtu nolikta Marienburgā?

- Tāpēc, ka tā bija tcitoņu ordeņa galvaspilsēta! TemplieŠu un tcitoņu attiecības ir labu labās, jo tcitoņi jau nav liospitālieši, kuri kā maitasputni gaida, kad Templis tiks iznīcināts un viņi varēs pievākt tā bagātības. Tcitoņu ordeni Palestīnā rada vācu imperatori kā atsparu templiešiem, bet visai drīz teitoņus aizsauc uz ziemeļiem, lai tie stātos pretī prūšu barbaru uzbrukumiem. Un šo uzdevumu teitoņi paveic tik labi, ka divu gadsimtu laikā izveido paši savu valsti, kas aptver visu Baltijas teritoriju. Viņi brīvi jūtas Polijā, Lietuvā un Livonijā. Viņi nodibina Kēnigsbergu un sakāvi piedzīvo tikai vienu reizi - Igaunijā, kur par viņiem stiprāks izrādās Aleksandrs Ņcvskis. Un aptuveni tai laikā, kad Parīzē tiek apcietināti templieši, teitoņi par savu galvaspilsētu pasludina Marienburgu. Ja garīgā bruņniecība patiešām bija izstrādājusi pasaules iekarošanas plānus, tad var apgalvot, ka tem-plieši un teitoņi bija sadalījuši ietekmes zonas.

- Zināt, laikam jums izdevies mani pārliecināt, - teica Belbo.

- Ceturtie apmetas Marienburgā. Un piektā grupa? Kur meklējami šie popelicans?

- Nezinu, - es atteicu.

- Jūs man sagādājat vilšanos, Kasaubon. Varbūt mums vajadzētu lūgt atbildi Abulafijam?

- Nekā nebija! - es aizvainots iebildu. - Abulafija uzdevums ir norādīt agrāk neievērotas sakarības. Bet popelicans ir lakts, nevis sakarība. Un fakti ir Sema Speida darbības sfēra. Dodiet man dažas dienas laika!

- Es jums atvēlu divas nedēļas, - teica Belbo. - Ja pēc divām

nedēļām jus man nevarēsiet iesniegt atskaiti par popelikāņiem, tad jūs man pasniegsiet pudeli Ballantine 12 Years Old.

Tāds pirkums pārāk sāpīgi ietekmētu manu budžetu. Un jau tās pašas nedēļas beigās varēju pacienāt savus rijīgos biedrus ar tikko nomedītiem popelikāņiem.

- Viss ir skaidrs. Sekojiet man! Mums jādodas ceļojumā uz tālu pagātni, uz mūsu ēras ceturto gadsimtu Bizantijas teritorijā. Tas ir laiks, kad Vidusjūras piekrastē jau izplatījušās dažādas manihejiskas ievirzes mācības. Sāksim ar arhontiķiem. So mācību Armēnijā iedibināja Kafarbaruhas Pēteris, un jums jāpiekrīt, ka viņam bijis varcn skaists vārds. Arhontiķi ir antijūdaisti, viņi identificē velnu ar Ccbaotu, jūdu dievu, kas mājo septītajās debesīs. Viņu mērķis ir sasniegt Lielo Gaismas Māti, kas dzīvo astotajās debesīs, un šī mērķa vārdā ir jānoliedz Cebaots un kristība. Skaidrs?

- Mēs noliedzam! - teica Belbo.

- Bet salīdzinājumā ar pārējiem arhontiķi ir rātni zēniņi. Piektajā gadsimtā uzrodas mesālicši, kuri, starp citu, Trāķijā kopj savu ticību līdz pat vienpadsmitajam gadsimtam. Mesālieši nav duālisti, bet monarhiānisti. Taču viņi sapinušies ar elles spēkiem, un dažos tekstos viņi tiek saukti par borboritiem (no vārda borbo-ros, kas nozīmē dubļus), jo netīras un netīkamas biju viņu izdarības.

- Ko tad viņi darīja?

- To pašu, ko visi citi ķeceri. Vīrieši un sievietes cēla pret debesīm plaukstas, piepildījuši tās katrs ar savu nešķīstību, proti, spermu un mēnešreižu asinīm, un pēc tam to ēda, apgalvodami, ka tā ir Kristus miesa. Un, ja viņiem gadījās padarīt grūtu kādu no savām sievietēm, tad pienācīgā brīdī tie iebāza roku viņai klēpī un izplēsa nedzimušo augli, sagrūda to piestā, sajauca ar medu un pipariem un gardu muti apēda.

- Fui, cik pretīgi, - teica Diotallevi, - medus ar pipariem!

- Tādi bija mesālieši, kurus daži dēvē par stratiotiķiem un fibionītiem, bet citi par barbelītiem, kas dalāmi naseāņos un femionltos. Bet, pēc citu baznīcas tēvu domām, barbelīti bija vēlīni gnostiķi un tātad duālisti, kuri pielūdza Lielo Māti Bārbeļu; un barbelītu iniciētic par borboriāņiem sauca liiliķus, proti, matērijas dēlus jeb miesas cilvēkus, kas šķirami no psihiķiem, kas bija jau labāki, un no pneimatiķiem, kas salīdzinājumā ar hiliķiem un psihiķiem bija īsti izredzētie - šīs jaukās sabiedrības Rotary Club. Lai gan iespējams, ka stratiotiķi bija tie paši hiliķi, jo tā viņus dēvēja mitraisti.

- Atzīstos, nekāda lielā skaidrība man neradās, - teica Belbo.

- Protams, citādi nemaz nevar būt. Sie ļaudis paši par sevi nekādas rakstiskas liecības nav atstājuši. Viss, ko par viņiem zinām, pasmelts no viņu ienaidnieku rakstītajiem avotiem. Skaidrība šoreiz nav vajadzīga. Es jums to stāstu vienīgi tāpēc, lai parādītu, kāds juceklis tolaik valdīja Vidusjūras piekrastē. Un lai jūs saprastu, no kādas vides nāk paulikāņi. Paulikāņi jeb pāvilieši ir Samosatas Pāvila sekotāji, kuriem vēlāk pievienojas no Albānijas padzītie ikonoklasti. Sākot no astotā gadsimteņa, paulikāņi pieņemas varenībā, no mazas sektas tie kļūst par kopienu, no kopienas par ietekmīgu grupu, no grupas par politisku spēku, un Bizantijas imperatori sāk uztraukties un raida pret viņiem impērijas armiju. Bet paulikāņi izplatās līdz pat arābu pasaules robežām, apmetas Eifratas krastos, pārplūdina Bizantijas zemes līdz Melnajai jūrai. Viņi daudzviet dibina savas kolonijas, un viņu sekotāji sastopami vēl septiņpadsmitajā gadsimtā, kad tos taisnajai ticībai pievērš jezuīti; un stāsta, ka pat mūsdienās kaut kur Balkānos joprojām pastāvot dažas kopienas. Kam tad īsti tic paulikāņi? Vienīgajam un Trīsvienīgajam Dievam, taču viņi apgalvo, ka pasauli radījis Demiurgs, un mēs visi labi redzam, ko viņš savā ietiepībā pastrādājis. Paulikāņi atmet Veco Derību, noraida sakramentus, nicina krustu un negodā Jaunavu, jo, viņuprāt, Kristus ir iemiesojies tieši debesīs un Marija bijusi tikai eja, caurule, pa kuru viņš nokļuvis uz zemes. Bogomili, kas daļēji pārņēmuši paulikāņu mācību, vēlāk apgalvo, ka Kristus Marijā pa vienu ausi ieskrējis un pa otru izskrējis tā, ka viņa pati to nemaz neesot pamanījusi. Pret paulikāņiem vērstas arī apsūdzības par to, ka viņi pielūdzot sauli un pašu nelabo un piejaucot mazu bērnu asinis eiharistijas maizei un vīnam.

- Ne jau viņi vienīgie, tā bija iecienīta recepte.

- Šķiet, ka tolaik ķeceriem iet uz misi bija tīrās mocības, tad jau labāk pievērsties musulmanismam. Bet tādi nu viņi bija. Un vai zināt, kāpēc es jums stāstu par paulikāņiem? Vēlāk, kad duālisma ķecerības izplatās Itālijā un Provansā, lai norādītu, ka šie ķeceri līdzinās paulikāņiem, viņus dēvē par popelikāņiem, publi-kāņiem, populikāņiem, kurus jjallice etinm dicuntur ab ahquis popeliccmt!*

- Trāpīts!

- Jā gan. Bet paulikāņi vēl devītajā gadsimtā tracina Bizan-tijas imperatorus. Un imperators Bazīlijs apzvēr: ja viņš notveršot paulikāņu vadoni, Hrisoheiru, kurš bija iebrucis Svētā Jāņa baznīcā Ehesā un padzirdījis zirgus svētītā ūdens traukā...

- Ari ierasts grēciņš, - teica Belbo.

- ... tad viņš tam ietriekšot galvā trīs bultas. Bazīlijs sūta pret paulikāņiem impērisko karaspēku, Hrisoheiru saņem ciet, viņam nogriež galvu un aizsūta to kā dāvanu imperatoram. Bazīlijs galvu noliek uz galda (varbūt uz kumodes vai glītas marmora kolonniņas) un, cak, cak, cak, ietriec tajā trīs bultas, - pieņemu, ka pa vienai katrā acī un trešo mutē.

- Jaukas izklaides šiem ļautiņiem, - komentēja Diotallevi.

- Viņi jau to nedarīja aiz ļauna prāta, - teica Belbo. - Tic bija ticības jautājumi. Ir ticība pats pamats tam, ko ceram.* Stāstiet tālāk, Kasaubon! Diotallevi nesaprot teoloģiskus smalkumus, viņš ir nešķīsts dievslcpkava.

- Un nobeigumā svarīgākais: krustneši sastop paulikāņus. Viņi tos sastop pirmā krusta kara laikā netālu no Antiohijas, kur paulikāņi cīnās arābu pusē, un otrreiz viņu ceļi krustojas Kon-stantinopoles aplenkšanās laikā, kad Filipopoles paulikāņu kopiena, gribēdama ieriebt frančiem, cenšas panākt, lai pilsēta krīt bulgāru cara Joanicas varā, - vismaz tā raksta Vilarduēns. Sakari ar templicšiem atrasti, un mūsu mīkla ir atrisināta. Pieņemts apgalvot, ka templieši esot iedvesmojušies no kataru mācības, bet patiesībā katarus iedvesmoja templieši. Krusta karagājienu laikā templieši saskārās ar paulikāņiem un iedibināja ar viņiem noslēpumainas attiecības tāpat kā ar musulmaņu ķeceriem un mistiķiem. Un mums vienkārši jāseko Plānā norādītajam ceļam. Un šis ceļš var iet tikai caur Balkāniem.

- Kāpēc?

- Tāpēc, ka man šķiet acīmredzami, ka sestā tikšanās ir vieta Jeruzāleme. Sestajiem jādodas pie akmens. Un kur atrodas akmens, kuru godā musulmaņi un kuru apskatīt var vienīgi tie, kas noāvuši basas kājas? Tas atrodas Omara mošejas vidū Jeruzālemē, kur kādreiz bija templiešu Templis. Fs nezinu, kam tieši uzticēts gaidīt tikšanos Jeruzālemē, - varbūt tie ir no vajāšanas paglābušies un maskējušies templieši, varbūt ar portugāļiem saistīti ka-balisti. Bet skaidrs, ka, gribot no Vācijas nokļūt Jeruzālemē, visērtākais un loģiskākais ceļš ved cauri Balkāniem, un tieši tur apmetusies piektā grupa - paulikāņi. Redzat, šādi Plāna virzība kļūst skaidra un tas nemet liekus līkumus.

- Jums atkal izdevies mani pārliecināt, - teica Belbo. - Bet Balkāni ir plaši. Kur tieši gaidīja popelicanfi

«

- Manuprāt, par paulikāņu pēctečiem uzskatāmi bulgāru bogomili, bet Provēnas templieši nevarēja paredzēt, ka jau pēc dažiem gadiem Bulgāriju iekaros turki un tā piecus gadsimtus paliks turku jūgā.

- Tātad mēs varam pieņemt, ka Plāns iestrēdzis posmā starp vāciešiem un bulgāriem. Kad tas varēja notikt?

- 1824. gadā, - atbildēja Diotallevi.

- Atvaino, bet kāpēc 1824.?

Diotallevi ātri uzskicēja shēmu.

PORTUGĀLE ANGl.IJA FRANCIJA VĀCIJA BULGĀRIJA JERUZĀLEMF.

1344 1464 1584 1704 1824 1944

- 1344. gadā pirmie visu sešu grupu mestri apmetas sešās Plānā paredzētajās vietās. Nākamo simt divdesmit gadu laikā katrā grupā cits citu nomaina seši mestri, un 1464. gadā sestais Tomaras mestrs satiek sesto Anglijas mestru. 1584. gadā divpadsmitais Anglijas mestrs satiek divpadsmito Francijas mestru. Un tā šī ķēdīte turpinās tālāk. Un, ja tikšanās ar paulikāņiem izjūk, tad šī neveiksme notiek tieši 1824. gadā.

- Pieņemsim, ka šī tikšanās patiešām izjuka, - es teicu. - Bet es nesaprotu, kāpēc tik apķērīgi un gudri vīri, kuru rīcībā jau bija nonākušas beigu vēsts četras sestdaļas, paši nespēja rekonstruēt trūkstošās daļas. Un vēl viens jautājums. Ja tikšanās ar bulgāriem izgāzās, kāpēc viņi nesazinājās ar nākamo grupu?

- Kasaubon, - teica Belbo, - kāpēc jūs uzskatāt Provēnas plāna radītājus par muļķiem? Ja viņi gribēja, lai beigu atklāsme paliek apslēpta vēl sešsimt gadu, viņi droši vien parūpējās, lai neviens to neatklātu agrāk. Katras grupas mestrs zina vienīgi to, kur meklējama nākamā grupa, viņam nav zināms, kur mīt pārējās grupas. Bet neviens no mestriem nezina, kur meklējami iepriekšējo grupu pārstāvji, iekams tie pie viņa nav ieradušies. Ja vācie-

šiem nav izdevies satikt bulgārus, viņi nekad neuzzinās, ka satikt

jeruzālemiešus; bet jeruzālemieši vispār nekad nevienu nemācēs atrast. Jūs teicāt, ka beigu vēsti varētu rekonstruēt pēc dažiem fragmentiem, taču viss ir atkarīgs no tā, kā šī ziņa ir tikusi sadalīta. Domāju, ka tas nav secīgos gabaliņos sagriezts teksts. Pietrūkst kaut viens fragments, un ziņa vairs nav saprotama. Bet tas, kuram šis fragments ir, nezina, ko ar to iesākt.

- Iedomājieties, - teica Diotallevi, - ja viņiem neizdevās satikties, Eiropa kļuvusi par skatuvi, uz kuras risinās slepena izrāde, -grupas meklē cita citu un nevar atrast, un viņiem visiem zināms, ka pietrūkst tīrais sīkums, lai iegūtu varu pār visu pasauli. Kā sauc to izbāžņu meistaru, par kuru jūs stāstījāt, Kasaubon? Varbūt sazvērestība patiešām pastāv un visa vēsture ir tikai sekas šiem pūliņiem atgūt zaudēto vēsti? Mēs viņus neredzam, bet viņi, neredzamie, darbojas ap mums.

Mums ar Belbo iešāvās prātā viena un tā pati doma, un mēs ierunājāmies reizē. Un tas nebija nekāds brīnums, jo mums abiem bija zināms, ka vismaz divi no Provēnas vēsts izteicieniem - par trīsdesmit sešiem neredzamajiem, kas sadalīti sešās grupās, un par simt divdesmit gadu posmu - bija pavīdējuši arī debatēs par rož-krustiešiem.

- Galu galā viņi bija vācieši, - es teicu. - Es pārlasīšu rož-krustiešu manifestus.

- Jūs taču teicāt, ka tie bija viltojumi, - teica Belbo.

- Nu un tad? Arī mēs nesaceram īstenību.

- Ak, pareizi, - Belbo teica, - gandrīz biju to piemirsis.

69 nodaļa

Elles deviennent le Diable: débiles, timorées, vaillantes à des

heures exeptionnelles, sanglantes sans cesse, lacrymantes, caressantes, avec des bras qui ignorent les lois.. Fi! Fi! Elles ne valent rien, elles sont faites d'un côte, d'un os courbe, d'une dissimulation rentrée.. Elles baisent le serpent...*

žils Buā, Sātanlsms un maģija Jules Bois, Le satanisme et la magie, Paris, Chaillev, 1895, p. 12

Viņš patiešām bija to gandrīz piemirsis, tagad es to zinu. Un esmu pārliecināts, ka tieši tolaik rakstīts šis fails, īss un apjukuma pilns.

filename: Ennoija

TU ieradies pie manis mājās, negaidīti, un tev līdzi bija zāle. Es negribēju, jo es nepieļauju, ka augu valsts produkti ietekmē manu smadzeņu darbību (tā nav taisnība, jo es smēķēju tabaku un dzeru labības destilātus). Katrā ziņā tais retajās reizēs, kad sešdesmito gadu sākumā kāds mani pierunāja sēsties aplī, pa kuru draudzīgi uz riņķi tika laists glumi nosiekalots kāsis, pēdējo dūmu malku izmisīgi izsūcot, turot cigareti ar spraužamadatu, man nāca smiekli.

Bet vakar zāli man piedāvāji tu, un es nospriedu, ka varbūt tā tu man piedāvā sevi, un es smēķēju ticībā. Mēs dejojām, cieši sakļāvušies, kā neviens vairs nedara jau ilgus gadus, un - kāds kauns! - skanot Mālera Ceturtajai simfonijai. Es jutu, kā manos apskāvienos briest kāda sena būtne, ar maigu un grumbainu vecas kazas seju, čūska, kas tiecas augšup no manu gurnu dziļumiem, un es tevi pielūdzu kā mūžvecu un visiem kopīgu tanti. Varbūt es aizvien vēl kustējos, cieši piekļāvies tavam ķermenim, bet jutu, ka tu pacelies lidojumā, pārvērties zeltā, atver slēgtas durvis un lietām liec lidināties gaisos, un es ielauzos tavā tumšajā klēpī, Megale Apophasis, Eņģeļu Gūstekne.

* Viņas kļūst par Velnu: vārgas, bailīgas, pārdrošas īpašās stundās, nemitīgi asiņojošas, asarojošas, glāstošas, viņu rokas nezina likumus .. Pē! Pē! Viņas nav nekā vērtas, viņas ir radītas no ribas, no līka kaula, no apspiestas izlikšanās .. Viņas skūpsta čūsku... (Franču vai.)

Vai tad es nemeklēju tevi? Vai tad es neesmu šeit, lai mūžīgi gaidītu tevi.

Ik reizes es tevi zaudēju, jo tevi neatpazinu? Ik reizes es tevi zaudēju, jo tevi atpazinu, bet neuzdrīkstējos? Ik reizes es tevi zaudēju, jo, tevi atpazīdams, zināju, ka man tevi jāzaudē?

Bet kur tu vakarnakt pazudi? Šorīt es pamodos, un man sāpēja galva.

Taču ļaujiet mums atgādināt slepenos mājienus par 120 gadu laikposmu, ar kuriem brālis A.... D... pēctecis un pēdējais otrajā pēctecības līnijā (dzīvojis līdzās daudziem no mums), vērsās pie mums, kas pārstāvam trešo pēctecības līniju.

Brālibas slava, cit. pēc Vispārēja un visaptveroša reformācija Fama Fraternltatis. in Allgemeine un general Reformation,

70 nodaļa

Cassel, Wessel, 1614

Steidzos lasīt abus rožkrustiešu manifestus -

Fama un Confessio. Izlasījis tos, iemetu acis arī Johana Valentīna Andreas sarakstītajās Kristiānā llozenkreica ķīmiskajās kāzās, jo tieši Andreu daudzi uzskatīja par manifestu autoru.

Abi manifesti bija parādījušies Vācijā laikā starp 1614. un 1616. gadu. Tātad aptuveni trīsdesmit gadus pēc tam, kad 1584. gadā bija satikušies franči un angļi, bet gandrīz gadsimtu pirms paredzētās franču un vāciešu tikšanās.

Lasīju manifestus, apņēmies nelikties ne zinis par to, kas rakstīts tiešiem vārdiem, mans uzdevums bija lasīt starp rindām. Zināju: lai piespiestu tekstu atklāt to, kā tajā nemaz nav, daži fragmenti jāizlaiž un dažiem izteikumiem jāpiešķir īpaša nozīme. Bet tieši to mums bija mācījuši spiristiķi un viņu skolotāji. Ja gribi kustēties atklāsmes smalkajā ritmā, tev jāatbrīvojas no loģikas trulā pedantisma ķēdēm un apnicīgo cēloņsakarību važām. Lai gan jāatzīst, ka, arī lasot šos tekstus burtiski, abi manifesti bija absurda, noslēpumu un pretrunu savārstījums.

Tātad manifesti nevarēja paust to, kas tajos šķietami bija rakstīts, tie nebija nedz aicinājums uz dziļu garīgo reformu, nedz arī nabaga Kristiānā Rozenkreica dzīves izklāsts. Tie bija šifrēta vēsts, kas jālasa, izmantojot režģi, kas daļu teksta aizsedz, bet daļu atstāj salasāmu. Līdzīgi kā šifrētā Provēnas vēsts, kur jēga bija ietverta tikai iniciāļos. Man nebija vajadzīgā režģa, taču es

varēju to iztēloties. Un mans iedomātais režģis bija aizdomas un nedcīgums, ar kādu es uzlūkoju katru vārdu.

Nebija ne mazāko šaubu, ka manifestos tika runāts par Pro-vēnas plānu. C. R. kapā (skaidra alegoriska norāde par Grange-aux-Dimes 1344. gada 23. jūnija naktī!) tiek noglabāti dārgumi, lai tos vēlāk atklātu pēcnākamie, - dārgumi “apslēpti... simt divdesmit gadus”. Un tikpat skaidrs bija tas, ka runa nav par pasaulīgiem labumiem. Manifesti ne tikai nopeļ alķīmiķu naivo mantkārību, bet ari atklāti pasludina, ka tikušas apsolītas lielas vēsturiskas pārmaiņas. Un, ja kāds šo skaidro mājienu vēl nebūtu sapratis, tam otrais manifests atgādina, ka nevajag atstāt bez ievērības piedāvājumu, kas saistīts ar miranda sextae netatis* (ar sestās un beidzamās tikšanās brīnumiem!), un atkārto: “Ja vien Dievam būtu labpaticies atplūdināt līdz mums sava sestā Candelab-rum^139 gaismu... ja visu varētu izlasīt vienā grāmatā un, to lasot, saprast un atcerēties visu, kas reiz bijis... Cik tīkami būtu, ja ar dziesmas spēku (skaļā balsī nolasot Vēsti!) varētu pārveidot klintis (lapis exillis\) par pērlēm un dārgiem akmeņiem...” Un vēl tur runāts par pārslepeniem noslēpumiem, par valdību, kas jāizveido Eiropā, un par “diženu darbu”, kas jāpaveic...

Tur bija stāstīts, ka C. R. esot devies uz Spāniju (vai varbūt uz Portugāli?) un turienes viedajiem vīriem parādījis, “kur pasmelties patiesas zīmes nākamajiem gadsimtiem”, bet veltīgi. Kāpēc veltīgi? Un kāpēc vācu templiešu grupa septiņpadsmitā gadsimta sākumā publisko tik rūpīgi glabājamu noslēpumu? Vai viņi grib iznākt no pagrīdes, lai varētu rīkoties un glābt, kas glābjams, jo kāds no Plāna posmiem pārtrūcis?

Neviens nevarētu noliegt, ka manifesti cenšas rekonstruēt Plāna posmus, - tieši tāpat, kā savā shēmā tos bija iezīmējis Diotallevi. Pirmais brālis, kura nāve te bija pieminēta vai, pareizāk, bija teikts, ka viņš esot “sasniedzis galējo robežu”, bija brālis

I. C). Un šis brālis bija miris Anglijā. Tātad kāds ar triumfu bija ticis līdz pirmajai tikšanās vietai. Un bija pieminēta arī otrā un trešā pēctecības līnija. Šķita, ka tiktāl viss ir kārtībā: otrā, angļu, līnija savienojas ar trešo, franču, līniju 1584. gadā, un manifestu autori septiņpadsmitā gadsimta pašā sākumā var zināt vienīgi to, kas noticis ar pirmajām trijām grupām. Ķīmiskajās kāzās, ko An-drea sarakstījis jaunībā, tātad vēl pirms manifestu tapšanas (kaut arī Kāzas publicētas tikai 1616. gadā), ir piesaukti trīs vareni tempļi, trīs vietas, kam jau būtu jābūt zināmām.

Taču es ievēroju, ka abos manifestos ieskanas satraukuma un nomāktības notis, - tajos bija lietoti aptuveni tie paši izteicieni, kādus var atrast Ķīmiskajās kāzās, taču rodas iespaids, ka manifestos paustas bažas par kādiem satraucošiem notikumiem.

Piemēram, kāpēc tik uzstājīgi tiek atkārtots, ka laiks ir piepildīts, ka ir pienācis īstais brīdis, kaut ari ienaidnieks licis lietā visas savas viltības, lai lielā iespēja nepiepildītos? Kāda iespēja? Bija rakstīts, ka C. R. galamērķis bijusi Jeruzāleme, taču viņš neesot varējis tur nokļūt. Kāpēc? Tika slavēti arābi, jo viņi daloties zināšanās, turpretī Vācijā gudri vīri neprotot palīdzēt cits citam. Un vēl tika pieminēta “vēl lielāka grupa, kas grib piesavināties visas ganības”. Pārliecinājos, ka manifesti ne tikai brīdina, ka daži mēģina izjaukt Plānu, dzīdamies pēc saviem mērķiem, -te bija vēstīts par reāliem, jau pieredzētiem traucēkļiem.

Fama bija teikts, ka sākumā kāds esot izstrādājis maģisku rakstību (protams, tā bija Provēnas vēsts), bet Dieva pulkstenis sitot katru minūti, kamēr “mūsējais nespēj nodimdināt pat stundas”. Kurš nebija pratis ieklausīties dievišķā pulksteņa sitienos?

Kurš īstajā brīdī nebija pratis ierasties īstajā vietā? Un vēl bija

pieminēta sākotnējā brāļu draudze - šie brāļi būtu varējuši atklāt slepenu filosofiju, taču bija nolēmuši izklīst pa pasauli.

Manifesti pauda satraukumu, nedrošību, apjukumu. Pirmo pēctecības līniju brāļi bija pratuši panākt, ka viņu vietā stājas “cienīgi pēcteči”, bet “viņi nolēma paturēt slepenībā... savu apbedījuma vietu, un mēs vēl šodien nezinām, kur tie apglabāti”.

Kas tie bija par mājieniem? Kas īsti nebija zināms? Kādas “apbedījumu” vietas nevarēja atrast? Bija skaidrs redzams, ka manifesti sarakstīti vienīgi tāpēc, ka nozaudētas kādas svarīgas ziņas, un tagad tie, kuriem nejauši kaut kas būtu nācis zināms, tika aicināti likt par sevi manīt.

Fama noslēgums bija nepārprotams: “Mēs vēlreiz lūdzam visus Eiropas zinību vīrus... labvēlīgi noskaņotā prātā pārcilāt mūsu piedāvājumu... un paziņot mums savu pārdomu augļus... Jo, kaut arī pagaidām mēs neesam atklājuši savus vārdus... ikviens, kurš nogādās līdz mums savu vārdu, varēs sazināties ar mums klātienē un dzīvos vārdos vai arī - ja šādai sarunai celtos šķēršļi -rakstiski.”

Tieši to pašu, publicējot savu grāmatu, gribēja panākt pulkvedis. Piespiest kādu iznākt atklātībā un lauzt klusēšanu.

Bija radies pārrāvums, robs, pauze, aizķeršanās. Uz C. R. kapa bija rakstīts ne tikai “ 120 annos patebo”, lai atgādinātu tikšanos ritmu, tur bija arī uzraksts Ncquaquam vacuum. Un tas jātulko nevis kā “tukšums nepastāv”, bet kā “tukšums nedrīkst pastāvēt”. Un tomēr bija izveidojies tukšums, kuru tagad vajadzēja aizpildīt!

Un es sev atkal jautāju: kāpēc šie vārdi atskanēja no Vācijas, kur ceturtās līnijas pārstāvjiem rāmi un pacietīgi bija jāgaida sava kārta? Vācieši 1614. gadā nekādi nevarēja gausties par neveiksmi Marienburgā, jo Marienburgas .tikšanās bija paredzēta tikai 1704. gadā!

Bija iespējams tikai viens secinājums: vācieši sūkstījās un pārmeta, ka nav notikusi iepriekšējā tikšanās!

Lūk, atrisinājums! Ceturtās līnijas vācieši žēlojās, ka otrās līnijas angļi nav pratuši sastapt trešās līnijas frančus! Protams! Tekstā varēja saskatīt pat gluži bērnišķīgus, viegli iztulkojamus mājienus: tiek atvērts C. R. kaps un tur tiek atrasti pirmās un otrās grupas brāļu paraksti, bet trešās grupas parakstu nav! Portugāļi un angli ir, bet kur gan palikuši franči?

Citiem vārdiem sakot, tiem, kas prata salasīt tekstā iepītās alegorijas, abi rožkrustiešu manifesti pavēstīja, ka angļi nav satikuši frančus. Un, spriežot pēc tā, ko mums bija izdevies noteikt, vienīgi angļiem bija zināms, kur meklējama franču grupa, un savukārt vienīgi franči zināja, kur meklēt vāciešus. Un, pat ja frančiem 1704. gadā izdotos atrast vāciešus, viņi uz šo tikšanos ierastos bez divām iepriekšējām vēsts daļām.

Rožkrustieši, uzņemdamies visu iespējamo risku, iznāk atklātībā, jo tā ir vienīgā iespēja glābi Plānu.

Mēs pat droši nezinām, vai otrās līnijas Brā|i ir pārmantojuši gudribu, kas piederēja pirmās linijas Brāļiem, nedz arī to, vai viņiem tapuši atklāti visi noslēpumi.

Brālības slava. clt. pēc Vispārēja un visaptveroša reformācija Fama Fraternltatls, In Allgemeine un general Reformation,

71 nodaļa

Cassel. vvessel, 1614

Es īsi izklāstīju savus secinājumus Belbo un Dio-tallevi, un viņi piekrita, ka manifestu apslēpto jēgu viegli varētu noprast pat kurš katrs spiristiķis.

- Tagad viss ir skaidrs, - tcica Diotallcvi. - Mēs bijām muļķīgi pieķērušies domai, ka plāns iestrēdzis pārejas posmā no vāciešiem pie paulikāņiem, bet patiesībā pārrāvums noticis jau 1584. gadā ceļā no Anglijas uz Franciju.

- Bet kāpēc? - jautāja Belbo. - Vai mums ir zināms kāds nopietns iemesls, kura dēļ angļi 1594. gadā nebūtu varējuši ierasties uz tikšanos ar frančiem? Angļi zināja, kur atrodas Rcfiuje, pareizāk, viņi bija vienīgie, kam tas bija zināms.

Belbo gribēja patiesību. Un ieslēdza Abulafiju. Izmēģinājumam viņš lūdza, lai mašīna savieno tikai divus datus. Rezultāts bija:

Minnija ir Mikimauša līgava.

iegaumē vārdu ap-jun-se-no, zināsi - beidzas ar trīsdesmito.

- Kā mēs to interpretēsim? - jautāja Belbo. - Minnija grib satikt Mikimausi, bet kāda pārpratuma dēļ viņa to uzaicinājusi uz randiņu trīsdesmit pirmajā septembri, un Mikimausis...

- Pagaidiet! - es iesaucos. - Minnija būtu varējusi kļūdīties vienīgi tad, ja randiņu būtu sarunājusi 1582. gada 5. oktobrī!

- Kāpēc tad tā?

- Gregora kalendāra reforma! Tas taču ir acīmredzami!

1582. gadā spēkā stājas Gregora kalendārs, veco Jūlija kalendāru

atceļ, un, lai atjaunotu zudušo līdzsvaru, tiek izlaistas desmit oktobra mēneša dienas, no 5. līdz 14. oktobrim!

- Bet tikšanās Francijā bija ieplānota 1584. gada Jāņu naktī, 23. jūnijā, - teica Belbo.

- Jā, gan... Bet, ja es pareizi atceros, jauno kalendāru visur neieviesa vienlaicīgi. - Fs ieskatījos Mūžīgajā kalendārā, kas bija atrodams redakcijas plauktos. - Redzat, reforma tiek uzsākta

1582. gadā, atceļ dienas no 5. līdz 14. oktobrim, bet tas notiek vienīgi pāvesta valdījumos. Francijā Gregora kalendāru ievieš

1583. gadā un atceļ dienas no 10. līdz 19. decembrim. Vācijā notiek šķelšanās, un katoļu novados, piemēram, Bohēmijā, kalendāru reformē 1584. gadā, bet protestantu teritorijā reforma notiek tikai 1775. gadā, - saprotat, gandrīz divsimt gadu vēlāk, nemaz nerunājot par Bulgāriju, kur - un šis fakts mums arī jāpatur prātā - reforma tiek ieviesta tikai 1917. gadā. Tagad paskatīsimies, kas notiek Anglijā... Gregora reforma tikai 1752. gadā! Dabiski, ka naidā pret pāvesta piekritējiem tie inglanderi spītējas vel gandrīz divus gadsimtus. Un tagad jūs saprotat, kas notika? Francijā 1583. gada beigās no kalendāra izsvītro desmit dienas, un 1584. gada jūnijā tur visi pie jaunā kalendāra jau pieraduši. Bet brīdī, kad Francijā ir 1584. gada 23. jūnijs, Anglijā ir vēl tikai 13. jūnijs, un tais laikos ziņas par notikumiem citās zemēs ceļoja lēni. Un kā jūs domājat, vai kārtīgs anglis, kaut arī templietis, būtu ņēmis vērā tādas kontinenta blēņas? Viņi pat mūsdienās brauc pa ielas kreiso pusi un neko daudz nav dzirdējuši par metrisko sistēmu... Tātad angļi, viņuprāt, 23. jūnijā ierodas Patvērumā, bet frančiem ir jau 3. jūlijs. Domāju, ka nebija paredzēta trokšņaina un visiem pamanāma angļu sagaidīšana ar fanfaru skaņām, bija ieplānota klusa un zaglīga tikšanās, īstajā brīdī ierodoties uz īstā ielas stūra. Franči ierodas īstajā vietā 23. jūnijā, gaida vienu dienu, gaida divas, trīs, septiņas un dodas prom, domā-

dami, ka atgadījies kas ļauns. Varbūt viņi izmisuši gaida līdz pat

2. jūlija vakaram. Bet angļi ierodas 3. jūlijā un nevienu nesastop. Varbūt ari viņi nogaida astoņas dienas, bet neviens pie viņiem nenāk. Tā izjukusi vienīgā iespēja satikties, un abi lielmestri nozaudējuši vienīgās pēdas.

- Smalki, - teica Belbo. - Tā arī notika. Bet kāpēc troksni saceļ vācu rožkrustieŠi, nevis angļi?

Es palūdzu vēl vienu dienu pārdomām. Pārlūkoju savu kartotēku un atgriezos redakcijā, lepnumā starodams. Es biju atradis pēdas, kaut arī šķietami nenozīmīgas, - bet tieši tā strādā Sems Speids, nekas nepaslīd garām viņa ērgļa skatienam. Ap 1584. gadu Džons Dī, mags un kabalists, Anglijas karalienes galma astrologs, saņem uzdevumu izpētīt kalendāra reformu!

- Angli satikās ar portugāļiem 1464. gadā. Un šķiet, ka tieši kopš šī brīža Britu salas pārņem kabalistiska apmātība. Angļi apstrādā zināšanas, kuras saņēmuši Portugālē, un gatavojas nākamajai tikšanās reizei. Un Džons Dī ir šīs maģiskās un hermētiskās renesanses vadonis. Viņš izveido savai bibliotēku, kurā ir četri tūkstoši sējumu, visi atbilstoši I’rovēnas templiešu gaumei un interesēm. Džona Dī sarakstītā Monas Icrocjlipbica, šķiet, tapusi, iedvesmojoties no Tabula smaragdina, alķīmiķu bībeles. Un kam Džons Dī pievēršas, sākot ar 1584. gadu? Viņš lasa Tritē-mija Stcpļanofļraphia'. Turklāt lasa to rokrakstā, jo drukātā veidā šī grāmata parādās tikai septiņpadsmitā gadsimta sākumā. Dī, angļu grupas lielmestrs, ir piedzīvojis sakāvi, - nav izdevusies tikšanās ar frančiem. Un viņš grib saprast, kas īsti noticis, kur bijusi kļūda. Un, būdams labs astronoms, viņš piesit sev pie pieres un iesaucas: “Kāds stulbenis es biju!” Un viņš sāk pētīt Gregora reformu (panācis, ka šo uzdevumu viņam šķietami dod pati Elizabete) un pūlas saprast, kā kļūdu Varētu labot. Bet aptver, ka jau ir par vēlu. Dī nezina, ar ko sazināties Francijā, toties viņam ir labas pazīšanās Viduseiropā. Rūdolfa II valdīšanas laikā visa Prāga ir milzīga alķīmijas laboratorija, un patiešām drīz vien Dī dodas uz Prāgu un tur satiek Khunrātu, Amphiteatrum sapien-tiae aeternac autoru (savukārt no šīs grāmatas alegoriskajām ilustrācijām vēlāk iedvesmojas gan Andrea, gan rožkrustiešu manifesti). Kādus sakarus nodibina Dī? Nezinu. Viņu grauž sirdsapziņas pārmetumi, jo viņš ir pieļāvis nelabojamu kļūdu, un 1608. gadā Dī mirst. Bet nebēdājiet, jo Londonā šajā laikā darbojas cita persona, ko sabiedriskais viedoklis jau pasludinājis par rožkrustieti, un par rožkrustiešiem viņš runā savā Jaunajā Atlantīdā. Es runāju par Frānsisu Bekonu.

- Vai tiešām Bēkons rakstījis par rožkrustiešiem? - jautāja Belbo.

- Ne gluži, bet kāds Džons Heidons pārraksta Jauno Atlan-tīdu un izdod šo uzlaboto sacerējumu ar nosaukumu The Holy Land*, un tur viņš salicis iekšā arī rožkrustiešus. Bet mums ar to pietiek. Bēkons atklāti neraksta par rožkrustiešiem, jo viņam jāievēro piesardzība, taču mēs varam uzskatīt, ka viņš par tiem ir rakstījis.

- Un lai iet ellē tie, kas tam netic!

- Pareizi. Un tieši Bēkons centīgi rosās, lai vēl vairāk tuvinātu angļu un vācu aprindas. Un 1613. gadā tobrīd valdošā Anglijas karaļa Jēkaba I meita Elizabete precas ar Fridrihu V, Reinas pfālegrāfu. Pēc Rūdolfa II nāves Prāga vairs nav piemērota vieta, un par jauno centru top Heidelberga. Pfalcgrāfa un princeses kāzas ir īsts templieŠu garā ieturētu alegoriju triumfs. Londonā notiekošo kāzu ceremoniju iestudējis Bēkons, - tiek uzvesta krāšņa alegorija, un izrādes laikā kāda pakalna virsotnē parādās mistiskie Bruņinieki. Ir acīmredzams, ka Bēkons kļuvis par Dī pēcteci un tagad ir angļu templiešu grupas lielmestrs...

- ... un, tā kā viņš pilnīgi noteikti ir Šekspīra lugu autors, mums vajadzētu pārlasīt arī visu Šekspīru. Patiesībā šīs lugas droši vien vēsta tikai un vienīgi par Plānu, - teica Belbo. - Svētā Jāņa nakts, sapnis vasaras naktī.

- Oriģinālā to sauc par Mid.summ.er nijjht’s dream, tātad “vasaras vidus nakts sapnis”, bet 23. jūnijs ir pats vasaras sākums.

- Tā ir dzejiska patvaļa. Es tikai nesaprotu, kāpēc līdz šim neviens nav pievērsis uzmanību tik uzkrītošām zīmēm. Tagad man viss šķiet gluži vai kaitinoši acīmredzams.

- Mūs no ceļa novirzīja racionālistiskā attieksme, - teica Diotallevi. - Es vienmēr to esmu teicis.

- Ļauj, lai Kasaubons pabeidz savu sakāmo, manuprāt, viņš ir paveicis izcilu darbu.

- Man vairs nav daudz ko teikt. Pēc kāzu svinībām Londonā dzīres turpinās Heidelbergā, kur Salomons de Kauss pfalcgrāfam izveidojis gaisa dārzus, - jūs taču nebūsiet aizmirsuši, ka tovakar Pjemontā mēs redzējām Heidelbergas dārzu bālu atdarinājumu. Un šo svētku laikā notiek alegorisks uzvedums: līgavaini slavina kā Jāsonu, parādās rati, kas veidoti kā kuģis, un šī kuģa mastos plīvo Zelta Aunādas un Bikšu Lentes ordeņu simboli, - ceru, ka jūs vēl atceraties, ka Zelta Aunādas un Bikšu Lentes ordeņu ģerboņi skatāmi ari uz kolonnām Tomarā... Viss sakrīt. Un pēc nepilna gada tiek izdoti rožkrusticšu manifesti - tā ir ziņa, ko angļu tem-plieši ar dažu vācu draugu palīdzību raida visai Eiropai, cenzdamies no jauna sasiet kopā satrūkušos Plāna pavedienus.

- Bet ko viņi grib panākt?

Nos inuisibles pretendus sont (à ce pue l'on dit) au nombre de 36, separez en six bandes. [140]

šausminošā vienošanās, ko ar velnu noslēguši tā dēvētie Neredzamie Effroyables pactions falctes entre le diable & les pretendus inuisibles, Paris, 1623, p. 6

72 nodaļa

-Varbūt viņiem ir divkāršs mērķis: viņi mēģina sūtīt ziņas frančiem un pie reizes cenšas saliedēt izklīdušos vācu grupas pārstāvjus, jo Lutera reforma droši vien šo grupu sadrumstalojusi. Bet tieši Vācijā tiek radīts vislielākais juceklis. Nelaime tā, ka, sākot no manifestu izdošanas brīža līdz aptuveni 1621. gadam, rožkrustieši saņem pārāk daudz atbilžu...

Un es minēju dažas no neskaitāmajām grāmatelēm par šo tēmu - tās pašas, par kurām kopā ar Amparo biju uzjautrinājies tonakt Salvadorā. - Iespējams, ka starp atbilžu driķētājiem ir arī kāds, kuram patiešām kaut kas ir zināms, taču šie retie izņēmumi neglābjami pazūd starp pārējiem rakstītājiem, - tas ir vesels bars sajūsminātu fanātiķu, naivu entuziastu, kas visu manifestos rakstīto uztvēruši burtiski, un varbūt daļa no viņiem ir krāpnieki un provokatori, kas cenšas izgāzt rožkrustiešu ieceri... Angļi mēģina iesaistīties diskusijās un ievadīt tās pārskatāmākā gultnē, un nav nejaušība, ka Roberts Fluds, vēl viens angļu templietis, gada laikā saraksta trīs darbus, kuros iesaka vienīgo pareizo veidu, kā interpretēt manifestus... Bet atbildes reakcija uz manifestiem vairs nav kontrolējama, sākas Trīsdesmit gadu karš, pfalcgrāfu sakauj spāņi, Pfalca un Heidelberga tiek izlaupītas, Bohēmija deg vienās liesmās... Un angļi nolemj pievērsties Francijai un vēlreiz izmēģināt laimi tur. Un tas ir patiesais iemesls, kāpēc 1623. gadā rožkrustiešu uzsaukumi parādās Parīzē. Viņi izsaka frančiem aptuveni

tos pašus piedāvājumus, ar kādiem bija vērsušies pie vāciešiem. Un vai zināt, kas lasāms vienā no Parīzē izdotiem pret rožkrustiešiem vērstiem pamfletiem, ko sacerējis kāds, kurš neuzticējās šiem noslēpumainajiem vīriem vai arī gribēja vēl vairāk saduļķot ūdeņus? Tur rakstīts, ka viņi esot velna pielūdzēji, un, tā kā apmelojumiem vienmēr piejaucas daļa patiesības, tur teikts, ka viņi pulcējoties Marē.

- Nu un tad?

- Vai tad jūs nepazīstat Parīzi? Marē rajonā savulaik atradās Templis un - paskat kāda sagadīšanās! - arī ebreju geto! Un vēl šajos pamfletos teikts, ka rožkrustieši ir saistīti ar kādu Ibērijas pussalas kabalistu sektu, ar tā sauktajiem Alumbrados\ Varbūt pret rožkrustiešiem vērstie pamfleti, šķietami uzbrukdami trīsdesmit sešiem neredzamajiem, patiesībā cenšas viņus atmaskot... Gabriēls Nodē, Rišeljē bibliotekārs, saraksta Instructions à la France sur la vérité de l’histoire des Frères de la Rose-Croix.[141] Kas tie par norādījumiem? Vai viņš runā kā trešās templiešu grupas pārstāvis, vai varbūt viņš ir avantūrists, kas iejaucas svešā spēlē? Izskatās, ka arī viņš rožkrustiešus grib uzdot par zemākās šķiras sātanistiem; tomēr Nodē izsaka dīvainus mājienus, piemēram, viņš apgalvo, ka pastāvot vēl trīs citas rožkrustiešu kolēģijas (un mēs zinām, ka iesaistīšanos Plānā gaida vēl trīs citas grupas). Nodē sniegtie apraksti ir vairāk piederīgi pasaku sfērai (viena no šīm kolēģijām uzturoties Indijā uz peldošām salām), taču viņš ieminas arī par to, ka viena no rožkrustiešu grupām uzturoties Parīzes pazemē.

- Un, jūsuprāt, tas ir izskaidrojums Trīsdesmit gadu karam? -jautāja Belbo.

- Bez šaubām, - es atbildēju. - Rišeljē, kuru par notiekošo

smalki informējis Nodē, ari grib iesaistīties šajā spēlītē, taču viņš kļūdās, jo liek lietā militāru spēku un tādējādi rada vēl lielāku haosu. Tomēr nevajadzētu atstāt bez ievērības vēl divus faktus. 1619. gadā Tomarā sapulcējas Kristus Bruņinieku ordeņa kapi-tuls, un šāda sapulce nav notikusi jau četrdesmit sešus gadus. Iepriekšējā kapitula sēde tika sasaukta 1573. gadā, dažus gadus pirms 1584., varbūt lai kopīgi ar angļiem sagatavotos braucienam uz Parīzi, bet tagad pēc rožkrustiešu manifestu parādīšanās viņi sapulcējas, lai izlemtu, kādu nostāju ieņemt - iesaistīties angļu uzsāktajā operācijā vai izmēģināt citus ceļus.

- Protams, - teica Belbo, - tobrīd tie ir labirintā apmaldījušies ļaudis: viens izvēlas vienu ceļu, cits citu, dažs skaļi klaigā, bet vairs nav saprotams, vai par atbildi atskan citu saucēju balsis vai paša kliedzienu atbalss... Visi virzās uz priekšu, taustīdamies kā pa tumsu. Un ko tajā laikā dara paulikāņi un jeruzālemieši?

- Būtu labi to zināt, - teica Diotallevi. - Bet vajadzētu ņemt vērā arī to, ka tieši šajā laikā Eiropā izplatās Lurijas Kabala un sākas runas par Trauku Saplīšanu... Un tieši tolaik arvien biežāk sastopama doma, ka Tora ir nepabeigta, nepilnīga vēsts. Kādā poļu hasīdu tekstā teikts: ja būtu nākuši citi notikumi, būtu radušies pavisam citādi burtu savienojumi. Un kabalistiem, protams, nepatīk, ka vācieši rīkojas pirms laika un negrib gaidīt savu kārtu. Toras pareizā secība un kārtība ir palikusi apslēpta, tā ir zināma tikai vienīgi Visusvētajam, lai top slavēts Viņa vārds. Kādas muļķības es runāju! Ja pat svētā Kabala ir iejaukta šajā Plānā...

- Ja Plāns pastāv, tad tam jāaptver pilnīgi viss. Vai nu Plāns ir visaptverošs un izskaidro visus notikumus, vai arī tas nekur neder un neizskaidro neko, - teica Belbo. - Bet Kasaubons ieminējās, ka esot vēl kāds svarīgs fakts.

- Jā. Pareizāk, vesela virkne uzvedinošu zīmju. Vēl pirms 1584. gada neveiksmīgās tikšanās Džons Dī pievēršas kartogrā-

fijas pētījumiem un veicina ekspedīcijas uz tālām jūrām. Un ar ko viņš sadarbojas? Ar Pedro Nunjcsu, Portugāles karaļa galma kosmogrāfu... Dī atbalsta ekspedīcijas, kas dodas meklēt ziemeļrietumu ceļu uz Kataju, viņš piešķir naudu Frobišeram, kurš dodas ceļojumā uz polu un pārved no ziemeļiem eskimosu, ko visi uzskata par mongoli. Dī nemitīgi mudina uz tāliem braucieniem Frānsisu Dreiku, un arī Dreika ceļojumu apkārt pasaulei iedvesmojis tieši viņš. liet vislabprātāk Dī atbalsta ekspedīcijas, kas dodas uz austrumiem, jo austrumos meklējams visu okulto zinību pamatu pamats. Un pirms kādas no ekspedīcijām Dī esot piesaucis eņģeļus.

- Un par ko tas liecina?

- Man radies iespaids, ka Dī nemaz tik ļoti nerūp jaunu zemju atklāšana, viņš grib iegūt to kartogrāfisko atainojumu, un tieši tāpēc viņš sadarbojas ar Merkatoru un Ortēliusu, ievērojamiem kartogrāfiem. Varbūt Dī no tiem templiešu vēsts fragmentiem, kas jau nonākuši viņa rokās, nopratis, ka pilns beigu teksts ļaus atrast karti, un viņš mēģina nokļūt pie galamērķa pats saviem spēkiem. Un, kā sacītu Garamona kungs, es pat teiktu vairāk. Vai maz ir iespējams, ka Džonam Dī, tik nopietnam zinātniekam, paslīdējusi garām kalendāru nesakritība? Varbūt viņš tikšanos izjaucis tīšām? Šķiet, ka Dī paša spēkiem grib rekonstruēt beigu vēsti, apsteidzot citas grupas. Manuprāt, Dī ir pirmais, kas nāk pie pārliecības, ka vēsti var rekonstruēt ar maģiskiem un zinātniskiem līdzekļiem, negaidot, līdz aprit Plānā paredzētais laiks; un šos uzskatus pārņem arī citi. Slimīga nepacietība. Šajā laikā dzimst buržuāzija - iekarotāji, individuālisti, un sabrūk solidaritātes principi, uz kuriem balstījās garīgā bruņniecība. Ja tādi bija Dī uzskati, par Bekonu nemaz nav ko runāt. Kopš Dī laikiem angļi mēģina atklāt noslēpumu patstāvīgi, izmantojot visus jauno zinātņu sasniegumus.

- Un ko tad vācieši?

- Vācieši? Vissaprātīgāk būtu pieņemt, ka viņi dodas tālāk pa Tradīcijas ceļu. Tā mēs varētu izskaidrot vismaz divus filosofi-jas vēstures gadsimtus: anglosakšu empīrisms iepretī vācu romantiskajam ideālismam...

- Mēs pakāpeniski rekonstruējam pasaules vēsturi, - teica Diotallevi. - Mēs pārrakstām Grāmatu. Man patīk, man tas patiešām patīk.

73 nodaļa

Vêl kādu interesantu kriptogrāfijas atklājumu 1917. gadā publikai piedāvāja viens no Ievērojamākajiem Bēkona historiogrāfiem doktors Alfrēds fon Vēbers Ebenhofs no Vines. Pamatojoties uz tiem pašiem pētnieciskajiem paņēmieniem, kas jau bija izmantoti, analizējot Šekspīra darbus, viņš pievērsās Servantesa sacerējumiem.. Turpinot savus pētījumus, viņš atklāja satriecošus lietiskos pierādījumus: Dona Kihota pirmajā angļu tulkojumā, ko veicis Šeltons, atrodami ar Bēkona roku Izdarīti labojumi. No šī fakta zinātnieks secinājis, ka angļu versija uzskatāma par romāna oriģinālu, bet Servan-tess tikai pārtulkojis šo darbu spāņu valodā.

Ž. Dišosuā. Bēkons, Šekspīrs vai Senžermēns?

J. Duchaussov. Bacon, Shakespeare ou Saint-Germain?, Paris, La

Colombe, 1962, p. 122

Nešaubos, ka nākamajās dienās Jākopo Belbo negausīgi ņēmās lasīt visdažādākos vēstures pētījumus un literatūru par rožkrustiešu laikposmu. Taču, atstāstīdams secinājumus, no savām fantāzijām viņš atklāja tikai pliku sižetu, kas mums noderēja par atspēriena punktu tālākiem meklējumiem. Bet tagad es zinu, ka Abulafijā bija paslēpts daudz plašāks un sarežģītāks stāsts, ko Belbo rakstīja, drudžaini rotaļādamies ar citātiem un savīdams tos kopā ar saviem personiskajiem mītiem. Guvis iespēju brīvi lipināt kopā sveša stāsta fragmentus, viņš bija iedrošinājies sarakstīt pats savējo. Mums viņš to nekad neatklāja. Un es joprojām netieku skaidrībā, vai viņš drosmīgi eksperimentēja, pārbaudīdams savas spējas prozas laukos, vai arī, tāpat kā visparastākie spiristiķi, bija iejuties Lielajā Vēsmrē, kuru pats centās apvērst.

filename: Doktora Dī dīvainais kabinets

Aizmirstu, ka esmu Talbots. Vismaz kopš tā laika, kad nolēmu pieņemt Kellija vārdu. Būtībā es tikai viltoju dokumentus, bet tā jau dara visi. Karalienes rokaspuiši ir nežēlīgi. Lai apslēptu nožēlojamās skrimstalas, kas pārpalikušas no manām nabaga nocirstajām ausīm, esmu spiests nēsāt

melnu micītl, un visi pasākuši čukstēt, ka esmu burvis. Lai tik čukstas. Doktors Dī, ieguvis burvja slavu, vairo savas bagātības.

Biju aizbraucis uz Mortieiku viņu apciemot. Viņš pētīja kādu karti, un Izteicās visai izvairīgi, šis vecais spiristiķis. Negantas liesmiņas viņa viltīgajās acīs. Ar kaulainu roku viņš glaudīja savu kazbārdiņu.

- Tas ir kāds Rodžera Bēkona manuskripts, - viņš man teica. - Aizņēmos to no imperatora Rūdolfa li. vai jūs pazīstat Prāgu? Iesaku aizbraukt. Tur jūs varētu atrast ko tādu, kas pilnībā pārvērstu jūsu dzīvi. Tabula locorum rerum et thesaurorum absconditorum Menabani... [142]

Uzmetis zaglīgu skatienu, ieraudzīju Dī pierakstus slepenā alfabētā. Bet viņš tūdaļ ieslēpa savu manuskriptu citu nodzeltējušu lappušu kaudzē. Es dzīvoju laikā un vidē, kur katra lapa, kaut ari tikko nākusi no papīrmeistara darbnīcas, jau ir nodzeltējusi.

Parādīju doktoram Dī dažus savus literāros mēģinājumus, galvenokārt sonetus par Dark Lady.[143] Šis gaismā starojošais tēls no manas bērnības -tumšs, jo to apklājušas laika ēnas un man pār viņu vairs nav varas, un vēl kādas traģēdijas uzmetumus - stāstu par Kaņepju Džimu, kas sera Voltera Relija svītā atgriežas Anglijā un atklāj, ka tēvu nogalinājis tēvabrālis, kurš turklāt kritis asinsgrēkā. Driģenes.

- Jūs esat talantīgs, Kellij, - man teica Dī. - Un jums vajadzīga nauda. Ir kāds jauneklis, ārlaulības dēls, - jums aizliegts pat domāt par to, kura laidusi viņu pasaulē -, un es gribu, lai viņš sasniedz slavas un goda virsotnes. Jauneklis nav apveltīts ar talantu. Jūs būsiet viņa slepenā dvēsele. Rakstiet un dzīvojiet viņa slavas ēnā. Vienīgi jūs un es zināsim, ka tie patiesībā ir jūsu panākumi, Kellij.

Un tā es rakstu jau ilgus gadus, un karalienei un visai Anglijai mani darbi tiek celti priekšā kā šī bālā jaunekļa sacerēti. If l ftave seen furtber it is by standing on ye sholders of a Dwarf.*'* Man bija trīsdesmit gadu, un es nevienam neļaušu apgalvot, ka tas ir skaistākais vecums cilvēka mūžā.

- Viljam, - es viņam teicu, - ataudzē matus pāri ausīm, tev piestāvēs.

Man bija kāds plāns (pašam stāties viņa vietā?).

Vai vardzivot, ienīstot Šķēpkrati, kas patiesībā esmu es pats? That sweet thief which sourly robs from me* - Nomierinies, Kellij, - man saka Dī, - dzīvot ēnā ir priekšrocība, ko izbauda tie, kas gatavojas iekarot visu pasauli. Keepe a Lowe profyle.[144] Viljams būs tikai viena no mūsu sejām, kas pievērsta publikai.

un Dī mani iesvētīja - ak vai, tikai daļēji - Kosmiskās sazvērestības noslēpumos. Templiešu noslēpumos!

- Un kāda ir likme? - es jautāju.

- Ye Globe.[145]

Jau sen biju radis doties pie miera laikus, bet reiz pusnaktī es pārlūkoju Dī mantu lādi un atradu formulas, un es gribēju izsaukt eņģeļus, tāpat kā viņš mēdz darīt pilnmēness naktīs. Dī mani atrada notriektu zemē, guļam uz mutes makrokosma apļa vidū, it kā mani būtu ķēris pletnes cirtiens. Uz pieres Salamana pentagramma. Tagad micīte man jānēsā nolaista vēl dziļāk, gandrīz līdz pašām acīm.

- Tu vēl nezini, kā tas darāms, - Dī man teica. - Sargies, vai es likšu, lai tev nogriež arī degunu. I will show you Fear in a Handful of Dust...[146]'*

Viņš paslēja savu kārno roku un izrunāja drausmu vārdu: - Caramons! -Es sajutu, kā mani svilina iekšējas liesmas. Es aizbēgu (naktī).

Pagāja vesels gads, līdz Dī man piedeva un veltīja man ceturto no savām Noslēpumu grāmatām, “post reconciliationem kellianam".[147]

Tai vasarā es nonācu abstraktu dusmu varā. Dī mani ataicināja uz Mor-tieiku. Nebiju viens, turp bija atsaukti arī Viljams, Spensers un kāds jauns aristokrāts ar izvairīgu skatienu, vārdā Frānsiss Bēkons. He had a delicate, lively, hazel Eie. Doctor Dee told me it was like the Eie of a Viper;**♦♦** dī mums daļēji

izklāstīja Kosmiskās Sazvērestības plānu. Bija jādodas uz Parīzi, tur jāsastop templīešu franku spārns un kopīgiem spēkiem jāsavieno kādas kartes divas da|as. Uz Parīzi braukšot Dī un Spensers, un viņus pavadīšot Pedro Nunjess. Dī uzticēja mums ar Bēkonu dažus aizzīmogotus dokumentus, iepriekš nozvērinot, ka atvērsim tos vīenigi tad, ja viņi neatgriezīsies.

Viņi atgriezās, lamādami cits citu. - Tas nav iespējams, - brēkāja Di.

- Plāns ir matemātiski precīzs, tam piemit astrāla perfekcija tāpat kā manai Monas lerogliphica. Mums vajadzēja viņus satikt Svētā Jāņa naktī.

Neciešu, ka mani novērtē pārāk zemu. un es jautāju: - Pēc mūsu vai pēc viņu kalendāra?

Dī piesita sev pie pieres, un baismīgi lāsti vēlās viņam pār lūpām. - Oh, -viņš teica, - from what power hast thou this powerful might?' - Bālais Viljams, šis nožēlojamais plaģiators, steidza pierakstīt šo izteicienu. Dī drudžaini pētīja Mēness kalendārus un efemerīdas. - Pie Dieva vārda un asinim, kā gan es varēju būt tāds muļķis? - Un viņš lamāja Nunjesu un Spenseru. - Vai tiešām par visu vienmēr jādomā vienīgi man? - un dusmās zili bāls viņš uzkliedza Nunjesam: - Tu, nekur nederīgais kosmogrāf! - un tad iesaucās: - Amanasiel zorohabel! - un šķita, ka Nunjesam vēderā ar ragiem būtu ietriecies neredzams auns. Nunjess nobālēja, dažus soļus atkāpās un saļima pie zemes.

- Stulbenis, - viņam uzšņāca Di.

Spensers bija bāls. Viņš ar pūlēm izdvesa: - Varētu izmest ēsmu. Es gandrīz esmu pabeidzis kādu poēmu, alegoriju par feju karalieni, un nespēju pretoties kārdinājumam iesaistīt savos pantos ari Sarkanā Krusta bruņinieku... Ļaujiet man to uzrakstit. īsti templieši mūs pazīs, viņi sapratīs, ka mums ir zināms... viņi ar mums sazināsies ...

- Zinu, zinu, kā tu raksti, - teica Dī. - Kamēr tu to gabalu uzrakstīsi un ļaudis to ievēros, paies vismaz desmit gadi. Taču doma par ēsmas izmešanu nav peļama.

- Kāpēc jūs ar viņiem nesazināties ar savu eņģeļu starpniecību, doktor? -es jautāju.

- Stulbenis, - viņš atkal nošņācās, bet šoreiz šņāciens bija veltīts man.

- vai tad tu neesi lasījis TTitēmiju? Saņēmēja eņģeļi izskaidro saņēmējam

saņemto vēsti. Taču eņģeļi vēstules nepārnēsā, un ari mani eņģeļi nav nekādi kurjeri. Frančus esam zaudējuši. Bet man ir plāns. Es zinu, kā sazināties ar dažiem no vācu grupas. Jābrauc uz Prāgu.

Saklausījām troksni, smagais damasta priekškars pavērās, spraugā pavīdēja trausla roka, un tad parādījās Viņa, Lepnā Jaunava. - Jūsu Majestāte, -mēs teicām, nomezdamies ceļos.

-Dī, man viss ir zināms, -viņa teica. -Jūs taču neesat iedomājies, ka mani senči izglāba Bruņiniekus vienīgi tāpēc, lai tie vēlāk iegūtu varu pār visu pasauli. Es pieprasu, saprotiet, pieprasu, lai beigu beigās šis noslēpums nonāktu Kroņa pārziņā...

- Majestāte, es gribu iegūt šo noslēpumu par katru cenu un gribu to dāvāt Kronim, un vispirms man jāatrod pārējie, kam pieder šī noslēpuma daļas, - tas būs vieglākais un ātrākais ceļš, jo, kad viņi savā naivumā būs man atklājuši visu, kas viņiem zināms, man nebūs grūti izslēgt viņus no spēles ar dunča vai indes palīdzību.

Jaunavīgās Karalienes sejā atplauka nežēlīgs smaids. - Lai būtu tā, mans labais Dī, - viņa teica. - Es jau nevēlos daudz, vienīgi Totālu varu. Ja spēsiet to paveikt, jums tiks Bikšu Lentes ordenis, un tev, Viljam, - viņa šķebīgā maigumā pievērsās tam sīkajam parazītam, - vēl viens Bikšu Lentes un vēl viens zelta Aunādas ordenis. Nāc man līdzi!

Es paguvu iečukstēt Viljamam ausī: - Perforce I am thine, and that is in me...[148]- Viljams veltīja man glumas pateicības pilnu skatienu un, sekodams karalienei, nozuda aiz priekškara. Je tiens la reinel^149

Kopā ar Dī ierados zelta pilsētā. Mēs steidzāmies pa šaurām, nelabu smaku pārplūdinātām ieliņām netālu no ebreju kapsētas, un Dī teica, lai esmu piesardzīgs: - Ja ziņa par nenotikušo tikšanos jau ir izplatījusies, citas grupas droši vien sākušas darboties patstāvīgi. Es baidos no jūdiem. Jeruzālemie-šiem šeit, Prāgā, ir pārāk daudz aģentu...

Bija vēls vakars. Zilgani vizmoja sniegs. Pie ebreju kvartāla tumšās ieejas rindojās Ziemsvētku tirdziņa būdas, un laukuma vidū, apvilkta ar sarkanu

drānu, nekaunīgi bija novietojusies leļļu teātra skatuve, ko apgaismoja dūmojošas lāpas. Bet izgājām cauri vārtiem, mūrētiem no rupji tēstiem akmeņiem, un turpat netālu, līdzās bronzā kaltai strūklakai, no kuras margām nokarājās garas lāstekas, pavērās cita ieliņa, šaura kā gaitenis. Pie vecām durvīm zeltītas lauvu galvas bija iekodušas zobos bronzas gredzenus. Vieglas trisas skrēja pār šiem mūriem, neizskaidrojami trokšņi vēlās no zemajiem jumtiem un iebēga notekās. Mājas, šīs ielas slepenās valdnieces, dzīvoja pašas savu rē-gaino dzīvi... Mums garām paslīdēja vecs augļotājs, ievistijies noskretušā paltrakā, un man šķita, ka saklausu viņu nočukstam: - Sargieties no Atanāsija Pernata...

Bet Dī nopurpināja: - Es vairāk baidos no cita Atanāsija...

Un piepeši mēs bijām nonākuši zelta gatavotāju ielā...

Un tur, no citas tumšas ieliņas mutes, - ak, gremdējoties šajās atmiņās, manas sen zaudētās ausis nodreb zem noplukušās micites - mūsu priekšā iznira milzis, drausmīgs, pelēks neradījums truliem vaibstiem. Tā ķermeni klāja bronzas sūbējums, un tas bija atbalstījies uz mezglainas, grīstē sagrieztas gaiša koka nūjas, spēcīga sandalkoka smarža plūda no šīs parādības. Mani pārņēma nāves bailes - jo tās ar burvestības spēku bija sarecējušas šajā būtnē, kas stāvēja manu acu priekšā, un tomēr es nespēju atraut skatienu no caurspīdīgās miglas lodes, kas ieskāva viņa plecus, un tikai ar pūlēm saskatīju ēģiptiešu ibisa plēsīgo seju un aiz tās vēl citas neskaitāmas sejas - savas atmiņas un savas iztēles murgus. Rēga apveidi, kas iezīmējās pret ejas tumsu, te cēlās, te plaka, it kā šajā stāvā dvesmotu lēna, minerāla elpa... Un - ak, šausmas! - pavērsis skatienu lejāk, tā pēdu vietā sniegā ieraudzīju bezveidīgus strupuļus, un to pelēki bālā bezasiņu miesa bija sabriedusi apaļos tūkumos.

Ak, manas nepiesātināmās atmiņas...

- Colems! - teica Dī. Tad viņš pacēla abas rokas pret debesim un viņa melnā mēteļa platās piedurknes noslīdēja līdz pašai zemei, kā izveidojot cin-gulum,[150] nabas saiti, kas savienoja gaisā paslietās rokas ar zemes virsmu vai dzīlēmJezebel, Malkūt, Smoke Gets In Your Eyes.'*" - viņš iesaucās. Un piepeši colems sabruka kā smilšu namiņš, ko skārusi spēcīga vēja brāzma Mums gandrīz laupīja redzi smalkās māla druskas, kurās sabirza šī neradījuma

ķermenis, tās traucās gaisos kā atomi, un visbeidzot pie mūsu kājām bija palikusi vien kaudzīte izplēnējušu pelnu. Dī noliecās un iegremdēja šajos putekļos savus kārnos pirkstus, un, atradis tur mazu lapiņu, noslēpa to sev azotē.

Tieši tai brīdī no ēnas iznira vecs rabīns, kuram galvā bija notaukota cepurīte, kas pārlieku līdzinājās manai galvassegai. - Doktors Dī, ja esmu pareizi uzminējis, - viņš teica.

- Here Comes Everybody•* - pazemīgi atbildēja Dī. - Rabi Allevi, kāds prieks jūs sastapt!

Bet šis jautāja: - Vai nejauši neesat redzējuši te tuvumā klīstam kādu būtni?

- Būtni? - tēlotā pārsteigumā atvaicāja Dī. - Kādu būtni?

- Pie velna, Dī, - iesaucās rabi Allevi. - Tas bija mans Colems.

-Jūsu Colems? Es par to nekā nezinu.

- Piesargieties, doktor Dī! - dusmās nobālējis, teica rabi Allevi. - Jūs iejaucaties spēlē, kas jums nav pa spēkam.

- Es nezinu, par ko jūs runājat, rabi Allevi, - atteica Dī. - Mēs esam ieradušies šeit, lai izgatavotu dažas unces zelta jūsu imperatoram. Neesam jau nekādi nožēlojami nekromanti.

- Atdodiet man vismaz lapiņu, - lūdzās rabi Allevi.

- Kādu lapiņu? - velnišķā naivumā jautāja Dī.

- Esiet nolādēts, doktor Dī! - teica rabīns. - Un patiesi es jums saku, ka jaunā gadsimteņa rītausmu jūs nepieredzēsiet. - un viņš nozuda nakts tumsā, bērdams drūmus līdzskaņus bez neviena patskaņa. Ak, Velnišķā un Svētā valoda!

Dī stāvēja, piekļāvis muguru ejas mitrajai mūra sienai, viņa seja bija pelnu pelēka, mati spurojās uz galvas kā čūskas zvīņas. - Es zinu, rabi Allevi, -viņš teica. - Es miršu 1608. gada piektajā augustā pēc Gregora kalendāra. Un tātad, Kellij, palīdziet man uzsākt manu plānu. Jums tas būs jāpabeidz. Gilding pale streams with heavenly alchymy,” iegaumējiet to!

Es to iegaumēju. Un Viljams kopā ar mani un pret mani.

Neko vairāk viņš neteica. Migla dzeltenā, kas berzē muguru pret logu rūtim, dūmi dzeltenie, kas purnu berž pret logu rūtīm, bāza mēli novakares stūros.' Tagad bijām nonākuši citā ieliņā, bālgani tvaiki cēlās no aizrestotiem logiem pie pašas zemes, pa kuriem varēju ieskatīties nožēlojamās istabelēs, kuru sienu nolupušajā krāsojumā mijās pelēki un kvēpaini melni toņi... ieraudzīju kādu veci, kam mugurā bija nodilis redingots un galvā - augsts cilindrs, vecis taustīdamies kāpa lejup pa kāpnēm (to pakāpieni bija nedabiski ortogonāli). Arī Dī pamanīja veco. - Kaligari! - viņš iesaucās. - Arī viņš šeit! Madame Sosostris, the Famous Clairvovanf^151 namā! Mums jāpasteidzas.

Mēs pielikām soli un drīz apstājāmies pie kādas mājeles durvīm vārgi apgaismotā, biedējoši semītiskā ieliņā.

Pieklauvējām, un durvis kā pēc burvju mājiena atvērās, iegājām plašā istabā, ko rotāja septiņzaru svečturi, reljefas tetragrammas, staros izkārtotas Dāvida zvaigznes. Vecas vijoles senu gleznu dzīslojuma krāsā bija sakrautas anamorfā kaudzē uz iegarena galda. Liels, mumificēts krokodils karājās pie alas akmens griestiem, viegli šūpodamies vakara brīzē vienīgās lāpas mestajā vārajā gaismā, - varbūt arī lāpu bija daudz, varbūt nebija nevienas. Telpas dziļumā zem tāda kā baldahīna vai pārjuma slējās neliels altāris, pie kura, nometies ceļos lūdzēja pozā, bez apstājas zaimojoši murminot septiņdesmit divus Dieva Vārdus, tupēja Vecis. Pēkšņā Nous atplaiksnījumā aptvēru, ka tas ir Heinrihs Khunrāts.

- Ak, varenais Dī, - viņš teica, pārtraucis lūgsnu un pagriezdamies pret mums. - Ko jūs vēlaties? - Viņš izskatījās kā armadila izbāznis, kā nenosakāma vecuma jaguāna.

- Khunrāt, trešā tikšanās nenotika, - teica Dī.

Khunrāts raidīja briesmīgu lāstu: - Lapis Exillis! un ko tagad?

- Khunrāt, - teica Dī, - jūs varētu izmest ēsmu un palīdzēt man sazināties ar vācu templiešu grupu.

- Paskatīsimies, - teica Khunrāts. - varu aprunāties ar Maieru, viņam ir daudz sakaru galmā. Bet jūs man atklāsiet Jaunavas Piena, Filosofu Visslepenākās Krāsns noslēpumu.

Dī pasmaidīja. Ak, šī viedā vīra dievišķais smaids! Viņš nodrebēja kā lūgšanā un pusčukstus sāka skaitīt: - Kad gribēsi pārveidot un izšķīdināt ūdenī vai Jaunavas Pienā sublimētu Merkūriju, liec to uz plāksnītes starp kaudzītēm un kausu ar cītīgi sasmalcinātu Lietu. Neapklāj to, bet dari tā, lai karstais gaiss pieskaras kailai vielai, piegādā tai triju ogļu liesmas un turi to dzīvu astoņas saules dienas, tad nocel to no uguns un saberz uz marmora tik smalki, līdz tas kļūs nesataustāms. To paveicis, liec vielu stikla alambikā un destilē ar Balneum Mariae paņēmienu. Trauku liec virs ūdens katla tā, lai līdz verdošajam ūdenim atliktu ne vairāk par divu pirkstu tiesu. Lai trauks paliek gaisā, nepieskaroties ūdenim, kamēr tu nemitīgi uzturi uguni zem ūdens katla. Tad un tikai tad, kaut arī sudrabs nepieskarsies ūdenim, tas, atrodoties šajā karstajā un mitrajā klēpī, pārvērtīsies šķidrumā.

- Meistar, - teica Khunrāts, nokrizdams ceļos un skūpstīdams doktora Dī kārno, trauslo roku, - tieši tā es rīkošos, un tu saņemsi, ko vēlies. Iegaumē vārdus - Roze un Krusts. Tu par tiem dzirdēsi runājam.

Di ietinās savā apmetnī tā, ka ārā bija redzamas tikai ļaunīgā viltū zibošās acis. - iesim, Kellij, - viņš teica. - Nu šis vīrs ir mūsu pusē. un tu, Khunrāt, turi no mums pa gabalu Colemu, līdz atgriezīsimies Londonā. Un pēc tam ial Prāga kļūst par vienu vienīgu ugunssārtu.

Viņš jau grasījās doties prom. Bet Khunrāts, šļūkdams uz ceļiem, satvēra viņu aiz apmetņa malas un teica: - varbūt pie tevis reiz ieradīsies kāds vīrs. Viņš gribēs rakstīt par tevi. Uzņem viņu kā draugu.

- Dod man Varu, un viņa veiksme būs nodrošināta, - teica Dī, un viņa kalsnajā sejā pavīdēja neaprakstāma izteiksme.

Izgājām ārā. No Atlantijas okeāna zema spiediena apgabals virzījās uz austrumu pusi, pretī augstajam spiedienam virs Krievijas.

- Brauksim uz Maskavu, - es viņam teicu.

- Nē, - viņš atbildēja, - atgriezīsimies Londonā.

- Uz Maskavu, uz Maskavu, - es čukstēju kā bez prāta. Bet tu, Kellij, taču labi zināji, ka nekad tur nenokļūsi. Tevi jau gaidīja Tornis.

Atgriezāmies Londonā. Doktors Dī teica: - Viņi cenšas mūs apsteigt un nonākt pie Atrisinājuma pirmie. Kellij, saraksti Viljamam kādu darbu... darbu, kas būtu pilns ar velnišķīgiem mājieniem par viņiem.

velns parāvis, es to paveicu, bet Viljams piesārņoja tekstu ar saviem papildinājumiem un pārcēla darbību no Prāgas uz Venēciju. Dī dusmās ārdījās kā pats nelabais. Bet bālais, glumais Viljams jutās drošībā, jo viņu sargāja viņa karaliskā konkubīne. Taču ar to viņam nebija gana. Es viņam pamazām atdevu savus labākos sonetus, un viņš ar nekaunīgu skatienu izprašņāja mani par Viņu - par Tevi, my Dark Lady. Cik briesmīgi dzirdēt, kā tavs vārds skan no šī komedianta mutes (es nezināju, ka, būdams liekulīgs divkosis un vergs, viņš tevi meklēja Bēkona uzdevumā). - Pietiek, - es viņam teicu. - Es esmu noguris radīt tavas slavas ēnā. Raksti pats!

- Es nevaru, - Viljams man atbildēja, un viņa skatienā bija šausmas, it kā viņš būtu ieraudzījis lemuru. - Viņš man to neļauj.

- Kurš tev to neļauj? Dī?

- Nē, verulamietis. Vai tad tu vēl neesi pamanījis, ka tagad šajā spēlē noteikumus diktē viņš? verulamietis mani spiež rakstīt darbus, ko viņš vēlāk uzdos par saviem. Vai saprati, Kellij? Es esmu īstais Bēkons, bet nākotnes lasītāji to nekad neuzzinās. Viņš ir asinssūcējs, parazīts! Kā es ienīstu to elles izdzimumu!

- Bēkons ir nelietis, taču prāta viņam netrūkst, - es teicu. - Kāpēc viņš neraksta pats?

Es nezināju, ka Bēkonam tam neatlika laika. To atktājām tikai vēlāk, kad pēc vairākiem gadiem Vāciju pārņēma rožkrustiešu neprāts. Tad, sasaistot nejaušas zīmes un mājienus, vārdus, kas viņam negribot bija sprukuši pār lūpām, es sapratu, ka rožkrustiešu manifestu autors ir Bēkons. Viņš rakstīja, aizsedzies ar Johanna Valentīna Andreas vārdu!

Tolaik vēl nebiju sapratis, kura vārdā raksta pats Andrea, bet tagad, kad smoku šajā cietuma cellē un mans prāts ir skaidrāks nekā donam Isidro Parodi, -tagad es to zinu. Man to pavēstīja Soape, mans ieslodzījuma biedrs, izbijis portugāļu templietis: Andrea, izrādās, rakstot bruņinieku romānu kādam spānim, kurš pats esot ieslodzīts citā cietumā. To visu (patiešām nezinu, kādu mērķu virzīts) bija iecerējis nelietīgais Bēkons, kurš gribēja ieiet vēsturē kā atjautīgā Lamančas bruņinieka piedzīvojumu slepenais autors. Viņš bija pieprasījis Andre-am sarakstīt šo darbu, lai viņš pats pēc tam varētu uzdoties par tā slepeno patieso autoru un klusībā izbaudīt kāda cita slavu (bet kāpēc, kāpēc?).

Taču es novirzos no tēmas, šajā cellē ir auksts, un man smeldz īkšķis. Es

rakstu un vairs nezinu, kam esmu rakstijis, un nezinu, par ko. un vārgajā e|ļas lampiņas gaismā top pēdējie darbi, kas dosies pie lasītājiem ar Viljama vārdu.

Doktors Dī ir miris, purpinādams: "Licht, mehr Licht!"' un lūgdams zobubakstāmo. Vēl viņš teicis:"Oualis Artifex Pereo.'”[152] Viņu nogalināja pēc Bēkona pavēles. Jau pirms daudziem gadiem, pirms karaliene aizgāja viņā saulē ar salauztu prātu un sirdi, verulamietim nez kādā veidā izdevās viņu savaldzināt. Tolaik viņas vaibsti jau bija pārvērtušies, viņa izskatījās kā ģindenis. un viņa pārtika tikai no gabaliņa baltas maizes un cigoriņu zupas, sev līdzās viņa allaž turēja zobenu un dusmu brīžos no visa spēka trieca to aizkaros un damasta drapērijās, kas klāja viņas kambara sienas (Varbūt aiz tām kāds slēpjas, slepus noklausās? Vai varbūt žurka, žurka? Laba doma, vecais Kellij, vajadzēs pierakstīt.). Kad vecā bija nonākusi šādā stāvoklī, Bēkonam bija pavisam viegli viņai iedvest, ka viņš ir Viljams, viņas bandubērns, - kad viņa jau bija gandrīz akla, viņš metās tai pie ce|iem, apsedzies ar kazlēnu ādām. Zelta aunāda! Runāja, ka viņš tiecoties pēc troņa, bet es zināju, ka viņš grib iegūt pavisam ko citu: viņš gribēja pārraudzīt Plānu. Un tieši tolaik viņš kļuva par sentalbānas vikontu. Un, sajuties pietiekami stiprs, novāca doktoru Dī.

Karaliene ir mirusi, lai dzīvo karalis... Tagad biju tikai nevēlams liecinieks. Viņš mani ievilināja lamatās. Kādu vakaru, kad Dark Lady beidzot būtu varējusi būt mana, kad viņa dejoja, mani apskāvusi, saelpojusies zāles, kas rada vīzijas, viņa, mūžīgā Sofija ar grumbainu vecas kazas seju... Tad ienāca viņš ar bariņu bruņotu vīru un lika, lai man aizklāj acis ar lupatu, un es piepeši sapratu: vitriols! Un kā Viņa smējās! Tā tu smējies, mana Pin Ball Lady^153 - oh maiden virtue rudely strumeted, oh gilded honor shamefully misplac'd!,'t,"• - kamēr viņš tevi aizskāra ar savām alkatīgajām rokām un tu viņu sauci par Sīmani un skūpstīji viņa atbaidošo rētu...

- uz Torni, uz Torni, - smējās verulamietis. Un kopš tā laika es šeit nikstu kopā ar rēgaino vīru, kurš apgalvo, ka esot soape, un cietumsargi mani pazīst tikai kā Kaņepju Dzimu. Ak, esmu studējis filosofiju, jurisprudenci un medicīnu un diemžēl arī teoloģiju ar cītību kvēlu, un tagad es smīnu: kā nabags nelga stāvu nu, jo gudrāks tapis neesmu.[154]

Pa šauru lodziņu es nolūkojos karaliskajās kāzās, vēroju, kā Sarkanā Krusta bruņinieki jādelē, taurēm skanot. Arī man vajadzēja būt tur un spēlēt tauri, manu trompeti, un Čečīlija to zināja, bet vēlreiz man tika atņemta balva un mērķis. Spēlēja Viljams. Bet es tumsā rakstīju viņa vārdā.

- Es tev pateikšu, kā atriebties, - man čukstēja Soape. Un todien viņš man atklāja, ka patiesībā viņš ir bonapartistu abats, kas jau gadsimtiem ilgi nīkst ieslodzīts šajā cietuma cellē.

- vai tu izkļūsi no šejienes? - es viņam jautāju.

- If... - viņš iesāka atbildi. Bet apklusa. Ar karoti klaudzinādams pa sienu slepena alfabēta zīmes, ko viņš (kā man pats atzinās) esot saņēmis no Tritē-mija, vecais abats sāka raidīt ziņas kādam vīram blakuskamerā. Tas bija Mon-salvatas grāfs.

Pagāja daudzi gadi. soape aizvien klaudzināja pa sienu. Tagad es zinu, kam viņš raidīja savas slepenās vēstis, un zinu, ar kādu mērķi. To vīru sauca Nofo Del. Tieši Del, saņēmis soapes instrukcijas, denuncēja Bēkonu. (Kāda ka-balistiska noslēpuma dēļ vārdi Dei un Dī skan tik līdzīgi? Un kurš denuncēja templiešus?) Ko īsti viņš sastāstīja, es nezinu, bet pirms dažām dienām Veru-lamieti ieslodzīja cietumā. Viņš apsūdzēts sodomijā, jo stāsta (un es drebu no domas, ka tā varētu būt patiesība), ka tu, mana Dark Lady, druidu un tem-pliešu Melnā Jaunava, esi mūžīgais androgēns, ko radījušas prasmīgas rokas... Bet kas, kas tevi radījis? Tagad, tagad es to zinu, tas bija tavs mīļākais, grāfs Senžermēnsl Bet kas gan ir Senžermēns, ja ne tas pats Bēkons? (Cik daudz apslēptu lietu zināms Soapem, šim drūmajam templietim, kas nodzivojis daudzas dzīves...)

Verulamietis ir atbrīvots no cietuma un ar burvju mākslu palīdzību atguvis karaļa labvēlību. Tagad - kā man stāsta Viljams - viņš katru vakaru pavadot Temzas krastā Pilad's Pub un spēlējoties ar dīvainu mašīnu, ko viņam izgudrojis Bruno no Nolas, kuru viņš vēlāk Romā nežēlīgi lika sadedzināt sārtā. Bet pirms tam viņš nabaga itāli bija atvilinājis uz Londonu, lai izkrāptu no viņa noslēpumu - astrālu mašīnu, kas rij neprātīgas bumbiņas, ņirbot eņģeliskām gaismām bezgalīgās un visaptverošās pasaulēs, kaunuma kaulam kā triumfējošam zvēram piedauzīgi triecoties pret spēles galda pamatni, lai atdarinātu debesu ķermeņu kustību Dekānu mājoklī un lai izprastu Diženās Pārvērtības pēdējos noslēpumus un pašas Jaunās Atlantīdas būtību. Un spēles ražotājus viņš nosaucis par Gottlieb's, parodējot svēto valodu, kurā sarakstīti Andream piedēvētie manifesti... Ha! es iesaucos, jo tagad esmu ieguvis žilbinošu prāta skaidrību, - bet jau par vēlu un veltīgi. Mana sirds satraukti sitas zem korsetes mežģīnēm: tad redz, kāpēc viņš man atņēma tauri, amuletu, talismanu, kosmisko saiti, ar kuras spēku var valdīt pār dēmoniem. Ko gan viņš perina savā Salamana Namā? Par vēlu, es sev atkārtoju, viņš jau ieguvis pārāk daudz varas.

Stāsta, ka Bēkons esot miris. Soape cenšas mani pārliecināt, ka tā nav taisnība. Neviens nav redzējis Bēkona līķi. Viņš, pieņēmis citu vārdu, apmeties pie Heses landgrāfa, nu jau iesvētīts augstākajās mistērijās un tātad nemirstīgs, gatavs turpināt savu drūmo cīņu, lai viņa vārdā un viņa pārziņā triumfējoši piepildītos Plāns.

Pēc šķietamās Bēkona nāves mani apraudzīt atnāca Viljams. Cietuma restes nespēja aizsegt viņa liekulīgo smaidu. Viņš man jautāja, kāpēc 111. sonetā es esot rakstījis par kādu Krāsotāju jeb Mālderi, un viņš man nocitēja to rindu: To what it works in, like the dyers hand...[155]

- Es nekad neesmu rakstījis šos vārdus, - es viņam atbildēju. Un tā ir taisnība... Skaidrs, ka tos pirms nozušanas tekstā iepinis Bēkons, lai sūtītu slepenu ziņu tiem, kam vēlāk vajadzēs uzņemt Senžermēnu dažādu Eiropas valstu galmos kā krāsvielu ekspertu... Esmu pārliecināts, ka nākotnē viņš centīsies

panākt, lai visi ticētu, ka ari Viljama darbus patiesībā ir sarakstījis viņš. Cik skaidrs un acīmredzams viss kļūst, lūkojoties no cietuma kameras tumsas!

Where art thou, Muse, that thou forget'st so long?[156] Jūtos noguris, slims. Viljams gaida no manis jaunus materiālus klaunādēm tur, savā Clobe.

soape raksta. Lūkojos viņam pār plecu. Neizprotama vēsts: Rivverrun, past Eve and Adam's...[157] Viņš paslēpj lapu, uzmet man skatienu un redz, ka esmu bālāks par rēgu, un manās acīs viņš saskata Nāvi. Viņš man čukst:

- Atpūties. Nebaidies. Es rakstīšu tavā vietā.

Un tā viņš dara, maskas maska. Es lēnām izdziestu, un viņš man nolaupa arī pēdējo gaismu - tumsības gaismu.

74 nodaļa

Kaut ari viņa centieni ir labi, tomēr viņa gars un viņa pareģojumi ir acīmredzami dēmona radīti maldi.. Tie varētu pievilt daudz ziņkārīgu |aužu un radīt lielu postu, un celt negodu Mūsu Kunga baznīcai.

Viedoklis par Gijomu Postelu, ko ignacijam Lojolam nosūtījuši Jezuītu tēvi Salmerons, Lūsts un ugoleto 1545. gada 10. maijā

Belbo bezkaislīgi atstāstīja mums savas iztēles ainas, protams, nelasot paša sarakstītās lappuses un atmetot visas atsauces uz savu dzīvi. Viņš pat lika mums noprast, ka dažādas faktu kombinācijas viņam ierosinājis Abulafija. To, ka Bēkons varētu būt rožkrusticšu manifestu autors, jau biju kaut kur lasījis. Bet mani satrieca cits fakts: Bēkons bijis Sentalbānas grāfs.

Tas jaucās man pa galvu un nedeva mieru. Nekādi nespēju atcerēties iesmeslu, kāpēc šis atklājums varētu būt tik svarīgs, bet tas noteikti bija saistīts ar manu veco diplomdarbu. Pēc šīs sarunas pavadīju visu nakti, pārlūkodams savas kartotēkas kartītes.

- Kungi, - nākamajā rītā es visai svinīgi uzrunāju savus sabiedrotos. - Mēs nevaram izgudrot sakarības starp faktiem. Jo tās jau pastāv. Kad 1164. gadā Truā koncilā svētais Bernārs izsaka domu, ka vajadzētu likumīgi atzīt templiešu ordeni, starp tiem, kuriem uztic nokārtot šo lietu, ir arī Sentalbānas priors. Sentalbāna nosaukta svētā Albāņa vārdā - viņš bija pirmais angļu moceklis, Britu salu evaņģelizētājs, un dzimis tieši Verulamā, bet Verulama piederēja Bekona dzimtai, - jūs taču zināt, ka viņš bija Verula-mas barons un parakstījās kā Verulamius. Svētais Albāns bija ķelts un, bez šaubām, druīds, iniciēts noslēpumos tāpat kā svētais Bernārs.

- Tas vēl neko nenozīmē, - novilka Belbo.

- Pagaidiet! Šis Sentalbānas priors kļūst par abatu Saint-Martin-des-Champs klosterī, kur vēlāk tiks iekārtots Conserva-toirc des Arts et des Metiers\

Belbo nevarēja savaldīties: - Velns parāvis!

- Un tas vēl nav viss, - es teicu. - Šis tehnikas muzejs turklāt

bija iecerēts kā cieņas apliecinājums Bēkonam. 111 gada 25. bri-mērā Konvents dod rīkojumu Tautas izglītības komitejai: sagatavot un izdot Bēkona kopotos rakstus. Un tā paša gada 18. vandem-jērā Konvents nobalso par labu projektam, kas paredz izveidot mākslu un amatu muzeju, - tas iecerēts kā vieta, kur tiktu uzkrāti visi cilvēces tehniskie izgudrojumi, un tādējādi šis muzejs iemiesotu Salamana Nama ideju, par kuru Bēkons raksta savā Jaunajā Atlantīdā.

- Nu un tad? - jautāja Diotallevi.

- Tai muzejā taču atrodas Svārsts! - teica Belbo. Un no Diotallevi reakcijas es nopratu, ka Belbo arī viņam uzticējis savas pārdomas par Fuko svārstu.

- Lēnāk, virzīsimies uz priekšu pamazām, - es teicu. - Svārstu izgudro un novieto muzejā tikai pagājušajā gadsimtā. Pagaidām neņemsim to vērā.

- Neņemsim vērā Svārstu? - pārjautāja Belbo. - Bet vai tad jūs nekad neesat redzējuši Džona Dī hieroglifisko modādi, talismanu, kam vajadzētu apkopot visu pasaules gudrību? Vai tad tas neizskatās kā svārsts?

- Labi,- es piekritu, - pieņemsim, ka mēs varam atrast sakarību arī starp šiem diviem faktiem. Bet kā lai sasaista Sent-albānu un Svārstu?

To es noskaidroju dažu dienu laikā.

- Tātad Sentalbānas priors kļūst par Saint-Martin-des-Champs abatu, un tādējādi šis klosteris kļūst par templiešiem labvēlīgu vietu. Bēkons savā muižā nodibina slepenus iniciēto saka- rus ar druīdiem, Svētā Albāņa sekotājiem. Un tagad klausieties

uzmanīgi! Kad Anglijā savu karjeru sāk Bēkons, Francijā savu karjeru beidz Gijoms Postels.

(Redzēju, ka tikko manāmi nodreb Belbo vaibsti. Atcerējos sarunu Rikardo izstādes atklāšanas ballītē - Postela vārds atsauca Belbo atmiņā to, kurš viņam šķietami bija nolaupījis Lorenču.

Bet tas bija tikai mirklis.)

- Postels mācās ebreju valodu un mēģina pierādīt, ka tā ir visu valodu kopīgā matrica. Viņš tulko Zohar un Bahir [158], viņam ir sakari ar kabalistiem, viņš piedāvā vispasaules miera projektu, kas līdzinās tam, ko vēlāk sludinās vācu rožkrustiešu grupas. Un viņš cenšas pārliecināt Francijas karali, ka nepieciešams noslēgt savienību ar sultānu, pats mācās arābu valodu, apmeklē Grieķiju,

Sīriju, Mazāziju, vienvārdsakot, veic Kristiānā Rozenkreica maršrutu. Un nav nejaušība, ka dažus savus darbus viņš paraksta kā Rosisperjjius, proti, rasas bārstītājs. Bet Gasendi savā darbā Examen Philosopbiae Fluddanae^159 apgalvo, ka Rozenkreica vārds (Rosencrcutz) esot darināts nevis no rasa - roze, bet gan no ros — rasa. Kādā no saviem sacerējumiem Postels raksta par noslēpumu, kas jāsargā, līdz pienāks īstais laiks, un saka: “Nemetiet savas pērles cūkām priekšā.” Un vai zināt, kur vēl atrodams šis evaņģēlija citāts? Ķīmisko kāzu titullapā. Un tēvs Marino Mer-sens, cenzdamies atmaskot rožkrustieti Fludu, raksta, ka viņš esot no tās pašas sugas, kurai piederīgs atheus magnus*** Postels. Turklāt šķiet, ka Dī un Postels ir tikušies 1550. gadā, droši vien viņi tolaik vēl nezināja (to pienācās uzzināt tikai trīsdesmit gadus vēlāk), ka tieši viņi ir divi Plāna lielmcstri, kam paredzēts tikties 1584. gadā. Un paklausieties tik, ko vēl paziņo Postels:

Noas vecākā dēla tiešais pēcnācējs (ņemot vērā to, ka Noa ir ķeltu cilts aizsācējs un tātad arī visas druīdu civilizācijas radītājs) ir Francijas karalis, kurš tāpēc uzskatāms par vienīgo likumīgo pretendentu uz Pasaules Karaļa titulu. Tieši tā: atzīstams par to pašu Pasaules Karali, kas mājo Agarthā, - tikai Postels to raksta trīs gadsimtus pirms Sentīva d’Alveidres. Nepievērsīsim uzmanību faktam, ka Postels iemīlas atbaidošā vecenē Johannā un uzskata viņu par dievišķās Sofijas iemiesojumu, - tas vīrs droši vien nebija gluži pie pilna prāta. Uzmanības vērts man šķiet cits fakts: Postelam bija spēcīgi ienaidnieki, tie viņu saukuši par suni, par briesmoni, kas izdeldējams no šīs pasaules, par visu ķecerību kloāku, par tādu, ko apsēdis vesels leģions ļauno garu, - un tomēr pat pēc skandāla ar Johannu inkvizīcija viņu neatzina par ķeceri, bet par amens, proti, par nedaudz jukušu. Un tas nozīmē, ka viņi neuzdrīkstas aizskart šo cilvēku, jo ir zināms, ka viņš pārstāv kādu pietiekami varenu grupu. Vēl īpašs paziņojums Diotallevi: Postels ceļo arī uz Austrumiem un ir Izāka Lurijas laikabiedrs. Secinājumus izdariet paši! 1564. gadā (starp citu, togad Dī saraksta savu Monas Ierogliphica) Postels atsakās no savām ķecerībām un apmetas uz dzīvi nomaļā vietā... Uzminiet, kur! Saint-Martin-des-Champs klosterī! Ko viņš tur gaida? Acīmredzot 1584. gada tikšanos.

- Droši vien, - piekrita Diotallevi.

Es turpināju: - Vai jūs saprotat? Postels ir franču templiešu grupas lielmestrs un gaida tikšanos ar angļu grupu. Taču viņš nomirst 1581. gadā, trīs gadus pirms paredzētās tikšanās. Secinājumi: pirmkārt, 1584. gadā neveiksme templiešus piemeklē tāpēc, ka īstajā brīdī pietrūkst tik apķērīga vīra, kāds bija Postels, -viņš noteikti būtu spējis paredzēt, kādu jucekli var izraisīt kalendāra reforma, un būtu novērsis pārpratumu; otrkārt, Saint-Mar-tin bija vieta, kur templieši vienmēr jutušies kā savās mājās, un tur viņi nostiprinājās, gaidot cilvēku, kam bija uzticēts noorgani- zēt trešo tikšanos. Saint-Martin-des-Champs bija Patvērums!

- Viss sakrīt kā mozaīkā.

- Klausieties tālāk! Neizdevušās tikšanās laikā Bekons ir tikai divdesmit gadu vecs. Bet 1621. gadā viņš kļūst par Sentalbānas vikontu. Ko viņš atrod savu senču īpašumos? Noslēpums. Zināms vienīgi tas, ka tieši togad kāds Bēkonu apsūdz korupcijā un panāk, ka viņu uz neilgu laiku iesloga cietumā. Bekons bija atklājis ko tādu, kas iedvesa bailes. Kam? Ir pilnīgi skaidrs, ka tolaik Bekons saprot, ka Saint-Martin nedrīkst izlaist no acīm, un viņam rodas iecere tieši tur izveidot savu Salamana Namu - laboratoriju, kur varētu veikt eksperimentus un ar zinātniskiem līdzekļiem mēģināt atklāt noslēpumu.

- Bet kā mēs varētu saistīt Bekona mantiniekus ar astoņpadsmitā gadsimta beigu revolucionārajām grupām? - iejautājās Diotallevi.

- Varbūt savienojošais posms bija brīvmūrniecība? - ierosināja Belbo.

- Lieliska doma! Būtībā to pašu tovakar pilī teica arī Aljē.

- Vajadzētu rekonstruēt notikumus. Kas īsti notika tais aprindās?

75 nodaļa

No mūžigā miega .. tātad paglābsies vienigi tie, kas jau dzīves laikā būs pratuši vèrst savu apziņu uz augstākās pilnības ceļu. Iniciētie, adepti stāv šī ce|a galā. Sekojot atmiņas norādījumiem jeb anamnesis - ja lietojam Plūtarha izteicienu, viņi atbrīvojas un dodas tālāk nevažoti. Vainagoti viņi celebrē "mistērijas" un vēro pūli uz zemes - tur, dubļos un tumsībā, grūstās un spiežas tie, kas nav saņēmuši iesvētību un nav "šķīstījušies".

Jūlluss Evola, Hermētiskā tradīcija Julius Evola, La tradizlone ermetlca, Roma, Edlzioni Mediterranee, 1971, p. 111

Pārliekā pašpaļāvībā pieteicos veikt ātrus un precīzus pētījumus. Kaut nu es nebūtu to solījis! Iestigu īstā grāmatu purvā - te bija gan vēsturiski pētījumi, gan tukša hermētisma salmu kulstīšana, un man nebija viegli atšķirt ticamas liecības no sadomājumiem. Strādāju kā apmāts veselu nedēļu un beigu beigās nolēmu izveidot sarakstu, kurā iekļāvu visdažādākās sektas, ložas un biedrības. To rakstīdams, palaikam nodrebēju, kad manu acu priekšā pazibēja pazīstami vārdi, kurus nekādi nebiju gaidījis parādāmies šādā sabiedrībā. Līdzīgus drebuļus man izraisīja arī dažas hronoloģiskas sakritības, kuras man šķita pierakstīšanas vērtas. Visbeidzot parādīju sarakstu abiem saviem sabiedrotajiem.

1645 Londona, Ešmols dibina Invisible College, rožkrustiskas orientācijas biedrību.

1662 No Invisible College rodas Royal Society un no Royal Society, kā visiem labi zināms, brīvmūrniecība.

1666 Parīze, Académie des Sciences.

1707 Piedzimst Klods Luī de Senžermēns (ja viņš vispār ir piedzimis).

1717 Tiek izveidota Londonas Lielā loža.

1721 Andersons saraksta angļu brivmūrniecības Konstitūciju. Londonā iesvēta Krievijas imperatoru Pēteri I, un viņš nodibina ložu Krievijā.

1730 Londonā uz neilgu laiku ierodas Monteskjē, tur viņu iesvēta.

1737 Ramzē apgalvo, ka brivmūrniecības saknes ir templieši. Izveidojas Skotu Hits, kas kopš šī brīža nemitīgi naidosies ar Londonas Lielo ložu.

1738 Tiek iesvētīts Fridrihs, kurš tolaik ir Prūsijas kroņprincis. Vēlāk viņš būs enciklopēdistu aizgādnis.

1740 Ap šo laiku Francijā izveidojas dažādas ložas: Ecossais FidèlesTulūzā, Souverain Conseil Sublime, Mère Loge Ecossaise du Grand Globe Fraisais, Collège des Sublimes Princes du Royal Secret Bordo, Cour des Souverains Commandeurs du Temple Karkasonā, Philadelphes Narbonā, Chapitre des Roses-Croix Monpeljē, Sublimes Elus de la Vérité...

1743 Pirmo reizi publiski parādās grāfs Senžermēns. Lionā tiek izveidota Bruņinieka Kadoša pakāpe, bruņinieka uzdevums - atriebt templiešus.

1753 Villermoss nodibina Parfaite Amitié ložu.

1754 Martēns de Paskvalī nodibina Elus Cohen templi (lai gan iespējams, ka viņš to nodibina tikai 1760. gadā).

1756 Barons fon Flunds izveido Stingro Tempļa Ritu. Kāds apgalvo, ka tā dibināšanu iedvesmojis Prūsijas Fridrihs II. Pirmoreiz tiek pieminēti Nezināmie Pavēlnieki. Atskan doma, ka Nezināmie Pavēlnieki esot Fridrihs II un Voltērs.

1758 Senžermēns ierodas Parīzē un piedāvā savus pakalpojumus karalim kā krāsvielu eksperts. Senžermēns tiekas ar Pompadūru.

1759 Iespējams, tiek izveidota Conseil des Empereurs d 'Orient et d’Occident, kas trīs gadus vēlāk šķietami saraksta Constitutions et règlement de Bordeaux*, un daži domā, ka ar šo bridi saistāma arī Senā un Atzītā Skotu Rita dibināšana

(atklātībā tas gan sāk darboties tikai 1801. gadā). Skotu Ritā tiek palielināts augstāko pakāpju skaits - tagad to ir veselas trīsdesmit trīs.

1760 Senžermēns veic dīvainu diplomātisko misiju Holandē. Viņš ir spiests bēgt, Londonā viņu arestē, bet drīz atkal atbrīvo. Doms Pernetī nodibina Aviņonas Apgaismoto biedrību. Martēns de Paskvalī nodibina Chevaliers Maçons Elus de VUnivers.

1762 Senžermēns Krievijā.

1763 Kazanova sastop Senžermēnu Beļģijā. Senžermēns tur sevi liek dēvēt par Sirmonu un pārvērš sīku monētu par zeltu. Villcrmoss nodibina Souverain Chapitre des Chevaliers de l’Aigle Noire Rose-Croix.

1768 Villcrmoss iestājas Paskvalī dibinātajā Elus Cohen. Parādās sacerējums, par kura izdošanas vietu norādīta Jeruzā-leme: Les plus secrets mystères des hauts grades de la maçonnerie devoilée, ou le vrai Rose-Croix^160, tur teikts, ka rož-krustiešu loža atrodas Heredona kalnā, sešdesmit jūdžu attālumā no Edinburgas. Paskvalī satiek Klodu Luī de Sen-martēnu, kurš vēlāk kļūst slavens kā Le Philosophe Inconnu^161. Doms Pernetī kļūst par Prūsijas karaļa bibliotekāru.

1771 Sartras hercogs, vēlāk slavens kā Philippe Egalité, kļūst par Grand Orient lielmestru, tad par Grand Orient de France lielmestru un cenšas apvienot visas ložas. Pretestību izrāda Skotu Rita ložas.

1772 Paskvalī dodas uz Santodomingo, bet Villcrmoss un Sen-martēns nodibina Tribunal Souverain, kas vēlāk pārtop par Grande Loge Ecossaise.

1774 Senmartēns atkāpjas no sabiedriskās darbības, lai kļūtu par Philosophe Inconnu, proti, par Nezināmo Filosofii. Kāds Stingrā Tempļa Rita pārstāvis uzsāk pārrunas ar Villermosu. Tā rodas Overņas provinces Skotu Direktorija. Savukārt no Overņas Direktorijas vēlāk izveidojas Izlabotais Skotu llits. 1776 Senžermēns, pieņēmis grāfa Veldona vārdu, piedāvā dažādus ķīmijas projektus Fridriham II.

Izveidojas Société des Philathètes, kuras mērķis ir apvienot visus hermētisma sekotājus.

Rodas Neuf Soeurs loža: tajā iesaistās Giljotēns un Kaba-niss, Voltērs un Franklins.

Veishaupts nodibina Bavārijas Apgaismotos, Pēc dažu domām, viņu iesvētījis kāds dāņu tirgonis, vārdā Kelmers, kurš tikko atgriezies no Ēģiptes; turklāt iespējams, ka Kelmers bijis tas pats noslēpumainais Altotass, Kaljostro skolotājs. 1778 Senžermēns Berlīnē tiekas ar Domu Pernetī. Villermoss nodibina Ordre des Chevaliers Bienfaisants de la Cité Sainte. Stingrais Tempļa Rits vienojas ar Grand Orient par Izlabotā Skotu Rita atzīšanu.

1782 Visu iniciēto ložu lielais kongress Vilhelmsbādē.

1783 Marķīzs Tomē nodibina Svēdenborga Ritu.

1784 Šķietami mirst Senžermēns - tolaik viņš kalpo Heses land-grāfam un viņa uzdevumā ceļ krāsu manufaktūru.

1785 Kaljostro izveido Memfisas Ritu, kas vēlāk kļūs par Mem-fisas-Misraimas Seno un Sākotnējo Ritu, kurā augstāko iesvētības pakāpju skaits pieaudzis līdz deviņdesmit. Kiljostro sarīkots, izceļas karalienes kaklarotas skandāls. Dimā to apraksta kā masonu sazvērestību, kuras mērķis ir apkaunot monarhiju.

Tiek apturēta Bavarijas Apgaismoto darbība, jo viņus apsūdz revolucionārā darbībā.

1786 Bavārijas Apgaismotie Berlīnē iesvēta Mirabo. Londonā izplatās rožkrustiešu manifests, par kura autoru uzskata Kaljostro. Mirabo raksta vēstuli Kaljostro un Lavāteram.

1787 Francijā pastāv aptuveni septiņsimt ložu. Tiek publicēts Veishaupta Nacbtrag, kurā aprakstīta slepenas organizācijas shēma, - atbilstoši šai shēmai slepenā organizācijā katrs biedrs pazīst tikai vienu cilvēku, kurš organizācijas hierarhijā atrodas pakāpi augstāk.

1789 Sākas Franču revolūcija. Ložu krīze Francijā.

1794 Deputāts Greguārs 8. vandemjērā piedāvā Konventam Mākslu un amatu krātuves projektu. Pēc Piecu simtu padomes lēmuma to 1799. gadā izveido Saint-Martins-des-Champs abatijā.

Brunsvikas hercogs pieprasa, lai visas ložas tiktu izklīdinātas, jo tās visas esot saindējusi kāda ļaunprātīga un naidīga sekta.

1798 Romā arestē Kaljostro.

1801 Cārlstonā tiek izziņota Senā un Atzītā Skotu Rita oficiālā dibināšana; tajā ir 33 pakāpes.

1824 Vīnes galms sūta dokumentu Francijas valdībai: tajā apsūdzētas dažādas slepenās organizācijas, piemēram, Absolūtie, Neatkarīgie un Karbonāru Augstākās Atriebības brālība.

1835 Kabalists Etingers apgalvo, ka Parīzē saticis Senžermēnu.

1846 Vīnes rakstnieks Francs Grafers publicē ziņojumu par sava brāļa tikšanos ar Senžermēnu laikā starp 1788. un 1790. gadu, - Senžermēns esot pieņēmis ciemiņu, šķirstīdams Paracelza grāmatu.

1865 Societas Rosicruciana dibināšana Anglijā (citos avotos norādīts 1860. vai 1867. gads). Tajā iesaistās E. Bulvers-Litons, rožkrustiskas ievirzes romāna Zanoni autors.

1868 Bakuņins nodibina Sociāldemokrātisko aliansi; daži domā, tā esot iedvesmojusies no Bavārijas Apgaismotajiem.

1875 Helēna Petrovna Blavatska nodibina Teosofu biedrību.

Tiek publicēta viņas grāmata Neaizplīvurotā Izīda.

Barons Spedaljēri pasludina sevi par Vientuļā Kalna Brāļu Lielās ložas biedru, par Senā un Atjaunotā Manihejiešu ordeņa Apgaismoto Brāli, kā arī par Martīnistu Lielo Apgaismoto.

1877 Madame Blavatska runā par Senžermēna nozīmi teosofi-jā un apgalvo, ka par viņa iemiesojumiem uzskatāmi arī Rodžers Bēkons, Frānsiss Bekons, Rozenkreics, Prokls un Svētais Albāns.

Francijas Grand Orient atsakās turpmāk vērsties pie Diženā Visuma Arhitekta un pasludina absolūtu apziņas brīvību. Grand Orient pārtrauc sakarus ar Lielo Anglijas ložu un kļūst par absolūti pasaulīgu un radikālu organizāciju.

1879 ASV tiek nodibināta Societas Rosicruciana.

1880 Darbību sāk Scntīvs d’Alveidre. Leopolds Englers reorganizē Bavārijas Apgaismotos.

1884 Leons XIII ar encikliku Humanum Genus nosoda masonus. Katoļi pamet brīvmūrniecību, racionālisti tajā dedzīgi iesaistās.

1888 Stanislass de Gvaita nodibina Ordre Kabbalistique de la Rose-Croix.

Anglijā tiek nodibināts Hermetic Order of the Golden Dawn. Vienpadsmit pakāpes - no neofita līdz Ipsissimus.

Ložas imperators ir Makgregors Mazers. Viņa māsa apprecas ar Bergson u.

1890 Zozefins Peladāns pamet Gvaitas ordeni un nodibina Rose+Croix Catholique du Temple et du Graal, un pasludina sevi par Sāru Mērodaku. De Gvaitas rožkrustiešu un Pc-ladāna rožkrustiešu cīņas tiek iedēvētas par Divu Rožu karu.

\

1891 Papī publicē savu Traité méthodique de science occulte. 1898 Alisteru Krouliju iesvēta Golden Danm. Vēlāk viņš pats nodibina Telemas ordeni.

1907 Izveidojas Golden Dawn atzars - Rīta Zvaigznes ordenis, kurā darbojas Jeitss.

1909 Amerikā Spensers Lūiss “atmodina” Anticus Mysticus Ordo Rosae Crncis un 1916. gadā kādā viesnīcā ar panākumiem demonstrē cinka pārvēršanu zeltā.

Makss Hcindels nodibina Rosicrucian Fellowhip. Drīz šai brālībai pievienojas Lectorinm Rosicrucianum, Les Frères Aînés de la Rose-Croix, Fraternitas Hermetica, Templum Rosae-Crucis.

1912 Blavatskas audzēkne Annija Bezanta Londonā nodibina Rozes un Krusta Tempļa ordeni.

1918 Vācijā izveidojas Tūles biedrība.

1936 Francijā nodibināts Grand Prieuré des Gaules. Enriko Kon-tardi-Rodio izdevumā Cahiers de la fraternité polaire^162 raksta, ka viņu esot apciemojis grāfs Senžermēns.

- Ko tas viss nozīmē? - jautāja Diotallevi.

- Nejautājiet to man! Gribējāt faktus? Lūdzu, un ņemiet par labu! Nekā vairāk es nezinu.

- Vajadzēs konsultēties ar Aljē. Varu likt galvu ķīlā, ka pat viņam nav zināmas visas šīs organizācijas.

- Tā nu šis tev nezinās, tā taču ir viņa dienišķā maizīte. Bet mēs varētu viņu pārbaudīt. Pievienosim sarakstam kādu neeksistējošu sektu. Ierakstīsim to kā samērā nesen dibinātu.

Atcerējos dīvaino jautājumu, ko man reiz bija uzdevis De An-dželiss: vai man gadījies kaut ko dzirdēt par TRES. Un es teicu:

- TRES.

- Ko tas nozīmē? - jautāja Belbo.

- Ja tas ir saīsinājums no iniciāļiem, vajadzīgs arī pilns nosaukums, - teica Diotallevi, - citādi jau mani rabīni nebūtu varējuši praktizēt Notarikonu. Padomāsim... Templi Résurgentes Equités Synarchici^163 Vai derēs?

Nosaukums mums patika, un mēs to pievienojām saraksta beigās.

- Ja tādu sektu ir tik daudz, nav nieka lieta izgudrot vēl vienu, - lepnuma pārņemts, noteica Diotallevi.

Ja vajadzētu izvēlēties vārdu, kas isi un trāpīgi raksturotu XVIII gadsimta franču brīvmūrniecību, piemērots būtu tikai viens: diletantisms.

Renē Le Forestjē, Templiskā un okultiskā brivmūrnieciba René Le Forestier, La Franc-Maçonnerie Templière et Occultiste,

76 nodaļa

Paris. Aubier, 1970,2

Nākamajā vakarā uzaicinājām Aljē uz Pilāda

bāru. Kaut arī bārā atkal visai bieži bija redzamas žaketes un kaklasaites (tā ģērbās daļa jaunās pasugas apmeklētāju), mūsu draugs, kas bija tērpies tumši zilā uzvalkā ar vesti, šķīsti baltu kreklu un zelta piespraudi pie kaklasaites, izraisīja klusu sensāciju. Par laimi, sešos vakarā bārs vēl bija pustukšs.

Aljē samulsināja Pilādu, pasūtinādams smalku konjaku. Bārā tāds, protams, bija, taču pudele greznojās augstākajā plauktā aiz cinka letes, neaizskarta varbūt jau vairākus gadus.

Aljē runāja, pret gaismu pētīdams zeltaino šķidrumu. Un, plaukstās sildīdams glāzi, viņš atklāja mūsu skatieniem ēģiptiešu stilā darinātas zelta apročpogas.

Parādījām viņam sarakstu, teikdami, ka esam to izveidojuši, izmantojot spiristiķu manuskriptus.

- Tas, ka templieši bija saistīti ar senajām mūrniekmeistaru ložām, kas izveidojās Salamana Tempļa celtniecības laikā, visiem zināms pilnīgi droši. Tāpat kā droši zināms, ka jau kopš tiem laikiem šīs ložas saista savu darbību ar Tempļa arhitekta Hirama nāvi, - viņš krita no nezināma slepkavas rokas, un mūrnieki Hirama bojāeju uzskatīja par upuri, ziedošanos un zvērēja atriebt viņa nāvi. Pēc vajāšanām daudzi no Tempļa bruņiniekiem noteikti pievienojās šīm amatnieku brālībām, un tādējādi mītu par nepieciešamību atriebt Hirama nāvi viņi sapludināja ar apņemšanos atriebties par Zaķa de Molē nāvi. Astoņpadsmitajā gadsimtā Londonā pastāvēja īsto mūrnieku ložas, tā sauktās darbīgās

ložas, bet pamazām tajās sāka iekļauties arī garlaicības mākti, tomēr visnotaļ cienījami džentlmeņi, jo viņus valdzināja ložu tradicionālie rituāli. Tā darbīgā brīvmūrniecība, kurā bija apvienojušies īstie mūrniekmeistari, pārveidojās par kontemplatīvo, filosofisko brīvmūrniecību, un tās locekļi bija tikai simboliski mūrnieki. Un šajā gaisotnē kāds Ņūtona ideju popularizētājs, vārdā Dezagiljē, ietekmēja kādu protestantu mācītāju Ander-sonu, lai tas saraksta Mūrnieku Brāļu ložas satversmi; šī konstitūcija bija ieturēta deisma garā, un tieši Andersons sāka runāt par masonu brālībām kā par korporācijām, kuru vēsture iesniedzas četrus tūkstošus gadu tālā pagātnē, līdz Salamana Tempļa celtniecības laikiem. Tā izskaidrojama masonu blēņošanās ar simboliskajiem atribūtiem: priekšautu, ķelli, āmuru. Bet iespējams, ka tieši šī iemesla dēļ brīvmūrniecība tolaik nāk modē. Tā piesaista aristokrātus, jo masoni lepojas ar senu ģenealoģisko koku, bet vēl vairāk brīvmūrniecība patīk pilsoniskajām aprindām -buržuāzijas pārstāvji tagad kā līdzīgs ar līdzīgu var biedroties ar dižciltīgajiem un pat iegūst tiesības nēsāt zobenu. Dzimst nožēlojamā modernā pasaule - aristokrātiem nepieciešama vide, kur tie varētu tikties ar jaunajiem kapitāla uzkrājējiem, bet pēdējiem savukārt vajadzīga viņu stāvokļa atzīšana.

v

- Šķiet, ka par saistību ar templiešiem tomēr sāk runāt krietni vēlāk.

- Pirmais, kurš ieminējās par tiešu saistību ar templiešiem, bija Ramzē, bet par viņu es negribētu izteikties. Manuprāt, viņš rīkojās jezuītu uzdevumā. Un viņa sludinātā mācība kļuva par pamatu brivmūrniecības skotu atzaram.

- Kādā ziņā tas ir skotisks?

- Skotu Rits ir franču un vāciešu izgudrojums. Londonas masoni bija iedibinājuši trīs pakāpes: māceklis, zellis un meistars.

Skotu Rita masoni palielina pakāpju skaitu, jo tas nozīmē, ka izveidojas smalkāka hierarhija un daudz sarežģītāka kļūst iesvētīšana

noslēpumā... Franči, kas jau pēc savas dabas ir tukšības pilni, bija sajūsmā par šo jauno kārtību...

- Bet kas tas ir par noslēpumu?

- Noslēpuma nav. Ja noslēpums pastāvētu vai, pareizāk, ja noslēpums būtu zināms brīvmūrniekiem, tad, protams, šī noslēpuma sarežģītība attaisnotu sarežģīto iniciācijas pakāpju hierarhiju. T aču Ramzē palielināja pakāpju skaitu vienīgi tāpēc, lai radītu iespaidu, ka viņi šo noslēpumu ieguvuši. Varat iztēloties, kādas trīsas pārņēma brašos tirgoņus, kuri beidzot varēja kļūt par atriebes prinčiem...

Aljē mums dāsni atklāja dažādas masonu tenkas. Un runādams, kā jau parasti, viņš pamazām pārgāja uz stāstījumu pirmajā personā. - Tais laikos Francijā jau pasāka rakstīt izsmējīgas kuplejas par jauno modi - brīvmūrniekiem. Ložas vairojās, un rajās apgrozījās kardināli, mūki, marķīzi un veikalnieki, bet karaliskās dzimtas locekļi kļuva par lielmestriem. Tā lielībnieka fon Hunda dibinātajā Stingrajā Tempļa Ritā iesaistījās Gēte, Lesings, Mocarts, Voltērs. Ložas veidojās arī militārajās aprindās, karaspēka vienībās brieda sazvērestības ar mērķi atriebt Hirama nāvi, un galvenā sarunu tēma bija drīzā un nenovēršamā revolūcija. Bet citiem brīvmūrniecība bija société de plaisir,* klubs, sabiedriskā stāvokļa apliecinājums. Tur varēja sastapt visdažādākos tipus: Kaljostro, Mesmeru, Kazanovu, baronu Holbahu, Dalam-bēru... Tur apgrozījās enciklopēdisti un alķīmiķi, libcrtīni un hcrmētiķi. Un to, cik dažādi ļaudis tur pulcējušies, labi varēja redzēt, kad izcēlās revolūcija un vienas un tās pašas ložas biedri, kļuvuši par politiskiem pretiniekiem, bieži vien nonāca barikāžu pretējās pusēs. Šķita, ka lielajā brālībā sākusies krīze, no kuras tā vairs nekad neatgūsies...

- Vai tad nepastāvēja nesaskaņas arī starp Grand Orient^164 un Skotu ložu?

- Tikai vārdos. Varu jums minēt piemēru: Neuf Soeurs** ložā iestājas Franklins, kurš, protams, tiecās ievirzīt ložas darbību pēc iespējas pasaulīgākā gultnē, jo viņa vienīgais mērķis bija iegūt atbalstu savai Amerikas revolūcijai... Bet tai pašā laikā viens no ložas lielmestriem bija grāfs de Millī, kurš meklēja mūžības eliksīru. Tā kā viņš bija gatavais stulbenis, tad, veikdams eksperimentus, viņš saindējās un nomira. Un labs piemērs ir arī Kaljos-tro: viņš gan izgudroja ēģiptiešu rituālus, gan bija iejaukts notikumos ar karalienes kaklarotu, - tas bija skandāls, ko noorganizēja jaunā vadošā šķira, lai apkaunotu Ancien Régime^165. Skandālā bija iesaistīts arī Kaljostro, vai saprotat? Pacentieties iztēloties, ar kādiem šaubīgiem tipiem tolaik vajadzēja sadzīvot...

- Tas droši vien nebija viegli, - saprotoši novilka Belbo.

- Bet kas par cilvēkiem bija visi šie baroni fon Hundi un tamlīdzīgie, kas meklēja Nezināmos Pavēlniekus? - jautāju es.

- Līdzās buržuāzijas farsam izveidojās arī grupas, kuru mērķi bija pavisam citādi. Lai piesaistītu jaunus adeptus, tās šķietami saplūda ar masonu ložām, tomēr viņu darbība bija vērsta uz mistisko iniciāciju. Tāpēc aizsākas strīdi par Nezināmajiem Pavēlniekiem. Diemžēl fon Hunds nebija nopietns cilvēks. Sākumā viņš adeptiem liek noprast, ka Nezināmie Pavēlnieki ir Stjuartu dinastija. Bet vēlāk pasludina, ka ordeņa mērķis ir atgūt templiešu sākotnējās bagātības, un sāk vākt līdzekļus, kur vien iespējams. Tomēr naudas aizvien nav diezgan, un tā fon Hunds sapinas ar kādu tipu, vārdā Stārks, kurš apgalvo, ka esot saņēmis zelta iegūšanas recepti no īstajiem Nezināmajiem Pavēlniekiem, kas uzturoties

Pēterburgā. Ap Štarku un fon Hundu bariem vien spieto teosofi, nekam nederīgi alķīmiķi un pēdējā brīdī iesvētīti rozenkreicieši. Sī kompānija ievēl par lielmestru kādu cienījamu vīru, Brunsvikas hercogu. Bet hercogs drīz vien saprot, ka nonācis sliktā sabiedrībā. Viens no Stingrā Tempļa Rita locekļiem, Heses landgrāfs, ataicina pie sevis grāfu Scnžermēnu pārliecībā, ka grāfs spēs saražot viņam zeltu, - un neko darīt, tolaik bija jāpakļaujas šīs pasaules vareno untumiem. Taču landgrāfs piedevām iedomājies, ka ir Svētais Pēteris. Varu jums apliecināt, ka reiz Lavāters, kurš ari viesojās pie lanndgrāfa, nesavaldījās un sarīkoja skaļu strīdu ar Devonšīras hercogieni, kura sevi uzskatīja par Mariju Magdalēnu.

- Un kādi bija Villermoss, Martēns de Paskvalī un pārējie, kas dibināja sektu pēc sektas?

- Paskvalī bija avantūrists. Viņš piekopa teurģiskas darbības savā slepenajā laboratorijā, un eņģeliskie gari viņam atklājās kā zibošas gaismas svītras un hieroglifiskas zīmes. Villermoss jūsmīgi ticēja Paskvalī izdarībām, jo pats bija godīgs, bet naivs cilvēks. Villcrmosu valdzināja alķīmija, viņš domāja par Lielo Darbu, kam būtu jākļūst par visu izredzēto mērķi, - adeptiem vajadzētu veltīt savus spēkus šim darbam, lai atklātu punktu, kurā saplūst seši cēlākie metāli, un tas panākams, pētot lielumus, kas iešifrēti Dieva pirmā vārda sešos burtos, ko Salamans atklāja saviem izredzētajiem mācekļiem.

- Un tālāk?

- Villermoss nodibināja daudzas biedrības un pats vienlaikus darbojās vairākās ložās, kā jau tolaik bija pieņemts. Viņš izmisīgi meklēja galīgās patiesības atklāsmi, baidoties, ka tā slēpjas pavisam citur, - kā tas patiešām ir. Un iespējams, ka tieši tā ir vienīgā patiesība... Tad Villermoss iesaistās Paskvalī ložā Elus Cohen. Taču 72. gadā Paskvalī nozūd, viņš visu pamet un dodas uz San-todomingo. Kāpēc viņš dodas prom? Man ir aizdomas, ka viņš

bija atklājis kādu noslēpumu un negribēja tajā dalīties ar citiem.

Katrā ziņā - lai miers viņa dvēselei - Paskvalī nozūd melnajā kontinentā - tumsā, ko viņš bija pelnījis...

- Un Villermoss?

- Tais gados visus satrieca Svēdenborga nāve. Svēdenborgs bija cilvēks, kurš būtu varējis daudz ko iemācīt slimajiem Rietumiem, ja vien Rietumi būtu viņu uzklausījuši. Bet gadsimts jau neapturami traucās pretī revolucionārajam neprātam, lai apmierinātu sabiedrības trešās kārtas ambīcijas... Un tieši tais gados Villermoss padzirdēja par fon Hunda dibināto Stingro Tempļa Ritu, un tā idejas viņu savaldzināja. Villermosu gan brīdināja, ka cilvēks, kurš, dibinādams atklātu sabiedrisku organizāciju, pats sevi pasludina par templieti, nekādi nevar būt templietis. Taču astoņpadsmitais gadsimts bija lētticības laikmets. Villermoss kopā ar fon Hundu dibināja visdažādākās biedrības, kas uzskaitītas ari jūsu sarakstā, - līdz fon Hunds tika atmaskots, proti, tika pierādīts, ka viņš ir no tās ļaužu sugas, kas aizbēg ar biedrības kopīgās naudas lādīti, - un Brunsvikas hercogs viņu izraidīja no organizācijas.

Aljē atkal uzmeta skatienu sarakstam. - Nūjā, Veishaupts, biju piemirsis. Bavārijas Apgaismotie - ar tādu nosaukumu viņiem sākumā izdevās piesaistīt daudz gaišu prātu. Bet pats Veishaupts bija anarhists, mūsdienās viņu sauktu par komunistu, un ja jūs zinātu, kādus tik murgus nevarēja dzirdēt tais aprindās -valsts apvērsumi, valdnieku gāšana, asinspirtis... Ņemiet vērā, ka savulaik arī es ļoti apbrīnoju Veishauptu, bet ne jau viņa uzskatu dēļ, drīzāk manu apbrīnu izpelnījās viņa spožās idejas par to, kā organizējama slepena organizācija. Bet gadās, ka idejas ir spožas, taču mērķi - visai juceklīgi. Un beigu beigās Brunsvikas hercogs bija spiests pārņemt fon Hunda atstāto haosu. Hercogs saprata, ka tobrīd vācu masonu aprindās saduras vismaz trīs strāvas: pirmā strāva vērsta garīgo zinātņu-un okultisma virzienā, tajā iekļaujas ari daži rožkrustieši; otrā ir racionālistu strāva; bet trešā -

anarhistiski revolucionārā, kurai piederīgi arī Bavārijas Apgaismotie. Tad Brunsviks ierosināja visu ordeņu un ritu pārstāvjiem sapulcēties uz kongresu Vilhelmsbādē. Tur vajadzēja rast atbildi uz šādiem jautājumiem: vai ordenis tiešām attīstījies no kādas senas organizācijas, un, ja tā, tad no kuras? Vai patiešām pastāv Nezināmie Pavēlnieki, senās tradīcijas sargi? Ja viņi pastāv, kas viņi ir? Kādi ir ordeņa patiesie mērķi? Vai viens no šiem mērķiem ir templiešu ordeņa atjaunošana? Un tā tālāk, ieskaitot jautājumu, vai ordenim jānodarbojas ar okultajām zinātnēm. Viller-moss dedzīgi iesaistās, viņš cer beidzot saņemt atbildes uz jautājumiem, kurus viņš sev godīgi uzdevis visu mūžu... Taču de Mestrs izraisa īstu skandālu.

- Kurš de Mestrs? - es jautāju. - Zozefs vai Ksavjērs?

- Zozefs.

- Tas, kurš bija reakcionārs?

- Ja viņš bija reakcionārs, tad nebija tāds pietiekamā mērā. De Mestrs bija dīvains cilvēks. Ņemiet vērā, ka viņš bija katoļu baznīcas atbalstītājs laikā, kad pāvesti sāka izdot bullas pret masoniem, bet viņš iesaistījās kādā ložā, pieņēmis vārdu Jozefuss a Floribuss. Vēl vairāk viņš tuvinājās brīvmūrniecībai 1773. gadā, kad pāvests nosodīja jezuītus. Protams, de Mestrs bija saistīts ar skotu ložām, jo viņš nebija buržuāzijas iluminists, proti, apgaismotājs, - de Mestrs bija ilumināts, apgaismotais. Pievērsiet uzmanību šiem diviem tik līdzīgi skanošajiem vārdiem, jo itāļi par apgaismotājiem sauc jakobīņus, bet citās zemēs ar šo vārdu mēdz apzīmēt arī Tradīcijas sekotājus, dīvains juceklis...

Viņš malkoja savu konjaku un izvilka no gandrīz balta metāla portsigāra neredzētas formas cigarella (- Man tās īpaši gatavo Londonā, - viņš teica, - tāpat kā cigārus, ko nobaudījāt manās mājās. Lūdzu, cienājieties, tās ir izcilas...) un runāja, aizklīdis tālās atmiņās.

- Dc Mestrs... Viņam bija izsmalcinātas manieres, un klausīties viņā bija patiesi garīgs baudījums. Viņš bija izpelnījies lielu autoritati iniciēto aprindās. Un tomēr Vilhelmsbādē viņš pievīla mūsu visu cerības. Viņš aizsūtīja hercogam vēstuli, kurā apņēmīgi noliedza jebkādu saistību ar templiešiem, apstrīdēja Nezināmo Pavēlnieku pastāvēšanu, kā arī pilnīgi noraidīja ezoterisko zinātņu derīgumu. Tā viņš rakstīja, lai izrādītu uzticību katoļu baznīcai, taču vēstulē izmantoja buržuāziskam enciklopēdistam piederīgus argumentus. Kad hercogs nolasīja šo vēstuli pulciņam vistuvāko draugu, neviens nespēja dzirdētajam noticēt. Tagad de Mestrs apgalvoja, ka ordeņa vienīgais mērķis ir garīgā atdzimšana, bet tradicionālo rituālu un ceremoniju vienīgais uzdevums ir uzturēt modru mistisko garu. Viņš slavēja visus jaunos masonu simbolus, bet paziņoja, ka tēls, kas vienlaikus ietver sevī vairākas nozīmes, vairs nesimbolizē itin neko. Un, piedodiet, man jāiebilst, ka šāds izteikums ir pretrunā ar visu hermētisko tradīciju, - būdams, cik iespējams, daudznozīmīgs un netverams, simbols kļūst jo piesātinātāks, spēcīgāks un spējīgāks atklāt patiesību. Citādi zūd Hermeja, tūkstošseju dieva, gars. Bet, runājot par templiešiem, de Mestrs izteicās, ka Tempļa ordeni radīja alkatības dzinuļi un alkatība to arī pazudināja, tas arī viss. Šis savojietis, protams, nevarēja aizmirst, ka Tempļa ordeni sagrāva ar pāvesta piekrišanu. Nekad nevajag uzticēties katoļu leģitīmistiem, lai ari cik dedzīgi viņi apliecinātu savu hermētisko aicinājumu. Ari atbilde uz jautājumu par Nezināmajiem Pavēlniekiem bija vienkārši smieklīga: viņi nepastāv, un tam par pierādījumu noder fakts, ka mums par viņiem nekas nav zināms. Viņam iebilda, ka, protams, mēs viņus nepazīstam, citādi jau viņi nebūtu Nezināmie Pavēlnieki. Katrā ziņā šī cilvēka domāšanas veids bija visai savāds. Nespēju saprast, kāpēc tik dziļi ticīgu cilvēku kā viņš absolūti neskāra noslēpuma valdzinājums. Paziņojis iepriekšminēto, de Mestrs vērsās pie visiem ar satriecošu aicinājumu

atgriezties pie evaņģēlijiem un atmest Memfisas muļķības. Viņš vienkārši piedāvāja uzskatus, pie kuriem jau gandrīz divus tūkstošus gadu turējās baznīca. Varat iztēloties, kādā gaisotnē noritēja Vilhelmsbādes sapulce. Viena no lielākajām autoritātēm de Mestrs bija atšķēlies, un Villermoss palika mazākumā. Un kongresā viņam izdevās panākt vienīgi nožēlojamus kompromisus: tika nolemts saglabāt templiešu rituālu, bet netika izteikti nekādi galīgie secinājumi par ložu pirmsākumiem. Vispār pilnīga izgāšanās. Tieši šī kongresa laikā skotu atzars palaida garām savu lielo iespēju. Ja Vilhelmsbādes sapulce būtu noritējusi citādi, iespējams, ka arī nākamā gadsimta notikumi būtu iegrozījušies pavisam citādi.

- Un tālāk? - es jautāju. - Vai neko vairs neizdevās saglābt?

- Ber ko tad tur varēja saglābt, ja lietojam jūsu izteicienu... Pēc trim gadiem kādu evaņģēlistu sludinātāju, vārdā Lance, kurš bija pievienojies Bavārijas Apgaismotajiem, atrod mežā beigtu, zibens nospertu. Un pie viņa atrod ordeņa instrukcijas. Izmeklēšanā iesaistās Bavārijas varas iestādes, atklājas, ka Veishaupts vērpis sazvērstības pret valdību, un nākamajā gadā ordeņa darbību aizliedz. Un tas vēl nav viss - drīz tiek publicēti daži Veis-haupta raksti, šķietamas Bavārijas Apgaismoto ieceres, un tādējādi vācu un franču neotemplieši tiek diskreditēti uz veselu gadsimtu... Bet nevar atmest iespēju, ka Veishaupta apgaismotie patiesībā bija nostājušies jakobīnisko masonu pusē, bet neotem-pliešu grupās bija iefiltrējušies ar nolūku tās sagraut no iekšienes. Un droši vien nav nejaušība, ka tieši šī varza bija piesaistījusi arī Mirabo, revolūcijas tribūnu. Vai gribat, būšu pavisam atklāts?

- Protams, sakiet.

- Tādi cilvēki kā es, kuri ieinteresēti sasaistīt kopā zaudētās Tradīcijas pavedienus, jūtas apjukuši, kad saskaras ar tādiem notikumiem kā Vilhelmsbādes kongress. Kāds nojauta, bet klu-

sēja, kads zināja, bet meloja. Un pec tam jau bija par vēlu -

vispirms revolūcijas viesulis, pēc tam deviņpadsmitā gadsimta okultistu strīdi... Ieskatieties savā sarakstā! Neticīgie un lētticīgie, sīkas intrigas, savstarpēja ieriebšana, apmelojumi, noslēpumi, ko visi izpauž cits citam... Okultisma teātris.

- Vai jūs gribat teikt, ka okultistiem nevar ticēt? - jautāja Belbo.

- Jāprot atšķirt okultismu no ezoterisma. Ezoterisms ir meklējumi pēc tādas gudrības, ko tālāk var nodot vienīgi caur simboliem, kurus no profaniem sargā nesalaužami zīmogi. Turpretī okultisms, vismaz tādā formā, kā tas uzplaukst deviņpadsmitajā gadsimtā, ir tikai milzu aisberga virsotne, ezoteriskā noslēpuma pavisam sīka daļiņa. Templieši bija iniciētic, to pierāda fakts, ka pat spīdzināti viņi izvēlējās nāvi, bet neatklāja savu noslēpumu.

Tieši apņēmīgais spēks, ar kādu viņi sargāja šo noslēpumu, mūs pārliecina, ka viņi patiesi bija iniciētie, un liek mums ilgoties pēc tā, kas bija zināms viņiem. Bet ikviens okultists ir ekshibicionists.

Kā teica Peladāns: atklāts iniciācijas noslēpums zaudē jēgu. Nelaimīgā kārtā pats Peladāns bija okultists, nevis iniciētais. Deviņpadsmitais ir nodevības un pļāpības gadsimts. Visi steidz izkliegt uz ielu stūriem maģijas, teurģijas, Kabalas un taro kāršu noslēpumus. Un varbūt paši tiem tic.

Aljē slidināja skatienu tālāk pa mūsu sarakstu, brīžam līdzjūtīgi pasmīnēdams. - Helēna Petrovna. Būtībā krietna sieviete, vienīgā nelaime, ka viņa nekad nav uzrakstījusi ne vārda, kas jau iepriekš nebūtu visiem zināms... De Gvaita narkotizēts biblio-māns. Papī, tas nu gan bija labais... - Piepeši viņš sastinga.

- I'RES...> Kur jūs ņēmāt šīs ziņas? No kura manuskripta?

Lieliski, es nodomāju, viņš pamanījis mūsu viltojumu. Mēs bijām izvairīgi un neko konkrētu nemācējām atbildēt. - Zināt, saraksts veidots, pāršķirstot ļoti daudzus manuskriptus, un lielāko daļu no tiem mēs jau atdevām atpakaļ autoriem, tie tiešām

nebija piemēroti izdošanai. Relbo, vai jūs atceraties, kur mēs ņēmām to TRESt

- Nedomāju vis. Un tu, Diotallevi?

- Pagājis jau krietns laiciņš... Vai tas ir tik svarīgi?

- Nē, nē, ko jūs, - mūs mierināja Aljē. - Jautāju tikai tāpēc, ka man nekad agrāk nebija gadījies par to dzirdēt. Patiešām neatceraties, kurš to pieminējis?

Mums bija ļoti žēl, bet nekādi nevarējām atcerēties autoru.

Aljē izvilka no vestes kabatas pulksteni. - Ak dievs, man taču sarunāta vēl cita tikšanās. Atvainojiet, bet man jāsteidzas.

Viņš devās prom, bet mēs palikām bārā apspriesties.

- Tagad viss ir skaidrs. Angļi izplata masonu idejas, lai apvienotu visus Eiropas iniciētos ap Rēkoņa projektu.

- Bet šī iecere izdodas tikai daļēji, jo idejas, ko radījuši Bē-kona cilvēki, ir tik aizraujošas, ka izraisa sekas, kas ir pretējas gaidītajām. Un tā sauktais skotu atzars izveido savu grupējumu, lai varētu atjaunot pareizo pēctecību, un viņi sazinās ar vācu templiešiem.

- Aljē šie notikumi šķiet neizprotami. Kā gan citādi? Tagad vienīgi mēs varam pateikt, kas īsti notika, - pareizāk, mēs varam iztēloties patiesos notikumus pēc sava prāta. Tagad visu zemju templiešu grupas metas cīņā un dedzīgi sacenšas savā starpā. Es pieļauju iespēju, ka Martēns de Paskvalī bija Tomaras grupas aģents. Angļi naidojas ar skotiem, kas patiesībā ir franči, bet franči ir sašķēlušies divās grupās: viena no tām atbalsta angļus, bet otra - vāciešus. Brīvmūrniecība ir tikai ārējā fasāde, aizsegs, iegansts, kura dēļ visu grupu pārstāvji - lai gan kas zina, ko šajā laikā dara paulikāņi un jeruzālemieši - var satikties un rīkot sadursmes, cenšoties atņemt cits citam noslēpuma driskās.

- Brīvmūrniecība ir kā Rick’s Bar, tikšanās vieta Kasa-blankā, - teica Belbo. - Un tas atceļ vispārpieņemto viedokli. Masoni nav slepena organizācija.

- Protams, ka nav. Tā ir tikai brīvosta, kā Makao. Aizsegs. Noslēpums slēpās citur.

- Nabaga masoni.

- Progress prasa savus upurus. Jūs taču piekritīsiet, ka mēs beidzot esam atraduši vēstures imanento racionalitād.

- Vēstures racionalitāte kļūst saskatāma, kārtīgi pārrakstot Toru, - teica Diotallcvi. - Un tieši to mēs pašlaik darām, lai mūžam slavēts Visaugstākā vārds!

- Lai būtu, - noteica Belbo. - Tātad bēkonieši ir ieguvuši savā rīcībā Saint-Mcirtin-des-Champs, franču un vācu neotem-pliešu spārns sadalās neskaitāmās sektās... Bet mēs joprojām neesam izlēmuši, kādu noslēpumu viņi pūlas atklāt.

- Es jau sen gaidu, ka jūs abi man to pateiksiet, - teica Diotallcvi.

- Mēs abi? Šai stāstā mēs esam iepinušies visi trīs. Un, ja neatradīsim pietiekami cienīgu atrisinājumu, kauns būs visiem trim.

- No kā tad mums būs jākaunas?

- No vēstures. Patiesības tribunāla priekšā.

- Qiiid cst veritas? - jautāja Belbo.

- Mēs, - es atteicu.

/

77 nodaļa

Filosofi šo augu sauc par velndzini. Ir pierādīts, ka vienīgi šī auga sēklas spēj aizdzīt velnus un to izraisītās halucinācijas...

Tās iedzirdīja kādai jaunuvei, kuru naktīs mocīja velns, un šis augs lika nešķīstajam bēgt.

Johanness de Rupesclsa, Traktāts par kvintesenci Johannes de Rupescissa. Tractatus de Ouinta Essentla, II

Nākamajās dienās atstāju Plānu novārtā. Lijas grūtniecība tuvojās beigām, un es katru brīvāku brīdi centos pavadīt kopā ar viņu. Uztraucos, bet Lija mani mierināja, teikdama, ka īstais brīdis vēl neecsot pienācis. Viņa apmeklēja kursus, kuros gatavoja bezsāpju dzemdībām, un es mēģināju iesaistīties vingrinājumos. Lija bija noraidījusi zinātnes piedāvāto iespēju jau iepriekš uzzināt gaidāmā bērna dzimumu. Viņa gribēja pārsteigumu. Un es biju piekritis šim untumam. Glāstīju viņas vēderu un lieki neprātoju, kas no tā izšķilsies. Saucām to vienkārši par Bērnu, reizē uzrunājot abās dzimtēs.

Jautāju, kā arī es varētu piedalīties dzemdībās. - Bērns taču ir arī mans, - es teicu. - Es negribu būt tāds tēvs, kādus rāda filmās: klīst šurpu turpu pa gaiteni un drudžaini kūpina cigareti pēc cigaretes.

- Pif, neko daudz tu nevarēsi darīt. Pienāks brīdis, kad man pašai būs jātiek galā. Turklāt tu nesmēķē un droši vien negribēsi to iemācīties tikai par godu šim notikumam.

- Ko tad lai es daru?

- Tu piedalīsies pirms un pēc tam. Ja tas būs puika, tu viņu audzināsi, veidosi pēc sava ģīmja un līdzības un, kā jau pieklājas, radīsi viņam jauku Edipa kompleksiņu, un, kad pienāks laiks, smaidot ieradīsies uz tēva nogalināšanas rituālu un lieki nelauzīsies, un tad kādu dienu tu viņam parādīsi savu nožēlojamo biroju, kartotēku, metālu brīnumaino piedzīvojumu korektūras

un teiksi viņam: “Mans dēls, tas viss reiz piederēs tev.”

- Un ja tā būs meitene?

- Tu viņai teiksi: “Mana meita, tas viss reiz piederēs tam slaistam, tavam vīram.”

- Un pirms dzemdībām?

- Sāpes nāk viļņiem, un jāskaita laiks no vieniem sāpju uzplūdiem līdz nākamajiem, jo tā var zināt, cik tuvu ir īstais brīdis. Mēs skaitīsm abi kopā, un tu man palīdzēsi noturēt ritmu, būsim kā airētāji galerās. Un tā mēs abi kopā palīdzēsim viņam viņai pamazām izkļūt no tumšās alas. Nabadziņš nabadzīte... Jūti, tagad viņam viņai ir tik labi tur tumsā - sūc tik suliņas kā tāds astoņkājis, viss par velti un bez piepūles. Bet tad izsprāgs laukā saules gaismā, samirkšķinās acis un teiks, kur, sasodīts, es esmu nonācis nonākusi?

- Nabadziņš nabadzīte. Un viņš viņa pat vēl nezinās, kas ir Garamona kungs. Nāc, pamēģināsim skaitīt.

Skaitījām tumsā, sadevušies rokās. Es aizsapņojos. Bērns bija patiesība un piedzimdams piešķirs jēgu visiem spiristiķu murgiem. Nabaga spiristiķi, kuri augām naktīm fantazēja par ķīmiskajām kāzām, minēdami, vai tiešām iegūs astoņpadsmit karātu zeltu un vai filosofu akmens ir lapis exillis, un viņu Grāls bija tikai nožēlojams māla pods. Bet mans Grāls brieda Lijas klēpī.

- Jā, - teica Lija, pārlaizdama roku pār savu apaļi izspīlēto, stingro trauku, - te nogatavojas laba pirmviela. Ko teica tie cilvēki, ko tu satiki tai rožkrustiešu pilī? Kas viņuprāt notiek traukā?

- Viņi domā, ka traukā burbuļo melanholija, sēraina zeme, melnais svins un Saturna eļļa, viņiem tā ir Stiksa, kur viss izmirkst, izšķīst, sajaucas, briest, rūgst, pūst, destilējas, plūst, -auglīgā zeme, pēc trūdiem smakojošais kaps...

- Vai viņi visi ir impotenti? Vai tiešām viņi nezina, ka traukā briest mūsu Bērns, viscaur sārti balts un skaists?

- Viņi to zina, bet viņiem arī taVS apaļais vēders ir tikai metafora, pilna ar noslēpumiem...

- Noslēpumu nav, Pif. Mēs labi zinām, kas tur iekšā veidojas ar visiem saviem nerviņiem, muskulīšiem, actiņām, dziedzerišiem, liesiņām...

- Šausmas, kāpēc tik daudz liesas? Vai tad tas būs Rozmarijas bērns?

- Nē jel! Bet mums jābūt gataviem viņu pieņemt ari tad, ja viņš viņa piedzims ar divām galvām.

- Kā nu ne! Es viņam viņai iemācītu spēlēt duetā trompeti un klarneti. Lai gan, nē, tad būtu vajadzīgas arī četras rokas, un tas jau būtu par traku. Kaut gan - iedomājies, kas par pianistu sanāktu! Brrr... Bet galu galā pat mūsu spiristiķi zina, ka tai dienā slimnīcā tiks paveikts Baltais Darbs, piedzims Rebis, androgēns...

- Tā tik vēl trūka! Paklau, nosauksim viņu kā manu vectēvu -Džūlio vai Džūlija, labi?

- Man nekas nav pretī, izklausās labi.

Kaut man būtu pieticis prāta tobrīd apstāties. Kaut es labāk būtu uzrakstījis baltu grāmatu, labu grimoire visiem Neaizplī-vurotās Izīdas adeptiem, lai izskaidrotu viņiem, ka secretum se-crctorum* vairs nav jāmeklē, ka dzīves grāmata vairs neglabā nekādus apslēptus zemtekstus, jo viss atrodams tur - visu pasaules Liju vēderos, slimnīcu palātās, uz salmu pīteņiem, uz upju sēkļiem; un akmeņi, kas atgriežas no trimdas, un svētais Grāls nav nekas cits kā mazi brēcoši mērkaķēni ar tikko pārgrieztu nabas-saiti, kurus dakteris iepļaukājis pa sēžamvietu. Un Nezināmie Pavēlnieki Bērnam bijām mēs ar Liju, bet jau pēc brīža viņš viņa mūs iepazīs, neko neprasot tam stulbenim de Mestram.

Bet es neapstājos. Mēs, sardoniski smiedamies, gribējām spēlēt paslēpes ar spiristiķiem. Ja jau kosmiskajai sazvērestībai jāpastāv, tad pierādīsim viņiem, ka mēs protam izgudrot tik visaptveroši kosmisku sazvērestību, ka labāku nemaz nevar vēlēties.

Tā tev vajag - es sev teicu aizvakar, - tupi te un gaidi, kas notiks zem Fuko svārsta.

Es pilnīgi droši varu teikt, ka šis briesmigais jauktenis nav dzimis no mātes klēpja, to noteikti radījis kāds Efialts vai inkubs, vai cits tikpat šaušalīgs dēmons, tas ir kā iepuvušas un indīgas sēnes dzemdināts, Faunu un Nimfu dēls, vairāk līdzīgs dēmonam nekā cilvēkam.

Atanāsljs klrhers, Pazemes pasaule Athanaslus Klrcher, Mundus Subterraneus. Amsterdam, Jansson, 1665, II, pp. 279-280

78 nodaļa

Todien gribēju palikt mājās, nojautu, ka īstais brīdis ir klāt, bet Lija man teica, lai es neākstos un eju uz darbu.

- Pif, nomierinies, vēl jau es nedzemdēju. Ej, man arī vēl nokārtojami šādi tādi darbi.

Jau biju nonācis pie sava biroja, kad atvērās Salona kunga darbnīcas durvis. Parādījās vecais, aizjozies ar savai dzelteno darba skoteli. Nevarēju izvairīties, viņu nepasveicinājis, un viņš mani aicināja ienākt pie sevis. Vēl nekad nebiju redzējis viņa darbnīcu un piekritu uz brīdi tur iegriezties.

Droši vien kādreiz aiz šīm durvīm bija atradies parasts dzīvoklis, bet Salons bija nojaucis šķērssienas, un es ieraudzīju plašu nenoteiktu apveidu telpu. Nezin kādu arhitektonisku apsvērumu dēļ šis ēkas spārns bija veidots kā mansards, un gaisma ieplūda pa slīpiem logiem griestos. Nezinu, vai logu rūtis bija netīras vai matētas, vai varbūt Salons tās bija aizēnojis, lai izvairītos no tiešiem saules stariem, bet varbūt gaismu aizsedza priekšmetu grēdas, kas liecināja par bailēm atstāt kaut pleķīti brīvas telpas, -katrā ziņā te valdīja vēlas pēcpusdienas krēsla. Lielo telpu krustu šķērsu sadalīja veclaicīgi skapji, kas atgādināja aptiekas mēbeles, tie veidoja arkas un ejas un mainīja perspektīvu. It viss šeit bija brūns - brūngani bija visi priekšmeti, plaukti, galdi, pat izkliedētā dienas gaisma, kas sajaucās ar to, kura plūda no dažviet kaktos iedegtām lampām. Pirmajā mirklī šķita, ka esmu nonācis vijoļ-meistara darbnīcā, kur pats meistars miris jau Stradivāri laikos un putekļi pamazām pārklājuši nepabeigto lautu dobos vēderus.

Kad acis bija apradušas ar puskrēslu, aptvēru, ka esmu nokļuvis - kā jau to vajadzēja gaidīt - pārakmeņotā zvērudārzā.

Tur tālāk lācēns rāpās augšup pa mākslīgu zaru, mirdzinādams stiklainas acis, man līdzās tupēja truli un valdonīgi sastingusi pūce, iepretī uz galda sermulis vai varbūt cauna, vai sesks - neprotu tos atšķirt. Bet galda vidū stāvēja kāds aizvēsturisks dzīvnieks, nespēju saprast, kas tas par radījumu. Tas izskatījās kā rentgena staru apspīdēts kaķveidīgais. Tā varēja būt puma vai gepards, vai varbūt liels suns, un daļai skeleta bija aptīts metāla stiepļu saturēts topošā izbāžņa pildījums.

- Kādas pārlieku mīkstsirdīgas un bagātas kundzes iemīļotais dogs, - nosmēja Salons. - Viņa to grib paturēt atmiņā un acu priekšā tādu, kāds tas bijis viņu abu maigās laulības laikos.

Redzat? Dzīvniekam novelk ādu, tad ādu atgaļo un noberž ar arsēna ziepēm, pēc tam mērcē un izbalina kaulus... Paskatieties, cik lieliski mugurkaulu un ribu krājumi glabājas tajā skapī. Brīnišķīgs osārijs, vai ne? Tad kaulus sastiprina kopā ar metāla stieplēm, un, kad skelets izveidots, to apdarina ar pildījumu, - parasti es izmantoju salmus, papjēmašē vai ģiplsi. Un visbeidzot pāri pārvelk ādu. Es laboju nāves un sabrukuma nodarīto postu. Paskatieties uz šo ūpi - vai neizskatās kā dzīvs?

Ikviens dzīvs ūpis kopš tā laika man izskatījās beigts, Salona dāvātās sklerotiskās nemirstības aplaimots. Ieskatījos šī dzīvnieku pasaules faraonu balzamētāja sejā, nopētīju viņa ķērpjainās uzacis, pelēkos, iedubušos vaigus un pūlējos saprast, vai viņš ir dzīva būtne vai arī tikai paša mākslas radīts šedevrs.

Lai apskatītu viņu labāk, es spēru soli atpakaļ un jutu, ka man kaut kas pieskaras pie pakauša. Nodrebinājies pagriezos un ieraudzīju, ka esmu iekustinājis svārstu.

Liels putns, atvāztu vēderu, uzdurts uz metāla šķēpa, šūpojās līdzi šī ieroča kustībām. Metāla stianis caururba putna galvai, un redzēju, ka cauri uzšķērstajām krūtīm tas stiepjas līdz vietai,

kur reiz atradusies sirds un guza, tur stienis sazarojās trijās daļās kā otrādi apvērsta triszaru dakša. Resnākais zars tiecās lejup, kur reiz atradās iekšas, un, izdūries ārā, sniedzās līdz zemei kā zobens, bet abi smalkākie atzari nozuda putna kājās un parādījās ārpusē starp nagiem. Putns viegli svārstījās, un trīs smailes ievilka uz zemes ēnu rakstus.

- Lielisks karaliskā ērgļa eksemplārs, - teica Salons. - Te man darba pietiks vēl vairākām dienām. Pirms brīža taisni gatavojos izvēlēties acis. - Un viņš man parādīja kārbiņu, kas bija pilna ar stikla zīlītēm un lēcām, it kā tur svētās Lūcijas spīdzinātājs būtu savācis savas karjeras trofejas. - Nav jau tik vienkārši kā ar kukaiņiem. Tiem vajag tikai adatu un paliktni. Bezmugurkaulnieki, piemēram, jāapstrādā ar formalīnu.

Jutu, ka ap viņu vēdī morga smārds. - Tas droši vien ir aizraujošs darbs, - es teicu. Bet pats tai brīdī domāju par Bērnu, kas kustējās Lijas klēpī. Mani sagrāba stindzinošas domas: ja nu Bērns nomirst. Tad es gribu to apglabāt pats savām rokām, es sev teicu, lai baro visus pazemes tārpus un padara zemi auglīgu. Vienīgi tā es viņu spētu sajust kā nemitīgi dzīvu...

Salons joprojām runāja un no kāda skapja izvilka ērmīgu radījumu - aptuveni trīsdesmit centimetrus garu reptili ar melniem, plēvainiem spārniem, ar gaiļa seksti un ieplestu rīkli, kur vīdēja sīki, asi zobeļi kā zāģis. Tas noteikti bija pūķis. - Skaists, vai ne? Manis paša kompozīcija. Izmantoju salamandru, sikspārni, čūskas zvīņas... Tas ir pazemes drakons. Iedvesmojos no šī te... - Un viņš man parādīja biezu in folio sējumu senatnīgos pergamenta vākos ar ādas aukliņu aizdari. - Samaksāju par to veselu bagātību. Es neesmu bibliofils, bet šo grāmatu es gribēju iegūt savā īpašumā. Tas ir Atanāsija Kirhera Mundus Subterrn-netispirmais izdevums, 1665. gads. Lūk, mans drakons! Līdzīgs, vai ne? Tas mājojot vulkānu krāteros, vismaz tā rakstīja šis brašais jezuīts, kurš zināja visu par zināmo, nezināmo un nepastāvošo...

- Jūs joprojām domājat par pazemi, - es teicu, atcerējies mūsu sarunu Minhenē un vārdus, ko biju noklausījies pie Dionīsa auss.

Viņš atšķīra citu sējuma lappusi. Tur bija attēlota zemeslode, atveidota kā uztūcis un melns anatomisks orgāns, ko krustu šķērsu caurvija spožas dzīslas, izlocījušās kā ugunīgas čūskas. - Ja Kirheram bija taisnība, tad zemes dziļumos ceļu ir vairāk nekā virs zemes. Un dabā viss notiek tikai tā siltuma dēļ, kas plūst no pazemes... - (Bet es domāju par melno darbu, par Lijas klēpi, par Bērnu, kas gatavojās drīz izlauzties no sava maigā vulkāna.)

- ... un, lai kas notiktu cilvēku pasaulē, visu nodomu aizmetņi meklējami tur, apakšā.

- Vai arī to apgalvo tēvs Kirhcrs?

- Nē, viņš nodarbojās tikai ar dabu... Bet dīvaini, ka šīs grāmatas otrā daļa ir veltīta alķīmijai un alķīmiķiem, un tieši tur -redzat, esmu atzīmējis to vietu - viņš uzbrūk rožkrustiešiem. Kāpēc viņš piemin rožkrustiešus grāmatā par pazemes pasauli? Mūsu mīļais jezuītu tēvs nebija muļķis, un viņš zināja, ka pēdējie templieši patvērās Agarthas pazemes karalistē...

- Un šķiet, ka tie tur atrodas joprojām, - es izmetu.

- Tie tur ir joprojām, - piekrita Salons. - Protams, ne jau Agarthā, bet citās pazemes ejās. Varbūt tieši zem mums. Tagad arī Milānā ir metro. Un kas to iecerēja? Kas vadīja rakšanas darbus?

- Manuprāt, metrobūves inženieri.

- Jūs pats aizklājat sev acis. Bet tostarp jūsu izdevniecība publicē visai aizdomīgu tipu sarakstītas grāmatas. Cik daudz ebreju ir starp jūsu autoriem?

- Mēs neinteresējamies par savu autoru rasisko piederību, -es atcirtu.

- Neuzskatiet mani par antisemītu. Daži no maniem labākajiem draugiem ir ebreji. Bet es domāju vienu konkrētu ebreju paveidu...

- Kādu?

- Nu, es zinu, kādu...

79 nodaļa

Viņš atvēra savu koferīti. Neaprakstāmā juceklī tur bija samestas apkaklītes, gumijas, virtuves rīki, dažādu tehnisko skolu emblēmas un pat carienes Aleksandras Fjodorovnas monogramma un Coda Leģiona krusts. Un sava neprāta halucinācijās viņš it visur saskatīja Antikrista zīmogu trīsstūra vai divu sakrustotu trīsstūru formā.

Aleksandrs Šeila, Sergejs A. Niluss un Protokoli Alexandre Chayla, serge A. Nilus et les Protocoles, La Tribune Juive, 14 mal 1921, p. 3

- Redzat, - viņš teica, - es esmu dzimis Maskavā. Un, kad biju jauns, tieši Krievijā parādījās ebreju slepenie dokumenti, kuros skaidriem vārdiem bija pateikts: lai pakļautu savai varai dažādu zemju valdības, jādarbojas pazemē. Paklausieties! -Viņš paņēma burtnīcu, kurā pats bija sarakstījis citātus. - “Tais laikos visās pilsētās būs metropolitēna dzelzceļš un pazemes tuneļi, un no turienes mēs uzspridzināsim visas pasaules pilsētas.” Tie ir donas Viedo Vīru protokoli, dokuments Nr. 9.

Pēkšņi man šķita, ka mugurkaulu kolekcija, kārbiņa ar redzokļiem, uz rāmjiem izstieptās ādas - viss iegūts kādā koncentrācijas nometnē. Nē, nē, šis bija tikai nostalģijas mākts vecis, kas gremdējās atmiņās par krievu antisemītismu.

- Ja es pareizi saprotu, pastāv kaut kāda ebreju grupa (ne jau visi ebreji), kas šķietami perina sazvērestību. Bet kāpēc tieši pazemē?

- Man tas liekas pats par sevi saprotams! Visi slepeni plāni top pazemē, nevis atklātībā un dienasgaismā. Tas visiem zināms kopš laiku laikiem. Pārvaldīt pasauli nozīmē iegūt varu pār to, kas atrodas apakšā. Pakļaut pazemes strāvas.

Atcerējos Aljē jautājumu par telūriskajām strāvām, ko viņš mums bija uzdevis, kad pirmoreiz viesojāmies viņa kabinetā. Un arī druīdu priesterienes Pjemontā bija piesaukušas pazemes strāvas.

- Kāpēc ķelti iekārtoja savas svētnīcas dziļi apakš zemes un

izveidoja tajās pazemes ejas, kas bija savienotas ar svēto aku? -turpināja Salons. - Aka ietiecās zemes radioaktīvajās krokās, tas visiem zināms. Un kā veidota Glastonberija? Un vai tad tā nav Avalona, no kurienes nāk mīts par Grālu? Un kurš gan izgudroja Grālu, ja ne ebrejs?

Velns parāvis, atkal tas Grāls. Bet kāds Grāls? Grāls taču ir tikai viens, un tas ir mūsu Bērns, kas saskaras ar radioaktīvajām krokām Lijas klēpī un varbūt šobrīd līksmi kuģo augšup, ārā no dziļās akas. Varbūt viņš viņa jau steidzas laukā, bet es te stāvu starp šiem izbāztajiem ūpjiem, no kuriem simts ir beigti, bet simt pirmais cenšas izlikties dzīvs.

- Visas kristiešu katedrāles ir būvētas tur, kur agrāk atradās ķeltu mcnhiri. Kāpēc gan ķelti sprauda zemē akmeņus, tas taču bija sasodīti smags darbs?

- Un kāpēc ēģiptieši mocījās un būvēja piramīdas?

- Jā, piramīdas arī. Tās visas ir antenas, termometri, zondes, adatas - kā tās, ko lieto ķīniešu ārsti, iespraustas ķermeņa jutīgākajos, svarīgākajos punktos. Zemes centrā ir radioaktīvs kodols, kaut kas līdzīgs saulei, - pareizāk, tā ir īsta saule, ap kuru viss riņķo pa dažādām trajektorijām. Tās ir telūrisko strāvu orbītas. Ķelti zināja, kur tās atrodas, un zināja, kā pār tām valdīt. Un Dante? Ko gan viņš gribēja pavēstīt, stāstīdams par savu nokāpšanu pazemē? Vai jūs mani saprotat, dārgais draugs?

Man nemaz nepatika būt viņa dārgajam draugam, tomēr es turpināju klausīties. Džūlio Džūlija, mans Rcbiss, kā Lucifers iekārtojies Lijas klēpja pašos dziļumos, bet drīz viņš viņa apgriezīsies un tieksies augšup, un pacentīsies izkļūt ārā. Viņš radīts viņa radīta, lai izkļūtu no dzīlēm un atklātos savā dzidrajā noslēpumā, nevis lai ar galvu lejup ienirtu dziļumos un meklētu tur glumus noslēpumiis.

Salons aizvien runāja, izklausījās, ka viņš savu aizrautīgo monologu iekalis no galvas. - Vai jūs zināt, kas ir angļu leysi

Pārlidojiet pār Angliju lidmašīnā, un jūs redzēsiet, ka visas svētvietas itin kā savieno taisnas līnijas. Tas ir līniju tīkls, kas klāj visu Anglijas teritoriju. Līnijas joprojām ir saskatāmas, jo vēlāk tieši pa tām tika izbūvēti ceļi ...

- Ja tur pastāvēja svētvietas, tātad tās savienoja ceļi, un ceļus parasti cenšas ierīkot, cik taisnus vien iespējams...

-Ak tā? Un kāpēc tieši pa šīm līnijām migrē putni? Kāpēc ar tām sakrīt arī lidojošo šķīvīšu kustības trajektorijas? Ir kāds noslēpums, romiešu iebrukuma laikā tas tika nozaudēts, tomēr dažiem tas aizvien ir zināms...

- Ebrejiem, - es minēju.

-Arī viņi meklē. Pirmais alķīmijas princips ir VITRIOL: Visita Interiora Terrae, Rectificando Invenies Occīdtum Lapidem.[166]

Lnpis exillis. Mans Akmens lēnām atgriezās no izsūtījuma dzīlēm, no maigās, bezatminīgās, hipnotiskās trimdas Lijas izturīgajā traukā. Mans Akmens nemeklē citus dziļumus, mans baltais un skaistais Akmens grib izkļūt virspusē... Es gribēju traukties mājās pie Lijas un kopā ar viņu gaidīt Akmens parādīšanos, tas notiks pavisam drīz, atgūtās virszemes triumfs. Salona alā valdīja pazemes piesmakušais gaiss. Pazeme ir pirmsākums, kas jāpamet, nevis mērķis, ko jācenšas sasniegt. Un tomēr es klausījos Salonu, un mans prāts uzsūca jaunas viltīgas, Plānam noderīgas domas. Gaidīdams vienīgo šīs pasaules Patiesību, es prātoju, kā radīt jaunus melus. Akls kā pazemes radījumi.

Noskurinājos. Man bija jāizkļūst no šī tuneļa. - Man jāiet, -es teicu. - Varbūt jūs drīzāk man varētu ieteikt kādu grāmatu par šo tēmu.

- Viss, kas rakstīts par šiem jautājumiem, ir melīgs, melīgs kā Jūdas dvēsele. Bet visu, kas zināms man, es iemācījos no sava tēva...

- Viņš bija ģeologs?

- Nē taču, - iesmējās Salons, - nē, patiešām ne. Mans tēvs... Bet ko tur kaunēties, tā jau ir tāla pagātne... Viņš strādāja oh-rankā. Tiešā sava priekšnieka leģendārā Račkovska pakļautībā.

Ohranka? Vai ohranka nebija kaut kas līdzīgs VDK? Cara laiku slepenpolicija? Un kas bija tas Račkovskis? Kam bija līdzīgs uzvārds? Dieva dēļ, pulkveža noslēpumainais ciemiņš, grāfs Rakoskis... Nē, pietiek. Es nedrīkstu brīnīties par muļķīgām sakritībām. Es taču netaisu izbāžņus no līķiem. Es dzemdinu dzīvos.

80 nodaļa.

kad Lielā Darba vielu pārņem Baltais, - Dzivība ir uzvarējusi Nāvi, viņu Karalis ir augšāmcēlies, Zeme un ūdens ir pārvērtušies par Gaisu, sācies Mēness valdijums, un viņu Bērns ir piedzimis .. Tad Matērija iegūst tādu stingrību, ka uguns vairs nespētu to izpostīt.. Kad mākslinieks redz pilnīgo baltumu, Filosofi sauc, ka vajadzētu saplēst grāmatas, jo tās kļuvušas liekas.

Doms ž. Perneti, Mitoloģiski hermētiskā vārdnīca Dom J. Pernetv. Dictionnalre mytho-hermčtique, Paris, Bauche, 1758, Biancheur

Steidzīgi nopurpināju pāris atvainošanās vārdu un taisījos prom. Laikam es viņam teicu: - Manai meitenei rīt jādzemdē. - Salons mani apsveica, bet izskatījās, it kā viņš nebūtu sapratis, kurš ir bērna tēvs. Steidzos mājās ieelpot labu gaisu.

Lijas tur nebija. Virtuvē uz galda zīmīte. “Mīļais, man nogāja ūdeņi. Zvanīju, bet birojā Tevis nav. Ņemu taksi un braucu uz slimnīcu. Brauc šurp, es jūtos vientuļa.”

Uz mirkli mani sagrāba panika - man taču bija jābūt tur un jāskaita kopā ar Liju, un pirms tam man vajadzēja sēdēt birojā, lai viņa varētu mani sazvanīt. Tā būs mana vaina, ja Bērns piedzims nedzīvs un Lija nomirs reizē ar viņu, un Salons no abiem uztaisīs izbāžņus.

Iedrāzos slimnīcā, taču man piemetās labirintīts - vairākas reizes jautāju ceļu tiem, kas to nekādi nevarēja zināt, un divreiz ieklīdu nepareizā nodaļā. Kliedzu uz visiem, ka viņiem taču jāzina, kur dzemdē Lija, bet šie man atteica, lai es nomierinoties, jo te visas to vien darot kā dzemdējot.

Beidzot nezin kā aizkūlos līdz īstajai palātai. Lija bija bāla, bet tas bija pērļains bālums, un viņa smaidīja. Kāds bija saņēmis kopā viņas matu šķipsnas un paslēpis tās zem baltas aubītes. Pirmo reizi ieraudzīju Lijas pieri visā tās mirdzumā. Un viņai blakus bija Bērns.

- Tas ir Džūlio, - viņa teica.

Mans Rcbiss. To biju radījis ari es. Bez mirušu ķermeņu drumslām un arsēna ziepēm. Viņš bija vesels, visi pirkstiņi pareizajā vietā.

Gribēju viņu apskatīt visā pilnībā. - Vai, cik skaists pimpītis, un kas par pamatīgām olām! - Un tad metos skūpstīt Lijas kailo pieri. - Tas ir tikai tavs nopelns, mīļā. Viss ir atkarīgs no trauka.

- Protams, ka tas ir tikai mans nopelns, draņķi. Es taču skaitīju viena pati.

- Nu tu man vairs neesi viena pati, tagad jūs man esat divi.

Pazemes tauta ir sasniegusi augstāko gudrību .. Ja mūsu neprātīgā cilvēce pret viņiem sāktu karu, viņiem būtu pa spēkam uzspridzināt zemeslodes virsmu.

Ferdinands Osendovskls, Zvēri, cilvēki un dievi Ferdinand Ossendowskl, Beasts, Men and Cods,

81 nodaļa

1924, v

Pavadīju daudz laika kopā ar Liju arī tad, kad viņa pārradās no slimnīcas, jo pirmajā dienā mājās viņa, mainot mazajam autiņus, pēkšņi sāka izmisīgi raudāt un tcica, ka nemūžam netikšot ar visu galā. Vēlāk mums kāds paskaidroja, ka tādas izjūtas esot dabiskas. Pēc sajūsmas un prieka par uzvaru dzemdībās nāk izmisums un bezspēks, redzot, cik liels uzdevums stāv priekšā. Tais dienās es slaistījos pa mājām un jutos nekam nederīgs - vismaz bērnu zīdīt es nevarēju. Un tāpēc izlasīju visu, ko vien varēju atrast par pazemes strāvām.

Atgriezies izdevniecībā, ieminējos par telūriskajām strāvām Aljē. Viņš pāspīlēti garlaikoti atmeta ar roku. - Tās ir tikai nožēlojamas metaforas, kas dod mājienus par Kundalīni čūsku. Arī ķīniešu ģeomanti pazemē meklēja pūķa pēdas, taču pazemes čūska patiesībā tikai simbolizēja iniciācijas čūsku. Dieviete atpūšas, saritinājusies gredzenā kā čūska, iegrimusi mūžīgajā miegā. Un Kundalīni maigi trīs un klusītēm šņāc, tā saista smagos ķermeņus ar vieglajiem. Kā viesulis vai kā ūdens virpulis, kā zilbes OM pirmā puse.

- Bet čūska - kādu noslēpumu tā simbolizē?

- Telūriskās strāvas. Bet īstās telūriskās strāvas.

- Un kas ir īstās telūriskās strāvas?

- Dižena kosmoloģiska metafora, simbolisks mājiens par čūsku.

Lai tas Aljē iet ellē, es domāju. Man pašam zināms vairāk.

Nolasīju savus pierakstus Bclbo un Diotallevi, un mums vairs nebija nekādu šaubu. Beidzot bijām atraduši templiešu cienīgu noslēpumu. Tas bija visekonomiskākais un viselegantākais atrisinājums un lieliski ļāva savienot mūsu tūkstošgadu mozaīkas gabaliņus.

Tātad ķelti zināja par telūriskajām straumēm, viņi par tām bija uzzinājuši no Atlantīdas iemītniekiem, kad dala nogrimušā kontinenta pārpalikušo iemītnieku patvērās Ēģiptē, bet daļa -Bretaņā.

Atlantīdi savukārt noslēpumu bija mantojuši no mūsu kopīgajiem pirmsenčiem, kas no Avalonas bija devušies pāri visam Mu kontinentam līdz pat centrālās Austrālijas tuksnešiem - tolaik, kad visi kontinenti vēl bija vienots, brīvi apceļojams sauszemes plašums, brīnišķīgā Pangeja. Vajadzētu tikai prast izlasīt (kā to prot aborigēni, bet viņi klusē un nevienam neko neizpauž) noslēpumainās zīmes, kas iecirstas lielajā Aijcras klintī, un Izskaidrojums būtu rokā. Aijcras klints ir antipods lielajam (nezināmajam) kalnam, kurš ir Pols, - patiesais Pols, iniciācijas Pols, ne jau tas par polu uzdotais punkts, līdz kuram var aizkulties jebkurš prolans polārpētnieks. Kā parasti un kā skaidri redzams visiem tiem, kuru acis nav aizmiglojusi Rietumu zinātnes viltus gudrība, saskatāmais pols ir tas, kura nemaz nav, bet īstenais Pols ir tas, kuru neviens neprot saskatīt, izņemot dažus adeptus, kuru lūpas ir aizzieģelētas.

Taču ķelti bija pārliecināti, ka galvenais ir atklāt visas pasaules pazemes strāvu tīklu un izveidot tā karti. Tāpēc viņi slēja megalītus. Menhiri bija uztvērējierīces - tādas kā antenas, clck triskie kontakti, kas iedzīti tajās zemes vietās, kur strāvas sazarojas un aizplūst vairākos virzienos. Leys iezīmēja jau noteikto strāvu plūduma virzienu. Dolmeni bija enerģijas akumulatori, un pie tiem druīdi ar ģeomantisku paņēmienu palīdzību centās ekstrapolēt globālo shēmu. Kromlehi un Stounhedža bija mikro

un makrokosmosa observatorijas, kur viņi pūlējās noteikt strāvu kustības, pētot zvaigžņu stāvokli, - jo, kā teikts darbā Tabula Smarajjdina, tas, kas ir augšā, sakrīt ar to, kas ir apakšā.

Tomēr druīdi neatrisināja galveno problēmu, katrā ziņā citus svarīgus jautājumus viņi atstāja novārtā. Un to labi saprata otra no Atlantīdas emigrējusī grupa. Pēcāk ēģiptiešu okultās zināšanas mantoja Hermejs Trismegists, un no viņa tās pārņēma Mozus, kurš bija piesardzīgs un sargājās atklāt slepeno gudrību saviem skrandaiņiem, kuriem uz lūpām vēl bija tuksneša manna. Tiem viņš deva tikai desmit baušļus, ko šie bija spējīgi saprast. Aristokrātisko patiesību, kas pieejama vienīgi izredzētajiem, Mozus iešifrēja Pentateihā, proti, piecās Mozus grāmatās. Un to saprata kabalisti.

- Iedomājieties tikai, - es teicu, - viss jau bija izlasāms kā atvērtā grāmatā, ietverts Salamana Tempļa izmēros, un noslēpuma sargi bija rožkrustieši, kuri izveidoja Lielo Balto brālību, un viņi bija tie paši esēņi, kuri, kā zināms, iesvētīja savos noslēpumos ari Jēzu. Lūk, mums arī motīvs, kāpēc Jēzu sit krustā, jo citādi tas nav izskaidrojams...

- Protams, protams. Un Kristus ciešanas ir tikai alegorija, mājiens par nākotnē gaidāmo templiešu prāvu.

- Tieši tā. Un Arimatejas Jāzeps nogādā Jēzus noslēpumu uz ķeltu zemēm. Bet acīmredzot vēsts par noslēpumu bija nepilnīga, kristīgajiem druīdiem bija zināma tikai tās daļa. U11 tā mēs esam izskaidrojuši arī Grāla ezoterisko nozīmi: pastāv kaut kas, bet mēs nezinām, kas īsti. Noslēpumu visā pilnībā - to, kas jau skaidri izpausts Templī - nojauš tikai bariņš Palcstīnā palikušo rabīnu. Viņi šīs zināšanas uztic musulmaņu iniciēto sektām, sūfi-jiem, ismaelītiem, mutakallimūniem. Un no viņiem to pārņem templieši.

- Beidzot arī templieši. Es jau satraucos, ka viņi šai stāstā neparādīsies.

Mūsu pirksti mīcīja un veidoja Plānu, kas, mīksts un padevīgs kā māls, ļāvās mūsu stāstītgribai. Templieši noslēpumu bija atklājuši garajās bezmiega naktīs, kad, apskāvušies ar saviem ieroču biedriem, gulēja tuksnesī, kur nepielūdzami pūta sa-mums. Viņi to pa druskai vien bija izplēsuši no tiem, kam bija zināma Mekas Melnā Akmens spēja koncentrēt kosmiskos spēkus. Melnais Akmens, protams, ir Babilonijas jeb Bābeles burvju atstātais mantojums. Un tagad mums bija skaidrs, ka arī Bābeles tornis nebija nekas cits kā mēģinājums - ak vai, diemžēl pārsteidzīgs un sagāzies tā radītāju augstprātības dēļ - uzcelt visvarenāko menhiru. Vienīgā nelaime, ka babiloniešu arhitektu aprēķini nebija pareizi, jo, kā to pierādījis tēvs Kirhers: ja tornis tomēr būtu uzsliets līdz iecerētajiem augstumiem, tas ar savu pārliecīgo svaru būtu novirzījis zemes rotācijas asi par deviņdesmit grādiem vai pat vēl vairāk, - un tad mūsu nabaga zemeslode būtu ieguvusi nevis fallisku vainagojumu, kas braši slietos augšup, bet gan neauglīgu piedēkli, sašļukušu izaugumu, mērkaķa asti, kas nokarātos lejup, - tā būtu Sehinab, kas pazudusi antarktiskās Malkūt reibinošajos bezdibeņos, izsmiekla vērts, slābens hierogl i fs pi ngvīniem.

- Bet galu galā kādu noslēpumu atklāja templieši?

- Mierīgi. Mēs tiksim tam klāt. Ari Dievam bija vajadzīgas septiņas dienas, lai radītu pasauli. Pamēģināsim.

zeme ir magnētisks ķermenis, un patiešām daži zinātnieki ir atklājuši, ka tā ir viens vienīgs liels magnēts, kā Paracelzs to apgalvoja jau pirms aptuveni trīssimt gadiem.

H. P. Blavatska, Nealzplīvurotā izīda H. P. Blavatsky, Isis Unveiled, New York, Bouton, 1877,1, p. XXIII

82 nodaļa

jMčs pamēģinājām, un drīz atbilde bija mums rokā. Zeme ir liels magnēts, un tās strāvu spēku un virzienu ietekmē arī debesu spīdekļi, gadalaiku maiņa, ekvinokciju prece-sija un kosmiskie cikli. Tāpēc strāvu tīkls ir mainīgs. Bet pazemes strāvas droši vien nedaudz atgādina matus - tie klāj visu galvaskausa virspusi, tomēr izskatās, ka tie aug no kopīga centra, tāda kā virpuļa pakausī, un tieši tur ķemmei ir visgrūtāk tos pakļaut. Ja izdotos noteikt šo zemes punktu, tur varētu iespraust visspēcīgāko raidītāju, un tā varētu pakļaut, pārvaldīt un virzīt visas planētas telūriskās plūsmas. Templieši bija sapratuši, ka svarīgākas par vispasaules strāvu karti ir zināšanas, kur atrodas šis kritiskais punkts, Omphalos,[167] Umbilicus Teluris,[168] Pasaules Centrs, Vadības Poga.

Visas alķīmiķu pļāpas, Melnā Darba htoniskais lejupceļš, Baltā Darba elektriskie lādiņi - tie visi bija tikai simboli, labi izprotami iesvētītajiem, kas simtiem gadu uzmanīgi ieklausās zemes dzīlēs. Bet visa galamērķis ir Sarkanais Darbs, visas pasaules izzināšana, žilbinoša vara pār pazemes strāvu sistēmu. Noslēpums, īstais alķīmiķu un templiešu noslēpums bija paņēmiens, kā noteikt Avotu, Sākotni, no kuras ceļas pasaules iekšējais ritms - maigs, šausminošs un vienmērīgs kā Kundalīni čūskas trīsas, - ritms, kas joprojām daudzējādā ziņā nav izpētīts, taču ir precīzs kā pulksteņa

tikšķi. Un šajā ritmā dreb vienīgais, īstenais Akmens, kas reiz nokritis izsūtījumā no debesīm, - un šis Akmens ir Lielā Māte Zeme.

To gribēja izzināt arī Filips Skaistais. Tāpēc inkvizitori tik viltīgi un uzstājīgi piesauca noslēpumaino skūpstu in posteriori partc spinc dorsi. Viņi gribēja iegūt Kundalīni noslēpumu. Te tev nu bija sodomija.

- Viss saskan, - teica Diotallevi. - Labi, bet, kad tcmplictis iemācījies pārvaldīt pazemes strāvas, ko viņš ar tām iesāk?

- Tu joko? - es jautāju. - Vai tiešām jūs neaptverat šī atklājuma jēgu? Iespraudiet Pasaules Nabā visspēcīgāko kontaktu, un jūs varēsiet paredzēt vai izraisīt lietus un sausuma periodus, izsaukt vētras, viesuļus, izvirdumus un zemestrīces, sašķelt kontinentus un nogremdēt salas (skaidrs, ka Adantīda nogrimusi tieši šāda neveiksmīga eksperimentā laikā), izdiedzēt kalnus un jau pastāvošos iegāzt bezdibenī... Vai jūs saprotat? Tā nav nekāda muļķīga atombumba, kas nodara postu arī tam, kurš to nometis.

Tu mierīgi sēdi savā štābā pie pults un piezvani, teiksim, Savienoto Valstu prezidentam un pieprasi, lai šis līdz rītdienai tev sagādā vienu kvintiljonu dolāru, vai arī pieprasi patiesu neatkarību visām Latīņamerikas valstīm, vai arī iesaki atdot tev Havaju salas, vari arī paģērēt, lai viņš iznīcina visus savus kodolieroču krājumus, - jo citādi Sanandreasa lūzums Kalifornijā atvērsies līdz galam un Lasvegasa kļūs par peldošu kazino...

- Bet Lasvegasa taču ir Nevadas štatā...

- Nav svarīgi. Ja tu pārvaldi telūriskās strāvas, tu vari atraut no kontinenta gan Nevadu, gan Kolorādo. Un pēc tam tu piezvani galvenajam padomju vecim un saki: dārgie draugi, līdz nākamajai pirmdienai sagādājiet man visu .Volgas kaviāru un atdodiet Sibīriju, jo tur es gribētu ierīkot saldēto produktu noliktavu,

citādi cs iesūkšu atpakaļ zemes dzīlēs Urālu kalnus un pārplūdināšu Kaspijas jūru, bet Lietuvu un Igauniju aizpeldināšu jūras tālēs un nogremdēšu Filipīnu dziļvagā.

- Taisnība, - piekrita Diotallevi. - Tā ir bezgalīga vara. Pārrakstīt zemi kā Toru. Iestumt Japānu Panamas līcī.

- Panika Volstritā.

- Zvaigžņu kari salīdzinājumā ar to ir bērnu spēlītes. Un alķīmiķu blēņošanās ar metālu pārvēršanu par zeltu arī nebija nekas nopietns. Tagad ievadi tik pareizo lādiņu zemes dzīlēs, izraisi planētai orgasmu, un šī tev desmit sekundēs dabūs gatavu to, kam iepriekš bija vajadzīgs miljardiem gadu, - un viss Rūras apgabals vienā mirklī pārvēršas par dimantu raktuvēm. Elifass Lcvi apgalvoja, ka, pārzinot pasaules straumes, paisumus un bēgumus, var atklāt cilvēka visvarenības noslēpumu.

- Droši vien tā arī ir, - teica Belbo. - Pārvērst visu zemeslodi par vienu vienīgu pārtvaices katlu. Skaidrs, ka ari Ferdinands Reihs noteikti bijis templietis.

- Visi viņi bija tcmplieši, izņemot mūs. Labi, ka mēs to laikus pamanījām. Tagad mēs viņus apsteigsim.

Patiešām, kas gan aizkavēja templiešus, kad viņi bija atklājuši noslēpumu? Kāpēc viņi to nelika lietā? Diemžēl pastāv liela un bieži vien nepārvarama atšķirība starp zināšanu, ko iespējams izdarīt, un zināšanu, kā to izdarīt. Pagaidām templicši, saņēmuši velnišķīgā svētā Bernāra norādījumus, aizstāja nožēlojamos ķeltu kontaktiņus menhirus ar gotiskajām katedrālēm, kas bija daudz jutīgākas un spēcīgākas, un to pazemes velvēs tiešā saskarē ar zemes radioaktīvajām krokām mājoja melnās jaunavas - tā viņi visu Eiropu noklāja ar uztvērēju un raidītāju tīklu, un šīs raidstacijas sazinājās, ziņojot cita citai par telūrisko strāvu spēku, vir- zienu un spriegumu.

- Ka cs jums saku - tieši viņi atklāja sudraba iegulas Jaunajā pasaulē, izraisīja tur vulkānu izvirdumus, lai varētu tām vieglāk piekļūt, un tad, pārbīdījuši Golfa straumi, aizplūdināja dārgo metālu uz Portugāles piekrasti. Tomara bija šķirošanas punkts, bet Austrumu Mežā bija ierīkotas galvenās noliktavas. Lūk, arī izskaidrojums, kāpēc viņi bija tik bagāti. Bet tās bija tikai drupa-čas no iespējamajiem zelta kalniem. Templieši saprata, ka savu noslēpumu visā pilnībā viņi varēs izmantot tikai tad, kad būs panākta ievērojama tehnoloģiskā attīstība, un viņi nosprieda, ka tam nepieciešami vismaz sešsimt gadi.

Tāpēc templieši radīja Plānu un apslēpa zināšanas tā, lai brīdī, kad spēka un varas avotu būs iespējams izmantot, tikai un vienīgi viņu pēcteči varētu uzzināt, kur atrodas Umbilicus Telluris. Bet kā viņi šīs atklāsmes fragmentus sadalīja trīsdesmit sešiem neredzamajiem vīriem, kas izklīda pa visu pasauli? Vai tas bija sīkās daļās sasmalcināts teksts? Bet vai tad vajadzīga tik sarežģīta vēsts, lai pateiktu, ka Pasaules Naba ir tur un tur, pieņemsim, Bādcnbādenē... vai Catanūgā?

Vai tā bija karte? Bet kartē, vietā, kur atrodas Umbilicus, ir iezīmēts krustiņš. Un tas, kuram rokās nonācis kartes fragments ar krustiņu, jau visu zina, un viņam pārējie fragmenti nav vajadzīgi. Nē, atrisinājums noteikti bija daudz sarežģītāks. Mēs lauzījām galvu vairākas dienas, līdz Belbo nolēma lūgt palīdzību Abulafijam. Un atbilde bija:

Viljams Postels nomirst 1581. gadā.

Rēkons ir Scntalbanas vikonts.

Parīzē, Mākslu un amatu muzejā, atrodas Fuho svārsts.

Bija pienācis laiks noskaidrot, kā lietojams Svārsts.

Un jau pēc dažām dienām cs varēju piedāvāt visai elegantu atrisinājumu. Kāds spiristiķis mums bija iesniedzis manuskriptu par katedrāļu hermētisko noslēpumu. Pēc mūsu autora vārdiem, Sartras katedrāles celtnieki reiz pie velves krusta iekāruši auklā svērteni un, vērodami tā kustības, itin viegli atklājuši, ka Zeme rotē ap savu asi.

- Tad redz, kāpēc notiesāja Galileju, - secināja Diotallevi.

- Baznīcas varenie bija sapratuši, ka viņš ir templietis.

- Nē, ne jau tāpēc, - iebilda Belbo. - Galilejs, protams, bija templietis, bet arī kardināli, kuri viņu tiesāja, bija Romas baznīcā iefiltrējušies templiešu adepti. Viņi steidzās aizbāzt muti tam nolādētajam toskānietim, nodevējam, kurš, slavaskāres dzīts, grasījās izkladzināt noslēpumu visai plašajai pasaulei, tā par četrsimt gadiem apsteidzot Plānā paredzēto laiku.

Katrā ziņā šis atklājums izskaidroja, kāpēc Sartras mūrniek-meistari uz grīdas zem sava Svārsta bija izveidojuši labirintu, pazemes strāvu tīkla stilizētu atveidojumu. Sameklējām Sartras labirinta attēlu: saules pulkstenis, vēju roze, asinsrites tīkls, Čūskas miegaino kustību glumās sliedes. Pasaules strāvu karte.

- Labi, pieņemsim, ka templieši izmantoja Svārstu, lai norādītu Umbilicus atrašanās vietu. Labirints ir tikai abstrakta shēma, tāpēc tā vietā uz grīdas jāizklāj pasaules karte. Un punkts, kam noteiktā laika brīdī pieskaras svārsta spice, ir ilgotā Pasaules Naba. Bet kur jāpiekar Svārsts?

- Par vietu nav nekādu šaubu, tā ir Saint-Martins-des-Champs, Patvērums.

- Labi, - Belbo tomēr gribēja visu noskaidrot līdz pēdīgiem sīkumiem, - bet pieņemsim, ka tieši pusnaktī Svārsts aizslīd pa līniju, kas savieno, piemēram, Kopenhāgenu un Keiptaunu. Kur tad atrodas Umbilicus? Dānijā vai Dienvidāfrikā?

- Pamatots iebildums, - es piekritu. - Bet mūsu dārgais spiristiķis raksta, ka Sartras katedrālē vienā no kora vitrāžām ir spraudziņa, un noteiktā dienā un noteiktā stundā pa šo spraugu iespīd saules stars un vienmēr krīt uz vienu un to pašu akmeni grīdā. Es neatceros, kādus secinājumus viņš no tā izvedināja, bet katrā ziņā tas esot liels noslēpums. Tas arī ir īstais paņēmiens. Arī Snint-Mnrtin kori ir kāda vitrāža, kurā starp diviem stikla gabaliņiem svina stiprinājumā ierīkota spraudziņa. Un šīs spraugas novietojums ir aprēķināts precīzi. Iespējams, ka jau sešsimt gadu kāds centīgi rūpējas par šo vitrāžu un pieskata spraugu. Bet noteiktas gada dienas pašā rītausmā...

- Tā var būt tikai 24. jūnija rītausma, Svētā Jāņa diena, vasaras saulgrieži...

- ... jā, un šajā dienā un šajā stundā pirmais saules stars, kas iespīd pa logu, krīt uz Svārstu. Un tieši tā vieta kartē, virs kuras Svārsts atrodas mirklī, kad tam pieskaras pirmais saules stars, tieši tas precīzais punkts ir Umbilicus!

- Spoži, - teica Belbo. - Bet ja laiks ir apmācies?

- Tad jāgaida nākamais gads.

- Atvainojiet, - teica Belbo. - Pēdējā tikšanās paredzēta Jeruzālemē. Vai nevarētu būt, ka Svārsts tomēr jāiekabina Omara mošejas augstākajā kupolā?

- Nē, - es pārliecināti iebildu. - Dažās zemeslodes vietās Svārsts savu ciklu veic 36 stundās, Ziemeļpolā tam vajadzīgas tikai 24 stundas, bet uz ekvatora svārstību plakne vispār nekad nemainītos. Tāpēc vieta ir svarīga. Ja templieši pie sava atklājuma tikuši Saint-Martin baznīcā, tad viņu aprēķini ir pareizi tikai Parīzē, jo Palestīnā Svārsta kustības būtu citādas.

- Bet kurš var pierādīt, ka viņi savu atklājumu izdarījuši tieši Saint-Martin baznīcā?

- Pirmkārt, viņi izvēlējušies Saint-Martin par savu Patvērumu; otrkārt, jau kopš Sentalbānas priora laikiem līdz Postelam un revolucionārajam Konventam viņi šo vietu vienmēr pieskati juši; un, treškārt, jau pēc pirmajiem Fuko eksperimentiem viņi Svārstu piekāra tieši tur. Ir pārāk daudz norādījumu.

- Bet pēdējā tikšanās taču ir Jeruzālemē.

- Nu un tad? Jeruzālemē tiek salikta kopā beigu vēsts, un to jau arī nevar paveikt pāris minūtēs. Visi vienu gadu gatavojas. Un nākamā gada 23. jūnijā visas sešas grupas sapulcējas Parīzē, lai noskaidrotu, kur atrodas Umbilicus, un beidzot varētu pārņemt savā varā visu pasauli.

Belbo nelikās mierā: - Tomēr šis tas man joprojām neliekas pārliecinoši. Visi trīsdesmit seši zināja, ka beigās tiks pavēstīts, kur meklējams Umbilicus. Svārstu vairākkārt iekarināja dažādās katedrālēs, un tātad arī tas nebija nekāds noslēpums. Tad kāpēc viņi nerīkojās - Bekons, Postels vai pats Fuko, kurš ari noteikti ietilpa tai pašā bandā, ja krāmējās ar Svārstiem un zināja, kur to iekabināt? Vai tad viņiem bija grūti, nē, patiešām, vienkārši izklāt uz grīdas karti, pareizi to iegrozīt un pašiem visu atklāt? Manuprāt, mēs neesam uz pareizā ceļa.

- Ceļš ir pareizais, - es teicu. - Beigu vēsts atklāj to, ko neviens nekādi nevarēja zināt: kuru karti izmantot!

Karte nav teritorija.

Alfreds Kožibskls, zinātne un veselība Alfred Korzybskl, Science and sanity, 1953; 4. ed., The International Non-Aristotelian Library. 1958, II, 4, p. 58

83 nodaļa

- Jūs droši vien zināt, ciktāl bija attīstījusies kartogrāfija templiešu laikos, - cs teicu. - Tai gadsimtā bija izplatītas arābu kartes, kurās, starp citu, Āfrika novietota augšpusē un Eiropa lejā; vēl tika izmantotas jūrasbraucēju kartes, kuras visā visumā bija diezgan precīzas; un vēl kartes, kas bija sastādītas jau pirms trijiem vai četriem gadsimtiem, bet skolās tās joprojām atzina par gluži labām. Jāņem vērā, ka Umbilicusxietas noteikšanai nav vajadzīga precīza karte tādā nozīmē, kā mēs precizitāti saprotam mūsdienās. Templiešu mērķiem būtu derīga arī visparastākā shēma, ja vien tā atbilst vienīgajām prasībām: ja karte pareizi novietota, 24. jūnija rītā pirmais stars apgaismo Svārstu tieši virs Umbilicus. Un tagad klausieties uzmanīgi! Pieņemsim, ka Umbilicus atrodas Jeruzālemē. Mūsu modernajās kartēs Jeru-zāleme atrodas vienā noteiktā vietā, taču arī tajās viss atkarīgs no projekcijas. Bet kas zina, kā bija iekārtota karte, kuru izmantoja templieši. Un tas nemaz nebija svarīgi. Svārsts nav pakārtots kartei, karte ir pakārtota Svārstam. Vai saprotat? Tā varēja būt visnejēdzīgākā un neprecīzākā karte pasaulē, galvenais, ka to varēja izklāt zem Svārsta tā, lai liktenīgais 24. jūnija rītausmas stars norādītu punktu, kur šajā kartē iezīmēta Jeruzālemc. Un nav svarīgi, ka citās kartēs Jeruzāleme attēlota pavisam citur.

- Bet tas taču neatrisina mūsu problēmu, - teica Diotallevi.

- Protams, ka ne, bet arī trīsdesmit sešiem neredzamajiem tas nevarēja līdzēt. Ja tu nezini, kura karte ir īstā, nekas nesanāks. Iedomāsimies karti, kas novietota kanoniskā veidā: austrumi apsīdas virzienā un rietumi baznīcas joma virzienā, jo tieši tā ir orientētas visas baznīcas. Un tagad izteiksim jebkādu pieņēmumu -piemēram, šajā izšķirošajā rītausmā stars apspīd Svārstu, kad tas atrodas dienvidaustrumu ceturksnī. Ja tas būtu pulkstenis, varētu teikt, ka Svārsts rāda divdesmit piecas minūtes pāri pieciem. Labi? Un tagad paskatieties!

Sameklēju plauktā kartogrāfijas vēstures sējumu.

- Skatieties, karte Nr. viens, XII gadsimts. Tajā saglabāta T-veida karšu struktūra: augšā atrodas Āzija un Zemes Paradīze, kreisajā pusē ir Eiropa, labajā pusē - Āfrika, un te turklāt aiz Āfrikas norādīti arī antipodi. Karte Nr. divi, radīta, iedvesmojoties no Makrobija Somnium Scipionis*, un dažādos variantos tā tika lietota līdz pat sešpadsmitajam gadsimtam. Āfrika gan te sanākusi tāda pašaura, bet neko darīt. Un tagad uzmanību! Orientējiet abas kartes vienādi ar austrumiem uz apsīdas pusi, un redzēsiet, ka mūsu iedomātā pulksteņa pieciem un divdesmit piecām minūtēm pirmajā kartē atbilst Arābija, bet otrajā - Jaunzēlande, ņemot vērā, ka tai vietā ir iezīmēti antipodi. Nabaga templietis var zināt visu par Svārstu, bet, ja viņam nav zināms, kuru karti lietot, pie vispasaules varas viņš netiks. Beigu vēstī bija smalki aizšifrēti norādījumi par to, kur meklējama īstā karte, kura varbūt uzzīmēta šķībi greizi īpaši šim nolūkam. Vēsts atklāja, kur meklējama karte: kādā manuskriptā, kurā bibliotēkā, klosterī vai pilī. Un iespējams, ka Bekonam, Dī vai citiem izdevās rekonstruēt pilnu beigu vēsts tekstu, - viņi uzzināja, ka vajadzīgā karte atrodas tur un tur. Bet tostarp Eiropu postījuši visdažādākie notikumi, un klosteris, kur karte glabājās, jau nodedzināts vai arī karte nozagta, vai nezin kur noklīdusi. Un varbūt pasaulē ir kāds, kuram šī karte pieder, bet viņš nezina, kam tā paredzēta, vai arī nojauš, ka tā radīta kādam īpašam mērķim, tomēr skaidra priekšstata viņam nav, - un tā kartes īpašnieks klīst pa pasauli, meklēdams pircēju. Iedomājieties: neskaitāmi piedāvājumi, viltus

à

pēdas, mānīgi norādījumi. Teksti, kuros runāts pavisam par ko citu, bet templieši tajos mēģina salasīt ziņas par karti; bet tekstus, kuros patiešām vēstīts par karti, kāds iztulko kā slepenus mājienus, piemēram, par zelta iegūšanu. Un varbūt daži nopūlas no jauna radīt īsto karti, pamatojoties uz aptuveniem pieņēmumiem.

- Kas tie varētu būt par pieņēmumiem?

- Piemēram, doma par mikrokosma un makrokosma atbil-smēm. Bet apskatiet trešo karti! Vai zināt, no kurienes tā nāk? Tā parādās Roberta Fluda Utriuscļue Costni Historia otrajā traktātā. Nevajadzētu aizmirst, ka Fluds ir rožkrustiešu pārstāvis Londonā. Un ko tad dara mūsu dārgais Robertus dc Fluctibus, kā viņš mēdza parakstīties? Viņš nezīmē parastu karti, šī ir dīvaina visas zemeslodes projekcija, kas veidota, skatoties no Pola, protams, no mistiskā Pola, - un tātad no ideālā Svārsta, kas piestiprināts pie ideālas velves. Šī karte ir radīta novietošanai zem Svārsta! Tas taču ir acīmredzams. Jocīgi, ka līdz šim neviens to nav pamanījis...

- Vaina tāda, ka spiristiķiem ir palēna domāšana, - teica Belbo.

- Jā, un mēs esam vienīgie templiešu cienīgie mantinieki. Bet ļaujiet man pabeigt. Jūs taču noteikti pamanījāt, ko atgādina šīs kartes shēma, - tā ir veidota kā grozāms aplis, tieši tāpat kā burtu apļi, ko Tritēmijs izmantoja savu ziņu šifrēšanai. Šī nemaz nav karte. Tā ir ierīce, kas radīta visu iespējamo variantu izmēģināšanai, lai veidotu alternatīvās kartes, līdz būs atrasta pareizā! Un Fluds pats to skaidri pasaka paskaidrojumā zem attēla: tas esot tikai kāda instrumentum uzmetums, pie kura vēl daudz jāstrādā.

- Bet vai tad Fluds ietiepīgi nenoliedza to, ka Zeme griežas? Kā tad viņš būtu varējis domāt par Svārstu?

- Mums ir darīšana ar iniciētajiem. Un īsts iniciētais noliedz

to, kas viņam zināms; viņš pat noliedz, ka viņam vispār kaut kas zināms; viņš melo, lai nosargātu noslēpumu.

- Tas varētu izskaidrot, kāpēc Dī pinās ar visiem tiem karaliskajiem kartogrāfiem, - teica Belbo. - Viņa mērķis nebija noskaidrot pasaules “patieso” formu, viņš gribēja starp visām nepareizajām kartēm atrast vienīgo vajadzīgo un tātad pareizo.

- Nav slikti, nav slikti, - teica Diotallevi. - Atrast patiesību, precīzi rekonstruējot melīgu tekstu.

Par šīs Asamblejas galveno - un, pēc manām domām, arī noderīgāko - darbības virzienu vajadzētu kļūt darbam pie dabas vēstures, sekojot verulamieša norādījumiem.

Kristiāns Helgenss. vēstule Kolbēram Christian Huygens, Lettre a Colbert;

84 nodaļa

Oeuvres Completes, La Haye. 1888-1950, VI, pp. 95-96

Sešu grupu pūliņi nebija vērsti tikai uz kartes meklējumiem. Iespējams, ka templieši no pirmajām divām vēsts daļām, ko bija savienojuši portugāļi un angļi, jau bija nopratuši, ka noslēpuma atklāšanai nepieciešams Svārsts, bet tolaik idejas par svārstiem vēl bija visai miglainas. Nav grūti nokarināt parastu svērteni - auklā iesietu svina gabaliņu, bet pavisam kas cits ir radīt izcili precīzu mehānismu, kuru saules stars noteiktā vietā skar sekundes desmitdaļā. Tāpēc templieši rēķināja gadsimtiem ilgi. Bekona piekritēju grupa centīgi darbojās šajā jomā un pūlējās pārvilināt savā pusē visus iniciētos, ar kuriem tik izmisīgi centās sazināties.

Un nav nejaušība, ka viens no rožkrustiešu pārstāvjiem, Sālamans de Kauss, pēc Rišeljē rīkojuma saraksta traktātu par saules pulksteņiem. Un vēlāk, sākot ar Galileju, visi gluži neprātīgā aizrautībā metas pētīt svārstus. Par aizbildinājumu tiek minēta iespēja izmantot svārstus ģeogrāfisko platuma grādu noteikšanai. Bet 1681. gadā Heigenss atklāj, ka svārsts, kurš Parīzē ir ļoti precīzs, Kajcnnā darbojas lēnāk, un viņš tūdaļ noprot, ka tas ir atkarīgs no centrbēdzes spēka, kas mainās zemes rotācijas iespaidā. Un, kad Heigenss publicē savu Horologium Oscillatorium* kurā attīsta jau Galileja izteiktās nojausmas par svārstiem, kurš Hei-gensu aicina uz Parīzi? Kolbērs! Tas pats Kolbērs, kurš uz Parīzi ataicināja arī de Kausu, lai uzticētu tam pazemes eju sakārtošanu!

1661. gadā Cimento akadēmija izsaka secinājumus, pie kuriem

Fuko nonāks tikai pēc kāda laika, - nepaiet ne pieci gadi, un Tos-kānas Leopolds akadēmiju izklīdina, bet pats drīz vien Romā saņem slepenu balvu - kardināla micīti.

Bet tas vēl nav viss. Svārstu medības turpinās arī nākamajos gadsimtos. 1742. gadā (gadu, pirms dokumentos pirmoreiz fiksēta grāfa Senžermēna parādīšanās!) De Merāns iesniedz Académie Royale des Sciences^169 apcerējumu par svārstiem. 1756. gadā (kad Vācijā izveidojas Stingrais Tempļa Rits) Bužērs saraksta pētījumu Sur la direction qu’affectent tous les fils à plomb^170.

Es uzdūros satriecošiem virsrakstiem - piemēram, 1821. gadā tapušo Žana Batista Bio darbu sauca Recueil d’observations géodesiques, astronomiques et physiques, exécutées par ordre du Bureau des Longitudes de France, en Espagne, en France, en Angleterre et en Ecosse, puor déterminer la variation de la pésanteur et des degrés terrestres sur le prolongement du meridien de Paris.[171] * Francijā, Spānijā, Anglijā un Skotijā! Turklāt saistībā ar Saint-Martins meridiānu! Un sers Edvards Sebins 1823. gadā publicē An Account of Experiments to Déterminé the Figure of the Earth by Mcans of the Pend lu m Vibrating Seconds in Différent Latitudes'. **** Un vēl noslēpumainais grāfs Fjodors Petrovičs Litke, kurš 1836. gadā publicē savu pētījumu rezultātus par svārsta izturēšanos, kas iegūti jūrasbraucienā apkārt pasaulei. Piedevām viņa pētījumus atbalstījusi Pēterburgas Zinātņu akadēmija. Kāpēc iesaistījušies arī krievi?

Bet varbūt tai pašā laikā kāda no grupām - visticamāk, Bekona domu mantinieki - nolēma atklāt strāvu noslēpumu bez kartes un bez svārsta, tāpat kā viņu senie priekšgājēji, no jauna ieklausoties pazemes čūskas elpā? Tad jau arī Salona izteiktās nojautas var iesaistīt kopīgajā ainā, jo tieši Fuko laikos bēkoniešu radītās industriālās pasaules darboņi sāk rakt metropolitēna tīklus Eiropas galvaspilsētu pašā sirdī.

- Taisnība, - teica Belbo, - deviņpadsmitā gadsimta interese par pazemi tiešām līdzinās apsēstībai. Zans Valžans, Fantomass, Zavērs un Rokambols - visi skraidelē pa pazemes ejām un kloā-kām. Ak dievs, man ienāca prātā, ka visi Zila Verna romāni nav nekas cits kā lasītāju iesvētīšana pazemes noslēpumos! Ceļojums uz Zemes centru, divdesmit tūkstoši ljē pa jūras dzelmi, alas Noslēpumainajā salā, Melnās Indijas milzīgā pazemes karaliste! Vajadzētu iezīmēt kartē šo ceļojumu maršrutus, un mēs noteikti iegūtu zīmējumu, kurā ieskicēti Čūskas gredzeni, - tā būtu visu kontinentu leys shēma. Vems gan no gaisa, gan no pazemes pēta telūrisko strāvu tīklu.

Iesaistījos arī es: - Kā sauca to Melnās Indijas galveno varoni? Džons Garrals - gandrīz vai Grāla anagramma!

- Neesam jau nekādi no realitātes atrauti intelektuāļi. Un tāpēc mums nav grūti saskatīt vēl skaidrākas zīmes, ko savos darbos iepinis Vcrns. Robūrs Iekarotājs, proti, Kobur le Conquérant., - R. C., Rosa et Crux, Roze un Krusts. Un, lasot vārdu Robur no otra gala, sanāk Rubor - rozes sārtums.

85 nodaļa

Fileass Fogs, Phileas Fogg. Šis vārds ir paraksts: eas grieķiski

izsaka visaptverošo (un atbilst pan- un poly-), un tādējādi

Fileass nozīmē to pašu, ko Polifils. savukārt viņa uzvārds Fogg angliski nozīmē migla .. Bez šaubām, Verns bija iesaistījies biedrībā Le Brouillard, kuras nosaukums tulkojams tāpat. Un verns pat ir bijis tik laipns, ka ir uzsvēris šīs biedrības un rožkrustiešu saistību, jo galu galā kas gan ir dižciltīgais ceļotājs Fileass Fogs, ja ne rožkrustietis? .. vai tad viņš nav piederīgs Reformu klubam, Reform Club. kura iniciāļi R. C. norāda uz reformējošo Rozes un Krusta brālību? Turklāt šis Reform Club atrodas Pelmelā, tā vēlreiz norādot saistību ar Polifila sapni.

Mlšels Lamī, žlls verns, iniciētais un iniclētājs Michel Lamy, Jules Verne, inltle et initiateur, Paris, Payot. 1984, pp. 237-238

Rekonstrukcija aizņēma daudzas, daudzas dienas. Mēs atstājām novārtā darbu, jo daudz svarīgākas šķita kārtējās jaunatklātās sakarības, ko varējām pavēstīt cits citam. Mēs kāri lasījām visu, kas pagadījās pa rokai - enciklopēdijas, avīzes, komiksus, izdevniecību katalogus, un visur meklējām zemtekstus, kas iederētos mūsu fantāzijās. Mēs aizrautīgi rakņājāmies pa antikvāru grāmatu bodītēm, meklējām noderīgas ziņas avīžu kioskos, grābām atklāsmes no mūsu spiristiķu manuskriptiem un tad traucāmies uz redakciju, lai triumfējoši nosviestu uz galda savu pēdējo atradumu. Tagad, atceroties šīs nedēļas, man šķiet, ka viss notika zibenīgi, drudžaini: ainas mijas kā Lerija Semona filmās - visi skrien un krīt, joņo pa kāpnēm augšup un lejup virsskaņas ātrumā, durvis virinās vaļā un ciet, pa gaisu lido putukrējuma tortes, saskrienas veci automobiļi, veikalā sagāžas plaukti un pašķīst kārbiņas un pudelītes, šļācas zeltera straumes un uzsprāgst miltu maišeļi. Turpretī atceroties starplaikus, sastinguma laiku - visu pārējo dzīvi, kas ritēja ap mums, es itin kā skatos palēninātu filmu; tad arī Plāna-veidošanās atgādināja mākslas vingrotāja soļus, diska metēja lēno pagriezienu, lodes grūdēja

piesardzīgo iešūpošanos, golfa ilgās pauzes, beisbola spēlētāju nejēdzīgo vilcināšanos. Lai ari kāds būtu mūsu ritms, liktenis neskopojās, mēs gribējām atrast sakarības un saskatījām tās visur un vienmēr, pasaule eksplodēja un pārvērtās par nozīmju tīklu, par līdzību virpuli, un viss vēstīja par visu, jebkas izskaidroja visu pārējo...

Lijai par to nekā nestāstīju, lai viņu lieki nekaitinātu, bet pat Džūlio veltīju aizvien mazāk laika. Naktīs bieži uzrāvos no miega, piemēram, aptvēris, ka Renē Dekarta iniciāļi (protams, latīniskajā rakstībā - Renātus Cartesius) ir R. C. un ka viņš sākumā pārāk dedzīgi bija meklējis rožkrustiešus un pēc tam vēl dedzīgāk bija noliedzis, ka būtu tos atradis. Un kāpēc tāda apsēstība ar Metodi? Metode bija vajadzīga, lai atrisinātu noslēpumu, ar kuru bija aizrāvušies visi Eiropas iniciētie... Un kurš gan slavināja gotisko katedrāļu burvību? Renē Satobriāns - René de Chateaubriand. Un kurš Bēkona laikos sarakstīja Steps to the Temple^172? Ričards Krešo - Richard Crashaw. Un tad vēl Ranjēri de Kal-cabidži - Ranieri de Calzabijji, Renē Sārs - René Char, Reimonds Cāndlers—Raymond Chandler*! Un arī Kasablankas Riks- Rick of Casablanca?

86 nodaļa

Šī gudrība nav tikusi zaudēta, un vismaz tās materiālo daļu sito mūki nodeva tālāk dievnamu celtniekiem .. Pagājušajā gadsimtā viņi bija pazīstami kā Compagnons de la Tour de France, Francijas Torņa biedri, un tieši viņiem Eifelis uzticēja sava torņa celtniecību.

L. Šarpentjē. Šartras katedrāles noslēpumi L. Charpentler, Les mysteres de la cathčdrale de cnartres, Paris, Laffont, 1966, pp. 55-56

N u musu acu priekšā bija viss modernais laikmets - neskaitāmi čakli kurmji urbās pazemē, lai izpētītu planētu no iekšpuses. Bet bija jābūt vēl kādai iecerei, vēl kādam mēģinājumam tikt pie atrisinājuma, un to noteikti bija uzsākuši bēko-nieši; šī darba izpausmes droši vien bija tepat līdzās, un ikviens tās varēja saskatīt, taču neviens tās nemanīja... Urbjoties dziļumā, varēja izpētīt zemzemes krokas, bet ķelti un templieši ne tikai raka dziļas akas, viņi arī sasprauda zemē savus pret debesīm paslietos raidītājus un antenas, lai sūtītu ziņas no megalīta uz megalītu un uztvertu zvaigžņu ietekmi...

Atklāsme kādā bezmiega naktī piemeklēja Belbo. Viņš bija piegājis pie loga un skatījās tālumā pāri Milānas jumtiem, un ieraudzīja naksnīgi izgaismoto televīzijas torni, lielo pilsētas antenu. Pieticīgs un apdomīgi veidots Bābeles tornis no metāla. Un tai brīdī Belbo saprata.

- Eifcļa tornis, - viņš mums teica nākamajā rītā. - Kā gan mēs par to neiedomājāmies agrāk? Metāla megalīts, pēdējo ķeltu men-liirs, dobā smaile, kas augstāka un pārāka par visām gotiskajām smailēm. Jo kāpēc gan Parīzē būtu vajadzīgs šāds pilnīgi bezjēdzīgs monuments? Tā ir debesu zonde, antena, kas savāc informāciju no visiem slepenajiem uztvērējiem, kas sasprausti zemeslodes garozā, - no Lieldienu salu.skulptūrām, no Maču Pikču, no Ņujorkas Brīvības statujas, ko iecerēja iniciētais Lafajets, no

Luksoras obeliska, no Tomaras augstākā torņa, no Rodas kolosa, kas turpina raidīt no ostas ūdeņu dziļumiem, kur neviens vairs nespēj to atrast, no tempļiem brahmaņu džungļos, no Ķīnas Lielā mūra tornīšiem, no Aijeras klints virsotnes, no Strasbūras katedrāles smailēm, par kurām tā jūsmoja iniciētais Gēte, no Rašmora kalnā iecirstajām sejām (tātad arī Hičkoks bijis iniciētais un daudz ko sapratis!), no Empire State Building debesskrāpja, un sakiet, lūdzami, kāda gan impērija piesaukta šīs amerikāņu iniciēto radītās ēkas nosaukumā ja ne Prāgas Rūdolfa impērija! Eifeļa tornis uztver informāciju no pazemes un sastata to ar ziņām, ko saņem no debesīm. Un kurš pirmais Eifeļa torni tik šausminoši parādīja kino? Renē Klērs filmā Aizmigusi Parīze. Renē Clair, atkal R. C.

Steigšus vajadzēja pārlasīt visu zinātņu vēsturi. Tagad mums kļuva saprotama pat sacensība kosmosa telpā - ar visiem šiem vājprātīgajiem satelītiem, kuru vienīgais uzdevums ir nemitīgi fotografēt zemeslodes garozu, lai noteiktu neredzamo spriedzi, zemūdens plūsmas, karstā gaisa straumes. Un satelītu spiets sazinājās savā starpā, sazinājās ar Eifeļa torni, sazinājās ar Stoun-hedžu...

Tā ir pārsteidzoša sagadīšanās, ka 1623. gada In folio izdevumā, kas publicēts ar Šekspīra vārdu, ir iek|auti tieši trīsdesmit seši darbi.

V. F. č. Vigstons, Frānslss Bekons jeb fantomātlskais kapteinis Šekspīrs: rožkrustlešu maska w. F. C. Wigston. Francis Bacon versus Phantom Captain Shakespeare: The Rosicrucian Mask.

87 nodaļa

London, Kegan Paul. 1891. p. 355

Kad pārmijām savu murgaino pārdomu augļus, mums šķita, un pamatoti, ka balstāmies uz nepamatotām asociācijām, pārlieku dīvainām sakarībām, un, ja kāds mums pārmestu, ka mēs tām esam noticējuši, mums būtu kauns. Par mierinājumu mums derēja pārliecība (protams, atbilstoši ironijas smalkajai etiķetei - nekad vārdos neizteikta), ka mēs tikai parodējam spiris-tiķu neloģisko loģiku. Mēs visi trīs, ticot, ka rotaļādamies vācam gabaliņus izsmējīgai mozaīkai, vācām pierādījumus, ko celt priekšā kopīgajās sapulcēs, bet šajās ilgajās meklējumu stundās mūsu smadzenes ierada savienot, savienot, savienot jebko ar jebko citu. Tagad esmu pārliecināts, ka pienāk brīdis, kad vairs nepastāv atšķirība starp pieradumu izlikties, ka tici, un pieradumu ticēt.

Tāpat notiek ar spiegiem: viņi iefiltrējas ienaidnieka slepenajos dienestos un ierod domāt tāpat kā viņu pretinieki, un izdzīvo vienīgi tic, kuriem izdevies pielāgoties un pārveidot savu domāšanu; un nav jābrīnās, ka pēc neilga laika viņi pāriet sava ienaidnieka pusē, jo tā nemanot ir kļuvusi par viņu pusi. Un tāpat vientuļnieki, kas dzīvo kopā ar suni. Tāds cilvēks augām dienām sarunājas ar suni, sākumā pūlas izprast suņa loģiku, tad nāk pie pārliecības, ka suns izprot viņa domu gājienus; vispirms tādam šķiet, ka sunītis ir kautrīgs, tad - greizsirdīgs, vēlāk - bezkaunīgs un atriebīgs, un vēl pēc kāda laika viņš sāk izteikt sunim pārmetumus un rīkot greizsirdības scēnas, jo ir svēti pārliecināts, ka

suns kļuvis tāds pats kā viņš, un lepojas ar saviem panākumiem lopiņa cilvēciskošanā, bet patiesībā viņš pats tapis līdzīgs sunim.

Es katru dienu biju kopā ar Liju un bērnu, un varbūt tāpēc mani šī spēle ietekmēja vismazāk no mums trijiem. Biju pārliecināts, ka spēles noteikumus nosaku es pats, jutos kā toreiz Brazīlijā rituāla laikā, šķindinādams agogo, - vajag tik nostāties to pusē, kuri izraisa pārdzīvojumus, un tu pats tos neizjutīsi. Tolaik es to vēl nezināju, bet tagad zinu, ka Diotallevi nemanot pārvērta arī savu ķermeni, - arī tas pārņēma spiristiķu domāšanas veidu. Savukārt Belbo pārveidoja arī savu apziņu. Es pieradinājos, Diotallevi grāva savu miesu, bet Belbo pievērsās ticībai. Un mēs visi trīs pamazām zaudējām saprāta gaismu - to, kas cilvēkiem ļauj atšķirt līdzīgo no vienādā, metaforu no apzīmējamā. Mēs zaudējām brīnišķīgo, noslēpumaino, žilbinošo prāta spēju, kas mums ļauj apgalvot, ka X kungs ir kļuvis par īstu lopu. Tā sacīdami, mēs nu nekādi nedomājam, ka nabaga X kungam izauguši ragi un gara aste, turpretī slimnieks, padzirdējis, ka “X kungs ir īsts lops”, tūdaļ iztēlojas, kā šis tagad mauj, blēj vai urkšķ.

Mēs taču būtu varējuši pamanīt, kas notiek ar Diotallevi. Mēs būtu to pamanījuši, ja nebūtu tik ļoti aizrāvušies ar spēli. Manuprāt, viss sākās vasaras beigās. Diotallevi atgriezās no atvaļinājuma novājējis, bet tas nebija veselīgais kalsnums, kādu var iegūt, dažas nedēļas kāpelējot pa kalniem. Viņa maigās albīna ādas bālums bija kļuvis dzeltenīgs. Pat ja mēs būtu to ievērojuši, mēs klusībā nospriestu, ka viņš visu atvaļinājumu pavadījis, kver-not pie saviem rabīnu tekstu ruļļiem. Bet mūsu domas bija aizņemtas pavisam ar ko citu.

Un patiešām, drīz vien mums bija skaidrs, ko darījušas pārējās grupas, tās, kuras nebija vienotas ar Bēkona piekritēju spārnu.

Piemēram, mūsdienās masonu pētnieki apgalvo, ka Bavāri-592 jas Apgaismotie, kuru mērķis bija izpostīt nācijās un sagraut

valsts varu, bijuši galvenais iedvesmas avots ne tikai Bakuņina anarhismam, bet ari marksismam. Cik bērnišķīgi uzskati! Bavārijas Apgaismotie bija tikai provokatori, ko bēkonieši bija iesūtījuši teitoņu vidē, bet pavisam citādas domas bija prātā Marksam un Engelsam, kad viņi 1848. gada manifestu iesāka ar izteiksmīgajiem vārdiem: “Rēgs klīst pa Eiropu...” Kamdēļ tik pārspīlēti gotiska metafora? Komunistiskā manifesta autori sarkastiski dod mājienu par rēgaino Plānu, kas jau vairākus gadsimtus virza visa kontinenta vēsturi. Un viņi gan bēkoniešiem, gan neotemplie-šiem piedāvā citu iespēju. Markss bija ebrejs, iespējams, ka sākotnēji viņš bija Heronas vai Safedas rabīnu pārstāvis un mēģināja iesaistīt Plānā visu Izredzēto tautu. Tad viņš pārlieku aizrāvās un identificēja Sehinah - Valstības trimdā izkliedēto tautu - ar proletariātu. Viņš pievīla savu audzinātāju cerības un pilnīgi pārvērta jūdaiskā mesiānisma idejas. Visu zemju templieši, savienojieties! Karti - strādniekiem! Spoži! Kur gan atrast labāku vēsturisku izskaidrojumu komunismam?

- Jā, - teica Belbo, - bet arī bēkoniešiem gadījies noklīst no ceļa, vai jums tā nešķiet? Daži no viņiem aiztraucās pa zinātnisko sapņu ceļu, bet nonāca strupceļā. Kas gan ir šīs dinastijas beigu pārstāvji? Einšteins, Fermi un pārējie, kas meklē noslēpumu mikrokosma sirdī un paveic nepareizos atklājumus. Orās, dabiskās, viedās telūriskās enerģijas vietā viņi atklāj tehnoloģisko, netīro, zemo atomenerģiju...

- Laiktelpa - Rietumu kļūda, - teica Diotallevi.

- Tā ir Centra nozaudēšana. Vakcīnas un penicilīns ir Mūžības eliksīra karikatūras, - es tādā pašā garā piebalsoju.

- Tāpat kļūdījās vēl viens templietis - Freids, - teica Belbo.

- Viņš nevis pētīja fiziskās pazemes labirintus, bet sāka rakties psihiskajā pazemē, it kā par to visu, turklāt daudz labāk jau nebūtu pateikuši alķīmiķi.

- Bet tu pats nopūlies, lai tik varētu izdot doktora Vāgnera grāmatas, - pārmeta Diotallevi. - Manuprāt, psihoanalīze ir tikai neirotiķiem domātas blēņas.

- Jā, un penis ir tikai fallisks simbols, - es secināju. - Kungi, nerunāsim lieku un netērēsim laiku. Mēs joprojām nezinām, kur meklējami jeruzālcmieši un paulikāņi.

Bet, iekams varējām atbildēt uz šo jautājumu, mēs sadūrāmies ar vēl vienu grupu, kas nebija trīsdesmit sešu neredzamo mantiniece, tomēr jau visai drīz bija iesaistījusies spēlē un, vairodama haosu, daļēji bija izjaukusi citu spēlētāju ieceres. Šī grupa bija jezuīti.

Barons fon Hunds, bruņinieks Ramzē .. un daudzi citi, kas iedibināja pakāpes šajos rītos, darbojās pēc jezuītu ģenerāļa norādījumiem .. Templiešu kustība ir jezuītisms.

No Čārlza Souterana vēstules Blavatskas kundzei Letter to Madame Blavatskv from Charles Southeran,

88 nodaļa

32 A and p.r. 94 Memphis, к. R., K. Kadosch, м. M. 104,

Eng.. etc. Initiate of the English Brotherhood of the Rosicrudans and other secret socletles, Januarv 11,1877; isls Unvelied,

1877, p. 390

Viņi pārāk bieži bija gadījušies mums ceļā. Sākot no pirmajiem rožkrustiešu manifestiem. Jau 1620. gadā Vācijā parādās Rosa Jesuitica,* kur atgādināts, ka roze ir katolisks un Marijas simbols un rikai pēcāk to pārņēmuši rožkrustieši; un turpat doti mājieni, ka abi ordeņi ir radniecīgi,- rožkrustiešu mācība esot tikai jezuītu mistikas pārveidojums, kas piemērots plašai lietošanai reformām Vācijā.

Es atcerējos Salona vārdus par to, ka tēvs Kirhers dedzīgi bija uzbrucis rožkrustiešiem tieši grāmatā, kurā rakstīja par zemeslodes dzīlēm.

- Tēvs Kirhers ir viens no galvenajiem šī stāsta varoņiem, -es teicu. - Kāpēc šis cilvēks, kurš vairākkārt bija pierādījis, ka viņam piemīt novērošanas spējas un prasme veikt eksperimentus, pēc tam savas nedaudzās labās idejas noslīcināja lappušu tūkstošos, kur čum un mudž neticamas hipotēzes? Viņš sarakstās ar ievērojamākajiem angļu zinātniekiem. Un katrā savā grāmatā piesauc visdažādākās rožkrustiešu iecienītās tēmas - šķietami viņš cenšas apstrīdēt rožkrustiešu uzskatus, bet īstenībā pats ir tos pārņēmis un katram jautājumam piedāvā savu risinājuma variantu kontrrefor-mācijas garā. Fama pirmajā izdevumā Haselmeijera kungs, kuru jezuīti par viņa reformatoriskajām idejām bija iemetuši cietumā, uzstājīgi apgalvo, ka īstie un labie jezuīti patiesībā esot viņi, rožkrustieši. Lai kā tur būtu, Kirhers saraksta savus trīsdesmit un cik tur sējumus, lai pateiktu, ka īstie un labie rožkrustieši patiesībā ir viņi, jezuīti. Jezuīti cenšas pārņemt Plānu savās rokās. Un svārstus grib pētīt arī tēvs Kirhers, un to viņš dara, kaut arī pa savam prātam: izgudrojot planetāro pulksteni, kas ļauj noteikt precīzu laiku visās jezuītu kopienās, kuras izkliedētas pa plašo pasauli.

- Bet kā tad jezuīti bija uzzinājuši par Plāna pastāvēšanu? Templieši taču ļāva, lai viņus apkauj, bet savu noslēpumu neatklāja, - prātoja Diotallevi.

Nebija jēgas atbildēt, ka jezuītiem vienmēr zināms vairāk nekā pašam velnam. Vajadzēja atrast kādu pārliecinošāku izskaidrojumu.

Un to mēs atradām pavisam drīz. Atkal Gijoms Postels. Šķirstot Kretino-Zolī (par šo uzvārdu smīkņājām labu bridi) sarakstīto jezuītu ordeņa vēsturi, atklājām, ka savulaik Postclu sagrābusi mistiska ticības degsme un atdzimšanas slāpes un 1544. gadā viņš devies uz Romu pie Ignacija Lojolas. Ignacijs šo uzņēma atplestām rokām, bet Postels tomēr nespēja atteikties no savām uzmācīgajām idejām, no saviem kabalismiem un ekumenisma -un šādi uzskati jezuītiem nu nekādi nevarēja iet pie sirds. Un visnetīkamākā un uzmācīgākā no Postela idejām, no kuras viņš nebija pierunājams atteikties, bija tā, ka Pasaules Karaļa gods pienākas Francijas valdniekam. Ignacijs bija svēts, tomēr spānis.

Tā viņu draudzībai pienāca gals, Postels pameta jezuītus vai varbūt jezuīti izmeta viņu no savas kopienas. Bet, ja Postels bija bijis jezuīts kaut vai tikai īsu laika sprīdi, tad viņš noteikti bija zvērējis svētajam Ignacijam uzticību un paklausību per inde ac cari, aver* un tātad noteikti bija atklājis viņam ari savu misiju. Mīļais Ignacij, - viņš tam droši vien bija teicis, - tev jāzina, ka, pieņemot mani, tu pieņem arī templiešu Plāna noslēpumu, jo es, necienīgais, esmu franču grupas pārstāvis. Un pat vēl vairāk - man tev jāsaka, ka mēs visi gatavojamies trešajai tikšanās reizei 1584. gadā, un tad jau labāk to sagaidīt nd majorēm Deijļlorinm*.

Tātad jezuīti templiešu noslēpumu uzzina no Postela viņa vājuma brīdī. Un tāda mēroga noslēpums jāliek lietā. Svētais Ignacijs dodas mūžīgajā svētlaimībā, bet viņa sekotāji nezaudē modrību un joprojām neizlaiž Postelu no acīm. Jezuīti grib zināt, ar ko viņš satiksies liktenīgajā 1584. gadā. Bet, ak vai, Postels nomirst, nesagaidījis šo brīdi. Jezuīti nekā neuzzina, kaut arī -kā vēsta viens no mūsu avotiem - pie Postela nāves gultas bijis kāds jezuīts, kura vārds līdz mūsdienām nav atceļojis. Un jezuītiem nav zināms arī tas, kurš stājies Postela vietā.

- Atvainojiet, Kasaubon, - iebilda Belbo, - bet kaut kas jūsu stāstā mani tomēr nepārliecina. Ja viss notika tā, kā jūs sakāt, tad pēc Postela nāves jezuīti nevarēja uzzināt, ka 1584. gada tikšanās izjuka.

- Nevajadzētu aizmirst, ka šie jezuīti esot bijuši tēraudeieti vīri, kurus nemaz tik viegli nav varēts apmuļķot, vismaz tā apgalvo goji, - teica Diotallevi.

- Ir skaidri zināms, ka viens jezuīts brokastīs var notiesāt divus templiešus un vēl pārīti uzkost vakariņās, - teica Belbo.

- Arī viņu ordeni mēģināja izklīdināt, turklāt vairākas reizes. To centās panākt visu Eiropas valstu valdības, un tomēr viņi joprojām ir sveiki un veseli un nekur nav pazuduši.

Vajadzēja iejusties jezuīta ādā. Ko dara jezuīts, ja viņam no nagiem izslīd Postels? Viena ideja man iešāvās prātā uzreiz, taču tā bija tik spiristiska, ka pat mūsu spiristiķi to neņemtu par pilnu: rožkrustieši ir jezuītu izgudrojums!

Pavēstīju savus minējumus pārējiem: - Pēc Postela nāves jezuīti, kuri taču irvaren viltīgi, paredzēja jucekli ar kalendāriem un nolēma pārņemt iniciatīvu savās rokās. Viņi noorganizēja rožkrustiešu mistifikāciju un precīzi izskaitļoja, kas notiks tālāk. Reizē ar neskaitāmajiem jūsmīgajiem nejēgām uz šī āķa uzķērās arī daži no īstajām templiešu grupām, pārsteigumā viņi sevi nodeva. Un vai šādā gadījumā varat iztēloties Bēkona dusmas? Flud, tu stulbeni, vai tad tu nevarēji stāvēt klusu? Bet vikont, My Lord,* likās, ka tie ir mūsējie... Idiot, vai tad es tev nemācīju, ka pāvesta piekritējiem nedrīkst uzticēties? Būtu labāk sadedzinājuši tevi, nevis to nelaimīgo Nolas Bruno!

- Bet kāpēc tad, kad rožkrustieši pārceļas uz Franciju, jezuīti un katoļu polemisti, kas darbojas jezuītu labā, uzbrūk rožkrus-tiešiem kā ķeceriem un velna apsēstajiem? - noprasīja Belbo.

- Jezuīti nekad nerīkojas tieši un atklāti. Citādi kas viņi būtu par jezuītiem!

Mēs ilgi strīdējāmies par manu pieņēmumu un beidzot vienojāmies, ka labāka tomēr bijusi sākotnējā hipotēze: rožkrustieši ir ēsma, ko frančiem izmetuši Bēkona piekritēji un vācieši. Bet, tikko parādījās manifesti, jezuīti tos tūdaļ atšifrēja un nekavējoties iesaistījās spēlē, lai sajauktu kārtis. Acīmredzot jezuītu mērķis bija neļaut angļu un vācu grupai savienoties ar frančiem. Un, kā zināms, mērķis attaisno līdzekļus, tāpēc derēja arī visnelietīgākie paņēmieni.

Un jezuīti vāca ziņas, uzkrāja informāciju un to visu apkopoja... kur? - Abulafijā, - smējās Belbo. Bet Diotallevi, kurš pats tostarp bija uzkrājis ne mazumu vērtīgu ziņu, apgalvoja, ka tas neesot nekāds joks. Jezuīti veidoja milzīgu, ārkārtīgi jaudīgu elektronisko skaitļošanas mašīnu, kas spētu iegūt pareizos secinājumus no melu un patiesības drusku maisījuma, ko Jēzus brālības locekli pacietīgi bija sakopojuši simtiem gadu laikā.

- Jezuīti saprata to, kas nedz nabaga vecajiem Provēnas templiešiem, nedz Bekona grupai nebija ienācis ne prātā, - teica Diotallcvi, - proti, viņi aptvēra, ka vajadzīgo karti var rekonstruēt arī ar kombināciju palīdzību, tātad ar tiem pašiem paņēmieniem, ko izmanto mūsdienu elektroniskās smadzenes! Jezuīti bija pirmie, kas izgudroja tavu Abulafiju! Tēvs Kirhers uzmanīgi izstudēja visus traktātus par kombinēšanas mākslu, sākot no Lulla un beidzot ar pašiem svaigākajiem darbiem. Un vai redzat, ko viņš iekļāvis savā Ars Magu a Sciendi...[173]

- Izskatās pēc tamborēšanas raksta parauga, - teica Belbo.

- Nē, mans dārgais, tās ir visas iespējamās n elementu kombinācijas. Faktoriāla aprēķināšana, tāpat kā Sefer Jecirah. Kombināciju un pārveidojumu aprēķins, pati Temuras būtība!

Tā tas noteikti bija. Nav nemaz tik grūti iecerēt visai miglainu metodi, kā, ņemot par pamatu polāro projekciju, varētu izveidot karti (kā to bija izsapņojis Fluds), bet pavisam kas cits ir skaidri zināt, cik mēģinājumi pavisam ir iespējami, turklāt prast tos visus pārbaudīt, lai nonāktu pie ideālā risinājuma. Un vēl liela atšķirība pastāv starp abstraktu visu iespējamo kombināciju modeli un reālu ietaisi, kas spētu tās visas izveidot. Un, redz, gan Kirhers, gan viņa audzēknis Sots projektēja “mehāniskās ērģe-lītes” - mehānismus ar perfokartēm, īstus kompjūterus. Binārie rēķini. Kabalas un modernās mehānikas savienojums.

IBM: Iesus Babbage Mundi,** lesum Binarium Magnifica-mur.*** AMDG: Ad Maiorem Dei Gloriam? Nē, drīzāk: Ars Magna, Digitale Gaudiuml * * * * IHS: Iesus Hardware & Software.

89 nodaļa

Visbiezākās tumsības klēpī ir radusies biedrība, ko veido jaunas būtnes, - šie brā|i pazīst cits citu, lai gan nekad nav tikušies, lieliski saprotas, lai gan neko cits citam nav skaidrojuši, un palīdz cits citam, kaut arī tos nesaista draudzība .. Šī biedrība ir pārņēmusi no jezuītiem aklu paklausību, no masoniem - pārbaudījumus un ārējās ceremonijas, no tem-pliešiem - pazemes spēku piesaukšanu un pārsteidzošu drosmiun vai tad grāfs Senžermēns vienkārši neatdarināja Gijomu Postelu, kuram piemita mānija izlikties, ka viņš ir daudz vecāks nekā īstenībā?

Marķīzs de Llšē, Apcere par ilumlnātu sektu Marquis de Luchet, Essai sur la secte des Illuminés,

Paris, 1789, v, v un Xii

Jezuīti bija sapratuši, kāds ir vislabākais paņēmiens, kā samulsināt un satriekt ienaidniekus: jāizveido slepenas sektas un jāgaida, līdz bīstamie ļaudis tajās jūsmīgi iesaistīsies, un tad var arestēt viņus visus. Vai, citiem vārdiem sakot, ja tu baidies no sazvērestības, organizē to pats, un visi, kas būtu varējuši vērpt sazvērestību pret tevi, nonāks tavā pakļautībā.

Es atcerējos, cik piesardzīgi un ar kādu netīksmi Aljē bija izteicies par Ramzē, kurš pirmais bija piesaucis templiešu un masonu saistību. Aljē bija ieminējies, ka Ramzē noteikti bijis saistīts ar katoliskajām aprindām. Un, patiešām, jau Voltērs bija apsūdzējis Ramzē kā jezuītu aģentu. Kad izveidojas angļu brīvmūr-niecība, jezuītu atbildes gājiens ir skotu neotemplieŠi Francijā.

Tagad mums bija skaidrs, kāpēc 1789. gadā marķīzs de Lišē anonīmi publicē savu slaveno Essai sur la secte des illuminés, kurā viņš uzbrūk visu pasugu un paveidu iluminātiem jeb apgaismotajiem, visviens, vai tie būtu Bavārijas vai citu zemju apgaismotie, baznīcnīdēji anarhisti vai mistiski noskaņoti neotemplieŠi, un tai pašā maisā viņš sabāž ari paulikāņus (mūsu mozaīkas gabaliņi pamazām, apbrīnojami un pārsteidzoši nostājās savās vietās!), kā arī Postelu un Senžermēnu. Un de Lišē žēlojās, ka šīs

templiešu misticisma izpausmes laupījušas uzticību arī brīvmūr-niecībai, kas, atšķirībā no visām iepriekšminētajām, gan esot brašu un godīgu cilvēku savienība.

Bēkonieši bija izgudrojuši masonu ložas kā Kasablankas IUck's Bar, bet jezuītiskie neotemplieŠi uzdevās par ložu īstenajiem radītājiem, tāpēc de Lišē tika sūtīts kā algots slepkava, kuram jāizrēķinās ar visām grupām, kas nebija piederīgas Bekona piekritēju spārnam.

Bet mums bija jārēķinās ar vēl kādu faktu, kuru nabaga Aljē nebija pratis izskaidrot. Kāpēc de Mestrs, kurš noteikti bija jezuītu pārstāvis, jau septiņus gadus pirms marķīza de Lišē darba publicēšanas devās uz Vilhelmsbādi, lai sētu nesaskaņas neotem-pliešu vidū?

- NeotemplieŠi labi derēja astoņpadsmitā gadsimta pirmajā pusē, - teica Belbo, - bet kļuva par traucēkli gadsimta beigās. Pirmkārt, tāpēc, ka to ložās pārsvaru guva revolucionāri, kuriem bija viens pīpis - Saprāta Dieviete vai Augstākā Būtne, ka tik varētu noripināt galvu no karaļa pleciem. Labs piemērs ir kaut vai Kaljostro... Bet otrs iemesls bija tas, ka šajās aprindās dedzīgi bija iesaistījušies arī vācu firsti, jo īpaši Prūsijas Fridrihs, kura mērķi nekādi nevarēja saskanēt ar tiem, pēc kuriem tiecās jezuīti. Kad neotempliešu misticisms - lai arī kas būtu tā radītājs - laiž pasaulē Burvju flautu, skaidrs, ka Ix>jolas vīri nolemj no tā atbrīvoties. Tāpat kā finanšu pasaulē: tu nopērc uzņēmumu, novirzi naudas plūsmu sāņus, apzināti izraisi bankrotu un ieguldi līdzekļus citur - viss atkarīgs no ģenerālplāna, un tad jau tu neuztraucies, kas notiks ar apkopēju un šveicaru. Un nobrauktu mašīnu, kura vairs lāgā nevelk, nogādā uz autokapsētu.

īstā masonu kodeksā nav atrodams cits dievs kā vienīgi Mani. Tas ir masonisko kabalistu un seno rožkrustiešu dievs, un to pašu pielūdz masoniskie martinisti.. Turklāt visas templie-šiem piedēvētās nešķīstības ir tieši tās pašas, kurās apsūdzēja arī manihejiešus.

Abats Barrlels, Atmiņas, kas noderīgas lakobinlsma vēsturei Abbc Barruei, Mémoires pour servir « l'histoire du jacobinisme,

90 nodaļa

Hamburg, 1798, 2, XIII

Jezuītu stratēģija mums kļuva pilnīgi skaidra,

kad atklājām tēvu Barriclu. Viņš 1797. vai 1798. gadā, reaģēdams uz franču revolūciju, saraksta savas Mémoires pour servir à l’histoire du jacobinisme, īstu lubu romānu, kura sākumdaļā - paskat, kāda sagadīšanās! - vēstīts taisni par templiešiem. Barriels apgalvo, ka templieši, kopš sārtā bija sadedzināts Molē, pārvērtušies par slepenu organizāciju, kuras mērķis ir sagraut monarhiju un pāvesta varu un izveidot pasaulīgu republiku. Astoņpadsmitajā gadsimtā viņi ieguvuši varu pār brīvmūrniekiem un padarījuši tos par paklausīgu riku savās rokās. 1763- gadā viņi izveido Literāro akadēmiju, kurā ietilpst Voltērs, Tirgo, Kondorsē, Didro un Dalambērs un kuras biedri pulcējas barona Holbaha namā. Tā šie perina, perina sazvērestības, līdz 1776. gadā rada jakobīņus. Turklāt jakobīņi ir tikai marionetes patieso vadoņu rokās, un šie vadoņi ir Bavārijas Apgaismotie, kas pēc sava aicinājuma ir karaļ-slepkavas.

Uz autokapsētu? Nē, jezuītiem padomā ir kas labāks. Kad ar Ramzē palīdzību brīvmūrniecība bija sašķelta divās nometnēs, jezuīti to atkal apvienoja, lai dotu tai frontālu triecienu.

Barriela grāmata bija sacēlusi visai lielu troksni, un Francijas Nacionālajā arhīvā atrodami vismaz divi policijas ziņojumi par

slepenajām sektām, kas tapuši pēc Napoleona pieprasījuma. Šos ziņojumus sarakstījis kāds Saris de Berkheims, kurš - visu slepeno dienestu labāko tradīciju garā - bija pasmēlies savas izcili slepenās ziņas no atklāti publicētiem un plaši pieejamiem avotiem: pirmo atskaiti viņš pārrakstījis no marķīza de Lišē grāmatas, bet otru - no Barriela sacerējuma.

Saņēmis šādus stindzinošus iluminātu aprakstus un tik biedējoši skaidras ziņas par Nezināmajiem Pavēlniekiem, kas spēj pārvaldīt visu pasauli, Napoleons vairs nevilcinās: viņš nolemj kļūt par vienu no viņiem. Viņš panāk, ka viņa brāli Zozefu ieceļ par Grand Orient lielmestru, bet pats, pēc daudzu avotu sniegtām ziņām, stājas sakaros ar masoniem, bet citos avotos atrodami apgalvojumi, ka viņš pat ieguvis visai augstu pakāpi kādā ložā. Tikai nav zināms, kurā ordenī viņš iestājies. Varbūt piesardzības dēļ visos.

Mēs nezinājām, kas bija zināms Napoleonam, taču mēs paturējām prātā to, ka viņš kādu laiku bija pavadījis Ēģiptē, un kas zina, ar kādiem gudrajiem viņš tur bija apspriedies piramīdu paēnā (katrā ziņā pat bērnam ir skaidrs, ka slavenie vārdi par četrdesmit gadu simteņiem, kas nolūkojas no piramīdām, ir mājiens par Hermētisko Tradīciju).

Bet droši vien viņam bija zināms visai daudz, jo 1806. gadā viņš sasauca Francijas ebreju asambleju. Oficiālais iemesls bija banāls: centieni samazināt augļošanas apmērus, nepieciešamība pārliecināties par jūdu lojalitāti, vēlme atrast jaunus finansētājus... Bet tas neizskaidro to, kāpēc Napoleons nolēma šo sapulci nosaukt par Lielo Sinedriju, tā radot asociācijas ar Padomi, kurā pasaules likteņus lēma vairāk vai mazāk nezināmie Pavēlnieki. Patiesībā viltīgais korsikānis bija atradis jeruzālemiešu grupas pārstāvjus un mēģināja apvienot izklīdušās templiešu grupas.

- Nav nejaušība, ka 1808. gadā maršala Neja vienības uztu- ras Tomarā. Vai manāt kārtējo sakarību?

- Taisni tādas sakarības mēs nemitīgi cenšamies nomanīt.

- Tai laikā Napoleons gatavojas cīņai ar Angliju, viņš pakļāvis jau gandrīz visus Eiropas centrus un ar Francijas ebreju starp niecību ieguvis savā varā ari jeruzālemiešus. Kā viņam vēl trūkst?

- Paulikāņu.

- Tieši tā. Un mēs joprojām neesam izlēmuši, kur meklējami paulikāņi. Bet mums to pasaka priekšā Napoleons, kurš dodas viņus meklēt uz Krieviju.

Paulikāņi jau daudzus gadsimtus mitinājās slāvu zemēs, un skaidrs, ka viņu grupa bija darbojusies, radot visdažādākos krievu mistiķu strāvojumus. Viens no Aleksandra I ietekmīgākajiem padomniekiem bija kņazs Goļicins, kurš bija saistīts ar dažām martīnistu ievirzes sektām. Un kurš veselus divpadsmit gadus pirms Napoleona uzbrukuma uzturējās Krievijā kā Savoju dinastijas pilnvarotais sūtnis un patiesībā bija tur ieradies, lai iedibinātu sakarus ar Pēterburgas mistiķu grupām? De Mestrs!

Tolaik de Mestrs vairs neuzticējās nevienai iluminātu jeb apgaismoto organizācijai, jo viņam tie šķita tie paši apgaismotāji, kuri bija atbildīgi par revolūcijas asinspirti. Un ap to laiku viņš tiešām arvien biežāk, gandrīz burtiski citējot Barriela vārdus, runāja par kādu sātanisku sektu, kas gribot iekarot pasauli, -iespējams, ka par tās barvedi de Mestrs uzskatīja Napoleonu. Mūsu reakcionārais draugs de Mestrs bija apņēmies savaņģot martīnistu grupas, un no tā droši varējām secināt, ka viņš bija nopratis: kaut ari Krievijas martīnisti bija iedvesmojušies no tiem pašiem avotiem, no kuriem iedvesmu pasmēlās franču un vācu neotemplieŠi, viņi tomēr bija vienīgā grupa, ko vēl nebija samaitājis rietumnieciskais domāšanas veids, - viņi bija paulikāņi.

Taču, kā rādās, de Mestra iecere neizdevās. 1816. gadā jezuītus izraidīja no Pēterburgas, un de Mestrs atgriezās Turinā.

- Labi, mēs esam atraduši paulikāņus, - teica Diotallevi.

- Ļausim Napoleonam noiet no skatuves, jo viņam acīmredzot neizdevās piepildīt savus nodomus, citādi viņam Svētās Helēnas salā būtu pieticis pasist knipi, lai visiem ienaidniekiem liktu drebēt bailēs. Ko visi šie ļautiņi dara tālāk? Viņu ir pārāk daudz, te jau var zaudēt prātu.

- Vairākums no viņiem to jau bija zaudējuši, - teica Belbo.

Ak, cik labi jums izdevās atmaskot tās velnišķīgās sektas, kas gatavo ce|u Antikristam .. Tomēr pastāv vēl kāda sekta, kuru jūs pieminējāt tikai garāmejot.

Kapteiņa Simonīni vēstule Barrlelam, La cMttā cattolica,

91 nodaļa

21.10.1882

Napoleona brāļošanās ar ebrejiem pamudināja jezuītus steigšus pārlūkot un mainīt savas darbības virzienu. Barriela rakstītajās Memoir es ebreji vēl nemaz nebija pieminēti. Bet 1806. gadā Barrielam vēstuli adresē kāds kapteinis Simonīni, kurš atgādina, ka arī Mani un Kalna Vecis bijuši ebreji, ka masonus dibinājuši ebreji un ebreji esot iefiltrējušies visās slepenajās organizācijās.

Simonīni vēstule, kas veikli tika izplatīta visā Parīzē, sagādāja nepatīkamas situācijas Napoleonam, kurš tikko bija izveidojis ciešus kontaktus ar Lielo Sincdriju. Šie Napoleona centieni acīmredzot bija satraukuši arī paulikāņus, jo šajos gados Maskavas Pareizticīgās Baznīcas Svētā Sinode paziņoja: “Napoleons ir iecerējis apvienot visus ebrejus, kurus Dieva dusmas ir izklīdinājušas pa visu pasauli, viņš grib tos apvienot, lai tie satriektu Kristus baznīcu un viņu pašu pasludinātu par īsto Mesiju.”

Un brašais Barriels tūdaļ pārņem domu, ka sazvērestība nav tikai masonu iecerēta, - tā ir jūdu un masonu sazvērestība. Starp citu, šī doma par sātanisko sazvērestību bija ļoti ērti pavēršama arī pret jaunajiem ienaidniekiem, proti, pret karbonāru kustību Alta Vendita Carbonara un tātad arī pret antiklerikāļiem, kuru mērķis bija Itālijas apvienošana, - pret itāļu risordžimento vadoņiem Madzīni, Garibaldi un pārējiem.

- Bet tas viss notika deviņpadsmitā gadsimta sākumā, - teica Diotallevi, - taču lielā antisemītu kampaņa sākās gadsimta beigās, kad tika publicēti Cionas Viedo Viru -protokoli. Un Protokoli vispirms izplatījās Krievijā. Tātad tā bija paulikānu iniciatīva.

- Dabiski, - teica Belbo. - Tolaik jeruzālemiešu grupa bija sašķelta trijos atzaros. Pirmais ar Spānijas un Provansas kabalistu starpniecību iedvesmoja neotempliešus. Otrs atzars saplūda ar Bekona piekritēju grupu un kļuva par ietekmīgiem baņķieriem un zinātniekiem. Un tieši šiem ebrejiem visniknāk uzbruka jezuīti. Bet pastāvēja vēl trešais atzars, un tas bija apmeties Krievijā. Liela daļa Krievijas ebreju bija sīki tirgotāji un augļotāji, un tāpēc nabadzīgie zemnieki viņus diez ko neieredzēja. Un, tā kā ebreju kultūra ir Grāmatas kultūra un visi ebreji prot lasīt un rakstīt, otra puse Krievijas ebreju papildināja liberālās un revolucionārās inteliģences rindas. Paulikāņi bija mistiķi, reakcionāri, viņi ciešām saitēm bija vienoti ar muižniecību un bija iefiltrējušies galmā. Skaidrs, ka viņi nekādi nevarēja atrast kopīgu valodu ar jeruzāle-miešiem. Tāpēc paulikāņi bija ieinteresēti diskreditēt ebrejus, labi zinādami (šo gudrību viņi pārņēmuši no jezuītiem), ka, vēršot uzbrukumu pret ebrejiem, viņi pie reizes var kaitēt arī saviem pretiniekiem ārzemēs - gan neotempliešiem, gan bēkoniešiem.

92 nodaļa

Par to vairs nevar būt nekādu šaubu. Ar visu Sātana spēku un briesmibām mūsu pasaulei, kas nav piedzīvojusi atjauno

šanos, tuvojas triumfējošais Israēla valdnieks; tas ir Karalis, kurš dzimis no Cionas asinīm, Antikrists, un tas tuvojas vispasaules varas tronim.

Sergejs Nlluss, epilogs Protokoliem

Ideja bija pieņemama. Tagad vajadzēja tikai noskaidrot, kurš Protokolus izplatījis Krievijā.

Viens no ietekmīgākajiem gadsimta beigu martīnistiem Papī bija savaldzinājis Nikolaju II, kad cars viesojās Parīzē. Neilgi pēc tam Papī devās uz Maskavu un paņēma sev līdzi kādu Filipu jeb pilnā vārdā Filipu Nizjē Anselmu Vašo. Filipu sešu gadu vecumā bija apsēdis nelabais, trīspadsmit gadu vecumā viņš bija kļuvis par dziednieku un vēlāk Lionā par magnetizētāju. Šis Filips pārlieku iepatikās gan Nikolajam II, gan viņa histēriskajai sievai. Filipu ataicināja uz galmu, iecēla par Pēterburgas Militārās akadēmijas ārstu, ģenerāli un valsts padomnieku.

Filipa pretinieki nolēma mazināt viņa prestižu un panākumus, liekot pretī citu tikpat harismātisku personību. Tā uz skatuves iznāca Niluss.

Niluss bija klejojošs mūks, kurš, eremīta paltrakā tērpies, klīda (ko citu lai dara klejojošs mūks?) pa mežiem, lepodamies ar pravieša cienīgu bārdu, divām sievām, vienu meitu un vienu palīdzi (vai varbūt mīļāko), - un visas šīs sievietes bijīgi paklausīja katram viņa vārdam. Pa pusei tautas vadonis - no tiem, kas vēlāk aizbēg ar sekotāju saziedoto naudu, pa pusei sludinātājs un pareģis - no tiem, kas brēc, ka tuvu ir pastarā diena. Jo tiešām - arī Nilusu bija apsēdušas domas par Antikrista izliktajiem slazdiem.

Nilusa atbalstītāji bija ieplānojuši panākt, lai Nilusu iesvēta par popu, pēc tam apprecināt viņu ar-carienes galmadāmu Jeļenu Aleksandrovnu Ozerovu (kāda atšķirība - viena sieva vairāk vai

mazāk), un tad Nilusam būtu jākļūst par valdniekpāra grēksūdžu uzklausītāju.

- Es esmu rāms cilvēciņš, kas nevienam nevēl ļaunu, - teica Belbo, - bet nupat man sāk likties, ka cara ģimenes apkaušana Carskoje Selo bija iecerēta kā sīku parazītu izskaušanas pasākums.

Pēc kāda laika Filipa piekritēji apsūdzēja Nilusu izvirtībā, un Dievs vien zina, vai tik viņiem nebija taisnība. Niluss bija spiests pamest galmu, un šajā brīdī kāds viņam piespēlēja Protokolus. Tolaik visi nemitīgi jauca martīnistus (kuru iedvesmotājs bija Senmartēns) ar martēnistiem (kurus savukārt iedvesmoja Aljē tik netīkamais Martēns de Paskvalī), - un, tā kā bija paklīdušas runas, ka Paskvalī esot ebrejs, tad, diskreditējot ebrejus, pie reizes tika diskreditēti ari martīnisti, bet, diskreditējot martīnistus, pie reizes varēja satriekt Filipu.

Ar šādu nolūku Protokolu pirmā nepilnīgā versija parādījās jau 1903. gadā Pēterburgas avīzē Znamjn, ko vadīja agresīvais antisemīts Kruševans. Bet 1905. gadā ar valdības cenzūras svētību šī pirmā versija tiek papildināta un iekļauta anonīmi izdotā grāmatā Mūsu nelaimju cēlonis. Daži uzskata, ka šo anonīmo grāmatu izdevis kāds Butmi, kurš kopā ar Kruševanu bija piedalījies Krievu tautas savienības dibināšanā. Krievu tautas savienības biedri kļuva slaveni kā melnsimtnieki un uzņēma savās rindās īstus kriminālnoziedzniekus, lai veiktu grautiņus un rīkotu atentātus radikāli labējo interesēs. Butmi turpināja publicēties un tā paša darba nākamos izdevumus jau parakstīja ar savu vārdu, bet grāmatas nosaukums bija pārtapis: Cilvēku dzimuma ienaidnieki -Protokoli, kas iegūti no Cionas centrālās kancelejas slepenajiem arhīviem.

Pagaidām tās ir plānas grāmateles. Pilnā Protokolu versija, tā, ko vēlāk tulkos un izdos visā pasaulē, parādās 1905. gadā Nilusa grāmatas Lielais mazajā: Antikrista nenovēršamā tuvošanās tre- šajā izdevumā, kas publicēts Carskoje Selo, vietējās Sarkanā Krusta nodaļas paspārnē. Šoreiz Protokolus ielogo plašākas mistiskas pārdomas. Grāmata nokļūst ari pie cara. Maskavas metropolīts liek to lasīt visās Maskavas baznīcās.

- Bet kādā veidā Protokoli saistīti ar mūsu Plānu? - es jautāju. - Mēs tos Protokolus nemitīgi piesaucam. Laikam vajadzētu tos izlasīt?

- Nav nekā vienkāršāka, - paskaidroja Diotallevi, - jo vienmēr atrodas kāds izdevējs, kas tos atkal laiž apgrozībā, - vienu-laik to darīja, izrādot sašutumu par antisemītismu, publiskojot vēsturiskus dokumentus, bet tad pamazām viņi atsāka tos drukāt ar neslēptu baudu.

- Ak šie goji.

93 nodaļa

Vienīgā zināmā organizācija, kas spētu ar mums sacensties, ir jezuītu ordenis. Bet mums ir izdevies nomelnot jezuītus

nesaprātīgā pūļa acis, Jo jezuīti darbojas atklātībā, turpreti mēs paliekam ēnā un saglabājam slepenību.

protokoli, v

Protokoli ir divdesmit četru deklarāciju apkopojums, darbības programma, ko piedēvē Cionas Viedajiem Vīriem. Šo Viedo Vīru ieceres mums šķita visai pretrunīgas. Brīžam viņi grib iznīcināt preses brīvību, brīžam apņemas veicināt brīvdomību. Viņi kritizē liberālismu, tomēr cituviet viņu vārdi līdzinās mūsdienu radikāli kreiso spēku apsūdzībām, ar kurām tie vēršas pret transnacionālo kapitālu, piesaucot arī sporta un vizuālās izglītības izmantošanu tautas masu notrulināšanai. Viņi analizē dažādus paņēmienus, ar kuru palīdzību gatavojas sagrābt vispasaules varu un slavina zelta varenību. Viņi nolemj visur atbalstīt revolūcijas, izmantojot tautas neapmierinātību, un jaukt cilvēkiem galvu, sludinot liberālas idejas, lai gan patiesībā viņi grib padziļināt sabiedrības slāņu nevienlīdzību. Viņi spriež, kā visās valstīs iedibināt valdības, kuras pilnībā kontrolētu Viedo Vīru ielikteņi. Viņi apņemas izraisīt karus, attīstīt ieroču rūpniecību un (kā to teica arī Salons) būvēt metropolitēnu (pazeme!), lai ērti varētu mīnēt visas lielās pilsētas.

Viņi apgalvo, ka mērķis attaisno līdzekļus, un paši nolemj kūdīt uz antisemītismu, lai varētu vieglāk uzraudzīt nabadzīgos ebrejus, kā arī atmaidzināt goju sirdis ar briesmīgajām ciešanām, kas piemeklēs ebreju tautu (“Dārgi, bet iedarbīgi,” teica Diotal-levi). Viņi atklāti atzīst: “Mums piemīt nevaldāma godkāre, nepiesātināma alkatība, nežēlīga kāre atriebties un kvēls naids,” (tā viņi pie reizes gūst arī smalku mazohistisku baudu, nostiprinot ļaunprātīgā ebreja tēlu, kas jau figurēja antisemītiskajā prese un rotaja vaku visiem šīs grāmatas izdevumiem). Piedevām

viņi izlemj, ka jāatceļ klasiskās literatūras un antīkās vēstures mācīšana skolās.

- Rodas iespaids, ka tie Cionas Viedie bijuši pēdējie stul beņi, - secināja Belbo.

- Nejoko, - teica Diotallevi. - Šo grāmatu uztvēra ļoti nopietni. Bet mani pārsteidz kas cits. Bija iecerēts pasniegt šos protokolus kā ebreju sazvērestību, kas aizsākusies jau pirms daudziem gadsimtiem, taču viņi nemitīgi piesauc tematus, par kuriem plaši diskutēja Francijā deviņpadsmitā gadsimta beigās. Vārdi par vizuālo audzināšanu, kuras mērķis ir notrulināt tautu, izklausās kā mājiens par izglītības programmu, ko izstrādāja Leons Buržuā, kurš savā valdībā bija iekļāvis deviņus masonus. Vēl viņi te ieteica ievēlēt svarīgos amatos cilvēkus, kas kompromitējušies Panamas skandālā, - un tāds bija Kmils Lubē, kurš 1899. gadā kļuva par Francijas Republikas prezidentu. Un runas par metro varētu būt izskaidrojamas tādējādi, ka tolaik labējās avīzes cēla troksni par to, ka Compagnie du Métropolitain esot pārāk daudz akcionāru ebreju. Tāpēc var pieļaut, ka šis teksts sacerēts Francijā deviņpadsmitā gadsimta pēdējā desmitgadē, Dreifusa prāvas laikā, lai vājinātu liberālos spēkus.

- Tas nebūtu nekāds brīnums, - teica Belbo. - Bet mani pārņem dīvaina sajūta, ka esmu to lasījis jau iepriekš. Visu šo gabalu var apkopot vienā teikumā: Viedie Vīri plāno, kā iekarot pasauli. Un šādas runas mēs jau esam dzirdējuši. Pamēģiniet izmest no teksta atsauces uz pagājušā gadsimta notikumiem un problēmām, metro aizstājiet ar Provēnas pazemes ejām, vārda ebreji vietā rakstiet templieši, un katru reizi, kad šeit rakstīts Cionas Viedie Vīri, rakstiet trīsdesmit seši neredzamie, sadalīti sešās grupās... Mani draugi, tā taču ir Provēnas Ordonationl

voltaire lui-même est mort jesuite: en avoit-ii le moindre soupçon?[174]

F. N. de Bonvils, Jezuīti, kurus padzinusi bnvmùrnieciba, un viņu duncis, ko brīvmūrnieki salauzuši F. N. de Bonneville, Les Jésuites chassés de la Maçonnerie et leur poignard brisé par les Maçons, orient de Londres, 1788, 2, p. 74

94 nodaļa

V iss bija mūsu acu priekša. Kā gan mēs to nebijām pamanījuši agrāk? Jau sešus gadsimtus sešas grupas cīnās, lai varētu izpildīt Provēnas Plānu, un katra grupa ņem šī Plāna pa-mattekstu, nedaudz sagroza tā sižetu, maina darbojošās personas un par autoriem uzdod savus pretiniekus.

Kad rožkrustieši parādījās Francijā, jezuīti apvērsa Plānu ačgārni un veiksmīgi nomelnoja rožkrustiešus, bēkoniešus un arī topošo angļu brīvmūrniecību.

Kad jezuīti radīja neotempliešu grupējumus, marķīzs de Lišē par Plāna autoriem pasludināja neotempliešus. Savukārt jezuīti, vēlāk nosprieduši atbrīvoties arī no neotempliešiem, izmantoja Barriela grāmatu, kurā bija kopēts de Lišē, bet Plānu jezuīti piedēvēja visiem brīvmūrniekiem kopumā.

Sekoja bēkoniešu pretuzbrukums. Mēs uzmanīgi izpētījām tā laika liberālo un antiklerikālo polemiku un atklājām, ka, sākot no Mišelē un Kinē līdz Garibaldi un Džoberti, visi par Plāna radītājiem uzdeva jezuītus (varbūt pirmais šo domu izteica tem-plietis Paskāls un viņa draugi). Šī tēma kļuva īpaši populāra, kad tika izdots Fžēna Sī romāns Mūžīgais žīds, - tā personāžs ļaunprātīgais Rodēna kungs bija pati jezuītu sazvērestības kvintesence. Bet, pārlūkojot citus Sī darbus, mēs atklājām brīnumu lietas: atradām fragmentu, kas šķita teju vārds vārdā pārrakstīts no

Protokoliem, tikai jāpiebilst, ka Protokoli parādījās atklātībā piecdesmit gadus vēlāk. Šis pārsteidzošais teksts ietverts Tautas noslēpumu pēdējā nodaļā. Te velnišķīgais jezuītu plāns līdz pēdējiem noziedzīgajiem sīkumiem izskaidrots kādā dokumentā, ko jezuītu ģenerālis tēvs Rūthāns (vēsturiska personība) nosūta Rodēna kungam (Mūžīgā žīda personāžam). Bet šo dokumentu iegūst Rūdolfs fon Gerolšteins (kurš iepriekš darbojās Parīzes noslēpumos), un viņš to atdod demokrātiem: “Redzat, dārgais Lebrēn, cik smalki ir izplānota šī velnišķīgā sazvērestība un kādas briesmīgas ciešanas, kāda nežēlīga apspiestība, kāda biedējoša tirānija draud Eiropai un visai pasaulei, ja nelaimīgā kārtā šis plāns piepildīsies...”

Šie vārdi tikpat labi iederētos Nilusa rakstītajā Protokolu priekšvārdā. Ežēns Sī jezuītiem piedēvēja arī devīzi “mērķis attaisno līdzekļus”, kas vēlāk Protokolos savukārt piedēvēta ebrejiem.

Nav nepieciešams sniegt vēl vairāk pierādījumu, lai apliecinātu, ka šo rožkrustiešu pakāpi izmanīgi ieviesa brivmCir-niecibas vadoņi.. To mācība, naids un zaimojošās darbības pilnībā sakrīt ar tām, kas raksturīgas Kabalai, gnostiķiem un manihejiešiem, un tādējādi mēs droši varam secināt, kas ir to radītāji - un proti, ebreju kabalisti.

Moris. Leons Merēns (Jēzus biedrība), Brivmūrnieciba -

95 nodaļa

Sātana sinagoga

Mons. Léon Meurln, S. J.. La Franc-Ma<, onnerie, Synagogue de Satan, Paris. Retaux. 1893, p. 182

Kad tiek publicēti Tautas noslēpumi, jezuīti redz,

ka Plāns piedēvēts viņiem, un viņi uzbrukumam steigšus izvēlas vienīgo paņēmienu, kas iepriekš nav izmantots: top Simonīni vēstule, ar kuras palīdzību jezuīti par Plāna radītājiem pasludina ebrejus.

1869. gadā Gugeno de Muso, kurš slavu izpelnījies ar divām grāmatām par deviņpadsmitā gadsimta maģiju, publicē Les Juifs, le judaïsme et la judaïsation des peuples chrétiens* kur teikts, ka jūdi izmanto Kabalu un ir Sātana pielūdzēji, jo slepena radniecība vieno Kainu ar gnostiķiem, templiešiem un masoniem. De Muso saņem īpašu pāvesta Pija IX svētību.

Bet Plāna aprakstu, ko Ežēns Sī bija iepinis savā romānā, izmantoja arī citi, ne tikai jezuīti. Interesants atgadījums, iederīgs teju vai kādā kriminālstāstā, notika krietnu laiku vēlāk. Protokoli jau bija izdoti, un daudzi tos bija uztvēruši ļoti nopietni, kad 1921. gadā Londonas avīze Times pavēstīja: kāds uz Turciju emigrējis krievu muižnieks monarhists nopircis vairākas senas grāmatas no kāda Krievijas slepenpolicijas bijušā virsnieka, kurš arī bija patvēries Konstantinopolē. Starp nopirktajām grāmatām bijis arī sējums bez vāciņiem, uz tā pusnoplēstās muguriņas bijis

lasāms vienīgi vārds Zoli, bet priekšvārds bijis datēts ar 1864. gadu, - šī grāmata šķita burtisks Protokolu teksta avots. Times uzsāka meklējumus British Muséum un atrada oriģinālu - Morisa Zoli sarakstīto darbu Dialogue aux enfers entre Montesquieu et Machiavel * kas izdots Briselē (lai gan par izdošanas vietu bija norādīta Zenēva, 1864). Morisam Zolī nebija nekā kopīga ar Kretino-Zolī, taču paturējām prātā šo sakritību, - gan jau kāds izskaidrojums atrodams arī tai.

Zolī grāmata bija liberālisma garā ieturēts pamflets, kas vērsts pret Napoleonu III, un tajā Monteskjē diskutēja ar Makjavelli, kurš simbolizēja cinisko diktatoru. Šī revolucionārā sacerējuma dēļ Zolī tika arestēts, piecpadsmit mēnešus pavadīja cietumā, bet 1878. gadā izdarīja pašnāvību. Protokolos izklāstītā Cionas veču programma bija gandrīz burtiski aizgūta no tās, ko Zolī piedēvēja Makjavelli (mērķis attaisno līdzekļus) un tātad arī Napoleonam III. Taču Times žurnālisti nebija pamanījuši (mēs gan to

v

skaidri redzējām!), ka Zolī sava pamfleta tekstu lielā mērā bija pārņēmis no dokumenta, kas bija ietverts Sī romānā, kurš bija izdots vismaz septiņus gadus agrāk.

Kāda antisemītiski noskaņota rakstniece, vārdā Nesta Veb stere, kura aizrāvās ar sazvērestības teoriju un Nezināmajiem Pavēlniekiem, padzirdējusi, ka daži uzskata Protokolus par visparastāko plaģiātu, bija izteikusi spožu domu (tādas atklāsmes piemeklē tikai īstus iniciētos un iniciēto medniekus). Proti, Veb-stere pasludināja, ka Zolī bijis iniciētais un viņam bijis zināms Nezināmo Pavēlnieku plāns. Ienīzdams Napoleonu III, Zolī šo plānu piedēvējis viņam, bet tas jau nenozīmējot, ka briesmīgais plāns nepastāv arī neatkarīgi no Napoleona III. Protokolos izklāstītais rīcības plāns precīzi atbilst tam, ko ebreji parasti mēdz darīt, tātad šis plāns ir ebreju sacerēts. Un mums atlika tikai nedaudz pielabot Vebstercs kundzes izteikumus atbilstoši viņas pašas loģikai: šis plāns precīzi atbilst tam, ko varētu būt iecerējuši tcm-plieši, tātad tas ir templiešu plāns.

Turklāt mūsu loģiskos spriedumus balstīja fakti. Mums ļoti iepatikās stāsts par Prāgas kapsētu. To bija sacerējis kāds Her-mans Gedše, sīks ierēdnis Prūsijas pasta dienestā. Vispirms viņš bija publicējis viltotus dokumentus, lai nomelnotu demokrātu Valdeku, apsūdzot to vēlmē nogalināt Prūsijas valdnieku. Gedši drīz vien atmaskoja, bet viņš kļuva par lielo zemesīpašnieku konservatīvās avīzes Die Preussische Kreuzezeitung redaktoru. Vēlāk, pieņēmis sera Džona Retklifa [John Retcliffe) vārdu, viņš sāka rakstīt piedzīvojumu romānus, no kuriem mūsu uzmanību piesaistīja 1868. izdotais Biarics. Tur aprakstīta okulta aina, kas risinās Prāgas kapsētā, - un šī aina ļoti līdzinās Iluminātu sapulces aprakstam Dimā romāna Zozefs Balsamo sākumdaļā, kur Kaljos-tro, Nezināmo Pavēlnieku vadītājs (viens no Pavēlniekiem ir arī Svēdenborgs), iecer sazvērestību ar karalienes kaklarotu. Bet Gedšes sacerējumā Prāgas kapos sapulcējas divpadsmit Israēla cilšu pārstāvji, kuri visi izklāsta savus plānus, kā sagrābt varu visā pasaulē.

1876. gadā kāds krievu pamflets pārņem šo liiarica ainu, bet atstāsta to kā notikušu īstenībā. Un tieši tāpat 1881. gadā Francijā rīkojas avīze Le Contemporain, - tur teikts, ka šīs ziņas nākot no drošiem avotiem, proti, no angļu diplomāta sera Džona Redklifa ( John Rcadcliff). 1896. gadā grāmatu Les Juifs, nos contemporains* izdod kāds Burnāns, un arī viņš pārņēmis Prāgas kapsētas ainu, - šoreiz vismusinošākās runas kapos saka lielrabīns

Džons Redklifs (John Readclif). Vēlāk izplatās versija, ka īsto Redklifu uz kapsētu liktenīgajā naktī aizvedis Ferdinands Lasalls, ebrejs un sociālists.

Un aptuveni tic paši plāni dažus gadus agrāk izklāstīti arī antisemītiskajā izdevumā Revue des Etndes Juives- tur nodrukātas divas XV gadsimta ebrejiem piedēvētas vēstules. Arlas ebreji lūdz palīdzību Konstantinopoles ebrejiem, jo Francijā pret viņiem vērstas vajāšanas, un konstantinopolieši atbild: “Mīļie brāļi iekš Mozus, ja Francijas karalis jūs spiež kļūt par kristiešiem, tad pieņemiet kristību, jo jūs nevarat rīkoties citādi, bet saglabājiet Mozus likumu savās sirdīs. Ja jums atņem jūsu bagātības, tad panāciet, lai jūsu dēli kļūst par tirgoņiem, - tā viņi varēs pamazām atņemt bagātības kristiešiem. Ja kāds grib laupīt jums dzīvību, panāciet, lai jūsu dēli kļūst par ārstiem un aptiekāriem, - tā viņi varēs laupīt dzīvību kristiešiem. Ja izposta jūsu sinagogas, panāciet, lai jūsu dēli kļūst par kanoniķiem un klerikāļiem, - tad viņi pratīs sagraut kristiešu baznīcu. Ja jums liek maksāt augstas nodevas, panāciet, lai jūsu dēli kļūst par advokātiem un notāriem un iejaucas visu valstu darījumos, - tā kristieši nonāks jūsu pakļautībā, jūs valdīsiet pār pasauli un varēsiet viņiem atriebties.”

Tas aizvien bija tas pats jezuītu Plāns un tātad arī tas pats templicšu Plāns. Atšķirību bija pavisam nedaudz, izmaiņas niecīgas. Protokoli sevi bija radījuši paši - tie bija abstrakta sazvērestības ideja, kas ceļoja no sazvērestības uz sazvērestību.

Tagad mēs nopūlējāmies atrast trūkstošo ķēdes posmu, kas visu šo jauko padarīšanu sasaistītu ar Nilusu, - un uzdūrāmies Račkovskim, briesmīgās ohrankas, cara slepenpolicijas, vadītājam.

Aizsegs vienmēr ir nepieciešams. Tieši slepenībā ir liela daļa mūsu spēka. Tāpēc mums vienmēr jāslēpjas, aizsedzoties ar kādas citas biedrības vārdu.

Spartaka un Filona jaunākie darbi lluminātu ordenī Die neuesten Arbeiten des Spartacus un Philo in dem Illumlnaten-Orden, 1794, p. 143

96 nodaļa

Tieši tais dienās, lasot kādu no mūsu spiristiķu manuskriptiem, atklājām, ka grāfs Senžermēns, izspēlēdams savas neskaitāmās lomas, pieņēmis ari Rakoši vārdu, - vismaz ar šādu vārdu viņu Drēzdenē saticis Fridriha II sūtnis. Un Heses land-grāfs, kura pilī Senžermēns šķietami nomira, apgalvojis, ka Senžermēns dzimis Transilvānijā un viņa īstais vārds esot Ragockis. Vēl var piebilst, ka Komēnijs savu Pansophia^175 (rožkrustiešu garā ieturētu sacerējumu) veltījis landgrāfam (pārāk daudz landgrāfu mūsu stāstā), kuru sauc Ragovskis. Vēl vienu gabaliņu šajā mozaīkā varēju pievienot, kad, rakņājoties pa antikvāru grāmatu bodīti Kastello laukumā, uzgāju sacerējumu par masoniem vācu valodā, - grāmata bija izdota anonīmi, taču priekšlapā kāda nezināma roka bija pierakstījusi, ka autors ir Karls Aug. Ragotskis. Protams, nebijām aizmirsuši, ka noslēpumaino tipu, kurš, iespējams, bija noslepkavojis pulkvedi Ardenti, sauca par Rakoski. Nu zinājām, kā iesaistīt Plānā arī mūsu mīļo grāfu Senžermēnu.

- Vai mēs nepiešķiram pārāk daudz nozīmes šim avantūristam? - norūpējies jautāja Diotallevi.

- Nē, nē, - atbildēja Belbo, - tā vajag. Tas ir tāpat kā ar sojas mērci ķīniešu ēdienos. Bez sojas mērces tas nemaz nav ķīniešu ēdiens. Paskatieties kaut vai uz Aljē, viņš šai jomā ir lietpratējs. Vai tad viņš par atdarināšanas paraugu izvēlējies Kaljostro vai Villermosu? Senžermēns ir Homo Hermeticus^176 kvintesence.

Pjotrs Ivanovičs Račkovskis. Dzīvespriecīgs, izmanīgs, apķērīgs, gudrs un viltīgs, ģeniāls falsifikators. Sākumā sīks ierēdnis, kurš sapinas ar revolucionāru grupām. 1879. gadā slepenpolicija viņu arestē un apsūdz par to, ka viņš devis patvērumu saviem draugiem teroristiem, kuri sarīkojuši atentātu pret ģenerāli Drentelu. Račkovskis pāriet policijas pusē un iesaistās (paskat tik!) kādā melnsimtnieku grupā. 1890. gadā viņš Parīzē atklāj organizāciju, kura izgatavo bumbas, kas paredzētas izmantošanai atentātos Krievijā, un dzimtenē viņam izdodas arestēt sešdesmit trīs teroristus. Desmit gadus vēlāk gan atklājas, ka šīs bumbas ražojuši paša Račkovska cilvēki.

1887. gadā Račkovskis izplata vēstuli, ko it kā rakstījis kāds Ivanovs, izbijis un grēkus nožēlojis revolucionārs, - un šis Ivanovs apgalvo, ka lielākā daļa teroristu esot ebreji. Savukārt 1890. gadā Račkovskis laiž apgrozībā Veca revolucionāra grēksūdzi, kurā apsūdzēti revolucionāri, kas devušies trimdā uz Londonu, - viņi visi esot britu aģenti. Bet 1892. gadā viņš publicē viltotu Pļeha-nova tekstu, kurā izteikti pārmetumi partijas Narodnaja Volja vadībai, ka tieši tā izplatījusi iepriekšminēto grēksūdzi.

1902. gadā Račkovskis mēģina izveidot franču - krievu anti-

v

semītu līgu. Sai nolūkā viņš izmanto paņēmienus, kas atgādina kādreizējo rožkrusticšu kampaņu. Viņš apgalvo, ka tāda līga jau pastāv, un pats gaida, līdz kāds to nodibinās. Račkovskis izmanto vēl citu taktiku: viņš veikli sajauc patiesību ar meliem, turklāt tā, lai patiesība šķietami kaitētu viņam pašam, - un neviens vairs neņemas apšaubīt melu patiesīgumu. Parīzē viņš izplata noslēpumainu uzsaukumu frančiem ar lūgumu atbalstīt Krievu Patriotisko līgu, kuras sēdeklis atrodoties Harkovā. Šajā uzsaukumā Račkovskis uzbrūk pats sev: viņš pats sevi nosauc par vienu no līgas lielākajiem ienaidniekiem un vēršas pie sevis ar aicinājumu mainīt pārliecību. Turpat viņš sevi apsūdz arī par to, ka izmanto tādus

necienīgus un kompromitējušos cilvēkus kā Niluss, - un tā ir patiesība.

Kāpēc par Protokolu autoru var uzskatīt Račkovski?

Račkovska aizbildnis bija ministrs Sergejs Vite, progresīvi noskaņots cilvēks, kurš gribēja pārveidot Krieviju par modernu valsti. Kāpēc progresīvais Vite izmantoja reakcionāra Račkovska pakalpojumus, tas zināms vienīgi Dievam, bet mēs bijām pieraduši vairs ne par ko nebrīnīties. Vitem bija kāds politiskais pretinieks Klija Sions, kurš ministram jau bija uzbrucis ar polemiskiem rakstiem, kas atgādina izvilkumus no Protokoliem. Bet Siona rakstos, protams, nebija pieminēti ebreji, jo viņš pats bija ebrejs. 1897. gadā pēc Vitcs pavēles Račkovskis veica kratīšanu Siona villā un tur atrada Siona sarakstītu pamfletu, kuram par pamatu ņemta Zolī grāmata (vai varbūt Ežēna Sī romāns), - pamfletā Vitem piedēvētas Makjavclli - Napoleona III idejas. Račkovskis liek lietā savu falsifikatora talantu un aizstāj pamfleta tekstā Viti ar ebrejiem, un laiž šo sacerējumu tautā. Siona vārds ir kā radīts, lai izraisītu asociācijas ar Cionu, un pavisam viegli var iedvest, ka ievērojams ebreju pārstāvis denuncējis ebreju sazvērestību. Tā radās Protokoli. Bet Siona teksts nonāca arī pie Uļjanas vai Justīnes Gļinkas, kura Parīzē apmeklēja Blavatskas kundzes pulciņu, bet brīvajos brīžos izspiegoja un nodeva trimdā dzīvojošos krievu revolucionārus. Gļinka noteikti bija paulikāņu aģente, bet pauli-kāņi bija saistīti ar muižniecību un tāpēc gribēja pārliecināt caru, ka Vītes reformu programma pilnībā sakrīt ar iecerēm, ko izstrādājusi starptautiskā ebreju sazvērestība. Gļinka nosūtīja šo dokumentu ģenerālim Orgejevskim, ģenerālis to nodeva impēriskās gvardes komandantam, un drīz vien dokumentu izlasīja cars. Vitem sākās nepatikšanas.

Tādējādi Račkovskis, pārlieku dedzīgi aizrāvies ar antisemītismu, bija izpostījis sava aizgādņa karjeru. Un iespējams - arī pats savu. Katrā ziņā no šī brīža Račkovska pēdas pazūd. Varbūt

Senžermēns uzlika citu masku un devās spēlēt jaunu lomu, nākamo iemiesojumu. Sā vai tā mūsu stāsts bija ieguvis vēl pārliecinošākas, racionālākas, skaidrākas aprises, jo to balstīja daudz faktu, un šie fakti - kā teica Belbo - bija patiesi, cik patiess ir Dievs.

Visi šie notikumi man atsauca atmiņā to, ko De Andželiss man bija stāstījis par sinarhiju. Pats skaistākais mūsu stāstā, šajā vēstures rekonstrukcijā - bet varbūt tā arī bija pati Vēsture, kā uzstājīgi apgalvoja Belbo, kvēlojošu skatienu sniegdams man savus jaunākos pierakstus, - bija tas, ka visi grupējumi bija saķērušies cīņā uz dzīvību un nāvi un centās cits citu iznīcināt, liekot lietā ienaidnieka ieročus. - Kad spiegs iefiltrējies ienaidnieku vidē, viņa pirmais pienākums ir pārliecinoši apgalvot, ka iefiltrējušies spiegi ir tic, pie kuriem viņš pats iefiltrējies, - es to komentēju.

Un Belbo teica: - Es atceros kādu notikumu N. Vakarā ap saulrietu es, iedams pa nomaļu ceļu, bieži redzēju tādu Remo (vai kā viņu sauca), kurš brauca ar savu melno Balilla. Melnas ūsas, melni sprogaini mati, melns krekls, melni un drausmīgi cauri zobi. Un viņš skūpstīja meiteni. Un man vienmēr sametās nelabi, domājot par tiem melnajiem zobiem, kas skūpstīja skaisto, gaišmataino būtni, - es pat neatceros, kā viņa izskatījās, bet man viņa bija jaunava un netikle, mūžīgās sievišķības iemiesojums. Un jo lielas ciešanas tas manī iesvēla. - Belbo izmeta frāzīti pārspīlēti senatnīgā tonī, lai uzsvērtu savu ironisko attieksmi, jo apzinājās, ka atkal ļāvies savas atmiņas nevainīgajām skumjām.

- Un es vienmēr prātoju, kā gan iespējams, ka šis Remo, kurš taču bija Melno brigāžu biedrs, varēja tik brīvi braukāt apkārt arī tad, kad N nebija fašistu varā. Un man teica: klīstot valodas, ka viņš patiesībā esot pie melnkreklicm iefiltrējies partizāns. Nezinu, kā tur bija, kā ne, bet kādu vakaru es viņu ieraudzīju tai pašā melnajā Bnlilla, ar tiem pašiem melnajiem zobiem, skūpstām to pašu blondo meiteni, bet viņam ap kaklu plīvoja sarkans lakatiņš un mugurā bija haki krāsas krekls. Viņš bija pārgājis pie Garibaldi partizānu brigādēm. Un pieņēmis segvārdu X9 - tā sauca kādu Alekša Reimonda personāžu, par kuru viņš droši vien bija lasījis Piedzīvojumu meklētājā. Visi viņam apliecināja savu sajūsmu. Vareni, X9! Visi jūsmoja, bet es viņu ienīdu vēl vairāk, jo blondā meitene tagad viņam piederēja ar visa miestiņa piekrišanu. Tomēr daži teica, ka viņš esot pie partizāniem iefiltrējies fašists. Manuprāt, šīs runas izplatīja tie, kas paši kāroja pēc viņa meitenes. Katrā ziņā drīz vien pret X9 sāka izturēties ar aizdomām...

- Un tālāk?

- Atvainojiet, Kasaubon, bet kāpēc jūs interesē manas atmiņas?

- Tāpēc, ka jūs tās esat pārvērtis par nostāstu, bet nostāsti ir piederīgi kolektīvajai iztēlei.

- Good point* Tātad kādu rītu X9 bija izgājis ārpus partizānu kontrolētās zonas, varbūt viņam bija sarunāts randiņš ar meiteni dziļāk laukos un viņš taisījās izbeigt to nožēlojamo grāb-stīšanos un pierādīt, ka viņa daikts nav tik sapuvis kā viņa zobi -atvainojiet, bet laikam es joprojām nespēju viņu mīlēt -, un tur no slēpņa viņam uzbruka fašisti, aizveda viņu uz pilsētu un nākamajā dienā piecos no rīta nošāva.

Klusums. Belbo pētīja savas rokas, ko bija sakļāvis kā lūgšanā. Tad viņš tās ieplēta un teica: - Tas bija pierādījums, ka viņš tomēr nebija iefiltrējies fašists.

- Un kāda ir šīs fabulas morāle?

- Noteikti vajadzīga arī morāle? Tad varbūt morāle varētu būt tāda: bieži vien, lai kaut ko pierādītu, ir jāmirst.

97 nodaļa

Ego sum qui sum. [177]

Otrā Mozus grāmata 3-14

Ego sum qui sum. An axiom of hermetic philosophy.[178]

H. Blavatska, Neaizplīvurotā Izida

Mme Biawatsky, isis Unveiled, p. 1

- Kas tu esi? - viņam vienlaikus jautāja trīssimt balsu, un divdesmit zobenu iemirdzējās tuvāko rēgu rokās....

- Ego sum qui sum, - viņš atbildēja.

Aleksandrs Dimā, Žozefs Balsamo Alexandre Dumas. Joseph Balsamo, il

Satiku Belbo nākamajā rītā. - Vakar mēs sarakstījām lielisku lubu romāna lappusi, - es viņam teicu. - Bet varbūt mums vajadzētu turēties tuvāk pie īstenības, ja gribam radīt daudzmaz ticamu Plānu.

- Pie kādas īstenības? - viņš man jautāja. - Varbūt vienīgi lubu romāni mums ļauj izprast īstenību. Mūs ir piekrāpuši.

-Kas?

- Mums iedvesa, ka vienā pusē ir dižā māksla, tā, kas ataino tipiskus varoņus tipiskos apstākļos, bet otrā pusē - lētie lubu romāniņi, kas stāsta par netipiskiem varoņiem netipiskos apstākļos. Es biju pārliecināts, ka īsts dendijs nekad nemīlētos ar Skār-letu O’Hāru un pat ne ar Konstanci Bonasjē vai tiklo Labuānas Pērli. Es ar lubu romānu rotaļājos, lai dotos nelielā pastaigā ārpus dzīves. Tas man sniedza mierinājumu, jo piedāvāja nesasniedzamo. Un tomēr tā nav.

- Nav?

- Nē. Taisnība bija Prustam: dzīvi labāk atspoguļo slikta mūzika, nevis Missa Solemnis. Augstā māksla mūs izsmej un dod mierinājumu, un rāda mums pasauli tādu, kādu to vēlas redzēt mākslinieki. Lubu romāns izliekas, ka viss ir tikai joks, bet patiesībā parāda mums pasauli tādu, kāda tā ir, vai vismaz tādu, kāda tā būs. Sievietes ir līdzīgākas Milēdijai nekā apgarotajai Beatričei, Fu Manču ir dabiskāks par Nātanu Viedo, un Ežēns Sī par Vēsturi mums vēsta patiesāk nekā Hēgelis. Arī Šekspīrs, Melvils, Balzaks un Dostojevskis rakstīja lubu romānus. Īstenībā notiek tikai tas, par ko iepriekš rakstīts triviālajā lubu literatūrā.

-Tāpēc, ka vieglāk ir atdarināt lubu romāniņu, nevis mākslu. Lai kļūtu par Džokondu, krietni jānopūlas, bet par Milēdiju var kļūt pavisam vienkārši, ļaujoties dabiskai tieksmei pēc vieglākā ceļa.

Diotallevi, kurš līdz šim klusēdams bija klausījies, piebilda:

- Paskatieties kaut vai uz mūsu Aljē. Arī viņam šķiet, ka atdarināt Senžermēnu ir vieglāk nekā tēlot Voltēru.

- Jā, - piekrita Belbo, - būtībā arī sievietēm Senžermēns šķiet pievilcīgāks par Voltēru.

Vēlāk es atradu šo failu, kurā Belbo romāna garā bija apkopojis mūsu secinājumus. Pareizāk, nevis romāna garā, bet no romānu drumslām: viņš bija izklaidējies un atveidojis mūsu iztēlotos notikumus, neuzrakstīdams gandrīz nevienu pašsaccrētu teikumu, vien dažas savienojošas frāzītes, kas satur tekstu un ievirza sižetu. Es nespēju noteikt, no kurienes nākuši visi šie citāti, atsauces, aizguvumi un klišejas, tomēr daudzi no šīs neprātīgās kolāžas gabaliņiem man bija pazīstami. Un atkal, lai paglābtos no satraucošās Vēstures, Belbo bija rakstījis un analizējis dzīvi, aizsedzoties ar literatūru.

filename: Senžermēna atgriešanās tas nav zināms. Esmu redzējis daudz šaušaligu notikumu, un salīdzinājumā ar to, ko grasos paveikt šonakt, Bērtuļa nakts sarīkošana manī viesa tikai nomācošu garlaicību. Ak, kāpēc manas lūpas sašķoba šis sātaniskais smaids? Es esmu, kas es esmu, - kaut arī nolādētais Kaljostro man nolaupījis arī šīs pēdējās privilēģijas.

Bet triumfa stunda nav tālu. Tolaik, kad es biju Kellijs, Soape man iemācīja visu tur, Londonas Tauerā. Noslēpums ir, kā pārtapt par citu.

Ar viltīgiem gājieniem panācu, ka žozefu Balsamo iesloga Sanleo cietoksnī, un tur es no viņa izvilināju visus noslēpumus. Kā Senžermēns es esmu miris, un tagad visi mani uzskata par grāfu Kaljostro.

Pirms brīža visi pilsētas pulksteņi iezvanīja pusnakti. Kāds nedabisks miers. Šis klusums mani nepārliecina, vakars ir brinišķīgi dzidrs, kaut arī stindzinoši salts, un mēness augstu pie debesīm lej ledainu gaismu pār Parīzes vecpilsētas šauro ieliņu labirintu. Varētu būt desmit vakarā, Melno Brāļu klostera pulkstenis tikko nozvanīja astoto stundu. Vējš, drūmi kaukdams, purina vējrāžus tuksnesīgajā jumtu klajumā. Bieza mākoņu sega aizsedz debesis.

Kapteini, vai atgriežamies? Kur nu! Mēs grimstam. Nolādēts, pēc mirkļa Patna noies dibenā kā akmens, lec, Kaņepju Džim, lec! Vai tad es, lai paglābtos no šīm briesmām, nebūtu ar mieru atdot dimantu rieksta lielumā? Griez ķīli pret vēju! Nolaist bramburu, pievilkt fokstengas štagburu, nolādēts, nekas vairs nav glābjams!

Baismi nošņirkstinu savu zobu šķautnes, un nāves bālums manai vaska dzeltenajai sejai liek iesārtoties zaļās liesmās.

Kā esmu nokļuvis šeit, kur šķietos pats atriebes iemiesojums? Elles gari nicīgi pasmīnēs, redzot, kā gaužas asaras lej būtne, kuras draudīgā balss tik bieži tiem lika nodrebēt pat viņu uguns bezdibeņa dziļākajās dzīlēs.

Lāpas, lai iededz lāpas!

Cik pakāpienu lejup es pieveicu, līdz nonācu šajā pazemes kambarī? septiņus? Trīsdesmit sešus? Un ik akmens, kam pieskāros, ik solīs, ko spēru, slēpj kādu hieroglifu. Kad būšu tos atklājis, maniem uzticamajiem sekotājiem beidzot tiks pavēstīts Noslēpums. Un tad jau vajadzēs vien to atšifrēt, un tā atrisinājums būs Atslēga, kas pavērs ceļu pie Vēsts, kura iesvētītajiem, tikai un vienīgi iesvētītajiem, skaidriem burtiem paudīs, kāda ir Noslēpuma daba.

No noslēpuma līdz atšifrējumam ir viens solis, un no tā, zibeņus šķeļot, izšausies Hierogramma, uz kuru vērst izziņas lūgsnu. Un pēc tam vairs nevienam nepaliks apslēpts Slēpums, šķidrauts, pārsegs, priekškars, ēģiptiešu gobelēns, kas aizklāj piecstaru zvaigzni. Un no turienes - pretī gaismai, lai sludinātu šīs zvaigznes Apslēpto Jēgu, Kabalistisko Jautājumu, uz kuru tikai retais spēs rast atbildi un pērkondimdošā balsī vēstīt, kāda ir Neizdibināmā Zīme. Un Trīsdesmit Sešiem Neredzamajiem būs jānoliecas pār šo Zīmi un jādod atbilde, jāizrunā Rūna, kuras nozīme ir atvērta tikai Hermeja dēliem, un lai viņiem tiek dots Izsmējīgais Zīmogs, Maska, aiz kuras iezīmēsies seja, ko viņi cenšas atkailināt, Mistiskais Rēbuss, Visupārākā Anagramma...

- Sator Arepol* - es iesaucos balsī, kas liktu nodrebēt pat rēgam. Un pametis riteni, kas noturējis aizņemtas grūtā darbā viņa slepkavīgās rokas, Sators Arepo parādās, gatavs izpildīt manas pavēles. Es viņu atpazīstu, jau iepriekš biju nojautis, kas viņš ir.

Tas ir Lučāno, vienrocis noliktavas strādnieks, kuram Nezināmie Pavēlnieki lēmuši kļūt par mana nešķīstā un asiņainā uzdevuma izpildītāju.

- Sator Arepo, - es izsmējīgi jautāju, - vai tu zini, kāda ir galīgā atbilde, kas slēpjas aiz Visupārākās Anagrammas?

- Nē, grāf, - viņš neapdomīgi atbild, - es ceru to uzzināt no jūsu vārdiem.

Velnišķīgi smiekli izlaužas pār manām bālajām lūpām un atbalsojas zem

senajām velvēm.

- Ak, ilūziju māktais! Tikai īsts iesvētītais zina, ka to nezina!

- Jā, kungs, - truli atbild kroplais ekspeditors, - kā jūs vēlaties. Es esmu gatavs.

Mēs esam netīrā Kliņakūras ūķī. šovakar man jāsoda tevi, vispirms tevi un tikai tad pārējos, vispirms tevi, kas mani iesvētīja nozieguma augstajā mākslā. Sodīšu tevi, kas izliecies, ka mani mīli, un - kas vēl ļaunāk - pati tam tici, un atriebšos bezvārda ienaidniekiem, ar kuriem kopā tu pavadīsi nākamo nedēļas nogali. Lučāno, manu pazemojumu nevēlamais liecinieks, man sniegs savu palīdzīgo roku - savu vienīgo roku - un tad arī pats dosies nāvē

Šī ir istaba ar lūku grīdā, bet zem lūkas atrodas tāda kā tilpne, pazemes telpa, eja, kas jau kopš neatminamiem laikiem izmantota kontrabandas preču glabāšanai. Pazemes kambara sienas ir tik satraucoši mitras, jo telpa savienota ar Parīzes kanalizācijas tuneļiem, ar noziegumu labirintu, - neaprakstāmi smirdoši izsvīdumi lāso no senajām sienām, un Lučāno, kurš ir tik uzticams visās ļaundarībās, palīdz man izsist kādā no tām caurumu, un ūdens gāžas iekšā aumaļām, pārplūdina pagrabu, sagrauj jau iepriekš bīstami ielīkušos mūrus, savieno šo pazemes kambari ar citiem pazemes plašumiem, un tagad zem lūkas vāka peld nosprāgušas žurkas un puvekļi un saskatāma melnā ūdens virsma, - tā ir naksnīga bezdibeņa priekštelpa un vēsta par ceļu pazušanā, projām, tālumā uz Sēnu un tālāk uz jūru...

Nolaižam melnajā bedrē virvju kāpnes, to galu piestiprinām pie lūkas malas, un uz šīm kāpnēm iekārtojas Lučāno ar dunci: viena roka ieķērusies kāpņu spraislī, otrā sažņaugts duncis, bet trešā gatava sagrābt upuri. - Tagad klusē un gaidi, - es viņam saku, - drīz nāks, tu redzēsi.

Es tevi pārliecināju iznīcināt visus vīriešus ar rētu. Nāc man līdzi, esi mūžam mana, nogalēsim tos liekos traucētājus, es skaidri zinu, ka tu viņus nemīli, tu pati man to teici, paliksim tikai mēs divi, tu un es, un vēl pazemes strāvas.

Tagad tu ienāc, lepna un nepieejama kā vestāliete, asa un stinga kā ragana, - ak, elles vīzija, kas iesveļ trīsas manos simtgadīgajos gurnos un liek manai sirdij sažņaugties smacējošā iekārē, ak, daiļā mulate, manas pazudināšanas rīks! Ar savām āķveida ķetnām es saplosu smalkā batista kreklu, kas sedz manas krūtis, un ar nagiem ievelku tajās asiņainas vagas, un mežonīga, slāpējoša svelme svilina manas lūpas, kas ir aukstas kā čūskas plaukstas. Dobjš rēciens kāpj augšup no manas dvēseles visdziļākajām alām un laužas ārā starp manu plēsīgo zobu rindām - es esmu tartara izvemts kentaurs —, bet ir tik kluss, ka varētu dzirdēt lidojam pat salamandru, jo es apvaldu kliedzienu un tuvojos tev, nežēlīgi smaididams.

- Mana dārgā, mana Sofija, - es tev saku kaķa izmanīgajā pieglaimībā, kā prot runāt vienīgi ohrankas vadonis. - Nāc, es tevi gaidīju. Paslēpies kopā ar mani tumsibā un gaidi. - Un tu smejies aizsmakusi un neķītra, jau laikus izbaudīdama gaidāmo guvumu vai laupījumu, Ciona Protokolu manuskriptu, ko pārdot caram... Cik labi aiz eņģeļa sejas tu proti paslēpt savu dēmonisko

dabu, kautri ietērpusies savos androgēnajos zilajos džinsos! Tavs T-krekls ir gandrīz caurspīdīgs, tomēr noslēpj kauna liliju, ko tavā baltajā miesā iededzinājis Lilles bende!

ierodas pirmais nesaprātīgais upuris, ko esmu ievilinājis slazdā. Tikai ar pūlēm spēju saskatīt viņa vaibstus zem platā apmetņa, kas viņu ieskauj no galvas līdz papēžiem. Taču viņš man parāda Provēnas templiešu zīmi. Tas ir Soape, Tomaras grupas rīkļugriezējs. - Grāf, - viņš man saka, - īstais brīdis ir pienācis. Jums ir vēsts pēdējais fragments, bet manās rokās ir teksta daļa, kas parādījās Lielās Spēles pašā sākumā. Bet tas jau ir cits stāsts. Apvienosim mūsu spēkus, bet pārējie...

Es pabeidzu viņa iesākto teikumu: - Pārējie lai iet ellē! Ej, brāli, tur istabas vidū ir lāde, un lādē glabājas tas, ko tu meklē jau gadsimtiem ilgi. Nebaidies tumsas, tā mūs neapdraud, bet sargā.

Nesaprātīgais tuvojas lūkai, tumsā viņš iet, gandrīz taustīdamies. Dobjš plunkšķis. Viņš iekrīt pazemes atverē, un pie pašas ūdens virsmas Lučāno viņu satver, atvēzē savu dunci un ietriec asmeni viņa miesā, ātri pāršķeļ upurim rīkli, un asins čalas sajaucas ar htonisko šķidrumu burzguļošanu.

Klauvē pie durvīm. - Vai tas esi tu, Dizreilij?

-Jā, - man atbild nepazīstamais, kurā mani lasītāji jau droši vien pazinuši angļu grupas lielmestru, kas jau sasniedzis varas augstākās virsotnes, bet aizvien nav piesātinājies. Un viņš saka: - My Lord, it is useless to deny, because it is impossible to conceal, that a great part of Europe is covered with a network of these secret societies, just as the superficies of the earth is now being covered with railroads...'

- To tu teici jau Apakšnamā 1856. gada 14. jūlijā, man nekas nepaslīd garām nemanīts. Ķersimies pie lietas!

Šis ebrejs, Bēkona sekotājs, izgrūž caur zobiem lāstu. Tad turpina: - Viņu ir pārāk daudz. Trīsdesmit seši neredzamie tagad pārtapuši par trīssimt sešdesmit. Pareizini ar divi, un sanāk septiņsimt divdesmit. Tad no šī skaītja atņem simt divdesmit gadus, pēc kuru apritēšanas atvērsies durvis, un tu iegūsi sešus simtus - tieši tik daudz vīru izcēlās kaujā pie Balaklavas.

Šis cilvēks ir pats nelabais, skaitļu zinātnei vairs nav noslēpumu, ko viņš jau nebūtu atklājis.

- Un tātad? - es jautāju.

- Mums ir zelts, bet tev karte. Apvienosimies un būsim neuzveicami!

Ar svētsvinīgu žestu es viņam norādu neesošo lādi, un viņš, varaskāres apžilbināts, patiesi notic, ka tumsā saskatījis lādi. Viņš tuvojas tai un krīt.

Dzirdu Lučāno baismā asmeņa dzinkstoņu un, par spīti tumsai, saskatu, kā brita mēmajās acu zīlītēs nozibsnī pimsnāves gārdziens. Taisnās tiesas spriedums ir izpildīts.

Gaidu trešo - franču rožkrustiešu pārstāvi Monfokonu de Viliāru. Esmu laikus noskaidrojis, ka viņš ir gatavs nodot savas sektas noslēpumus.

- Esmu grāfs de Gabaliss, - stādās priekšā šis melīgais liekulis.

Man pietiek izčukstēt dažus vārdus, lai pierunātu viņu tuvoties savam liktenim. Viņš krīt, un pēc asinīm izslāpušais Lučāno apmierina savas kāres.

TU smaidi, kopā ar mani stāvēdama ēnā, un saki, ka esi mana un tev piederēs mans noslēpums. Ļaujies, ļaujies šīm tukšajām cerībām, tu Šehinah ļaunā karikatūra! Jā, es esmu tavs Sīmanis, gaidi, labākais vēl ir priekšā. Un, kad tu to uzzināsi, zināšanas tev būs kļuvušas liekas.

Ko vēl piebilst? Cits pēc cita ierodas nākamie.

Jezuītu tēvs Brešani bija mani brīdinājis, ka vācu apgaismotos pārstāvēs Babete d'lnterlakena, Veishaupta mazmazmeita, Helvēcijas komunisma nesalaužamā Jaunava, kas uzaugusi, vērojot rijību, laupīšanu un asinsizliešanu, meiča, kas tik prasmīgi izkrāpj svešus noslēpumus, atver pasta bandroles, neuzlaužot zīmogus, un prot Iedzirdīt indi, - viņa dara visu, ko pavēl viņas sekta.

Viņa ienāk kā jauneklīgs nozieguma āgatodēmons, ietinusies baltā lāčādas kažokā. Garie, gaišie mati izlauzušies no pārgalvīgi sāņus atstumtās kažokādas cepures apakšas. Lepns skatiens, sarkastisks smīns. Un, tāpat kā pārējos, ari viņu es aizvadu līdz nāves lūkai.

Ak, valodas ironija, - šī velte, ko daba mums sniegusi, lai mēs varētu noklusēt savas dvēseles noslēpumus! Apgaismotā ilumināte krīt par upuri Tumsai. Dzirdu viņu izbrēcam baismīgus lāstus, viņa negrib nožēlot grēkus, bet Lučāno trīsreiz apgriež riņķī nazi, ko ietriecis viņas sirdī. Jau esmu redzējis šo ainu, jau esmu redzējis...

un tagad pienākusi kārta Nilusam, kurš kādu laiku bija cerējis, ka iegūs gan carieni, gan karti. Tu, nešķīsteni, baudkārais mūks, tu taču vienmēr ilgojies pēc Antikrista? Tagad tas stāv tavā priekšā, bet tu to nezini, un es, čukstēdams viņam ausī mistiskus glaimus, kā aklo aizvadu viņu līdz pazemes mutei, kas atvērusies jau gaida. Lučāno iešķeļ viņa krūtīs krustveida brūci, un Niluss iegrimst mūža miegā.

Man vēl jāņem virsroka pār pēdējā apmeklētāja, Cionas Viedā Vīra, mūžseno piesardzību. Viņš apgalvo, ka esot Ahasvērs, Mūžīgais žīds, nemirstīgs tāpat kā es. Viņš man neuzticas, tomēr glums smaids iezīmējas viņa bārdā, kas vēl piesūkusies ar asinīm, ar nevainīgu kristiešu bērniņu asinīm, kurus viņš paradis plosīt Prāgas kapsētā. Viņš man atgādina Račkovski, bet es viņu pārspēšu viltībā. Lieku viņam noprast, ka lādē atrodama ne tikai karte, bet arī vēl neapstrādāti dimanti, kas prasās slīpējami. Es zinu, ka šī dievslepkavu cilts nespēj pretoties neapstrādātu dimantu kārdinājumam. Alkatības vadīts, viņš dodas pretī savam liktenim un mirdams raida lāstus savam Dievam, nežēlīgam un atriebīgam. Viņš mirst dunča caururbtām krūtīm kā Hirams, un tomēr viņam ir grūti lādēties, jo viņš nespēj izrunāt sava Dieva vārdu.

Es ļaujos ilūzijām un noticu, ka esmu paveicis Lielo Darbu.

Bet kambara durvis atveras vēlreiz kā viesuļa sistas, un parādās tēls ar zilgani bālu seju, rokas viņam dievbijīgi sakļautas uz krūtīm, skatiens izvairīgs, bet tas nespēj noslēpt viņa dabu, jo viņš tērpies viscaur melnā kā visi viņa Biedrībā. Lojolas dēls!

- Kretino! - es iesaucos, ļāvies maldiem.

Viņš pace| roku, iiekuiigi svētīdams mani. - Es neesmu, kas es esmu, -viņš man atbild, un viņa smaida vairs nav nekā cilvēcīga.

Taisnība, tāds vienmēr bijis jezuītu paņēmiens: reizēm viņi noliedz savu pastāvēšanu pat paši sev, bet reizēm sludina sava ordeņa varenibu, lai Iebiedētu nezinošos.

- Mēs vienmēr esam citi un nekad tie, par ko mūs uzskatāt jūs, Beliāla dēli, - tā tagad saka šis valdnieku pavedinātājs. - Bet tu, ak, Senžermēn...

- Kā tu zini, kas es patiesībā esmu? - apjucis jautāju.

Viņš draudīgi pasmaida un saka: - Tu mani iepazini citā laikā, kad mēģināji aizvilināt mani prom no Postela nāves gultas galvgaļa un kad es, saukdamies par abatu d’Erblē, panācu, lai viens no taviem iemiesojumiem apraujas Bastilijas dziļumos, - (Ak, es uz savas sejas atkal sajūtu dzelzs masku, kuru man ar Kolbēra atbalstu piesprieda jezuītu biedrība!) - un tu mani iepazini tolaik, kad es izsekoju sazvērnieciskās runas, ko tu risināji ar Holbahu un Kondorsē...

- Rodēn! - es iesaucos, kā zibens ķerts.

- Jā, es esmu Rodēns, jezuītu slepenais ģenerālis! Rodēns, kuru tev neizdosies piemānīt un iegrūst pazemes akā tāpat, kā tu izrīkojies ar tiem maldu māktajiem. Zini jel, Senžermēn, ka nav nelietību, noziegumu un neģēlīgu slazdu, ko mēs nebūtu izgudrojuši jau pirms jums, lai vairotu mūsu Dieva godību, - mūsu Dieva, kurš mērķa vārdā attaisno visus līdzekļus! Cik daudz kronētām galvām mēs likām noripot naktī, pēc kuras nepienāk rīts, - lai iegūtu varu visā pasaulē, mēs tās ieripinājām lamatās, kas veidotas daudz smalkāk nekā tavējās! Un tu iedomājies, ka varēsi mūs aizkavēt tagad, kad esam viena soļa attālumā no mērķa? Tu gribi, lai mēs atraujam savas alkatīgās rokas no noslēpuma, kas virza pasaules vēstures gaitu jau piecus gadsimtus?

Tā runādams, Rodēns man iedveš bailes. Visi nešķīstie instinkti, kas tik koši izpaudās renesanses laikmeta pāvestu iedabā - asinskāre un zaimu pilnās ambīcijas, - viss tagad lasāms šī Ignacija dēla vaibstos. Es redzu: neremdējamas slāpes pēc varas liek mutuļot viņa samaitātajām asinīm, dedzinoši sviedri pārklāj viņa miesu, un šķebīgu tvaiku mutuļi izplūst ap viņu.

Kā lai satriecu šo pēdējo no ienaidniekiem? Un pēkšņi mani pārņem negaidīta apjauta, kāda var aplaimot vienīgi to', kuram jau gadsimtiem ilgi zināmi visi cilvēka dvēseles nostūri.

- Paskaties uz mani, - es viņam saku, - arī es esmu Tīģeris.

Tai pašā mirklī es izstumju tevi telpas vidū, noplēšu tev T-kreklu un atrauju vaļā tavas pieguļošās džinsa bruņas, kas slēpj tava dzintaraini maigā klēpja daiļumu. Tagad bālajā mēnesgaismā, kas sūcas pa puspievērto durvju spraugu, tu izslejies skaistāka par čūsku, kura pavedināja Ādamu, lepna un nekautra, jaunava un netikle, tērpusies vienīgi savas miesas spēkā, jo kaila sieviete ir apbruņota.

Ēģiptiešu galvasrota pieglauž tavas kuplās, zilgani melnās cirtas, un krūtis elsaini cilājas zem plānā muslīna. Ap tavu ietiepīgi izliekto, lepno pieri apvijusies zelta čūska ar smaragda acīm, tā zibina trīskārši šķeltu rubīna mēli pār tavu galvu. Ak, tevi ieskauj melna šķidrauta tunika, kas mirguļo sudrabā, un pie vidukļa to saista melnām pērlēm un ļaunu vēstošām varavīksnēm izšūta josta. Tavs izcilnais kaunums gludi noskūts, lai savu mīlnieku skatieniem tu atklātos gludena kā akmens statuja! Tavus krūšgalus ar krāsā mērktu otiņu jau skārusi tava Malabaras verdzene, tagad tie zaigo karmīna sarkanumā tāpat kā tavas lūpas - aicinoši kā dziļas brūces!

Rodēns smagi dvašo, ilgā atturība, dzīve, kas sadedzināta, alkstot pēc varas, panākušas, ka tagad viņa iekāre top nevaldāma, ieraugot šo daiļo un nekautro karalieni, kuras acis ir melnas kā dēmonam, tās apaļīgos gurnus, smaržainos matus, balto un maigo ādu, Rodēnu pārņem alkas pēc neiepazītiem glāstiem, viņu sagrābj neizsakāma, neizjusta baudkāre, un viņš trīc pie visām miesām, kā trīc meža dievs, vērodams kailu nimfu spoguļojamies ūdens atspulgos, kas pazudināja Narcišu. Lūkodamies sāņus pret gaismu, es redzu, cik nevaldāmi piebriest viņa vecišķā vīrietība, - akmenscieta iekāre, ko ķēris Medūzas skatiens. Apmātībā plandošas juteklības liesmas svilina viņa augumu, viņš ir kā šāvienam nospriegots loks - izšaut vai salūzt.

Pēkšņi viņš nometas zemē un rāpus tuvojas šai parādībai, krampjaini stiepdams tai pretī roku, kā lūgdamies malku eliksīra.

- Ak, cik tu esi daiļa, - viņš dveš, - ak, tavi asie vilcenes zobi, kas pazib, kad tu paver savas sārtās, pilnīgās lūpas... Ak, tavas lielās smaragda acis, kas brīžam raida zibšņus un brīžam alkaini gruzd. TU, baudkāres dēmons!

un šim nožēlojamajam ir taisnība. Tu šūpo gurnus, kas iežņaugti tumšzilajās bruņās, un triec uz priekšu sava klēpja izciļņo kaulu, lai liktu flipera bumbiņai aiztraukties pēdējā neprāta skrējienā.

- Ak, žilbinošā vīzija, - elš Rodēns, - esi mana, kaut jel uz mirkli! Ar vienu baudas brīdi piepildi šo dzīvi, kas izšķiesta, kalpojot greizsirdīgam dievam, remdē mani ar vienu juteklības zibsni, jo man būs jāsadeg mūžīgajās liesmās, kurās mani vilina un velk tavs tēls. Es tevi lūdzu, pieskaries ar lūpām manai sejai, tu, Antineja, Marija Magdalēna, - tevi es iekāroju, vērdamies ekstāzes pārvērstajās svēto sejās, pēc tevis alku, liekulīgi pielūgdams jaunavīgos vaibstus! Ak, Kundze, tu esi žilbinoša kā saule, balta kā mēness, un, raugi, es noliedzu Dievu un Svētos, un pašu Romas Pāvestu, un-es pat teiktu-jā, es noliedzu Lojolu un noziedzīgo zvērestu, kas mani saista ar Biedrību, gribēdams izlūgties no tevis kaut vienu vienīgu skūpstu, un tad lai es mirstu tā skarts.

Rāpus uz tirpstošajiem ceļgaliem viņš virzās vēl sprīdi tuvāk žilbinošajai vīzijai, pacēlis sutanu līdz gurniem, stiepdams roku pretī savai nesasniedzamajai laimei. Tad pēkšņi viņš atkrīt atpakaļ un viņa acis gluži vai izveļas no dobuļiem. Briesmīgi krampji purina viņa miesu un sejai liek savilkties necilvēcīgos vaibstos - tā no Voltas baterijas triecieniem nodrebinās miroņu locekļi. Zilganas putas iekrāso purpurā viņa lūpas, no kurām laužas neskanīgi gārdzieni kā hidrofobijas upurim, jo, kad sākusies paroksiskā fāze, kā to pareizi aprakstījis Šarko - šī briesmīgā slimība, kas ir tā pati satīru kaite, kura ķer kā sods par miesaskārību, sirdzējiem uzspiež tādas pašas stigmas kā trakumsērgas piemeklētiem suņiem.

Tās ir beigas. Rodēns lokās vājprāta smieklos. Un tad nogāžas zemē bez elpas - mironīga sastinguma dzīvs attēls.

Vienā pašā mirklī viņš zaudējis prātu un mūžīgo dzīvošanu.

Man atliek vien pastumt viņa miesas uz lūkas pusi - daru to piesardzīgi, lai nenotrieptu savus lakādas zābakus gar sava pēdējā ienaidnieka slienām noplūdušo sutanu.

Lučāno slepkavnieciskā dunča iejaukšanās pat nav vajadzīga, bet bende vairs nespēj savaldīt savas kustības, mežonīgo tieksmi atkārtot nāvējošos dūrienus. Viņš smejas un ietriec nazi miesās, ko dzīvība jau pametusi.

Un tagad es kopā ar tevi nostājos pie lūkas malas, es glāstu tavu kaklu un sprandu, un tu pastiepies uz priekšu, nolūkodamās pazemes ainā, un es tev saku: - vai esi apmierināta ar savu ftokambolu, mana nesasniedzamā mīļotā?

TU piekrītoši pamāj un baudkāri ķiķini, siekalodamās tukšumā, bet es nemanāmi sažņaudzu savus pirkstus arvien ciešāk.

- Ko tu dari, mīļais?

- Neko, Sofija. Es tevi nogalinu. Tagad es esmu žozefs Balsamo un tu man vairs neesi vajadzīga.

Arhontu iemīļotā izlaiž dvašu un krīt lejup, ūdenī. Lučāno ar vienu dunča dūrienu apstiprina manas nežēlīgās rokas spriedumu, un es viņam saku: - Tagad vari kāpt augšā, mans uzticamais kalps, tu, mana nolādētā dvēsele! - Rāpdamies augšup, viņš pavērš man savu neaizsargāto muguru, un es viņam starp lāpstiņām ietriecu smalku stiletu ar trīsstūrveida asmeni, kura radītās brūces ir gandrīz nemanāmas. Tad arī Lučāno krīt lejup, es aizveru lūkas vāku, viss godam padarīts, un es dodos prom no šī netīrā kambara, kamēr pa apslēptām pazemes ūdenstecēm, kas zināmas vienīgi man, astoņi līķi peld uz Šatelē pusi.

Es atgriežos savā dzīvoklītī Faubourg Saint-Honoré kvartālā un ieskatos spogulī. Rau, es sev saku, tagad es esmu Pasaules Karalis. No savas dobās smailes es pārvaldu visumu. Brīžam, apzinoties paša spēku, man sareibst galva. Es esmu enerģiju meistars un lielmestrs. Esmu apreibis no varas.

Ak vai, dzīve nevilcinās man atriebties. Pagājuši tikai daži mēneši, un Tomaras pils visdziļākajā apakšzemes cellē es - saimnieks pār pazemes strāvu noslēpumu, kungs pār sešām svētajām vietām, kur mājoja Trīsdesmit Seši Neredzamie, es, pēdējais no pēdējiem templiešiem. Visnezināmākais Pavēlnieku Pavēlnieks pār Nezināmajiem Pavēlniekiem - tagad es laulāšos ar Cecīliju, arandrogēno būtni, kuras acis ir no ledus. Nekas mani vairs nešķir no viņas. Pirms daudziem gadsimtiem man viņu nolaupīja vīrietis ar saksofonu, bet nu esmu Cecīliju atkal atradis. Tagad viņa iet pa soliņa atzveltni, cenzdamās noturēt līdzsvaru, gaišmataina un zilacaina, un es joprojām nezinu, kas slēpjas zem gaisīgā tilla, kurš ieskauj viņas gurnus.

Kapela ir izkalta klintī, aiz altāra piekārts satraucošs audekls, kurā attēlotas pazudināto dvēseļu mocības ellē. Daži mūki, nolaiduši kapuces dziļi pār acīm, drūmi sastājas man aiz muguras, bet es vēl nesatraucos - mani aizrāvušas ibēriskās fantāzijas...

Bet - ak, šausmas! - priekškars paceļas, un aiz tā kā apbrīnojama pazemes ceļļu Arčimboldo meistardarbs parādās cita kapela, kas it visā līdzinās tai, kurā šobrīd stāvu es, - un tur, otrā kapelā, pie altāra ceļos nometusies Čečīlija, un viņai līdzās - (ledainas sviedru pērles izspiežas man uz pieres un mati saslienas stāvus) - ko gan es ieraugu nekaunīgi lepojamies ar savu rētu? Otru, viņu, īsto žozefu Balsamo, kuru kāds atsvabinājis no Sanleo cietuma kameras!

Un kā gan es? Šai brīdī vecākais no mūkiem atbīda kapuci no sejas, un es ieraugu Lučāno baismo smaidu, - kas zina, kā viņam izdevies paglābties no mana stileta, no kanalizācijas ūdeņiem, no asiņainajiem dubļiem, kam bija jāaizskalo viņa līķis līdz okeānu klusajām dzelmēm. Viņš, pamatotu atriebības slāpju dzīts, pārgājis manu ienaidnieku pusē.

Mūki atsvabinās no savām sutanām, un manam skatam atklājas to iepriekš slēptie bruņutērpi - uz sniegbaltajiem apmetņiem kvēlo ugunīgs krusts. Tie ir Provēnas templieši!

Viņi mani sagrābj un piespiež pagriezties - aiz manis jau nostājies bende ar diviem ķēmīgiem palīgiem. Mani noliec pār moku solu un uzspiež man zīmogu, kas mani uz mūžīgiem laikiem atdod cietumsargu īpašumā: man plecā iededzina nešķīsti smīnošo Bafomeda viepli. un nu es saprotu, kāpēc tas darīts, - tie nosprieduši, ka man jāstājas žozefa Balsamo vietā sanleo cietumā, vai, pareizāk, jāatgriežas vietā, ko liktenis man lēmis jau kopš aizlaikiem.

Bet mani taču pazīs, es sevi mierinu. Galu galā visi ir pārliecināti, ka es esmu tas otrs, bet viņu uzskata par to, kurš lemts mūžīgam ieslodzījumam, -kāds noteikti atsteigsies man palīgā, vismaz mani sazvērestības biedri. Un cietumniekus nemaz nevar tik vienkārši apmainīt tā, lai neviens to nepamanītu, - Dzelzs Maskas laiki ir pagājuši... Ak, es lētticīgais! Patiesība man top skaidra mirklī, kad bende noliec manu galvu tuvāk vara traukam, no kura kāpj zaļgani izgarojumi... Vitriols!

Manas acis aizklāj ar lupatu, bet seju iegrūž postošajā šķidrumā - neizturamas, apdullinošas sāpes, āda uz maniem vaigiem, deguna, zoda, mutes sačokurojas, nolobās kā zvīņas, izšķīst, - pietiek ar pavisam īsu brīdi, un, kad mani aiz matiem uzrauj stāvus, mana seja vairs nav atpazīstama: brūce, sabrukums, spitālība, neizsakāms nekas, himna pretīgumam, un es atgriezīšos savā cietuma kamerā, kā atgriežas daudzi ižbēgušie cietumnieki, kam pieticis drosmes sevi sakropļot cerībā, ka, zaudējot vaibstus, tie iemantos brīvību.

Ak vai, es satriekts kliedzu, un, ja varam ticēt stāstniekam, viens vienīgs vārds nāk pār manām sakropļotajām lūpām, viena vienīga nopūta, viens cerību kliedziens: - Atpestīšana!

No kā gan tu gribi tapt atpestīts, vecais Rokambol? TU taču labi zināji, ka nedrīksti censties kļūt par galveno varoni šajā stāstā! Tevi sodīja, un sodu nesa tavi paša ieroči. Tu pazemoji maldu rakstvežus, un tagad - redzi - tu raksti, par aizbildinājumu izmantodams šo mašīnu. Tu ļaujies ilūzijām, ka esi tikai skatītājs, jo vārdi parādās uz monitora ekrāna, kā svešas rokas ievilkti. Bet tu esi iekritis slazdos. Arī tu centies atstāt pēdas smiltīs. TU uzdrošinājies mainīt pasaules romāna tekstu, un pasaules romāns tevi iepinis savā tekstā, tas tevi nožņaudz sižeta samezglojumos, ko neesi iecerējis tu.

Kaut nu tu labāk būtu palicis savās dienvidjūru salās, Kaņepju Džim, un viņa joprojām ticētu, ka tu esi miris.

98 nodaļa

Nacionālsociālistu partija tik neiecietīgi izturējās pret slepenajām organizācijām tāpēc, ka pati bija slepena organizācija ar savu lielmestru, savu rasistisko gnosis, saviem rituāliem un iniciāciju.

René Alo, Nacisma okultie avoti René Alleau. Les sources occultes du nazisme, Paris, Grasset, 1969, p. 214

Domāju, ka tieši šai laikā Aljē izlauzās no mūsu uzraudzības. Šādiem vārdiem pārspīlētā vienaldzībā to komentēja Belbo. Un es atkal nospriedu, ka viņa tēlotās vienaldzības cēlonis ir greizsirdība. Klusībā viņam kremta, ka Aljē iegūst aizvien lielāku varu pār Lorenču, bet atklāti viņš uzjautrinājās par aizvien lielāko ietekmi, ko Aljē ieguvis pār Garamonu.

Varbūt tā bija ari mūsu vaina. Aljē bija savaldzinājis Garamonu jau gandrīz pirms gada, tolaik, kad bijām ielūgti alķīmiķu svētkos Pjemontā. Garamons bija uzticējis Aljē kartotēku ar APSL koordinātām, lai viņš varētu izvēlēties jaunus upurus, kas būtu gatavi bagātināt Nenizplīvurotās Izīdas sēriju, bet tagad Garamons vairs nepieņēma nevienu lēmumu, iepriekš neapspriedies ar Aljē. Un droši vien maksāja viņam krietnu mēnešalgu. Gudruna palaikam devās ekspedīcijā uz gaiteņa viņu galu, aiz stiklotajām durvīm, pa kurām varēja iekļūt samtaini klusinātajā Manuzio valstībā, un atgriezusies viņa mums satraukti stāstīja, ka Aljē faktiski esot iekārtojies Grācijas kundzes kabinetā, diktējot viņai vēstules, pavadot apmeklētājus uz Garamona kabinetu, vispār - un sašutums laupīja Gudrunas vārdiem pēdējās patskaņu paliekas -viņš tur uzvedoties kā saimnieks. Patiešām, mēs taču būtu varējuši sākt minēt, kāpēc Aljē joprojām stundām ilgi šķirsta Manuzio autoru sarakstu. Vai tad nu tik ilgi būtu jāmeklē APSL, kurus varētu atzīt par piemērotiem ievilināšanai Ne aizplīvurotās Izīdas tīklos? Tomēr viņš aizvien rakstīja, dibināja sakarus un pulcināja

kopā šos cilvēkus. Rct mēs būtībā atbalstījām viņa neatkarīgo darbošanos.

Šāda situācija visnotaļ patika Belbo. Jo vairāk laika Aljē pavadīja Marķīza Gvaldi ielā, jo retāk viņš iegriezās Sinčero Renāto ielā. Un tas ļāva cerēt, ka prieka brīžus, kad mūsu kabinetā negaidot ieradās Lorenča (un Belbo šādās reizēs atplauka arvien aizkustinošāk un vairs pat necentās slēpt savu satraukumu), neizpostīs “Sīmaņa” neparedzētie iebrukumi.

Un arī man nebija nekas iebilstams - mana jūsma par Neaizplivuroto Izīdu bija noplakusi, un es arvien vairāk aizrāvos ar savu topošo maģijas vēsturi. Biju pārliecināts, ka no spiris-tiķiem esmu iemācījies visu, ko šie man var piedāvāt, un ļāvu, lai Aljē pārņem kontaktus (un kontraktus) ar jaunajiem autoriem.

Iebildumu nebija arī Diotallevi, - proti, šķita, ka pasaule vispār viņam rūp arvien mazāk. Tagad pārdomājot to laiku, es atceros, ka viņš biedējoši strauji novājēja. Un reizēm, iegājis viņa kabinetā, ieraudzīju viņu nolīkušu pār kādu manuskriptu: skatiens aizklīdis tukšumā, pildspalva gandrīz izslīdējusi no rokas. Viņš nebija aizmidzis, tikai zaudējis spēkus.

Bet bija vēl viens iemesls, kura dēļ mums tīri labi patika tas, ka Aljē parādījās pie mums arvien retāk, tikai lai atdotu izbrāķētos manuskriptus un tūdaļ atkal nozustu gaiteņa galā. Mēs negribējām, ka viņš dzird mūsu sarunas. Ja kāds būtu jautājis, kāpēc esam kļuvuši tik izvairīgi, mēs teiktu, ka kautrējamies vai negribam viņu aizvainot, jo būtībā mēs taču parodējām metafiziku, kurai Aljē savā ziņā ticēja. Bet patiesībā mēs no viņa vairījāmies, jo neuzticējāmies. Mūs aizvien vairāk pārņēma noraidošā atturība, kas dabiski piemīt katram, kurš apzinās, ka viņam zināms kāds noslēpums. Un tā mēs nemanot atstūmām Aljē pārējo protami pulkā, jo mēs, arvien retāk atcerēdamies pasmīnēt, pamazām atklājām to, ko paši bijām izgudrojuši. Turklāt, kā vienā  no retajiem labas omas brīžiem teica Diotallevi, tagad, kad mums

bija īstais Senžermēns, mēs nezinājām, ko iesākt ar viņa imitāciju.

Šķita, ka Aljē mūsu izvairību neņem ļaunā. Viņš mūs sveicināja, kā allaž, laipni un tūdaļ steidzās prom. Bet viņa laipnība aizvien vairāk līdzinājās uzpūtībai.

Kādā pirmdienas rītā ierados redakcijā pavēlu, un Belbo steidzināja mūs ar Diotallevi ātrāk iekārtoties ap viņa rakstāmgaldu.

- Vareni jaunumi, - viņš teica un jau grasījās tos izklāstīt, kad piepeši ieradās Lorenča. Tas Belbo bija mokošs brīdis: bija grūti savienot prieku par Lorcncas apciemojumu un nepacietīgo kāri pavēstīt mums savus atklājumus. Bet vēl pēc mirkļa pie durvīm atskanēja klauvējieni un uz sliekšņa parādījās Aljē. - Negribu jūs traucēt, lūdzu, sēdiet vien, necelieties kājās! Man nav tiesību izjaukt šo apspriedi. Vēlējos vienīgi paziņot dārgajai Lorencai, ka esmu tur, pie Garamona kunga. Un ceru, ka man vismaz ir tiesības uzaicināt viņu uz glāzi šerija šopēcpusdien manā kabinetā.

Viņa kabinetā, iedomājies tik! Šoreiz Belbo zaudēja savaldību (cik nu lielā mērā viņš vispār bija spējīgs to zaudēt). Pagaidījis, līdz Aljē nozūd aiz durvīm, viņš caur zobiem izgrūda: - Ma gavtc la nata.

Lorenča, kas aizvien līksmi māja atvadas Aljē, apjautājās, ko nozīmē šis teiciens.

-Tas ir Turinas apkaimes dialektā. Un nozīmē: “izvelc korķi!” vai, ja vēlies pieklājīgākā formā: “Cienītais, esiet tik laipns un izvelciet korķi!” Redzot uzpūtīgu un nepamatoti pašapzinīgu cilvēku, rodas iespaids, ka šādu nedabīgi uzpūstu stāvokli izraisījusi iekšējās nešķīstības uzkrāšanās, un tieši tāpat var pieņemt, ka pārspīlētie personības apmēri tiek noturēti hipertrofetā formā vienīgi ar korķa palīdzību, kurš ievadīts tūpļa atverē un neļauj gāzveida lepnībai izplūst ārā; tādējādi, aicinot uzpūšanās piemeklēto personu izvilkt iepriekšminēto aizbāzni, varam cerēt, ka šis process izraisīs viņa pilnīgu un neatgriezenisku saplakšanu, ko 641

parasti pavada visai nepatīkama šņākoņa, - un tā rezultātā ārējās čaulas apmēri ievērojami samazināsies un mūsu skatieniem atklāsies nožēlojams un sadilis rēgs, kas zaudējis pat attālu līdzību ar pirmītējo diženumu.

- Nezināju, ka tu esi tik rupjš.

- Tagad tu to zini.

Lorenča devās prom, izlikdamās aizkaitināta. Zināju, ka Belbo tas sagādā vēl lielākas ciešanas: patiesas dusmas būtu Belbo nomierinājušas, bet šāds teatrāli izrādīts aizvainojums viņu mudināja domāt, ka vienlīdz tēlotas ir visas Lorencas jūtu un kaislības izpausmes.

Droši vien tāpēc viņš tūdaļ apņēmīgi bilda: - Ķersimies pie darba. - Ar to viņš gribēja teikt: pievērsīsimies Plānam, nopietnām lietām.

- Es negribu, - teica Diotallevi, - nejūtos labi. Man sāp šiten te, - un viņš pielika roku pie kuņģa. - Laikam man ir gastrīts.

- Ej nu ej, - atsmēja Belbo, - kāds gastrīts, ja pat man tas vēl nav piemeties... Vai tad to var dabūt, arī dzerot minerālūdeni?

- Var jau būt, - samocīti pasmaidīja Diotallevi. - Šķiet, vakar vakarā ieķēru tā pavairāk. Zini, esmu pieradis pie negāzētā Fiuggi, bet gadījās iedzert gāzēto San Pellejjrino.

- Tev jāuzmanās, tādas pārmērības var būt nāvējošas. Bet tomēr ķersimies pie lietas, es jau divas dienas nīkstu vai ārā, nevarēdams sagaidīt, līdz varēšu jums to izstāstīt. Beidzot es zinu, kāpēc trīsdesmit sešiem neredzamajiem jau gadsimtiem ilgi neizdodas atrast pareizo karti. Džons Dī kļūdījās. Ģeogrāfija ir pilnībā jāpārveido. Mēs dzīvojam dobās zemeslodes iekšienē, un mūs no visām pusēm ieskauj zemes virsma. Un Hitlers to bija sapratis.

99 nodaļa

Nacisms bija brīdis, kad maģijas gars savā rīcībā ieguva ma-

teriālā progresa sviras. Ļeņins apgalvoja, ka komunisms esot sociālisms plus elektrība. Un savā ziņā var teikt, ka hitlerisms bija genonisms plus tanku divīzijas.

Povels un Berzē, Magu rits Pauwels et Bergier, Le matiņ des magiciens, Paris. Callimard, 1960, 2, VII

Belbo bija izdevies iekļaut Plānā ari Hitleru. - Viss jau ir uzrakstīts melns uz balta, skaidri un gaiši. Ir pierādīts, ka nacisma dibinātāji bija saistīti ar teitoņu neotempliešiem.

- Un tu gribi, lai mēs tam ticam?

- Es neko neizgudroju, Kasaubon. Vismaz šoreiz es neko neizgudroju!

- Mierīgi, mierīgi. Vai tad mēs vispār kaut ko izgudrojam? Mēs vienmēr balstāmies uz objektīviem faktiem, katrā ziņā izmantojam informāciju, kas pieejama plašām tautas masām.

- Arī šoreiz tāpat. 1912. gadā izveidojas Germanenorden * kas sludina ariosofiju jeb, citiem vārdiem sakot, filosofiju, kas cildina āriešu rases pārākumu. 1918. gadā kāds barons fon Zcbo-tendorfs nodibina šī ordeņa atzaru - Thule Gesellschaft* * slepenu organizāciju, kārtējo variāciju par Stingrā Tempļa Rita tēmu, bet, atšķirībā no citām, šai raksturīgi rasistiski, panģcrmāniski un neoariāniski uzskati. Un vēlāk, 1933. gadā, tas pats Zeboten-dorfs raksta, ka tieši viņš esot apsējis laukus, kuros ražu ievāc Hitlers. Un arī kāškrusts vispirms parādās tieši Thule Gesellschaft vidē. Un vai zināt, kurš jau no pašiem pirmsākumiem iesaistās Tūles biedrībā? Rūdolfs Hess, Hitlera uzticamā dvēsele! Un vēlāk arī Rozenbergs! Un arī pats Hitlers! Galu galā jūs droši vien esat lasījuši avīzēs, ka Hess savā Spandavas cietuma kamerā joprojām nodarbojas ar ezoteriskajām zinātnēm. Fon Zeboten-dorfs 1924. gadā saraksta grāmatcli par alķīmiju un tajā paziņo, ka pirmie atoma šķelšanas eksperimenti pierādot Lielā Darba patiesības. Un vēl viņš saraksta romānu par rožkrustiešiem! Turklāt viņš izdod astroloģijas žurnālu Astrolojjische Rundschau. Savukārt Trevors-Ropers ir rakstījis, ka visi nacistu lielākie vadoņi un pirmām kārtām pats Hitlers neesot spēruši ne soli, iepriekš neieskatījušies horoskopā. Un šķiet, ka 1943. gadā viņi lūdza palīdzību ekstrasensu grupai, lai tie noskaidro, kur ieslodzīts Muso-līni. īsāk sakot, visa nacistu elite ir saistīta ar vācu neookultismu.

Likās, Belbo jau aizmirsis nepatīkamo starpgadījumu ar Lorenču, un es, viņu atbalstīdams, centos pasteidzināt rekonstruējamās Plāna epizodes attīstību: - Izklausās visai ticami, un tā mēs varam izskaidrot, kāpēc Hitleram izdevās aizraut ļaužu pūļus. Viņš taču izskatījās pēc sīka krupja, turklāt ar spiedzīgu balsi, kā gan viņš spēja cilvēkus novest līdz neprātīgai sajūsmai? Droši vien viņam piemita medija spējas. Varbūt viņu bija apmācījis kāds Vāczemes druīds un viņš prata pieslēgties pazemes strāvām? Arī viņš bija tikai kontaktiņš, antena, bioloģisks menhirs. Un pazemes strāvu enerģiju viņš pārraidīja saviem piekritējiem Nirnber-gas stadionā. Kādu laiku viņam tas izdevās visnotaļ spoži, bet vēlāk droši vien nosēdās baterijas.

Visai pasaulei: es paziņoju, ka zeme ir tukša un apdzīvojama no iekšpuses, ka tajā atrodas noteikts skaits blīvu sfēru, kas ir koncentriskas, proti, ieslēgtas cita citā, un zeme ir atvērta abos polos divpadsmit vai sešpadsmit grādu platumā.

Dž. klivzs Slmss, infantērljas kapteinis, 1818. gada 10. aprīli, citēts pēc: Spregs de kamps un Lejs, Viņsaules zemes J. Cleves-Svmmes. Captain of Infantry, April 10, 1818, quoted In Sprague de Camp and Ley, Lands Beyond, New York, Rinehart, 1952, X

100 nodaļa

- A4an prieks, Kasaubon, ka jus savā naivumā visu esat apjautis pareizi. Vienīgā patiesā Hitlera apmātība bija pazemes strāvas. Hitlers bija dobās zemes teorijas jeb Hohhvelt-lehre piekritējs.

- Puiši, es eju prom, man sāp kuņģis, - teica Diotallevi.

- Pagaidi, tagad nāks pats labākais. Zeme ir doba lode, un mēs nedzīvojam tās ārpusē uz izliektas virsmas, bet gan tās iekšpusē uz ieliektas virsmas. Tas, ko mēs uzskatām par debesīm, patiesībā ir gāzu masa, ar kuru piepildīta lodes iekšiene, un tajā ir atsevišķas mirdzošas zonas, tādi kā punkti. Visi astronomiskie lielumi ir jāpārrēķina no jauna. Un debesis nav bezgalīgas, tās ir ierobežotas un galīgas. Saule, ja tā vispār pastāv, nav daudz lielāka, kā izskatās. Tāds spožs krislītis trīsdesmit centimetru diametrā, kas novietojies Zemes centrā. Un to visu nojauta jau senie grieķi.

- To nu gan sacerēji tu pats, - sagurušā balsī teica Diotallevi.

- Nesacerēju gan! Ideja parādījās jau deviņpadsmitā gadsimta sākumā Amerikā, to izteica tāds Klīvzs Simss. Un gadsimta beigās to aizguva cits amerikānis, vārdā Tīds, kurš visu pamatoja ar alķīmijas eksperimentiem un Jesajas grāmatas skaidrojumiem. Un pēc Pirmā pasaules kara šo teoriju pilnveidoja kāds vācietis, uzvārdu neatceros, un viņš pat nodibināja veselu Hohhveltlehre atbalstītāju kustību. Un tad Hitlers un viņa tuvākie līdzgaitnieki saprata, ka dobās zemes teorija precīzi atbilst Viņu principiem. Es pat lasīju, ka daži V-l šāviņi neesot trāpījuši mērķī, jo lidojuma

trajektorija aprēķināta, balstoties uz pieņēmumu, ka zeme ir ieliekta, nevis izliekta. Hitlers bija pārliecināts, ka Pasaules Karalis ir viņš pats, bet nacistu ģenerālštābu viņš uzskatīja par Nezināmajiem Pavēlniekiem. Un kur gan dzīvo Pasaules Karalis? Apakšā, zemeslodes iekšienē, nevis virspusē. Un dobās zemes teorija pamudina Hitleru vērst meklējumus pavisam citā virzienā, pilnīgi mainīt priekšstatus par beigu karti un citādi interpretēt Svārsta kustības! Viņš nolemj apvienot visas sešas grupas un sākt visus aprēķinus no sākuma. Iztēlojieties hitleriešu iekarojumu loģiku... Pirmais gājiens - Danciga, lai atgūtu zemes, kas izsenis piederējušas teitoņu grupai. Tad uzbrukums Parīzei, lai pārņemtu savā uzraudzībā Svārstu un Eifeļa torni. Francijā Hitlers sazinās ar sinarhistu grupām un iesaista viņus Višī valdībā. Tad viņš panāk Portugāles neitralitāti, bet patiesībā tas nozīmē, ka ar portugāļu grupu noslēgta vienošanās par sadarbību. Ceturtais mērķis, pats par sevi saprotams, ir Anglija, bet mēs visi zinām, ka to sasniegt nav viegli. Tai pašā laikā tiek uzsākta Āfrikas kampaņa, cenšoties sasniegt Palestīnu, bet arī šie pūliņi ir neveiksmīgi. Tad Hitlers nolemj vērst galvenos spēkus pret paulikāņu teritorijām, iekarojot Balkānus un Krieviju. Kad viņš ir pārliecināts, ka jau ieguvis četras no sešām Plāna daļām, viņš slepenā misijā sūta uz Angliju Hesu, lai piedāvātu noslēgt savienību. Bēkonieši uz šī āķa neuzķeras, tāpēc Hitleru piemeklē spoža atklāsme: beigu vēsts svarīgākā daļa nav meklējama pie angļiem, izšķirošā fragmenta īpašnieki noteikti ir mūžīgie ienaidnieki, jūdi. Un nav nekādas vajadzības dzīt viņiem pēdas Jeruzālemē, kur to palicis pavisam maz. Jeruzālemiešu grupai piederošais fragments nebūt neatrodas Palestīnā, patiesībā to glabā kāda dia-sporas grupa. Un, lūk, jums izskaidrojums ari holokaustam.

- Kādā nozīmē?

- Vai tad jūs nesaprotat? Iedomājieties, ka jūs esat iecerējuši genocīdu...

- Paklau, tagad tu patiešām pārspīlē... - ievaidējās Diotallevi.

- Man sāp vēders, es eju prom.

- Pagaidi, dieva dēļ! Kad templieši slaktēja saracēņus, tā tev šķita labu labā izklaide, jo tas taču noticis tik sen. Bet tagad tu gribi moralizēt kā tāds zema lidojuma intelektuālis. Mēs te cenšamies pārrakstīt Vēsturi, un nekas nedrīkst mūs iebiedēt.

Belbo aizrautības nohipnotizēti, ļāvām, lai viņš runā tālāk.

- Pret ebrejiem vērstajā genocīdā visvairāk pārsteidz tas, cik garas ir visas procedūras. Vispirms viņus tur koncentrācijas nometnēs un mērdē badā, tad izģērbj kailus, pēc tam ved uz dušām. Rūpīgi tiek uzglabātas visas tās milzīgās līķu kaudzes, sīki sašķirotas visas lupatas, pedantiski iegrāmatota visa konfiscētā mantība... Ja galvenais mērķis būtu bijis vienkārši nogalināt ebrejus, tad šādas darbības nav racionālas. Bet par racionālām tās var atzīt, ja to mērķis ir kaut ko atrast - atrast vēsti, ko viens no šiem miljoniem cilvēku, viens no Trīsdesmit Sešiem Neredzamajiem, jeruzālemiešu grupas pārstāvis, glabā iešūtu apģērba vīlē, noslēptu aiz vaiga vai ietetovētu uz ādas... Vienīgi Plāns izskaidro genocīda neizskaidrojamo birokrātiju! Hitlers pie ebrejiem meklē vēsti, vismaz kādu zīmi vai norādījumu, kas viņam ar Svārsta palīdzību ļautu noteikt precīzo punktu zem velves, ko zeme pati sev pārjumj, punktu, kurā krustojas visas pazemes strāvas, - un pievērsiet uzmanību, ka atbilstoši šai koncepcijai tai pašā punktā krustojas arī visas debesu strāvas, un tāpēc var apgalvot, ka dobās zemes teorija iemiesojusi gadu tūkstošus uzkrāto hermētisko gudrību: kas ir lejā, ir tāds pats kā tas, kas ir augšā! Mistiskais Pols sakrīt ar Zemes Sirdi, un debesu spīdekļu slepenais zīmējums nav nekas cits kā Agarthas pazemes eju slepenā shēma. Un nav vairs atšķirības starp debesīm un elli, un Grāls, lapis exillis ir lapis ex coelis tādā nozīmē, ka tas ir Filosofu Akmens, beigas, galējā robeža, debesu htoniskais klēpis! Un, ja Hitlers būtu noteicis šo punktu dobās zemes centrā, kas reizē būtu debesu ideālais vidus-

punkts, viņš patiešām būtu kļuvis par pasaules valdnieku, lai gan jau agrāk rases pārākuma apziņa viņam ļauj apzināties, ka tieši viņam pienākas tiesības uz Pasaules Karaļa troni. Tāpēc līdz pat pēdējam brīdim sava bunkura dziļumos Hitlers ir pārliecināts, ka spēs noteikt Mistisko Polu.

- Pietiek, - teica Diotallevi, - tagad man patiešām ir slikti. Man sāp.

- Paklau, viņš tiešām ir slims. Tā vairs nav ideoloģiskā cīņa, -ierunājos arī es.

Belbo beidzot saprata, ka Diotallevi nejoko. Viņš strauji uzrāvās kājās un steidzās pie drauga, kurš smagi saļima, atspiedies pret galdu. Izskatījās, ka Diotallevi tūlīt zaudēs samaņu.

- Piedod, es aizrāvos. Tev tiešām ir slikti, un tas nav tikai manas muldēšanas dēļ? Tu taču zini, kāds es esmu, jokojamies jau divdesmit gadu, vai ne? Nē, tu no tiesas esi slims. Laikam tas patiešām ir gastrīts, l'ad tev vajadzētu iedzert kādu merankola tableti un pielikt siltu termoforu. Labi, ejam, aizvedīšu tevi uz mājām, un tad labāk izsauc ārstu, tomēr jānoskaidro, kas īsti tev kait.

Diotallevi atteica, ka mierīgi varot pārbraukt mājās ar taksi un ka viņš vēl neesot pie miršanas. Viņam tikai jāatguļas. Un apsolīja tūlīt izsaukt ārstu. Un ne jau Belbo runāšana izraisījusi šo lēkmi, jau iepriekšējā vakarā viņam bijis slikti. Belbo izskatījās atvieglots un pavadīja viņu līdz taksometram.

Belbo atgriezās norūpējies. - Patiesībā viņš jau vairākas nedēļas izskatās stipri saguris. Un tādi riņķi ap acīm... Te tev nu bija! Man jau pirms desmit gadiem būtu vajadzējis nomirt no aknu cirozes, bet, redz, esmu sveiks un vesels. Bet viņš dzīvo kā askēts un dabūjis gastrītu vai pat ko ļaunāku. Kas zina, vai tik tā nav kuņģa čūla. Lai tas Plāns iet ellē! Mēs visi trīs pēdējā laikā dzīvojam kā sajukuši.

- Gan jau iedzers merankolu, un atkal viss būs kārtībā, - es teicu.

- Es jau ar to pašu saku. Un vajadzētu pielikt termoforu.

Cerēsim, ka viņš būs prātīgs un izsauks ārstu.

Oui operatur in cabala.. si errabit iri opere aut non purifica-tus accesserit, deuorabitur ab Azazale.[179]

Piko della Mirandola, Maģiskie secinājumi Pico della Mirandola, Conclusiones Magicae

101 nodaļa

Diotallevi slimība saasinājās novembra beigās. Nākamajā dienā pēc redakcijā uznākušās sāpju lēkmes gaidījām viņu ierodamies darbā, bet viņš piezvanīja, lai pateiktu, ka pavadīs kādu laiciņu slimnīcā. Ārsts esot teicis, ka simptomi neesot īpaši satraucoši, tomēr būtu labi veikt nopietnas pārbaudes.

Mēs ar Belbo saistījām Diotallevi slimību ar Plānu, ar kuru laikam bijām pārlieku aizrāvušies. Runājām par savām izjūtām negribīgi un pusvārdiem, mēģinājām sev ieskaidrot, ka šādi skaidrojumi ir nesaprātīgi, tomēr abi jutāmies vainīgi. Un jau otro reizi es jutos Belbo līdzzinātājs kādā grēka darbā. Pirmoreiz mēs abi kopā bijām klusējuši, neatklājot De Andželisam visu, ko zinājām; bet šoreiz abi bijām runājuši pārāk daudz. Justies vainīgiem bija muļķīgi un nesaprātīgi - vismaz tā mēs tolaik domājām, tomēr nespējām atbrīvoties no nelāgās vainas apziņas. Un tā mēs vairāk nekā mēnesi Plānu pat nepieminējām.

Pēc divām nedēļām Diotallevi ieradās pie mums redakcijā un jautrā tonī stāstīja, ka esot palūdzis Garamonam atvaļinājumu slimības dēļ. Viņam esot ieteikuši kādu īpašu ārstēšanās kursu. Plašāk viņš par to neizteicās, tikai pavēstīja, ka būšot spiests ik pēc divām trim dienām ierasties slimnīcā un šī ārstēšanās kūre viņam laupīšot spēkus. Es gan nespēju saprast, kā iespējams novārgt vēl vairāk: tagad viņa sejas āda bija vienādā krāsā ar dzeltenīgi blāvajiem matiem.

- Un metiet pie malas tās muļķības, - viņš teica. - Jūs taču redzat, ka tas nāk par ļaunu veselībai. Tā ir rožkrustiešu atriebība.

- Neuztraucies, - smaidot atbildēja Belbo, - mēs tiem rož-krustiešiem vēl parādīsim, un viņi liks tevi mierā. Tas nemaz nebūs grūti. - Un viņš pasita gaisā knipi.

Diotallevi ārstēšanās kurss ieilga līdz jaunajam gadam. Es biju pilnībā iegrimis darbā pie savas maģijas vēstures - īstās maģijas, nopietnās, - es sev teicu, ne jau tās, ko sacerējām mēs paši. Garamons iegriezās mūsu pusē vismaz reizi dienā, lai apjautātos par Diotallevi veselību. - Un es jūs lūdzu, kungi, ziņojiet man, ja gadās kāda vajadzība, tas ir, informējiet mani par visām iespējamām problēmām, par visiem apstākļiem, kuros es vai uzņēmums varētu kaut ko darīt mūsu vērtīgā līdzstrādnieka labā. Man viņš ir kā dēls, es pat teiktu, kā brālis. Katrā ziņā mēs dzīvojam civilizētā valstī, un, paldies dievam, lai arī ko daži runā, mūsu veselības aizsardzības sistēma darbojas gods godam.

Arī Aljē izrādīja interesi par Diotallevi slimību. Viņš noskaidroja, kurā slimnīcā Diotallevi ārstējas, un piezvanīja tās direktoram, ļoti tuvam draugam (turklāt, kā viņš teica, tas esot brālis kādam APSL, ar kuru Aljē arī izveidojušās ļoti sirsnīgas attiecības). Tagad Diotallevi ārstēšot īpaši rūpīgi.

Lorenča bija aizkustināta. Viņa iegriezās Garamonā vai ik dienas, lai uzzinātu jaunumus par Diotallevi. Viņas biežie apmeklējumi būtu varējuši darīt Belbo laimīgu, taču viņš sadrūma vēl vairāk. Ierazdamās te katru dienu, Lorenča dīvainā kārtā bija kļuvusi vēl nesasniedzamāka, jo viņa taču nenāca Belbo dēļ.

Neilgi pirms Ziemassvētkiem saklausīju kādas viņu sarunas druskas. Lorenča centās pārliecināt Belbo: - Tu redzēsi, sniegs ir vienkārši brīnišķīgs, un ari istabiņas viņiem ir labas. Tu taču māki slēpot. Braucam? - Nospriedu, ka viņi sagaidīs Jaungadu kopā. Bet pēc Zvaigznes dienas, kad brīvdienas bija galā, Lorenča kādu dienu parādījās gaiteņa galā un Belbo viņai teica: - Laimīgu jauno gadu! - un izvairījās no viņas apskāvieniem.

Un, devušies tālāk, mēs nonācām vietā, ko sauca par Milestri.. kur, kā mēdz stāstīt, mājojot vīrs, ko dēvē par Kalna VeciUn viņš augstajos kalnos, kas ieskauj ieleju, uzcēlis varenus un biezus cietokšņa mūrus, kuru apkārtmērs ir trīsdesmit jūdžu, un tur iek|ūt varot pa diviem vārtiem, bet tie esot apslēpti klintis.

odorlks no Pordenones, Par neizzināto Odortcus da Pordenonlensls. De rebus Incognltls, Impressus Esauri, 1513, c. 21, p. 15

102 nodaļa

Katlu dienu janvara beigas gāju pa Marķīza Gvaldi ielu, kur biju atstājis savu mašīnu, un redzēju, ka Salons iznāk no Manuzio redakcijas. - Aprunājos ar savu draugu Aljē... - viņš man teica. Draugu? No svētkiem Pjemontā man bija palicis atmiņā, ka Aljē diez ko neieredzēja Salonu. Vai Salons bāza degunu Manuzio darīšanās? Vai varbūt Aljē viņu izmantoja, lai nodibinātu nez kādus sakarus?

Taču Salons man neļāva iegrimt ilgos minējumos un aicināja mani iedzert aperitīvu, un tā mēs nonācām pie Pilāda. Nekad agrāk nebiju Salonu te manījis, taču viņš sasveicinājās ar Pilādu kā ar senu paziņu. Apsēdāmies, un Salons man jautāja, kā sokas darbs pie maģijas vēstures. Viņam bija zināms pat tas. Centos viņu izprovocēt uz sarunu par dobās zemes teoriju un tās popularizētāju fon Zebotendorfu, ko bija pieminējis Belbo.

Salons sāka smieties. - Ak jā, tie trakie pie jums nāk veseliem bariem! Par dobās zemes teoriju neko nemāku pateikt. Bet tas fon Zebotendorfs, tas gan bija dīvains tips... Viņam izdevās Himleram un visai viņa kompānijai iedvest idejas, kas bija pašnāvnieciskas visai vācu tautai.

- Kādas idejas?

- Austrumnieciskas fantāzijas.'Tas cilvēks baidījās no ebrejiem, bet nonāca otrā galējībā un sāka jūsmot par arābiem un

turkiem. Vai zināt, ka uz Himlera rakstāmgalda vienmēr stāvēja ne tikai Mein Kampf bet ari Korāns? Zebotendorfs jaunībā bija sapinies ar kaut kādu turku inieiēto sektu un bija sācis studēt is-lāma gnozi. Viņš piesauca fīreru, bet pats domāja par Kalna Veci. Un, kad viņi visi kopā dibināja SS, viņi bija iecerējuši radīt organizāciju, kas līdzinātos asasīniem...Vai esat kādreiz sev jautājis, kāpēc Pirmā pasaules kara laikā Vācija un Turcija bija sabiedrotās?

- Bet kā jūs to visu zināt?

- Šķiet, es jums jau teicu, mans nelaiķa tētis strādāja krievu ohrankā. Atceros, ka tolaik cariskās Krievijas policija baidījās no asasīniem, - pirmais laikam viņiem uzmanību pievērsa Račkov-skis... Bet tad viņi atmeta šīs bažas, jo, kur bija iejaukti arābu asasīni, tur nevarēja būt iejaukti ebreji, bet tolaik bija skaidrs, ka galvenās briesmas draud no ebrejiem. Kā vienmēr. Un tad ebreji atgriezās Palestīnā un piespieda tos otrus iznākt no slepenajām alām. Bet tie ir pārlieku juceklīgi notikumi, tāpēc nav jēgas par tiem ilgāk spriedelēt.

Likās, viņš nožēlo, ka pateicis pārāk daudz, un tagad steigšus atvadījās. Bet tas vēl nebija viss. Tagad, pēc visa, kas noticis, esmu pārliecināts, ka todien nesapņoju un man nerādījās halucinācijas: palicis sēžam bārā, es pavadīju Salonu ar skatienu, un man šķita, ka redzu viņu uz ielas stūra satiekamies ar kādu austrumniecisku tipu.

Katrā ziņā Salons bija pateicis pietiekami daudz, lai izraisītu jaunu īssavienojumu manā iztēlē. Kalna Vecis un asasīni man nebija sveši - biju tos pieminējis savā diplomdarbā, jo templiešus apsūdzēja par brāļošanos ar viņiem. Kā gan mēs bijām varējuši viņus piemirst?

Drudžaini sāku darbināt savas smadzenes un liku kustēties arī pirkstiem, pāršķirstot visus vecos pierakstus. Un mani piemek-

leja tik žilbinoša doma, ka nekādi nevarēju nociesties, neizklāstījis to Belbo.

Nākamajā rītā iebruku kabinetā pie Belbo: - Viņi visu sajauca! Mēs visu sajaucām!

- Mierīgāk, Kasaubon! Kas ko sajauca? Ak dievs, jūs taču runājat par Plānu. - Viņš mirkli vilcinājās. - Zināt, es saņēmu ļaunas vēstis par Diotallevi. Viņš pats nekā nestāsta, bet es piezvanīju uz slimnīcu. Arī viņi tur negribēja ielaisties sīkumos, jo es neesot Diotallevi radinieks, bet Diotallevi taču nav radinieku, kurš gan cits par viņu uztrauksies? Katrā ziņā man nepatika tā viņu izvairība. Tas esot tikai labdabīgs audzējs, nekā ļauna, tā viņi saka. Bet iepriekšējais ārstēšanās kurss neesot līdzējis, tāpēc būtu labāk, ja Diotallevi kādu mēnesīti nopietni pagulētu slimnīcā, un varbūt pat būs nepieciešama tāda neliela, pavisam neliela ķirurģiska iejaukšanās... Vispār tie cilvēki kaut ko nepasaka līdz galam, un man tas patīk arvien mazāk.

Nezināju, ko atbildēt, un sāku šķirstīt kaut kādus papīrus, lai liktu aizmirst savu triumfālo ierašanos. Taču Belbo nenocietās. Itin kā kaislīgam spēlmanim kāds negaidot būtu novicinājis gar acīm kāršu kavu. - Pie velna! - viņš teica. - Dzīve diemžēl turpinās. Stāstiet, ko esat atklājis!

-Viņi visu pārprata. Un arī mēs kļūdījāmies visā vai gandrīz visā. Tātad: Hitlers nodara ebrejiem visas tās briesmu lietas, taču neko nepanāk. Puse pasaules okultistu jau gadsimtiem ilgi centīgi kal ivritu un urbjas kabalas gudrībās, bet pēc visas dižās mācīšanās viņi labākajā gadījumā prot uzzīmēt nožēlojamu horoskopu. Kāpēc?

- Nu... Tāpēc, ka jeruzālemiešu teksta fragments joprojām ir paglabāts kādā drošā vietā. Un galu galā arī paulikāņu fragments aizvien nav atradies, vismaz spriežot pēc tā, kas mums zināms...

- Tā varētu atbildēt Aljē, nevis mēs. Man ir labāks izskaidrojums. Ebrejiem ar to nav nekā kopīga.

- Kādā nozīmē?

- Ebrejiem nav nekā kopīga ar Plānu. Un nemaz nevar būt. Pamēģināsim iztēloties, kāda bija vide, kurā uzturējās templieši

- vispirms Jeruzālemē un vēlāk Eiropas cietokšņos. Franču bruņinieki tiekas ar vāciešiem, portugāļiem, spāņiem, itāļiem, angļiem, un viņiem visiem ir sakari ar Bizantijas ietekmes zonu. Bet vēl jo vairāk viņi visi saskaras un mērojas spēkiem ar savu kopīgo ienaidnieku, ar turkiem. Tie ir pretinieki, ar kuriem cīnās kaujas laukā, bet - kā mēs labi zinām - ar tiem var sēsties arī pie pārrunu galda. Tādi bija galvenie spēki, ar ko saskārās templieši. Un viņu savstarpējās attiecības, protams, bija kā jau līdzvērtīgiem, dižciltīgiem pretiniekiem. Bet kas tolaik Palestīnā bija ebreji? Reliģiska un nacionāla minoritāte. Arābu attieksme bija labvēlīgas iecietības pilna, un viņi tiem pāri nedarīja, toties kristieši pret ebrejiem izturējās jo ļauni, un nevajadzētu aizmirst, ka visu krusta karu laikā pa ceļam vienmēr tika izpostīti un izlaupīti ebreju geto un apkauti to iemītnieki. Un mēs nez kāpēc iedomājāmies, ka uzpūtīgie templieši būtu ar mieru brāļoties ar ebrejiem! Pārmīt ar viņiem mistiskās gudrības! Nemūžam. Un arī Eiropas templicšu cietokšņos ebreji bieži iegriezās kā augļotāji -kā ļaudis, ko neviens neieredzēja. Viņu pakalpojumus varēja izmantot, taču uzticēties viņiem nevienam nenāktu ne prātā. Bet mēs taču runājam par bruņinieku attiecībām. Par garīgās bruņniecības Plānu. Kā mēs varējām iztēloties, ka Provēnas templieši ielaidušies darīšanās ar otrās šķiras ļautiņiem? Nemūžam!

- Bet kā tad renesanses laiku maģija? Visi taču pētīja Kabalu...

- Protams, tuvojās trešās tikšanās laiks, visi centās sagrābt, ko vien var, meklēja taisnākos ceļus pie atrisinājuma... Un ivrits šķita tik svēta un noslēpumaina valoda, un droši vien arī paši ka-

balisti pacentās radīt šādu iespaidu, tikai viņus vadīja pavisam citi

apsvērumi. Un pa pasauli izklīdušie trīsdesmit seši iedomājās, ka tik neizprotama valoda noteikti glabā nez kādus noslēpumus. Un Piko della Mirandola rakstīja, ka nulln nomina, ut significa-tiva et in quantum nomina sunt, in magico opere virtutem habere non possunt, nisisint Hebraica.[180] Nu un tad? Piko della Mirandola bija stulbenis!

- lai būtu!

- Turklāt viņš bija itālis un tātad nebija iesaistīts Plānā. Ko gan viņš vispār varēja zināt? Un vēl jo vairāk visi tie Agripas, Reihlini un viņiem līdzīgie, kas veseliem bariem aizjoza pa nepareizām pēdām. Es cenšos rekonstruēt, kā aizsākās šis skrējiens pa nepareizo ceļu, skaidrs? Savukārt mūs ietekmēja Diotallevi, kurš murgoja par Kabalu. Diotallevi uzskatīja sevi par kabalistu, un mēs iekļāvām Plānā ebrejus. Bet, ja Diotallevi būtu bijis ķīniešu kultūras pētnieks, vai tad mēs būtu iekļāvuši Plānā arī tos mazos dzeltenos?

- Varbūt jā.

- Varbūt tomēr ne. Nav jēgas izmisumā plēst matus, galu galā mēs pieļāvām banālu kļūdu. Droši vien tāpat kļūdījās visi pārējie, sākot no Postela līdz vēlākajiem vēsts medniekiem. Divsimt gadu pēc Provēnas tikšanās viņi nosprieda, ka sestā grupa ir jeruzālemieši. Bet tā nav taisnība.

- Bet atvainojiet, Kasaubon, mēs taču paši izlabojām Ardenti pieņēmumus un secinājām, ka tikšanās pie akmens paredzēta nevis Stounhedžā, bet gan Omara mošejā.

- Un kļūdījāmies. Ir daudz citu akmeņu. Mums vajadzēja domāt par vietu, kas būvēta uz akmens, kalnos, uz klinšu radzēm, virs stāvas kraujas... Sestie gaida Alamutas cietoksnī.

103 nodaļa

Un parādījās Kaiross, turēdams rokās scepteri, kas aplieci-

nāja karaļa varu, un viņš to sniedza pirmajam no radītajiem

dieviem; un tas pieņēma scepteri un teica: "Tavu slepeno vārdu veidos 36 burti."

Hasan-I Sabbāh, sargozašt-i Savvid nā

Biju braši izklāstījis savus pieņēmumus, tagad vajadzēja sagādāt tiem pierādījumus. Un nākamajās dienās es tos ieguvu - plašus, pedantiskus un smalki dokumentētus. Sēžot pie Pilāda bāra galdiņa, es tos cēlu priekšā Belbo, kurš maniem dedzīgajiem skaidrojumiem sekoja ar aizvien miglaināku skatienu, smēķēdams cigareti pēc cigaretes un ik pēc piecām minūtēm pastiepdams sāņus roku ar iztukšotu glāzi, kurā vīdēja tikai ledus gabaliņu paliekas, un Pilāds bez vārda runas steidzās to piepildīt no jauna.

Pirmie avoti, no kuriem varēju pasmelties mums noderīgas ziņas, atkal bija tie paši senie vēstījumi par templiešiem, sākot ar Strasbūras Zerāra hronikām līdz Zuanvila sacerējumiem. Tem-plieši bija saskārušies ar Kalna Veča asasīniem, - brīžam šie kontakti izpaudās kā naidīgas sadursmes, bet nereti kā noslēpumaina draudzība.

Notikumi Austrumos, protams, bija visai grūti izprotami. Viss sākās pēc Muhameda nāves, kad notika šķelšanās starp kārtības Likuma sekotājiem sunnītiem un tiem, kas atbalstīja Alī, Pravieša znotu, Fātimas vīru, kurš redzēja, ka viņam tiek laupītas pēctecības tiesības. Alī atbalstītāji apvienojušies nodēvēja sevi par shi’nb, - tā bija adeptu grupa, kas radīja islāma ķecerīgo atzaru -šiismu. Viņu mācības piekritēji uzskatīja, kas atklāsmes spēks pārmantojams, nevis tradicionāli gremdējoties pārdomās par Pravieša vārdiem, bet gan saņemams no paša Imāma - kunga, valdnieka, dievišķā iemiesojuma, teofaniskās realitātes, Pasaules Valdnieka.

Kas notika tālāk ar šo islāma ķcccrigo spārnu, kuru pamazām arvien vairāk ietekmēja visas Vidusjūras piekrastes ezoteriskās mācības - maniheisms un gnosticisms, neoplatonisms un irāņu misticisms, neskaitāmi novirzieni, kuru attīstību Rietumos pētījām jau krietnu laiku? Stāsts bija garš un piņķerīgs, un mēs nespējām to atšķetināt - arī tāpēc, ka visiem arābu autoriem un notikumu varoņiem bija apbrīnojami gari vārdi un nopietnākajos tekstos tos atveidoja ar visām diakritiskajām zīmēm, un mēs, pavēlāk vakarā sēdēdami pie Pilāda, vairs nespējām tos atšķirt. Mūsu prātos kopā saplūda Abū ‘Abdi’l-lā Muhammad b. ‘Ah ihn Razzām at-Tā’ī al-Kūfi, Abū Muhammad ‘Ubavdu’l-ldb, Abū Mu’ini’d-Dīn Ndsir ibn Hosrow Marwäzt Qi)bādyānī. Domāju, ka arābam tikpat grūti ir citu no cita atšķirt Aristoteli, Aristoksenu, Aristarhu, Aristeīdu, Anaksimandru, Anaksimenu, Anaksagoru, Anakre-ontu un Anaharsu.

Bet viens bija pilnīgi skaidrs. Siisms sadalās vēl divos atzaros: pirmā piekritējus sauc par “divpadsmitā Imāma gaidītājiem”, kuri pacietīgi gaida Imāmu, kas aizgājis un atgriezīsies; un otrs ir ismaelītu atzars, kas izveidojas fatimīdu valdīšanas laikā Kairā un pēc daudziem un dažādiem notikumiem nostiprinās kā reformētais ismaelītisms Persijā. Un ismaelītu varenības pamatā ir kāda apbrīnojama, noslēpumaina un nežēlīga cilvēka centieni - šis vīrs ir Hasans Sabāhs. Un Sabāhs izveido Alamutas cietoksni, varenu atbalsta punktu dienvidrietumos no Kaspijas jūras, sauktu arī par Plēsējputna Ligzdu.

Tur Sabāhs pulcināja savus piekritējus fida’iyyün jeb fedain, “uzticīgos līdz nāvei”. Un šos uzticīgos Sabāhs izmantoja, lai veiktu paša iecerētās politiskās slepkavības. Tie viņam kalpoja kā padevīgi ieroči svētajā slepenajā karā - džihād haß. U11 šie uzticīgie (kurš gan var iegaumēt, kā izrunājams vārds fidä’iyyitn) vēlāk kļuva slaveni kā asasīni. Mūsdienu eiropieša ausīm šis vārds nešķiet nekāds labais (ja jau daudzās valodās tas kļuvis par

visparastāko slepkavas apzīmējumu), bet tolaik tas skanēja brīnišķīgi: asasīni bija kareivīgu mūku brālības biedri, kas bija gatavi doties nāvē ticības dēļ un ļoti līdzinājās templiešiem. Garīgā bruņniecība.

Alamutas cietoksnis, Akmens. Uzcelts gaisos ietiekušās klints galā, četrsimt metru garš, bet platumā tas vietām nepārsniedza dažus metrus, un nekur cietokšņa platums nebija lielāks par trīsdesmit metriem. Tiem, kas tuvojās pa ceļu, kas veda uz Azerbaidžāņu, cietoksnis no tālienes izskatījās kā dabiska klinšu siena -žilbinoši balts pusdienas saules gaismā, mēļš saulrieta purpurā, bāls rītausmā un asinssarkans pirmajos saullēkta staros, bet dažu-dien tas nozuda mākoņos vai zibeņu strēlēs. Gar cietokšņa mūriem slējās stūraini torņi, bet no lejas tie bija tikko samanāmi un izskatījās kā dabiskas klinšu radzes, kas tiecas simtiem metru augstumā un iedveš bijību pārdrošajiem vērotājiem. Vispieejamāko no kalna nogāzēm klāja sīka grants, un katra kustība tur varēja izraisīt lavīnu, tāpēc pat mūsdienu arheologiem vēl nav izdevies nokļūt Alamutas virsotnē. Bet tolaik cietoksnī droši vien varēja iekļūt pa slepenām, klintī iecirstām vītņu kāpnēm, un pietika ar vienu loka šāvēju, lai nosargātu šo ieeju. Neieņemams, nepieejams, galvu reibinošs cietoksnis, piederīgs citai pasaulei. Alamuta, asasīnu klints. To varēja sasniegt vienīgi lidus, ērgļa mugurā.

Tur valdīja Sabāhs, un pēc viņa tie, ko vēlāk pazina ar Kalna Veča vārdu. Un pirmais no Sabāha pēctečiem bija velnišķais Sināns.

Sabāhs prata valdīt gan pār savējiem, gan pār ienaidniekiem. Ienaidniekiem Sabāhs vienkārši paziņoja, ka tos gaida nāve, ja tic nepakļausies viņa gribai. Un paglābties no asasīniem nebija iespējams. Tais laikos, kad krustneši vēl pūlējās iekarot Jeruzālemi, sultāna lielvezīru Nizāmulmulku nogalināja viņa paša nestuvēs brīdī, kad viņš bija ceļā pie savām sievām. Viņu nodūra par der-

vīšu pārģērbies asasīns. Bet Homas atabcgu, kuru ik mirkli sargāja līdz zobiem bruņotu vīru pulks, Kalna Veča sūtītie slepkavas nogalināja, kad tas izgāja no savas pils, lai dotos uz piektdienas lūgšanu.

Sināns nolēma nogalināt kādu kristieti, marķīzu Korādo di Montefeltro, un ilgi un pamatīgi apmācīja divus no saviem vīriem, lai tic prastu iejukt starp neticīgajiem, brīvi atdarinot to valodu un paražas. Pārģērbušies par mūkiem, abi asasīni ielavījās pilī, kur Tīras bīskaps rīkoja dzīres par godu marķīzam, kurš pat nenojauta briesmas. Slcpkavnieki uzbruka savam upurim un viņu ievainoja. Vienu asasīnu marķīza miesassargi nogalināja uz vietas, bet otrs patvērās baznīcā, nogaidīja, līdz uz turieni atnesa ievainoto marķīzu, piebeidza nelaimīgo un pats svētlaimīgi devās nāvē.

Svētlaimīgi - jo, kā apgalvoja arābu vēsturnieki (protams, sunnīti) un vēlāk arī kristiešu hronisti, sākot no Pordenones Odorika līdz Marko Polo, Kilna Vecis bija atklājis nežēlīgu veidu, kā padarīt savus bruņiniekus uzticīgus līdz nāvei, gatavus ziedot savu dzīvību, viņš zināja, kā tos pārvērst par neuzveicamām kara mašīnām. Vēl pavisam jaunus zēnus aizmigušus uzveda kalna virsotnē. Un tur viņus reibināja ar baudām, vīnu, sievietēm, ziediem, izsmalcinātām dzīrēm un apdullināja ar hašišu (no kā arī radies pats asasīnu vārds). Un, kad tie vairs nebija spējīgi dzīvot bez šīs mākslīgās paradīzes perversajām baudām, viņš tos iemidzinātus izveda no cietokšņa un lika izvēlēties: ej un nogalini, un, ja tev tas izdosies, paradīze, ko tikko pameti, atkal būs tava un uz mūžīgiem laikiem, bet, ja tu to nespēsi, varēsi nīkuļot pelēkajā ikdienā.

Un viņi, narkotiku apreibināti, bija gatavi pildīt visas Kalna Veča pavēles. Viņi upurējās, lai upurētu citus, - slepkavas, kas paši lemti nāvei, nolādēti upuri, kas kļuva par lāstu citiem.

Kā no viņiem baidījās! Kādas leģendas par viņiem stāstīja krustneši bezmēness naktīs, kad pār tuksnesi pūta samums! Un kā viņus apbrīnoja templieši, kas paši skaidru prātu bija apņēmušies kļūt par mocekļiem! Templieši, kas maksāja viņiem ceļu nodevas un pretī prasīja formālus meslus. Templiešu un asasīnu attiecībās netrūka ne savstarpējas piekāpšanās, ne klusu savienību, ne ieroču brālības; atklātā kaujas laukā tie kapāja cits citu ar zobeniem, bet, slepus satikušies, apskāvās un čukstus pārmija savas mistiskās vīzijas, burvju formulas un izsmalcinātus alķīmijas noslēpumus...

No asasīniem templieši aizguva savus okultos rituālus. Vienīgi tāpēc, ka karaļa Filipa inkvizitori bija tik neapķērīgi un nepieredzējuši, viņi nesaprata, ka spļāviens uz krusta, skūpsts uz pakaļas, melnais kaķis un Bafomeda dievināšana nebija nekas cits kā citu svešu rituālu atdarināšana, un ar šiem rituāliem templieši aizrāvās, jo viņus iespaidoja pirmais un galvenais noslēpums, ko tie bija atklājuši Austrumos, - hašišs.

Un mums vairs nebija šaubu, ka Plāns radies tur, citur tas vienkārši nevarēja rasties. No Alamutas vīriem templieši uzzināja par pazemes strāvām, kopā ar Alamutas vīriem tie sapulcējās Pro-vēnā un smalki izplānoja trīsdesmit sešu neredzamo darbību. Un tāpēc Kristiāns Rozenkreics devās ceļojumā uz Fēsu un citām Austrumu pilsētām; tāpēc Austrumiem pievērsās Postels; tāpēc no Austrumiem, no Ēģiptes, kur mājoja fatimīdi ismaelīti, renesanses laika magi aizguva dievību, kuras vārdā varētu nosaukt Plānu, - Hermeju, Hermeju-Teutu vai Totu; un ar ēģiptiešu tēliem savus rituālus papildināja arī avantūrists Kaljostro. Un jezuīti, jezuīti, kuri nemaz nebija tik dumji, kā mēs bijām iedomājušies, ar brašo tēvu Kirheru priekšgalā tūdaļ metās studēt hieroglifus, koptu un citas austrumu valodas, bet pie reizes apgūtā ebreju mēle bija tikai piesegs, nodevas sava laikmeta modei.

Šie teksti nav paredzēti vienkāršajiem mirstīgajiem .. Gnostiskā uztvere ir tikai izredzētajiem paredzēts ceļš.. Jo ari Bībelē teikts: nemetiet savas pērles cūkām priekšā.

kamals Žumblats, intervija avīzei Le Jour, 31. 3.1967

104 nodaļa

Arcana publicata vilescunt: et gratiam prophanata amittunt.

Ergo: ne margaritas objice porcis, seu asinis substerne rosās.[181]

Johans Valentīns Andrea, Kristiānā Rozenkrelca ķīmiskās kāzas Johann Valentīn Andreae, Die Chvmlsche Hochzeit des Chrlstian Rosencreutz. Starssburg, zetzner, 1616, frontisplzlum

Bet kur lai atrod tādus, kam pietiktu pacietības gaidīt uz klints sešus gadsimtus? Un kur lai atrod tos, kas gaidīja uz šīs klints? Alamuta beigu beigās krita mongoļu varā, bet isma-clītu sekta saglabājās visās Austrumu zemēs. Daļa sajaucās ar nešiītisko sūfismu, no cita atzara radās briesmīgā drūzu sekta, un vēl viens atzars izdzīvoja Indijas hodžu vidē pie Agahana sekotājiem, netālu no Agarthas.

Bet tas nebija vienīgais atklājums! Fātimīdu dinastijas valdīšanas laikā no jauna tika celtas gaismā sqno ēģiptiešu hermētiskās zināšanas, tās tālāk bija nodevusi Heliopoles akadēmija, un Kairā tika izveidots Zinātņu Nams. Zinātņu Nams! Varbūt tieši tur Bēkons pasmēlās iedvesmu savam Salamana Namam? Un vai Kairā nebija meklējams Conservatoire paraugs?

- Jā, jā, viss saskan. Te vairs nav ko šaubīties, - kā noreibis purpināja Bclbo. - Bet kur mēs tagad liksim kabalistus?

- Tas ir paralēls stāsts. Jeruzālemes rabīni noprot, ka tem-plieši un asasīni atraduši kopīgu valodu. Un Spānijas rabīni, izlikdamies par nekaitīgiem augļotājiem, aizvien biežāk iegriežas Eiropas templiešu cietokšņos, un tur viņi šo to izošņā. Viņi nav iesaistīti vispasaules sazvērestībā, viņiem nav atklāts noslēpums! Un, nacionālā lepnuma uzplūdu pārņemti, viņi nolemj atrisināt templiešu mīklu. Kā gan tā, mēs, Izredzētā tauta, esam atstumti malā, pamesti neziņā par noslēpumu noslēpumu? Un, aidā, sākas kabalistiskā tradīcija - diasporas iemītnieku, izraidīto, varonīgās pūles pārspēt kungus, kuri iedomājušies, ka viņiem viss zināms.

- Un viņi panāk, ka kristiešiem drīz vien rodas pārliecība: visslepenākās zinības meklējamas pie ebrejiem.

- Jā, un tad kāds pieļauj muļķīgu kļūdu. Sajauc Ismaēlu ar Israēlu.

- Sajaukti tikai divi līdzskaņi, un tādas sekas! Barriels, Protokoli, holokausts!

- Seši miljoni ebreju nogalināti, jo Piko della Mirandola nedaudz kļūdījās.

- Varbūt derēs vēl viens iemesls. Izredzētā tauta pasludināja, ka tieši tai dots uzdevums izskaidrot Grāmatu. Bet kāre izskaidrot Grāmatu izplatījās kā īsta apmātība. Un goji, nekā neatraduši Grāmatā, vienkārši atriebās. Cilvēki baidās no tiem, kas viņus nostāda aci pret aci ar Likumu. Bet ko tad asasīni, kāpēc viņi neliek sevi manīt agrāk?

- Belbo, vai tad jūs neatceraties, kā viņu zemes postītas, sākot ar Lepantas kaujas laikiem? Ari jūsu Zebotendorfs nojauta, ka atbildi var meklēt pie turku dervīšiem, - taču Alamuta jau bija iznīcināta un asasīni nez kur paslēpušies. Viņi nogaidīja. Bet tagad ir pienācis viņu laiks - kā citādi pamatot islāma ekstrēmistu darbošanos? Iekļaudami Plānā Hitleru, mēs atradām labu izskaidrojumu Otrajam pasaules karam. Iekļaudami Alamutas asasīnus, tagad varam izskaidrot ari to, kas jau daudzus gadus notiek pie Persijas līča un Vidusjūras piekrastē. Un savs darbības lauks atradīsies ari 1RES, Templi Résurgentes Equités Synarehiei. Tā droši vien ir organizācija, kas apņēmusies beidzot atjaunot sakarus starp garīgās bruņniecības pārstāvjiem, kas piederīgi dažādām reliģijām.

- Tikpat labi varam pieņemt, ka 7 RES izraisa konfliktus un pat militāras sadursmes, lai aizkavētu citus un paši izvilktu lielo lomu. Tagad viss skaidrs. Mēs esam pabeiguši pārrakstīt Vēsturi. Man tā vien šķiet, ka augstākās patiesības brīdī Svārsts norādīs, ka Umbilicus Mundi atrodas Alamutā?

- Nesteidzieties ar tādiem minējumiem. Tas ir svārstīgs jautājums...

- Kā gan citādi!

- Mēs taču nevaram ierakstīt Plānā visu, kas iešaujas prātā.

- Protams, protams, - tikai droši pamatotus un loģiskus secinājumus.

Tovakar vienkārši lepojos, ka esmu sacerējis lielisku stāstu. Es biju estēts, kas no pasaules miesas un asinīm rada Skaistumu. Turpretī Bclbo jau bija kļuvis par adeptu. Kā jau visi: nevis tāpēc, ka būtu pieredzējis atklāsmi, bet tāpēc, ka pasaule, viņaprāt, nepiedāvāja labākas iespējas.

Claudicat ingenium, delirat lingua, labat mens.'

Lukrēcijs, Pārlietu dabu Lucretius, De rerum natura. III, 455

105 nodaļa

Droši vien tieši tais dienās Belbo mēģināja izprast, kas īsti ar viņu notiek. Un tomēr bargā pašanalīze nespēja viņu paglābt no ļaunās slimības, pie kuras viņš pierada arvien vairāk.

filename: bet ja nu tā ir patiesība?

Radīt Plānu, un Plāns tev sagādā attaisnojumus it visā, tu pat vairs neesi atbildīgs par pašu Plānu. Tas ir vienkārši: met akmeni un tūdaļ paslēp roku aiz muguras. Ja Plāns patiešām pastāvētu, neveiksmju nebūtu.

Tu neieguvi čečīliju, jo Arhonti bija radījuši Annibali Kantalamesu un Pio Bo, nespējīgus apgūt pat visnecilākā pūšamrīka spēli. Tu aizbēgi no kaujas ar Kanālmalas bandu, jo Dekāni gribēja tevi pietaupīt citam holokaustam. Bet vīrietim ar rētu ir spēcīgāks talismans nekā tev.

Ja pastāv Plāns, vienmēr atradīsies vainīgais. Visas mūsu sugas sapnis. An Deus sit." Ja Viņš pastāv, tad tā ir viņa paša vaina.

Es esmu nozaudējis nevis Mērķa, bet Sākotnes adresi. Nevis objektu, ko iegūt, bet gan subjektu, kuram piederētu es. Ja ļauna sērga daudzus ķer, par mierinājumu tas der. Kādi ir viedie secinājumi? Četrpēdu jambs.

Nekas nevar man laupīt pārliecību, ka šo pasauli radījis krēslains dievs un es esmu tikai viņa ēnas turpinājums. Kurš gan izteicis šo domu, par kuru mierinošāku grūti iedomāties? Ticība ved pie Absolūtā Optimisma.

Atzīstu, esmu laulību pārkāpis (vai varbūt tomēr ne?), bet tieši Dievs nav pratis atrisināt Ļaunuma problēmu. Lai būtu! Augli sagrūdīsim piestā ar medu un pipariem. Dievam tas tīk.

Un, ja ticība patiešām vajadzīga, tad lai tā būtu reliģija, kas neliek justies

* Klibot sāk prāts un mežģīties mēle, vājas kļūst domas (latiņu, vai.)', atdzejojis J. Eiduss.

664 ** Pat ja būtu Dievs (latiņu vai.).

vainīgam. Nesakarīga, miglaina reliģija, kas nāk no pazemes un nekad nebeidzas. Drīzāk romāns, nevis teoloģija.

Pieci ceļi, kas visi ved pie viena mērķa. Kāda izšķērdība. Labāks ir labirints, kas ved visur un neaizved nekur. Lai nomirtu skaisti, jādzivo barokāli.

Tikai apzinoties, ka Demiurgs ir ļauns, mēs paši varam justies labi.

Bet ja kosmiskais Plāns tomēr nepastāv?

Kāds apkaunojums - dzīvot trimdā, kurp tevi neviens nav aizdzinis. Justies izraidītam no vietas, kuras nav.

Bet varbūt Plāns pastāv, tikai nedodas un mūžam nedosies tev rokā?

Kad reliģija atkāpjas, nāk māksla. Plānu tu vari sacerēt pats kā Neizzināmā metaforu. Arī cilvēku radīta sazvērestība var aizpildīt tukšumu. Viņi nepublicēja manu šedevru Sirds un kaisle, jo es neesmu tās templiešu kliķes biedrs.

Dzīvot tā, it kā Plāns pastāvētu, - tas ir Filosofu Akmens.

If you cannot beat tnem, join t/iem.[182] Ja Plāns pastāv, atliek tam pielāgoties...

Lorenča uzliek man pārbaudījumus. Pazemību! Ja man pietiktu pazemības piesaukt Eņģeļus, kaut arī tiem neticot, un vēl novilkt pareizu burvju apli, es iegūtu mieru, varbūt.

Tici, ka pastāv noslēpums, un tu jutīsies tajā iesvētīts. Tas nav grūti.

Radīt bezgalīgu cerību, kurai neviens nekad nevarēs aizcirst saknes, jo sakņu tai nav. Un neesošie senči nekad neparādīsies, pārmetoši brēkdami, ka esi viņus nodevis. Reliģija, kuru var praktizēt, to bezgalīgi nododot.

Tāpat kā Andrea: joka pēc radīt pasaules dižāko atklāsmi un, kamēr pārējie tās dēļ zaudē galvu, pašam līdz mūža galam zvērēt, ka to neesi sacerējis tu.

Radi patiesību ar izplūdušām aprisēm. Un, tikko kāds cenšas tai piešķirt skaidrību, tu viņam uzliec anatēmu. un attaisno vienīgi tos, kuri ir vēl miglaināki nekā tu pats. Jamais d'ennemis d dro/te.[183]

Kamdēļ rakstīt romānus? Labāk pārrakstīt Vēsturi. Vēsturi, kura pēcāk piepildās.

Kāpēc jūs nepārceļat darbību uz Dāniju, Viljama Š. kungs? Kaņepju

Džims Johans Valentīns Andrea Lūkamatejs klīst pa Zundas salām starp Ava-lonu un Patmu, no Baltā kalna līdz Mindanao, no Atlantīdas līdz Salonlkiem... Nīkajas koncilā Origens sev nogriež pautus un asiņojošus rāda tos Saules Pilsētas tēviem un Hiramam, kurš ņirdz "filiopue filioque,'' kamēr Konstantīns salaiž savus plēsīgos nagus Roberta Fluda tukšajos acu dobuļos, nāvi, nāvi Antiohijas geto jūdiem, Dieu etmon droit,[184] vēcini Boseānu, satrieksim ofītus un borborītus, kas, indei šļakstot, burbina velnišķības. Skan taures, un ierodas Cbevallers Bienfaisants de la Cite Salnte,"[185] uzdūruši Maura galvu izslieta pīķa galā. Rebls, Rebis'. Magnētiskā vētra, un sagāžas Eifeļa tornis. Un Račkovskis ņirdz zobus, nometies uz Žaka de Molē apdegušā līķa.

Es tevi neieguvu, taču varu uzspridzināt vēsturi.

Ja problēma ir esamības neesamība, ja esamība ir tikai tas, ko mēs izsakām neskaitāmos veidos, - tad, jo vairāk runāsim, jo vairāk esamības radīsies.

Zinātnes sapnis ir, kaut esamības būtu pēc iespējas mazāk un kaut tā būtu blīva un izsakāma, E=mc^2. Kļūda. Lai jau no paša sākuma paglābtos no mūžības, vajag tik vēlēties, lai esamība būtu samudžināta. Kā čūska, ko mezglā sasējis piedzēries matrozis. Neatraisāma, neatrisināma.

Izgudrot, neprātīgi izgudrot, atmetot loģikas važas, tā, lai atstāstošs kopsavilkums nebūtu iespējams. Simbolu stafetes skrējiens - viens simbolizē otru un tas atkal nākamo, un tā bez gala. Izārdīt pasauli anagrammu ķēdē. un pēc tam ticēt Neizsakāmajam. Vai tad tāds nav pareizais Toras lasījums? Patiesība ir anagrammas anagramma. Anagrams = ars magna.

Droši vien tieši tā notika. Belbo nolēma uztvert nopietni spiristiķu pasauli nevis tāpēc, ka būtu tai noticējis, bet tāpēc, ka viņam trūka ticības.

Vienmēr viņu bija pazemojusi paša nespēja radīt (un visu mūžu viņš bija pārticis no savām frustrētajām vēlmēm un neuzrakstītajām lappusēm, padarīdams pirmās par pēdējo metaforām un otrādi, un izmantodams tās, lai pierādītu savu paša šķietamo gļēvulību), bet tagad viņš pamazām aptvēra, ka, veidojot Plānu, viņš ir bijis radītājs. Un viņš arvien vairāk iemīlēja savu Golemu, un tas viņam kļuva par mierinājumu. Dzīve (gan viņa paša, gan visas cilvēces dzīve) kā māksla, bet, ja mākslas par maz, - tad māksla kā meli. Le monde est fait pnor aboutira un livre (faux).* Bet šai viltus grāmatai viņš tagad centās noticēt, jo pats bija to sarakstījis. Un, ja sazvērestība patiešām pastāvētu, izrādītos, ka viņš nav gļēvs un sakauts neveiksminieks.

Tā aizsākās vēlākie notikumi: Belbo izmantoja Plānu, ko apzinājās esam nereālu, lai satriektu savu sāncensi, kuru uzskatīja par reālu. Un, pamanījis, ka Plāns viņu iesūcis sevī, it kā tas pastāvētu patiesībā, - vai it kā pats Belbo būtu tikai Plāna daļa -, viņš devās uz Parīzi pretī atklāsmei vai atriebei.

Gadiem ilgi pārmetis sev, ka mūždien biedrojas tikai ar paša radītajiem rēgiem, viņš guva mierinājumu, redzēdams, ka rēgi, kas pamazām kļuva taustāmi un objektīvi, nav sveši arī kādam citam, kaut ari šis cits bija Ienaidnieks. Vai viņš metās vilkam rīklē? Protams, jo šis vilks bija ieguvis apveidus, tas bija kļuvis reālāks par Kaņepju Džimu, reālāks par Cečīliju un varbūt pat par Lorenču Pellegrīni.

Belbo, kura nelaimīguma cēlonis bija garām palaistas iespējas un nenotikušas tikšanās, juta, ka beidzot pienākusi iespēja satikties. Un no šīs tikšanās viņu nevarēja pasargāt pat paša gļēvulība, jo viņš bija iedzīts stūri. Bailes spieda viņu būt drosmīgam. Fantazēdams viņš bija iadījis realitātes principu.

Saraksts nr. 5 - seši krekliņi, sešas apakšbikses un seši kabatlakatiņi - vienmēr ir intriģējis pētniekus, galvenokārt tāpēc, ka tajā nav iekļautas zeķes.

lAidijs Allens, Meterlinga saraksts woody Allen. The Metterllng ust.

106 nodaļa

New York. Random House, 1966, Getting even, p. 8

Ap to pašu laiku, pirms nepilna mēneša, Lija nosprieda, ka man vajadzētu kārtīgi atpūsties. Vismaz mēnesi. Viņa aizvien biežāk teica, ka es izskatoties noguris. Varbūt manus spēkus bija laupījis Plāns. Turklāt omītes un opapi dedzīgi apgalvoja, ka mazajam derētu ieelpot veselīgu lauku gaisu. Un draugi mums atvaļinājuma laikam atvēlēja savu mājiņu kalnos.

Bet mēs vēl nesteidzāmies prom no Milānas. Pilsētā vēl bija daži steidzami nokārtojami darbi, un Lija smējās, ka nav labākas atpūtas par dažām brīvām dienām pašu mājās, zinot, ka drīz varēs braukt prom un atpūsties pa īstam.

Un tieši tad es Lijai pirmoreiz pastāstīju par Plānu. Iepriekš viņa bija pārāk aizņemta, rūpēdamās par bērnu, viņa gan zināja, ka mēs ar Belbo un Diotallevi esam aizrāvušies ar tādu kā krustvārdu mīklu vai mēģinām salikt mozaīku un šī spēle nodarbina mūsu prātus gan dienu, gan nakti, taču neko sīkāk es viņai nebiju stāstījis, - vismaz kopš tās dienas, kad viņa man nolasīja sprediķi par līdzību psihozi. Iespējams, ka man bija kauns.

Bet šajās dienās es Lijai izklāstīju visu Plānu līdz pēdīgajam sīkumam. Viņa zināja par Diotallevi slimību, un es jutos gļēvulis, mani māca vainas apziņa, it kā es būtu pastrādājis kaut ko nelāgu, un tāpēc stāstīdams centos uzsvērt, ka Plāns ir tikai spēle, kurā apliecināt savu aso prātu un zināšanas, - un tā jau arī bija.

Bet Lija man teica: - Pif, man tā jūsu spēle nepatīk.

- Vai tad mums nav sanācis skaists stāsts.5

- Arī sirēnas bija skaistas. Paklau, ko tu zini par savu zem-apziņu?

- Neko, es pat nezinu, vai tā vispār pastāv.

- Redzi nu. Un tagad iedomājies, ka viens Vīnes asprātis, gribēdams izklaidēt savu draugu kompāniju, joka pēc sacer pasaciņas par Ego, Superego un Edipa kompleksu, atstāsta sapņus, kurus pats nekad nav redzējis, un gvelž par maziem Hansiņiem, ko nemūžam nav sastapis... Un kas notiek tālāk? Izrādās, ka pasaulē ir miljoniem cilvēku, kas ir ar mieru kļūt par īstiem neirotiķiem. Un tūkstošiem citu ir gatavi viņus izmantot.

- Lija, tu esi paranoiķe.

- Es? Tu esi paranoiķis!

- Labi, varbūt mēs abi esam slimi, bet vismaz vienu tu nevari noliegt: visa pamatā ir Ingolfa teksts. Vai tad tu nesaproti - ja tavās rokās nonāk templiešu vēstījums, skaidrs, ka tevi pārņem dabiska vēlēšanās atšifrēt to līdz pašiem dziļumiem. Varbūt mēs nedaudz pārspīlējām, gribēdami pasmieties par visiem, kas aizraujas ar slepenām, šifrētām vēstīm, tomēr pats teksts pastāv.

- Bet jūs taču zināt tikai to, ko jums sastāstīja Ardenti, un tu pats teici, ka viņš ir profesionāls blēdis. Un vispār to tekstu es gribētu redzēt.

Nebija nekā vienkāršāka. Sameklēju to starp saviem papīriem.

Lija paņēma lapu, apskatīja to no abām pusēm, sarauca degunu, pašķīra matu šķipsnas nost no acīm, lai varētu labāk nopētīt teksta pirmo daļu - šifrēto. Tad noprasīja: - Un tas ir viss?

- Tev ar to nepietiek?

- Pietiek, pietiek. Ļauj man pāris dienu padomāt. - Ja Lija lūdz, lai viņai ļauj apdomāties, tas nozīmē, ka pēc šīm pāris dienām viņa pierādīs, ka es esmu muļķis. Es viņai to vienmēr pārmetu, un viņa parasti atbild: — Ja es saprotu, ka tu esi muļķis, tad vismaz varu būt droša, ka es tevi patiešām mīlu. Mīlu tevi, kaut arī tu esi muļķis. Vai tad tas tevi neiepriecina?

Divas dienas mēs par šo tēmu-nerunājām. Un Lija no rīta līdz pašam vakaram pazuda no mājām, bet pārradusies nolīda kaktā, kaut ko cītīgi rakstīja un pa laikam plucināja gabalos aprakstītās lapas.

Aizbraucām uz kalniem. Bērns visu dienu ņēmās pa pļavu. Lija pagatavoja vakariņas un teica: - Ēd, tu esi tievs kā skals. -Bet pēc vakariņām viņa lūdza, lai es viņai ielejot dubulto viskiju -daudz ledus un pavisam nedaudz sodas. Tad viņa aizdedzināja cigareti, kā mēdza darīt tikai īpaši svarīgos brīžos, lika man apsēsties iepretī un sāka skaidrot.

- Klausies uzmanīgi, Pif, jo tagad es tev pierādīšu, ka vienkāršākie skaidrojumi vienmēr ir tic patiesākie. Jūsu pulkvedis stāstīja, ka Ingolfs esot atradis šo tekstu Provēnā, un es to nemaz negrasos apšaubīt. Varbūt viņš patiešām nokāpa pazemē un tur atrada lādīti ar šo tekstu. - Un viņa ar pirkstu piebakstīja franču valodā rakstītajām rindiņām. - Bet neviens nevar pierādīt, ka viņš tur atradis dimantiem rotātu šķirstu. Pulkvedis jums varēja pateikt vienīgi to, ka, spriežot pēc Ingolfa pierakstiem, viņš lādīti pārdevis. Un kāpēc ne? Tā bija pietiekami sena, un šādu tādu summiņu viņš par to noteikti dabūja, taču neviens nav teicis, ka no šīs naudas viņš pārticis līdz mūža galam. Varbūt viņš saņēma nelielu mantojumu no sava tēva.

- Un kāpēc tu domā, ka lādīte nebija nekāda vērtīgā?

- Tāpēc, ka šis teksts ir veļas mazgātājas saraksts. Bet, ja atmetam citātus, - tirgoņa darījumu uzskaitījums. Pārlasīsim to abi!

a la ... Saint Jean 36 p eharrete defein 6 ... entiers avec sniel p ... Ies blancs mantinx r ... s... chevaliers de Pruinspour la ...j. nc.

6 foiz 6 cn 6 places chascune foiz 20 a .... 120 a .... iceste est V ordonation

al donjon li premiers

it li secunz joste iceus qui... pans

it al refuge

it a Nostre Dame de V altre part de l'tau it a l’ostel des popelieans it a la pierre

3foiz 6 avant lafeste ... la Grant Pute.

-Nu?

- Saki man, lūdzams, vai jums tiešām neienāca prātā, ka vajadzētu iemest aci kādā tūrisma ceļvedī un noskaidrot, kā tā Pro-vēna izskatās, un painteresēties par tās vēsturi? Tad jūs tūlīt būtu uzzinājuši, ka Grange-aux-Dîmes, kur esot atrasta šī vēsts, savulaik bija vieta, kur pulcējās tirgoņi, jo Provēnā notika Sampaņas lielākie gadatirgi. Un jūs būtu uzzinājuši arī to, ka Grange-aux-Dîmes atrodas Svētā Jāņa ielā, proti, rue St. Jean. Provēnā pirka un pārdeva visu ko, bet īpaši iecienīta prece bija audekla gabali -draps vai dras, kā rakstīja tolaik; un uz katra audekla gabala tika uzspiests kvalitātes apliecinājums, tāds kā zīmogs. Bet otra svarīgākā Provēnas prece bija rozes - sarkanās rozes, ko krustneši bija pārveduši no Sīrijas. Provēnas rozes bija tik slavenas, ka Edmunds Lenkasters, apprecējies ar Blanšu d’Artuā un ieguvis Sampaņas grāta titulu, iekļauj savā ģerbonī sarkano Provēnas rozi. Redzi, tāpēc arī radies Sarkanās un Baltās rozes kara nosaukums, jo Jorku dzimtas ģerbonī bija balta roze.

- Kur tu to visu uzzināji?

- Izlasīju plānā nieka divsimt lappušu grāmatiņā, ko izdevis Provēnas Tūrisma veicināšanas birojs, - es to atradu Franču kultūras centrā. Bet tas vēl nav viss. Provēnā ir cietoksnis, kuru, protams, sauc par Donjon. Un vēl tur ir Maizes vārti - Porte-aux-Pains un Patvēruma baznīca - Eglise du Refuge. Un kā jau visur, arī Provēnā bija vairākas baznīcas, kas nosauktas par godu Dievmātei - Notre Dame. Provēnā tolaik bija un joprojām ir rue

de la Pierre Ronde - Apaļā Akmens iela, kur atradās arī pierre de cens- akmens, pie kura pilsētnieki pulcējās maksāt desmito tiesu. Vēl tur ir Balto Apmetņu iela - rue des Blancs Manteaux un iela, ko dēvē par rue de la Grande Putte Muce, domāju, ka tās nosaukumā pieminētā Lielā Mauka tev ļauj noprast, ka tā bija vieta, kur atradās priekamājas.

- Un kā tad popelicans?

- Arī Provēnā savulaik dzīvoja katari, kurus vēlāk, kā pienākas, visus sadedzināja sārtā; pat galvenais inkvizitors bija pie taisnās ticības atgriezies katars, tāpēc viņš arī bija apveltīts ar visai piedauzīgu palamu - Robert le Bougre. Un nav nekāds brīnums, ja pilsētā kādu ielu vai rajonu, kur agrāk bija pulcējušies katari, aizvien sauca viņu - kataru, paulikāņu, popelikāņu - vārdā, kaut arī paši ķeceri jau bija izskausti.

- Bet 1344. gadā viņi vēl nebija izskausti...

- Kā tu zini, ka šis teksts patiešām ir sarakstīts 1344. gadā? Tavs pulkvedis tādu gadskaitli aprēķināja tāpēc, ka bija iztēlojies tekstā vārdus: 36 gadus pēc siena vezuma, 36 ans post la charrette de foin. Bet tev jāņem vērā, ka tolaik viena veida p ar tādu kā apostrofu tiešām nozīmēja saīsinājumu no post “pēc”, bet nedaudz citāds p bez apostrofa nozīmēja pro “par”. Sī teksta autors ir miermīlīgs tirgonis, kurš pierakstījis turpat Grange-aux-Dimēs noslēgtos darījumus, - tātad Svētā Jāņa ielā, nevis Svētā Jāņa naktī. Un viņš pierakstījis cenu: trīsdesmit seši soldi, denjē vai kādas citas naudas vienības par vienu vai arī par katru siena vezumu.

- Un kā tad 120 gadi?

- Kur tad te pieminēti gadi? Ingolfs redzēja kādu dīvainu burtu un pārrakstīja to kā 120 a... Bet vai tas patiešām bija ai Es ieskatījos seno saīsinājumu tabulās un atklāju, ka, saīsināti apzīmējot denjē - denier vai dinarium, lietoja dažas dīvainas zīmes, viena no tām izskatās pēc grieķu burta delta, otra atgādina teta, -

tādu kā kreisajā pusē iešķeltu aplīti. Uzvelc šo zīmi pavirši vai

lielā steigā, kā to darījis nabaga nepraša tirgonis, - un visādi fanātiķi, piemēram, jūsu pulkvedis, to var noturēt par a. Ardenti jau bija salasījies par tiem 120 gadiem, - tu taču man teici, ka šos vārdus var atrast kurā katrā grāmatelē par rožkrustiešiem -un viņš pats cerēja atrast kaut ko, kas atgādinātu post 120 annos patebol Un ko pulkvedis dara tālāk? Viņš tekstā ierauga it un lasa to kā iterum. Taču iterum saīsināja kā itm, turpretī it ir saīsinājums no item, kas nozīmē tāpat, un to izmanto sarakstos, kur kāds elements atkārtojas vairākas reizes. Mūsu tirgotājs ir rēķinājis, cik naudas viņam ienesīs noslēgtie darījumi, un uzskaitījis vietas, kurp jānogādā pasūtītās preces. Viņa klienti gaida Provēnas rožu pušķus - lūk, ko patiesībā nozīmē r... s... chevaliers de Pruins.

Un ...j.nc, ko pulkvedis lasīja kā vainjance (jo viņam pa galvu jaucās atriebes bruņinieks Kadošs), jālasa kā jonchée, kas nozīmē ziedu pušķus vai ziedu klājumu. Rozes tolaik izmantoja, lai rotātu cepures un lai veidotu ziedu paklājus dažādos svētkos.

Un tagad skaties, kā lasāma tava Provēnas vēsts:

Svētā Jāņa ielā.

36 soldi par siena vezumu.

Seši jauni audekla gabali ar zīmogu uz Balto Apmetņu ielu.

Krustnešu rozes, lai veidotu jonchée:

sešus pušķus pa sešām uz sešām uzskaitītajām vietām,

katru par 20 denjē, - kopā 120 denjē.

Sādā kārtībā:

pirmos uz, Cietoksni

item pie Maizes Vārtiem,

item pie Patvēruma baznīcas,

item pie Dievmātes baznīcas viņpus upes

item uz veco kataru namu

item uz Apaļā Akmens ielu.

Un trīs pušķus pa sešām pirms svētkiem uz mauku ielu 673

- ... jo varbūt ari viņas, nabadzītes, svētkos gribēja likt galvā rožu cepures.

- Ak dievs! - es iesaucos. - Šķiet, ka tev ir taisnība.

- Jā, man ir taisnība. Es taču teicu, ka tas ir veļasmazgātājas saraksts.

- Pagaidi! Pieņemsim, ka šie patiešām ir tirgoņa pieraksti, bet pirmā daļa taču ir šifrēta, un tur runāts par trisdesmi sešiem neredzamajiem.

- Jā gan. Ar tekstu franču valodā es tiku galā stundas laikā, bet tas šifrētais gabals man lika pasvīst divas dienas. Riju spiesta Ambroziānas un Trivulciānas bibliotēkās izstudēt Tritēmiju, bet tu jau zini, kādi ir bibliotekāri: ja tu pasūti kādu senu izdevumu, šie tevi vispirms pratina un nopēta, it kā tu gribētu to grāmatu apēst. Bet atrisinājums izrādījās pavisam vienkāršs. Patiesībā tev to vajadzēja pamanīt pašam. Vai tu esi pārliecināts, ka vārdi Ies 36 inuisibles separez en six bandes ir tikpat sena franču valoda kā tā, kas lietota tirgoņa sarakstā? Jūs taču pamanījāt, ka šis izteiciens sastopams ari kādā septiņpadsmitā gadsimta pamfletā, kad rož-krustieši uzrodas Parīzē. Bet jūs nez kāpēc spriedāt tāpat kā jūsu spiristiķi: ja teksts šifrēts ar Tritēmija paņēmieniem, tas nozīmē, ka Tritēmijs tos pārņēmis no templiešiem; un, tā kā tekstā minēta frāze, kas izplatīta rožkrustiešu aprindās, tas nozīmē, ka rožkrus-tiešiem piedēvēto plānu patiesībā radījuši tcmplieši. Bet pamēģini šo domu gājienu apvērst otrādi, - kā spriestu katrs saprātīgs cilvēks: tā kā teksts ir šifrēts ar Tritēmija aprakstītu paņēmienu, tātad tas tapis vēlāk par Tritēmija darbiem; un, tā kā tekstā ir citēts izteikums, kas izplatīts septiņpadsmitajā gadsimtā, rožkrustiešu periodā, tātad tas sarakstīts ne agrāk par septiņpadsmito gadsimtu. Kurš domu gājiens ir vienkāršāks un loģiskāks? Ingolfs atrod Provēnas vēsti un redz tajā skaitļus 36 un 120, un viņam tūdaļ prātā nāk rožkrustieši, jo viņš, tāpat kā pulkvedis, ir

aizrāvies ar hermētiskajiem noslēpumiem. Bet Ingolfa otra aiz-

raušanās ir kriptogrāfija, tāpēc viņš izklaidējas, šifrētā veidā pierakstot Provēnas vēsts kopsavilkumu. Viņš vienkārši vingrinās un pēc Tritēmija metodes aizšifrē šo jauko rožkrusticšu f'rāzīti.

- Ļoti apķērīgs izskaidrojums. Diemžēl tikpat nepamatots kā pulkveža pieņēmumi.

- Pagaidi. Viens pieņēmums var likties nepamatots, bet tad rodas nākamie, un tie cits citu apstiprina. Un tad rodas pārliecība, ka šos pieņēmumus var pamatot, vai ne? Man aizdomīgi šķita tas, ka Ingolfs, šifrējot tekstu, nav izmantojis Tritēmija ieteiktos vārdus. Tie gan darināti tai pašā asīriešu babiloniešu ka-balistiskajā stilā, tomēr tie ir citi vārdi. Ja Ingolfam bija nepieciešami vārdi, kas sākas ar kādu noteiktu burtu, Tritēmija grāmatā viņš tādus varēja atrast atliku likām. Kāpēc viņš vienkārši neņēma tos pašus, bet sacerēja pats?

- Kāpēc?

- Varbūt viņam bija vajadzīgs arī noteikts vārda otrais, trešais un ceturtais burts? Varbūt mūsu gudrais Ingolfs gribēja radīt vairākkārtīgi aizšifrētu tekstu? Varbūt viņš gribēja pārspēt pašu Tritēmiju? Tritēmijs iesaka četrdesmit lielās kriptosistēmas: vienā jāņem vērā tikai vārdu sākumburti, citā - pirmais un trešais burts, vēl citā - tikai katrs otrais sākumburts un tā tālāk. Ja ir pietiekami daudz pacietības, var izgudrot vēl kādu simtiņu šādu sistēmu. Vēl Tritēmijs apraksta desmit mazās kriptosistēmas, un pulkvedis no tām pārbaudīja tikai ar pirmo, visvienkāršāko. Bet pārējās darbojas tāpat kā otrā. Paskaties, es nokopēju. Iedomājies, ka iekšējais aplis ir grozāms un tu vari to pēc sirds patikas griezt riņķī tā, lai alfabēta pirmais burts A sakristu ar jebkuru citu burtu ārējā aplī. Vispirms tu iegūsti sistēmu, kurā A tiek pierakstīts kā X, B kā Z un tā tālāk. Vari izvēlēties citu sistēmu, kur A sakrīt ar U, B ar X un tā tālāk. Katrā aplī ir divdesmit divi burti, tātad tā iegūstama divdesmit viena kriptosistēma, nevis-tikai desmit Tritēmija aprakstītās, - atmetama ir vienīgi divdesmit otrā, kur A sakrīt ar A...

- Tu taču negribēsi man iestāstīt, ka ar katra vārda katru burtu izmēģināji divdesmit vienu sistēmu...

- Man pietika prāta un veiksmes to nedarīt. Ievēroju, ka īsākajos vārdos ir tikai seši burti, - tātad svarīgi ir tikai visu vārdu pirmie seši burti, bet pārējie pielikti smukuma pēc. Kāpēc tieši seši burti? Es iztēlojos, ka Ingolfs aizšifrējis pirmo burtu, tad vienu izlaidis, aizšifrējis trešo, tad divus izlaidis un aizšifrējis sesto. Zinām, ka iniciāļiem viņš izmantojis pirmo kriptosistēmu apli. Vārdu trešajiem burtiem es izmēģināju otro apli un ieguvu sakarīgu tekstu. Tad mēģināju ar trešo apli lasīt sestos burtus, un atkal sanāca sakarīgs teksts. Iespējams, ka Ingolfs kaut ko iešifrējis arī citos burtos, bet man pietiek ar trim acīmredzamiem pierādījumiem. Ja gribi, pārējos vari pārbaudīt pats.

- Nemoki mani! Rādi, ko tu tur izlasīji?

- Paskaties pats! Es pasvītroju burtus, kas ņemami par pilnu.

Ķuabris Dejrabax Rexulon Ukknzaal Ukznab Urgaefel Tacul-bain Habrah Hacoruin Maguafel Tebrain Hmcatuin Rokasor Himesor Arjļaabil Ķaguaan Docraba.v Reisaz Reisabrax Decai-guan Oiguaguil Zaitabor Qaxaoļ> Dujjrag Xaelobran Disacda Magisuan Rnitak Huidaļ Uscolda Arabaom Ziprcus Mecrim Cosmae Duguifas Rocarbis

- Mēs jau zinām, ka sākumburti veido tekstu par trīsdesmit sešiem neredzamajiem. Tagad paklausies, kas atklājas, ja ar otrās kriptosistēmas palīdzību atšifrējam vārdu trešos burtus: chambre des demoiselles, l’aijjuille creuse.

- Paga, es to esmu kaut kur lasījis...

- En aval d’Etretat - La Chambre des Demoiselles - Sons le Fort dn Frēfossē - Aiguille Creuse. [186] Tā ir frāze, ko atšifrē Arsēns Lipēns, kad viņš atklāj Dobās smailes noslēpumu! Tu droši vien atceries: Btretā, jūras malā, slejas Dobā smaile, dabas veidots cietoksnis, kura iekšienē var dzīvot. Slepenais ierocis, ko, iekarodams Galliju, izmantoja Jūlijs Cēzars, bet vēlāk pārņēma Francijas karaļi. Lipēna bezgalīgās varas avots. Un tu taču zini, ka lipēnologi šīs stāsta dēļ jūk vai prātā, - viņi dodas svētceļojumos uz Etrctu, meklē slepenas ejas, taisa anagrammas no katra Leblāna rakstītā vārda... Un Ingolfs vienlīdz jūsmoja gan par Lipēnu, gan par rožkrustiešiem, - kā lai te neizpauž savas intereses šifrētā veidā...

- Bet mūsu spiristiķi tik un tā varētu apgalvot, ka templie-šiem jau bija zināms Dobās smailes noslēpums, tātad teksts sarakstīts Provēnā četrpadsmitajā gadsimtā.

- Jā, jā, zināju, ka tu tā teiksi. Bet paskaties, kāda frāzīte sanāk, ja ar trešo rotidu atšifrē vārdu sestos burtus. Merdc i’en ai marre dc cette steganograpbie* Un šī jau ir mūsdienu franču valoda, templieši tā nerunāja. Toties tā runāja Ingolfs, kurš, ilgi nomocījies, šifrējot savas blēņas, beigu beigās vēl izklaidējās, pasūtot pie velna, protams, šifrētā veidā, pats savu nodarbošanos. Bet asprātības viņam netrūka - pievērs uzmanību arī tam, ka visas trīs vēstis veido trīsdesmit seši burti. Manu nabaga Pif, Ingolfs spēlējās tāpat kā jūs, bet tas stulbais pulkvedis visam noticēja pilnā nopietnībā.

- Kāpēc tad Ingolfs pazuda?

- Kurš ir pierādījis, ka viņu novāca? Ingolfam bija apnicis dzīvot Okserrā, kur varēja aprunāties vienīgi ar aptieķnieku un caurām dienām bija jāskatās uz raudulīgo meitu, kas aizsēdējusies vecmeitās. Varbūt viņš aizbrauca uz Parīzi, nopelnīja smuku naudiņu, pārdodams dažas no savām senajām grāmatām, atrada kādu mīlīgu atraitni un sāka jaunu dzīvi. Nav mazums ļaužu, kas aiziet nopirkt cigaretes, bet pazūd no mājām uz visiem laikiem.

- Bet pulkvedis?

- Vai tad tu man neteici, ka pat tas policists nav īsti pārliecināts, ka pulkvedis patiešām nogalināts? Varbūt pēdējā no Ar-denti mahinācijām nebija pārāk veiksmīga, upuri nāca viņam uz pēdām, un viņš bija spiests laisties lapās. Varbūt viņš, pieņēmis izcili oriģinālo uzvārdu Dipons, šobrīd kādam amerikāņu tūristam mēģina pārdot Eifela torni.

Es nevarēju piekāpties itin visā. - Labi, lai būtu. Visam par pamatu mēs ņēmām vešerienes sarakstu, bet tas vēl labāk pierāda, cik apķērīgi esam bijuši. Mēs taču apzināmies, ka Plānu sacerējām paši. Mēs esam radījuši dzeju.

- Jūsu plāns nemaz nav poētisks. Tas ir grotesks. Nevienam, kurš lasījis Homēru, nenāk prātā doma, ka vēlreiz derētu nodedzināt Troju. Homērs panācis, ka Trojas ugunsgrēks ir kļuvis par kaut ko tādu, kas nekad nav noticis, nekad nenotiks un tomēr notiek mūžīgi. Homēra tekstam ir daudz jēgas un nozīmju, jo tas ir skaidrs un dzidrs. Bet tavu rožkrustiešu manifesti nebija ne skaidri, ne dzidri, tā bija tikai neskaidra vāvuļošana, piesolot nez kādus noslēpumus. Tāpēc daudzi centās padarīt tos par patiesību un saskatīja tajos visu, ko vēlējās. Homēra tekstos nav neviena noslēpuma. Bet jūsu plānā čum un mudž noslēpumi un pretrunas. Tieši tāpēc jūs varētu atrast tūkstošiem nedrošu ļautiņu, kas būtu gatavi jūsu Plānā saskatīt sevi un tam ticēt. Metiet to visu projām. Homērs neizlikās, bet jūs izliekaties. Un meliem notic. Neviens neticēja Zemmelveisam, kurš ārstiem ieteica nomazgāt rokas, pirms tie pieskaras dzemdētājām. Viņa padomi bija pārāk vienkārši. Cilvēki tic tiem, kas plikpauriem pārdod losjonus matu ataudzēšanai. Viņi instinktīvi nojauš, ka losjonu pārdevējs salicis kopā nesavienojamas patiesības, ka viņa losjons ir neloģisks un neiespējams. Bet viņiem ir iestāstīts, ka Dievs ir sarežģīts un neizdibināms, tāpēc viņiem šķiet, ka neloģiskums visvairāk atbilst Dieva iedabai. Neticamais visvairāk līdzinās brīnumam. Jus esat izgudrojuši brīnumlīdzekli plikpauriem. Man tas nepatīk, tā ir ļauna spēle.

Nevaru teikt, ka šī saruna būtu sabojājusi mūsu atvaļinājumu. Es daudz staigāju pa kalniem, lasīju nopietnas grāmatas un nekad agrāk nebiju pavadījis tik daudz laika kopā ar bērnu. Tomēr attiecībās ar Liju bija jaušams kaut kas līdz galam neizrunāts. Lija bija iedzinusi mani stūrī, un viņai bija žēl, ka ir mani pazemojusi. Un vienlaikus viņa nebija pārliecināta, vai viņai izdevies mani pārliecināt.

Bet es tiešām ilgojos pēc Plāna. Negribēju to vienkārši aizmest, biju ar to pārāk saradis.

Pirms dažām dienām es agri no rīta piecēlos, lai steigtos uz vienīgo vilcienu, ar kuru todien varēju nokļūt Milānā. Un Milānā atskanēja telefona zvans - no Parīzes piezvanīja Belbo, un es ielaidos notikumos, kuri joprojām nav beigušies.

Lijai bija taisnība. Kaut nu es būtu aprunājies ar viņu agrāk. Lai gan es tik un tā nebūtu viņu uzklausījis. Plāna radīšanu es biju izdzīvojis kā Tiferet brīdi, un Tiferet ir sefirotu ķermeņa sirds, likuma un brīvības saskaņa. Diotallevi teica, ka Moše no Kordovas mūs esot brīdinājis: “Tas, kurš ar savu Tom sāk dižoties pārāks par nezinošajiem, un tātad pārāks par visu Jahves tautu, panāk, ka Tiferet sāk dižoties pārāka par Mnlkūt.” Bet, kas ir Mnlkūt, šīs zemes Valstība visā savā žilbinošajā vienkāršībā, to es aptveru tikai tagad - laikus, lai pagūtu to saprast, bet varbūt par vēlu, lai šo patiesību izdzīvotu.

Lija, es nezinu, vai tevi vēl redzēšu. Ja ne, pēdējā aina ir tā, ko skatīju pirms dažām dienām: tu miegaina saritinājusies zem segas. Es tevi noskūpstīju, kādu brīdi vilcinājos un tad izgāju pa durvīm.

NEZAH

vai redzi melno suni, kas te apkārt skraida?.. Šķiet, velk tas mums ap kājām klusas burvju cilpas, kas pamazām arvien mūs ciešāk slēdz.. Jau tuvu tas, jau šaurs kļūst loks!*

Fausts, I, Pie vārtiem

107 nodaļa

1 o, kas bija noticis manas prombūtnes laikā un jo sevišķi pēdējās dienās pirms manas atgriešanās, es varēju izsecināt tikai no Belbo failiem. Tikai viens no tiem bija skaidrs secīgu notikumu izklāstījums - un tas bija pats pēdējais, kuru Belbo droši vien bija sarakstījis pirms brauciena uz Parīzi, lai es vai kāds cits nākotnes lasītājs varētu tikt skaidrībā, kas īsti atgadījies. Bet visus pārējos tekstus Belbo, kā parasti, bija rakstījis pats sev, un tie bija visai samudžināti un grūti interpretējami. Vienīgi es, kas jau biju ielauzies viņa privātajā pasaulē un izdibinājis viņa klusās sarunas ar Abulafiju, varēju mēģināt tos atšifrēt vai vismaz izvedināt notikušā aprises.

Tas notika jūnija sākumā. Belbo bija satraukts. Ārsti beidzot bija samierinājušies ar domu, ka vienīgie Diotallevi radinieki ir Belbo un Gudruna, un bija runājuši. Uz tipografu un korektoru jautājumiem par Diotallevi veselību Gudruna tagad atbildēja, neizdvesdama ne skaņas, tikai pastiepusi lūpas slēpjamam divzil-bīgam šņācienam. Tā runā par slimību, kuras vārds ir tabu.

Gudruna gāja apciemot Diotallevi katru dienu, un domāju, ka viņa to tikai sāpināja ar savām žēlumā mirdzošajām acīm. Viņš zināja. Un kaunējās, ka tas zināms ari pārējiem. Un runāja tikai ar lielām pūlēm. Belbo rakstīja: “Seja-vieni vienīgi vaigu kauli.” Diotallevi izkrita mati, bet tās jau bija tikai ķīmijterapijas sekas. Belbo rakstīja: “Rokas - vieni vienīgi pirkstu kauliņi.”

Esmu pārliecināts, ka vienā no viņu mokošajām sarunām Diotallevi jau bija ieminējies Belbo par to, ko vēlāk, viņu pēdējās

sarunas laikā, pateica skaidriem vārdiem. Belbo jau bija sācis apzināties, ka dzīvot Plānā ir slikti un varbūt Plāns ir pats Ļaunums. Un, iespējams, lai piešķirtu Plānam objektivitāti, lai atkal reducētu to lidz mūsu rotaļīgo sadomājumu līmenim, Belbo visu pierakstīja vārdu pa vārdam kā pulkveža atmiņu izklāstu. Viņš rakstīja par Plānu kā iniciētais, kurš atklāj savu pēdējo noslēpumu. Domāju, ka tā bija sava veida ārstnieciska nodarbe, - jo tā atpakaļ literatūras (kaut arī sliktas literatūras) pasaulē tika iedzīts tas, kas nebija dzīve un dzīvība.

Bet 10. jūnijā laikam bija gadījušies notikumi, kas dziļi satricināja Belbo. Pieraksti par šo dienu ir ļoti juceklīgi, es atkal varu izteikt tikai minējumus.

Lorenča bija lūgusi Belbo, lai viņš to ar savu mašīnu aizved uz Rivjēru, kur viņai esot jāiegriežas pie draudzenes un jāpaņem kaut kāds dokuments, notāra akts vai tamlīdzīgas blēņas, ko tikpat labi varētu sūtīt pa pastu. Belbo bija piekritis, gluži apreibis no izredzēm pavadīt visu svētdienu pie jūras kopā ar Lorenču.

Viņi aizbrauca uz to pilsētiņu, bet man neizdevās saprast, kur īsti tas bija, - laikam netālu no Portofīno. Belbo ceļa aprakstu veidoja tikai izjūtas - te nebija ainavu, tikai garastāvokļa maiņas, saspringums, nomāktība. Lorenča aizgāja pēc saviem papīriem, un Belbo pa to laiku viņu gaidīja kafejnīcā. Atgriezusies Lorenča ieminējās, ka viņi varētu paēst pusdienas kādā lieliskā zivju restorānā turpat netālu, pašā jūras krastā.

Un tieši no šī brīža viss stāstījums sašķīda juceklīgos gabalos, notikušo es varu censties uzminēt tikai no sarunu fragmentiem, ko Belbo pierakstījis bez pieturzīmēm, neatdalot frāzi no frāzes, kā steigdamies pierakstīt tikko pieredzētu atklāsmi, lai neļautu izbālēt iespaidiem. Cik tālu bija iespējams, viņi brauca ar

mašīnu un tālāk devās kājām gar juras krastu, līkumodami pa ziedošu krūmāju ieskautajām Ligūrijas taciņām, līdz nonāca pie restorāna. Bet, tikko apsēdušies, viņi uz blakus galdiņa ieraudzīja zīmīti, ka galds rezervēts doktoram Aljē.

Paskat, kāda sagadīšanās, droši vien teica Belbo. Ļoti nepatīkama sagadīšanās, teica Lorenča, kura negribēja, lai Aljē uzzina, ka viņa ir šeit, turklāt kopa ar Belbo. Kāpēc tu tā uztraucies, vai tad tas ir kas slikts? Un vai tad Aljē vispār ir tiesības būt greizsirdīgam? Kāpēc uzreiz greizsirdīgam, es runāju par elementāru pieklājību, - viņš mani aicināja līdzi izbraukumā, taisni šodien, bet es teicu, ka esmu aizņemta; tu taču negribēsi, lai viņš tagad uzzina, ka es esmu mele? Tu nemeloji, tu patiešām esi aizņemta, tu esi kopā ar mani, un vai tad par to tev jākaunas? Nē, nav jākaunas, bet es ceru, tev nebūs iebildumu, ja man pašai ir savi uzskati par to, kas ir un kas nav pieklājīgi.

Nepaēduši viņi devās prom no restorāna un gāja atpakaļ pa taku. Bet piepeši Lorenča apstājās. Viņa bija pamanījusi, ka pa celiņu tuvojas daži cilvēki. Belbo tos nepazina. Aljē draugi, teica Lorenča un negribēja, lai tie viņu pamana. Pazemojoša situācija: viņa uz tiltiņa pār gravu, kurā zaļo olīvkoki, atbalstījusies pret margām, aizslēpusi seju aiz atvērtas avīzes, it kā vai mirtu no kāres uzzināt pēdējos jaunumus; Belbo desmit soļus nostāk nervozi smēķē un tēlo nejaušu garāmgājēju.

Kad Aljē draugi bija nozuduši takas līkumā, Lorenča paziņoja, ka tagad, ja viņi iešot tālāk, satikšot arī pašu Aljē, kurš noteikti jau nāk šurp. Velns parāvis, nu un tad, nošņācās Belbo. Kas tad notiktu, ja mēs viņu satiktu? Bet Lorenča atcirta, ka Belbo absolūti neizprotot visvienkāršākos pieklājības likumus. Vienīgais atrisinājums - mēģināt sasniegt mašīnu stāvvietu, pametot kopīgo taku un rāpjoties cauri gravām pa taisnāko ceļu. Bēgšana, elpas trūkums. Augšā un lejā, pāri neskaitāmām saules nokaitētām olīvdārzu terasēm, turklāt Belbo nolauza kurpes papēdi. Lorenča teica: vai tad tu nesaproti, ka šitā ir daudz romantiskāk? Skaidrs, ka tev trūkst elpas, tu vienkārši pārāk daudz smēķē.

Beidzot viņi nonāca pie mašīnas, un Belbo izmeta, ka tagad labāk braukt atpakaļ uz Milānu. Nē, nē, atteica Lorenča. Varbūt Aljē kavējas, viņš pazīst tavu mašīnu, paskaties, cik jauka diena, labāk nebrauksim pa piekrastes šoseju, iegriezīsimies tālāk no jūras, tur ir tik skaisti pakalni, brauksim līdz Romas autostrādei un tad pavakariņosim kaut kur viņpus Po, piemēram, Pāvijā.

Kāda velna pēc būtu jākuļas līdz Pāvijai? Vai tu maz saproti, kas tas par līkumu? Paskaties kartē, lai tiktu līdz turienei, ir tikai viens ceļš: pēc Ušo mums būs jālīkumo cauri kalniem, tad jāvel-kas pāri Apenīniem, tālāk līdz Bobio un no turienes uz Pja-čencu... tu esi galīgi nojūgusies, tas taču būs trakāk nekā Hanibā-lam ar visiem viņa ziloņiem. Tu neproti izbaudīt piedzīvojumus, viņa teica. Un iedomājies, cik daudz lielisku restorāniņu būs pa ceļam tais kalnos. Kaut vai netālu no Ušo - restorāns Manue-lina, kas Michelin ceļvedī novērtēts ar divpadsmit zvaigznītēm, un tur esot izcili zivju ēdieni.

Manuelina bija pārpildīta, un vēl krietns bariņš apmeklētāju stāvēja rindā un izbaduši un nepacietīgi vēroja galdiņus, pie kuriem ēdāji jau dzēra kafiju pēc lieliskās maltītes. Lorenča teica, tas nekas, pēc pāris kilometriem būs citi restorāni, vēl labāki par šo. Beigu beigās jau pustrijos pēc pusdienas viņi atrada kādu ēstuvi nožēlojamā kalnu ciemā, kura vārdu - kā rakstīja Belbo - pat militāristi kaunētos atzīmēt savām vajadzībām veidotās kartēs. Un tur viņiem priekšā cēla pārvārītus makaronus, kas bija aizdarīti ar gaļas konservu mērci. Belbo jautāja Ix>rencai, kas gan slēpjas aiz šīs bēgšanas, neticēdams, ka viņa pilnīgi nejauši aizvedusi Belbo tieši uz to vietu, kur drīz jāierodas Aljē, - viņa noteikti gribējusi kādu aizkaitināt, tikai Belbo nespēja saprast, kuru no diviem: viņu pašu vai Aljē. Tu esi paranoiķis, atteica Lorenča.

Pēc Ušo viņi mēģināja atrast ērtāko kalnu pāreju un brauca cauri kādam ciematiņam, kas izskatījās kā dziļa Sicīlijas vidiene svētdienas pēcpusdienā Burbonu valdīšanas laikmetā. Tur piepeši uz ielas izskrēja liels, melns suns, kas droši vien iepriekš nekad nebija redzējis nevienu automašīnu. Belbo viņam trāpīja ar priekšējo buferi - šķita, ka trieciens bijis pavisam viegls, tomēr, izkāpuši no mašīnas, viņi ieraudzīja, ka nabaga lopiņam visa pavēdere noplūdusi asinīm un no tās izspraukušies dīvaini, sārti veidojumi (zarnas, sašķaidītas ģenitālijas?). Suns slienājās un žēli smilkstēja. Atsteidzās daži vietējie iemītnieki, izskatījās, ka beidzot atradies iemesls sarīkot ciema pilnsapulci. Belbo izrādīja gatavību samaksāt par nodarīto kaitējumu un jautāja, kurš ir suņa saimnieks. Bet sunim saimnieka nebija. Suns, iespējams, pārstāvēja desmit procentus no šīs Dieva aizmirstās vietas iedzīvotājiem, visi to pazina pēc skata, bet saimnieka vārdu nemācēja pateikt. Kāds ierosināja, ka vajadzētu pasaukt karabinieru priekšnieku, lai tas ar vienu šāvienu atpestī nabadziņu no mocībām.

Kamēr daži meklēja karabinieru priekšnieku, uzradās kāda kundzīte, kura paziņoja, ka esot dzīvnieku mīļotāja. Man ir seši kaķi, viņa teica. Nu un tad, atteica Belbo, šis jau nav kaķis, tas ir suns un tūlīt nobeigsies, bet es steidzos. Suns vai kaķis, mums tik un tā jābūt žēlsirdīgiem, teica kundzīte. Nesauciet nekādus karabinierus, jābrauc un jāsameklē kāds no dzīvnieku aizsardzības biedrības vai arī no tuvējās pilsētiņas slimnīcas, varbūt nabaga sunīti vēl var glābt.

Saule svelmēja Belbo, Lorenču, mašīnu, suni, sanākušos, iestrēgusi augstu debesīs, tā nemaz netaisījās rietēt. Belbo pārņēma sajūta, ka viņš izgājis ļaužu pārpildītās ielās vienās apakšbiksēs un nekādi nespēj pamosties no šī murga. Kundzīte neatkāpās, karabinieru priekšnieks nebija atrodams, suns joprojām asiņoja un izdvesa vārgus smilkstienus. Viņš smilkst, teica Belbo. Un kundzīte piekrita, protams, protams, viņš smilkst, nabaga sunītis

mokās, vai tad jūs nevarējāt braukt uzmanīgāk? Tostarp ciemā bija noticis demogrāfiskais bums un skatītāji strauji vairojās -Belbo, Lorenča un suns bija kļuvuši par šīs skumjās svētdienas labāko izrādi. Kāda meitenīte ar saldējumu rokās pienāca pie Belbo un noprasīja, vai viņi esot tie no televīzijas, kas rīko konkursu Mis Lijjūrijas Apenīni. Bet Belbo viņai uzšņāca, lai tinoties prom, ja negribot nonākt blakus sunim tikpat briesmīgā paskatā, un meitene sāka raudāt. Pēc brīža ieradās vietējais ārsts un paziņoja, ka meitenīte esot viņa meita un Belbo nemaz nezinot, ar ko viņam tagad būšot darīšana. Straujā atvainošanās un iepazīšanās frāžu apmaiņā atklājās, ka dakteris publicējis Provinces ārsta dienasgrāmatu slavenajā Milānas izdevniecībā Mannzio. Belbo iekrita slazdos, neviļus paziņodams, ka viņš šajā izdevniecībā ir visai svarīga persona. Tagad dakteris uzstāja, ka Belbo un Lorencai noteikti jāpaliek pie viņa uz vakariņām. Lorenča viebās un nikni ietrieca elkoni Belbo sānos, tagad mēs vēl nonāksim avīzēs, velna apsēstie mīlnieki, suņu slepkavas, vai tad tu nevarēji stāvēt klusu?

Saule joprojām karājās augstu virs galvas un svelmēja kā traka, kaut arī baznīcas zvani jau bija ieskandinājuši vakara lūgšanu. Mēs esam nokļuvuši Pēdējā Tūlē, caur zobiem šņāca Belbo, te saule spīd sešus mēnešus no vietas, no pusnakts līdz pusnaktij, un cigaretes man arī beigušās. Suns neko jaunu nepasāka un rāmi beidzās nost, tāpēc viņam uzmanību neviens vairs nepievērsa. Lorenča paziņoja, ka viņai sākusies astmas lēkme. Un Belbo bija pilnīgi pārliecinājies, ka kosmoss ir Demiurga kļūda. Beidzot viņam prātā iešāvās glābjoša doma: viņi abi taču varētu aizbraukt uz tuvāko pilsētiņu pēc palīdzības. Dzīvnieku mīļotāja bija ar mieru, lai tik braucot un drīzāk steidzoties atpakaļ, viņa uzticoties kungam, kurš strādā tik cienījamā poēzijas izdevniecībā, ari viņai pašai ļoti patīkot dzeja, protams, tā ar kārtīgām atskaņām.

Viņi devās prom, un Belbo ciniski izšāvās cauri tuvākajam

miestiņam. Lorenča apveltīja lāstiem visus dzīvniekus, ar kuriem Tas Kungs bija pacenties piedraņķēt zemi no pirmās līdz piektajai dienai. Belbo viņai pilnībā piekrita, bet atļāvās nopelt arī sestās dienas darba augļus un piebilda, ka arī septītās dienas atpūta nekādi nav atzīstama par labu ieceri, jo bija pārliecināts, ka tik nolādēti murgainu svētdienu viņam vēl nebija gadījies piedzīvot.

Viņi līkumoja pāri Apenīnu grēdai, un, kaut arī kartē viss izskatījās pagalam vienkārši, ceļā aizgāja daudzas stundas, līdz viņi pabrauca garām Bobio un jau vēlu vakarā ieradās Pjačencā. Belbo bija noguris, viņš gribēja kopā ar Lorenču vismaz mierīgi pavakariņot. Viņš noīrēja divvietīgu numuru vienīgajā viesnīcā, kur vēl bija atrodamas brīvas vietas, - nelaimīgā kārtā tā bija viesnīca pie pašas stacijas. Kad viņi iegāja savā istabā, Lorenča paziņoja, ka tādā vietā viņa jau nu gan nepalikšot. Belbo viņai apsolīja sameklēt labāku naktsmītni, lai tik ļaujot viņam nokāpt lejā uz bāru un iedzert vienu martīni. Bārā viņš dabūja tikai vietējā ražojuma konjaku, un, kad viņš atgriezās numurā, Lorencas tur vairs nebija. Viņš devās pie viesnīcas portjē apvaicāties, kas noticis. Uz reģistrācijas letes viņu gaidīja zīmīte: “Mīļais, uzzināju, ka šovakar uz Milānu vēl iet viens brīnišķīgs vilciens. Es braucu prom. Tiksimies nākamnedēļ.”

Belbo metās uz staciju, bet perons jau bija tukšs un vilciens aizgājis. Gluži kā vesternā.

Belbo nolēma pārnakšņot Pjačencā. Viņš meklēja kādu kriminālromānu, ko palasīt pirms miega, bet pat stacijas avīžu kiosks jau bija slēgts. Viesnīcā viņam izdevās atrast vienīgi tūrisma kluba izdevumu.

Kā par nelaimi, šis žurnāla numurs bija veltīts Apenīnu grēdas pārejām - lieliskajam maršrutam, ko viņi tikko bija veikuši. Belbo atmiņās - un tās jau bija apvītušas un tālas, it kā viss būtu noticis senā pagātnē, - bija palikusi saules izdedzināta zeme, neauglīga, putekļaina, minerālu pīšļu klāta. Bet žurnāla krītpa-pīra lappusēs tā bija ziedoša paradīze, sapņu zeme, ko varētu pārstaigāt kājām, lai izbaudītu ainavas soli pa solim. Kaņepju Džima Samoas salas.

Kā gan cilvēks var mesties pretī savam postam tikai tāpēc, ka sabraucis suni? Un tomēr tieši tā notika. Tonakt Pjačencā Belbo nolēma, ka labāk pārvākties atpakaļ uz dzīvi Plānā, jo tur viņš varēja būt drošs, ka nepieredzēs jaunas sakāves, - tur vienīgi viņš noteica, kas, kur, kā un kad.

Un droši vien tonakt viņš apņēmās atriebties AIjē, kaut arī pats īsti nezināja, kāpēc šis cilvēks būtu pelnījis atriebību. Viņš nosprieda iesaistīt Aljē Plānā tā, lai upuris to pat nenojaustu. Galu galā tas bija Belbo dabā: dzīties pēc atriebes, ko spēs novērtēt tikai vienīgais liecinieks - viņš pats. Un ne jau kautrīguma dēļ, bet tāpēc, ka viņš neuzticējās citiem lieciniekiem. Iekļauts Plānā, Aljē iznīks, izkūpēs dūmos kā sveces dakts. Kļūs tikpat nereāls kā Provēnas templieši, rožkrustieši un pats Belbo.

Tas nevarētu būt pārāk grūti, sprieda Belbo. Ja jau mēs pratām pielāgot savām vajadzībām pat Bēkonu un Napoleonu. Sūtīsim arī mūsu draugu Aljē medīt karti. No Ardenti un ar viņu saistītajiem notikumiem es taču atbrīvojos. Atbrīvojos, ieplūdinā-dams savas atmiņas izdomājumos, kas krietni pārspēj paša pulkveža fantāzijas. Tāpat notiks ar Aljē.

Domāju, ka viņš tam ticēja pilnā nopietnībā, - to spēj panākt pieviltas vēlēšanās. Un šis fails beidzās ar citātu - kā gan citādi -, ko noteikti piesauc visi, kas dzīvē piedzīvojuši sakāvi: Bin ich ein Gott?*

Kāda ir apslēptā ietekme, kura mūs skar ar preses starpniecību un kuru realizē visi kaitnieciskie grupējumi, kas darbojas mums visapkārt? vai tā ir vairāku Spēku darbība? vai pastāv tikai viens Spēks, viena neredzama grupa, kas vada visas pārējās - Patieso iniciēto pulks?

Nesta vebstere. Slepenās biedrības un kaltnieclskās kustības Nesta Webster, secret Societies and Subversive Movements, London, Boswell. 1924, p. 548

108 nodaļa

viņš vēl būtu varējis aizmirst savu apņem-

sanos. Varbūt būtu pieticis ar atriebības izlikšanu Abulafijas tekstos. Varbūt ar to būtu bijis diezgan, ja viņš tūlīt atkal būtu saticis Lorenču. Viņu atkal savā varā būtu sagrābusi iekāre, un iekāre būtu viņu piespiedusi tomēr meklēt izlīgumu ar dzīvi. Taču jau pirmdienas pēcpusdienā viņa kabinetā ieradās Aljē, sasmaržinā-jics ar eksotisku odekolonu, smaidīgs un starojošs. Aljē atdeva Belbo dažus noraidāmus manuskriptus un paziņoja, ka esot tos izlasījis, pavadīdams brīnumjauku nedēļas nogali Rivjērā. Belbo atkal pārņēma niknums. Un viņš nolēma pasmieties par Aljē, liekot viņam uzmest skatienu ilgotajam burvju akmenim.

Tā nu Belbo, iejuties Bokačo aprakstītā Bufalmako lomā, lika Aljē noprast, ka jau vairāk nekā desmit gadus glabājot inici-ētā noslēpumu. Šis noslēpums esot īsts slogs. Kāds pulkvedis, vārdā Ardenti, viņam pirms desmit gadiem esot uzticējis savu manuskriptu, un šis Ardenti apgalvojis, ka esot atklājis templiešu Plānu. Pašu pulkvedi kāds esot nolaupījis vai varbūt noslepkavojis, un uzbrucēji piesavinājušies arī pulkveža pierakstus. Taču laupītāji neesot zinājuši, ka Ardenti todien izgājis no Garamona, pasitis padusē sava teksta viltojumu, kas apzināti bijis sacerēts kļūdains, nepārliecinošs un pat bērnišķīgs, - tas bijis derīgs vien tam, lai ļautu noprast, ka Ardenti patiešām ir lasījis Provēnas vēsti un Ingolfa galīgos secinājumus, kuriem pulkveža slepkavas

joprojām dzenot pēdas. Bet bijusi arī otra mapīte, pavisam plāna, un tajā glabājušās tikai desmit lappusītes. Bet tieši šajās desmit lappusēs esot lasāms patiesais teksts, kas ticis atrasts starp Ingolfa dokumentiem. Un tieši šo plāno mapīti Ardenti tolaik uzticējis Belbo.

- Cik interesanti! Kas to būtu domājis! - Aljē saausījās.

- Stāstiet, stāstiet tālāk!

Un Belbo stāstīja. Viņš izklāstīja Aljē visu Plānu, kādu nu mēs to bijām sacerējuši. Izklāstīja to kā atklāsmi, ko viņam sniedzis senais manuskripts. Viņš, runādams aizvien sazvērnieciskākā un piesardzīgākā toni, pat pavēstīja, ka esot kāds policists, tāds komisārs De Andželiss, kurš arī vairs neesot bijis tālu no patiesības, taču sadūries ar Belbo hermētisko klusēšanu - kā gan citādi lai to apzīmē -, jo viņš, Belbo, tagad esot cilvēces vislielākā noslēpuma sargs. Un šī noslēpuma būtība galu galā esot apkopojama citā noslēpumā, proti, slepenā Kartē.

Un tad viņš ieturēja izteiksmīgu pauzi, kurā bija manāms daudz zemtekstu, kā jau visās pietiekami izteiksmīgās pauzēs. Vajag tikai vilcināties atklāt galīgo patiesību, lai pavisam viegli varētu piešķirt ticamību arī visam iepriekš teiktajam. Tos, kas patiešām tic slepenajai tradīcijai (sprieda Belbo), nekas nepārliecina labāk par klusumu.

- Cik interesanti, patiešām interesanti, - bilda Aljē un, šķietami domās aizklīdis citur, izvilka no kabatas savu tabakdozi.

- Un... kur tad ir tā karte?

Un Belbo domāja: nu, vecais lūriķi, uzbudinies? To tu esi pelnījis. Tēlo vien Senžermēnu, ja tas tev sagādā patikšanu, tik un tā tu esi nožēlojams šarlatāns, kas apguvis pāris lētu triku, bet pats gatavs nopirkt Kolizeju no cita blēža, kam laimējies apgūt smalkākus gājienus. Tagad, draudziņ, es tevi sūtīšu meklēt karti. Un tu izgaisīsi zemes dzīlēs un sapīsies pazemes strāvās. Kaut tu izskrietu tai zemei cauri un ar galvu ietriektos kādā ķeltu antenā!

Un tad vēl piesardzīgākā tonī viņš teica: - Protams, kopā ar manuskriptu es saņēmu arī karti, pareizāk, precīzu tās aprakstu un atsauces uz oriģinālu. Tas ir pārsteidzoši, jūs pat iedomāties nevarat, cik vienkāršs ir šīs problēmas atrisinājums. Karte vienmēr bijusi visiem pieejama, ikviens to varēja saskatīt, tūkstošiem cilvēku ik dienas jau gadsimtiem ilgi gāja tai garām, tomēr nekā neredzēja. Un ari kartes orientācijas sistēma ir apbrīnojami vienkārša. Pietiek iegaumēt elementāru shēmu, un karti var radīt jebkurā vietā un jebkurā brīdī. Tā ir tik vienkārša un reizē tik neparedzama... Varu jums minēt piemēru - bet tas tiešām ir tikai piemērs, lai precīzāk izskaidrotu šo domu, - iztēlojieties, ka šī karte ir ierakstīta Heopsa piramīdā, tā slejas visu acu priekšā, un gadsimtiem ilgi visi ir pūlējušies atšifrēt piramīdu noslēpumus, rēķinājuši, centušies tajās saskatīt slepenas zīmes un norādes, pat nenojauzdami patiesā noslēpuma neaptveramo, satriecošo vienkāršību. Tas ir nevainības un viltības šedevrs. Provēnas tcmplieši bija pārsteidzoši apķērīgi.

- Tagad mani patiešām nomoka ziņkāre. Vai jūs man nevarētu to karti parādīt?

- Es jums atzīstos, ka visu iznīcināju - gan desmit teksta lappuses, gan pašu karti. Biju nobijies. Jūs taču mani saprotat?

- Jūs gribat teikt, ka iznīcinājāt tik neaptverami svarīgu dokumentu...

- Es to iznīcināju. Bet es jums jau teicu, ka atklājuma būtība bija neizsakāmi vienkārša. Karte ir šeit, - un Belbo piesita sev pie pieres. Viņam nāca smiekli, jo viņš atcerējās veco anekdoti par vācieti, kurš centīgi mācījās pa desmit itāļu valodas vārdiem ik dienas un, piesizdams sev pie pieres, lielīgi teica: “Viss iekalts šiten te - manā dusā.” Belbo aizrautīgi turpināja: - Jau vairāk nekā desmit gadu es nēsāju sev līdzi šo noslēpumu, jau vairāk nekā desmit gadu karte ir iekalta šeit, - un viņš vēlreiz pieskārās sev pie pieres. - Tā ir īsta apmātība, mani biedē vara, ko es

iegūtu, ja vien izlemtu pārņemt Trīsdesmit Sešu Neredzamo mantojumu. Tagad jūs saprotat, kāpēc es pārliecināju Garamona kungu, ka nepieciešams izdot Neaizplīvurotās Izīdas grāmatu sēriju un Maģijas vēsturi. Es gaidu pareizos cilvēkus. - Un, aizvien vairāk iejuties savā lomā un lai vēl labāk izgaršotu savu uz varu pār Aljē, Belbo gandrīz burtiski nocitēja kvēlos vārdus, ko Arsēns Lipēns saka, vērsdamies pie Botrelē, Dobās smailes nobeigumā: - Brīžam, apzinoties paša spēku, man sareibst galva. Esmu apreibis no sava spēka un varenības.

- Vai tik jūs nepārspīlējat, dārgais draugs, - iebilda Aljē.

- Varētu izrādīties, ka jūs pārlieku viegli esat noticējis kāda trakā fantāzijām. Vai esat pārliecināts, ka senais teksts nav viltojums? Kāpēc jūs negribat uzticēties manai pieredzei šajos jautājumos? la jūs zinātu, cik daudz šāda veida atklāsmju man jau gadījies uzklausīt, un man vienmēr izdevies pierādīt, ka tie bijuši tikai nepamatoti izdomājumi. Man pietiktu uzmest kartei vienu skatienu, lai es varētu izteikt drošus secinājumus par tās ticamību. Galu galā es lepojos ar savām zināšanām, pieticīgām, toties precīzām, senās un tradicionālās kartogrāfijas jomā.

- Doktor Aljē, - teica Belbo, - jums pašam vajadzētu man atgādināt, ka izpausts iniciācijas noslēpums zaudē jēgu. Esmu klusējis jau gadiem ilgi un varu klusēt vēl.

Un viņš klusēja. Arī Aljē, varbūt patiešām visam naivi noticējis, spēlēja savu lomu satriecošā nopietnībā. Viņš visu mūžu bija tīksminājies par nepieejamiem noslēpumiem un tagad cieši ticēja, ka Belbo lūpas paliks noslēpuma aizzieģelētas uz mūžīgiem laikiem.

Tai brīdī kabinetā ienāca Gudruna un paziņoja, ka tikšanās Boloņā ir sarunāta trešdienas pēcpusdienā. - Jūs varat braukt ar rīta ātrvilcienu, - viņa teica.

- Tas ir lielisks vilciens, - piekrita Aljē, - tomēr vajadzētu 694 laikus rezervēt sēdvietu, jo īpaši šajā gadalaikā.

Belbo atteica, ka, ari ierazdamies pēdējā brīdī, viņš noteikti atradīšot kādu brīvu vietu, kaut vai restorānvagonā, kur pie reizes varēs ieturēt brokastis. - Kaut un jums izrādītos taisnība, -teica Aljē. - Boloņa ir skaista pilsēta. Lai gan jūnijā tur ir ļoti karsts...

- Es tur uzkavēšos tikai dažas stundas. Jāapspriež kāds epi-grāfikas darbs, ko gatavojam izdošanai. Mums radušās neskaidrības ar reprodukcijām. - Un viņš nolēma spert vēl vienu soli.

- Šonedēļ vēl neeju atvaļinājumā. Brīvdienas es ņemšu ap vasaras saulgriežiem. Varbūt es tomēr saņemšu drosmi un... Jūs taču mani saprotat. Es paļaujos uz jūsu klusēšanu. Es jums visu izstāstīju kā draugam.

- Es protu klusēt vēl labāk nekā jūs. Katrā ziņā es jums pateicos par uzticēšanos, - teica Aljē un devās prom.

Sī saruna ielīksmoja Belbo. Viņa astrālais stāstnieka talants bija guvis spožu uzvaru pār šīs pasaules nožēlojamo postu un apkaunojumiem.

Nākamajā dienā viņam piezvanīja Aljē. - Atvainojiet, dārgais draugs. Man gadījušies nelieli sarežģījumi. Jās zināt, ka es mēdzu nodarboties ar senu grāmatu tirdzniecību, tāds pieticīgs ienākumu avots. Un, redzat, šovakar man no Parīzes atvedīs aptuveni duci visai vērtīgu astoņpadsmitā gadsimta sējumu. Un līdz rītdienas vakaram man tie pilnīgi noteikti jānogādā manam klientam Florencē. Man vajadzētu šīs grāmatas aizvest pašam, taču diemžēl neparedzētu pienākumu dēļ esmu spiests palikt Milānā. Bet man iešāvās prātā labs risinājums. Jūs taču braucat uz Boloņu. Es rīt no rīta jūs sagaidīšu pie vilciena desmit minūtes pirms izbraukšanas un iedošu jums nelielu koferīti. Nolieciet to bagāžas plauktā savā kupejā un atstājiet turpat, kad Boloņā izkāpsiet. Varbūt vienīgi pacentieties izkāpt pēdējais, lai neviens to nepiesavinās. No Boloņas līdz Florencei ekspresim nav citu pieturu. Un Florencē mans klients iekāps vilcienā, kamēr tas stāvēs stacijā, un koferīti paņems. Es zinu, ka sagādāju jums lieku apgrūtinājumu, taču būšu jums pateicīgs līdz mūža galam, ja jūs to izdarīsiet manā labā.

- Labprāt jums palīdzēšu, - atbildēja Belbo. - Bet kā gan jūsu draugs Florencē zinās, kur tieši es būšu atstājis grāmatas?

- Biju tālredzīgāks par jums un jau rezervēju jums sēdvietu: 8. vagons, 45. vieta. Samaksāju par sēdvietu līdz pat Romai, tā mēs varam būt pilnīgi droši, ka ne Boloņā, ne Florencē neviens to neaizņems. Redzat, kaut ari sagādāju zināmas neērtības, vismaz varu jums nodrošināt citas ērtības un pasargāju jūs no nepieciešamības meklēt vietu restorānvagonā. Neuzdrošinājos apmaksāt arī biļeti, negribēju, lai jūs domājat, ka vēlos jums izrādīt pateicību tik rupjā veidā.

īsta džentlmeņa manieres, nodomāja Belbo. Droši vien viņš man atsūtīs kasti dārgu vīnu. Lai es tos varētu izdzert uz viņa veselību. Vakar gribēju viņu iznīcināt, bet tagad esmu gatavs izlīdzēt. Tikai mieru, es nevaru viņam atteikt.

Trešdienas rītā Belbo laikus ieradā stacijā, nopirka biļeti līdz Boloņai un sastapa Aljē, kurš jau gaidīja pie astotā vagona ar koferīti rokās. Koferītis bija diezgan smags, taču ne pārāk liels.

Belbo novietoja savu bagāžu plauktiņā virs 45. vietas, ērti iekārtojās un ķērās pie prāvās avīžu kaudzes. Dienas svarīgākā ziņa, protams, bija Berlinguera bēres. Pēc brītiņa līdzās Belbo apsēdās kāds bārdains kungs. Belbo viņa seja šķita jau kaut kur redzēta (varbūt tais svētkos Pjemontā, taču īstas pārliecības viņam nebija). Kad vilciens izbrauca no Milānas, visas vietas kupejā bija aizņemtas.

Belbo lasīja avīzes, bet bārdainis centās uzsākt sarunas ar visiem ceļabiedriem. Vispirms viņš izmeta tradicionālās frāzes par karstumu, par gaisa kondicionētāju, kas, kā jau allaž, nedarbojās, kā nākas, un pažēlojās par to, ka jūnijā tu, cilvēks, nekad nezini, ko vilkt mugurā - izvēlēties plānas vasaras drēbes vai tomēr nodrošināties pret vēsāku laiku kā pavasarī. Tad bārdainis paziņoja, ka pats labākais ietērps noteikti esot viegla žakete, nu tieši tāda, kādu todien bija apvilcies Belbo. Bārdainais apjautājās, vai tā esot angļu ražojuma. Belbo strupi noņurdēja, ka esot gan -Rurberrj ražojums, un atkal pievērsās avīzēm. - Jā, jā, angļu bleizeri ir tie labākie, - teica bārdainais kungs, - bet jūsējais ir īpaši labs, jo tam nav to zelta pogu, kas pārlieku krīt acīs. Un neņemiet ļaunā, ja pateikšu, ka tas ļoti labi sader ar jūsu bordo krāsas kaklasaiti. - Belbo pateicās par komplimentu un atkal nozuda aiz avīzes. Bārdainis ar pārējiem turpināja apspriest, cik grūti ir pieskaņot žaketei kaklasaiti, bet Belbo spītīgi lasīja. Es zinu, ka visi mani tagad uzskata par nepieklājīgu, viņš domāja, bet man vienalga. Es nebraucu ar vilcienu, lai dibinātu kontaktus ar cilvēkiem. Man to kontaktu tāpat ir pārāk daudz arī abpus sliedēm.

Tad bārdainis atkal pievērsās viņam: - Jūs lasāt tik pārsteidzoši daudz avīžu, turklāt gan labējas, gan kreisās ievirzes. Droši vien esat jurists vai politiķis. - Belbo atbildēja, ka viņš strādājot kādā izdevniecībā, kas publicē grāmatas par arābu metafiziku. To viņš teica, cerēdams iebiedēt uzmācīgo ceļabiedru. Un šis patiešām izskatījās satriekts.

Tad ieradās biļešu kontrolieris un vēlējās noskaidrot, kāpēc Belbo nopircis biļeti līdz Boloņai, bet vietu rezervējis līdz pat Romai. Belbo atbildēja, ka pēdējā brīdī esot pārdomājis. - Jūs gan var apskaust, - iesaucās bārdainis, - ne jau kurš katrs var visu izlemt pēdējā brīdī pēc sirds patikas, nerēķinoties ar liekiem tēriņiem. Patiešām jūs apskaužu. - Belbo pasmaidīja un novērsa ska-

tienu. Lieliski, viņš prātoja, tagad piedevām viņi mani uzskata par izšķērdētāju vai banku aplaupītāju.

Boloņā Belbo piecēlās un gatavojās izkāpt. - Kungs, jūs aizmirsāt savu koferīti, - bārdainais blakussēdētājs viņu aizkavēja.

- Nē, nē, Florencē iekāps mans paziņa un to paņems, - atbildēja Belbo. - Vai es drīkstu jūs lūgt to pieskatīt?

- Protams, es par to parūpēšos, - atbildēja bārdainais.

- Varat uz mani paļauties.

Pievakarē Belbo atgriezās Milānā un tūlīt devās uz mājām, nolēmis vakariņās iekost konservus un dažus krekerus. Viņš ieslēdza televizoru. Protams, atkal Berlinguers. Un tā pārsteigums ziņu nobeigumā gandrīz paslīdēja garām nepamanīts.

Priekšpusdienā Transitālijas ekspresī posmā Boloņa - Flo-rence kāds bārdains astotā vagona pasažieris bija izteicis aizdomas par kādu citu pasažieri, kurš no vilciena bija izkāpis Boloņā, atstādams bagāžas plauktā savu koferi. Izkāpušais pasažieris bija apgalvojis, ka Florencē viņa bagāžu kāds paņemšot, bet vai tad tieši tā nerīkojas teroristi? Turklāt kāpēc viņš bija rezervējis sēdvietu līdz Romai, kaut gan pats izkāpa jau Boloņā?

Stindzinošs nemiers bija pārņēmis visus kupejas pasažierus. Pēc kāda laika bārdainais kungs bija paziņojis, ka vairs nespējot izturēt šo sasprindzinājumu. Labāk kļūdīties nekā mirt, un viņš bija brīdinājis vilciena priekšnieku. Atbildīgā persona bija pavēlējusi vilcienu apstādināt un izsaukusi dzelzceļa policijas vienību. Nezinu, kā īsti tas notika, bet katrā ziņā vilciens stāvēja nomaļā vietā kalnos, satrauktie pasažieri klīda gar sliedēm un gaidīja sapierus... Eksperti atvēra koferīti un tajā atrada spridzekli ar pulksteņa mehānismu. Sprādzienam būtu bijis jāatskan brīdī, kad vilciens iebrauktu Florencē. Elles mašīna bija pietiekami spē-698 cīga, lai aizraidītu uz viņpasauli vismaz dažus desmitus cilvēku.

Policijai gan nebija izdevies atrast bārdaino kungu. Varbūt viņš bija pārsēdies citā vagonā un izkāpis Florencē, jo nevēlējās nonākt avīžu lappusēs. Policija viņu aicināja pieteikties un sniegt liecības.

Pārējie pasažieri pārsteidzoši skaidri atcerējās vīrieti, kurš vagonā bija atstājis koferīti. Tas droši vien bija tips, kas izraisa aizdomas jau pirmajā acu uzmetienā. Viņam mugurā bijusi tumši zila angļu ražojuma žakete, taču bez tipiskajām zelta pogām, kā arī bordo krāsas kaklasaite. Tas bijis nerunīgs cilvēks, un visiem radies iespaids, ka viņš par katru cenu pūlējies palikt nepamanīts. Taču nejauši viņš bija atklājis, ka strādājot kādā avīzē vai izdevniecībā, kura kaut kādā veidā bija saistīta (un šeit liecinieku viedokļi nesakrita) ar fiziku, metānu vai meteni psihozi. Taču pilnīgi skaidrs bija tas, ka tur iejaukti arābi.

Policijā un karabinieru vienībās bija izsludināts trauksmes stāvoklis. Jau pienāca pirmie ziņojumi par iespējamā vainīgā aizturēšanu. Boloņā bija arestēti divi Iibijas pilsoņi. Policijas mākslinieks bija izveidojis fotorobotu, kurš tagad bija apskatāms pa visu televizora ekrānu. Portrets nebija līdzīgs Belbo, toties Belbo bija līdzīgs šim portretam.

Belbo vairs nevarēja būt nekādu šaubu. Cilvēks ar koferīti bija viņš pats. Bet koferītī taču bija Aljē grāmatas. Viņš zvanīja Aljē, taču neviens necēla klausuli.

Bija jau vēls, un Belbo neuzdrošinājās iziet no mājām. Viņš iedzēra miegazāles un likās gulēt. Nākamajā rītā viņš atkal mēģināja sazvanīt Aljē. Klusums. Viņš izgāja no mājas, lai nopirktu avīzes. Par laimi, pirmo lapu joprojām aizņēma ziņas par Berlinguera bērēm. Jaunumi par bumbu vilcienā un terorista fotorobots bija atrodami iekšējās lappusēs. Belbo atgriezās mājās ar uzslietu apkakli, tikai istabā viņš pamanīja, ka mugurā viņam aizvien ir tā pati angļu žakete. Labi, ka viņš vismaz nebija apsējis bordo krāsas kaklasaiti.

Kamēr viņš sēdēja mājās un mēģināja pārdomāt notikušo, atskanēja telefona zvans. Nepazīstama balss ar ārzemniecisku, nedaudz balkānisku akcentu. Medaini salds tonis, it kā runātājam nebūtu nekā kopīga ar Šiem notikumiem un viņš būtu piezvanījis tikai no labas sirds. Nabaga Belbo kungs, balss teica, jūs esat iejaukts ļoti nepatīkamā situācijā. Nekad nevajag uzņemties kurjera pienākumus un pārvadāt svešas mantas, ja iepriekš neesi noskaidrojis, kas atrodas paciņā, lūs taču varat iztēloties, kas notiktu, ja kāds paziņotu policijai, ka nepazīstamais vīrietis, 8. vagona 45. vietas pasažieris, bijis Belbo kungs.

Protams, no šādām galējībām mēs varētu izvairīties, ja vien Belbo kungs piekristu ar mums sadarboties. Piemēram, ja viņš atklātu, kur meklējama tcmpliešu karte. Un, tā kā Milānā kļūst par karstu, jo visiem ir zināms, ka terorists iekāpis vilcienā tieši šeit, tad būtu saprātīgāk visas tālākās pārrunas pārcelt uz neitrālu teritoriju, teiksim, uz Parīzi. Mēs varētu vienoties par tikšanos tieši pēc nedēļas grāmatnīcā Sloane, 3 rucdcla Manticore - Mantikoras ielā nr. 3. Tomēr būtu prātīgāk, ja Belbo dotos ceļā jau tūlīt, pirms kāds viņā pazinis teroristu. Iegaumējiet: Sloana grāmatnīca, Mantikoras ielā 3. Trešdien, 20. jūnijā, tieši pusdienlaikā viņš tur ieraudzīs kādu pazīstamu seju - to pašu bārdaino kungu, ar kuru viņš tik jauki tērzējis vilcienā. Un šis cilvēks Belbo pateiks, kur meklējami pārējie draugi. Un tad būs vēl pietiekami daudz laika, lai Belbo labā kompānijā palēnām līdz vasaras saulgriežiem beidzot izklāstītu visu, kas viņam zināms. Tā viss beigsies bez nevajadzīgiem sarežģījumiem, llue de la Manticore, trešais numurs, to var atcerēties pavisam viegli.

Senžermēns .. Ļoti smalks un asprātīgs .. Viņš apgalvoja, ka viņam zināmi visi noslēpumi.. Savās parādīšanās reizēs viņš bieži izmantoja izslavēto burvju spoguli, kas lielā mērā bija viņa slavas pamatā .. viņš ar katoptriskiem paņēmieniem Izsauca gaidītās ēnas, kuras gandrīz vienmēr tika atpazītas, tāpēc viņa saskarsme ar viņpasauli bija skaidri pierādīta.

Le Kultē de Kantelē, Sektas un slepenās biedrības Le Coulteux de Canteleu, Les sectes et les sociétés secrètes, Paris, Didier, 1863, pp. 170 ■ 171

109 nodaļa

Belbo jutas pazudināts. Viss bija skaidrs. Aljē

bija noticējis viņa stāstam un tagad gribēja karti. Viņš veikli bija izlicis Belbo slazdus, un Belbo tagad bija viņa varā. Un Belbo bija dotas tikai divas iespējas: vai nu braukt uz Parīzi, lai skaidri un gaiši izstāstītu to, kas viņam nebija zināms (bet to, ka viņam nekas nav zināms, zināja vienīgi viņš pats, - turklāt es biju aizbraucis un nebiju atstājis savas vasaras mītnes adresi, bet Diotal-levi gulēja nāves gultā), vai arī viņam tiks uzrīdīti visi Itālijas policisti.

Vai maz iespējams, ka Aljē būtu uzsācis tik negodīgu spēli? Kas viņam aiz ādas? Vajadzēja sagrābt to jukušo veci aiz apkakles un aizvilkt uz policiju, tikai tā Belbo varētu izkļūt sveikā no šiem murgainajiem notikumiem.

Belbo izsauca taksi un brauca pie Aljē uz viņa grezno namu netālu no Piolas laukuma. Slēģi aizvērti, pie vārtiņiem izkārts nekustamo īpašumu aģentūras sludinājums: IZĪRĒJAM. Tas nevar būt! Vēl pirms nedēļas Aljē taču te dzīvoja, Belbo pats viņam bija zvanījis uz šo numuru. Belbo nospieda zvana pogu pie blakus mājas durvīm. - Tas kaimiņš? Viņš taisni vakar izvācās. Tiešām nezinu, uz kurieni viņš pārcēlās. Es jau viņu pazinu tikai pēc izskata, viņš bija ļoti noslēgts cilvēks un vienmēr daudz ceļoja.

Vēl varēja apjautāties nekustamo •īpašumu aģentūrā. Bet tur par tādu Aljē neviens pat nebija dzirdējis. Savulaik māja tikusi

iznomāta kādai franču firmai. Par īri regulāri maksāts ar bankas pārskaitījumiem. īres līgums lauzts negaidīti divdesmit četru stundu laikā, īrnieks pat atteicies no sākotnēji iemaksātās garantijas summas, tā palikusi firmai kā gandarījums par pēkšņo līguma laušanu. īrnieku vienmēr pārstāvējis kāds Ragocka kungs un tikai rakstveidā. Neko vairāk aģentūrā nemācēja teikt.

Pilnīgs murgs. Rakoskis vai Ragockis, lai ari kā viņu sauktu, bija tas pats noslēpumainais pulkveža apmeklētājs, kuram pēdas dzina veiklais De Andželiss un Interpols, - un izrādās, šis cilvēks mierīgi palīdz noīrēt dzīvokļus Milānā. Bet mūsu stāstā Ardenti viesis Rakoskis bija krievu ohrankas Račkovska kārtējais iemiesojums, un Račkovskis bija tas pats Senžcrmēns. Kāds gan tam sakars ar Aljē?

Belbo devās uz redakciju, klusi kā zaglis ielavījās savā kabinetā un ieslēdzās. Viņš gribēja apdomāties un tikt par visu skaidrībā.

Te patiešām varēja zaudēt prātu, un Belbo bija pārliecināts, ka ir jau to zaudējis. Un nebija neviena, kam viņš varētu visu izstāstīt un lūgt padomu. Tā viņš sēdēja un slaucīja sviedrus, un ar otru roku automātiski - pat īsti neapjauzdams, ko dara, - šķirstīja uz galda noliktos manuskriptus, kas bija iesniegti iepriekšējā dienā. Un piepeši, pašķirot kādu lappusi, viņa skatiens aizķērās pie Aljē vārda.

Belbo aplūkoja manuskripta nosaukumu. Visparastākais spiristiķu ražojums: Patiesība par grāfu Senžermēnu. Viņš vēlreiz atšķīra zīmīgo lappusi. Tur, citējot Sakornaka sarakstīto biogrāfiju, bija teikts, ka Klods Luī de Senžermēns esot uzdevies ari par mesjē de Sirmonu, grāfu Soltikovu, misteru Veldonu, marķīzu de Belmāru, kņazu Rakoši vai Ragocki un tā tālāk un tā joprojām, bet viņa īstie dzimtas vārdi esot grafs de Senmartens

un marķīzs di Aljē, un šī pēdējā vārda izcelsme izskaidrojama ar viņa senču pils nosaukumu Pjemontā.

Brīnišķīgi, tagad Belbo varēja būt pavisam mierīgs. Nepietika ar to, ka visas valsts policija viņu meklē kā bīstamu teroristu, ka Plāns izrādījies patiess un ka Aljē izgaisis bez pēdām divu dienu laikā, tagad piedevām atklājās, ka Aljē ir nevis prātu izkūkojis āksts, vecs mitomāns, bet gan pats nemirstīgais grāfs de Senžer-mēns, - turklāt viņš taču nekad nebija centies to slēpt. Šķita, ka melu virpulī, kas bija sagriezies ap Belbo, vienīgā patiesība ir Aljē vārds. Bet nē, varbūt arī vārds nebija īsts un Aljē nemaz nebija Aljē. Lai gan nebija svarīgi, kas viņš ir patiesībā, jo galu galā viņš jau gadiem ilgi izturējās kā viens no galvenajiem varoņiem stāstā, ko mēs paši radījām tikai krietnu laiku vēlāk.

Katrā ziņā Belbo vairs nebija izvēles. Aljē bija nozudis, un Belbo vairs nevarēja pieteikties policijā un atvest to, kurš viņam bija iedevis sasodīto koferīti. Un, pat ja policija viņam noticētu, izrādītos, ka Belbo koferīti saņēmis no cilvēka, kurš apsūdzēts slepkavībā, un ka Belbo šo aizdomīgo cilvēku jau divus gadus izmanto kā konsultantu. Lielisks alibi.

Bet, lai izprastu visus šos notikumus - kas jau tāpat vairāk šķita piederīgi literatūrai nekā īstenībai - un lai pārliecinātu policiju visam noticēt, bija jāatzīst par patiesu vēl viens stāsts, kurš noteikti pārspēja jebkurus izdomājumus. Proti, bija jāatzīst, ka mūsu radītais Plāns visos sīkumos (ieskaitot aizrautīgos kartes meklējumus) precīzi sakrita ar īsto Plānu, kurā jau no sākta gala ietilpa Aljē, Rakoskis, Račkovskis, Ragockis, bārdainais kungs vilcienā, TRES un visi pārējie, līdz pat Provēnas templiešiem. Un bija jāatzīst, ka pulkvedis saskatījis patiesību. Bet tad jāpieņem, ka patiesību pulkvedis saskatījis kļūdīdamies, jo galu galā mūsu Plāns, kurš bija pareizs, atšķīrās no viņa Plāna. Ja pareizs bija mūsu Plāns, tad pareizs nevarēja būt viņa radītais, vai arī

otrādi, tātad, ja jau taisnība bija mums, kāpēc pirms desmit gadiem Rakoskim vajadzēja nozagt pulkveža kļūdainos pierakstus?

Lasot to, ko Belbo todien bija uzticējis Abulafijam, aizva-karrīt mani pārņēma vēlēšanās triekties ar galvu sienā. Lai pārliecinātos, ka siena, vismaz siena, pastāv īstenībā. Iztēlojos, kā droši vien jutās Belbo - todien un nākamajās dienās. Jo nekas vēl nebija beidzies.

Cerēdams atrast kādu, ar ko varētu izrunāties, Belbo piezvanīja Lorencai. Viņas nebija mājās. Un Belbo bija gatavs saderēt, ka Lorenču vairs nekad neredzēs. Savā ziņā Lorenča bija Aljē izgudrota būtne. Aljē bija Belbo izgudrota būtne. Tikai Belbo nezināja, kurš izgudrojis viņu pašu. Viņš atkal atšķīra avīzi. Skaidrs bija vienīgi tas, ka viņš ir fotorobotā attēlotais cilvēks. Un, lai atbrīvotu viņu no pēdējām šaubu paliekām, redakcijas kabinetā atskanēja telefona zvans. Tas pats balkāniskais akcents, tie paši norādījumi. Tikšanās Parīzē.

- Bet kas jūs esat? - iekliedzās Belbo.

- Mēs esam TRES, - atbildēja balss. - Un par TRES jums ir zināms vairāk nekā mums pašiem.

Tad Belbo izlēma. Viņš nocēla telefona klausuli un zvanīja De Andželisam. Policijā viņam atbildēja ļoti izvairīgi, it kā mēģināja iestāstīt, ka komisārs tur vairs nestrādājot. Tad viņi tomēr padevās Belbo uzstājībai un savienoja ar De Andželisa kabinetu.

- Kāds pārsteigums, pats doktors Belbo! - teica De Andže-liss, un Belbo izklausījās, ka viņa balss skan visai sarkastiski. - lirā nejaušība, ka jums izdevās mani sazvanīt. Es jau kārtoju koferus.

- Koferus? - Belbo pārņēma aizdomas, ka tas ir nepārprotams mājiens.

- Mani pārceļ darbā uz Sardīniju. Šķiet, ka tā būs mierīgāka 704 vieta.

- Doktor De Andželis, man ar jums steidzami jārunā. Par to notikumu...

- Par kādu notikumu?

- Ar pulkvedi. Un vēl par ko citu... Jūs Kasaubonam reiz jautājāt, vai viņš nav ko dzirdējis par TRES. Es par to esmu dzirdējis. Gribu jums izstāstīt, tas ir ļoti svarīgi.

- Nestāstiet man neko. Tā vairs nav mana darīšana. Un vai jums pašam nešķiet, ka zvanāt nedaudz par vēlu?

- Labi, es piekrītu, ka toreiz jums šo to noklusēju. Bet tagad es gribu visu izstāstīt.

- Nevajag. Jums jāzina, ka šo mūsu sarunu noteikti noklausās. Un es gribu, lai arī viņi dzird, ka es neko nezinu un negribu zināt. Man ir divi bērni. Mazi. Un kāds man lika saprast, ka ar viņiem var notikt nelaime. Un pierādīja, ka tie nav joki. Vakar no rīta mana sieva iedarbināja mašīnu, un motora pārsegs uzsprāga. Spridzeklis nebija nekāds spēcīgais, tikai tāda petarde, bet tas bija pietiekami, lai liktu man saprast, ka viņi var izdarīt visu, ko solījuši. Aizgāju pie sava priekšnieka un pateicu viņam, ka vienmēr esmu godīgi pildījis savu pienākumu, pat vairāk, nekā no manis prasīts, bet es tomēr neesmu varonis. Es būtu gatavs ziedot savu dzīvību, bet nevaru riskēt ar savas sievas un bērnu dzīvībām. Un es lūdzu, lai mani pārceļ uz citu vietu. Un pēc tam apstaigāju visus kolēģus un paziņoju, ka esmu gļēvulis, kas aiz bailēm taisa biksēs. Un tagad es to saku arī jums un tiem, kas mūs noklausās. Esmu izpostījis savu karjeru, esmu zaudējis cieņu savās acīs, bet lai jau būtu, man nav lepnuma, taču es vismaz izglābšu savu ģimeni. Sardīnija esot ļoti skaista, vismaz tā man stāsta. Un man vairs nevajadzēs taupīt naudu, lai vasarā varētu aizsūtīt bērnus pie jūras. Palieciet sveiks.

- Pagaidiet! Ja jūs zinātu, cik vissMr sarežģīti... Man ir nepatikšanas...

- Nepatikšanas? Patiešām priecājos. Kad palīdzība bija vajadzīga man, jūs atteicāties man palīdzēt. Un tāpat arī jūsu draugs Kasaubons. Un tagad, kad nepatikšanas gadījušās jums pašam, jūs griežaties pie manis. Jūs nākat par vēlu. Droši vien krimināl-filmās esat dzirdējis, ka policija kalpo pilsoņiem, vai ne? Labi, tad ejiet uz policiju. Runājiet ar to, kas stājies manā vietā.

Belbo nolika klausuli. Lieliski, viņam atņem iespēju meklēt palīdzību pie vienīgā policista, kurš spētu viņam noticēt.

Tad Belbo iedomājās par Garamonu, kuram taču ir tik daudz pazīšanos ar tiesnešiem, policijas priekšniekiem un augstiem ierēdņiem, - viņš varētu palīdzēt. Un Belbo metās pie Garamona.

Garamons laipni uzklausīja Belbo stāstu, pārtraukdams to tikai ar pieklājīgiem izsaucieniem, tādiem kā “paskat tik, kādi brīnumi jādzird”, “ko jūs sakāt”, “tas taču izklausās pēc īsta romāna, es pat teiktu - pēc izdomājumiem”. Tad viņš sakļāva plaukstas, pievērsa Belbo skatienu, kurā bija jaušama bezgalīga labvēlība, un teica: - Manu zēn, atļaujiet man jūs tā uzrunāt, jo es taču varētu jums būt tēva vietā, - ak nē, tēvs tomēr ne, jo es taču vēl esmu jauns cilvēks, es pat teiktu - jauneklīgs, bet es varētu būt jūsu vecākais brālis, ja jums nekas nav iebilstams. Es ar jums runāšu no visas sirds, jo mēs taču esam pazīstami jau ilgus gadus. Man radies iespaids, ka jūs esat pārlieku satraukts, zaudējis spēkus, nonācis tuvu nervu sabrukumam, es pat teiktu, ka jūs esat noguris. Nedomājiet, ka es neprotu novērtēt jūsu pūles, - es zinu, zinu, ka jūs ar sirdi un dvēseli piederat šai izdevniecībai, un kādu dienu manu atzinību noteikti vajadzēs ietērpt arī - kā lai to labāk pasaka - finansiālā izteiksmē, jo arī šāds novērtējums nekad nenāk par ļaunu. Bet jūsu vietā es dotos atvaļinājumā. Jūs apgalvojat, ka esat nonācis visai mulsinošā situācijā. Godīgi sakot, es domāju, ka to nevajadzētu dramatizēt, kaut arī -atjaujiet man tā izteikties - Garamona izdevniecībai būtu ļoti 706 nepatīkami, ja izrādītos, ka viens no mūsu darbiniekiem, turklāt

pats labākais, ir iejaukts tik neskaidros notikumos. Jūs stāstāt, ka daži vēlas, lai jūs braucat uz Parīzi. Negribu iedziļināties sīkumos, es jums vienkārši ticu. Par ko gan jūs uztraucaties? Ja šie cilvēki jūs lūdz, brauciet! Vai tad nav prātīgāk tikt par visu skaidrībā uzreiz? Jūs apgalvojat, ka esat nonācis - kā lai to labāk pasaka - konflikta situācijā ar mūsu draugu doktoru Aljē. Es pat nevēlos zināt, kas izraisījis šīs nesaskaņas. Un es arī īpaši nelauzītu galvu par to uzvārdu sakritības gadījumu, ko jūs man minējāt. Jūs taču man piekritīsiet, ka pasaulē ir daudz cilvēku, kurus sauc par Zermēniem, Džermani vai Ģermāņiem? Un, ja Aljē godīgi un atklāti lūdz, lai jūs braucat uz Parīzi, jo tur visu būs iespējams noskaidrot, tad dariet tā - brauciet uz Parīzi, tas taču nebūs pasaules gals. Cilvēku savstarpējās attiecībās pats galvenais ir skaidrība un atklātība. Un, ja jūsu sirdi nospiež kāds noslēpums, rad metiet pie malas savu klusēšanu. Lai tas, kas uz sirds, ir ari uz mēles! Kam gan vajadzīga šī slepenība? Ja es pareizi sapratu, doktors Aljē ir apvainojies, jo jūs nevēlaties viņam atklāt, kur meklējama kaut kāda karte vai dokuments, lai arī kas tas būtu. Šis vēsturiskais dokuments glabājoties pie jums, un jūs to nekādi neizmantojat, bet varbūt mūsu krietnajam draugam Aljē tas nepieciešams zinātniskiem pētījumiem. Mēs taču visi kalpojam kultūrai, vai ne? Nu tad atdodiet viņam to karti, atlantu vai topogrāfisko shēmu, - es pat nevēlos zināt, par ko jūs strīdaties. Aljē kungam noteikti ir pamatots iemesls to pieprasīt, jo īsts džentlmenis vienmēr ir un paliek džentlmenis. Brauciet uz Parīzi, paspiediet viens otram roku, un viss būs kārtībā. Vai es izsakos saprotami? Un lieki neuztraucieties. Jūs taču zināt, ka es vienmēr būšu šeit, gatavs jums palīdzēt. - Tad Garamons nocēla iekšējās telefona līnijas klausuli. - Grācijas kundze! Redz, tieši tad, kad viņa ir vajadzīga, viņu nevar atrast. Jums, mans dārgais Belbo, gadījušās sīkas nepatikšanas, bet ja jūs zinātu, ar kādiem sarežģījumiem jācīnās man! Uz redzēšanos. Ejiet un, ja gaitenī redzēsiet Grācijas kundzi, atsūtiet viņu pie manis. Un uzklausiet manu padomu - atpūtieties!

Belbo izgāja no viņa kabineta. Viņš ielūkojās sekretariātā, Grācijas kundzes tur nebija, bet viņš ieraudzīja, ka iedegas Garamona personīgās līnijas lampiņa telefona centrālē, - Gara-mons droši vien kādam zvanīja. Belbo nespēja turēties pretī kārdinājumam (esmu pārliecināts, ka šī bija pirmā reize, kad viņš izturējās tik netaktiski). Viņš pacēla klausuli un ieklausījās sarunā. Garamons tobrīd kādam teica: - Neuztraucieties! Domāju, ka man izdevās viņu pārliecināt. Viņš brauks uz Parīzi... Tas taču bija mans pienākums. Ne velti mēs piederam vienai garīgajai bruņniecībai.

Tātad arī Garamons bija iepīts šajā noslēpumā. Bet kādā noslēpumā? Noslēpumā, kuru tagad citiem varēja atklāt vienīgi Belbo. Noslēpumā, kura nav.

Bija jau vēls. Belbo devās pie Pilāda, papļāpāja ar paziņām un pamatīgi piedzērās. Un nākamajā rītā gāja pie vienīgā drauga, pie vienīgā drauga, ko viņš vēl nebija zaudējis. Viņš gāja pie Dio-tallevi. Viņš gāja lūgt palīdzību mirstošam cilvēkam.

No viņu pēdējās sarunas Abulatija dzīlēs saglabājies drudžains atstāstījums. Brīžam nespēju atšķirt Diotallevi teikto no paša Belbo vārdiem, jo abiem bija pienācis bridis, kad jāsteidz izčukstēt patiesību, zinot, ka ilgāk rotaļāties ar ilūzijām vairs nedrīkst.

110 nodaļa

Tā gadijās rabl Ismaēlam ben Elišam un viņa mācekļiem, kad tie studēja Sefer Jeclrah grāmatu un sajauca savas kustības

un kāpās atmuguriski, līdz iegrima zemē līdz pat nabai, un to bija panācis burtu spēks.

Pseldo Sāadja, komentāri grāmatai Sefer Jeclrah

Belbo vēl nekad nebija redzējis Diotallevi tik albīnu, kaut arī viņam vairs nebija ne matu, ne uzacu, ne skropstu. Viņš izskatījās kā biljarda bumba.

- Atvaino, - Belbo teica, - vai drīkstu ar tevi runāt par savām problēmām?

- Runā vien. Man pašam vairs nav problēmu. Vienīgi vajadzības. Ar lielo burtu.

- Es dzirdēju, ka esot izgudrojuši jaunu terapiju. Un vispār šī slimība ātri sagrauž tikai divdesmitgadīgos, bet piecdesmit gadu vecumā tā attīstās lēni, viņi paspēs atklāt pareizo ārstēšanas veidu.

- Runā par sevi. Man vēl nav piecdesmit. Un mans ķermenis vēl ir jauns. Tāpēc man ir priekšrocības nomirt strauji. Bet tu taču redzi, ka man ir grūti runāt. Labāk pastāsti, kas tev noticis, un es pa to laiku atpūtīšos.

Un Belbo paklausīgi, lai izrādītu cieņu, viņam visu izstāstīja.

Tad Diotallevi, smagi dvesdams kā noslēpumaina elpojoša viela fantastikas filmās, ierunājās. Viņš bija tikpat caurspīdīgs kā fantastikas filmu brīnumi, - vairs nepastāvēja robežas starp ārējo un iekšējo, starp ādu un dziļākiem miesas slāņiem, starp retajām gaišajām spalviņām, kas vēl bija saskatāmas uz vēdera, ko nesedza pavērusies pidžama, un gļotainajiem iekšējo orgānu vijumiem, ko saskatāmus spēj padarīt vienīgi rentgena stari un slimības beigu stadija.

- Jākopo, es šeit guļu un nevarū redzēt, kas notiek tur, ārā. Un tāpēc es nezinu, vai tas, ko tu man stāsti, notiek tikai tavā

prātā vai ārpasaulē ap tevi. Bet ir gluži vienalga, vai sajucis esi tu vai sajukusi ir pasaule. Katrā ziņā tas noticis tāpēc, ka ir pārveidoti, sajaukti un izlaisti Grāmatas vārdi, - daudz lielākā mērā, nekā to drīkstēja darīt.

- Ko tu ar to gribi teikt?

- Mēs esam grēkojuši pret Vārdu, pret Vārdu, kas radījis un uztur pasauli. Un par to tu tagad esi ticis sodīts, tāpat kā sodīts esmu es. Starp mani un tevi nav atšķirības.

Ienāca medmāsa un atnesa ūdeni, ar ko samitrināt Diotallevi lūpas. Viņa lūdza, lai Belbo slimnieku pārāk nenogurdinot, bet Diotallevi sadumpojās: - Lieciet mūs mierā! Man viņam jāatklāj Patiesība. Vai jums ir zināma Patiesība?

- Man? Nu ko jūs, kungs...

- Tad ejiet prom! Man ir svarīga saruna ar manu draugu. Klausies, Jākopo. Tāpat kā cilvēka ķermenis veidots no locekļiem, locītavām un orgāniem, tāpat veidota Tora, skaidrs? Un, tāpat kā Tora veidota no locekļiem, locītavām un orgāniem, tāpat veidots cilvēka ķermenis, vai saproti?

- Saprotu.

- Kad rabi Meirs mācījās pie rabi Akiba, viņš tintē iejauca vitriolu, bet viņa skolotājs nekā neteica. Bet, kad rabi Meirs jautāja rabi Ismaēlam, vai darījis labi, tas viņam atbildēja: dēls, esi piesardzīgs savā darbā, jo tas ir dievišķs darbs, un, ja tu izlaidīsi kaut vienu burtu vai pierakstīsi kādu lieku, tu izpostīsi visu pasauli... Mēs mēģinājām pārrakstīt Toru, bet nelikāmies ne zinis par liekiem vai izlaistiem burtiem...

- Mēs jokojām...

- Ar Toru nejoko.

- Bet mēs taču jokojāmies ar vēsturi, ar citu sarakstītiem tekstiem...

- Vai tad pastāv kāds teksts, kas ir pasaules pamatā un ne- būtu Tora? Iedod man nedaudz ūdens... nē, ne jau no glāzes,

samitrini to lupatiņu. Paldies. Tagad klausies. Sajaukt Grāmatas burtus nozīmē sajaukt pasauli. No tā nevar izvairīties. Vienalga, kāda grāmata tā būtu, kaut vai ābece. Un arī tādi cilvēki kā tas tavs doktors Vāgners, - vai tad arī viņi nemāca, ka tiem, kuri spēlējas ar vārdiem, kuri veido anagrammas un izkropļo valodu, dvēselē sakrājušies sārņi un ka tie ienīst savu tēvu?

- Ne gluži. Un psihoanalītiķi tā runā tikai naudas dēļ, tie nav tavi rabīni.

- Viņi ir rabīni, visi ir rabīni. Un visi runā par to pašu. Tu domā, ka rabīni, runādami par Toru, runāja tikai par teksta rulli? Nē, viņi runāja par mums, kas mēģinām pārveidot savu ķermeni ar valodas spēku. Tagad klausies. Lai pārkārtotu Grāmatas burtus, vajadzīgs daudz mīlestības, bet mums tās nebija. Katrā grāmatā ir ieausts Dieva vārds, bet mēs veidojām anagrammas no visām vēstures grāmatām un darījām to, aizmirsuši skaitīt lūgšanas. Pastāvi klusu un klausies. Tas, kurš darbojas ar Toru, uztur pasauli kustībā, un lasīdams vai pārrakstīdams tas uztur kustībā savu ķermeni, jo nav ķermeņa daļas, kurai neatbilstu kāda pasaules daļa... Saslapini lupatiņu, paldies. Pārveidojot Grāmatu, tiek pārveidota pasaule, pārveidojot pasauli, tiek pārveidots ķermenis. Mēs to nesapratām. Tora ļauj vienam vārdam izkļūt no sava šķirsta, tas uz brīdi parādās un tūlīt noslēpjas. Tas atklājas tikai uz mirkli un tikai tam, kurš to mīl. Kā skaista sieviete, kas slēpjas savas pils vistālākajā kambari. Un viņai ir tikai viens mīļotais, par kura pastāvēšanu neviens pat nenojauš. Un, ja kāds cits grib viņu iegūt ar varu, pieskarties viņai ar savām netīrajām rokām, viņa pretojas. Viņa pazīst savu iemīļoto, paver durvju spraudziņu un uz mirkli parādās. Un tūdaļ atkal paslēpjas. Toras vārds atklājas vienīgi tam, kurš to mīl. Bet mēs mēģinājām runāt par grāmatām bez mīlestības un izsmējīgi...

Belbo atkal samitrināja viņam lūpas. - Un tātad?

- Tas nozīmē, ka mēs gribējām darīt to, kas mums nebija

atļauts un ko mēs nebijām gatavi darīt. Pārstatot Grāmatas vārdus, mēs gribējām radīt savu Golemu.

- Es nesaprotu...

- Tu vairs nevari saprast. Tu esi paša radītā gūsteknis. Bet stāsts, ko tu radīji, pagaidām risinās ārpasaulē. Es nezinu, kā, bet tu vēl vari no tā izkļūt. Ar mani ir citādi, es izmēģināju savā ķermenī visu, ko mēs joka pēc darījām ar Plānu.

- Nerunā muļķības, tas viss taču ir atkarīgs no šūnām...

- Un kas tad ir šūnas? Mēnešiem ilgi mēs kā dievbijīgi rabīni izrunājām Grāmatas burtus pārveidotās kombinācijās. GCC, CGC, GCG, CGG. Un to, ko izrunāja mūsu lūpas, iemācījās mūsu šūnas. Un ko gan ir izdarījušas manas šūnas? Tās radījušas pašas savu Plānu, citādu, un tagad rīkojas pēc sava prāta. Manas šūnas ir sacerējušas citādu stāstu, atšķirīgu vēsturi. Manas šūnas ir iemācījušās, ka iespējams lādēties un zaimot, arī veidojot anagram-mas no Grāmatas un visām pasaules grāmatām. Un to viņas pasāka darīt ar manu ķermeni. Tās apvērš, pārstata, pārveido, izkropļo, rada agrāk neredzētas un bezjēdzīgas šūnas vai tādas, kuru jēga ir pretēja pareizajai. Jāpastāv vienai pareizajai jēgai, bet pārējās ir nepareizas, - citādi jāmirst. Bet manas šūnas spēlējas akli un bez ticības. Jākopo, šajos mēnešos, kamēr es vēl varēju lasīt, es izpētīju daudzas vārdnīcas. Es pētīju vārdu vēsturi, lai saprastu, kas notiek manā ķermenī. Tā mēs, rabīni, darām. Vai tev kādreiz ienācis prātā, ka retorikas termins metatēzc ir līdzīgs onkoloģijas terminam metastāzei Kas ir metatēze? Tas ir tad, ja tu vārda reibums vietā saki riebums. Un gari vietā tu vari pateikt ragi. Tā ir Temura. Vārdnīcā teikts, ka metathesis nozīmē “apmainīšana vietām, pārveidojums”. Bet metastasis nozīmē “pārveidošana, pārvietošana”. Cik muļķīgas ir šīs vārdnīcas. Sakne jau ir tā pati, tikai par pamatu ņemts vai nu darbības vārds metatithemi vai darbības vārds methistemi. Bet metatithemi nozīmē: “es novie-

toju vidū, pārceļu, pārvietoju, aizstāju, atceļu likumu, mainu jēgu”.

Un methistemi? Tieši to pašu: “es pārvietoju, pārveidoju, pārbīdu, mainu vispārpieņemtu kārtību, zaudēju prātu”. Mēs un ikviens, kas meklē apslēptu jēgu viņpus vārdiem, - mēs visi esam zaudējuši prātu. Un tāpat rīkojušās manas paklausīgās šūnas. Un tāpēc es mirstu, Jākopo, un tu to zini.

- Tagad tu tā saki, jo tev ir slikti...

- Tagad es tā saku, jo beidzot esmu izpratis savu ķermeni. Es to pētu dienu pēc dienas, es zinu, kas tajā notiek, - vienīgi vairs nespēju iejaukties, šūnas vairs nepakļaujas. Es mirstu tāpēc, ka iedvesu savām šūnām, ka likums nepastāv un ka ar ikvienu tekstu var izrīkoties pēc patikas. Es pats visu mūžu mēģināju sev to iedvest, iedvest to savām smadzenēm. Un manas smadzenes šo domu pārraidīja tālāk visām mana ķermeņa šūnām. Kāpēc lai es uzskatītu, ka manas šūnas ir saprātīgākas par manām smadzenēm? Es mirstu tāpēc, ka mēs savās fantāzijās pārkāpām visas robežas.

- Paklau, tas, kas tagad notiek ar tevi, nekādi nav saistīts ar Plānu...

- Nē? Un kāpēc tad ar tevi noticis viss, ko tu man stāstīji? Pasaule uzvedas tieši tāpat kā manas šūnas.

Viņš, zaudējis spēkus, atslīga spilvenos un apklusa. Ienāca ārsts un pusčukstus nošņāca, ka nedrīkst pakļaut tādam satraukumam mirstošu cilvēku.

Belbo devās prom. Tā bija pēdējā reize, kad viņš redzēja Diotallevi.

Labi, viņš rakstīja, viena un tā paša iemesla dēļ mani meklē policija un Diotallevi ir saslimis ar vēzi. Mans nabaga draugs, viņš mirst. Bet es, kam nav vēža, ko lai daru es? Vai man jābrauc uz Parīzi noskaidrot likumības, pēc kurām veidojas audzēju šūnas?

Bet uzreiz Belbo vēl nepadevās. Viņš pavadīja četras dienas,

ieslēdzies savā dzīvoklī, pārlasīdams un sakārtodams savus failus, teikumu pēc teikuma, - meklēdams izskaidrojumu. Pēc tam viņš pierakstīja notikušo - to varētu nosaukt par viņa testamentu -, izstāstīja visu sev pašam, Abulafijam, man vai jebkuram, kas prastu to izlasīt. Un visbeidzot otrdien viņš brauca uz Parīzi.

Domāju, ka Belbo brauca uz Parīzi, lai pateiktu viņiem, ka noslēpumi nepastāv. Ka vienīgais patiesais noslēpums ir ļaut šūnām dzīvot saskaņā ar to instinktīvo gudrību. Un ka, meklējot dziļumos apslēptus noslēpumus, pasaule tiek pārvērsta par nešķīstu audzēju. Un ka visnešķīstākais un lielākais muļķis no visiem ir viņš pats, Belbo, kurš nezināja nekā, tomēr bija sacerējis veselu pasauli. Droši vien viņam nebija viegli nonākt pie šādas apņemšanās. Taču viņš jau sen bija samierinājies ar domu, ka ir gļēvulis, un arī De Andžcliss viņam bija pierādījis, ka pasaulē nav daudz varoņu.

Parīzē viņš acīmredzot ieradās uz pirmo tikšanos un saprata, ka Viņi nebūt negrasās noticēt Belbo vārdiem. Belbo patiesība bija pārāk vienkārša. Viņiem bija vajadzīga atklāsme, un tās dēļ Viņi bija gatavi ziedot Belbo dzīvību. Belbo nezināja neko, kas Viņiem būtu derējis par atklāsmi, un - tā bija pēdējā no viņa glē-vulībām - viņš baidījās no nāves. Un tad viņš mēģināja bēgt, sajaukt pēdas un piezvanīja man. Bet Viņi to notvēra.

C’est une leçon par la suite. Quand votre ennemi se reproduira, car il n'est pas à son dernier masque, congédiez-le brusquement, et surtout n'aillez pas le chercher dans les grottes.[187]

žaks Kazots, lemilêlles velns Jacques Cazotte, Le diable amoureux, 1772, lappuse, kas iziaista vêlâkajos izdevumos

111 nodaļa

Es sēdēju Belbo dzīvoklī, biju pabeidzis lasīt pēdējos failus un prātoju, kā lai es tagad rīkojos. Pie Garamona nav vērts iet, De Andželiss aizbraucis uz Sardīniju, Diotallevi jau pateicis visu, kas viņam bija sakāms. Un Lija ir tālu, vietā, kur nav telefona. Ir sestdiena, 23. jūnijs, seši no rīta, un, ja kaut kam jānotiek, tas notiks šonakt Muzejā.

Man steigšus bija jāpieņem lēmums. Un tovakar, noslēpies periskopā, es sev jautāju - kāpēc gan es neizlikos, it kā nekas nebūtu noticis? Es taču varēju pieņemt, ka esmu izlasījis jukuša cilvēka dienasgrāmatu, kurā viņš atstāstījis savas sarunas ar citiem trakajiem un pēdējo sarunu ar kādu pārlieku uzbudinātu vai pārlieku nomāktu mirēju. Un es sev teicu: tu pat nevari skaidri zināt, vai Belbo tiešām zvanījis no Parīzes, varbūt viņš zvanīja no Milānas nomales, varbūt no telefona kabīnes turpat uz ielas stūra. Kāpēc tev vajadzēja iepīties šajos notikumos, kur viss varbūt ir sadomāts - notikumos, kas tevi nemaz neskar?

Bet tā es prātoju, nīkdams periskopā, kad manas kājas bija notirpušas un dienas gaisma pamazām krēsloja, un mani bija pārņēmušas bailes — tik nedabiskas un reizē tik dabiskas bailes, kas sagrābj ikvienu cilvēku, kurš vienatnē spiests pavadīt nakti tukšā muzejā. Taču torit es nejutu bailes. Tikai ziņkāri. Un varbūt arī pienākuma apziņu, pienākumu pret draugu.

Es sev teicu, ka ari man jābrauc uz Parīzi. Nezināju, ko tur iesākšu, bet galvenais bija nepamest Belbo vienu. Varbūt viņš gaidīja, ka steigšos pie viņa, gaidīja tikai to un cerēja, ka es nakts aizsegā ielavīšos tugu pazemes alā un, kad Sujodana atvēzēs ritu-ālo upurdunci, lai ietriektu to Belbo krūtīs, templī ielauzīšos es ar saviem uzticamajiem sipajiem, kuru šaujamie pielādēti ar dzelzs šķembām, un izglābšu viņu no nāves.

Par laimi, man līdzi bija pietiekami daudz naudas. Parīzē sēdos taksī un liku, lai mani ved uz Mantikoras ielu. Taksists ilgi lādējās, jo tādu ielu viņš nevarēja sameklēt pat savā kartē. Un patiešām - izrādījās, ka ieliņa nav daudz platāka par vilciena gaiteni. Tā atradās rajonā, kur savulaik tecēja Bjevras upe, netālu no Saint Julicn le Pauvre baznīcas. Taksometrs šaurajā spraugā nevarēja iespiesties, un man bija jāizkāpj uz ielas stūra.

Negribīgi un šaubu mākts, es ieniru drūmajā ejā. Kaili mūri, nevienu durvju. Taču drīz ieliņa kļuva nedaudz platāka, un es ieraudzīju grāmatnīcu. Nezinu, kāpēc pie mājas bija piestiprināta plāksnīte ar trešo numuru, jo šai ielā nemanīju ne pirmo, ne otro, nedz ari kādu citu ar kārtas numuru apveltītu namu. Tā bija tumša bodīte bez logiem, un tur dega tikai viena spuldze. Viena stikloto durvju puse bija iekārtota kā vitrīna: sānos izlikti daži duču grāmatu - pietiekami, lai varētu noprast, kādā jomā specializējies veikals. Zemāk bija izvietoti svārstiņi, noputējuši vīraka nūjiņu saišķi, sīki austrumnieku vai dienvidamerikāņu amuleti, vairākas visdažādāko stilu taro kāršu kavas.

Arī iekštelpa neizskatījās diez ko labāk. Grāmatas rindās gar sienām un kaudzēs uz grīdas, dibentclpā - mazs galdiņš, pie kura sēdēja pats tirgotājs, - likās, viņš tur nosēdināts vienīgi tāpēc, lai kāds literāts varētu rakstīt, ka viņš bija vēl vecāks par savām antikvā-716 rajām grāmatām. Vecis pētīja biezu, ar roku rakstītu reģistru vai

kantorgrāmatu un nelikās ne zinis par apmeklētājiem. Un galu galā veikalā šobrīd bija ieklīduši tikai divi pircēji, kuri, saceldami putekļu mākoņus, vilka laukā no bīstami grīļīgajiem un pārblīvētajiem plauktiem noplukušus sējumus, kas gandrīz visi bija zaudējuši vākus, un turpat uz vietas ņēmās tos lasīt, neizrādīdami vēlēšanos savus atradumus pirkt.

Vienīgo brīvo laukumu, ko neaizsedza grāmatu skapji, aizņēma kāds plakāts. Kliedzoši spilgtas krāsas, vairāki ovāli portreti cakaini izzīmētos rāmīšos kā burvja Hudini afišās. Le Petit Cirque de l’incroyable. Madame Olcott et ses liens avec PInvisible.* Vīrišķīga olīvkrāsas seja, divas biezas melnu matu grīstes savītas kopā uz pakauša. Man šķita, ka esmu šo sievieti jau kaut kur redzējis. Les Derviches Hurleurs et leur danse sacrée. Les Freaks Mignons, ou Les Petits-fils de Fortunio Liceti.** Vesels bars aizkustinoši atbaidošu briesmekļu. Alex et Denys, les Géants d’Avalon. Théo, Léo et Geo Fox, Les Enlumineurs de PEctoplasme...***

Sloana grāmatnīca patiešām piedāvāja visu, kas nepieciešams no šūpuļa līdz kapam, pat veselīgas vakara izklaides, kurp aizvest bērnus, lai jau papriecājas, - piestā viņus varēs sagrūst pēc izrādes. Atskanēja telefona zvans, redzēju, ka vecais pārrok veselu kaudzi papīru, iekams atrod telefona klausuli. - Oui, monsieur, -viņš teica, - c’est bien ça.[188] - Tad viņš dažas minūtes klusēdams klausījās, sākumā piekrītoši mādams ar galvu, bet drīz viņa sejā parādījās apjukuma pilna izteiksme, - un man šķita, ka tā paredzēta tikai mums, vērotājiem, it kā arī mēs varētu saklausīt

to, kas bija dzirdams viņam un par ko viņš nevēlējās uzņemties atbildību. Vēl pēc mirkļa viņa sejā parādījās sašutums - tādu grimasi savelk Parīzes veikalnieki, kad jūs tiem lūdzat kādu nieku, kas tobrīd viņu bodītē nav nopērkams, vai arī viesnīcu portjē, kad tie spiesti jums paziņot, ka brīvu istabu vairs nav. - Ah non, monsieur. Ah, ça... Non, non, monsieur, c’est pas notre boulot. Ici, vous savez, on vend ses livres, on peut bien vous conseiller sur des catalogues, mais ça... Il s’agit de problèmes très personnels, et nous... Oh, alors, il-y-a -saispas, moi - des curés, des... oui, si vous voulez, des exorcistes. D’accord, je le sais, on connais des confrères qui se prêtent... Mais pas nous. Non, vraiment la description ne me suffit pas, et quand même... Désolé monsieur. Comment? Oui... si vous voulez. C’est un endroit bien connu, mais ne demandez pas mon avis. C’est bien ça, vous savez, dans ces cas, la confiance c’est tout. A votre service, monsieur.*

Abi pārējie pircēji jau bija izgājuši no veikala, un es jutos neomulīgi. Tad saņēmu dūšu, noklepojos, lai piesaistītu veča uzmanību, un teicu viņam, ka meklēju kādu paziņu, draugu, kurš, manuprāt, šeit mēdz iegriezties, - tādu Aljē kungu. Vecais paskatījās uz mani, un viņa sejā parādījās pārsteiguma pilnā izteiksme, ko biju manījis, kamēr viņš runāja pa telefonu. Es turpināju viņu tincināt: varbūt jūs viņu pazīstat ar citu vārdu - kā Rakoski

vai Soltikovu, vai.... Vecais joprojām stingi skatījās manī piemiegtām acīm, tad visai vienaldzīgā balsī izmeta, ka man esot dīvaini draugi, kuriem esot pārāk daudz vārdu. Es atteicu, ka tas nemaz nav tik svarīgi, apjautājos tāpat vien, ziņkārības pēc. Pagaidiet, viņš man teica, tūlīt atnāks mans kolēģis, varbūt viņš pazīst cilvēku, kuru jūs meklējat. Bet labāk apsēdieties, tur dziļāk ir krēsls. Es pa to laiku piezvanīšu, varbūt man izdosies ko noskaidrot. Viņš pacēla telefona klausuli un uzgrieza numuru, un tad klusītēm sāka ar kādu apspriesties.

Kasaubon, es sev teicu, tu taču esi vēl lielāks muļķis par Belbo! Ko gan tu tagad gaidi? Gribi, lai Viņi ierodas un saka -skat, kāda jauka sagadīšanās, mūs apciemojis arī Jākopo Belbo draugs, nāciet, nāciet arī jūs...

Es pielēcu kājās, steigšus atvadījos un izmetos no bodītes. Vienā mirklī izšāvos no Mantikoras ielas, kādu laiku riņķoju pa citām šaurām ieliņām, līdz nonācu Sēnas krastā. Stulbeni, es sev teicu, ko gan tu biji iedomājies? Cerēji, ka ieradīsies šeit, atradīsi Aljē, sagrābsi viņu aiz žaketes atlokiem un viņš tūlīt steigsies atvainoties, ak, piedodiet, noticis pārpratums, lūk, saņemiet savu draugu sveiku un veselu, neesam viņam piedūruši ne pirkstiņa. Bet tagad Viņiem zināms, ka arī tu esi atbraucis uz Parīzi.

Bija jau pāri pusdienai, bet naktī kaut kas notiks Muzejā. Ko lai es daru? Nogriezos Svētā Zaķa ielā un ik pa laikam atskatījos. Vienubrīd mani sagrāba aizdomas, ka man seko kāds arābs. Bet kāpēc es domāju, ka tas ir arābs? Arābu visraksturīgākā pazīme ir tā, ka viņi nemaz neizskatās pēc arābiem, - vismaz Parīzē ne, Stokholmā būtu citādi.

Gāju garām kādai viesnīcai. Iegāju un lūdzu istabu. Saņēmis atslēgu, kāpu augšup pa koka kāpnēm, tad, atbalstījies pret otrā stāva margām, atskatījos un redzēju, ka viesnīcā ienāk arī mans iedomātais sekotājs arābs un apstājas pie reģistrācijas letes, l ālāk gaitenī pamanīju citus ļaudis, kurus es tikpat labi būtu varējis pasludināt par arābiem. Dabiski, es sev teicu, šis rajons ir pilns ar nelielām viesnīciņām, kur apmetas tikai arābi. Ko citu es varēju gribēt?

Iegāju savā numurā. Tas bija tīri pieklājīgs, te bija pat telefons - vienīgā nelaime, ka nezināju, kam zvanīt.

Iesnaudos un nemierīgā miegā nogulēju līdz pulksten trijiem. Tad nomazgāju seju un devos uz Muzeja pusi. Tagad man bija atlicis tikai viens: iekļūt Muzejā, paslēpties, palikt tur pēc slēgšanas un gaidīt pusnakti.

Tā es arī darīju. Un dažas līdz pusnaktij atlikušās stundas es nīku periskopā un gaidīju, pats nezinādams, ko.

Daži skaidro Nezah kā Pretestības, Izturības un noturīgas Pacietības sefiru. Mūs patiešām gaidīja Pārbaudījums. Bet, pēc dažu interpretu domām, Nezah ir Uzvaras sefira. Kādas uzvaras? Varbūt šajā stāstā par zaudētājiem, kurā Belbo bija piekrāpis spiris-tiķus, spiristiķi bija piekrāpuši Belbo un šūnas bija piekrāpušas Diotallevi, pagaidām es biju vienīgais uzvarētājs. Es tupēju savā slēpnī, es zināju par Viņiem, bet Viņi nezināja par mani. Manas ieceres pirmā daļa bija noritējusi atbilstoši maniem plāniem.

Un otrā daļa? Vai tā noritēs pēc maniem plāniem vai pēc Plāna, pār kuru es vairs nebiju noteicējs?

HOD

.

112 nodaļa

Mūsu rituāliem un ceremonijām mums ir divas garas un

skaistas galerijas Rožkrustiešu Templī. Vienā no tām mēs

izvietojam visu retāko un izcilāko izgudrojumu paraugus un modeļus, bet otrā - ievērojamāko Izgudrotāju Statujas.

Džons Heldons, Angļu ārsta ceļvedis jeb Svētais ceļvedis John Heydon, The English Physitlans Guide: Or A Holy Guide, London. Ferris, 1662, The Preface

Biju stāvējis periskopā jau pārlieku ilgi. Varēja būt desmit vai pusvienpadsmit. Ja kaut kam jānotiek, tas notiks baznīcas jomā, iepretī Svārstam. Tātad man bija jāpasteidzas un jādodas uz turieni, lai sameklētu kādu slēptuvi, kas vienlaikus būtu ērts novērošanas punkts. Ja ieradīšos par vēlu, Viņi jau varētu būt priekšā (bet pa kurieni Viņi iekļūs?) un mani pamanīt.

Izkļūt no periskopa. Doties lejup pa kāpnēm. Kustēties... Jau vairākas stundas par to vien sapņoju, bet tagad, kad drīkstēju kustēties, kad doties prom bija saprātīgākais, ko varēju darīt, es jutos kā paralizēts. Man vajadzēja iet cauri tumšajām zālēm, tikai retumis piesardzīgi uzzibinot kabatas lukturīti. Vārga nakts gaisma sūcās pa lielajiem logiem - biju maldījies, iztēlodamies muzeja eksponātus rēgainā mēnessgaismā. Stikla vitrīnās brīžam atspīdēja neskaidri no ielas nākoši zibšņi, un to aprises bija tik tikko manāmas. Ja es nekustētos gana piesardzīgi, es varētu kaut kam uzgrūsties un sacelt varenu plīstošu stiklu un krītošu dzelžu troksni. Palaikam iededzu lukturīti. Jutos, kā nokļuvis Crazy Horse, brīžam gaismā negaidīti pamirdzēja kailums - skrūvju, uzgriežņu un kniedējumu kailā miesa.

Un ja nu piepeši mana luktura gaismas stars skartu kādu dzīvu būtni, kādu, ko sūtījuši Pavēlnieki un kas rēgaini seko man pa pēdām kā spoguļattēls? Kurš iekliegtos pirmais? Sasprindzināju dzirdi. Ko gan es cerēju saklausīt? Es pats lavījos bez trokšņa. Tātad tikpat klusi slīdēja arī viņš.

Pēcpusdienā biju centies iegaumēt muzeja zāļu secību un

biju pārliecināts, ka ari tumsā bez pūlēm atradīšu galvenās kāpnes. Taču tagad es virzījos taustīdamies, tupus rāpus un biju zaudējis apjēgu, kur jāiet tālāk.

Varbūt dažai zālei zagos cauri jau otru reizi. Varbūt es nekad no Šejienes vairs neizkļūšu. Bet varbūt arī šis klejojums starp bezjēdzīgiem mehānismiem bija rituāls?

Patiesībā es negribēju atrast ceļu, patiesībā es gribēju nokavēt tikšanos.

Gaidīdams periskopā, es ilgi un nežēlīgi biju pārlūkojis savu prātu un savu sirdsapziņu. Visas šīs nebeidzami garās stundas es biju lūkojies pagātnē un vērojis maldus, kuros mēs bijām pinu-šies pēdējos gados. Un biju mēģinājis saprast, kāpēc es bez jebkāda saprātīga iemesla tagad esmu šeit un meklēju Belbo, kurš šajā vietā nonācis vēl nesaprātīgāku iemeslu dēļ. Bet, tikko biju spēris soli laukā no periskopa kabīnes, viss mainījās. Es lavījos pa muzeju un domāju ar kāda cita galvu. Es biju pārtapis par Belbo. Un, tāpat kā Belbo, kurš jau tuvojās sava apgaismības ceļa galam, arī es zināju, ka ikviens šīs zemes priekšmets, pat visnožēlojamākais, ir jālasa kā hieroglifs, kas pauž pavisam ko citu, un nav nekā Cita, kas būtu tikpat reāls kā Plāns. Ak, es biju viltīgs! Man pietika ar zibenīgu skatienu, ar mirklīgu gaismas atplaiksnljumu, lai es visu saprastu. Bet es nebiju piemānāms.

...Fromāna motors: vertikāla struktūra uz rombveida pamatnes - gluži kā anatomijas gudrību uzskates līdzeklis izrāda savas mākslīgās ribas, tā arī šis mehānisms atklāja skatienam spoles, baterijas, slēdžus - velns viņu zina, kā visus tos verķus sauc mācību grāmatās - un tos visus gatava iedarbināt transmisijas siksna, kas apņemta pāri zobainam ratam... Kā gan izmantojama šāda mašīna? Atbilde ir vienkāršāka par vienkāršu: lai mērītu telū-riskās strāvas.

724 Akumulatori. Ko tad tie akumulē? Nebija nemaz grūti iztē-loties Trīsdesmit Sešus Neredzamos kā pārcentīgus sekretārus (sekretārus - tātad noslēpuma glabātājus, jo kuram gan nav zināma šī vārda izcelsme no secretum - noslēpums), kas augu nakti klabina savus klavesīnveidīgos raidītājus, lai izdabūtu kādu skaņu, dzirksteli, aicinājumu, - viņi iegrimuši sarunās starp kontinentiem, starp bezdibeņiem un virszemi, starp Maču Pikču un Avalonu, dzin, dzin, dzin, hallo, hallo, Pamersiēl, Pamersiēl, trīsas uztvertas, novirzīta strāva Mu 36, tā, kuru brahmaņi dievināja kā Dieva kluso elpu, slēdži ierīkoti, makro-mikrokosmiskās aprites loks saslēgts, apakš zemeslodes garozas nodreb visas mandragoras saknes, lai atskan oda Vispasaules Saskaņai, saziņas beigas.

Ak dievs, karaspēki noasiņoja Eiropas līdzenumos, pāvesti izbrēca anatēmas, asinsgrēkā apgānījušies monarhi pulcējās uz apspriedēm mednieku namiņos savos simbolu dārzos, - un tas viss, lai tikai radītu aizsegu, greznu fasādi slepenajiem darboņiem, kuri Salamana Namā ieklausījās Umbilicus Mundi tikko dzirdamajos čukstos.

Viņi pulcējās te un darbināja šos heksatetragramatiski pseido-termiskos elektrokapilatorus - tā taču tos apzīmētu Garamons? -, un palaikam viņi izgudroja arī kādu vakcīnu vai spuldzīti, lai būtu kāds šķietams attaisnojums šiem metālu brīnumainajiem piedzīvojumiem, taču viņu mērķis bija pavisam cits; lūk, viņi visi sapulcējušies pusnaktī, lai liktu griezties šai Dikretē elektrostatiskajai mašīnai, - cik dīvains izskatās tās caurspīdīgais rats, un aiz tā divas vibrējošas lodītes, ko balsta lokveida stienīši, varbūt savulaik lodītes saskārās un šķīda dzirksteles, un Frankcnšteins cerēja, ka tā varēs iedvest dzīvību savam golemam, un tomēr nekā, bija jāgaida pavisam cita zīme, cits signāls: roc, roc, vecais kurmi...

...Šujmašīna (vismaz tā šī ierīce izskatās, - kā šujmašīna, ko kādreiz reklamēja košās bildēs kopā ar tabletēm, kas veicina krūšu augšanu, un uzlievēm sirds stiprināšanai - varens ērglis laižas pār kalniem, un tam nagos rūgtā spēka dzira, Robur le Conquérant, atkal R. C., - vai nav lielisks zāļu nosaukums?), bet, ja to iedarbina, tā liek griezties ratam, un rats iegriež citu riteni, un ko dara tas? Kādas balsis dzirdamas šis ierīces tinumu spolēm? Turpat blakus paskaidrojums, kas atbild skaidri un gaiši: “zemes lauka izstarotās strāvas”. Nekaunīgi, visu acu priekšā, tā, ka to var izlasīt pat bērni, kas pēcpusdienās izglītojas muzejā. Galu galā cilvēce vienmēr bijusi pārliecināta, ka attīstība rit pavisam citā virzienā. Tāpēc droši var veikt jebkurus eksperimentus, apgalvojot, ka tie nepieciešami mehānikas tālākvirzībai. Pasaules Pavēlnieki mūs krāpuši gadsimtiem ilgi. Mūs krāpa, mūs savaldzināja un mums aizmigloja acis - Sazvērestība. Bet mēs sacerējām slavas dziesmas lokomotīvei.

Es klīdu pa augšstāva zālēm riņķiem vien. Būtu varējis iztēloties sevi daudz mazāku, mikroskopisku, un tad es būtu apstulbis ceļotājs, kas maldās pa mehāniskas pilsētas ielām, kur slejas metāla debesskrāpju torņi. Cilindri, baterijas, Leidenes trauki cits uz cita, divdesmit centimetru augsts karuselis vai centrifūga, elektrisks turnikets, ko darbina pievilkšanās un atgrūšanās spēki. Talismans, kam jārosina saderīgo strāvu saplūsme, mirdzošas kolonnas, elektromagnēti, caurules, giljotīna. Un līdzās tāda kā iespiedprese, un ap to nokarājas rupjas ķēdes ar āķiem galā. Zem tādas preses tik viegli var pabāzt roku vai galvu un sašķaidīt. Stikla kupols, kas savienots ar pneimatisku divcilindru sūkni, tāds kā alambiks, un zem tā kauss, un labajā pusē vara lode. Sen-žermēns tādos traukos vārīja krāsas Heses landgrāfam.

Statīvs ar caurulītēm, divas rindas sīku klepsidru, kuru iežņaugtie vidukļi izstiepti kā Modiljāni gleznotām sievietēm, katrā rindā pa desmit stikla kolbiņām, un visās - nenosakāms šķidrums, aizžņaugums katram traukam citā augstumā, kā mazi gaisa baloni, kas gatavojas pacelties debesīs un ko pie zemes notur tikai piesietie atsvari, - aparāts Rebis radīšanai. Arī tas visu acu priekšā.

Stikla ražojumu zāle. Te atgriezos jau otrreiz. Zaļas pudeles -sadistisks namatēvs man piedāvāja koncentrētu indi. Dzelzs mašīnas pudeļu izgatavošanai, divi kloķi, ar kuriem var atvērt un aizvērt spīles, - bet ja pudeles vietā tur iebāztu plaukstas locītavu? Cak, un spīles ai/cērtas, spīles, knaibles, milzu dzirkles, līki skalpeļi, āķi - tos tikpat labi var iebāzt ausīs, anusā, dzemdē un izplēst ārā vēl svaigu augli, ko sagrūst piestā ar medu un pipariem, lai remdētu Astartes slāpes... Tagad virzījos cauri zālei, kurā bija plašas vitrīnas, tajās redzēju slēdžus, kas jānospiež, lai iedarbinātu urbjus, asus dzelkšņus, kas nepielūdzami tuvotos upuru acīm. Svērtenis un aka. Bet brīžam šīs ierīces jau atgādināja karikatūras - Goldberga bezjēdzīgās mašīnas, moku sols, pie kura Bruno Bezbremze piesēja Donaldu, - arī šis zobratu blāķis, renesanses laiku mehānikas triumfs, Brauka, Ramelli, Džonka. Pazinu šīs iekārtas, pats biju to attēlus iekļāvis metālu brīnumainajos piedzīvojumos, bet šeit tās bija novietotas vēlāk, tikai pagājušajā gadsimtā. Šie rīki bija sagatavoti, lai savaldītu nepakļāvīgos brīdī, kad pasaule būs iekarota. Templieši no asasī-niem bija iemācījušies, kā apklusināt Nofo Dei tai dienā, kad viņš beidzot būs notverts. Ja kāds uzdrošināsies nepakļauties Pasaules Pavēlniekiem, fon Zebotendorfa svastika griezīs pa saulei dumpiniekus locekļus, un tie raustīsies sāpju krampjos. Viss sagatavots, jāgaida tikai zīme - atklāti, visu acu priekšā. Plāns nebūt netika slēpts, taču neviens nespētu to nojaust. Šņirkstoši žokļi dziedās slavas dziesmu uzvarētājiem, orģiastiskās gavilēs ieplestas dzelžu rīkles, pavērsušas smailos zobus cita pret citu, elsas, ritmiski tikšķi un gārdzieni.

Un visbeidzot nonācu pie raidītāja, kas bija projektēts uzstādīšanai Eifeļa tornī, lai no turienes ar signāliem saskaņotu precīzu laiku Francijā, Tunisijā un Krievijā (Provēnas templieši, paulikāņi un Fēsas asasīni! Fēsa gan neatrodas Tunisijā, asasīni mājoja Persijā, - bet kāda tam nozīme, nav vajadzības pievērst pārlieku uzmanību sīkumiem, dzīvojot Smalkajā Laikā). Bet es

jau biju redzējis šo milzīgo mašīnu, tās sienas - vieni vienīgi gaisa vadi, caurules, atveres, sūkni... Arī pie šī eksponāta neuzkrītoša zīmīte mēģināja man iedvest, ka tas esot radioaparāts. Bet viņiem neizdosies mani piekrāpt, biju to redzējis šopēcpusdien, gāju garām šim monstram. Beaubourg, Pompidū kultūras centrs!

Mūsu acu priekšā. Un kam gan citam vēl varētu derēt šī milzīgā ēka pašā Lutēcijas centrā (Lutēcija - pazemes dubļu jūras osta), vietā, ko dēvēja par Parīzes vēderu? Šī neprātīgā būve ar visapkārt apvītiem snuķiem, biedīgais cauruļu un vadu mezglojums, Dionīsa auss, kas saspringti pievērsta pasaules telpai un uztver skaņas, vēstis, signālus no visām zemeslodes malām līdz pašam kodolam un tad raida tos atpakaļ, atvemjot informāciju, kas nākusi no elles? Vispirms Conservatoire kā laboratorija, tad Eifeļa tornis kā zonde un visbeidzot Bobūra centrs kā visu pasauli aptverošs raidītājs. Tā nu es ticēšu, ka šis vēnu mudžeklis uzcelts tikai tāpēc, lai daži garmataini, nemazgājušies studenti tur varētu ar smalku japāņu tehniku paklausīties jaunākos mūzikas ierakstus! Mūsu acu priekšā Bobūra centrs kā vārti uz Agarthas pazemes valstību, Equités Synarchici Résurgentes monuments. Un visi pārējie, divi, trīs, četri miljardi pārējo, to nemanīja vai arī pūlējās nepamanīt. Akli kā jau liiliķi. Kamēr pneima-tiķi jau sešus gadsimtus nenovēršami tuvojas savam mērķim.

Negaidot ieraudzīju meklētās kāpnes. Kustēdamies arvien piesardzīgāk, nokāpu lejā. Līdz pusnaktij vairs nebija tālu. Man bija jāpaslēpjas savā novērošanas punktā, pirms ieradīsies Viņi.

Varēja būt vienpadsmit, varbūt nedaudz mazāk. Neuzdrošinādamies iedegt lukturīti, es šķērsoju Lavuazjē zāli (vēl nebiju aizmirsis pēcpusdienā skatītās halucinācijas) un izsteidzos cauri gaitenim ar dzelzceļa modeļiem.

Baznīcas jomā kāds jau bija. Redzēju vārgas, kustīgas gaismiņas. Dzirdēju trokšņus: kāds kaut ko stūma, bīdīja, pārkārtoja.

Nodzēsu savu lukturīti. Vai es vēl pagūšu aizkļūt līdz savai slēptuvei? Lavījos gar vitrīnām ar vilcienu modeļiem un drīz sasniedzu Gramma statuju transeptā. Tā slējās uz kubiskas formas koka pamatnes (Jesoda kubiskais akmens!) un itin kā sargāja ieeju baznīcas korī. Atcerējos, ka mana ilgotā Brīvības statuja atrodas tieši aiz Gramma.

Gramma postamenta priekšējā mala bija atvāzta vaļā kā lūka -nolaistā koka siena kā kuģa traps, pa kuru varēja iekļūt tumšā ejā. Un patiesi, no turienes iznāca kāds stāvs ar lukturīti - droši vien tā bija gāzes laterna krāsainu stiklu ietvarā, un atnācēja sejā plaiksnījās sārtas gaismas atspīdumi. Ierāvos stūrī, un viņš mani nepamanīja. No kora piesteidzās vēl kāds stāvs. - Vite! Ātrāk! -tas teica. - Pasteidzieties, pēc stundas viņi būs klāt!

Tātad šis bija tikai priekšpostenis, kas gatavoja telpu rituālam. Ja viņu vēl nebija daudz, varēju cerēt, ka man izdosies no viņiem izvairīties un sasniegt Brīvību. Un paslēpties, iekams būs ieradušies Viņi, - kas zina, cik daudz viņu būs un no kurienes tie nāks, droši vien pa to pašu eju. Ilgi tupēju kaktā, vērodams laternu kustību baznīcā, pētīdams, kā gaisma uzzibsnī te spožāk, te blāvāk. Rēķināju, cik tālu tie varētu būt aizgājuši no Brīvības statujas un cik ilgi tā paliks ēnā. Tad beidzot saņēmos un riskēju: aizslīdēju gar Gramma kreisajiem sāniem, ievilcis vēdera muskuļus. Tikai ar pūlēm izspriedos cauri šaurajai spraugai. Par laimi, biju tievs kā skals. Lija... Tad metos uz priekšu un ieslīdēju savā slēptuvē statujas pamatnē.

Nometos zemē un sarāvos gandrīz vai embrija pozā. Sirds pukstēja arvien ātrāk, un zobi klabēja arvien skaļāk.

Man vajadzēja atgūties, atslābināties. Sāku ritmiski elpot caur degunu, ievilkdams gaisu aizvien spēcīgāk. Domāju, ka tieši tā spīdzināšanas laikā var apzināti zaudēt samaņu, lai paglābtos no sāpēm. Un patiešām - jutu, kā lēnām iegrimstu Pazemes Pasaules apskāvienos.

113 nodaļa

Mūsu cīņa ir noslēpumā ietverts noslēpums, noslēpums,

kura atbilde vienmēr paliek aizplīvurota, noslēpums, ko var

izskaidrot tikai cits noslēpums, - tas ir noslēpums par noslēpumu, ko tikai noslēpums spēj piepildīt.

Džafars as Sādlks, sestais Imāms

Lēnām nācu pie samaņas. Saklausīju skaņas, manīju spožāku gaismu. Man bija notirpušas kājas. Lēnām, cenzdamies nesacelt troksni, slējos augšā. Likās - zem manis ir jūras ežu klājiens. Mazā nāriņa. Klusītiņām izstaipījos, vairākas reizes pacēlos uz pirkstgaliem, un ciešanas mazinājās. Tikai tagad, piesardzīgi pastiepis galvu pa labi un pa kreisi un pārliecinājies, ka mana slēptuve palikusi pietiekami biezā krēslā, spēju saņemties un pārlūkot baznīcu.

Viss baznīcas joms bija izgaismots. Lukturi, bet tagad to bija daudzi desmiti. Tos nesa cilvēki, kas tuvojās no Gramma statujas puses. Viņi visi droši vien nāca ārā no pazemes ejas (tās atvērtā lūka bija man aiz muguras), tie paslīdēja man garām gar kreisajiem sāniem, izgāja cauri korim un pulcējās jomā. Ak Dievs, es klusībā nomurmināju, Nakts Kailajā kalnā, Volta Disneja versija.

Tie izturējās klusu un sarunājās čukstus - neskaidra murdoņa, it kā teātra statistu pulks purpinātu bezjēdzīgas frāzes.

Pa kreisi no manis laternas bija izvietotas uz grīdas pusaplī. Šis nedaudz pieplacinātais gaismekļu loks turpināja kora aus-trumu malu un dienvidos sniedzās līdz Paskāla statujai. Tur bija novietots kvēlojošu ogļu trauks, kurā kāds meta kvēpināmās zāles un lēja smaržīgas eļļas. Dūmi ieplūda arī manā slēptuvē, koda man kaklā, reibināja un satrauca.

Lukturu ņirbošajā gaismā pamanīju, ka kora centrā kaut kas kustas - garena, šaudīga ēna.

Svārsts! Svārsts vairs nešūpojās savā ierastajā vietā zem kupola. Tagad tas bija piekārts zem velves pašā kora vidū. Turklāt tas bija

cits Svārsts. Lielāka bija lode un ari aukla rupjāka - resna tauva vai metāla trose.

Jaunais Svārsts bija milzīgs, tā tas droši vien savulaik izskatījās Panteonā. Šķita, ka vēroju mēnesi teleskopā.

Sapratu ari šo pārveidojumu iemeslu: Svārsts bija atjaunots tāds, kādu to pirmoreiz bija izmēģinājuši templieši piecsimt gadu pirms Fuko. Un, lai Svārsts jaunajā vietā varētu brīvi kustēties, bija aizvākti arī daži eksponāti un iežogojumi, koris bija pārtapis par amfiteātri, un šo skatuvi ieskāva lukturu loks.

Prātoju, kā gan Svārsts spēj saglabāt vienmērīgas kustības, jo grīdā zem tā nekādi nevarēja būt apslēpts magnētiskais svārstību regulators. Tad sapratu. Kora malā, netālu no Dīzeļa motoriem, stāvēja kāds cilvēks, gatavs veikli kā kaķis mesties līdzi svārstību plaknes izmaiņām. Ikreiz, kad lode viņam tuvojās, viņš tai vieglītēm pieskārās. Precīza rokas kustība, tikko manāms grūdiens ar pirkstu galiem.

Lodes uzraugs bija tērpies frakā kā Mandreiks. Vēlāk, ieraudzījis viņa biedrus, sapratu, ka tas ir Olkotas madāmas Petit Cirque iluzionists, profesionālis ar trenētiem apakšdelmiem, vīrs ar drošu roku, kurš spēj aprēķināt pieskāriena spēku un ir pieradis darboties ar vissmalkākajām enerģijas devām. Varbūt viņš caur savu spožo lakādas kurpju plānajām zolēm spēja uztvert pazemes strāvu trīsas un kustināja rokas saskaņā ar piekārtās lodes gribu, pakļaudamies zemes spēkiem, kuru aicinājumam klausīja arī lode.

Viņa biedri. Tagad redzēju arī tos. Tie klīda starp automobiļiem, ložņāja gar drezīnām un motocikliem, daži uz deambu-latoriju stiepa greznu krēslu ar augstu atzveltni, citi nesa ar sarkanu audeklu apklātu galdu, vēl daži kārtoja lukturus. Sīki, kroplīgi, naktij piederīgi radījumi, tādi kā rahītiski bērni, un, kad viens no tiem gāja man cieši garām, saskatīju viņa mongoloīdos vaibstus un pliko galvvirsu. Olkotas madāmas mazie briesmonīši, ķēmīgie punduri, ko biju redzējis plakātā Sloana grāmatnīcā.

Viss cirks bija ieradies pilnā sastāvā: vadība, sargi un rituāla horeogrāfi. Pamanīju arī Alekšu un Denisu, Avalonas milžus. Viņi bija ietērpti kniedēm rotātās ādas bruņās, patiešām īsti milži, gaišmataini. Atbalstījušies pret Obéissant, lielāko no te izstādītajiem braucamrīkiem, viņi stāvēja, sakrustojuši rokas pār krūtīm, un gaidīja.

Man nebija laika ilgāk pētīt apkārtni, jo kāds svinīgi izgāja kora priekšā un ar valdonīgu rokas kustību apklusināja sanākušos. Pazinu Bramanti, bet tikai tāpēc, ka viņam mugurā bija tas pats ietērps, ko biju redzējis tovakar Pjemontā: šarlaksarkana tunika, balts apmetnis un mitrai līdzīga galvassega. Bramanti tuvojās ogļu traukam un kaut ko iemeta gailošajās oglēs. Pacēlās spilgtas liesmas, tad - baltu, treknu dūmu grīstes, un smarža lēnām izplūda pa visu telpu. Tāpat kā Rio, es domāju, tāpat kā alķīmiķu svētkos. Un man nav agbgb. Aizsedzu muti un degunu ar kabatlakatiņu, it kā tas mani varētu pasargāt no reibuma. Taču man jau rādījās divi Bramanti, un Svārsts manu acu priekšā šaudījās uz visām pusēm - svārstīgs karuselis.

Bramanti svētsvinīgi iedziedājās: - Alef bet jļimel dalet he waw zain bet tet jod kaflamed mem nun sarnek ajin pe sade qof resb sbin tau!

Un pūlis atbildēja, kā skaitot lūgšanu: - Parmesiel, Padiel, Camuel, Aseliel, Barmiel, Gediel, Asyriel, Maseriel, Dorcbtiel, Usiel, Cabariel, Raysiel, Symiel, Armadiel...

Bramanti pamāja, un kāds iznāca no pūļa un nometās ceļos viņam pie kājām. Tikai uz brīdi ieraudzīju iznākušā seju. Tas bija Rikardo, vīrietis ar rētu, gleznotājs.

Bramanti viņu izjautāja, un Rikardo atbildēja, atkārtodams no galvas iekaltas rituāla formulas.

- Kas tu esi?

732 - Esmu adepts, bet vēl neesmu iesvaidīts TRES augs taka j os

noslēpumos. Esmu gatavojies klusumā un meditācijās, apcerēdams Bafomeda mistēriju, apzinādamies, ka Lielais Darbs griežas ap sešu neskarto zīmogu asi un ka tikai pašās beigās mums taps atklāts noslēpums, kuru sargā septītais.

- Kā šeit nokļuvi?

- Nācu pa Svārsta perpendikulu.

- Kas tevi pieņēma?

- Kāds Mistisks Sūtnis.

- Vai tu viņu pazītu?

- Nē, jo viņa seju aizsedza maska. Es pazīstu tikai Bruņinieku, kas hierarhijā stāv vienu pakāpi augstāk par mani, savukārt viņam pazīstams tikai par pakāpi augstākais Naometrs, un tā katrs pazīst tikai vienu. Un tā es gribu.

- Qiiidfacit Sator Arepo?

- Tenet Opera Rotas. *

- Qiūdfacit Satan Ādama?

- Tabat Amata Natas. Mandabas Data Amata, Nata Sata.

- Vai tu atvedi sievieti?

- Jā, viņa ir šeit. Nodevu viņu tam, kam bija pavēlēts. Viņa ir sagatavota.

- Ej un gaidi.

Dialogs noritēja franču valodā, taču abiem runātājiem tā padevās diezgan kroplīga. Tad Bramanti teica: - Brāļi, mēs esam šeit sapulcējušies Vienīgā Ordeņa vārdā, Nezināmā Ordeņa vārdā.

Vēl vakar jūs nezinājāt, ka esat piederīgi šim Ordenim, kaut ari esat piederējuši tam kopš mūžīgiem laikiem! Zvērēsim! Lai nāk lāsts pār noslēpuma izpaudējiem! Lai nāk lāsts pār Okultā svētuma sikofantiem! Lai nāk lāsts pār tiem, kas pārvērš par izrādi Ritus un Mistērijas!

- Lai nāk lāsts!

- Lai nāk lāsts pār Neredzamo kolēģiju, pār Hirama un atraitnes bastardiem, pār Austrumu un Rietumu melu darbīgajiem un spekulatīvajiem mūrniekmeistariem, pār tiem, kas izplata Senos, Atzītos un Izlabotos maldus, pār Misraimu un Memfisu, pār Filatētiem un Deviņām Māsām, pār Stingro Tempļa Ritu un pār Ordo Templi Oricntis, pār Bavārijas un Aviņonas Apgaismotajiem, pār Kadoša bruņiniekiem, pār Koena Izredzētajiem, pār Pilnīgo Draudzību, pār Melnā Ērgļa un Svētās Pilsētas bruņiniekiem, pār Anglijas Rožkrustiešiem, pār Rozes un Zelta Krusta kabalistiem, pār Golden Dawn, pār Tempļa un Grāla Katolisko Rozes un Krusta brālību, pār Rīta Zvaigzni, pār Astrum Argenti-num un Thelema, pār Vril un 1 Jmle\ Lai nāk lāsts pār katru, kas, aizsegdamies ar seniem un mistiskiem vārdiem, uzkundzējies Lielās Raitās Brālības nosaukumam! Lāsts pār Tempļa Modrajiem Sargiem, pār visiem Cionas un Gallijas priorātiem un kolēģijām!

- Lai nāk lāsts!

- Ikvienam, kurš sava naivuma, svešas pavēles, maldīgas ticības vai salta aprēķina, ļaunprātības vai mazticīguma dēļ ir ticis iesvētīts kādā ložā, kolēģijā, priorātā, kapitulā vai ordenī, kas melīgi apliecina paklausību Nezināmajiem Pavēlniekiem un Pasaules Valdniekiem, šajā naktī jāatsauc savs maldīgās iesvētības zvērests un jālūdz, lai viņu atkal miesā un garā pieņem atpakaļ vienīgajā un patiesajā Ritā - TRES, Templi Résurgentes Equités Synarcbici, trīsvienīgajā un trinosofiskajā, mistiskajā un visusle-penākajā Atdzimstošā Tempļa Sinarhistisko Bruņinieku ordenī!

- Sub umbra alarum tu arumi

- Lai tagad ienāk trīsdesmit seši visaugstāko un visslepenāko pakāpju bruņinieki!

Bramanti pa vienam izsauca izredzētos, un tic iesoļoja jomā, tērpušies rituālās drānās, un visiem uz krūtīm bija Toison d’Or zīmotnes.

- Bafomeda Bruņinieks, Sešu Neskarto Zīmogu Bruņinieks,

Septītā Zīmoga Bruņinieks, Tetragramatona Bruņinieks, Bruņinieks Taisnības Nesējs - Floriāna un Dei Bende, Atanora Bruņinieks... Godājamais Bābeles Torņa Naometrs, Godājamais Lielās Piramīdas Naometrs, Godājamais Katedrāļu Naometrs, Godājamais Salamana Tempļa Naometrs, Godājamais Pfalcas Dārzu Naometrs, Godājamais Heliopoles Tempļa Naometrs...

Bramanti citu pēc cita izrunāja goda pakāpes, un aicinātie nāca nelielos pulciņos, tāpēc nevarēju uzminēt, kurš tituls kuram pienākas, bet katrā ziņā starp pirmajiem divpadsmit redzēju Dc Gubernatisu, veci no Sloana grāmatnīcas, profesoru Kamestresu un citus, ko biju ievērojis tovakar Pjemontā. Un man šķita, ka Tetragramatona Bruņinieka gods piešķirts Garamona kungam.

Viņš soļoja šurpu pārmēru svinīgs un saspringts, savas jaunās lomas svarīguma aizkustināts, un drebošām rokām glāstīja Zelta Aunādas zīmi uz savām krūtīm. Tostarp Bramanti turpināja: - Ku ņa kas Mistiskais Sūtnis, Bavārijas Mistiskais Sūtnis, Barbelognos-tiķu Mistiskais Sūtnis, Kamelotas Mistiskais Sūtnis, Monsegīras Mistiskais Sūtnis, Apslēptā Imāma Mistiskais Sūtnis... Tomaras Augstākais Patriarhs, Kilviningas Augstākais Patriarhs, Saint-Martin-des-Champs Augstākais Patriarhs, Marienbādcs Augstākais Patriarhs, Neredzamās Ohrankas Augstākais Patriarhs, Ala-mutas Cietokšņa Augstākais Patriarhs...

Neredzamās Ohrankas Patriarhs pilnīgi noteikti bija Salons -kā allaž pelēks no vaiga, tikai šoreiz viņš savu darba paltraku bija aizstājis ar sarkani apmalotu koši dzeltenu tuniku. Salonam sekoja Pjērs, Ejjlise Luciferienne Augstākais Psihopomps, un viņam uz krūtīm vīdēja nevis Toison d’Or zīme, bet gan duncis zeltītā makstī. Bramanti joprojām aicināja bruņiniekus: - Ķīmisko Kāzu Visupārākais Hierogāms, Visupārākais Rodostauriskais Psihopomps, Visslepenāko Noslēpumu Visupārākais Referendārijs,

Monas leroflliphica Visupārākais Steganogrāfs, Utriusque Cosmi Visupārākais Zvaigžņu Saistītājs, Rozenkreica Kapa Visupārākais 735

Sargs... Netveramais Strāvu Arhonts, Netveramais Dobās Zemes Arhonts, Netveramais Mistiskā Pola Arhonts, Netveramais Labirintu Arhonts, Netveramais Visu Svārstu Arhonts... - Bramanti ieturēja pauzi, un man šķita, ka pēdējā vīra titulus viņš izrunā smeldzošu sirdi: - Un Netveramākais no Netveramajiem Arhon-tiem, Kalpu Kalps, Ēģiptes Edipa Pazemīgais Rakstvedis, Pasaules Valdnieku Padevīgais Vēstnesis un Agarthas Durvju Sargs, Pēdējais Vīraka Kvēpinātājs Svārsta Pakājē, Klods Luī, grāfs de Senžermēns, kņazs Rakoši, grāfs de Senmartēns, marķīzs di Aljē, Sirmonas pavēlnieks, misters Veldons, Monferatas, Aimāras un Belmāras marķīzs, grāfs Soltikovs, Sēningas bruņinieks, grāfs Carogi!

Kamēr pārējie izsauktie iekārtojās deambulatorijā aiz Svārsta, nostājušies iepretī agrāk sanākušajiem ticīgajiem, kas drūzmējās jomā, ienāca Aljē - kā vienmēr tumši zilā uzvalkā ar divrindu pogājumu, bāls un saspringtu seju. Un, kā vadīdams pa Aīda valstības takām mirušu dvēseli, viņš veda pie rokas Lorenču Pelle-grīni, arī viņa bija bāla un it kā narkotiku apdullināta, tērpta tikai baltā, gandrīz caurspīdīgā tunikā, vaļējie mati izlaisti pār pleciem. Redzēju viņas seju sānskatā, kad viņa gāja man garām, šķīsta un gurdena kā prerafaelītu gleznotās laulības pārkāpējas. Viņa bija tik caurspīdīgi smalka, ka atkal sajutu svelošu iekāri.

Aljē pieveda Lorenču pie ogļu trauka līdzās Paskāla statujai un noglāstīja viņas vienaldzīgo, apātisko seju, tad pamāja Avalo-nas milžiem, aicinādams tos nostāties Lorencai blakus un viņu balstīt. Tad Aljē apsēdās pie galda iepretī ticīgajiem. No savas slēptuves es viņu varēju saskatīt ļoti labi: viņš izņēma no kabatas tabakdozi, brīdi to glāstīja un tikai tad ierunājās.

- Brāļi! Bruņinieki! Jūs esat šeit ieradušies, jo saņēmāt vēsti no Mistiskajiem Sūtņiem. Un tātad jums visiem labi zināms, kāpēc esam te sanākuši. Mums vajadzēja sapulcēties jau 1945. gada 23. jūnijā, un iespējams, ka daži no jums tolaik vēl nebija dzimuši, cs domāju - vismaz nc pašreizējā formā. Esam te sapulcējušies, jo beidzot pēc sešsimt gadu ilgiem meklējumiem esam atraduši vienu, kurš zina. Kā viņš nācis pie savām zināšanām un kā uzzinājis vairāk, nekā zināms mums? Tas ir un paliek satraucošs noslēpums. Bet varu jums atklāt, ka šonakt mūsu vidū ir cilvēks... Jo tu taču noteikti esi šeit, mans ziņkārīgais draugs! Tu nespētu pretoties šim kārdinājumam, kaut arī reiz tev jau nācās nožēlot savu ziņkārību... Tātad es teicu, ka mūsu vidū ir cilvēks, kurš spētu kliedēt šo noslēpumu. Ardenti!

Pulkvedis Ardenti - tas noteikti bija viņš, joprojām tikpat kraukļmelniem matiem, tikai savecējušu seju - izbrīvēja ceļu cauri ticīgo pūlim un tuvojās galdam. Šķita, viņš dodas uz tiesas vietu, bet tiesneša galdam tuvāk piekļūt neļāva Svārsts, kas ar savām kustībām iezīmēja neskaramu telpu.

- Cik sen mēs neesam tikušies, brāli, - smaidot teica Aljē.

- Es zināju, ka, padzirdējis par šo sanāksmi, tu nespēsi neierasties. Tu zini, ko mums teica gūsteknis. Un viņš apgalvo, ka visu uzzinājis no tevis. Tātad tu zināji, bet klusēji.

- Grāf, - bilda Ardenti, - gūsteknis melo. Šī atzīšanās man ir pazemojoša, taču patiesība ir dārgāka par lepnumu. Stāsts, ko reiz uzticēju gūsteknim, nebūt nav tas, kuru dzirdēju no Mistiskajiem Sūtņiem. Gūsteknis pavisam citādi izskaidrojis Provēnas vēsti... Jā, es nenoliedzu, vēsts bija nonākusi manās rokās, bet jums to neslēpu arī toreiz pirms daudziem gadiem Milānā... Gūstekņa skaidrojums atšķiras. Es nespētu vēsti iztulkot tā, kā to paveicis viņš. Tāpēc jau es. tolaik meklēju palīdzību. Un jūs nevarat noliegt, ka cs nesaņēmu atbalstu, gluži otrādi - tikai neuzticību, izaicinājumu un draudus... - Varbūt Ardenti gribēja turpināt savu taisnošanos, taču, skatīdamies uz Aljē, viņš vienlaikus vēroja Svārstu, un tā kustības iedarbojās uz viņu hipnotizējoši. Kā noburts viņš nolaidās uz ceļiem un izdvesa vienīgi: - Piedo-diet, jo man nekas nav zināms.

- Tev tiek piedots, jo tu zini, ka nezini, - teica Aljē. - Ej! Brāļi, tātad gūsteknim ir zināms pārāk daudz tāda, ko nav zinājis neviens no mums. Viņš pat zina, kas esam mēs, turklāt mēs paši to uzzinājām tikai no viņa. Mums jāpastcidzas, jo rītausma vairs nav tālu. Palieciet šeit un meditējiet, bet es atgriezīšos pie gūstekņa, lai piespiestu viņu atklāt mums pašu svarīgāko.

- Nē, nē, grāfa kungs! - iesaucās Pjērs, panācies uz priekšu. Viņa acu zīlītes bija paplašinātas. - Jūs jau divas dienas runājat ar viņu, taču jums nav izdevies neko uzzināt. Viņš neko neesot redzējis, neko neesot teicis, neko neesot dzirdējis, gluži kā tie trīs mērkaķīši. Ko gan jūs vēl gribat viņam šonakt prasīt? Nē, vediet viņu šurp! Lai tas notiek visu acu priekšā!

- Nomierinieties, dārgais Pjēr! Šovakar esmu licis atv est šurp sievieti, kuru uzskatu par vispilnīgāko Sofijas iemiesojumu, par mistisko saiti, kas vieno šo kļūdaino pasauli un Augstāko Ogdo-ādu. Nejautājiet, kā un kāpēc, bet tagad, kad mums ir šī starpniece, gūsteknis runās. Pasaki viņiem, kas tu esi, Sofija!

Un Lorenča, aizvien vēl murgainā pusnemaņā kā mēnessērdzīga, ar pūlēm izdvešot vārdus, teica: - Es esmu... netikle un svētā.

- Tas nu gan ir spoži! - ņirdza Pjērs. - Te sapulcējies viss iesvētīto zieds, bet mēs aicinām palīgā mauķeles. Nē, tūlīt vediet to vīru šurp! Lai viņš runā Svārsta priekšā!

- Nebūsim bērnišķīgi! Dodiet man vēl stundu laika, - teica Aljē. - Kāpēc gan jūs domājat, ka šeit, pie Svārsta, viņš runās?

- Viņš runās, aiziedams nebūtībā! Le sacrificc huntām!* -iesaucās Pjērs, pievērsies baznīcas jomam.

Un jomā stāvošie skaļā balsī atsaucās: - Le sacrifice humain!

Uz priekšu panācās Salons. - Grāf, bērnišķību pie malas! Brālim ir taisnība. Mēs jau neesam policisti...

- Jums gan nevajadzētu to teikt... - atcirta Aljē.

- Mēs neesam policisti, un tāpēc nav mūsu cienīgi izmantot parastos nopratināšanas paņēmienus. Taču es nedomāju, ka upuri pazemes spēkiem varētu ko līdzēt. Ja šie spēki būtu vēlējušies dot mums kādu zīmi, mēs jau sen būtu to saņēmuši. Mūsu gūsteknis nav vienīgais, kam zināms noslēpuma atrisinājums, to zināja vēl citi, kuri vairs nav atrodami mūsu vidū... Tomēr šovakar mums ir iespēja konfrontēt gūstekni ar tiem, kuriem bija zināma patiesība, un ... - Salons pasmīnēja un cieši vēroja Aljē, piemiedzis acis zem spurainajām uzacīm, - mums ir iespēja konfrontēt šos zinātājus arī ar kādu no mums...

- Ko jūs ar to vēlaties teikt, Salon? - jautāja Aljē, un viņa balss skanēja visai nedroši.

- Ja grāfa kungs atļauj, es labprāt paskaidrošu, - ierunājās Olkotas madāma. Tā noteikti bija viņa, cirka direktrise, ko biju redzējis plakātā. Bālu seju, olīvzaļā tērpā, mati ieziesti ar eļļu un gludi saņemti kopā uz pakauša, raupja, vīrišķīga balss. Jau Sloana grāmatnīcā šī seja man bija šķitusi redzēta, tagad es to pazinu: tā bija druīdiete, kas tonakt meža pļavā bija skrējusi uz mūsu pusi. Viņa iesaucās: - Aleks, Denis, atvediet gūstekni!

Šie vārdi izskanēja valdonīgi, un no joma tiem piebalsoja atzinīga murdoņa. Abi milži tūdaļ uzticēja Lorenču diviem Frcakes Migrions un aizsteidzās pildīt pavēli. Aljē žņaudzīja sava troņa paroces, taču neuzdrošinājās iebilst.

Olkotas madāma pamāja saviem briesmīgajiem punduriem, un tie starp Paskāla statuju un Obéissant novietoja trīs krēslus. Olkota tajos iesēdināja trīs medijus. Visi trīs bija tumsnēji, sīka auguma, nervozi saspringti, izvalbītām, baltām acīm. - Trīnīši Foksi! Jūs viņus labi pazīstat, grāf. Teo, Leo un Geo, sēdieties un gatavojieties!

Tai pašā brīdī parādījās Avalonas milži, aiz rokām vezdami Jākopo Belbo, kurš milzonīgajiem tēvaiņiem sniedzās tikko līdz

plecam. Mans nabaga draugs bija pelēku vaigu, vairākas dienas neskūtas bārdas rugājiem, viņa rokas bija sasietas aiz muguras, krekls uz krūtīm atrauts vaļā. Ienācis šajā vīraka dūmiem pārplūdušajā arēnā, viņš pārsteigumā mirkšķināja acis. Manuprāt, viņu neizbrīnīja te sanākušo hierofantu pūlis, pēdējās dienās viņš droši vien bija pieradis nebrīnīties ne par ko.

Taču viņu pārsteidza Svārsts - citāds un citā vietā. Bet milži vilka viņu tālāk un pieveda pie Aljē troņa. Nu viņš vairs neredzēja Svārstu, vienīgi aiz muguras varēja saklausīt tā kustību vieglo šalkoņu.

Bclbo atskatījās tikai uz mirkli un ieraudzīja Lorenču. Viņš satraucās, mēģināja izrauties no milžu tvēriena, gribēja saukt Lorenču, bet viņa, kaut ari truli skatījās tieši uz Bclbo, šķiet, viņu nepazina.

Belbo droši vien jau grasījās jautāt Aljē, kas nodarīts Lorcn-cai, bet nepaguva. No joma tālākā gala, tur, kur atradās biļešu kase un grāmatu stendi, pēkšņi atskanēja bungu rīboņa un griezīgas flautu skaņas. Vaļā atsprāga četru automobiļu durvis, un no tiem izlēca četri radījumi, ko ari jau biju redzējis Petit Cirque plakātā.

Feskām līdzīgas cepures bez malām, melni, plati mēteļi, aizpogāti līdz pašam zodam - Les Derviches Hurleurs iznira no mašīnām kā augšāmcēlušies miroņi, kas izkāpj no kapa bedres. Viņi nometās tupus Svārsta iezīmētā burvju apļa malā. Dibentelpā flautas tagad uzsāka maigāku melodiju, un dervīši lēnajā ritmā sita plaukstas pret grīdu un klanīja galvas.

Kā muedzins minareta galā no Bergē aeroplāna kabīnes izlīda piektais no viņiem un sāka dziedāt nesaprotamā valodā, žēla baini gaudodams un spiedzīgi locīdams balsi, un viņa sāktajam psalmam pievienojās bungas, arvien skaļāk un aizrautīgāk.

Olkotas madāma bija nostājusies aiz muguras brāļiem Foksiem 740 un čukstēja viņiem uzmundrinošu vārdus. Teo, Leo un Geo bija

ieslīguši dziļi savos krēslos, sažņauguši rokubalstus, aizvēruši acis. Viņi sāka svīst, un viņu sejas vaibsti krampjaini raustījās.

Tad Olkotas madāma pievērsās cienījamai publikai, ar augstākajām goda pakāpēm apveltītajiem: - Tagad mani brašie brālīši atsauks šurp trīs jums labi pazīstamus cilvēkus, trīs, kuriem noteikti zināma patiesība. - Viņa ieturēja pauzi un paziņoja:

- Edvardu Kelliju, Heinrihu Khunrātu un... — vēl viena izteiksmīga pauze, - grāfu Seņžermēnu.

Pirmo reizi redzēju, ka Aljē zaudē savaldību un pieļauj kļūdu. Viņš pielēca kājās. Un, tik tikko izvairījies no sadursmes ar Svārstu, metās pie sievietes, kliegdams: - Odze! Mele! Tu labi zini, ka tas nav iespējams... - Tad pievērsās jomam: - Krāpšana! Tā ir krāpšana! Apturiet viņu!

Bet neviens par Aljē saucieniem nelikās ne zinis, gluži otrādi, Pjērs apsēdās viņa vietā pie galda un teica: - Turpināsim, madame.

Aljē norima. Atguvis aukstasinību, viņš pagāja malā, iejukdams pārējo skatītāju pūlī. - Labi, dariet, kā zināt, - viņš nošņācās. - Izmēģiniet veiksmi.

Olkota pamāja ar roku, kā dodama starta signālu. Mūzika skanēja arvien griezīgāk, melodija sabirza kakofoniskās disonansēs, bungas neritmiski dārdēja. Dejotāji, kuri jau tupēdami bija sākuši šūpoties pa labi, pa kreisi, uz priekšu un atpakaļ, tagad piecēlās kājās, nometa savus mēteļus un sastinga, izstiepuši rokas sāņus, kā gatavodamies pacelties spārnos. Pēc īsa sastinguma mirkļa viņi sāka virpuļot, griezties uz riņķi ap savu asi - kreiso kāju. Sejas pavērstas augšup, reizē saspringtas un tukšas, un viņu tērpu plisētā svārku daļa plandījās līdzi straujajām piruetēm un izpletās kā zvans, viņi izskatījās kā ziedi, ko sev līdzi rauj viesulis.

Tostarp mediji sēdēja sastinguši un smagi elsoja, sejas savilktas krampjainos, ķēmīgos vaibstos - tā vien šķita, viņi mēģina izkārnīties, mokoši un bez panākuVniem. Ogļu traukā liesmas bija noplakušas, un Olkotas madāmas punduri bija nodzēsuši

visus kora malā pie zemes novietotos lukturus. Tagad baznīcu izgaismoja vienīgi tie, kas bija palikuši degam jomā.

Un tad pamazām notika brīnums. No Teo Foksa lūpām sāka plūst tādas kā bālas putas, kas pamazām kļuva arvien biezākas, un nedaudz vēlāk tādas pašas putas sāka sūkties no mutes arī viņa brāļiem.

- Saņemieties, brālīši, - uzmundrinoši čukstēja Olkota,

- saņemieties, vēl mazliet, labi...

Dejotāji dziedāja saraustīti un histēriski, viņi šūpoja un kratīja galvu, ļāva tai krist pār krūtīm, viņu nesaskanīgās klaigas arvien vairāk izklausījās pēc gārdzieniem.

Šķita, ka no mediju miesām izdalās kāda viela, vispirms gāzveida, tad blīvāka, tā bija kā lava, kā olas baltums, kas lēnām staipījās, kāpa augšup un lejup, plūda viņiem pār pleciem, krūtīm, kājām vijīgām reptiļu kustībām. Vairs nevarēju saprast, vai tā izplūst no viņu ādas porām, no mutes, ausīm vai acīm. Pūlis spiedās uz priekšu, arvien ciešāk ieskaudams medijus un dejotājus. Es pilnībā biju zaudējis bailes, biju pārliecināts, ka droši varu iejaukties pūlī, un iznācu no savas slēptuves. Nu mani vēl vairāk reibināja smaržzāļu dūmi, kas strāvoja zem velvēm.

Ap medijiem staroja pienaina migla neskaidrām aprisēm. Šķita, ka no viņu augumiem izplūdusī viela tagad cenšas atrauties no saviem radītājiem un pamazām iegūst amēbveidīgas formas. Tad no masas, kas vijās ap vienu no brāļiem, atdalījās tāda kā smaile, tā locījās un tiecās augšup gar viņa ķermeni kā dzīva būtne, kā putns, kas ar knābi cenšas iecirst medijam. Virs šī veidojuma lēnām kā milzu gliemeža ragi paslējās divi izaugumi...

Dejotāji aizvērtām acīm, slienainām lūpām nemitīgi virpuļoja. Un, nebeigdami griezties ap savu asi, tie sāka mest lokus ap Svārstu, brīnumainā kārtā izvairīdamies no sadursmes ar lodi. Riņķodami aizvien ātrāk, viņi aizmeta savas cepures un ļāva gara-742 jiem, melnajiem matiem plīvot - izskatījās, ka galvas tūdaļ atrausies un aizlidos. Viņi kliedza tāpat kā dejotāji tovakar Rio:

- Hūū, hūūū, hūūūū...

Baltie veidojumi ieguva arvien skaidrākas aprises: viens no tiem līdzinājās cilvēka stāvam, otrs joprojām izskatījās pēc faila, mēģenes, alambika, bet trešais pilnīgi noteikti izskatījās pēc putna - pūce ar lielām acīm, izslietām ausīm un līku knābi kā vecas dabaszinātņu profcsoricnes deguns.

Olkotas madāma sāka izjautāt pirmo tēlu: - Kellij, vai tas esi tu?

Un no tēla atskanēja balss. Runātājs noteikti nebija pats Teo Fokss, balss, smagi sēcieni, nāca no tālienes: - Now... I do reveale, a... a mighty Secret if you marke it well...[189]

- Jā, jā, - uzstāja Olkotas madāma.

Un balss: - This very place is calVd by many names... Earth is the lowest element of All... When thrice yee have turned this Wheele about... thus myjjreatc Secret I have revealed...**

Teo Fokss pamāja ar roku, kā lūgdamies žēlastību. - Brītiņu atpūties, bet nelaid viņu prom... - viņam teica Olkotas madāma. Tad viņa pievērsās pūcei: - Es tevi pazīstu, Khunrāt. Ko tu gribi teikt?

Šķita, ka pūce atbild: - Hallelu laah... Hallelu... laah... Was..'

- Was?[190]

- Was helfen Fackeln Licht... oder Briln... so die Leut... nicht sehen... wollen...[191]

- Mēs gribam, - teica Olkota. - Saki mums, kas tev zināms...

- Symbolon kôsmou... tā ântra... kai tân enkosmiôn... dunâ-meôn erithento... oi theolôgoi...[192]

Art Leo Fokss zaudēja spēkus, frāzes beigās pūces balss bija kļuvusi gaužām vārga. Leo nokāra galvu un ar mokām valdīja pūces apveidus. Nepielūdzamā Olkota mudināja, lai viņš saņemas un nelaiž pūci prom. Tad viņa pievērsās pēdējam tēlam, kas tagad arī bija ieguvis cilvēkveidīgas aprises. - Senžermēn, Sen-žermēn, vai tas esi tu? Kas tev zināms?

Un tēls sāka trallināt kādu melodiju. Olkotas madāma pavēlēja muzikantiem pieklusināt troksni, un ari dejotāji vairs negaudoja, tikai ar pēdējiem spēkiem grieza piruetes.

Tēls dziedāja: - Gentle love thishour bcfriends me...[193]

- Tas esi tu, es tevi pazīstu, - aicinoši teica Olkotas madāma.

- Runā! Saki, kur un ko...

Un tēls: - Il était nuit... La tête couverte du voile de lin... j’arrive... je trouve un autel de fer, j’y place le rameau mystérieux... Oh, je crus descendre dans un abîme... des galeries composées de quartiers de pierre noire... mon voyage souterrain...[194]

- Tā ir krāpšana, krāpšana! - iebļāvās Aljē. - Brāļi, jums visiem šis teksts ir labi zināms! Tas taču ir no Très Sainte Tri-nosophie* * * * ko es pats sarakstīju! Par sešdesmit frankiem to var nopirkt un izlasīt ikviens! - Viņš pieskrēja pie Geo Foksa un ņēmās viņu raustīt aiz rokas.

- Mierā, viltvārdi! - iekliedzās Olkota. - Tu viņu nogalināsi!

- Kaut nu! - atcirta AIjc un nogāza mediju no krēsla.

Geo Fokss bija mēģinājis noturēties, tverdamies pie paša izdalītajiem sekrētiem, bet kritiena brīdī tie pašķīda uz grīdas. Geo saļima šajā gļotainajā peļķē, šķidrumā, kas joprojām plūda no viņa, un tad sastinga bez dzīvības.

- Apstājies, trakais! - kliedza Olkota un sagrāba Aljē. Tad uzsauca abiem pārējiem brāļiem: - Turieties, mani mazulīši! Tiem vēl jārunā. Khunrāt, Khunrāt, saki viņiem, ka jūs esat īsti!

Lai glābtu savu dzīvību, Leo Fokss pūlējās iesūkt pūci atpakaļ sevī. Olkotas madāma bija nostājusies viņam aiz muguras un spieda viņa deniņus, cenzdamās pakļaut savai gribai. Pūce pamanīja, ka viņu mēģina izgaisināt, un pavērsās pret savu radītāju.

- Phy, phy, Diabolo, - tā šņāca, ar knābi mērķēdama medijam acīs. Leo Fokss iegārdzās, it kā viņam kāds būtu pārcirtis miega artēriju, un nokrita uz ceļiem. Pūce nozuda pretīgās gļotās (/2, fī, tā joprojām svelpa), un arī pats medijs saļima glumajā šķidrumā un nosmacis palika nekustīgi guļam. Pārskaitusies Olkota pievērsās Teo, kurš joprojām turējās braši: - Kellij, runā! Vai tu mani dzirdi?

Kellijs vairs nerunāja. Tas pūlējās atrauties no medija, kurš tagad kliedza, it kā viņam plēstu ārā iekšas, un centās iedabūt atpakaļ sevī to, ko pats bija radījis. Viņš izmisīgi kūla ar rokām gaisu. - Kellij, tu, bezausi, atkal gribi mūs piekrāpt? - kliedza Olkota. Bet Kellijs, nespēdams atdalīties no medija, tagad mēģināja viņu nosmacēt, pārvērties par tādu kā košļājamo gumiju. Pēdējais no brāļiem Foksiem velti pūlējās no tās atsvabināties. Tad arī Teo nokrita uz ceļiem, klepoja, rīstījās, viņa ķermeni no visām pusēm ieskāva rijīgais parazīts. Tad nabaga medijs sāka vārtīties pa zemi, it kā viņu plosītu uguns liesmas. Tas, kas tikko bija bijis Kellijs, vispirms apklāja viņu'kā līķauts, tad sabruka un notecēja pa grīdu. Teo palika guļam iztukšots, sarāvies divreiz mazāks, kā bērna mūmija no Salona darinājumu kolekcijas. Tai pašā brīdī visi četri dejotāji saskanīgi apstājās un sastinga gaisā paslietām rokām, dažas sekundes viņi izskatījās kā dzelmē grimstoši slīcēji, tad notupās un ar rokām apķēra galvu, smilkstēdami kā kucēni.

Aljē tostarp bija atgriezies deambulatorijā un slaucīja no pieres sviedrus ar kabatlakatiņu, kas viņam allaž greznoja žaketes krūšu kabatu. Viņš pāris reižu dziļi ievilka elpu un iemeta mutē baltu tableti. Tad lūdza klusumu.

- Brāļi, bruņinieki! Jūs redzējāt, cik nožēlojamu teātri mums gribēja piedāvāt šī sieviete. Saņemsimies un atgriezīsimies pie manas ieceres. Dodiet man stundu laika un ļaujiet man vienatnē nopratināt gūstekni!

Olkotas madāma jau bija izstājusies no spēles. Viņa gandrīz cilvēcīgās sāpēs bija sakņupusi pār saviem medijiem. Bet Pjērs, kurš notiekošo bija vērojis, rāmi sēdēdams pie galda, pārņēma situāciju savā ziņā. - Nē, - viņš teica, - ir tikai vairs viens līdzeklis. Le sacrifice humain! Atdodiet gūstekni man!

Viņa enerģijas apburti, Avalonas milži sagrāba Belbo, kurš apstulbis bija vērojis šo izrādi, un piestūma tuvāk Pjēram. Bet tas veikli kā akrobāts pielēca kājās, uzcēla savai troni uz galda un šo krāvumu aizbīdīja līdz kora vidum, tad manīgi satvēra garām slīdošo Svārsta auklu un apturēja lodi, pats sitiena spēka dēļ dažus soļus atkāpdamies. Viss notika zibenīgi: it kā pildīdami norunu - un varbūt pirmītējā jucekļa laikā viņi tiešām bija vienojušies ar Pjēru - abi milži uzrāpās uz galda, uzcēla Belbo uz krēsla, un viens no viņiem divreiz apvija Belbo ap kaklu Svārsta auklu, kamēr otrs turēja rokās lodi. Vēlāk viņš lodi nolika uz galda malas.

Bramanti metās uz priekšu, tuvāk karātavām, iemirdzēdamies visā sava purpursarkanā paltraka diženumā, un sāka psal-mot: - Exorcizo igitur te per Pentagrammaton, et in nomine Tetragrammaton, per Alfa et Omega qui sunt in spiritu Azoth.

Saddai, Adonai, Jotchavah, Eicazcreie! Micbael, Gabriel, Raphael, Anael. Fluat Udor per spiritum Eloint! Maneat Terra per Adam Īot-Cavah! Per Samael Zebaotb et in nomine Eloim Gibor, veni Adramelech! Vade retro Lilitb![195]

Belbo palika stāvam uz krēsla ar auklu ap kaklu. Milžiem vairs nebija vajadzības viņu turēt. Ja viņš spertu kaut soli, nedrošais pamats izslīdētu no kājapakšas un cilpa aizžņaugtu viņam rīkli.

- Idioti! - kliedza Aljē. - Kā mēs to atkal pareizi iekustināsim? - Viņš uztraucās par Svārstu.

Bramanti pasmaidīja: - Neuztraucieties, grāf. Te mēs nemaisām jūsu krāsvielas. Tas ir Svārsts, un tas ir tāds, kādu to iecerēja Viņi. Svārsts pats zinās, kā kustēties. Katrā ziņā, lai pārliecinātu kādu Spēku darboties, nav nekā labāka par cilvēka upurēšanu.

Līdz pat tam brīdim Belbo bija drebējis. Bet tagad redzēju, ka viņš nostājas staltāk un nomierinās. Varbūt to nevarēja saukt par atgūtu mieru, tomēr viņš ziņkāri nopētīja skatītāju zāli. Manuprāt, tieši šajā mirklī, vērodams divu ienaidnieku ķīviņu, redzēdams turpat līdzās ķēmīgos mediju līķus un kora malā dervīšus, kas aizvien elsoja un vaidēja, un augsto titulu īpašnieku apņur-cītās godadrānas, Belbo atguva sev visraksturīgāko tikumu - spēju saskatīt smieklīgo.

Tai brīdī - esmu par to pārliecināts - viņš nolēma, ka vairs neļaus sevi iebiedēt. Varbūt justies pārākam ļāva arī tronis, viņš stāvēja tur, augšā, un vēroja lejā sapulcējušos vājprātīgos, kas izspēlēja Grand Guignol leļļu teātra cienīgas ainas, bet dziļāk,

skatuves dibenplānā, sīkie briesmoņi jau bija zaudējuši interesi par notiekošo un ķiķināja, dunkādami ar elkoņiem cits citam sānos, gluži kā Annibalc Kantalamesa un Pio Bo.

Satrauktu skatienu viņš pievērsa vienīgi Lorencai, kura skaļi šņukstēja un kuru aiz rokām atkal stingri bija saņēmuši milži. Lorenča bija atguvusi apziņu. Viņa raudāja.

Nezinu, vai Belbo vienkārši bija nolēmis neizrādīt savas bailes Lorencai, vai arī viņš neapzināti bija izvēlējies vienīgo izturēšanās veidu, kā izrādīt savu nicinājumu un pārākumu pār šo salašņu varzu. Viņš stāvēja, stalti izslējies, lepni pacēlis galvu, krekls uz krūtīm vaļā, rokas sasietas aiz muguras, - kā cilvēks, kas nekad nav pazinis baiļu.

Belbo rāmuma nomierināts, samierinājies ar to, ka Svārsta kustības pārtrauktas, joprojām alkdams pirmais uzzināt noslēpumu, cerēdams drīz sasniegt savas dzīves vai varbūt daudzu dzīvju mērķi, pārliecināts, ka tūdaļ izdosies atgūt varu pār klātesošajiem, Aljē atkal pievērsās Jākopo: - Paklausieties, Belbo, -viņš teica. - Izlemiet. Jūs taču redzat, ka esat nonācis, maigi sakot, nepatīkamā situācijā. Metiet to ākstīgo klusēšanu pie malas!

Belbo neatbildēja. Viņš skatījās uz citu pusi, it kā kautrīguma dēļ negribētu klausīties sarunu, kurai nejauši kļuvis par liecinieku.

Aljē uzstāja, centās runāt iecietīgi, kā ar bērnu: - Es saprotu jūsu aizvainojumu un, ja atļaujat tā teikt, piesardzību... Es saprotu, ka tik svarīgu, tik ilgi klusībā glabātu noslēpumu jūs nevēlaties atklāt plebeju pūlim, kas pirms brīža mums lika vērot nožēlojamas izdarības. Bet jūs taču savu noslēpumu varat uzticēt man vienam! Varat to iečukstēt man ausī. Es tagad palīdzēšu jums nokāpt, un jūs man pateiksiet vienu vārdu, tikai vienu vārdu.

Un Belbo: - Jūs tā domājat?

Tad Aljē mainīja toni. Pirmoreiz redzēju viņu tik valdonīgu, 748 svētsvinīgi nopietnu. Viņš runāja ta, it ka arī viņam mugura butu

ēģiptiešu stilā ieturēts kostīms tāpat kā viņa biedriem. Jutu, ka viņa balss skan samāksloti, šķita, ka viņš atdarina tos, kuriem vienmēr dāsni bija izrādījis iecietības pilnu nicinājumu. Tomēr viņš bija iejuties savā jaunajā lomā. Nez kāda aprēķina vadīts - jo tas nevarēja būt neapzināts gājiens - viņš mēģināja iesaistīt Belbo melodrāmā. Aljē tēloja, un tēloja labi, jo Belbo nemanīja izlikšanos un klausījās sava sarunbiedra vārdos, it kā neko citu no viņa nemaz nebūtu gaidījis.

- Tagad tu runāsi! - teica Aljē. - Runā, un tu šajā spēlē nebūsi malā stāvētājs! Klusēdams tu sevi pazudināsi. Runā, un būsi uzvarētājs! Jo patiesi, patiesi, es tev saku, šonakt tu un mēs visi esam nonākuši Hod zīmē - tā ir spožuma, varenības un slavas scfira. Hod valda pār ceremoniālo maģiju un rituāliem, Hod ir mirklis, kad paveras mūžība. Par šo brīdi esmu sapņojis gadsimtiem ilgi. Tu runāsi un būsi viens no tiem izredzētajiem, kas pēc tavas atklāsmes varēs sevi pasludināt par Pasaules Valdniekiem. Pazemojies, un tiksi paaugstināts. Tu runāsi, jo es tā pavēlu. Runāsi, jo tā es gribu, un lai mani vārdi cfficiunt quod figurant! *

Un Belbo, nu jau neuzvarams, teica: - Magavte la nata...

Aljē, kaut arī bija gatavs sagaidīt noraidījumu, nobālēja, dzirdot tik aizvainojošus vārdus.

- Ko viņš teica? - histēriski noprasīja Pjērs.

- Viņš nerunās, - īsi paskaidroja Aljē. Viņš papleta rokas, pauzdams iecietīgu piekāpšanos, un teica Bramanti: - Atdodu viņu jums.

Un Pjērs sašķobītu seju iekliedzās: - Ass ai, Assai, le sacrifice humain, le sacrifice humain!

- Jā, lai viņš mirst, mēs paši atradīsim atbildi, - atgriezusies uz skatuves, iebrēcās satracinātā Olkota. Viņa metās pie Belbo.

Gandrīz tai pašā brīdī sakustējās arī Lorenča. Viņa izlocījās no milžu tvēriena un traucās uz karātavu pakāji pie Belbo, iepletusi rokas, kā gribēdama apturēt uzbrukumu un caur asarām kliegdama: - Jūs taču visi esat traki! Vai tad tā var?

Aljē, kas jau bija grasījies noiet malā, mirkli sastinga kā apstulbis, tad steidzās aizkavēt Lorenču.

Viss notika vienā acumirklī. Olkotai atrisa vaļā uz pakauša saņemtie mati, nu tie plandījās kā melnas liesmas, un viņa izskatījās kā gorgona Medūza. Viņa pavērsa savus nagus pret Aljē, saskrāpēja viņam seju un grūda malā ar varenu spēku. Aljē aizstreipuļoja atmuguriski, aizķērās aiz ogļu trauka kājas, sāka griezties riņķī kā dervīšs, ar galvu atsitās pret kādu mašīnu un pakrita zemē ainīm noplūdušu seju. Pjērs tai pašā laikā bija uzklupis Lorencai un izrāvis dunci no maksts, kas viņam karājās uz krūtīm. Es viņu redzēju tikai no mugurpuses un pirmajā mirklī nesapratu, kas notiek, tad ieraudzīju, ka Lorenča nobālējusi saļimst Belbo pie kājām, bet Pjērs paslej dunci gaisā un iesaucas:

- Enfin, le sacrifice humain!* - Un, pagriezies pret jomu, viņš skaļi ieaurējās: - I’a Cthulhu! Va S’ha-t’n!

Ļaužu pūlis, kas drūzmējās jomā, sakustējās un spiedās 11/. priekšu, daži pakrita, citi gandrīz apgāza Kino tvaika mašīnu. Es dzirdēju, vai vismaz man šķita, ka saklausu (es pats taču nevarēju sagudrot tik grotesku detaļu) Garamona balsi, kas teica: - Lūdzu, kungi, vai tad nevarētu nedaudz kulturālāk... - Bet Bramanti, nonācis ekstāzē, nometās ceļos pie Lorencas līķa un skandēja:

- Asar! Asar! Kas mani sagrābj aiz rīkles? Kas pienaglo mani pie zemes? Kas ietriec dunci manā sirdī? Esmu necienīgs kāpt pār Maāta nama slieksni!

Varbūt neviens to nemaz negribēja, varbūt būtu pieticis ar Lorencas upuri, bet uzbudinātais pūlis spiedās pāri maģiskā apļa robežām, ko vairs nesargāja Svārsta kustības, un šajā burzmā kādu cilvēku - esmu gatavs zvērēt, ka tas bija Ardenti, - ļaužu masa trieca pret galdu, kas burtiski izslīdēja Belbo no kāju apakšas. Galds aizslīdēja malā, bet Svārsts, šī grūdiena iekustināts, atsāka strauji un spēcīgi šūpoties, aizraudams līdzi savu upuri. Lodes svars nospriegoja auklu, un tā cieši sažņaudzās ap mana nabaga drauga kaklu kā karātavu cilpa, un viņš tika aizrauts gaisā un nokarājās līdzās Svārstam, un, aizlidojis līdz kora austrumu malai, tagad traucās atpakaļ un jau bez dzīvības (es ceru) lidoja uz manu pusi.

Pūlis grūstīdamies atkal atkāpās uz arēnas malām, atbrīvojot telpu brīnumam. Vīrs, kuram iepriekš bija uzticētas rūpes par svārstību ritmu, atkal ķērās pie darba, gluži sajūsmināts par atdzimušo Svārstu, un grūda tieši pakārtā miesas. Svārstību plakne veidoja līniju no manām acīm līdz kādam logam, droši vien tam pašam, kurā bija īpašā spraudziņa un pa kuru pēc pāris stundām iespīdēs pirmais saules stars. Tātad es nevarēju skaidri saskatīt, kā svārstās Jākopo, bet esmu pārliecināts, ka zinu, kādas zīmes telpā ievilka viņa ķermenis.

Belbo galva izskatījās kā otra lode, piestiprināta auklai, kas stiepās lejup no velves, un - kā lai to apraksta -, kad metāla lode tiecās pa labi, Belbo galva liecās uz kreiso pusi un tad atkal otrādi. Svārstību ceļa lielākajā daļā abas lodes tiecās pretējos virzienos, un tā gaisu tagad šķēla ne vairs taisna līnija, bet tris-stūrveida struktūra. Un, kamēr Belbo galva sekoja nospriegotās auklas trajektorijai, viņa ķermenis iezīmēja telpā citādas kustības -varbūt sākumā tie bija pēdējie pirmsnāves krampji, vēlāk koka marionetes saraustītā veiklība - viņa rokas un kājas ievilka gaisā lokus, un šīs svārstības nebija atkarīga« no auklas, galvas un lodes, kas nokarājās lejāk. Man šķita: ja kāds būtu nofotografējis to visu ar Meibridža aparātu, sapludinot vienā attēlā katru šo kustību secīgo mirkli, iemūžinot abus tālākos punktus, ko svārstoties sasniedza galva, abus punktus, kur kustības virzienu mainīja lode, punktus, kur krustojās abas neatkarīgās auklas, vienai no kurām galā bija lode, bet otrai - galva, un vēl punktus, ko svārstību plaknē iezīmēja Belbo rumpis un kājas, - ja būtu ticis radīts šāds attēls, esmu pārliecināts, ka tajā būtu redzams, ka pie Svārsta pakārtais Belbo iezīmē tukšumā sefirotu koku, savās pēdējās kustībās apkopojot visu pasauļu norises, savā ceļojumā nostiprinot desmit posmus, kuros nedzīvā elpa, dievišķais dve-siens izplūda pasaulē.

Frakotais Svārsta kustinātājs turpināja stumdīt šīs drūmās šūpoles, bet tad spēku vektori sasummējās, enerģija pārceļoja un Belbo ķermenis sastinga: nu svārstījās tikai aukla un lode zem viņa, bet pārējā auklas daļa, kas saistīja Belbo ķermeni ar griestu velvi, stiepās stinga, taisna un nekustīga. Tā Belbo, paglābies no pasaules kļūdām un kustībām, pats bija kļuvis par piekares punktu, par Nemainīgo Punktu, Nekustīgo Asi, Pamatu, uz kura balstās pasaules jumols, - un tikai zem viņa kājām svārstījās aukla un lode, no viena pola līdz otram, nerimtīgi, un zeme griezās un slīdēja prom, atklājot aizvien jaunus kontinentus, - un lode nespēja un nekad nespēs norādīt, kur atrodas Pasaules Naba.

Kad spiristiķu varza, ko uz mirkli bija apstulbinājis brīnums, atsāka klaigāt, es nolēmu, ka šim stāstam patiešām pienācis gals. Ja Hod ir Triumfa scfira, tad Belbo bija piedzīvojis savu spožo triumfa brīdi. Viens bezbailīgs solis bija viņu samierinājis ar Absolūtu.

114 nodaļa

Ideālu svārstu veido ļoti smalka saite bez lieces un vērpes pretestības, saites garums ir l, un tajā aiz smaguma centra iekārts ķermenis, kuram piemīt masa. Sfēras smaguma centrs atrodas tās ģeometriskajā centrā, cilvēka ķermenī smaguma centra punktu nosaka formula: 0,65 reiz cilvēka auguma garums. Ja pakārtā augums ir 1,70 m, tad smaguma centrs atrodas 1,10 m attālumā no pēdām. Saites kopējais garums / Ietver arī šo attālumu. Tātad, ja pieņemam, ka galvas garums līdz kaklam ir 0,30 m, tad smaguma centrs atrodas 1,70-1,10 = 0,60 m no galvas un 0,60 - 0,30 m no pakārtā kakla.

Svārsta mazo svārstību periodu aprēķina pēc Heigensa vienādojuma:

«sekundēs)

(1)

kur I norādīts metros, it = 3,1415927... un g = 9,8 m/s^2. No tā izriet, ka:

un tas aptuveni būtu:

(2)

Piezīme: t nav atkarigs no pakārtā svara (visi cilvēki ir vienlīdzīgi Dieva priekšā)..

Dubultais svārsts, ko veido divi ķermeņi, kas piestiprināti pie vienas saites.. iekustinot ķermeni A, tas sāk svārstīties, pēc brīža aprimst, un sāk svārstīties B. Ja šādiem savienotiem svārstiem ir atšķirīga masa vai garums, enerģija pāriet no viena svārsta otrā, bet šo svārstību periods ir atšķirīgs .. šī enerģijas pāriešana notiek arī tad, ja uz pirmoreiz iesvārstīto A turpina periodiski iedarboties ar noteiktu spēku. Proti, ja brāzmains vējš asinhroni šūpina pakārtā ķermeni, pēc brīža pakārtais pārstāj svārstīties, toties karātavas sāk šūpoties tā, it kā būtu piestiprinātas pie pakārtā.

No Marlo Salvadori privātas vēstules, Kolunribijas Universitāte, 1984

v

Sai vietā man vairs nebija ko redzēt. Izmantoju vispārējo jucekli, lai aizslīdētu līdz Gramma statujai. 753

Lūka pieminekļa postamenta sānos joprojām bija atvērta. Devos tajā iekšā un kāpu lejā pa šaurām redeļu kāpnēm. Sasniedzu laukumiņu, ko apgaismoja vientulīga spuldze. No turienes tālāk lejup stiepās akmens vītņu kāpnes. Nokāpis ari pa tām, nonācu pustumšā gaitenī ar visai augstām mūrētu griestu velvēm. Sākumā nespēju aptvert, kur esmu nokļuvis un no kurienes skan ūdens šļaksti. Tad manas acis aprada ar krēslu: es biju nolaidies kanalizācijas ejā. Gar ūdensteces malu stiepās šaura ietve, no kritiena ūdenī gājējus sargāja margas, tomēr tās mani nepasargāja no atbaidošās smirdoņas, no organiskām un neorganiskām smakām. Vismaz kaut kas mūsu sacerētajā stāstā izrādījies patiess: Parīzes kanalizācijas sistēma, Kolbēra, Fantomasa un de Kausa izveidotā pazemes pasaule.

Devos uz priekšu pa plašāko, vāji apgaismoto eju, nenogriezdamies tumšajos, šaurajos sānu atzarojumos, cerot, ka ceļā gadīsies kāda zīme, kas norādīs, kur jāpārtrauc šis pazemes ceļojums. Katrā ziņā es skrēju arvien tālāk prom no Muzeja, un, salīdzinājumā ar tumsības valstību, ko tikko biju pametis, Parīzes kanalizācija man šķita atvieglojums, brīvība, svaigs gaiss un gaisma.

Domās man acu priekšā joprojām bija tikai viens tēls - hieroglifs, ko gaisā virs kora grīdas iezīmēja Belbo mirušais augums. Nespēju izprast šo zīmi. Nespēju izprast, kam tā līdzinās. Tagad es zinu, ka tas bija vienkāršs fizikas likums, bet veids, kā es to atklāju, notikušo padara vēl simboliskāku. Šeit, Belbo lauku mājās, starp viņa pierakstiem es atradu kādu vēstuli, kuras rakstītājs, atbildot uz Belbo jautājumu, skaidroja, kā darbojas svārsts un kā tas darbotos, ja tai pašā auklā piekārtu otru ķermeni. Tātad, kas zina, kopš kura laika Belbo, domādams par Svārstu, iztēlojās to kā Sinaja kalnu un Golgātu. Viņš nebija kritis par upuri nesen uzmeistarotam Plānam, savu nāvi viņš fantāzijās bija iecerējis jau sen, nezinādams, ka viņa prātojumi atspoguļosies 754 realitātē, kaut arī viņš atteicies no radīšanas. Bet varbūt viņš bija

gribējis mirt tieši tā, lai pierādītu sev pašam un citiem, ka iztēle vienmēr ir radoša, arī tad, ja tā nav ģeniāla.

Un dīvainā kārtā zaudēdams viņš bija uzvarējis. Vai varbūt tomēr viņš bija zaudējis, jo kurš gan būtu ar mieru izvēlēties šādu uzvaru? Viņš visu zaudēja, ja nebija sapratis, ka uzvara piedzīvota jau agrāk. Bet sestdienas vakarā es to vēl nezināju.

Es steidzos pa pazemes eju, neprātīgs kā Postels, kurš varbūt bija noklīdis šai pašā tumsā, kad piepeši ieraudzīju gaidīto zīmi. Pie sienas bija spožāka spuldzīte, tā izgaismoja citas redeļu kāpnes (protams, piestiprinātas te tikai šim gadījumam) un koka lūku. Uzrāpos augšā, atstūmu lūku un nonācu pagrabā, kas bija pilns ar tukšām pudelēm. No pagraba varēja iziet gaitenī, kur bija divas tualetes: uz vienām durvīm uzkrāsots vīriņš, uz otrām -sieviņa. Biju atgriezies dzīvo pasaulē.

Aizelsies apstājos. Tikai šai brīdī atcerējos Lorenču. Tagad raudāju es. Bet viņa izplūda no manām dzīslām, it kā nekad nebūtu dzīvojusi. Es vairs nespēju atcerēties viņas seju. Tajā mirušo pasaulē viņa bija visnedzīvākā.

Gaiteņa galā atkal bija kāpnes un durvis. Iegāju piedūmotā un nelabi smakojošā telpā: tas bija lēts bārs, bistro, austrumnieciska ēstuve, visi apkalpotāji - krāsainie, apmeklētāji - nošņurkuša paskata, uz iesma cepta gaļa un alus kausi. Iznācu pa durvīm, it kā tikai uz brīdi būtu nokāpis lejā atviegloties. Neviens man nepievērsa uzmanību, varbūt vienīgi vīrs pie kases, redzēdams, ka iznirstu no telpas dziļumiem, tikko manāmi piemiedza ar aci, it kā teiktu: okei, sapratu, ejiet, es neko neesmu redzējis.

Ja acs varētu saskatīt visus dēmonus, kas mīt pasaulē, dzīve būtu neiespējama.

Talmuds, Berakhoth, 6

115 nodaļa

Izgāju no krodziņa un ieraudzīju Senmartēna vārtu gaismas. Austrumnieciska bija ēstuve, no kuras iznācu, austrumnieciskas bija arī visas apkārtnes bodītes, tās joprojām bija atvērtas. Kuskusa un falafela smarža. Drūzma. No skata izbadušu jauniešu bari, daudzi ar guļammaisiem. Viss pārpildīts, nevarēju iespraukties nevienā bārā un padzerties. Apjautājos kādam puisim, kas notiek. Demonstrācija. Nākamajā dienā būšot liela demonstrācija pret Savari likumu. Viņi esot sabraukuši veseliem autobusiem.

Kāds turks - drūzs, maskējies ismaelīts, - aicināja mani ienākt viņa iestādījumā. Tik ne to! Jābēg tālāk no Alamutas. Nezinu, kurš kuram kalpo. Neuzticēties nevienam.

Šķērsoju krustojumu. Tagad dzirdu vienīgi savu soļu troksni. Lielo pilsētu priekšrocība: paej dažus soļus tālāk no drūzmas un atrodi vientulību.

liet pēkšņi, tikai dažus kvartālus tālāk, kreisajā pusē - Muzejs, bāls pret nakts debesīm. No ārpuses - nevainojams miers. Arhitektūras piemineklis, kas aizmidzis taisnajo miegā. Nogriežos uz dienvidiem, uz Sēnas pusi. Man ir mērķis, tikai nav skaidrs, kāds tieši. Gribu kādam jautāt, kas īsti noticis.

Belbo ir miris? Debesis dzidras. Ceļā satieku bariņu studentu. Klusi, apkārtnes noskaņas nomākti. Kreisajā pusē Saint-Nicolas-des-Champs aprises.

Dodos tālāk pa rue St. Martin, šķērsoju rue aux Ours, tā ir plaša, īsts bulvāris, baidos apmaldīties, noklīst no ceļa, kurš man nemaz nav zināms. Paveros apkārt un labajā pusē uz stūra ieraugu divas grāmatveikala vitrīnas - Editions Rosicruciennes*. Veikala

logi nav apgaismoti, bet pietiek ar ielas laternu atspīdumiem un manu kabatas lukturīti, lai es varētu izpētīt to saturu. Grāmatas un priekšmeti. Histoire des juifs, comte de St.-Germain, alchimie, monde caché, les maisons secrètes de la Rose-Croix,[196] katedrāļu celtnieku vēsts, katari, Jaunā Atlantīda, ēģiptiešu medicīna, Kārnākās templis, Bhagavadgīta, reinkarnācija, rožkrustiešu svečturi un krusti, Izīdas un Ozirisa krūšutēli, kvēpināmās nūjiņas un lodītes, taro kārtis. Duncis, skārda papīrgriežamais nazis, uz tā apaļā spala rožkrustiešu ģerbonis. Kas notiek? Vai viņi par mani ņirgājas?

Un nu esmu nonācis pie Bobūra centra fasādes. Dienā te ir īsts gadatirgus, bet tagad laukums izskatās tuksnesīgs, klīst tikai daži klusi un miegaini stāvi. Vārga gaisma plūst no vēl atvērtajām ēstuvēm laukuma viņā malā. Tā ir taisnība. Sūkņu un cauruļu sistēma, kas uztver un uzkrāj pazemes enerģiju. Varbūt pūlis, kas te apgrozās dienas laikā, ir nepieciešams, lai izraisītu vibrācijas: hermētiska mašīna, ko baro ar dzīvu miesu.

Saint-Merri baznīca. Iepretī grāmatnīca La Vouivre, trīs ceturtdaļas - okultistu literatūra. Nedrīkstu ļauties histērijai. Nogriežos rue des Lombards, varbūt lai izvairītos no bariņa skandināvu meiču, kuras, skaļi smiedamās, iznāk no kāda krodziņa. Apklustiet! Vai tad nezināt, ka ari Lorenča ir mirusi?

Viti viņa ir mirusi? Varbūt miris esmu es? Rue des Lombards, tajā perpendikulāri ietiecas rue Flamel, un šīs ielas galā balts slejas Tour Saint-Jacque. Krustojumā grāmatnīca Ar cane 22** - taro kārtis un svārsti. Alķīmiķis Nikolā Flamels, alķīmiķu grāmatnīca un Svētā Zaķa tornis. Šis bezjēdzīgais vēlīnās gotikas tornis ar lieliem baltiem lauvām pie pamatiem, par godu šim tornim Sēnas krastā bija nosaukts ari kāds ezoterisks žurnāls. Tas ir tornis, kur Paskāls veica eksperimentus ar gaisa spiedienu, un šķiet, ka arī

mūsdienās tur 52 metru augstumā atrodas meteoroloģisko pētījumu centrs. Varbūt viņi sāka tur un tikai tad uzslēja Eifeļa torni? Ir vietas, kas šādām nodarbēm ir piemērotākas nekā citas. Un neviens neko nepamana.

Griežos atpakaļ uz Saint-Merri pusi. Atkal meiteņu smiekli. Negribu redzēt cilvēkus, metu līkumu ap baznīcu pa Cloitre Saint-Merri ieliņu, redzu transepta durvis, vecas, no raupja koka. Kreisajā pusē saskatāms laukums, tā ir Bobūra centra tālākā robeža, apgaismota kā dienā. Laukumā Tingelī mašīnas un citi daudzkrāsaini artefakti, kas peld baseina vai mākslīga ezeriņa ūdenī, - atiezti zobrati. Un fonā redzamas no Dalmina caurulēm veidotās sastatnes, vadu un sūkņu atvāztās mutes: Bobūra centrs ir kā Titāniks, kas atslīdzis pret efejām apaugušu mūri, ietriecies mēness krāterī. Katedrālēm tas vēl nebija pa spēkam tādos mērogos, bet tagad milzīgie transokeāniskie cauruļvadi te sačukstas un sazinās ar Melnajām Jaunavām. To atklāj vienīgi tic, kas apmetuši līkumu ap Saint-Merri baznīcu. Tātad man jāiet tālāk, esmu uz pareizā ceļa! Esmu uzgājis pēdas, tūlīt atklāšu kādu no Viņu intrigām! Tumsas slazdi pašā Ville Lumière* centrā.

Iegriežos rue des Juges Consules un atkal nonāku pie Saint-Merri fasādes. Nezin kāpēc mani pārņem kāre iedegt savu kabatas lukturīti, es pievēršu gaismas kūli portālam. Greznas gotiskas mežģīnes, arkas cita pār citu.

Un tad piepeši uz portāla arkām es atrodu to, ko necerēju šeit atrast. Es ieraugu viņu.

Bafomedu! Tur, kur savienojas arku pusloki. Pirmajā smailē notupies svētā gara balodis, kam visapkārt akmens stari, bet uz otras, lūgsnās iegrimušu eņģeļu ieskauts, - viņš, Bafomeds, iepletis savais drausmos spārnus. Uz baznīcas fasādes. Nemaz nekaunoties.

Kāpēc šeit? Tāpēc, ka esmu pavisam netālu no Tempļa. Kur gan ir Templis, vismaz tas, kas no tā vēl atlicis? Pagriežos un eju uz ziemeļaustrumiem, nonāku uz rue Montmorency stūra. Šīs ielas 51. namā dzīvoja Nikolā Flamels. Starp Bafomedu un Templi. Apķērīgais spagīriķis labi zināja, ar ko viņam ir darīšana. Atkritumu kastes pilnas ar visādu nešķīstību, tepat iepretī nenosakāma laikaposma ēkā - krodziņš Nicolas Fltimel. Māja ir veca, to restaurējuši tūristu vajadzībām: zemākā ranga spiristiķicm, hili-ķiem. Tepat blakus amerikānisks bārs ar Apple reklāmu: Secouez vous Ies pūces* (tās blusas ir programmu kļūdas). Microsoft-Hermes. Direktorija Temurah.

Esmu nonācis rue du Temple - Tempļa ielā, steidzos pa to līdz krustojumam ar rue de Bretagne, kur atrodas arī Tempļa laukums, tāds noplucis dārziņš, drūms kā kapsēta, upurētu bruņinieku nekropole.

Eju pa rue de Bretagne līdz rue Vieille du Temple -Vecajai tempļa ielai. Tur pēc krustojuma ar rue Barbette rindojas dīvaini veikali, kur pārdod pārlieku savāda dizaina lustras - kā pīles, kā efeju lapas. Pārspīlēts modernisms. Viņiem neizdosies mani piekrāpt.

Rue de Francs-Bourgeois, esmu nonācis Marē kvartālā, to es pazīstu, drīz parādīsies senās košera gaļas bodītes. Kas gan tem-pliešiem kopīgs ar ebrejiem? Mēs taču noskaidrojām, ka Plānā bija iekļauti Alamutas asasīni. Kāpēc ebreji apmetušies šeit? Vai es meklēju atbildi? Nē, varbūt tikai cenšos aizklīst tālāk no Muzeja. Varbūt es apjucis dodos uz kādu vietu, par kuru skaidri zinu, ka tā nevar atrasties šeit, - man tikai jāatceras, kur īsti tā ir, jūtos kā Belbo, sapnī meklējot aizmirsto adresi.

Satieku kādu nekaunīgu kompāniju. Viņi nelāgi smejas, iet, plaši izvērsušies, esmu spiests nokāpt no ietves. Vienu mirkli baidos, ka viņus sūtījis Kalna Vecis, ka viņi ieradušies pēc manis. Bet tomēr ne. Viņi nozūd naktī, kaut arī sazinās nesaprotamā valodā - tā šņāc šiītiski, talmudiski, koptiski kā tuksneša čūska.

Man pretī nāk androgēni stāvi garos apmetņos. Rožkrustiešu apmetņi. Sic cilvēki aizslīd man garām un nogriežas rue de Sévigné. Ir dziļa nakts. Aizbēgu no Muzeja, lai atgrieztos visiem dzīvajiem kopīgajā pilsētā, un tagad atklāju, ka arī visu pilsēta ir veidota līdzīgi katakombām, kur iezīmēti īpaši maršruti iesvētītajiem.

Dzērājs. Varbūt viņš tikai izliekas. Neuzticēties, neuzticēties nevienam. Atrodu kādu vēl atvērtu bāru, viesmīļi garos priekšautos, kas sniedzas līdz potītēm, jau ceļ krēslus uz galdiņiem. Tomēr pagūstu iesteigties iekšā un palūdzu kausu alus. Iztukšoju to vienā rāvienā un lūdzu vēl. “Jūs nu gan esat izslāpis, ko?” saka viens no viņiem. Taču viņa balsī nav sirsnības, drīzāk aizdomas. Skaidrs, ka esmu izslāpis, neesmu dzēris kopš pieciem pēcpusdienā. Bet cilvēks taču var būt izslāpis arī tad, ja viņš nav visu nakti pavadījis zem svārsta. Idioti. Samaksāju un steidzos prom, iekams viņi paguvuši iegaumēt manus sejas vaibstus.

Ksmu nonācis uz place des Vosges stūra. Eju cauri portikiem. Kas tā bija par vecu filmu, kur šajā naksnīgajā laukumā atbalsojās Matiasa, trakā slcpkavnieka, vientulīgie soļi? Apstājos. Vai aiz manis skan soļi? Protams, neskan, arī viņi apstājušies. Pietiktu ar pāris stikla vitrīnām, un šīs arkādes pārvērstos par Muzeja zālēm.

Zemi sešpadsmitā gadsimta griesti, apaļloka arkas, gravīru bodītes un antikvariāti, mēbeļu veikaliņi. Place des Vosges, durvis un vārtrūmes, vecas, noplukušas, spitālīgas. Ļaudis te dzīvo gadsimtiem ilgi un nekur nepārvācas. Cilvēki dzeltenos paltrakos. Laukums, kur apmetušies vienīgi taksidermisti. Viņi iznāk no saviem tumšajiem kambariem tikai naktīs. Viņiem zināms, kura plāksne jāatbīda, kuras kanalizācijas lūkas vāks jāpaceļ, lai iekļūtu Mundus Subterraneus. Visu acu priekšā.

L’Union de Recouvrement des Cotisation de sécurité sociale et d’allocations familiales de la Patellerie numéro 75, u 1. Jaunas durvis, varbūt te dzīvo bagātnieki, bet turpat blakus citas durvis ar nolobījušos krāsu kā Sinčero Renāto ielā. Tad 3. numurs- atkal nesen atjaunotas durvis. Te mijas hiliķi un pneimatiķi. Pavēlnieki un viņu vergi. Tālāk - ar dēļiem aiznaglota arka. Skaidrs, ka ari šeit bijusi okultistu grāmatnīca, tagad tās vairs nav. Pamests vesels kvartāls. Evakuējušies vienas nakts laikā. Tāpat kā Aljē. Tagad viņi zina, ka ari man šis tas ir zināms, tāpēc viņi steidzas noiet pagrīdē.

Esmu uz rue de Birajļue stūra. Bezgalīgi gara portiku rinda, te nav ne dzīvas dvēseles. Man labāk patiktu, ja būtu tumšs, taču ielas laternas dzelteni izgaismo šīs arkādes. Es varētu kliegt, bet neviens neliktos ne zinis. Viņi visi sēž klusumā, aiz cieši aizvērtiem slēģiem, caur kuriem neizspraucas neviens gaismas stars. Dzirdot manus kliedzienus, taksidermisti apmierināti smīkņātu, ietinušies savos dzeltenajos paltrakos.

Tomēr ne. Starp portikiem un skvēru laukuma vidū ir novietotas automašīnas, un tur kustas retas ēnas. Bet tas šo vietu nedara tīkamāku. Liels vācu aitu suns šķērso manu ceļu. Vientuļš melns suns naktī. Kur tad Pausts? Varbūt viņš sūta uzticamo Vāgneru, lai tas pačurina sunīti?

Vāgners! Redz, kur doma, kas nenotverama jaucās pa manu galvu. Doktors Vāgners, tieši viņu es gribu satikt. Viņš varēs pateikt, vai es murgoju. Viņš sapratīs, kādiem rēgiem esmu iepūtis dzīvību. Viņš man pateiks, ka nekas no manis pieredzētā nav taisnība, ka Belbo ir dzīvs un TRES nepastāv. Kāds atvieglojums būtu uzzināt, ka esmu slims.

Gandrīz skriešiem dodos prom no laukuma. Man seko mašīna. Nē, varbūt tā vienkārši grib te apstāties. Aizķeros aiz atkritumu maisiem. Mašīna apstājas. Tā tomēr negribēja mani sabraukt. Iznāku rue St.-Antoine. Meklēju taksometru. Gluži kā burvestības izsaukts, viens brauc garām.

Es saku taksistam: - Sept, avenue Elisée Reclus.*

Je voudrais être la tour, pendre à la tour Eiffel.*

Blèzs Sandràrs Biaise Cendrars

116 nodaļa

Nezināju, kur meklējama Reklī avēnija, un neuzdrošinājos to jautāt taksistam, jo tas, kurš šai diennakts stundā sēžas taksometrā, brauc uz savām mājām. Citādi viņš labākajā gadījumā uzskatāms par slepkavu. Turklāt taksists visu ceļu īgņojās, ka pilsētas centrs ir pilns ar tiem nolādētajiem studentiem, ceļu visur aizšķērso autobusi, vienkārši riebjas, ja viņam būtu teikšana, tad visus bez vārda runas pie sienas un apšaut, tagad vajadzēs braukt lielu līkumu. Viņš apbrauca apkārt teju vai visai Parīzei un tad beidzot izlaida mani pie septītā numura kādā nomaļā ieliņā.

Spriežot pēc plāksnītes pie durvīm, te nedzīvoja nekāds dok tors Vāgners. Varbūt septiņpadsmitais numurs? Vai divdesmit septītais? Apskatīju vēl dažus namus un tad nācu pie saprašanas. Pat ja es atrastu Vāgnera mitekli, vai tad es tiešām būtu gatavs izcelt viņu no gultas nakts vidū, lai izklāstītu viņam savus murgus? Te es biju nonācis tā paša iemesla dēļ, kurš lika man aizklīst no Senmartēna vārtiem līdz plncc des Vosjjes. Es bēgu. Un tagad biju aizbēdzis no vietas, uz kur biju aizbēdzis, bēgdams no Muzeja. Man nebija vajadzīgs psihoanalītiķis, bet gan trakokrekls. Vai miega terapija. Vai Lija. Lija, kura saņemtu manu galvu, cieši piespiestu sev pie krūtīm un čukstētu: nomierinies, nomierinies.

Un vispār - vai es meklēju doktoru Vāgneru vai Elizē Reklī avēniju? Jo tagad atcerējos, ka Elizē Reklī vārdu biju manījis, lasīdams kaut ko, saistītu ar Plānu. Šķiet, tas bija kāds vīrs, kurš pagājušajā gadsimtā bija sarakstījis kaut kādu grāmatu par zemi,

par pazemi un vulkāniem. Kāds, kurš, izlikdamies, ka nodarbojas ar akadēmisko ģeogrāfiju, patiesībā centās izošņāt Mundus Subterranens. Viens no viņiem. Es bēgu, bet it visur viņi atkal bija ap mani. Un nav vairs ilgi jāgaida, paies tikai daži gadsimti, un viņi būs iekarojuši visu Parīzi. Un visu pārējo pasauli.

Man bija jāatgriežas viesnīcā. Vai izdosies noķert citu taksi? Iespējams, biju nonācis dziļā nomalē, vismaz tā biju nopratis. Devos uz to pusi, kura šķita nedaudz gaišāka un kur bija manāmas namu neaizsegtas debesis. Vai tur būtu Sēna?

Nonācu pie ielas stūra un ieraudzīju.

Pa kreisi no manis. Man taču būtu vajadzējis nojaust, kas tas slēpjas tepat tuvumā, patvēries pavisam netālu, šajā pilsētā, kur pat ielu nosaukumi pauž nepārprotamas vēstis. Mani bija skaidri brīdinājuši, pats esmu vainīgs, ka nebiju pievērsis uzmanību brīdinājumiem.

Tas bija tepat: nešķīstais minerālais zirneklis, simbols, viņu varas rīks. Man būtu vajadzējis bēgt prom, taču mani vilka arvien tuvāk zirnekļtīklam. Es kustināju galvu augšup lejup, jo vairs nespēju to aptvert ar skatienu, biju jau iegājis tajā iekšā un jutu, kā mani caururbj tūkstošiem durkļu, kā pār mani gāžas tūkstošiem metāla plākšņu, un, ja šis milzīgais rotaļu konstruktors kaut sprīdi pakustētos, tas mani gluži viegli sašķaidītu ar vienu no savām ķetnām.

Eifeļa tornis. Biju nokļuvis vienīgajā pilsētas vietā, no kurienes tas nav redzams sānskatā, tālumā, draudzīgi slejamies pāri jumtu okeānam, vieglprātīgs kā aina kādā Difi gleznā. Tas slējās pār mani, planēja man virsū. Es varēju nojaust tā smaili, bet vispirms apgāju ap tā pamatni un ieniru starp ķetnām. Stāvēju pašā vidū, briesmoņa kāju saspiests, varēju saskatīt tā cīpslas, iekšas, ģenitālijas, galvu reibinošus zarnu vijumus, kuri savienojās ar barības vadu, kas stiepās augšup pa šīs politehniskās žirafes kaklu. Tas bija caurumots, bet tam piemita vara aptumšot gaismu ap sevi, un, tikko es pakāpos kādu soli tālāk, tas man piedāvāja aizvien jaunas perspektīvas, un varēju ieskatīties tumšajos dobumos, itin kā mainot objektīva fokusa attālumu.

Tagad pa labi no Torņa, vēl zemu virs apvāršņa ziemeļaustrumu pusē, pacēlās mēness sirpis. Brīžam Tornis to ielogoja, un šķita, ka mēness ir tikai redzes māns, atspīdums kādā no ekrāniem, metāliskajām plaknēm, bet, tikko es izkustējos no vietas, ekrānu forma mainījās un mēness nozuda, tas sapinās metāla ribās, briesmīgais dzīvnieks to sakošļāja, norija, iepludināja citā dimensijā.

Teserakts. Cetrdimensiju kubs. Tagad cauri kādas arkas lokam saskatīju kustīgu gaismiņu, nē, tās bija divas - sarkana un balta, tās mirgoja. Droši vien lidmašīna, kas meklēja Ruasī vai Orlī lidostu, vai nu es zinu. Bet pēc mirkļa - pakustējos es vai varbūt izkustējās lidmašīna vai Tornis - gaismas nozuda aiz metāla dzīslām. Gaidīju, līdz tās parādīsies citā arkā, bet nekā. Tornim bija simtiem logu, tie visi bija kustīgi, un pa katru varēja ieskatīties citā laiktclpas segmentā. Torņa ribas neiezīmēja ciklīdiskas līknes, tās plosīja kosmosa audeklu, atsvieda katastrofas atpakaļ laika dziļumos un šķirstīja paralēlo pasauļu lappuses.

Kurš gan bija teicis, ka šī Notre Danie dc la Rrocante^197 smaile radīta, lai “suspendre Paris au plafond dc Vunivcrs”**? Gluži otrādi, Tornis bija iecerēts, lai uzspraustu visumu uz tā smailes. Dabiski, vai gan citādi Tornis varētu būt Svārsta aizstājējs?

Kā to bija dēvējuši? Vientuļā rektālā svecīte, tukšais obelisks, metāla stiepļu slavinājums, baterijas apoteoze, elkdievības kulta gaisīgais altāris, bite vējurozes sirdī, derdzīgais nakts krāsas koloss, skumjš kā sabrukums, tukša spēka ķēmīgais simbols, absurdais brīnums, bezjēdzīgā piramīda, ģitāra, tintnīca, teleskops,

garš un tukšs kā ministra runa, senais dievs un mūsdienu nezvērs... Tāds bija Tornis un vēl citāds. Un, ja man piemistu Pasaules Valdnieku sestais prāts, tagad, stāvēdams starp Torņa balssaišu kūļiem, kas apauguši ar grumbuļainiem uzgriežņu polipiem, es būtu dzirdējis, kā tas piesmacis čukst sfēru mūziku. Jo Tornis šajā brīdī uzsūca viļņus no dobās zemes sirds un pārraidīja tos tālāk uz visiem pasaules menhiriem. Kniedēm nosētu savienojumu rizoma, skriemeļu artroze, protēzes protēze. Kādas šausmas, lai ietriektu mani bezdibenī no šīs vietas, tiem vajadzētu sviest mani uz tā smailes pusi. Biju atgriezies no ceļojuma uz zemes sirdi, vēl apreibis no antipodu antigravitācijas virpuļiem.

Mēs nebijām murgojuši. Tagad Tornis man atklājās kā nenoliedzams pierādījums Plānam. Bet drīz Tornis pamanīs, ka esmu spiegs, ienaidnieks, smilšu graudiņš mehānismā, kuru tas simbolizēja un darbināja; un tad tas nemanāmi papletīs kādu no savu svina mežģīņu cilpām un mani norīs, un es pazudīšu Nekā dziļumos, aizceļošu uz Citurieni.

Ja es vēl kaut mirkli būtu aizkavējies zem Torņa režģiem, tā milzīgie nagi ieplestos, saliektos kā ilkņi un mani sagrābtu, un, kad es būtu aptīts, dzīvnieks smīnēdams nostātos iepriekšējā pozā kā ļaunu vēstošs un noziedzīgs zīmuļdrāžamais nazītis.

Vēl viena lidmašīna. Sī nav pacēlusies ne no vienas lidostas, šo radījis pats Tornis, tā bija izšķīlusies no Torņa mugurkaula skriemeļiem, no šī mastodonta kailā skeleta. Es skatījos uz Torni, un tam nebija gala, tāpat kā nebija gala Plānam, kura dēļ tas bija radīts. Ja es te varētu palikt, nebaidoties, ka mani aprīs, es vērotu, kā tas pārvietojas, pētītu tā lēno pārveidošanos, mikroskopiskās izmaiņas - sabrukumu un atjaunošanos pazemes strāvu vēsajā brīzē. Varbūt Pasaules Valdnieki prata zīlēt pēc šīm ģeo-mantiskajām kustībām un Torņa nemanāmajās metamorfozēs viņi saskatīja izšķirošas zīmes, slepenus vēstījumus. Tornis virpuļoja man virs galvas, Mistiskā Pola skrūvgriezis. Vai tomēr ne.

T'as slējās pilnīgi nekustīgs, kā magnetizēta ass, ap kuru griezās debesu velve. Bet man tik un tā reiba galva.

Cik labi Tornis sevi sargā, es spriedu - no tālienes tas draudzīgi miedz ar aci, bet, ja tu pienāc tuvāk un mēģini ielauzties tā noslēpumos, tas tevi nogalina, sastindzina tavus kaulus, vienkārši izrādot bezjēdzīgās šausmas, no kurām pats būvēts. Tagad es zinu, ka Belbo ir miris un ka Plāns pastāv īstenībā, jo īstenībā pastāv Tornis. Ja nepagūšu aizbēgt, aizbēgt vēl vienu reizi, es nevienam nevarēšu to izstāstīt. Jāceļ trauksme.

Troksnis. Stop! Atgriešanās realitātē. Lielā ātrumā garām drāzās taksometrs. Man ar lēcienu izdevās izrauties ārā no burvju apļa, es māju ar rokām un gandrīz paskrēju zem riteņiem, jo taksists nobremzēja tikai pēdējā mirklī, it kā apstātos nelabprāt. Pa ceļam viņš man ieminējās, ka arī viņam, naktīs te braucot garām, ir bail no Torņa, un tāpēc viņš vienmēr piedodot gāzi. -Kāpēc? - es viņam jautāju. - Parce que... parce que ça fait peur, c’est tout^198

Pēc brīža biju savā viesnīcā. Man ilgi bija jāzvana pie durvīm, līdz pamodināju miegaino portjē. Es sev teicu: tagad jāguļ. Visu pārējo var atlikt uz rītdienu. Iedzēru miegazāles - pietiekami daudz, lai varētu arī noindēties. Tālāko neatceros.

Die Narrheit hat ein grosses zeit;

Es lagert bei ihr alle Welt,

117 nodaļa

Zumal wer Macht hat und viel Geld. [199]

Sebastiāns Brants, Muļķu kuģis sebastlan Brant, Das Narrenschlft, 46

Pamodos divos pēc pusdienas truls un murgains. Skaidri atcerējos visu, taču nebūt nebiju pārliecināts, ka tas, ko atceros, ir patiešām noticis. Vispirms gribēju skriet lejā un nopirkt avīzes, tad nospriedu: pat ja tūlīt pēc notikušā Muzejā būtu iekļuvis vesels bars žurnālistu, šīs ziņas tik un tā vēl nebūtu parādījušās rīta avīzēs.

Turklāt Parīzei šodien pietika citu rūpju. To man uzreiz pateica viesnīcas šveicars, kad nokāpu iedzert kafiju. Pilsētā bija nemieri, daudzas metro stacijas bija slēgtas, daudzviet policija jau bija likusi lietā spēku, jo studentu bija pārāk daudz un viņi bija krieti pārspīlējuši.

Telefonu grāmatā sameklēju doktora Vāgnera numuru. Mēģināju zvanīt, taču svētdienā viņš, protams, neuzturējās savā kabinetā. Man noteikti bija jādodas uz Muzeju un viss jāpārbauda. Atcerējos, ka tas ir atvērts arī svētdienu pēcpusdienās.

Latīņu kvartālā valdīja satraukums. Man garām, skaļi klaigājot, gāja jauniešu bariņi ar karogiem. Pie Sitē salas redzēju policijas barjeras. Tālumā bija dzirdami šāvieni. Droši vien tā izskatījās sešdesmit astotajā gadā. Netālu no Snint Chapellc bija notikusi sadursme, gaisā sajutu asaru gāzes smaku. Netālu atskanēja šāvieni, nezināju, vai šāvēji ir studenti vai kruķi. Ļaudis man visapkārt metās skriet, kopā ar daudziem citiem patvēros kādā vārt-rūmē, mums priekšā aizstājās policijas kordons, bet no ielas atplūda kautiņa troksnis. Kāds kauns: te nu es tagad stāvēju kopā ar vecišķiem buržujiem un gaidīju, līdz revolūcija pierims.

Tad atradu brīvāku ceļu, līkumoju pa šaurām ieliņām ap Veco tirgu un iznācu uz rue St.-Martin. Muzejs bija atvērts. Tā baltajā pagalmā pie fasādes plāksnīte: “Conservatoire des arts et metiers, dibināta pēc Konventa lēmuma III gada 19. vandem-jērā... senajā Saint-Martin-des-Champs klosterī, kas celts vienpadsmitajā gadsimtā”. Viss kā allaž, neliels pulciņš svētdienīgu apmeklētāju, kas nelikās ne zinis par studentu sarīkotajiem tračiem.

Iegāju iekšā - svētdienās bez maksas - un redzēju, ka it viss izskatījās tāpat kā iepriekšējā dienā pirms pieciem pēcpusdienā. Sargi, apmeklētāji, Svārsts savā ierastajā vietā... Meklēju kādas pēdas, kas liecinātu par notikušo, bet, pat ja kaut kas bija noticis, kāds visu ļoti rūpīgi bija sakopis. Protams, ja kaut kas bija noticis.

Neatceros, kā pavadīju atlikušo pēcpusdienas daļu. Pat neatceros, ko redzēju, klīzdams pa ielām, brīžam spiests nogriezties no ceļa, lai izvairītos no drūzmas. Piezvanīju uz Milānu. Gribēju pārbaudīt. Uzgriezu Belbo numuru. Tad zvanīju Lorencai. Pēc tam uz Garamonu, lai gan zināju, ka redakcija ir slēgta un tur neviena nav.

Viss notika vakar, es spriedu. Bet no aizvakardienas līdz šodienai ir pagājusi vesela mūžība.

Vakarā pamanīju, ka vēl neko neesmu ēdis. Gribēju atrast mierīgu un labu vietu. Pie Vecā tirgus iegāju kādā restorānā, kur ēdienkarte pie durvīm man bija solījusi zivju ēdienus. Te bija pat pārāk daudz zivju. Galdiņš tieši iepretī akvārijam. Diezgan ne-

reāla vide, īsti piemērota, lai es atkal absolūti visu uzlūkotu ar aizdomām. Nekas nav nejaušs. Tā zivs izskatās kā astmas nomocīts isihasts, mūks, kas lēnām zaudē ticību un pārmet Dievam, ka tas laupījis pasaulei jēgu. Cebaot, Cebaot, kāpēc gan tu esi tik ļauns un liec man domāt, ka tevis nemaz nav? Miesa pārņem pasauli kā gangrēna... Tā otra zivs izskatās līdzīga Minnijai, mirkšķina savas garās skropstas un savelk lūpas kā sirsniņu. Min nija ir Mikimauša līgava. Es ēdu saladc folle un zivi, kas ir tik maiga kā bērna gaļa. Ar medu un pipariem. Paulikāņi ir tepat tuvumā. Bet tā zivs planē starp koraļļiem kā Bregē aeroplāns -lēnas tauriņa spārnu kustības, simts pret vienu, ka zivs noteikti vēro briestošo homunkula aizmetni, kas pamests atanora dibenā, bet šis briedējamais trauks ir caurs un iemests atkritumos pie Flamela mājas. Un vēl tur ir templiešu zivs - viscaur melnā, tā atriebīga meklē Nofo Dei. Templiete pieskaras astmas mocītajam mūkam, kas domās iegrimis un saviebies peld pretī neizsakāmajam. Pavēršu skatienu pāri ielai un ieraugu izkārtni CHEZ 11... -PIE R... Kāds varētu būt turpinājums? Pie rožkrustiešiem? Vai varbūt pie Rcihlina? Pie Rosispergiusa? Pie Račkovskaragocka-carogi? Zīmes, zīmes...

Paskatīsimies. Vienīgais veids, kā samulsināt velnu: iedvest viņam, ka tu netici viņa pastāvēšanai. Nav ko daudz prātot par naksnīgo skrējienu cauri Parīzei un par vīzijām, ko skatīju pie Torņa. Ja esi izgājis no Muzeja, kur esi redzējis nezin ko vai vismaz esi pārliecināts, ka esi tur nezin ko redzējis, - skaidrs, ka pēc tam ikviena pilsētas aina atgādina murgu. Tas ir normāli. Bet ko tad es redzēju Muzejā?

Man noteikti bija jārunā ar doktoru Vāgneru. Nezinu, kāpēc biju sev iedvesis, ka tas būs glābiņš. Runas terapija.

Kā gan es sagaidīju šo rītu? Man šķiet, ka biju ieklīdis kinoteātrī, tur rādīja Orsona Velsa Lēdiju no Sanbajas. Ainu ar spoguļiem es vairs nespēju izturēt un gāju ārā. Bet varbūt tā nemaz nebija un es to visu tikai iztēlojos.

Šodien deviņos no rīta es piezvanīju doktoram Vāgneram. Garamona vārds man palīdzēja pierunāt sekretāri savienot mani ar ārstu. Šķita, ka arī pats doktors mani atceras, un, kad izklāstīju, cik steidzami man nepieciešama palīdzība, piekrita, ka tūdaļ dodos pie viņa. Pusdesmitos, iekams ieradušies pārējie pacienti. Viņa balss izklausījās laipna un izprotoša.

Varbūt esmu tikai nosapņojis arī vizīti pie doktora Vāgnera. Sekretāre pavaicāja manu vārdu, uzvārdu un tamlīdzīgas formalitātes, aizpildīja kartīti, un es samaksāju par konsultāciju. Par laimi, jau biju nopircis biļeti uz mājām.

Pavisam neliels kabinets, bez dīvāniņa. Logi vērsti uz Sēnas krastmalu, kreisajā pusē - Torņa ēna. Doktors Vāgners mani sagaidīja profesionālā laipnībā, un būtībā tā bija pareizi, jo es taču vairs nebiju viens no viņa izdevējiem, bet gan pacients. Ar plašu un mierīgu rokas mājienu viņš mani aicināja apsēsties viņam iepretī, pats kā ministrijas ierēdnis iekārtojās otrpus rakstāmgaldam. Et alors?* Tā viņš teica un, iekustinājis savu grozāmo krēslu, pagrieza man muguru. Viņš sēdēja nokārtu galvu un - man šķita -sakļautām rokām. Man atlika vienīgi runāt.

Un es runāju, tic bija īsti vārdu plūdi, es izplāju visu, no sākuma līdz beigām, to, ko biju domājis pirms diviem gadiem un ko domāju pagājušogad, un to, ko, manuprāt, bija domājis Belbo, un ari manis iedomātās Diotallevi domas. Un - galvenais - to, kas bija noticis svētā Jāņa naktī.

Vāgners ne reizi mani nepārtrauca, ne reizi nepamāja ar galvu, ne reizi neiebilda. Tikpat labi viņš varētu būt aizmidzis.

Bet tāds droši vien bija viņa pacientu uzklausīšanas paņēmiens.

Un es runāju. Runas terapija.

Un tad es apklusu un gaidīju. Gaidīju viņa vārdus, kas mani izglābtu.

Vāgners piecēlās, pavisam lēni. Pat nepaskatījies uz manu pusi, viņš apgāja ap rakstāmgaldu un nostājās pie loga. Tagad viņš skatījās laukā, domās iegrimis, sakrustojis rokas aiz muguras.

Viņš klusēja desmit vai piecpadsmit minūtes.

Tad, joprojām stāvēdams ar muguru pret mani, viņš neizteiksmīgā, rāmā, nomierinošā balsī teica: - Monsieur, vous êtes fou.*

Viņš palika nekustīgi stāvam, es tikpat nekustīgi sēdēju.

Pagāja vēl piecas minūtes, un es sapratu, ka viņš neko vairs neteiks.

Seanss beidzies.

Izgāju no kabineta neatvadījies. Sekretāre man veltīja platu smaidu, un pēc mirkļa stāvēju Elizē Reklī avēnijā.

Pulkstenis bija vienpadsmit. Iegriezos viesnīcā pēc savām mantām un steidzos uz lidostu, paļaudamies uz likteņa labvēlību. Lidostā nācās gaidīt vēl divas stundas, un es piezvanīju uz Garamonu uz abonenta rēķina, jo man vairs nebija ne graša. Atbildēja Gudruna, viņa izklausījās vēl neapķērīgāka nekā parasti, un man trīs reizes bija jākliedz, lai viņa saka “jā, si, oui, yes’’ un piekrīt maksāt par sarunu.

Viņa raudāja, Diotallevi bija nomiris sestdienas naktī, tieši pusnaktī.

- Un šorīt bērēs nebija neviena! Neviena paša no viņa draugiem! Kāds kauns! Pat Garamona kungs neatnāca, viņš esot aizbraucis uz ārzemēm. Tikai es, Grācija, Lučāno un vēl viens kungs viscaur melnā, ar garu bārdu un skruļļainām šķipsnām pie ausīm, un ar tādu platmali galvā - izskatījās pēc īsta kaprača. Kas zina, no kurienes tāds bija uzradies. Bet jūs, Kasaubon, kur jūs bijāt? Un kur ir Belbo? Kas notiek?

Es taisnodamies kaut ko juceklīgi nomurmināju un noliku klausuli. Skaļrunī paziņoja, ka sākas iekāpšana, un es devos uz lidmašīnu.

JESOD

.

118 nodaļa

Sazvērestības sociālā teorija ir sekas tam, ka tiek pamests

Dievs un rodas jautājums: "Kas ir viņa vietā?"

karls Popers, Pieņēmumi un atspēkojumi Cari popper. Conjectures and refutatlons, London, Routledge, 1969,1,4

Lidojums nāca man par labu. Ks nc tikai pametu Parīzi, bet arī pazemi un pat virszemi, zemes garozu. Debesis un sniega klāti kalni. Vientulība desmittūkstoš metru augstumā un reibums, ko vienmēr izraisa lidojums, spiediena atšķirības, gaisa virpuļi. Domāju, ka tikai tur, augšā, es atkal atguvu stingru pamatu zem kājām. Un es nolēmu tikt skaidrībā, vispirms visu punktu pa punktam pierakstot savā piezīmju grāmatiņā un pēc tam aizvērtām acīm pārdomājot notikumus.

Vispirms nospriedu uzskaitīt nenoliedzamos faktus.

Nav apšaubāms tas, ka Diotallevi ir miris. To man pavēstīja Gudruna. Un Gudruna vienmēr bija palikusi ārpus mūsu spēles, viņa to nebūtu sapratusi, tātad viņa ir vienīgā, kas saka patiesību. Tāpat ir taisnība, ka Garamons nav Milānā. Protams, viņš tikpat labi varētu būt jebkurā citā vietā, taču tas, ka viņš nav bijis Milānā arī iepriekšējās dienās, ļauj pieņemt, ka viņš tiešām bijis Parīzē, kur es viņu redzēju.

Tieši tāpat Milānā nav Belbo.

Un tagad pieļausim, ka tas, ko es redzēju sestdienas naktī Saint-Martin-des-Champs, patiešām ir noticis. Varbūt tas nenotika gluži tā, kā to redzēju es, mūzikas un vīraka apdullināts, bet kaut kas tur noteikti notika. Tieši tāpat kā toreiz ar Amparo. Atgriezusies mājās, viņa, protams, nebija pārliecināta, ka viņā bijusi iemiesojusies Pomba Gira, bet viņa droši zināja, ka piedalījusies umbandas rituālā un tur ticējusi (vai vismaz izturējusies tā, it kā ticētu), ka viņā patiešām iemiesojusies Pomba Gira.

Un visbeidzot - taisnība ir tas, ko man kalnos teica Lija. Viņas skaidrojums ir absolūti pārliecinošs, un Provēnas vēsts ir tirgoņa pieraksti. Grange-aux-Dimēs nekad nav notikuši tem-pliešu slepenie saieti. Plāna nav, un nav ari Vēsts.

Šī tirgoņa lapiņa, veļasmazgātājas pieraksti, mums bija kā krustvārdu mīkla ar neaizpildītiem lauciņiem, un nebija norādījumu, kādi vārdi ierakstāmi tukšajās vietās. Lauciņus vajadzēja aizpildīt, lai visi vārdi labi sakristu. Bet varbūt šis nav veiksmīgs piemērs. Krustvārdu mīklā krustojas vārdi un sakrīt tikai to kopīgie burti. Bet mūsu spēlē krustojās nevis vārdi, bet gan jēdzieni un fakti, tātad arī spēles noteikumi bija pavisam citi. Un šādā spēlē ir trīs galvenie noteikumi.

Pirmkārt, jēdzienus var saistīt analoģija. Nepastāv kritēriji, kas jau pašā sākumā ļautu noteikt, vai analoģija ir izdevusies pietiekami laba, jo vienmēr atradīsies noteikts skatapunkts, no kura raugoties jebkas līdzinās kaut kam citam. Piemērs. Kartupeli var saistīt ar ābolu, jo abi aug dārzā un ir apaļi. No ābola ar bibliskām asociācijām var tikt pie čūskas. No čūskas - pie barankas, jo līdzīga ir forma. No barankas - pie peldriņķa, no peld-riņķa - pie jūras, no jūras - pie matrožiem, no matrožiem - pie alkohola, no alkohola - pie narkotikām, no narkotikām - pie šļirces, no šļirces - pie dūriena cauruma, no dūriena cauruma -pie bedrītes zemē un no zemes - atkal pie kartupeļa.

Perfekti. Un otrais spēles noteikums tieši to arī apgalvo: proti, ja beigās tout se tient, viss saskan, tātad ir spēlēts pareizi. No kartupeļa var tikt atpakaļ pie kartupeļa, tout se tient. Tātad viss ir pareizi.

Trešais noteikums: šīs asociācijas nedrīkst būt nedzirdētas un jaunatklātas. Gluži otrādi, jāatrod tādas, ko jau vismaz vienu reizi (vai vēl labāk, ja vairākkārt) būtu minējuši arī citi. Vienīgi tad krustpunkti izskatās pareizi un pārliecinoši, jo tic šķiet pašsaprotami.

Galu galā tā bija ari Garamona kunga doma: spiristiķu grāmatām nav jābūt oriģinālām, tām nav jāklāsta jaunas patiesības, bet gan jāatkārto jau agrāk teiktais. Citādi kas notiktu ar Tradīciju?

Tā rīkojāmies arī mēs. Neko neizgudrojām, vienīgi pārkārtojām mozaīkas gabaliņus. Tāpat bija darījis ari Ardenti, arī viņš neko neizgudroja, taču viņš mozaīku bija izkārtojis visai nemākulīgi. Turklāt viņš nebija tik izglītots kā mēs, tāpēc viņam gabaliņu bija daudz mazāk.

Savukārt Viņiem bija visi gabaliņi, taču nebija attēla, kādā tie izvietojami. Turklāt - tas jāuzsver vēlreiz - mēs bijām gudrāki.

Atcerējos vārdus, ko man teica Lija, kad todien kalnos pārmeta, ka esam aizrāvušies ar ļaunu spēli: “Ļaudis ir izbaduši pēc noslēpumainiem plāniem. Tikko tu viņiem kādu pamet, tie klūp tam virsū kā vilku bars. Tu izgudro, un viņi tic. Nevajag lieki kairināt iztēli, izdomājumu ir pietiekami daudz.”

Tā notiek vienmēr. Kāds jauns Hērostrats mokās, jo nezina, kā lai kļūst slavens. Tad viņš noskatās filmu, kurā vārgulīgs čalītis nošauj kantri mūzikas zvaigzni un kļūst par avīžu varoni. Hērostrats, atklājis labāko paņēmienu, iet un nošauj Džonu Lenonu.

Un tāpat notiek ar APSL. Kā lai kļūstu par dzejnieku, kuram izdotas grāmatas un kura vārds iekļauts enciklopēdijās? Gara-mons paskaidro: tas ir vienkārši, tikai jāsamaksā. APSL tas agrāk nav ienācis prātā, bet, ja jau pastāv Manuzio plāns, viņš tajā labprāt iekļaujas. Katrs APSL ir pārliecināts, ka gaidījis tikšanos ar Manuzio jau kopš agras bērnības, vienīgi nav zinājis, ka tas patiešām pastāv.

Tieši tāpat arī mēs izgudrojām neeksistējošu Plānu, un Viņi ne tikai to atzina par labu, bet arī nāca pie pārliecības, ka paši tajā ietilpuši jau kopš laika gala, vai, pareizāk sakot, nosprieda, ka viņu juceklīgo un paviršo ieceru fragmenti ir mūsu Plāna posmi, bet mūsu Plāna pamatā bija nenoliedzama loģika - analoģijas, šķituma un aizdomu loģika.

Bet, ja tu esi izgudrojis Plānu un citi ņemas to iemiesot, Plāns itin kā kļūst reāls. Vismaz kopš šī brīža tas pastāv īstenībā.

Un turpmāk spiristiķu bari trauksies pa visu pasauli, meklēdami karti.

Mēs piedāvājām karti ļautiņiem, kuri mēģināja pārvarēt savu dziļo iekšējo neapmierinātību un vilšanos. Kas tā bija par frustrā-ciju? Atbildi man palīdzēja uzminēt Belbo pēdējais fails: ja Plāns patiešām pastāvētu, neveiksmju nebūtu. Tu, cilvēks, ciet sakāvi, bet ne jau savas vainas dēļ. Padoties kosmiskai sazvērestībai nav nekāds apkaunojums. Tu neesi gļēvs, tu esi moceklis.

Tu taču nežēlojies par to, ka esi mirstīgs, tu krīti par upuri tūkstošiem mikroorganismu, pār kuriem tev nav varas. Tu neesi atbildīgs par to, ka tavi kāju pirksti nav tikpat veikli kā rokām, ka nozudusi aste, ka izkritušie mati un zobi neataug, ka neatjaunojas nervu šūnas, ko tu zaudē katru dienu, un ka tavi asinsvadi pārkaļķojas. Vainīgi ir Skaudīgie Eņģeļi.

U11 tieši tāpat ikdienas dzīvē. Piemēram, biržas krahs. Tas notiek tāpēc, ka vairāki cilvēki reizē veikuši kādu nepareizu gājienu, un šīs kļūdas kopā rada paniku. U11 tas, kuram ir vājāki nervi, jautā: “Kurš sarīkojis šo sazvērestību? Kurš ir ieguvējs?” Noteikti jāatrod ienaidnieks, kas šo sazvērestību sarīkojis, jo citādi vainīgam jājūtas tev pašam. Vai pareizāk: patiesībā tu jūties vainīgs, un tāpēc tu izgudro sazvērestību, pat vairākas. Un, lai ar tām cīnītos, tev pašam jārada sava sazvērestība.

Un, meklēdams attaisnojumu tam, ka neizproti notiekošo, tu izgudro aizvien jaunas un jaunas ienaidnieku sazvērestības un pats tām aizvien vairāk pieķeries, un arī savējo tu radi pēc to parauga. Tāpat notika, kad jezuīti, bēkonieši, paulikāņi un ncotem-plieši cits citam piedēvēja savus plānus. Diotallcvi reiz secināja: “Skaidrs, ka tu otram piedēvē to, ko dari pats. U11, tā kā tavas izdarības ir derdzīgas, visu derdzīgumu tu vari uzvelt citiem.

778 TaČu parasti izrādās, ka pārējie gribētu darīt tieši tās derdzīgās

lietas, ar kurām nodarbojies tu, un viņi tev palīdz, apliecinādami, ka patiesībā - jā, jā, viņi vienmēr ilgojušies pēc derdzeklībām, ko tu viņiem piedēvē. Dievs sit ar aklumu tos, ko grib pazudināt. Vajag tikai Viņam nedaudz palīdzēt.”

Ja jau sazvērestībai jāpastāv, tai jābūt slepenai. Jāpastāv noslēpumam, kuru izzinājuši mēs vairs nejutīsimies frustrēti, jo noslēpums mums sniegs glābiņu; vai arī par glābiņu uzskatāma pati noslēpuma izzināšana. Vai maz pastāv tik starojošs noslēpums?

Protams, pastāv. Tikai ar noteikumu, ka mēs to nekad nevarēsim atklāt. Atklāts tas mums nestu vienīgi vilšanos. Vai tad Aljē nebija runājis par ilgām pēc noslēpumainā, kas saviļņoja visu Antonija pēcteču laikmetu? Tikko taču bija nācis kāds, kurš sevi bija pasludinājis par Dieva dēlu, par Dieva dēlu, kas kļuvis par miesu un izpērk visus pasaules grēkus. Vai tad tas nebija varens noslēpums? Viņš solīja glābiņu katram, vajadzēja tik mīlēt savu tuvāko. Vai tas bija nieka vērts noslēpums? Turklāt tika solīts, ka ikviens, kurš īstajā brīdī izrunās īstos vārdus, spēs pārvērst gabalu maizes un pusglāzi vīna par Dieva dēla miesu un asinīm un pats no tā visa varēs baroties. Vai tāds noslēpums bija zemē metams? Tas vedināja baznīcas tēvus vispirms pieņemt un tad pasludināt, ka Dievs ir Viens un Trīsvienīgs un ka Svētais Gars nāk no Tēva un Dēla, bet Dēls nenāk no Tēva un Svētā Gara. Vai tad tā bija tikai māņu formula hiliķiem? Un tomēr tic, kam pestīšana jau bija rokas stiepiena attālumā - do ityourself* - nelikās ne zinis. Vai tad tā ir atklāsme? Tik vien? Cik banāli! Un tie atkal sēžas savās liburnās un histēriski kuģo pa visu Vidusjūru, meklēdami citas zudušās gudrības, kurām trīsdesmit sudraba grašu vērtās dogmas būtu tikai ārējais piesegs, līdzības, kas izteiktas garā

nabagajiem, hieroglifi, kas pauž dziļākus mājienus, acs piemiegšana pneimatiķiem. Un Trīsvienības noslēpums? Tas ir pārāk vienkāršs, aiz tā noteikti slēpjas kas cits.

Reiz kādam vīram (šķiet, tas bija Rubinšteins) jautāja, vai viņš ticot Dievam, un viņš atbildēja: “Ak nē, es ticu... kaut kam daudz varenākam...” Bet bija vēl viens vīrs (laikam Cestertons), kurš teica: “Kad cilvēki vairs netic Dievam, tas nenozīmē, ka viņi vairs netic nekam, - viņi tic visam.”

Viss nav lielāks noslēpums. Un lielāku noslēpumu nemaz nav, jo atklāti tie tik un tā kļūst mazi. īsts ir tikai tukšs noslēpums. Noslēpums, kas vienmēr aizslīd prom. Orhidejas noslēpums ir tas, ka tā ietekmē pautus (tieši tos apzīmē grieķu vārds orehidion, no kura cēlies orhidejas nosaukums), bet pauti nozīmē kādu zodiaka zīmi, un zodiaka zīme - eņģeļu hierarhiju, tā savukārt -muzikālo gammu, bet gamma - četru dzīvības sulu attiecības un tā tālāk līdz bezgalībai. Tikt iniciētam - iemācīties nekad vairs neapstāties. Pasaule tiek lobīta kā sīpols - sīpols, ko veido tikai miza. Iztēlosimies bezgalīgu sīpolu, kura centrs atrodas jebkur, bet ārpuse - nekur. Iniciētā ceļš pa Mēbiusa lenti.

īsts iesvētītais ir tas, kurš apzinās, ka visvarenākajam noslēpumam nav satura. Nevienam ienaidniekam nekad neizdosies piespiest atklāt tādu noslēpumu, un to nekad neizdibinās neviens ticīgais.

Tagad rituāls, kas naktī bija noticis pie Svārsta, man šķita daudz loģiskāks, secīgāks, saprotamāks. Belbo bija apgalvojis, ka viņam ir zināms noslēpums, un bija ieguvis varu pār Viņiem. Un tos gluži dabiski un instinktīvi pārņēma kāre izspiest no Belbo šī noslēpuma atbildi, šīm alkām bija ļāvies pat tik gudrs vīrs kā Aljē, kurš, padzirdējis par dižo noslēpumu, tūdaļ bija rībinājis trauksmes tamtamus, lai sapulcētu pārējos. Un, jo ietiepīgāk Belbo liedzās noslēpumu atklāt, jo ciešāka kļuva Viņu pārliecība, ka 780 noslēpums ir patiešām dižens. Un, jo dedzīgāk Belbo apgalvoja,

ka viņam nekāds noslēpums nav zināms, jo vairāk Viņi ticēja, ka Belbo tas zināms gan, - turklāt īsts noslēpums, jo neīstu viņš būtu atklājis pavisam viegli.

Gadsimtiem ilgi šī noslēpuma meklēšana kā saistviela bija turējusi viņus visus kopā, par spīti savstarpējiem lāstiem, iekšējām cīņām un nodevīgiem dūrieniem. Tagad viņi tuvojās atklāsmei. Un viņus pārņēma divu veidu bailes: pirmkārt, noslēpuma atrisinājums varētu nest tikai vilšanos; un, otrkārt, kad tas būs kļuvis zināms visiem, nebūs vairs neviena noslēpuma. Un tas nozīmētu Viņu beigas.

Un Aljē apjauta: ja Belbo runās un visi uzzinās viņa teikto, viņš pats, Aljē, zaudēs savu netveramo auru, kas viņam piešķīra harismu un varu. Taču, ja Belbo uzticēs noslēpuma atrisinājumu vienīgi viņam, Aljē arī turpmāk būs un paliks grāfs Senžermēns, nemirstīgais. Novilcināt noslēpuma atklāšanu nozīmēja paildzināt Aljē nemirstību. Tāpēc viņš mēģināja pierunāt Belbo iečukstēt atbildi viņam ausī. Bet, sapratis, ka nekas neizdosies, viņš, sarīkodams melodramatisku izrādi, provocēja Belbo, zinādams, kāda būs Belbo reakcija. Vecajam grāfam nebija sveša pjemon-tiešu daba, viņš zināja, ka to ietiepība un spēja saskatīt smieklīgo pārspēj bailes. Un viņš piespieda Belbo pieņemt izaicinājumu un skaļā balsī pateikt galīgo nē.

Bet pārējie, šo pašu baiļu pamudināti, izlēma, ka labāk Belbo nogalināt. Viņi zaudēja karti, bet tas jau nekas - būs daudzi citi gadsimti, ko atkal varēs ziedot tās meklējumiem. Toties viņi izglāba savu izkurtējušo un slienaino iekāri.

Atcerējos, ko man reiz bija stāstījusi Amparo. Pirms ierašanās Itālijā viņa vairākus mēnešus bija dzīvojusi Ņujorkā. Tur viņa bija apmetusies kādā no rajoniem, kur ainiņas, ko rāda filmās par baismīgām slepkavībām, ir dzīves īstenība. Un viņa bieži atgriezās mājās viena pati divos naktī. Un, kad es viņai jautāju, vai viņa nebaidījās no seksuālajiem maniakiem, viņa man atklāja savu

aizsardzības paņēmienu. Tikko viņai draudīgi tuvojās kāds mani-akveidīgais, viņa tūdaļ saņēma to aiz rokas un teica: “Nu tad liksimies gultā!” Un nabaga maniaks apjucis laidās prom.

ja tu esi seksuāls maniaks, tu seksu nemaz nevēlies, tu tikai gribi to iekārot, ļaunākajā gadījumā tu esi ar mieru to nolaupīt, bet upurim jāpretojas vai jābūt bezpalīdzīgam. Bet, ja seksu tev pasniedz uz paplātes, sak, ņem un mielojies, - skaidrs, ka tu bēdz projām, jo citādi kas gan tu būtu par maniaku.

Bet mēs tikai uzkurinājām viņu iekāri, piedāvājām viņiem vistukšāko noslēpumu, par kuru tukšāks nemaz nav iedomājams. Jo mēs ne vien nezinājām tā atrisinājumu, bet piedevām apzinājāmies, ka arī pats noslēpums ir viltojums.

Lidmašīna laidās virs Monblāna, un visi pasažieri metās pie iluminatoriem, lai varētu patīksmināties par šo trulo buboni, kas uzmeties pazemes strāvu traucējumu iespaidā. Ks prātoju: ja manas pēdējās domas ir pareizas, tad varbūt arī pazemes strāvas nemaz nepastāv, tāpat kā nepastāv Provēnas vēsts. Bet Plāna atšifrēšanas gaita, ko bijām rekonstruējuši, bija tikai pasaules Vēsture.

Man atmiņā atausa Belbo pēdējais fails. Ja jau esamība ir tik tukša un trausla, ka to balsta vienīgi noslēpumu meklētāju ilūzijas, tad patiesi ir vārdi, ko tonakt umbandas teltī teica sakāvi piedzīvojusī Amparo: atbrīvošanās nav iespējama... mēs visi esam vergi, dodiet mums saimnieku, neko citu mēs neesam pelnījuši...

Nē, tā nav taisnība. Tā nav taisnība, jo Lija man iemācījusi, 782 ka pastāv arī kas cits, un man ir pierādījums, kuru sauc par Džū-lio un kurš šobrīd rotaļājas kalnu pļava un rausta aiz astes kazu.

Turklāt tā nav taisnība, jo Belbo divreiz pateica “nē”.

Pirmoreiz viņš pateica “nē” Abulafijam un visiem tiem, kas mēģinātu ielauzties viņa noslēpumos. “Vai tu zini paroli?” - tāds bija jautājums. Un atbilde, visu zināšanu atslēga, bija “nē”. Maģiskais vārds nepastāv, un mēs to nezinām. Un tas, kurš spēj atzīt, ka nekā nezina, tomēr var kaut ko uzzināt - vismaz tik daudz, cik uzzināju es.

Un otrreiz viņš pateica “nē” sestdienas naktī, atsakoties no glābiņa, kas viņam tika piedāvāts. Viņš taču būtu varējis izgudrot jebkādu karti vai nosaukt kādu no tām, ko viņam biju rādījis es, jo tai ārprātīgo varzai ar pašu piekārto Svārstu tik un tā nebūtu izdevies noteikt, kur meklējams Umbilicns Mundi, un, pat ja Svārsts viņiem norādītu kādu punktu, paietu vairāki desmiti gadu, līdz viņi saprastu, ka tas nav īstais. Tomēr Belbo negribēja piekāpties, viņš izvēlējās nāvi.

Ne jau tāpēc, ka viņš negribētu piekāpties varaskārei. Viņš negribēja piekāpties bezjēdzībai. Un tas nozīmē, ka viņš zināja: lai arī cik trausla ir esamība, lai arī cik bezgalīgi un bezmērķīgi ir jautājumi, ar kuriem mēs vēršamies pie pasaules, tomēr pastāv kaut kas, kam ir vairāk jēgas nekā visam pārējam.

Ko īsti bija apjautis Belbo, varbūt pašā pēdējā mirklī? Kas viņam ļāva iebilst savam pēdējam, izmisuma pilnajam failam un neuzticēt savu likteni tiem, kas viņam piedāvāja kaut kādu Plānu?

Ko viņš beidzot bija sapratis, kas viņam ļāva likt uz spēles dzīvību tā, it kā visu, kas viņam jāzina, viņš būtu zinājis jau sen, tikai iepriekš nebūtu to pamanījis, un it kā tagad šī vienīgā, patiesā, absolūtā noslēpuma priekšā viss, kas notika muzejā, būtu neglābjami muļķīgs, - un tad jau būtu muļķīgi arī ar visiem spēkiem turēties pie dzīves. 783

Visu es vēl nezināju, vienu ķēdes posmu vēl nebiju atradis. Man šķita, ka zinu katru Belbo soli un domu no dzimšanas līdz pašai nāvei, tomēr viena posma vēl trūka.

Atgriezies Itālijā, meklēju kabatā pasi un atradu šīs mājas atslēgu. Biju to paņēmis ceturtdien kopā ar Belbo dzīvokļa atslēgu. Un es atcerējos dienu, kad Belbo mums bija parādījis savu veco skapi un teicis, ka tur glabājoties viņa opera omnia^200 vai drīzāk - juvenilia.[201] Varbūt Belbo bija uzrakstījis ko tādu, kā nebija Abulafijā, bet kas varēja glabāties, apslēpts tur, N lauku mājās.

Manos pieņēmumos nebija nekā loģiska. Un es nospriedu, ka tas ir pietiekami labs iemesls, lai šos pieņēmumus atzītu par pamatotiem. Tik tālu es biju nonācis.

Sēdos savā mašīnā un braucu šurp.

Es te nesastapu vairs pat večiņu - kas nu viņa bija, Kanepas radiniece vai mājas uzraudze, ko bijām satikuši toreiz. Varbūt arī viņa pa šo laiku bija nomirusi. Te nav neviena. Es izgāju cauri vairākām telpām, visur mitruma un pelējuma smaka, es pat gribēju nolikt “priesterīti” kādā no guļamistabām. Taču jūnijā nav jēgas sildīt gultu, pietiek atvērt logus, un iekšā ieplūst siltais vakara gaiss.

Saule norietēja, bet mēness vēl nebija redzams. Gluži kā Parīzē sestdienas naktī. Mēness uzlēca ļoti vēlu, es tā smalko sirpi redzu tagad - tas lēnām kāpj augšā pār zemākajiem pakalniem, starp Briko kalnu un citu dzeltenīgu pauguru, kur varbūt jau nopļauta labība.

Laikam atbraucu ap sešiem vakarā, vēl bija gaišs. Nebiju paņēmis līdzi nekā ēdama. Vēlāk, klīzdams pa māju, iegāju virtuvē un atradu pie griestu sijas piesietu žāvētu desu. Tā manas vakariņas bija cicta desa un svaigs ūdens, šķiet, ka paēdu ap desmitiem. Tagad man slāpst, sēžu šeit, onkuļa Karlo kabinetā, esmu paķēris līdzi karafi ar ūdeni un laiku pa laiciņam padzeros, un, kad karafe iztukšota, es nokāpju lejā un atkal to piepildu. Tagad varētu būt ap trijiem nakti. Bet es sēžu tumsā un nevaru saskatīt, cik rāda pulkstenis. Ks skatos laukā pa logu un domāju. Pa pauguru sāniem slīd tādi kā jāņtārpiņi, kā krītošas zvaigznes. Tās ir retās mašīnas, kas nolaižas ielejā un tad līkumo augšup uz ciemiem, kas izvietojušies pakalnu terasēs. Belbo bērnībā tādus skatus te nevarēja redzēt. Nebija mašīnu, nebija šo ceļu, un vakaros vajadzēja aptumšot logus.

Tikko biju atbraucis, tūdaļ atvēru skapi ar Belbo jaunības darbiem. Plauktu plaukti pilni ar papīriem, te bija viss, sākot no sākumskolas sacerējumiem līdz pusaudža gados rakstītiem dzejoļu un prozas gabalu žūkšņiem. Jaunībā visi raksta dzeju, tikai īsti dzejnieki šos dzejoļus vēlāk iznīcina, bet slikti dzejnieki -publicē. Belbo bija pārāk stingrs pret sevi, lai tos saglabātu, un pārāk neaizsargāts, lai tos iznīcinātu. Tāpēc viņš tos bija apglabājis te, onkuļa Karlo skapī.

Es lasīju vairākas stundas. Un pēc tam ilgas stundas, līdz pat šim brīdim, domāju par pēdējo tekstu, ko atradu, kad jau grasījos mest mieru.

Es nezinu, kad Belbo to sarakstījis. Tās ir daudzas lappuses, kurās pamīšus klājas dažādi rokraksti, pareizāk - viena cilvēka rokraksts dažādos laika posmos. Šķiet, viņš to sarakstījis jau ļoti sen, sešpadsmit vai septiņpadsmit gadu vecumā, tad nolicis šo tekstu malā un atgriezies pie tā varbūt divdesmit gadu vecumā. Tad atkal to papildinājis un labojis trīsdesmit gados un vēlāk, droši vien līdz pat brīdim, kad pavisam atteicās no rakstīšanas -ja neņem vērā vēlākās spēles ar Abulafiju. Taču viņš nebija uzdrošinājies pārrakstīt šīs rindas kompjūterā, viņš negribēja tās pakļaut elektroniskam pazemojumam.

Es lasīju, un man šķita, ka sekoju līdzi labi zināmiem notikumiem: dzīvei N miestiņā laikā no 1943. līdz 1945. gadam. Onkulis Karlo, partizāni, salēziešu draudzes nams, Cecīlija, taure. iVlan nebija svešs šī stāsta prologs, tās bija tēmas, kas uzmācās Belbo, kad viņš bija alkohola atmaidzināts, vīlies vai ciešanu nomākts. Atmiņu literatūra - to zināja arī viņš - ir nožēlojamo pēdējais patvērums.

Bet es neesmu literatūras kritiķis. Es atkal esmu Sems Speids, kurš meklē pēdas, pēdējo izskaidrojumu.

Un tā es atradu Atslēgas Tekstu. Iespējams, tā ir pēdējā nodaļa stāstā par Belbo dzīvi N. Pēc tam vairs nevar būt noticis nekas.

un tad tika iešķilta uguns taures kronī, un es redzēju, kā kupolā atveras sprauga un brinumaina liesmu bulta traucas lejup, cauri taurei, un ieskrien nedzivajos ķermeņos. Tad atvere atkal aizvērās un ari taure tika nolikta malā.

Jonahs Valentīns Andrea, Kristiānā Rozenkrelca ķīmiskās kāzas Johann Valentīn Andreae, Die Chymisctie Hochzeit des Christlan Rosencreutz, Strassburg, zetzner, 1616, 6, pp. 125 • 126

119 nodaļa

Tekstā vietām šis tas nosvītrots, šis tas izlaists vai

atkārtojas. Un es to nevis pārlasu, bet izdzīvoju vēlreiz.

Tas droši vien notika aptuveni 1945. gada aprīļa beigās. Vācu armija jau bija sakauta, fašistu vienības gandrīz izkliedētas. Katrā ziņā N miestiņu jau pilnīgi un galīgi savā varā bija pārņēmuši partizāni.

Pēc pēdējās kaujas (tieši tās, par kuru Belbo gandrīz pirms diviem gadiem bija mums stāstījis šeit, savās lauku mājās) dažādās partizānu brigādes nolēma sapulcēties N, lai pēc tam ar apvienotiem spēkiem uzbruktu pilsētai. Viņi gaidīja Londonas radio signālu, lai sāktu uzbrukumu brīdī, kad Milānas iedzīvotāji būs gatavi sākt sacelšanos.

Ieradās arī Garibaldi vienības, tās komandēja Rass - milzis ar melnu bārdu, kuram miestiņā bija liela piekrišana. Garibaldie-šiem nebija vienotu formastērpu, vienīgā kopīgā pazīšanās zīme bija sarkani lakatiņi ap kaklu un sarkanas zvaigznes pie krūtīm. Un arī bruņojušies viņi bija ar nez kur salasītiem ieročiem - dažam aizvēsturiska bise, citam automāts, kas atņemts kādam piebeigtam ienaidniekam. Viņu izskats nebija salīdzināms ar Badoljo brigāžu vīriem, kuri nēsāja gaišzilus kaklautus, bija tērpušies haki krāsas uniformās, kas daudz neatšķīrās no angļu formām, un bija bruņoti ar pavisam jauniem sten automātiem. Sabiedrotie atbalstīja Badoljo vienības ar dāsnām veltēm, ko nometa ar izpletņiem; pirms dāvanu lietus jau divus gadus katru vakaru pulksten vienpadsmitos apkārtni vispirms izpētīja noslēpumainais Pippetto, angļu izlūklidmašīna. Nevienam gan nebija skaidrs, ko šie izlūki izlūko, jo daudzu kilometru plašā apkārtnē nebija saskatāma pat vismazākā gaismiņa.

Starp Garibaldi un Badoljo vienībām valdīja visai saspringtas attiecības. Daži stāstīja, ka izšķirošās kaujas vakarā badoljieši esot vajājuši ienaidniekus, saukdami: “Uz priekšu, Savoija!” Bet badoljieši taisnojās, ka tas esot tikai vecs paradums: ko gan citu tu sauksi, kad meties uzbrukumā, tas jau vēl nenozīmē, ka viņi esot monarhisti, arī viņiem ir skaidrs, ka pēdējo gadu notikumos karalis nav bez vainas. Bet garibaldieši tik smīkņāja: var jau, protams, piesaukt karali un visu Savojas dinastiju, metoties tuvcīņā ar durkļiem, bet ne jau mazā miestiņā ar automātu rokās skrienot gar mājas stūri pakaļ ienaidniekam. Un vispār badoljieši esot pārdevušies angļiem.

Abām grupām tomēr vajadzēja draudzīgi vienoties un izvēlēties kopīgu pavēlniecību, kas varētu vadīt uzbrukumu Milānai. Par galveno izvēlējās Terci, kurš komandēja vislabāk bruņoto partizānu brigādi. Viņš bija visvecākais, bija īsts varonis, piedalījies arī Pirmajā pasaules karā, un viņam uzticējās sabiedrotie.

Dažas dienas vēlāk, manuprāt, neilgi pirms Milānas sacelšanās, partizāni devās pirmajā uzbrukumā pilsētai. Ciemā pienāca labas ziņas: operācija esot bijusi veiksmīga un vienības ar uzvaru atgriežoties N. Tomēr esot arī kritušie. Klīda pat baumas, ka Rass kaujā esot kritis, bet Terci ievainots.

Tad kādu pēcpusdienu atskanēja mašīnu troksnis, tālumā varēja dzirdēt karavīru uzvaras dziesmas, un miestiņa iedzīvotāji tūdaļ steidzās uz galveno laukumu. Pirmās mašīnas jau nogriezās no šosejas, partizāni no kravas kastēm un pa kabīņu lodziņiem māja ar ieročiem. Uzvaroši izslietas dūres, karogi, ziedu kalni -viņi jau pa ceļam bija ierakti puķēs.

Piepeši daži iesaucās: “Ras, Ras!” Un patiešām - tas bija

Rass, pa pusei izliecies no Dodgc, izspūrušu bārdu, krekls uz krūtīm pavēries, un tur rēgojās melnu, sasvīdušu spalvu kušķi. Viņš smaidīja un sveicināja sanākušo pūli.

No tās pašas mašīnas izkāpa arī Rampīni, tuvredzīgs puika, kas arī bija spēlējis dona Tiko orķestrī, nedaudz vecāks par citiem muzikantiem. Pirms trim mēnešiem viņš bija pazudis no mājām, un klīda valodas, ka viņš esot aizbēdzis pie partizāniem. Un patiešām - lūk, viņš stāvēja: ap kaklu sarkans lakatiņš, mugurā haki krāsas frencis, kājās zilas bikses. Tā bija orķestra forma, bet piedevām viņam ap vidu bija siksna ar maksti, un makstī - pistole. Cauri saviem biezajiem briļļu stikliem, kuru dēļ viņš tik bieži bija izpelnījies skolas un orķestra biedru izsmieklu, Rampīni tagad uzlūkoja meitenes, kas spietoja ap viņu, it kā viņš būtu Flešs Gordons. fākopo prātoja, vai tai meiteņu bariņā stāv arī Cecīlija.

Jau pēc pusstundas laukums bija pilns ar partizāniem, un pūlis skali pieprasīja Terci. Viņam bija jāsaka runa.

Uz municipalitātes ēkas balkona parādījās Terci, bāls, noguris. Viņš balstījās uz kruķiem un pamāja ar roku, lai apklusinātu pūli. Jākopo gaidīja runu, jo visu viņa bērnību (tāpat kā viņa vienaudžiem) bija iegrozījušas dučes dižās un vēsturiskās runas. Pēc tam svarīgākos šo runu fragmentus skolā vajadzēja mācīties no galvas, bet, tā kā dučes runās nenozīmīgu frāžu nebija, nācās iekalt visu pēc kārtas.

Iestājās klusums. Terci ierunājās piesmakušā, grūti saklausāmā balsī. Viņš teica: “Pilsoņi, draugi. Pēc tik ilgām ciešanām un upuriem... te nu mēs esam. Godināsim tos, kas krituši par brīvību!”

Un viss. Viņš devās prom.

Bet pūlis gavilēja, partizāni paslēja gaisā savus automātus, ložmetējus, šautenes un bises un raidīja svētku zalves, bet puikas aizrautīgi ložņāja karavīriem un miestiņa iedzīvotājiem starp kājām, uzlasīdami čaulītes, kas skrēja uz visām pusēm: tās bija īstas bagatības, kas zina, vai tada raža vēl kādreiz būs gaidama, -pastāvēja briesmas, ka jau pēc mēneša karš būs cauri.

Tomēr bija arī kritušie. Nelaimīgas sagadīšanās dēļ abi bija no Sandāvides, neliela ciematiņa augstāk pakalnos, netālu no N, un tuvinieki lūdza, lai puišus apglabā ciema kapos.

Partizānu pavēlniecība nolēma, ka tām jābūt svinīgām bērēm: kritušos izvadīs visas vienības, sērām izrotātas automašīnas, miestiņa pūtēju orķestris un katedrāles priesteris. Un arī svētdienas skolas orķestris.

Dons Tiko tūdaļ bija piekritis šim uzaicinājumam. Viņš vienmēr esot bijis antifašists, vismaz tā apgalvoja viņš pats. Bet orķestra puikas runāja, ka galvenais iemesls esot divi sēru marši, ko dons Tiko viņiem mēģinājumos liekot pūst jau veselu gadu, -beidzot taču tie jānospēlē arī publikas priekšā. Bet dona Tiko nelabvēļi ciemā baumoja, ka šis gribot aizmirst negadījumu ar Jauno fašistu maršu.

Ar Jauno fašistu maršu bija gadījies tā.

Pirms vairākiem mēnešiem, kad miestiņā vēl nebija partizānu, dona Tiko orķestris spēlēja nez kādu baznīcas svētku svinīgajā gājienā. Viņus apturēja melnkreklu patruļa. “Svētais tēvs, uzspēlējiet Jauno fašistu maršu” teica melnkreklu kapteinis, nevērīgi rotaļādamies ar automātu. Ko darīt? Dons Tiko teica zēniem: “Puiši, nav ko spītēties, jāglābj sava āda!” Viņš ar zizlīti pamāja ritmu, orķestris uzsāka spēlēt, un kakofonisku pūtienu troksnis pārskanēja visu N - tauru šķībajos un greizajos blējienos tikai ar izmisīgām pūlēm bija iespējams saklausīt ko līdzīgu Jauno fašistu maršam. Briesmīgs kauns gan diriģentam, gan orķes-trantiem. Kauns, jo viņi bija piekāpušies, teica dons Tiko, bet vēl lielāks kauns, tāpēc ka bija spēlējuši tik slikti. Viņš esot gan priesteris, gan antifašists, bet pirmām kārtām - mākslinieks.

Jākopo todien nespēlēja. Viņam bija iekaisušas mandeles. Altiņus pūta tikai Annibale Kantalamesa un Pio Bo. Viņu nerit-miskie pūtieni droši vien deva lielu ieguldījumu fašistiskā režīma sagraušanā. Bet ne jau tas rūpēja Belbo, vismaz ne tolaik, kad viņš rakstīja šīs lappuses. Viņš atkal bija palaidis garām iespēju noskaidrot, vai viņš būtu pratis pateikt nē. Varbūt tāpēc viņš mira, pakārts pie Svārsta.

Tika izlemts, ka bēres notiks svētdienas priekšpusdienā. Visi sapulcējās laukumā pie katedrāles. Terci ar savām vienībām, onkulis Karlo un citi ievērojami miestiņa iemītnieki, visi parādes tērpos un ar Pirmā pasaules kara apbalvojumiem pie krūtīm, un nebija svarīgi, kurš šeit bija fašists, kurš antifašists, - visi bija sanākuši godināt kritušos varoņus. Un tepat bija arī mācītāji, pilsētas pūtēju orķestris tumšās formās un bēru rati, ko vilka zirgi ar greznām sēru segām melnā, smilšu un sudraba krāsā. Kučieris uzposies kā Napoleona armijas maršals: trisstūrenc un apmetnis ar pelerīni tais pašās krāsās kā zirglietas. Un tepat bija arī svētdienas skolas orķestris: cepures ar nagu, haki krāsas frenči un tumšzilas bikses, spoži nospodrinātas taures, melni koka pūšamrīki un saulē mirdzoši šķīvji un bungas.

No N līdz Sandāvidei bija jāpieveic pieci vai seši kilometri pa stāvu, līkumotu ceļu. Svētdienas pēcpusdienās šo maršrutu veica ciema pensionāri: pastaiga, ķegļu spēle, dažas pudeles vīna, kāds ceļa gabaliņš augšup, atkal ķegļi - un tā tik uz priekšu lidz baznīciņai kalna galā.

Daži kilometri pret kalnu ir nieks, ja pa ceļam atpūšas un uzspēlē ķegļus, tos var moži nosoļot ari ierindā, ierocis pār plecu, skatiens pievērsts pakalna galam, visapkārt spirdzīgais pavasara gaiss. Bet pavisam kas cits ir nosoļot piecus kilometrus kalnup, spēlējot tauri: piepūstie vaigi sāp, sviedri tek straumēm, trūkst elpas. Miestiņa orķestris pie tādiem gājieniem bija pieradis kopš laika gala, bet dona Tiko zēniem tas bija īsts pārbaudījums.

Tomēr viņi turējās kā varoņi. Dons Tiko ar zizlīti šķēla gaisu, klarnetes izmisīgi spiedza, saksofons aizsmacis vēkšķēja, tūbas un trompetes raidīja agonijas kaucienus, tomēr viņi izturēja līdz pat kalnu ciematiņam, līdz nogāzei, virs kuras atradās kapsēta. Annibale Kantalamesa un Pio Bo jau sen tikai izlikās spēlējam, bet Jākopo apzinīgi pildīja savu ganusuņa pienākumu, juzdams dona Tiko pateicīgos skatienus. Viņi nekrita kaunā līdzās pilsētiņas orķestrim, to apliecināja arī Terci un pārējie komandieri: lieliski, puiši, jūs turējāties braši!

Kāds komandieris ar gaišzilu lakatiņu ap kaklu un divos karos iegūtām ordeņu lentītēm visās varavīksnes krāsās pie krūtīm uzrunāja donu Tiko: “Tēvs, ļaujiet zēniem atpūsties tepat ciemā. Uzkāpsiet augšā uz kapsētu vēlāk, pašās beigās. Pie vārtiem gaidīs kravas mašīna, kas jūs aizvedīs uz N.”

Visi steidzās uz vietējo krodziņu. Un pilsētiņas orķestra vīri, norūdījuši savas sirdis neskaitāmās bērēs, nemaz nekautrēdamies pasūtināja sarkanvīnu un varenas sutināta teļa kuņģa porcijas. Viņi bija noskaņojušies te dzīrot līdz vēlam vakaram. Bet puikas drūzmējās pie letes, kur krodzinieks cēla priekšā trauciņus ar sasmalcinātu ledu, kas sajaukts ar piparmētru sīrupu, - cukursalds, spilgti zaļš ķīmijas eksperimenta rezultāts. No ledus stinga rīkle un pierē iemetās asa sāpe, it kā būtu iekaisuši aizdegunes dziedzeri.

Tad visi devās uz kapsētas pusi. Mašīna jau gaidīja. Puikas ierāpās kravas kastē, cieši saspiesti, grūstīdami cits citu ar instrumentiem, bet tad pa kapsētas vārtiem iznāca tas pats komandieris un teica: “Tēvs, mums beigu ceremonijai būtu vajadzīga trompete, jūs jau zināt - svinīgajiem signāliem. Tikai uz piecām minūtēm.”

“Trompete!” dons Tiko lietišķi pievērsās šī godpilnā titula īpašniekam. Bet trompetists jau svīda zaļus piparmētru sviedrus un spēja sapņot vienīgi par pusdienām ģimenes lokā. Šis nožēlojamais, laiskais lauķis, kura sirdi neskāra skaistuma trīsas un kuram

bija svešs solidaritātes jēdziens, sāka žēloties, ka esot jau vēls, viņš gribot ātrāk tikt uz mājām un mute viņam esot galīgi izkaltusi un tā tālāk, tā samulsinādams donu Tiko, kurš kaunā sarka, stāvēdams līdzās partizānu komandierim.

Tad Jākopo, pēcpusdienas spožajos staros iztēlojies Cecīlijas maigo stāvu, teica: “Ja viņš man dos trompeti, iešu es.”

Pateicības gaisma dona Tiko acīs, nicināmā trompetista sviedrainais atvieglojums. Sardzes maiņa: tiek pārmīti pūšamrīki.

Un Jākopo devās uz kapsētu, viņu veda psihopomps, rotājies ar ordeņu lentītēm, kas nopelnītas pie Adisabcbas. Visapkārt žilbinošs baltums: balts kapsētas mūris, balti kapi, balti dzīvžoga ziedi, priestera baltā tunika. Brūnganas bija vienīgi fotogrāfijas uz kapu plāksnēm. Un vēl spožu krāsu laukumi - karogi ap abiem kapiem.

“Puis, tu nostājies man blakus,” teica komandieris, “un, kad es došu zīmi, nospēlē mierā. Un pēc tam, atkal pēc komandas, nopūt brīvi. Pavisam vienkārši, vai ne?”

Kā nu ne. Vienīgā nelaime, ka Jākopo nekad agrāk nebija pūtis ne mierā, ne brīvi.

Viņš turēja trompeti saliektā labajā rokā, piespiedis to pie ribām, piltuvi paliecis nedaudz slīpi uz leju - tā mēdz turēt kara-bīnes. Un viņš gaidīja, stalti izslējies, ierautu vēderu, izgāztām krūtīm.

Terci teica savu īso runu strupiem, kodolīgiem teikumiem.

Jākopo prātoja, ka spēlējot viņam būs jāpavērš seja pret sauli un saule viņu padarīs aklu. Bet tā mirst trompetists, un, ja jau nāve ir tikai viena, tad labāk, lai tā ir skaista.

Un tad komandieris viņam pačukstēja: “Jāpūš.” Un ievilka elpu, lai izkliegtu: “Miieerāāā!” Bet Jākopo nezināja, kā spēlējama šī komanda. 793

Droši vien melodijai bija jābūt krietni sarežģītākai, bet šajā brīdī Jākopo spēja izpūst tikai do-mi-sol-do, un šķita, ka raupjajiem kareivjiem ar to pietiek. Beigu do Jākopo pūta, vēlreiz ievilcis elpu, lai tas skanētu ilgi un - kā viņš pats rakstīja - pagūtu aizlidot līdz saulei.

Partizāni sastinga miera stājā. Dzīvie sastinguši kā mirušie.

Kustējās vienīgi kaprači, varēja dzirdēt, kā zārki nolaižas bedrēs un kā auklas, slīdēdamas augšup, rīvējas gar dēļiem. Bet tās bija tikko manāmas kustības, kā šaudīgi atspīdumi sfēras izliektajos sānos, kur vieglā gaismas ņirba liek saprast vienīgi to, ka pati lode ir nekustīga.

Tad atskanēja pavēle celt ieročus pie pleca. Priesteris purpināja rituālās frāzes, komandieri tuvojās kapa bedrēm un iesvieda katrā pa saujai zemes. Un tad negaidīta komanda lika atskanēt šāvienu tra-ta-ta-bum, putni klaigādami uzspurdza gaisā no ziedošajiem kokiem. Bet arī tā nebija kustība, šķita - aizvien turpinās tas pats mirklis, tikai apskatāms no dažādām perspektīvām. Un vērot kādu mirkli mūžīgi nebūt nenozīmē vērot to, kamēr laiks plūst garām.

Tāpēc Jākopo joprojām stāvēja sastindzis, nejuzdams pat, kā pie viņa kājām krīt patronu čaulītes, viņš nebija nolaidis trompeti gar sāniem. Viņš to joprojām turēja pie lūpām, pirksti uz ventiļiem, sastindzis miera stājā, taure paslieta slīpi augšup. Viņš vēl spēlēja.

Viņa garā beigu nots nekad neaprāvās, pārējiem nesaklausāma tā joprojām plūda no trompetes piltuves kā viegla dvesma, smalka gaisa stūkliņa vēl skrēja piemutnī no viņa nedaudz pavērtajām lūpām, kas nepiekļāvās misiņa atverei. Taure tiecās augšup, to balstīja vienīgi saspringtās rokas.

Un Jākopo neaprāva šo netveramo noti, jo viņš juta, ka šajā brīdī smalka pavediena galā piesējis sauli. Spīdeklis bija pamiris debesu vidū, tas bija apstājies dienvidū, kas varētu turpināties mūžīgi. Un viss bija atkarīgs tikai no Jākopo, ja viņš pārrautu šo pavedienu, saule aizsprāgtu sāņus kā bumbiņa, un kopā ar sauli -diena, šis dienas notikumi un šī smalkāk nesadalāmā darbība, kurā nebija ne “pirms”, ne “pēc”, darbība, kas ritēja, sastingusi tikai tāpēc, ka izlemt un rīkoties tagad bija vienīgi Jākopo varā.

Ja viņš būtu aprāvis šo skaņu un sācis jaunu noti, būtu atskanējis sprādziens, skaļāks par šāvieniem, kas dārdēja līdzās, un pulksteņi atsāktu tikšķēt satraukti un saraustīti.

Jākopo no visas sirds vēlējās, kaut šis cilvēks viņam blakus nedotu pavēli mierā. Es taču varētu atteikties spēlēt nākamo signālu, viņš domāja, un tad viss mūžam paliktu kā šajā brīdi. Kaut nu ilgāk pietiktu elpas.

Manuprāt, viņu bija pārņēmis reibums un reibonis, kāds sagrābj nirējus, kas visiem spēkiem cenšas vēl neiznirt virspusē un cenšas vēl un vēl ļauties spēkam, kas liek tiem slīdēt gar jūras dibenu. Šis reibums bija tik spēcīgs, ka teikumi burtnīcā, ko es lasīju, bija sašķīduši sīkos gabalos, tos izkropļoja neskaitāmas daudzpunktu rindas un elsaini aprāvumi. Un bija skaidrs, ka šajā brīdī - nē, nē, Jākopo pats tā nerakstīja, tomēr man bija skaidrs -šajā brīdī viņš ieguva Cecīliju.

Tobrīd Jākopo Belbo to vēl nevarēja saprast, un viņš to vēl nesaprata, arī aprakstīdams savas neapzinātās izjūtas, bet tai brīdī viņš reizi par visām reizēm bija nosvinējis savas ķīmiskās kāzas: ar Cecīliju, ar Lorenču, ar Sofiju, ar zemi un debesīm. Varbūt vienīgais no visiem mirstīgajiem viņš bija paveicis Lielo Darbu.

Viņam neviens vēl nebija teicis, ka Grāls ir kauss un arī šķēps un ka viņa taure, kas pavērsta augšup kā kauss, vienlaikus ir arī ierocis, vismaigākās varas rīks, kas šaujas debesīs un savieno zemi ar Mistisko Polu. Savieno to ar vienīgo visuma Nekustīgo Punktu, kāds jelkad pastāvējis. Un šo Punktu bija radījis viņš pats, ar savai elpu vienīgajā un nebeidzamajā mirklī.

Diotallevi viņam vēl nebija teicis, ka iepējams sasniegt Jesod, Pamatu sefiru, zīmi, kas izliecas kā loks, lai raidītu bultas uz Mal-knt, kas ir Jesod mērķis. Jesod ir piliens, kas nokrīt no bultas, un rodas koks un auglis. Jesod ir pasaules dvēsele, jo tā ir brīdis, kad vīrišķais spēks apaugļodams sasaista kopā visus trīs esamības stāvokļus.

Prast novīt šo cinjļtilum Veneris* nozīmē izlabot Demiurga kļūdu.

Kā gan iespējams visu mūžu meklēt Iespēju un nepamanīt, ka izšķirošais brīdis, tas, kurš attaisno gan piedzimšanu, gan nāvi, jau izdzīvots? Tas neatgriezīsies, taču ir bijis, nenovēršams, piepildīts, starojošs, dāsns kā ikviena atklāsme.

Todien Belbo ieskatījās acīs Patiesībai. Vienīgajai, kas viņam tika dāvināta, un tai mirklī viņš uzzināja patiesību, ka patiesība ir tikai īss mirklis (viss vēlākais ir tikai komentāri). Tieši tāpēc viņš centās pakļaut laika nepacietīgo skrējienu.

Tolaik viņš to, protams, nesaprata. Un arī ne tad, kad to aprakstīja. Un nesaprata arī tad, kad nolēma vairs nerakstīt.

Es to sapratu šovakar: autoram ir jāmirst, lai lasītājs varētu pamanīt viņa patiesību.

Apmātība ar Svārstu, kas Belbo vajāja visus viņa pieaugušā dzīves gadus, tāpat kā aizmirstās adreses sapnī, bija šī brīža atspīdums - brīža, kas iegravēts apziņā un pēc tam aizmirsts. Tās bija atmiņas par brīdi, kad viņš patiesi bija pieskāries pasaules velvei. Un šis brīdis, kurā viņš bija sastindzinājis telpu un laiku, raidīdams Zēnona bultu, šis brīdis nebija zīme, simbols, mājiens, tēls

vai noslēpums; šis bridis bija tikai tas, kas bija, un tas neaizstāja un neslēpa neko citu. Brīdis, kurā vairs nav iespējama vilcināšanās un kad visi rēķini ir nokārtoti.

Jākopo Belbo nebija sapratis, ka jau pieredzējis savu brīdi un ka ar to viņam jāpietiek visam mūžam. Viņš nebija to pazinis un visas atlikušās dzīves dienas pavadīja, izmisīgi meklēdams kādu citu brīdi, līdz pazudināja sevi. Bet varbūt viņš tomēr to nojauta, vai gan citādi viņš tik bieži būtu atgriezies pie atmiņām par tauri. Taču viņš to atcerējās kā zaudētu, lai gan īstenībā bija to ieguvis.

Es ticu, ceru, lūdzos, kaut Belbo būtu to sapratis mirklī, kad viņš šķīrās no dzīves, šūpodamies Svārstā. Un kaut viņš tai mirklī būtu radis mieru.

Pēc tam tika dota pavēle brīvi. Viņš šā vai tā būtu bijis spiests piekāpties, jo viņam jau trūka elpas. Viņš pārrāva pavedienu un nospēlēja vienu pašu noti - augstu, krītošu, maigi mirstošu, lai pamazām pieradinātu pasauli pie skumjām, kas to gaidīja.

Un komandieris teica: “Lieliski, puis. Ej vien. Tu esi lielisks trompetists.”

Priesteris jau bija nozudis, partizāni devās uz kapsētas vārtu pusi, kur viņus gaidīja mašīnas, arī kaprači aizsteidzās, kad bija nolīdzinājuši kapu kopiņas. Jākopo no kapsētas izgāja pēdējais. Viņš nekādi nespēja pamest šo laimes vietu.

Laukumiņā svētdienas skolas mašīnas vairs nebija.

Jākopo prātoja, kā gan tā, vai tiešām dons Tiko viņu pametis. Tagad, lūkojoties atpakaļ pagātnē, vissaprātīgākā atbilde šķiet, ka droši vien bija noticis pārpratums, kāds bija pateicis donam Tiko, ka zēnu uz ieleju aizvedīs partizāni. Bet Jākopo

tobrīd nosprieda - un viņš nebūt nemaldījās ka starp mierā un brīvi ir aizritējuši neskaitāmi gadsimti, puikas viņu te gaidījuši, līdz nosirmojuši un nomiruši, un viņu pīšļi izklīduši pa vējam un tagad biezē kā vieglā, zilganā dūmaka, kas jau iekrāso ieleju viņa acu priekšā.

Jākopo bija viens pats. Viņam aiz muguras tukšā, pamestā kapsēta, rokās - trompete, priekšā - pakalni, cits aiz cita, aizvien zilāki un zilāki, kā bezgalīgi tumša ievārījuma pikuči. Bet virs galvas atriebīgi spīdēja brīvībā izsprukusī saule.

Viņš nolēma raudāt.

Bet tad piepeši parādījās bēru rati, kučieris, uzposies kā imperatora armijas ģenerālis - viscaur melnā, smilšu un sudraba krāsā, zirgi ar barbariskajām maskām, kas nenosegtas atstāja vienīgi acis, greznās zirgu segas, kuras pašiem dzīvniekiem lika izskatīties kā svinīgiem katafalkiem, un ratu stūros - smalkas, vītas koloniņas, kas balstīja asīriešu-grieķu-ēģiptiešu stilā ieturēto zeltaini balto baldahīnu. Zārku vedējs piestāja līdzās vientuļajam taurētājam, un Jākopo viņam jautāja: “Vai jūs mani pārvedīsiet mājās?”

Vīrs bija labsirdīgs. Jākopo sēdās uz bukas viņam līdzās un mirušo ratos devās atceļā uz dzīvo pasauli. Harons klusēdams trenca zirgus lejup pa nogāzes līkumiem, un Jākopo, cepures nagu mirdzinot, sēdēja, svinīgi izslējics, pārdomādams savu jauno un necerēti apjausto jēgu.

Tā viņi brauca lejup, aiz katra pagrieziena atklājās aizvien jaunas ielejas, kur pletās ēnā zilzaļi nosūbējuši vīnogulāji, un spoža gaisma viņiem žilbināja acis, un pēc bezgalilga laika viņi ieradās N. Viņi šķērsoja miestiņa galveno laukumu, kas bija tukšs kā izslaucīts, tik tukši var būt vienīgi Monfcrratas apkaimes pilsētiņu laukumi pulksten divos svētdienas pēcpusdienā. Laukuma

stūri gadījās kāds skolas biedrs, kurš neslēpa savu apbrīnu, ieraudzījis Jākopo bēru ratos ar tauri zem rokas un bezgalībā aizklīdušu skatienu.

Jākopo pārnāca mājās, viņš negribēja ēst, nedz ari ko stāstīt. Viņš izgāja uz terases, notupās stūrī un klusi sāka spēlēt trompeti, viņš spēlēja klusītiņām, lai neiztraucētu pēcpusdienas miegaino mieru.

Uz terases iznāca arī viņa tēvs un vaļsirdīgi un rāmi, kā jau cilvēks, kam zināmi dzīves noteikumi, teica: “Ja viss būs kārtībā, pēc mēneša mēs atgriezīsimies mājās. Pilsētā tu nevarēsi spēlēt trompeti. Saimnieks mūs izliktu no dzīvokļa. Tāpēc labāk sāc jau atvadīties no savas taures. Un, ja tev patiešām tik ļoti patīk mūzika, varēsi mācīties spēlēt klavieres.” Tad, pamanījis valgumu Jākopo acīs, viņš piebilda: “Beidz, muļķīt. Vai tad tu nesaproti, ka sliktie laiki ir garām?”

Nākamajā dienā Jākopo atdeva trompeti donam Tiko. Vēl pēc divām nedēļām viņa ģimene devās prom no N, lai atgrieztos nākotnē.

MALKUT

.

120 nodaļa

- Bet visdziļākās nožēlas vērti man šķiet daži nejēgas un muļķa elku pielūdzēji, kuri.. atdarina izsmalcinātus Ēģiptes rituālus; un dievības, par kurām viņiem nav ne mazākās saprašanas, tie meklē izkārnījumos, mirušos un bezdvēselī-gos priekšmetos; un tā viņi apgāna ne tikai dievišķos un modros šī kulta pielūdzējus, bet arī mūs.. un, kas vēl ļaunāk, to darīdami, viņi līksmo, redzot, ka viņu neprātīgie rituāli gūst lielu piekrišanu..

- Lai tas neraisa tevī dusmas, Mom, - teica Izīda, - jo likteņa lemtas ir tumsas un gaismas mijas.

- Bet ļauna ir viņu pārliecība, ka viņi uzturas gaismā, - atbildēja Moms.

Džordāno Bruno, Triumfējošā zvēra padzīšana Giordano Bruno, spacclo della bestia trionfante, 3

.Man vajadzētu būt mierīgam. Es esmu sapratis.

Vai tad daži nav teikuši, ka glābiņš ir atrasts, kad sasniegta pilnīga izpratne?

Esmu sapratis. Man vajadzētu būt mierīgam. Kurš teica, ka miers dzimst, apcerot kārtību, ka tas dzimst no izzinātas, izprastas, izbaudītas un pilnībā iemiesotas kārtības un ka tas ir prieks, triumfs un pūļu gals? Viss ir skaidrs, dzidrs, caurskatāms, acs aptver visu un daļu un redz, kā daļas savienojas, lai saplūstu veselajā, un saskata centru, kur tek dzīvības sula, kur steidz dvesma, kur meklējama visu kāpēc sakne...

Man vajadzētu būt nogurušam no miera. Pa onkuļa Karlo kabineta logu es vēroju pakalnus un austošā mēness sirpi. Lielais Briko pakalna kupris, līdzās lēzenākas pauguru muguras - tie stāsta par mātes zemes miegainajām kustībām. Par māti zemi, kura staipīdamās un žāvādamās veidoja un atkal ārdīja zilganus slāņus vulkānu simta drūmo zibšņu gaismā. Zeme pussnaudā pārbīdīja slāni pār slāni, kārtu pār kārtu. Kur agrāk zāli plūca lopi, tagad mirgo dimanti. Kur agrāk dimanti, tur tagad vīna dārzi. Morēnu, nogruvumu un lavīnu loģika. Pietiek nejauši pārvietot vienu akmentiņu, tas izkustas no savas vietas un ripo zemāk, un augšā, vecajā vietā, paliek tukšums (horror vacui!), un cits akmens steidz to aizpildīt, un aiz tā seko vēl viens. Virsmas, virspuses. Virsmu virsmas pār virsmām. Zemes gudrība. Un Lijas gudrība. Bezdibenis ir tikai atvarā iesūkts līdzenums. Kāpēc pielūgt atvaru?

Kāpēc es neesmu atradis mieru, kaut arī esmu sapratis? Kāpēc mīlēt Likteni, ja tas tevi nogalina tikpat viegli kā Providence un Arhontu Sazvērestība? Varbūt es vēl neesmu sapratis visu, vēl trūkst kāds mozaīkas gabaliņš, kāds ķēdes posms, kāda tukša rinda.

Kur es to lasīju? To, ka pēdējā brīdī, kad dzīvi, šo virspusī-gāko no virsmām, jau klāj pieredzes grumbas, tu izproti visu: gan noslēpumu, gan varu un slavu, gan to, kāpēc esi dzimis un kāpēc mirsti, un kā viss būtu varējis notikt pavisam citādi. Tu esi kļuvis vieds. Bet vispārākā gudrība šajā brīdī ir apjēga, ka esi visu apjēdzis par vēlu. Viss kļūst saprotams, kad vairs nav nekā, ko saprast.

Tagad es zinu, kāds ir Valstības Likums, nabaga noskrandu-šās izmisušās Malkūt Likums. Malkūt valstībā trimdā mīt Gudrība, kas klīst taustīdamās, meklējot savu zudušo skaidrību. Malkūt patiesība, vienīgā patiesība, kas staro sefirotu naktī, ir tā, ka Gudrība atklājas kaila Malkūt sefirā. Un atklādamās tā atklāj, ka tās noslēpums ir neesamība. Vai ari būt tikai īsu mirkli, kas ir pēdējais. Pēc tam visu no sākuma sāk Citi.

Un kopā ar Citiem spiristiķi meklēs bezdibeņus, kuros slēpjas noslēpums, kas ir viņu neprāts.

Briko nogāzes klāj nebeidzamas vīnogulāju rindas. Zinu, zinu, savā laikā esmu tādas redzējis. Un neviena Skaitļu Doktrīna nav spējusi pierādīt, vai vīnogulāju rindas stiepjas augšup vai lejup pa nogāzēm. Un starp vīnkoku rindām - bet tur jau kopš bērnības jāierod staigāt basām kājām, ko klāj tulznaini cieta āda, -aug persiku koki. Tie ir dzeltenie persiki, kādi nogatavojas tikai starp vīnogulājiem. Uzspied ar īkšķi, un auglis pārsprāgst, kauliņš izveļas ārā tīrs un spožs, kā ķīmiski apstrādāts, varbūt tam pielipušas vien dažas mīkstuma dzīsliņas kā balti tārpiņi. Tādu persiku ēdot, pat nejūt tā samtaino ādu, un trīsas tev pārskrien no mēles līdz pat gurniem. Kādreiz šeit ganījās dinozauri. Pēc tam viņu virsmu pārklāja cita. Un, tāpat kā Belbo, spēlēdams trompeti, arī es, ēzdams persikus, izpratu Valstību un sapratu, ka esmu ar to vienots. Bet vēlāk - rikai prāta spēles. Izgudro, izgudro Plānu, Kasaubon. Galu galā to dara visi, lai izskaidrotu dinozaurus un persikus.

Ks sapratu. Par mana miera un triumfa pamatu būtu jākļūst pārliecībai, ka nebija nekā, kas būtu jāsaprot. Esmu visu sapratis un esmu šeit, bet Viņi mani meklē, domādami, ka varu sniegt atklāsmi, pēc kuras Viņi tik nešķīsti kāro. Nepietiek ar to, ka esmu sapratis es, jo Viņi atsakās saprast un turpina izjautāt. Viņi mani meklē. Parīzē Viņi droši vien nākuši man uz pēdām, Viņi zina, ka esmu šeit, un Viņi joprojām grib iegūt Karti. Kaut arī es Viņiem teikšu, ka tādas kartes nav, viņi to meklēs mūžīgi. Belbo bija taisnība. Ejiet takš dirst galīgi! Ko jūs no manis gribat? N11, izlaidiet man zarnas, mērgļi, bet es jums neteikšu, ka tāda Karte nemaz nepastāv. Šis tas katram ir jāsaprot pašam.

Man ir sāpīgi apzināties, ka vairs neredzēšu Liju un Džūlio, mūsu Bērnu, Filosofu Akmeni. Bet akmeņi prot iztikt arī bez mums. Varbūt tieši šai brīdī viņš piedzīvo savu Iespēju. Viņš atradis bumbu, skudru, zāles stiebru un tajā saskatījis bezdibeni un bezdibenī - paradīzi. Arī viņš to uzzinās pārāk vēlu. Viņš būs labs. Un ir jau labi, lai viņš viens pats izdzīvo šo savu dienu.

Velns. Tas tomēr ir sāpīgi. Mierīgi, mierīgi, tikko bušu miris, es to aizmirsīšu.

Ir dziļa nakts. No rīta, izlidodams no Parīzes, es atstāju pārāk daudz pēdu. Viņi droši vien jau paguvuši uzminēt, kur es esmu. Drīz Viņi būs klāt. Būtu labi, ja es būtu varējis pierakstīt visu, ko domāju, sākot no šīs pēcpusdienas līdz šim brīdim. Bet, ja to izlasītu arī Viņi, Viņi saskatītu tikai vēl kādu noslēpumainu un drūmu teoriju un pavadītu veselu mūžību, cenzdamies atšifrēt slepeno vēsti, ko slēpj mans stāsts. Tas nav iespējams, Viņi teiktu, tam taču nevar ticēt. Viņš te stāsta, ka esot tikai centies par mums pasmieties. Nē, varbūt viņš pats to nezināja, bet caur viņa nezināšanu un bezatminību Esamība mums raidīja kādu vēsti.

Vienalga, vai es to uzrakstīju vai ne. Viņi tik un tā vienmēr meklēs citu nozīmi un jēgu, arī manā klusēšanā. Tādi nu Viņi ir. Viņi ir akli un nespēj saskatīt atklāsmi. Malkūt ir Malkiit, un viss.

Bet kā lai šiem to iestāsta? Viņiem nav ticības.

Tad jau labāk palikt šeit un gaidīt, un vērot pakalnu.

Tas ir tik skaists.

ATTĒLU RĀDĪTĀJS

6. lpp. Sefirotu koks

No izdevuma: Cezāre Evola, Par dievišķajām pazīmēm, ko ebreji dēvē par sejirotām. Caesar Evola, De divinis attributis, quae Sepbirot ab Hebraeis nuncupantur, Venezia, 1589, p. 102

172. lpp. Burtu aplis

No izdevuma: Tritēmijs jeb Tritenheimas Jānis, Steganogrā-fijas atslēga. Tritemius, Clavis Steganographiae, Frankfurt, 1606

188. lpp. Fokalora zīmogs

No izdevuma: A. E. Vaits, Melnās maģijas grāmata. A. E. Waite, The Book of Black Magic, London, 1898

530. lpp. Monas Ierogliphica — Hieroglifiskā monāde

No izdevuma: J. V. Andrca, Kristiānā Rozenkreica ķīmiskās kāzas. Johann Valentin Andreae, Die Chymische Hochzeit des Christian Rosencreutz, Strassburg, Zetzner, 1616, p. 5

581. lpp. Pasaules karte noTurinas bibliotēkas (XII gs.)

No izdevuma: Leons Gotjē, Bruņniecība. Léon Gantier, /-« Chevalerie, Paris, Palmé, 1884, p. 153

581. lpp. Pasaules karte

No izdevuma: Makrobijs, Scīpiona sapnis. Macrobius, Sow-niffi Scipionis, Gryphius, 1565, p. 144

581. lpp. Pasaules kartes polārā projekcija

No izdevuma: Roberts Fluds, /1/7« pasauļu vēsture, II daļa Par dabas atdarināšanu. Robert Fludd, Utriusque Cosmi Historia, II, De Naturae Simta, Frankfurt, /irrv, 1624, p. 545

599. lpp. Epilogismus Combinationis'Linearis — Līniju kombināciju epiloģisms

No izdevuma: A. Kirhcrs, Lidās zināšanas māksla. A. Kircher, Ars Magna Sdendi, Amsterdam, Jansson, 1669, p. 170.

676. Ipp. Burtu apļi

No izdevuma: Tritēmijs jeb Tritcnheimas Jānis, Stcganogrā-fijas atslēga. Tritemius, Claris Steganograpbiae, Frankfurt, 1606

Guntis Berelis

UMBERTO EKO MEKLĒ IDEĀLO LASĪTĀJU jeb SALDĒTAS VISTAS NOSLĒPUMI

Par mūku gaičšanas lietderību

Reiz dzīvoja kāds profesors. Viņš pētīja gan viduslaiku, gan mūsdienu kultūru, nodarbojās ar semiotiku un literatūrteo-riju. Profesors klejoja pa pasauli, lasīdams lekcijas daudzu valstu universitātēs, un gandrīz katru gadu publicēja kādu grāmatu. Vaļas brīžos viņš aizrautīgi nodevās senu grāmatu un manuskriptu kolekcionēšanai. Profesors tik veiksmīgi veidoja savu akadēmisko karjeru, ka vien retais ar semiotiku un literatūrteoriju saistītais pētījums iztika bez viņa vārda piesaukšanas. Lai nebūtu tikai plaši pazīstams šaurā lokā, viņš sadarbojās arī ar Itālijas lielākajiem laikrakstiem un žurnāliem, publicēdams tajos rakstus par dažādām aktualitātēm. Taču tad — un tas notika 1978. gada martā — profesors pieredzēja atklāsmes mirkli, kas pārvērta visu viņa dzīvi. Proti, profesoram piepeši sagribējās noindēt kādu mūku. Lai arī profesionāls teorētiķis, tomēr savā dziļākajā būtībā viņš bija praktiskas iedabas cilvēks, tāpēc neko daudz nekavējās un pārbaudīja, cik lietderīga ir šī atklāsme. Viņš noindēja mūku. Pēc tam vēl vienu. Un vēl. Nodarbība profesoram sagādāja patiesu prieku, tāpēc viņš turpināja galēt mūkus daudzos un dažādos veidos. Aizritēja divi gadi — un izrādījās, ka mūku slepkavošanas ideja atnesusi profesoram pasaules slavu.

Runa, protams, ir par Umberto Eko un viņa pirmo romānu Rozes vārds— grāmatu, kas padarīja autoru par vienu no slavenākajiem 20. gadsimta rakstniekiem un popularitātes ziņā ļāva mēroties ar amerikāņu bestselleru producētājiem. Akadēmiska zinātnieka lauri, lai cik augstu viņš tiktu vērtēts daudzskaitlīgajā, tomēr stipri noslēgtajā semiotiķu un literatūrpētnieku vidē, tomēr nav samērojami ar izcila rakstnieka popularitāti. Grāmatu tirāžas, vieta bestselleru sarakstos un honorāri nebūt nav galvenais. Būtiskākais ir tas, ka Rozes vārds patiesi pārvērta Umberto Eko dzīvi, lai cik banāli šī frāze neizklausītos. Pēc Rozes vārda publikācijas Eko panākumu un pienākumu skaits auga bezmaz vai ģeometriskā progresijā - to uzskaitījums vien aizņemtu pārlieku lielu vietu, tāpēc piebildīšu vien to, ka 1981. gadā viņš ir saņēma vienu no augstākajām itāļu literārajām godalgām -Strega prēmiju, 1982. gadā Francijā - Prix Medieis Etranger (to piešķir par labāko ārzemju grāmatu), bet 1993. gadā - Goda leģiona ordeni. Eko ir lasījis lekcijas vairāk nekā simt universitātēs 27 pasaules valstīs; 27 universitātes viņu ir aplaimojušas ar Doetor Honoris Causa grādu (tostarp ari Tartu universitāte). Rozes vārda un pārējo romānu popularitāte veicinājusi arī Eko zinātnisko un esejistisko darbu tulkojumus daudzās valodās, bet Itālijā Eko ierādīta gluži vai pravieša loma.

Umberto Eko. Soli pa solim

Umberto Eko dzimis 1932. gadā. Visupirms - tēva iespaidā - viņš studē tieslietas; pēc tam - pretēji tēva gribai - studijas pamet un pievēršas viduslaiku filosofijai un literatūrai. 1954. gadā Eko iegūst doktora grādu par Akvīnas Toma filosofiju; šī tēma apcerēta viņa pirmajā grāmatā Akvīnas Toma estētikas problēmas ( 1956), kurā autors viduslaiku estētiku traktē kā kosmiskās sakārtotības filosofiju, bet Rietumu racionālisma saknes saskata Akvīnas Toma Teoloģijas summa. Zināmā mērā šo Umberto Eko interesi par viduslaikiem var uzskatīt par pirmo soli ceļā uz viņa romāniem, kurus bez plašām viduslaiku kultūras zināšanām nebūtu iespējams sarakstīt (“..tagadne man pazīstama tikai no televizora ekrāna, turpretī viduslaikus pazīstu nepastarpināti”, teikts Rozes vārda pēcvārdā).

Nākamais solis. 1954. gadā Kko sāk strādāt tikko nodibinātajā Itālijas televīzijā par kultūras programmu redaktoru. Darbs televīzijā Eko ļauj iepazīties ar masu kultūras un nopietnās kultūras dažbrīd loti

paradoksālajām attiecībām un izprast, ko no nopietnās kultūras gaida mīklainā būtne, dēvēta par “vienkāršo lasītāju” (klausītāju, skatītāju). Un otrādi: Eko lieliski apzinās, ko masu kultūrā cer ieraudzīt visaugst pierainākie intelektuāļi. Šai laikā viņš daudzos Itālijas laikrakstos un žurnālos sāk publicēt arī mazas apceres, esejas un parodijas. Pret “zemajiem” žanriem un masu kultūru Eko no sākta gala izturas bez jebkādas snobiskas augstprātības - viņš, piemēram, ir apcerējis gan komiksus un Džeimsu Bondu kā kultūras fenomenu, gan analizējis striptīzu un televīzijas diktoru darbību. Domājams, liesi šajos ceļojumos pa kultūras perifēriju meklējami aizsākumi viņa prozas nepieklājīgi aizraujošajiem sižetiem un spēlēm ar triviālās literatūras klišejām.

Ja apcer Umberto Eko biogrāfiju, tad vispirmām kārtām jāstāsta par viņa grāmatām. Citādi viņa esamības izklāsts rādās pagalam pieticīgs. Eko sarakstījis tik daudz, ka nav īsti skaidrs, pa kuru laiku viņš dzīvojis. Eko raksta itāļu un angļu valodā; daudzas savas grāmatas viņš pats tulko angliski. 1959. gadā viņš pamet darbu televīzijā, sāk strādāt par redaktoru Bompiani izdevniecībā (šai amatā palikdams līdz 1975. gadam), kas izdod ari paša Eko grāmatas, un publicē pētījumu Viduslaiku estētikas problēmas. Pēc tam viņš pamazām novēršas no sev tik tuvajiem viduslaikiem, un viduslaiku kultūras studijas kļūst par Eko vaļasprieku - gluži tādu pašu kā retu grāmatu un manuskriptu kolekcionēšana (1991. gadā Eko ir spiests mainīt dzīvesvietu, jo dzīvokli vairs nesatilpst gigantiskā 28 000 sējumu bibliotēka; nu tā pārsniedz jau 30 000 sējumu).

Tai pašā 1959. gadā Eko sāk sadarboties ar avangardiski orientētu žurnālu II Vcrri, ik mēnesi publicēdams tajā sleju, nodēvētu par Mazo dienasgrāmatu. Visupirms tic ir teksti, kas no negaidītiem skatpunktiem analizē dažādas kultūras parādības, kaut kas līdzīgs Rolāna Barta Mitolojļijām, taču, izlasījis Mitoloģijas, Eko maina rakstības manieri, un teksti iegūst parodijas un pastiša skatu. Līdz ar to Maza dienasgrāmata (1963. gadā šie teksti iznāk grāmatā; 1992. gadā iznāk Otra mazā dienasgrāmata) top par poligonu, kurā Eko apgūst ironiskās spēles mākslu. Daži piemēri. Pieņemsim, mūslaikos kādā cienījamā izdevniecībā ierodas Scrvantcss un iesniedz Dona Kihota manuskriptu. Recenzenta slēdziens: Servantcss gan ir tīri labs stāstītājs, tomēr šķiet aizdomīgs tips, jo nesen atbrīvots no cietuma, tāpēc Donu Kihotu tomēr nav ieteicams publicēt. Par Kafkas Procesu: jāīsina neskaidrās vietas, jāsniedz vairāk faktiskā materiāla - varbūt gala iznākumā saveidosies daudzmaz pieņemams detektīvs. Prusta Zaudēto laiku meklējot pamatīgi jārediģē un jāīsina. Marķīza de Sada Justīnē ir pārāk maz seksa un pārāk daudz prātnieciskas spriedelēšanas, tāpēc šī grāmata būtu piemērotāka kādai zinātniskai izdevniecībai. No Bībeles vērts publicēt tikai pirmās piecas grāmatas - un ar lasītājam krietni vilinošāku nosaukumu Tas notika pie Sarkanās jūras. Utt. - līdzīgs liktenis piemeklētu gan Homēra, gan Dantes, gan Kanta sacerējumus. Šķiet, tieši Mazajā dienasgrāmatā meklējami aizmetņi idejai par izdevniecību Manuzio un Garamons duetu, kas tik spoži aprakstīts Fuko svārstā.

1962. gadā iznāk grāmata Atvērtais mākslasdarbs*, kas laikam gan ir pats pazīstamākais Umberto Eko teorētiskais apcerējums. Tajā izklāstītā koncepcija uz palikšanu iemājoja literatūrpētniecībā un savā ziņā apsteidza laiku, jo atvērtā mākslasdarba problemātika aktualizējās krietni vēlāk, jau poststrukturālisma laikmetā. Triviālā līmenī atvērtā mākslasdarba koncepcija ir gluži pašsaprotama: ari lasītājs ir teksta radītājs - vismaz tikpat lielā mērā kā tā autors. Autors tekstā ietver vienu jēgu, ber lasītājs atrod pavisam ko citu - un aplami būtu uzskatīt, ka lasītājs kļūdījies vai nepareizi sapratis autora rakstīto. Jebkurā tekstā jau ieprogrammētas daudznozīmīgas izpratnes iespējas. Vienu un to pašu tekstu atšķirīgi lasīs divos laikmetos. Tāpat to atšķirīgi uztvers divi lasītāji, kuru lasīšanas pieredzi būs veidojuši dažādi kultūras konteksti. Vēl vairāk - ari pārlasot jau pazīstamu grāmatu, lasītājs faktiski lasīs jaunu tekstu: viņam jau būs izveidojies savs priekšstats no iepriekšējās lasīšanas reizes, un nu viņš lasīdams strīdēsies pats ar sevi, radīdams jaunu priekšstatu. Vārdu sakot, raksti, ko gribi, tevi nekad nesapratīs, vienmēr pārpratīs un vispār uztvers galīgi

aplami. Jo daudzslāņaināks teksts, jo plašākam lasītāju lokam tas būs pa prātam - tā ir doma, kas lieliski izskaidro paša Umberto Eko romānu milzīgās tirāžas. Dažs viņa romānus lasa kā aizraujošus detektīvus vai vēsturiskus komiksus, cits - kā augsti intelektuālas grāmatas, vēl cits traktē tos kā nekam nederīgus savārstījumus un iemet miskastē. Un taisnība visiem, protams, ja vien taisnība ir Eko Atvērtajam mākslasdarbam. Pēcāk šīs idejas plašāk tiek izvērstas grāmatā Lector in fabula (1979)[202].

Daļa no Atvērtā mākslasdarba veltīta Džoisa prozas analīzei, un šai sakarā Eko rada neoloģismu “haosmoss” (1989. gadā šī daļa paplašinātā un pārstrādātā skatā iznāk angliski ar virsrakstu Haosmosa estētika: Džcimsa Džoisa viduslaiki). Neoloģisms gan īsti neieviesās, tomēr tas ir svarīgs paša Eko koncepcijas izpratnei. Proti, kā jau teikts, Eko uzskata, ka viduslaiku pasaules ainas pamatā ir kosmiskās sakārtotības princips, kurā sakņojas Eiropas racionālais pasaules skatījums.

20. gadsimta modernisms sagrāva šo sakārtoto pasaules ainu, taču tika iznīcinātas sakarības nevis starp lietām, bet gan starp vārdiem (“Vārdu kārtība vairs neatbilst lietu kārtībai,” raksta Eko). Taču - ne līdz galam. Un situāciju, kurā sakārtotība - kosmoss - mijas ar haosa elementiem, labi raksturo haosmosa jēdziens. Eko skatījumā 20. gadsimta kultūra atrodas haosmosa stāvoklī: kosmoss un haoss ir līdztiesīgi un savā starpā mijiedarbojas.

Visa turpmākā Eko darbība un akadēmiskā karjera lielākoties saistīta ar semiotiku, kas viņa izpratnē ir ļoti svarīga zinātne, jo “zīmes - tie ir vienīgie orientieri mūsu pasaulē”. Eko ir profesors Milānas un Elorences universitātē. Sešdesmito gadu nogalē un septiņdesmitajos gados Atvērtā mākslasdarba koncepcija pamazām mainās: interpretācija nevar būt bezgalīga, tai ir robežas, toties robežu nav zīmju radīšanai. Viena un tā pati zīmju sistēma spēj nepārtraukti producēt citas zīmes, un šis zīmju radīšanas process ir kultūras pastāvēšanas pamatā. 1968. gadā iznāk fundamentāls pētījums Klātne esošā struktūra, kas pēcāk tiek pārstrādāts un paplašināts par Vispārējo semiotikns teoriju. Cita pēc citas tiek publicētas grāmatas: Zīme (1971), lasītāja loma (1979), Semiotika un valodas filosojija (1984), Teksta jēdziens (1984), Interpretācijas robežas (1990), Interpretācija un pārinterpretāeija (1992), kurā apkopotas lekcijas, kas nolasītas Kembridžas universitātē. Sešas lekcijas lasāmas arī grāmatā Sešas pastaigas literatūras mežos (1994). Regulāri iznāk Kko eseju krājumi, tostarp Kants un pīļknābis (1997), Piecas esejas par ētiku (1997) u. c. 1971. gadā viņš kļūst par semiotikas profesoru Boloņas universitātē, kas ir vecākā universitāte Kiropā. 1974. gadā viņš organizē Scmiotisko studiju starptautiskās asociācijas pirmo kongresu un kļūst par šīs asociācijas ģenerālsekretāru. Boloņas universitātē viņš vada institūtu, kas nodarbojas ar masu saziņas līdzekļu pētīšanu. Viņu kā vieslektoru uzaicina ASV lielākās universitātes. Viņa grāmatas tiek tulkotas citās valodās un publicētas daudzās valstīs. Līdztekus piederībai pasaules intelektuāļu elitei Kko turpina arī žurnālista darbu, katru nedēļu rakstīdams dažādām aktualitātēm veltītu sleju žurnālā L’Espresso.

Ko vēl vairāk varētu vēlēties? Eko ir pasaulē atzīts semiotiķis - un semiotika mūslaikos ir humanitāro zinātņu centrā: bez semiotikas neiztiek nedz filosofi, nedz lingvisti, nedz literatūrpētnieki, nedz vēsturnieki, nedz kulturologi, nedz arī daudzi citi. Un tomēr - ar to vien Eko ir par maz. 1978. gadā viņš sper izšķirošo soli un ķeras pie mūku slepkavošanas, visticamāk, tobrīd vēl neapzinādamies, pie kāda gala mūku līķiem nobruģētā taciņa viņu aizvedinās.

1980. gads - iznāk Rozes vārds. Detektīvs, kuru var lasīt kā semi-otisku apcerējumu. Semiotisks apcerējums, kuru var uzlūkot arī kā viduslaiku cilvēka pasaules redzējuma skaidrojumu. Viduslaiku cilvēka pasaules redzējuma skaidrojums, kuru var izmantot kā postmodernās prozas mācību grāmatu. Postmodernās prozas mācību grāmata, kuru var lietot kā ceļvedi pa 14. gadsimta klosteri. Ceļvedis pa 14. gadsimta klosteri, kuru var lasīt kā detektīvu. Utt. - savā ziņā Rozes vārds ir teksts, kurā iekausētas daudzas teorētiskas problēmas, ar kurām Kko saskāries savā zinātniskajā darbā.

1988. gads. Romāns Fuko svārsts.

1994. gads. Romāns Iepriekšējās dienas sala. Romāna darbība noris 17. gadsimtā, un sižets ir visai triviāls: jauna cilvēka pieredzējumi uz sauszemes un jūras: ir gan batāliju ainas Aleksandra Dimā stilā, gan piedzīvojumi pēc kuģa avārijas Daniela Defo garā. Piedzīvojumi, protams, ir tikai virsslānis. Romāna pamatā iebūvēta tā pati Eko prozas kontekstā universālā doma par zīmēm, kas ir vienīgie orientieri mūsu pasaulē. Šoreiz runa ir par zīmēm, kas fiksē cilvēka koordinātas laikā un telpā. Patlaban tas šķiet pašsaprotami - iemest acis pulkstenī un uzzināt pareizu laiku. Vai - ielūkoties kartē un uzzināt savu atrašanās vietu. Taču visā cilvēces vēsturē laika rēķini bija gluži vai mistēriska padarīšana - ne velti senajās civilizācijās ar to nodarbojās dievu izredzēti priesteri. 17. gadsimtā šī tolaik ārkārtīgi aktuālā problēma - kurš pratīs precīzi noteikt ģeogrāfiskās koordinātas, tas valdīs pār jūrām, - vēl ne tuvu nebija atrisināta. Turklāt tai ir arī metafiziskā dimensija, kurai romānā veltīti milzumdaudzi dialogi. Proti, cilvēkā ierakstīta tieksme pēc stabilitātes - nepieciešamība identificēties ar noteiktu punktu laikā un telpā. Primitīvā līmenī tā izpaužas kā nevērīgs skatiens pulkstenī un izjūta, ka tu apzinies, kur tu patlaban atrodies: tev ir sava vieta šaisaulē, un, ja tev ir sava vieta, tas nozīmē, ka neviens nedrīkst atļauties apšaubīt tavas esamības faktu. Lai varētu identificēties ar noteiktu punktu laikā un telpā, cilvēks rada pasaules modeļus. Taču neviens modelis nespēj līdzināties realitātei; līdz ar to jebkurš modelis lielākā vai mazākā mērā ir aplams. Cilvēks rada aizvien precīzākus un sarežģītākus modeļus un pēc tam pats jūk prātā, nespēdams tos izprast. Romāns Iepriekšējās dienas sala stāsta par šo modeļu tapšanas vēsturi - un nebeidzamajiem paradoksiem, līdz kuriem aizvedina tieksme identificēties ar precīzām koordinātām.

Iepriekšējās dienas sala ir izaicinājums tulkotājiem - visgrūtāk tulkojamais Eko romāns, jo tas sarakstīts baroka laikmeta itāļu valodā, turklāt tekstā iekausēts neskaitāmu 17. gadsimta domātāju un rakstnieku citātu tīklojums. Uzreiz rodas jautājums: ko lai dara potenciālais romāna latviskotājs, ja latviešu valodā neeksistē šāds baroka laikmeta valodas slānis, bet jebkāda stilizācija seniskā garā saistītos nc tik daudz ar 17. gadsimta kultūrfilosofisko domu, cik ar Glika tulkoto Bībeli?

2000. gads - romāns Baudolino. Romāna darbība noris 12. gadsimtā. Bodolīno ir zemnieku puišelis, kurš apveltīts ar izcilām fantāzijas spējām, turklāt viņš savu fantāziju realizē arī darbībā - nemitīgi melo. Bodolīno kļūst par imperatora Fridriha Barbarosas audžudēlu, turpina aizrautīgi melot, bet nu viņa meli sāk iespaidot lielo politiku un līdz ar to arī visas vēstures gaitu. Cita starpā Bodolīno vilto arī mistisko priestera Jāņa vēstuli, kurā kristiešiem tiek piesolīta laimības valsts Austrumos. Tā nu Fridrihs Barbarosa, Bodolīno inspirēts, dodas krusta karā. Vēsturnieki apgalvo, ka imperators pusceļā gājis bojā nelaimes gadījumā, bet Bodolīno, protams, visu zina labāk -Barbarosa rika noslepkavots. Tālāk Bodolīno pieredz daudzus brīnumainus notikumus un laikā, kad krustneši dedzina un laupa Konstantinopoli, stāsta savus piedzīvojumus Bizantijas galma vēsturniekam.

Gadiem ritot, Kko ne tuvu netop konservatīvs. Viņš daudz rak sta par jaunajām tehnoloģijām un pārmaiņām, kādas tās rada cilvēka pasaules uztverē un dzīvesveidā (šis temats skarts ari Fuko svārstā). Lai demokratizētu kibersabiedrību, 1997. gadā Boloņā ar Eko gādību atvēra Multimediju arkādi, kurā apmeklētājiem ir brīva pieeja internetam (Eko: “Viens no Arkādes galvenajiem uzdevumiem -izvilināt ļaudis no mājām un - kāpēc gan nc? - iegrūst viņus citu cita apkampienos. Varbūt mēs pat nosauksim to nevis par Multimediju arkādi, bet gan par Plug’n’Fuck"). Vēl gan pastāv apokaliptiskā problēma: vai dators un mākslīgais intelekts nenovedīs pie literatūras nāves? Atbilde atrodama 1997. gadā iznākušajā antoloģijā Ka uzrakstīt romānu. Pirms ķerties pie romāna rakstīšanas Eko visupirms ieskenētu datorā kādus simt citu autoru sarakstītus romānus, apmēram tikpat daudz zinātnisku tekstu, Bībeli, Korānu, vēl arī tālruņa katalogu - kopskaitā aptuveni 1 200 000 lappušu. Pēc tam ar kādas vienkāršas programmas palīdzību teksti tiktu pamatīgi sajaukti. Tad Eko neprātīgo kokteili izdrukātu un rūpīgi izlasītu. Visubeidzot viņš 816 iekrautu papīru blāķi kravas automašīnā, aizgādātu līdz tuvākajai

atkritumu pārstrādes rūpnīcai un, noraugoties, kā tas viss sadeg zilās liesmās, apsēstos turpat zem koka un nodotos garlaikotai apcerei cerībā, ka prātā iešausies kāda doma, kas būtu pelnījusi tapt pierakstīta uz papīra. Bet, ja runā nopietni (kaut gan - ja Eko smejas, arī to viņš dara nopietni), viņš uzskata, ka datorlaikmeta tehnoloģijas nevis nogalēs literatūru, bet gan drīzāk atbrīvos to no informācijas saglabāšanas un tālāk nodošanas funkcijām, kurām līdz šim literatūrā piešķirta pārmēru pārspīlēta loma.

Ļoti slikts romāns

Tātad - Fuko svārsts, Umberto Eko otrais romāns. Rozes vārds bija ieturēts angļu klasiskā detektīva tradīcijas garā: slepkavību virkne, ierobežots aizdomās turamo loks, dedukcijas ģēnijs, kura domu gaita un meklējumi veido romāna sižetu. Fuko svārstā no šī patīkami pazīstamā konservatīvisma ne vēsts. Ja meklējam analoģijas literatūrā, tad Fuko svārstu drīzāk varētu uzlūkot kā variāciju par trillera tēmu: sākotnēji it kā nenozīmīga notikumu un sakritību virkne pamazām iegūst grandiozas vispasaules sazvērestības aprises. Gan jāpatur prātā, ka Eko spēles allaž cauraustas parodijas pavedieniem, tāpēc arī sazvērestības atmaskošana vienlaikus izrādās šīs sazvērestības sacerēšana (gluži tāpat kā Rozes vārdā Bāskervilas Viljama kļūdainā un dažbrīd galīgi aplamā domu gaita paradoksālā kārtā aizvedināja viņu līdz patiesībai). Taču - neiedziļināsimies Fuko svārsta sižeta izklāstā. Kurš romānu jau lasījis, tam pārstāstīt sižetu nav nepieciešams. Kurš vēl nav lasījis - apskaudīsim, viņam šis prieks vēl priekšā.

Tas droši vien izklausīsies ķecerīgi, tomēr teikšu, ka Fuko svārsts ir ļoti slikts romāns. Precīzāk, ja mēs no 20. gadsimta meistardarbiem izdestilētu elementus, kādiem noteikti būtu jābūt romānā, lai to uzskatītu par nopietnai literatūrai piederīgu, tad atklātos, ka Fuko svārsts sabrūk no mazākā kritiskas domas pieskāriena. Lasot Fuko svārstu, rodas iespaids, ka Eko nemaz nav “īsts” rakstnieks, jo pret romāna kanonu viņš izturas ar gluži vai nepieklājīgu vieglprātību. Kurš sevi cienošs mūslaiku prozists atļautos apjoma ziņā visai prāvo romānu veidot no vienvienlgiem dialogiem? Eko to dara, turklāt Fuko svārsta garumgarās sarunas patiesībā nemaz nav dialogi - tas ir milzu monologs, konspektīvs okulto zinību un ezoterisma vēstures izklāsts, kas visai primitīviem paņēmieniem - lai rastos sižeta ilūzija -sasmalcināts īsākos fragmentos. Savukārt romānā mītošās personas ir tikai šā vēstures izklāsta piedevas - tās ir tik plakanas un bezpersoniskas, ka uz beigu galu it nemaz nekļūst žēl pat Fuko svārstā pakārtā Belbo. Gluži pretēji - viņa nāve iepriecina lasītāju ar savu tīri intelektuālo, turklāt vēl matemātiski izskaidroto eleganci: Belbo mirst tāpēc, lai autors varētu izklaidēties, aprakstot ļoti sarežģītu svārsta kustības līkni. Okulto zinību popūrijs dzen uz priekšu sižetu, ezoterisma konspekti dancina romāna personas. Viss romānā notiekošais kļūst par iemeslu kārtējai pasāžai iz ezoterisma vēstures. Un tikai Belbo piezīmēs lāgiem pavīd kāda atblāzma no īsta romāna (iespējams, tāpēc, ka šīs piezīmes daļēji ir autobiogrāfiskas - bērnībā Otrā pasaules kara laikā Eko dzīvoja Pjemontā, netālu no Milānas, un tur pieredzētos notikumus viņš aprakstījis Belbo refleksijās). Vārdu sakot, baltie diegi redzami jau pa gabalu - agresīvi uzskaņotam kritiķim Fnko svārsts varētu būt laba iespēja parādīt savas analītiķa meistarības un erudīcijas paraugdemonstrējumus.

Un tomēr - Fuko svārsts ir viens no aizraujošākajiem romāniem, kādu jebkad gadījies lasīt. Tas ir arī ārkārtīgi sarežģīts un intelektuāli piesātināts romāns. Pēc izlasīšanas Fuko svārsts tik cieši iesakņojas apziņā, ka to nc ar mietu laukā nedabūsi, kas pats par sevi jau ir jebkura teksta iedarbīguma - un pēc kā cita gan vērtēt kvalitāti, ja ne pēc iedarbīguma uz lasītāju? - rādītājs. Vēsi racionālais prāts teic, ka Fuko svārsts, grozi, kā gribi, patiesi ir slikts romāns. Lasītāja emocionālā pieredze sajūsmā staro un liek Fuko svārstu pašos augstākajos plauktos. Un šeit nevar izlīdzēties ar kādu banalitāti - teiksim, par to, ka romāna plusu ir vairāk nekā mīnusu; tas ir kārtējais paradokss - un par Umberto Eko varbūt vispār vērts runāt tikai paradoksa kategorijās.

Romānus raksta rakstnieks. Teorētiķis tos analizē, kritizē un

saliek visu pa plauktiņiem, kaut gan par rakstniecību dažkārt viņam maza nojausma - gluži tāpat kā rakstniekam par teorētiskām būšanām. Tāpēc starp šīm abām sfērām parasti pastāv visai saspīlētas attiecības. Apmēram pēc šāda principa: ja nu tu esi tik gudrs un tik labi zini, ko un kā vajag rakstīt, tad ņem un uzraksti to ģeniālo lasāmga-balu! Semiotikas profesors, analītiskā prāta etalons Umberto Eko to paveica - Rozes vārds bija visīstākā romānistikas paraugstunda. Tādējādi Eko apliecināja, ka radošais un analītiskais prāts lieliski spēj sadzīvot vienā apziņā, un varbūt plaisa starp tiem nav nemaz tik plaša, kā pieņemts domāt. Bet Fuko svārsts, kura publikācija Itālijā jau piesaukto iemeslu dēļ izpelnījās ne tikai cildinošas, bet arī stipri skeptiskas kritikas atsauksmes?

Eko kā teorētiķis daudz rakstījis par teksta interpretācijas problēmām, par lasītāja lomu un cita starpā arī par to, ko lasītājs cer sagaidīt no teksta. Un, lūk: Rozes vārda lasītājs - visviens, apzināti vai ne - gaida “otru” Rozes vārdu. Tekstu, kas gan būtu atšķirīgs no Rozes vārda, tomēr lielā mērā turpinātu tajā manifestētos rakstības principus. Lasītājs iemīt tekstā jau pirms tā izlasīšanas; savukārt autors uzsāk spēli jau ar šo potenciālo lasītāju. Vienkāršākais ceļš -aplaimot lasītāju ar “otru” Rozes vārdu. Lasītājs gan tiktu apmierināts, taču, visticamāk, viņš “aizmigtu” - no radošas personas pārkvalificētos par patērētāju. Umberto Eko ir arī kiča teorētiķis, viņš lieliski apzinās masu kultūras notrulinošo iedarbību (kičs - tā ir “ideāla barība slinkai auditorijai”), tāpēc šāds lasītājs viņam vajadzīgs vismazāk. Cita iespēja - samulsināt un izsist lasītāju no līdzsvara ar romānu, kas šķiet “nepareizs” - gan salīdzinājumā ar Rozes vārdu, gan romānistikas kontekstā vispār. Jēdziens “nepareizs” šai gadījumā nozīmē tikai to, ka tajā darbojas atšķirīgi spēles noteikumi. Tā nu Fuko svārstā autors piedāvā ne tikai “citu romānu”, bet arī “citu Eko” - rakstnieku, kurā analītiķis ņēmis virsroku pār romānistu, atvēlot viņam cienījamu, taču samērā neuzkrītošu vietu dibenplānā -galvenokārt Belbo piezīmēs. Un, ja spēles noteikumi īsti nesakrīt ar vispārpieņemtajiem priekšstatiem par to, kādam jābūt romānam, tad tas nebūt nenozīmē, ka tie būtu mazākas uzmanības vērti.

Eko ir semiotiķis, kurš visu kultūru redz kā zīmju sistēmu un kuram, atcerēsimies, zīmes ir “vienīgie orientieri mūsu pasaulē”. Būtībā Fuko svārsts ir romāns par semiotiku vai varbūt, precīzāk, tas ir romāns par Umbcrto Eko romānu ar būtni, ko dēvē par semiotiku. Par to, ka zīmes ir eksistenciāli svarīga padarīšana: cilvēks mīt zīmju pasaulē, savas pēdas viņš atstāj zīmju skatā, un par viņu spriež, uztverot un vērtējot viņa radītās zīmes. Fuko svārsts ir ari romāns par tām dažbrīd kuriozajām, dažbrīd traģiskajām ačgārnībām, kādas rada dažāda līmeņa zīmju sistēmu pārklāšanās un sajaukšanās. Ne jau Kasaubons, Belbo, Diotallcvi, Lija u. c. personas ir romāna varoņi -romāna galvenie varoņi ir zīmes. Varbūt tieši tāpēc Fuko svārstā personība tiek reducēta līdz zīmes statusam - un tāpēc, teiksim, jau piesauktā Belbo nāve ir ne tik lielā mērā traģēdija, cik zīme, kurai nepieciešams matemātisks komentārs.

No pirmā acu uzmetiena nav viegli pamanīt, ka milzīgā romāna intrigas pamatā ir maza papīra lapiņa - tā pati, kuru no savas mapes izvelk pulkvedis Ardenti un uz kuras lasāms mīklainais šifrētais teksts. Ardenti uztverē tas varbūt ir vissvarīgākais dokuments cilvēces vēsturē: kurš pareizi atšifrēs dokumentu, tas iegūs varu pār pasauli. Turpretī izdevniecības Garamons trijotne tekstā izlasa pavisam ko citu: teksts ir tas pats, bet tulkojums atšķirīgs - un no šīs atšķirības dzimst Plāns, vienlaikus pasaulē palaižot Fuko svārstu. Belbo šifrēto tekstu uztver kā labu iemeslu pablēņoties, bet blēņošanās, t. i., apzināti aplams zīmju tulkojums viņu aizvedina līdz letālam gala iznākumam. Taču varbūt taisnība ir Lijai, un dokuments ir visparastākais tirgotāja rēķins par piegādātajām precēm? Vai - asprātīga mistifikācija? Uzvarētāju šajā strīdā nav, jo klasiskais jautājums - kā tad bija īstenībā? - Fuko svārsta kontekstā zaudē jēgu. Viss atkarīgs no tā, kas un kā lasa zīmes, tomēr viena lieta ir skaidra: ar zīmju tulkošanu allaž jābūt uzmanīgam. Starp citu, nabaga lasītājs tā ari neuzzina, kas tad patiesībā ir dokuments un kas tajā iešifrēts, bet pats komiskākais ir tas, ka visas šīs interpretācijas var būt vienlīdz aplamas. Interpretācijas nāk un iet, bet zīmes paliek nemainīgas, mīklainas un neizdibināmas.

Kāpēc šī situācija liekas tik aizdomīgi pazīstama? Faktiski Fuko svārsts nav nekas cits kā literāra parafrāze Eko “atvērtā darba” koncepcijai: viens un tas pats teksts spējīgs radīt savā starpā pilnīgi atšķirīgus lasījumus. Visviens, vai runa ir par Eko teorētiskajiem apcerējumiem, vai par viņa prozu, parole paliek nemainīga - opera ciperta, īpaši, ja atceramies, ka arī viņa pārējos romānos svarīga loma ierādīta zīmēm un to tulkojumiem.

Eko - teorētiķis. Eko - rakstnieks. Taču ir vēl kāda sastāvdaļa, kas allaž klātesoša gan teorētiķī, gan rakstniekā. Tas ir Eko - lasītājs. Neiedomājami azartisks un būtībā profesionāls lasītājs: cilvēks, kurš lasa grāmatas, apkopo un analizē informāciju, sava darba rezultātus dara zināmus citiem, par to saņem profesora algu un honorārus, lai varētu atļauties pēc sirds patikas pirkt un lasīt grāmatas, kuras pēc tam atkal analizēt - un loks sākas no gala. Ne velti vairāki Eko teorētiskie apcerējumi veltīti lasīšanas fenomenam. Un arī Eko romāni rada iespaidu, ka viņam tik ļoti patīk paša lasītāja loma, ka viņš nespēj valdīt sajūsmu un dalās tajā ar citiem. Eko lasījis tik daudz, ka viņš grāmatas vairs neuztver kā atsevišķus tekstus - viņš redz milzīgo literatūras visumu, ar nervu galiem izjuzdams kopsakarības un svārstības, kad kāds jauns teksts ieaužas šajā tīklojumā. Varbūt tāpēc Eko romāni ir pārsātināti ar citātiem. Cēlonis meklējams nevis postmodernisma teorijās, bet gan Eko lasītāja pieredzē. Galu galā - kas cits radīja literāro postmodernismu, ja ne fanātiski lasītāji?

Komentet Eko???!!!

Tieši tā - ar daudzām jautājuma un izsaukuma zīmēm: šausmu un sašutuma sauciens. Apmēram šādi varētu reaģēt persona, kurai būtu uzticēts pienākums sagatavot Fuko svārsta komentārus. Savukārt lasītāja viedoklis noteikti ir gluži pretējs. Viņš izlasa, teiksim, šādu kolorītu pasāžu: “Tādi bija mesālieši, kurus daži dēvē par stradodķiem un fibionīdem, bet citi par barbelītiem, kas dalāmi naseāņos un femi-onītos. Bet, pēc citu baznīcas tēvu domām, barbelīti bija vēlīni gnos-tiķi un tātad duālisti, kuri pielūdza Lielo Māti Bārbeļu; un barbelītu

iniciētie par borboriāņicm sauca hiliķus, proti, matērijas dēlus jeb miesas cilvēkus, kas šķirami no psihiķiem, kas bija jau labāki, un no pneimatiķiem, kas salīdzinājumā ar hiliķiem un psihiķiem bija īsti izredzētie Lai gan iespējams, ka stratiotiķi bija tie paši hiliķi, jo tā viņus dēvēja mitraisti.” Ja vien lasītājs nav studējis teoloģijas vēsturi, īpašu uzmanību pievēršot kristietības pirmajiem gadsimtiem, arī viņa reakcija iepriekšparedzama: par ko te vispār tiek runāts? Vai -kādu vēsti viņam tiecas darīt zināmu autors ar šādu frāzi: “..tur pievīti siloģismi un bezgalgari sorīti, apoftegmu virtenes, hipallāgu krelles, zcugmu pušķi, līksmas hvsteron proteron dejas, apofantiskas runas, stoicheia hierarhija, ekvinokciju precesijas, paralakses, herbāriji, gim-nosofistu ģenealoģija un tā tālāk līdz bezgalībai”? Ko darīt nabaga nevainīgajam Fuko svārsta lasītājam, kurš nemitīgi tiek slīcināts grūti saprotamu, mazzināmu, pavisam nezināmu vai aizmirstu kultūras faktu un jēdzienu muklājā? Pārkvalificēties par enciklopēdisku maniaku, sēdēt bibliotēkās un cītīgi meklēt katra nesaprotamā vārda skaidrojumu? Atcerēties bērnības lasīšanas pieredzi un, gluži tāpat kā savulaik romānos tika izlaisti apnicīgie dabas apraksti, arī tagad izlik tics nemanām visus šos borboriāņus, hipallāgus un zeugmas?

Latviešu lasītājs gadu gadiem ir radināts, ka nesaprotami vai reti lietojami jēdzieni, termini un fakti tiek skaidroti zemsvītras piezīmēs. Taču komentēt Kko tekstu - tas ir jau iepriekš neveiksmei nolemts un zināmā mērā pat absurds pasākums. Tāpēc tā vietā, lai šajā pēcvārdā labprātīgi kristu autora izliktajās lamatās un pītos informācijas tīklos, mazliet pakavēsimies pie jautājuma par to, kāpēc Fuko svārstu nav nedz ieteicams, nedz iespējams komentēt^203.

Vispirmām kārtām - pats Kko visai noliedzoši izturas pret savu darbu komentēšanu. Fuko svārsta izdevumi itāļu (un arī angļu) valodā ir pilnīgi bez jebkādiem skaidrojumiem. Netiek tulkotas arī frāzes vai plašāki fragmenti, kas ir angļu, franču, portugāļu, spāņu, vācu, latīņu, sengrieķu, ebreju valodā. Eko attieksme viegli saprotama. Jebkurš teksta skaidrojums ir pārmēru pašapzinīga iejaukšanās autora iecerē. Ja autors kaut ko nav tulkojis vai sīkāk paskaidrojis, tas nozīmē tikai to, ka šāds skaidrojums ir pilnīgi lieks. Lāgiem tā patiesi ir - visi šie borboriāņi utt. nav nekas cits kā tekstuāls ornaments, kultūras fons, kas nepieciešams vien tālab, lai radītu Fuko svārsta visai specifisko, intelektuāli piesātināto gaisotni. Romāna uztverei kopumā šie jēdzieni nav būtiski - lasītājs neko daudz nezaudēs, ja neuzzinās, kas tie borboriāņi utt. tādi ir.

Tomēr autora noliedzošajai attieksmei pret savu darbu komentēšanu ir arī dziļāka jēga. Umberto Eko gadu desmitiem ir nodarbojies ar tekstu komentēšanu, un arī pasauli viņš redz kā zīmju sistēmu, r. i., kā tekstu, kas jālasa un jāskaidro. Tekstu komentētājs būtībā tas pats lasītājs vien ir. Lasītājs, kurš iedziļināšanos tekstos padarījis par savu profesiju. Arī Fuko svārsts ir komentārs - romāna lielāko daļu veido dialogi vai monologi, kuros tiek apcerēta un skaidrota vēsture. Savu patiesi unikālo lasītāja pieredzi mūža ilgumā Eko izklāstījis Fuko svārstā. Tas ir viens no iemesliem, kāpēc Fuko svārsta skaidrošana ievedinātu strupceļā. Var skaidrot atsevišķus jēdzienus un terminus, bet nav iespējams komentēt tik erudīta un fanātiska lasītāja mūža pieredzi. Gluži vienkārši - Fuko svārsta komentārs apjomā krietni pārsniegtu pašu Fuko svārstu.

Turklāt vērīgs lasītājs noteikti pamanīs, ka daudzi komentāri sameklējami romāna tekstā. Piemēram, galvas lauzīšana sākas jau ar pirmās daļas virsrakstu: Ketcr. Keter- tas ir viens no Kabalas sefirotu koka zariem; pavisam to ir desmit - tikpat, cik romānā daļu. Kāds sakars Fuko svārstam ar Kabalu? Diez vai mūslaikos daudz lasītāju orientējas Kabalā un zina, kas ir sefirotu koks, nemaz nerunājot par atsevišķu sefirotu nozīmi. Taču romāns skaidro pats sevi. Katras daļas beigu galā atrodamas pāris rindkopas ar refleksijām par to, kurai sefirai atbilst attiecīgā daļa un kāpēc. Un tomēr - kāpēc tieši Kabala? Atbilde vienkārša - sefirotu koks ir viens no universālajiem pasaules semiotiskajiem modeļiem (līdzīgi kā,.teiksim, mandala vai iņ un jaņ aplītis), ar kura palīdzību var aprakstīt gan mikro, gan makropasauli, gan tajās notiekošos procesus. Eko izpratnē romāna rakstīšana ir kos-moloģisks akts, un visaptverošā sefirotu koka klātbūtne akcentē to, ka Fuko svārsts ir pilnīga un zināmā mērā pašpietiekama pasaule. Bez tam - ari romāna varoņi mēģina radīt tikpat universālu pasaules modeli, kāds ir sefirotu koks. Viņi lasa grāmatas, meklē analoģijas, no kultūras zīmju tīklojuma izgriež ārā atsevišķus fragmentus, lai no tiem samontētu Plānu, kas aprakstītu un izskaidrotu cilvēces vēsturi. Fuko svārsts ir romāns, kura struktūra atbilst pasaules modelim un kurš arī stāsta par šāda modeļa radīšanu. Cik lielā mērā šie modeļi ir reāli - tas jau ir pakārtots jautājums, kaut gan no Fuko svārsta izriet secinājums par to, ka ir gan svētīgi orientēties šādos visaptverošos modeļos, tomēr nav ieteicams tiem pārmēru uzticēties.

Un vēl kāda īpatnība. Fuko svārstā lielākoties tiek apspriesti nevis vēsturiski fakti, bet gan to interpretācijas, t. i., romāns jau pats par sevi ir komentāra komentārs. Turklāt šīs pārinterprctācijas lielākoties ir ja ne gluži aplamas, tad vismaz krietni hiperbolizētas. Tādējādi reāla fakta, interpretācijas un pārinterprctācijas līmeņi tiek neatšķetināmi samudžināti. Ko darīt potenciālajam Fuko svārstu komentētājam? Reproducēt cienījamu vēsturnieku versijas par romānā aprakstītajiem notikumiem un klāstīt, “kas bija īstenībā”? Taču jau romāna pamatos iebūvēta doma par to, ka reālu notikumu apraksti, tostarp ari vēsturiski apcerējumi ir tikai un vienīgi modeļi ar visai mazu ticamības pakāpi. Atbilde uz jautājumu “kas bija īstenībā?” iespējama tikai kā pieļāvums: nevis “tā tas bija”, bet gan “arī tā tas varbūt varēja būt”. Pat visautoritatīvākais Fuko svārsta komentārs faktiski aplaimotu lasītāju tikai ar vēl vienu Plāna versiju.

Ir gandrīz banāli saistībā ar postmodernismu un Eko piesaukt citātus. Tomēr Eko šai jomā ir īsts virtuozs - citēšanu viņš patiesi padarījis par augsto mākslu. Viņa meistarstiķis - aprakstīt mīlēšanos ar vienvienīgiem citātiem. Rozes vārdā Eko vēl bija samērā konven-ciāls, mīlas aktu atveidojot ar citātiem no Augstās Dziesmas un viduslaiku autoru darbiem. Fuko svārstā viņš rīkojas krietni ekstravagantāk un 30. nodaļas beigās šo intīmo procedūru apraksta ar rožkrustiešu 824 u. tml. grāmatu nosaukumiem, piekabinot citātu no Malarmē un, šķiet, pārfrāzētu Homēra rindu. Viens no jēdzieniem, ar ko Eko raksturo postmoderno kultūru, ir intertekstuālā enciklopēdija - teksts, kas sevī ietver citu tekstu citātus, un šo citātu pazīšana paplašina teksta izpratni. Ar citātiem burtiski pārsātinātais Fuko svārsts ir laba ilustrācija intertekstuālās enciklopēdijas idejai. No vienas puses - romāna tekstā ieausts citātu tīklojums; no otras - šie citāti ir kā neredzami taustekļi, ar kuriem Fuko svārsts cieši ieāķējas pasaules literatūras tīmeklī. Citātu ir tik daudz un tīklojums tik sarežģīts, ka tas atgādina vienu no Eko iecienītākajiem simboliem - labirintu. Bet tas vairs nav Rozes vārda samērā vienkāršais labirints, kura plānojumu Bāskervilas Viljams atšifrēja ar loģisku spriedumu palīdzību. Fuko svārsta labi rints drīzāk atgādina vienu no postmodernās kultūras atribūtiem -rizomu, kuru Eko raksturo šādi: “llkls ir veidots tā, ka jebkurš ceļš var būt savienots ar jebkuru citu ceļu. Šādam labirintam nav ne centra, ne perifērijas, tam nav arī izejas, jo tas ir potenciāli bezgalīgs. Minējuma telpa ir veidota kā tīkls.” Fuko svārsta labirintam nav stin gras struktūras, un tā aprises mainās atkarībā no lasītāja skatpunkta -viņa erudīcijas, vērīguma, galu galā - arī no pacietības. Papildu dimensiju piešķir allaž klātesošais autora ironiskais smīns. Ceļvedis pa šo labirintu nav nedz iespējams - par virzienu rādītājiem kalpo vien nojausmas un pieļāvumi -, nedz vajadzīgs. Lasītājs ar ceļvedi - komentāriem - pārvērtīsies par garlaikotu tūristu. Toties milzumdaudz iegūs “ideālais lasītājs”, kurš, kā rakstīja Džoiss, “cieš no ideāla bezmiega” (arī šo domu Eko citē savā romānā) un kurš Fuko svārstu uztv ers kā izaicinājumu. Vēl reizi atcerēsimies Atvērta mākslasdarba koncepciju: autoram savs ceļš ejams, katram lasītājam - savs. Dažs samierināsies ar Fuko svārsta detektīvintrigu, cits aizrautīgi dzīvos līdzi ezoterisma vēstures komiksam, vēl citam īpašu gandarījumu sagādās maldīšanās rizomas citātu tīmeklī, kurā uz katra stūra gaida kāds atklājums.

Ieskatam - daži piemēri. 63. nodaļā Lija, apcerēdama pasaules kārtību, it kā starp citu piemin arī vistu, kas aukstumā nemaitājoties. Nu un tad? Vistu patiesi ieteicams glabāt ledusskapja saldētavā - nav jābūt Umberto Eko, lai nonāktu pie šādas atziņas. Taču šī vista iegūst skaisti metaforiskas aprises, jo par to tālredzīgi parūpējusies vēsture.

Romānā bieži tiek piesaukts Frānsisa Bekona vārds. Un atkal: nu un tad? Ja meklē kopsakarības, tad Bekona saistību ar Šekspīru, ko neaizmirst apspēlēt arī Eko, jau gari un plaši aprakstījuši gan biogrāfi, gan falsifikatori, bet ar saldētu vistu? Un tomēr: Bēkons nomira 1626. gadā no saaukstēšanās. Viņš saaukstējās, pētīdams, vai nokautas vistas piepildīšana ar sniegu pasargā to no bojāšanās. Tātad Lija, piesaukdama gluži ikdienišķu vistu, vienlaikus piesauc arī to radījumu, kas kalpoja par Frānsisa Bēkona nāves eņģeli un tāpēc lieliski iederas Fuko svārsta kontekstā. Kāds labums lasītājam no tā, ka viņš atšifrējis šo alūziju? Labuma nekāda, tik vien kā prieks par to, ka viņš savā ceļojumā cauri romāna alūziju labirintam min cieši autora pēdās.

Citāti mēdz iznirt visnegaidītākajās vietās. Teiksim, romānā lāgiem pavīd divi spiristiķi - Kamcstrcss un Bramanti, kuri izceļas ar to, ka viņu runām un darbiem stipri pietrūkst loģikas. Turpretī viņu uzvārdiem ir vistiešākais sakars ar loģiku, l’roti, jau viduslaikos, lai varētu paturēt prātā visai sarežģītos loģikas modus, tika radīts viegli iegaumējams dzejolis. Daži vārdi no šī dzejoļa loģikā tiek lietoti joprojām, tostarp - arī Camestres un Bramantip.

Tomēr visiespaidīgākais rizomas labirinta piemērs - tās ir Belbo piezīmes, kas tik ļoti pārsātinātas ar citātiem, ka lāgiem pārtop par grūti atrisināmu rēbusu (varbūt Belbo gluži vienkārši ir neizdevies rakstnieks - viņš pats nav neko spējīgs sacerēt, tāpēc lāpās ar citātiem). Belbo piezīmes 3. nodaļā sākas ar pavisam nepretenciozu teikumu: “Kāds dzidrs rīts novembra beigās.” Tam seko citāti no Bībeles, Homēra, Vējiem līdzi, Kara un miera, tātad - rindas, kuras pazīstamas jau no pirmā acu uzmetiena (Kara un miera apvienojums ar Vējiem līdzi, nostatot līdzās “augsto” un “zemo”, jau pats par sevi raksturo gan Belbo piezīmju, gan Eko prozas poētiku). Bet no kurienes ieklīdis “Kāds dzidrs rīts novembra beigās”? Lūk, Rozes vārda sākums: “Bija dzidrs rīts novembra beigās” (Eko kā allaž ir arī pašironiski noskaņots: vispirms citē sevi, un tikai pēc tam - Bībeli un Homēru). Tomēr mēs nevaram būt pārliecināti, ka Belbo patiesi citē Rozes vārdu, jo vienlīdz iespējams, ka arī Rozes vārdā Melkas Adss savu stāstījumu 826 sāk ar kāda viduslaiku autora citātu. Turklāt Fuko svārstā tas nav

vienīgais citāts no Kko pirmā romāna. Rozes vārds noslēdzas ar šādu frāzi: “Skriptorijā ir auksts, man smeldz īkšķis. Atstāju šos rakstus, vairs nezinu, kam esmu rakstījis, un nezinu, par ko.” Aizdomīgi līdzīgs fragments atrodams arī Bclbo piezīmēs - tekstā, kas nodēvēts par Doktora Dī dīvaino kabinetu: “Bet es novirzos no tēmas, šajā cellē ir auksts, un man smeldz īkšķis. Es rakstu un vairs nezinu, kam esmu rakstījis, un nezinu, par ko.”

Cits piemērs. 36. nodaļā Belbo, savā dienasgrāmatā aprakstīdams, kā viņu savaldzinājis doktors Vāgners, piebilst pavisam mīklainu frāzi: “Kā Šarlī un Zipjēns, bite un zieds.” Frāze kļūst saprotama vien tad, ja lasīta Prusta Sodoma un Gomora - epizode, kurā homoseksuālais barons Sarlī aplido Zipjēnu - kā bite aplido ziedu. Tiesa gan, būtu aplami no šī citāta izvedināt pārmēru viennozīmīgus secinājumus par Belbo seksuālo orientāciju.

Tā nu Belbo piezīmēs neprātīgā jūklī tiek samiksēts Šekspīrs, Gēte, Defo, Dimā, Sī, Konrāds, Mūzils, Džoiss, Eliots un bezgala daudzi citi - Belbo lasītāja erudīcija līdzvērtīga Eko erudīcijai. Citā tomānijas kulminācija - fragmentos Doktora Dī dīvainais kabinets un Senzermēna atgriešanās. To sižets dažviet šķiet pavisam neloģisks -daudzas epizodes kļūst skaidras vien tad, ja uztveram tās kā citātus. Tomēr ir pilnīgi bezcerīgi izsekot neiedomājami sarežģītajiem citātu labirinta vijumiem, tāpēc vien mazs ieskats. Doktora Dī dīvainaja kabinetā (jau virsraksts māj klasiskās filmas Doktora Kalijjari kabinets virzienā) uz mirkli pavīd kāds mīklains augļotājs, kurš pasaka tikpat mīklainu frāzi: “Sargieties no Atanasija Pernata.” Atanasijs Pernats ir austriešu rakstnieka Gustava Mcirinka romāna Golemscentrālā persona; sava loma šajā romāna iedalīta arī kādam ļaundabīgam ebreju augļotājam. Meirinks Golemā teiksmu par Prāgas Golemu - māla figūru, kas atdzīvojas, ja tās radītājs ieliek Golemam mutē pergamentu ar maģiskām zīmēm, - no tīri provinciālas leģendas pārtapināja vispārpazīstamā literārā mītā. Un, ja vēl atceramies, ka Mcirinka alķī-miskajā simbolikā sakņotajā romānā Rietumu loga eņģelis darbojas ari Džons Dī un Edvards Kellijs un tajā plaši aprakstīts reāls vēsturisks notikums, Dī vizīte Prāgā, tad Belbo piezīmes iegūst pavisam citu

jēgu (tostarp ari vārdi, kurus Khunrāts saka Dī: “Varbūt pie tevis reiz ieradīsies kāds vīrs. Viņš gribēs rakstīt par tevi.” - iespējams, “kāds vīrs” ir Gustavs Mcirinks, kurš bija ne tikai rakstnieks, bet arī praktizējošs mistiķis un pieļāva šādas sastapšanās iespējamību, kas apspēlēta arī Rietumu loga eņģelī). Tūlīt pēc tikšanās ar Golemu Belbo piesauc kādu Sosostra kundzi. Tas ir citāts no Eliota Izpostītas zemes. Taču Eliots bija viens no citēšanas mākslas pirmajiem entuziastiem, un Sosostra kundze jau ir citāts - no Aldosa Hakslija romāna Dzeltenkroms, kurā par Scsos-tru sevi dēvē kāda tirgus zīlniece. Arī Hakslijs nebija neko oriģināls -viņš šo vārdu nozaga senēģiptiešu faraonam Sesostram.

Vēl kāda jauka epizode. Belbo piezīmju varonis cietumā nokļūst vienā kamerā ar vīru, vārdā Soape. Uzmanīgāk ielūkojoties, kļūst skaidrs, ka Soape ir portugāļu dzejnieka Fernando Pesoa anagramma. Pcsoa aizrāvās ar mistifikācijām un savus darbus parakstīja ar daudziem un dažādiem pseidonīmiem, kas savukārt sasaucas ar Belbo piezīmēs apcerēto reālo un iedomāto autoru jūkli (Belbo gan mazliet aizraujas, Pesoa piedēvēdams frāzi Riverrun, past Eve and Adam’s, kas patiesībā atrodama Džoisa Finegana vākt).

Vēl varētu turpināt, tomēr Bekona vista, Prusts, Džoiss, Mei-rinks, Pesoa utt. būtībā ir tikai ornamenti. Katrs atsevišķs citāts pats par sevi nav nemaz tik svarīgs - pilnīgi pietiek, ja lasītājs nojauš pēdiņu neredzamo klātbūtni un citātu uztver kā virziena rādītāju vai vārtus uz citiem tekstiem. Taču dažviet citātiem atvēlēta krietni nozīmīgāka loma. Piemēram, viena vienīga frāze, no kuras interpretācijas izriet atšķirīgi Fuko svārstā noslēgumi. 113. nodaļā, kurā aprakstīta murgainā Belbo tiesāšana, kāds histēriķis, vārdā Pjērs, vicina kinžalu, pieprasa cilvēka upuri un tad piepeši ieaurojas: I’a Cthulhu! Va S’ha-t’n! Ko nozīmē Pjēra bļāviens? Veltīgi meklēt dzīvu un mirušu valodu vārdnīcās šīs frāzes tulkojumu. Tā kļūst saprotama vien tad, ja zināms, ka Ktulhu (Cthulhu) - tā ir augstākā dievība baisā amerikāņu fantasta Hovarda Lavkrafta radītajā panteonā (stāsti Ktulhu aicinājums, 1926, Neprāta kalni, 1931, u. c.). Lavkrafta prozā bieži aprakstītas mīklainas būtnes, kas dzīvojušas tālos aizlaikos un valdījušas SIS pār pasauli, ir arī šaušalīgi rituāli, ko līdz mūsdienām saglabājušas slepenas sektas un tamlīdzīgas būšanas - vārdu sakot, apmēram tas pats, par ko tik daudz tiek spriests Fuko si’ārstā.

Tātad: Pjērs kādā nesaprotamā valodā, kas, visticamāk, piederīga aizlaiku pasaules valdniekiem, piesauc Ktulhu. Viņa kolēģi to uztver kā pašsaprotamu, it kā Ktulhu patiesi būtu varena dievība. Taču Ktulhu izdomāja pavisam reāls 20. gadsimta rakstnieks stāstos, kurus to publicēšanas laikā traktēja kā pie literatūras viszemākajām sfērām piederīgus (pasaules slava pie Lavkrafta atnāca ilgi pēc viņa nāves). Turklāt, neraugoties uz dāsni laistīto misticisma mērci, pašam Lavkraftam ar ezoteriskām būšanām nebija ne mazākā sakara. Gluži pretēji - viņš sevi dēvēja par “mehānisko materiālistu”. Ktulhu - tas ir visparastākais literāra teksta citāts. Diez vai mistiķis Pjērs citētu literāru tekstu. Drīzāk gan sazvērnieku grupas sanākšanu Muzejā un Belbo tiesāšanu savos murgos skata Kasaubons - 112. nodaļas beidzamās rindās taču skaidri un gaiši tiek pavēstīts, ka viņš iemieg. Kasaubons ir iemidzis un sapņo, vecumvecais literārais paņēmiens, kas turklāt lieliski izskaidro arī dažas īpaši murgainas 113. nodaļas epizodes. Tik ļoti erudītais un zinošais Kasaubons, kurš sevi vairākkārt nokrustī par “kultūras Semu Speidu” (ari citāts - no Dešila Hemeta detektīvromāna Maltas vanags), protams, ir lasījis arī Lavkrafta prozu, un sapņa ačgārnā loģika Lavkrafta citātu piedēvē Pjēram. Bet varbūt taisnība ir doktoram Vāgneram - Kasaubons gluži vienkārši ir sajucis prātā. Tas nozīmē, ka nav nekādu vajātāju, no kuriem Kasaubons spiests slēpties Belbo lauku mājā, bet pats Belbo joprojām ir dzīvs... Domu turpinot, mēs izejam ārpus Fuko svārsta robežām un aizsākam pavisam citu romānu.

Tātad - nekas nav noticis? Ja vien par notikumu neuzskata galvenā varoņa, precīzāk, vēstītāja sajukšanu prātā. Un tomēr: ezote-risma maniaku domu gaita ir neizdibināma, bet loģika - eleganti murgaina. Viņi arī mehānisko materiālistu Lavkraftu būs ieskaitījuši savās rindās. Kāpēc? Atbilde vienkārša: Lavkrafts tikai maskēšanās nolūkos sevi dēvēja par mehānisko materiālistu. Patiesībā viņš glabāja senas un slepenas gudrības, kuras pasaulei darīja zināmas aizšifrētā veidā savos šķietami triviālajos pastāstiņos. Jau pazīstama recepte, kuru, kā vairākkārt atgādināts romānā, lietojuši visu laiku mistiķi: savējie sapratīs. Tas nozīmē, ka Ktulhu ir reāla dievība (nu, labi - reāla vismaz ezoterisma maniaku izpratnē), Belbo ir pagalam, tūdaļ no pasaules bez pēdām pačibēs arī Kasaubons, un paliks tikai viņa piezīmes Fuko svārsta skatā.

Un tā ir tikai viena frāze, kuras lasījumi rada divus pilnībā atšķirīgus romāna noslēgumus. Šādas pērlītes katrs lasītājs var kolekcionēt pēc savas gaumes un patikšanas - tā ir viena no patīkamākajām izklai dēm, ko piedāvā Fuko svārsts. Neviens komentētājs neatradīs tās visas, arī pats autors ne, jo gan jau kāda analoģija vai alūzija ieklīdusi viņa nepamanīta un neapzināta. Katram lasītājam ir tas gods sacerēt savu personisko Fuko svārstu.

Zīmes nemainās. Saldēta vista parasti ir tikai un vienīgi saldēta vista, kas labākajā gadījumā simbolizē gaidāmās pusdienas. Toties mainās zīmju interpretācijas: ja saldētā vista piepeši pārvēršas par Frānsisa Bekona nāves eņģeli, tad šādu interpretāciju maiņu sauc par mākslu. Cilvēks, kurš to paveic, kļūst par Autoru. Cilvēks, kurš to atšifrē - par viņa labāko draugu, Ideālo Lasītāju.

Ezoteriskais esamības fons

Rozes vārdā Eko savu semiotisko katedrāli būvēja uz nogalēto mūku kauliem. Fuko svārstā - uz cilvēces muļķības pamata. Pamats no tiesas iespaidīgs un nesatricināms. Kā jau teikts, Fuko svārstu var uzlūkot arī kā romānu par zīmēm. Precīzāk, par vienu no ārkārtīgi sarežģītās semiotiskās pasaules slāņiem, kam ir daudzi un dažādi nosaukumi: misticisms, ezoterisms, okultisms, spiritisms, māņticība utt., utt. Katram no šiem jēdzieniem gan ir savas nianses (skat. 76. nodaļā Aljē skaidrojumu par atšķirībām starp ezoterismu un okultismu), taču ikdienišķā uztvere tos neko daudz nešķiro. Būtībā tas ir tāds kā esamības fons, visaptveroša subkultūra, kuras izpausmes lāgiem kļuvušas tik pašsaprotamas (horoskopi dienas laikrakstos), kas mēs tās vairs nemanām. Cik šis fons patiesībā ir daudzveidīgs un daudzbalsīgs, kādas ir tā vēsturiskās saknes un kādos kolorītos veidos tas joprojām mēdz izpausties - tas viss lieliski aprakstīts Fuko svārstā.

Ezoterisma subkultūra Eko izpratnē ir kiča kvintesence. Tostarp tai piemīt kāda interesanta mūslaiku masu kultūras īpatnība, ko Eko savulaik apcerējis teorētiski un vairākkārt apspēlē arī Fuko svārstā. Proti, czoteriskās grāmatas nemitīgi cita citu citē. Atsaukšanās uz citiem autoriem un tekstiem rada uzticamības ilūziju, kaut gan patiesībā visi šie autori aizrautīgi maļ un pārmaļ vienus un tos pašus visai apšaubāmos faktus, bet savstarpējo atsauču haosā kaut kur pagaist pēdējā saistība ar realitāti. Reāla fakta analīzi aizstāj atsaukšanās uz tekstu, kas savukārt atsaucas uz citu tekstu - un tā līdz bezgalībai.

Sešdesmitajos gados - Atvērtā daiļdarba laikposmā - Eko starp masu un elitāro kultūru vilka nepārkāpjamu robežu. Vienā pusē Džoiss un Prusts, otrā - detektīvi un tamlīdzīga lasāmviela, un nekā kopēja viņiem nav un nevar būt. Tomēr vēlāk viņš nonāca pie slēdziena, ka arī pārliecīgs elitārisms vedina strupceļā, jo uzceļ mūri starp autoru un lasītāju. Tāpēc no masu kultūras vērts mācīties prasmi valdīt pār auditoriju - un šī prasme patiesi piederīga mākslas visaugstākajām sfērām. “Izklaidēt, nevairoties no problēmām” - šādi Eko formulēja postmodernās kultūras un arī savas prozas vadmotīvu. Masu kultūru iespējams samierināt ar elitārismu - to apliecināja jau Rozes vārds. Tāpat arī Fuko svārstā stāsts par kiča kvintesenci, šo ezo-terisko esamības fonu tiek pārtapināts mākslas darbā.

Tas, ka zīmei un tātad arī zinātnei par zīmēm - semiotikai - ir milzu vērtība, nebūt nav 20. gadsimta atklājums. To lieliski apzinājās jau seniķi. Visos laikmetos un visās kultūrās ir pastāvējušas organizācijas un brālības, kas katra izstrādāja tikai saviem adeptiem saprotamu zīmju sistēmu. Tas ir universāls kultūras princips, visviens, vai runa ir par senēģiptiešu priesteriem, vai par viduslaiku alķīmiķiem un mistiķiem, vai par ebreju Kabalas un Toras zinātājiem, vai par Tibetas lamām, vai par Āfrikas burvjiem, vai par - utt. Zīmju sistēmas vērtību noteica vara, ko ieguva tās pazinējs un tulks - un vara savukārt laikam gan ir materiāli visvērtīgākā nemateriālā substance. Tieši šā iemesla dēļ - lai saglabātu varu - zīmju sistēmas atšifrēšanas kods tika rūpīgi sargāts no svešām acīm, vēl vairāk nostiprinot tā vērtību.

Turpretī mūslaikos ir cita situācija: informācija ir tirgus prece.

Sefirotu koka, alķīmisko simbolu vai šamaniskās pieredzes komentārus var tiražēt un pārdot. Biezā mīklainības un slepenības migla jau pati par sevi kalpo par vislabāko reklāmu: kas savulaik bija atvēlēts vien izredzētajiem, tas tagad pieejams jebkuram. Varbūt tas ir viens no galvenajiem iemesliem, kālab ezoteriskās būšanas kļuvušas tik izplatītas. Mūri starp kultūrām ir sairuši, ezoteristu slēptās zināšanas ir vispārpieejamas, bet tas nebūt nenozīmē, ka zīmju sistēmas kļuvušas saprotamākas. Gluži pretēji - šīs dažādo laikmetu un atšķirīgo kul tūru zīmju sistēmas pastāv un zināmā mērā arī funkcionē vienlaicīgi, kas noved pie vājprātam līdzīgā haosa, kāds labi jūtams Fuko svārsta spiristiķu kompānijas - Aljē, Ardcnti, Bramanti, Kamestresa un citu -spriedumos, kuros templiešu vēstures takti tiek maisīti baisā kokteilī kopā ar senēģiptiešu maģiju vai vēl ko citu. Turklāt zināšana un saprašana ir atšķirīgas lietas. Pārdot var tikai no kultūras konteksta izrautu zīmju sistēmu. Tās atšifrēšanas kods nav izklāstāms nedz pāris rindkopās, nedz daudzos sējumos. Lai saprastu zīmju sistēmu, nepieciešama pieredze - atcerēsimies, teiksim, daudzus gadu desmitus ilgušo Kabalas gudrību apgūšanu vai alķīmiķu Melnā darba fazi.

Jebkura ezoteriskā mācība savā būtībā ir pasaules modelis. No šāda skatpunkta sefirotu koks nav ne par matu aplamāks par Lielā sprādziena teoriju, alķīmija salīdzināma ar kvantu mehāniku, bet Latīņamerikas voodoo rituāli - ar mūsdienu psihoterapiju. Turklāt senās zīmju sistēmas atšķirībā no mūsdienu zinātnes, kurā katra teorija darbojas savā stingri norobežotā lauciņā, tiecās uz universā-lismu - ar to palīdzību iespējams modelēt visu esošo, iedomājamo un arī savulaik neiedomājamo. Fuko svārstā ir epizode, kurā tiek noskaidrots, ka “automašīna ir sefirotu koks”, bet veļasmašīnas darbība aizdomīgi atgādina alķīmisko transformāciju; galu galā - pat svārstā pakārtā Belbo kustības līkne gaisā iezīmē sefirotu koku, kas rādās krietni vieglāk saprotams par turpat blakus lasāmo svārstību matemā tisko aprakstu. Arī mūsdienas esamības mīklas tiek rūpīgi aizšifrētas, atšķirība vien tā, ka kods piejams jebkuram, ja ir laiks un pacietība to apgūt. Lai izprastu norises mikropasaulē, nepieciešams orientēties kvantu mehānikā; lai tuvinātos Visuma noslēpumiem, vēlams pārzināt relativitātes teoriju. T. i., pasauli apraksta matemātiski modeļi, kuru saprašanai tāpat nepieciešama gadu desmitu pieredze. Relativitātes teorija vai kvantu mehānika populāri nav izklāstāma, turpretī, piemēram, Heopsa piramīdas vai rožkrustiešu noslēpumu “atšifrējuma” uztverei pietiek ar pamatskolas izglītību. Jo - ezoterisko zinību tulkojums mūsdienu racionālisma valodā nenovēršami noved pie to vulgarizācijas: mēs saņemam informāciju, taču aizmirstam pieredzi.

Tā nu mēs dzīvojam pasaulē, kas piesātināta ar mums nesaprotamām zīmēm un simboliem. Mēs varam pieņemt, ka ezoterisma subkultūra patiesi ir kiča kvintesence. Mēs varam to uzlūkot kā zem-pierainu ļautiņu absurdas izklaides un no sirds izņirgāties par misticisma adeptiem. No mūsdienu zinātnes augstumiem raugoties, mēs pat varam deklarēt, ka visi šie aizlaiku priesteri, kabalisti, alķīmiķi, astrologi utt. bija galīgi aprobežoti tipi, jo nenieka nejēdza no kvantu mehānikas vai haosa teorijas. Tomēr zīmes eksistē reāli. Un, ja tās eksistē, tad, kā uzskata Eko, tās turpina darboties, producējot jaunus lasījumus, visviens, cik lielā mērā šie lasījumi ir pareizi vai aplami. Romāna varoņi izdomā klaji fiktīvu Plānu, bet paradoksālā kārtā izrādās, ka tam piemīt reāls spēks (un arī šo domu jau modelējuši seniķi, zīmējot pūķi, kas rij savu asti). Ir pilnīgi vienalga, vai tem pliešu mantojums patiesi pastāv - no svara ir tas, ka pastāv zīmes, kas, iespējams, simbolizē šo mantojumu. Zīmes valda pār cilvēkiem. Un - ar zīmju palīdzību cilvēki valda pār citiem cilvēkiem. Ja mēs uzlūkojam Fuko svārstu ar racionāli piemiegtām acīm un par varītēm tiecamies atrast tajā kādu praktiski lietojamu mācību, tad romānu var lasīt arī kā vēstījumu par baiso varu, kāda piemīt zīmēm, ja tās tulko pārmēru viennozīmīgi. Citiem vārdiem - par totalitāras ideoloģijas dzimšanu. Neviena ideoloģija nav spējīga radīt savu zīmju sistēmu - tā tikai piemēro savām vajadzībām jau esošās zīmes. Jo zīmes tulkojums primitīvāks, jo tas derīgāks kādai ideloģijai - un tieši šajā punktā kopēju valodu atrod masu kultūra un ideoloģija. Ideoloģija pārņem masu kultūras aprobētās klišejas - un otrādi. Tāpēc Fuko svārsta apsēsto spiristiķu kompānija piesavinās Plānu, tipisku subkultūras produktu, kurā jūtami pietrūkst loģikas un veselā saprāta - zīmju sistēmu, kas tika radīta, lai izklaidētos. Bez šaubām, veselā saprāta vieta Plānā atvēlēta ironijai, taču ideoloģija ir imūna pret ironiju.

Noslēgumā vēlreiz atgriezīsimies pie Rozes vārda. Romāna intrigas pamatā ir viena vienīga grāmata - par pazudušu uzskatītā Aristoteļa Poētikas otrā daļa, kas veltīta komēdijas mākslai. Tieši šīs grāmatas dēļ tiek galēti mūki; tieši Poētiku Horhe gadu desmitiem uzcītīgi sargāja no lasītāju acīm; tās dēļ Bāskervilas Viljams nevis gatavojas tik svarīgajam teoloģiskajam disputam, bet gan nodarbojas ar Torņēkas labirinta atšifrēšanu. Kā un kāpēc smiekliem veltīta grāmata pārtapusi bezmaz pasauli satricinošā spēkā? Atbilde daļēji atrodama Viljama un Horhes sarunā septītajā dienā. Horhe, vērsdamies pret smiekliem -un viņš liek lietā ārkārtīgi plašu erudīciju un ievērības cienīgus argumentus, -īstenībā rada lielisku apoloģiju smieklu spēkam.

Smiekli ir solis uz atbrīvošanos - no bailēm, stereotipiem, aizspriedumiem, ilūzijām, aprobežotības. Smiekli ļauj paraudzīties uz pasauli no citas puses - tas nozīmē, ka smiekli īstenībā rada pasauli (ne velti Horhe piesauc mītu par kādu senēģiptiešu dievu, no kura smiekliem radusies pasaule). Visas daudzās Rozes vārda traģēdijas ir tikai fundaments Umberto Eko versijai par smieklu lomu kultūrā. Fuko svārstā gan ir pretēja situācija - spēle un smiekli aizvedina līdz traģēdijai, tomēr būtība paliek tā pati - smiekli iznīcina mironīgu sastingumu. Romānā nekur neieskanas paša Eko balss - viņš slēpjas aiz citu vēstītāju maskām. Un tomēr autora klātbūtne ir nojaušama - viņš atrodas kaut kur fonā un nemitīgi ironiski smīn. Varbūt tā ir vienīgā īsti drošā recepte pret absurdo ideoloģijas varu, jo ar loģisku argumentu palīdzību nav iespējams pierādīt, ka muļķība ir muļķība - drīzāk pats nonāksi muļķa lomā. Iespējams, Dievu pēc pasaules radīšanas, kad viņš ieraudzīja, kas viņam sanācis, pārņēma traku smieklu lēkme. Varbūt tā bija instinktīva pašaizsardzības reakcija, bet varbūt viņš aplami iztulkoja paša radītās zīmes. Un tā viņš smejas joprojām.

SATURS

1.KETER 5

1. Tad, lūk - Ēn-Sof gaisma 9

2. Mums ir dažādi un dīvaini pulksteņi 18

2. HOHMAH 31

3. Šai vajadzībai rāmie eņģeļi 33

4. Tas, kurš mēģina iekļūt Filosofu Rožudārzā 41

5. Divdesmit divus pamata burtus 46

6. Un Jūda Leons burtu pārmīšanai nu ķērās klāt 58

3. BINAH 63

7. Neceriet pārāk daudz no pasaules gala 65

8. Nācis no gaismas un dieviem 71

9. Labajā rokā tas turēja zeltītu trompeti 78

10. Un visbeidzot nekas cits kabalistiski neizriet no vinum 82

11. Viņa neauglība bija bezgalīga 90

12. Tavu spārnu ēnā 95

13. Tempļa brāļi, mestri, kas bija vareni un diži 104

14. Viņš atzītu pat, ka ir nogalinājis Mūsu Kungu 125

15. Es došos pēc palīdzības pie grāfa d’Anžū 139

16. Viņš pirms aresta sabijis ordeņa rindās tikai deviņus 146 mēnešus

17. Un tā Tempļa bruņinieki nozuda 153

18. Zemi viscauri šķērso plaisas un alas 161

19. Ordenis nc uz brīdi nav pārtraucis savu darbību 170

20. Neredzamais Centrs, valdnieks, kuram jāatmostas 181

21. Grālu, kas ir tik smags * 193

22. Lai Grāla bruņiniekiem tie jautājumus neuzdotu 199

4. HESED 207

23. Pretstatu analoģija 209

24. Glābiet %?ājo Aišu 214

25. So noslēpumaino iniciēto skaits vairojās 220

26. Visas šīs pasaules tradīcijas 224

27. Reiz, stāstīdams, kā Jeruzālemē iepazinies 231 ar Ponciju Pilātu

28. Ir ķermenis, kas ieskauj visu pasaules kopumu 237

29. Tā vienkāršā apstākļa dēļ, ka viņi maina un slēpj 243 savus vārdus

30. Un nu slavenā Rozes un Krusta brālība 250

31. Iespējams, ka vairums to, kas vispārēji uzskatīti par 259 rožkrustiešiem

32. Valentīnieši ar divdomīgām un liekulīgām runām 263

33. Vīzijas ir baltas, zilas, baltas un sārtas 267

5. GEBURAH 277

34. Beidel, Demeim, Aduleks 279

35. Es esmu Ix:a, priecēju ikvienu 288

36. Atļaujiet man tostarp dot padomu 292

37. Kaut labāk nekad nebūtu piedzimis 299

38. Slepenais Meistars, Pilnību Sasniegušais Meistars 303

39. Debesu Sfēru Bruņinieks 311

40. Kas gļēvulis, mirst daudzkārt, iekāms mirst 320

41. Punktā, kur Bezdibenis šķeļ Vidus Pīlāru 323

42. Mēs visi esam vienisprātis 330

43. Cilvēki, kurus satiekam uz ielas 335

44. Piesauc Savienības Galda spēkus 341

45. Un no tā izriet pārsteidzošs jautājums 345

46. Tu vairākas reizes tuvosies vardei 352

48. Aptuveni aprēķini 365

49. Pastāv garīga iesvētīto bruņniecība 371

50. Jo es esmu pirmā un pēdējā 377

51. Ja kāds Kabalistu Prātnieks 388

52. Grandiozs šaha galdiņš, kas izklāts pazemē 393

53. Tā kā tai nav iespējas virzīt zemes likteņus atklāti 397

54. Tas tumsības valdnieks 407

55. Saucu par teātri 411

56. Viņš sāka spēlēt savu mirdzošo tauri 419

57. Katrā trešajā kokā bija iekārts pa lukturim 426

58. Un tāpēc alķīmija ir šķīsta netikle 437

59. Un, ja tiek radīti tādi briesmoņi 443

60. Nabaga muļķi! 445

61. Zelta Aunādu sargā trīsgalvu Pūķis 450

62. Par druldiskām mēs uzskatām visas tās biedrības 454

63. Ko tev atgādina šī zivs? 459

6. TIFERET 467

64. Sapņot, ka esi apmeties svešā pilsētā 469

65. Sī ierīce aizņēma divdesmit kvadrātpēdu 473

66. Ja mūsu pieņēmumi ir pareizi 478

67. Par Rozi mēs toreiz nerunājām 483

68. Un lai tavs tērps ir sniegbalts 490

69. Viņas kļūst par Velnu 498

70. Taču ļaujiet mums atgādināt slepenos mājienus 500

71. Mēs pat droši nezinām 505

72. Mūsu tā dēvētie neredzamie 510

73. Vēl kādu interesantu kriptogrāfijas atklājumu 515

74. Kaut arī viņa centieni ir labi 529

75. Iniciētie stāv šī ceļa galā , 534

76. Diletantisms 542 837

77.Šo augu sauc par velndzini554

78.Es pilnīgi droši varu teikt, ka šis briesmīgais558 jauktenis

79.Viņš atvēra savu koferīti562

80.Kad Lielā Darba vielu pārņem Baltais566

81.Viņiem būtu pa spēkam uzspridzināt568 zemeslodes virsmu

82.Zeme ir magnētisks ķermenis572

83.Karte nav teritorija579

84.Sekojot Verulamieša norādījumiem584

85.Fileass Fogs. Šis vārds ir paraksts587

86.Un tieši viņiem Eifelis uzticēja sava torņa celtniecību 589

87.Tā ir pārsteidzoša sagadīšanās591

88.Templiešu kustība ir jezuītisms595

89.Visbiezākās tumsības klēpī ir radusies biedrība601

90.Visas templiešiem piedēvētās nešķīstības603

91.Ak, cik labi jums izdevās atmaskot tās607 velnišķīgās sektas

92.Ar visu Sātana spēku un briesmībām609

93.Turpretī mēs paliekam ēnā un saglabājam slepenību612

94.Vai viņam par to bija kaut mazākās aizdomas?614

95.Un proti, ebreju kabalisti616

96.Aizsegs vienmēr ir nepieciešams620

97.Es Esmu, kas Es Esmu625

98.Ar savu rasistiskognosis, saviem rituāliem un iniciāciju 639

99.Genonisms plus tanku divīzijas643

100.Es paziņoju, ka zeme ir tukša645

101.Tas, kurš izpilda Kabalas rituālus649

102.Uzcēlis varenus un biezus cietokšņa mūrus651

103.Tavu slepeno vārdu veidos 36 burti656

104.Šie teksti nav paredzēti vienkāršajiem mirstīgajiem661

105.Klibot sāk prāts un mežģīties mēle838

106. Saraksts nr. 5

7.NEZAH681

107.Vai redzi melno suni, kas te apkārt skraida?683

108.Vai tā ir vairāku Spēku darbība?691

109.Senžermēns ... Ļoti smalks un asprātīgs701 1 10. Sajauca savas kustības un kāpās atmuguriski709

111.Tā ir mācība nākotnei715

8.HOD721

112.Mūsu rituāliem un ceremonijām723

113.Mūsu cīņa ir noslēpumā ietverts noslēpums730

114.Ideālu svārstu veido753

115.Ja acs varētu saskatīt visus dēmonus756

116.Es gribētu būt tornis762

117.Muļķībai ir liela telts767

9.JESOD773

118.Sazvērestības sociālā teorija775

119.Un tad tika iešķilta uguns taures kronī787

10.MALKŪT801

120.Bet ļauna ir viņu pārliecība, ka viņi uzturas gaismā803

Attēlu rādītājs807

Guntis Berelis. Umberto Eko meklē ideālo lasītāju809 jeb saldētas vistas noslēpumi

Firma «Ja/iis Roze», SIA, Kr. Barona ielā 3, Rīga, LV-1050. Reģ. Nr. 40003080915.

Iespiests un iesiets a/s «l’reses nams» poligrāfijas grupa «Jāņa sēta», Balasta dambī 3, Rīgā, LV-1081.

1

(2) Tad, lūk - Kn-Sof gaisma, iemantodama tādas pazīmes (5) kā taisna līnija, virzījās iekšā iepriekšminētajā tukšumā, tā nevirzījās un netiecās (6) tūdaļ līdz pat lejai, tomēr tā lēnum lēni tiecās, atbilstīgi gribai, tā, ka iesākumā gaismas līnija sāka tiekties, un turpat tūdaļ (7) iesākumā tā ietiecās līnijas pamatā, virzījās un tiecās un bija itin kā (8) vienīgs rats, kas apaļš visapkārt (ebreju vai.).

2

Piecstaru zvaigzne (latiņu vai). - Šeit un turpmāk tulkotājās piezīmes.

3

Viss plūst (sengrieķu vai.).

4

Burt. nebeidzamais (ebreju vai.) - apslēptais un klātesošais dievišķības aspekts, kas nekā neatklājas un par ko neko nevar pateikt.

5

Dargais meistars (ftanču vai.).

6

Apgaismojot pasauli (franču vai.).

7

Ak, cik smalki, doktor Lavuazjē! (Atuļļu vai.)

8

Pelde purvā, ari Marijas peldfe (latiņu vai.).

9

Ačgārni, otrādi (Jranču vai.). Ari Ž. K. Hjūsmana romāna nosaukums.

10

Sefirotas - kabalistiskajā tradīcijā 10 dievišķo atribūtu sfēras: I) keter (kronis), kura saistīta ar ehje (es esmu), 2) hohmah (gudrība), kura saistīta ar jah (dievišķo esību), 3) binah (izziņa), kura saistīta ar yhwh (svētā tetragramma vārda Dievs apzīmēšanai), ko izrunā kā elohīm (Dievs), 4) hesed (žēlastība), kura saistīta ar el (Dievs), 5) din (tiesa) vai ļjeburab (vara), kura saistīta ar elohīm (Dievs), 6) tiferet (daile), kura saistīta ar yhwb, 7) nezah (mūžība), kura saistīta ar yhwh cebaot (debespulku Kungs), 8) hod (godība), kura saistīta ar elohim cebaot (debespulku Dievs), 9) jesod (pamats), kura saistīta ar el haj (dzīvais Dievs), 10) malkūt (valdniecība) vai šelnnah (klātesamība), kura saistīta ar adonaj (mans Kungs).

11

Kabalistiskajā tradīcijā koncepts par Dieva pašierobežošanos.

12

Kabalistiskajā tradīcijā koncepts par saskanīgu izjauktā pasaules līdzsvara atjaunošanu.

13

Šai vajadzībai rāmie eņģeļi ir izgudrojuši figūras, burtus, formas un skaņas un ne reizi vien snieguši mums, mirstīgajiem, nezināmas un pārsteidzošas zīmes, kas ne tuvu nav līdzīgas valodas ierastajam lietojumam, tomēr tās izraisa mūsu visaugstāko apbrīnu un mudina mūsu prātus nemitīgi censties pēc to izpratnes, un pat vedina raudzīties tajās ar pielūgsmi un mīlestību (latiņu vai.).

14

Ludzu, ludzu (sengrieķu vai).

15

Aizmugurējais paprickšu (sengrieķu vai.)-, retoriska figūra, kas ļauj pateikt sākumā to, ko vajadzētu teikt beigās.

16

Dabas elementi (sengrieķu vai.).

17

Mīla un prieks (angļu vai.). '

18

Aizmiršanas māksla (latīņu vai).

19

Lai top gaisma! (Latiņu vai.) 1. Mozus 1,3.

20

Dzeltenā zemūdene (angļu vai.).

21

Trīs kabatas lielie ceļi; Notarikons - teorija, kurā vārds tiek skaidrots kā abreviatūra, kur aiz katra burta slēpjas cits vārds. Gematrija - teorija par vārdu skaitlisku vienādošanu, piemēram, vārda yhwh burtu skaitliskās vērtības summa ir 45, kas sakrīt ar vārda adām (cilvēks) skaidiskās vērtības summu. Temura - vārda skaidrošana, pēc noteiktas sistēmas aizstājot to veidojošos burtus ar citiem.

22

Austrumi (latiņu vai).

23

Slava (latiņu vai).

24

Brālības kolēģija (latiņu vai).

25

Otrā priekšvārda iniciālis (angļu vai).

26

Citāti (latiņu vai.).

27

Dobji skanošas bungas (portugāļu vai).

28

Mīlestība pret likteni (latīņu vai.); stoieisma princips.

29

Impotence (latīņu vai).

30

Piemērs (latīņu vai.).

31

Austrijas gals (latīņu vai.); Austroungārijas krīze Pirmā pasaules kara priekšvakarā.

32

Ideāltipi (vācu vai.).

33

Starp citu, tikai šim gadījumam (latīņu vai.).

34

Vai jūs esat nēģeris? (Franču vai.)

35

Jā, mans ģenerāli (franču vai.).

36

Lieliski, lieliski, tā turpiniet! (Franču vai.)

37

Jaunie dzejnieki (latiņu vai.); te - Gajs Valērijs Katulls, Licīnijs Kalvs, Valērijs Katons (1. gs. p.m.ē.).

38

Tavu spārnu ēnā, Jahve (latīņu vai.).

39

Izlīdzinošs taisnīgums (latīņu vai.).

40

Neiespējamība (sengrieķu vai.).'

41

Neiespējamais (latīņu vai ).

42

Tempļa brāļi, mestri,

Kas bija vareni un diži ar zeltu, sudrabu un bagātībām un lepni dienas vadīja -

kur tagad tie? Par ko tie tapuši? (Franču vai.)

43

Un Arkādijā es (latiņu vai).

44

Stāsts par svēto Liliju (J'mnču vai.).

45

Burt. mclnhaji (irancu vai.); eiropeiskas izcelsmes vai Francija apmetušies alžīrieši.

46

Par templiešu nekaunību (latīņu vai.).

47

Uz muguras lejasdaļas (latīņu vai.).

48

Par apkaunojumu cilvēka cieņai (latiņu vai).

49

Vēsture - dzīves skolotāja (latīņu vai.).

50

Ta galva ir jūsu dievs un jusu Muhameds (latiņu vai.).

51

Skaitīts, skaitīts, svērts un dalīts (ebreju vai.); Daniēla 5 — 25.

52

Vārdi, ko Dante licis Plūtona mutē (Klle, VII), lai atveidotu dēmonu valodu.

53

Tici ciešāk un grēko stiprāk! (Latīņu vai.)

54

Studentu duelis (franču vai).

55

Bruņniecība un vēstures slepenie aspekti (J'ranču vai.).

56

Zem atgremotājlopu ēsmas klēpjiem, šai zāļpilnajā klēpī slēpušies,

guļ karavīri, bruņām šķindot (J'rnnču vai.).

57

Kaujinieki (spāņu vai.).

58

Ar Tempļa bruņinieku prāvu saistītie vēsturēs pieminekļi (fmnču vai).

59

Tetragramatons jeb tctragramma - ebreju tradīcijā Dieva vārds, ko neizrunā, bet aizvieto ar četru burtu saīsinājumu yhwh un izrunā kā adonaj (mans kungs), ha-šem (vārds) u.tml.

60

Žaka de Molē kaps jeb sazvērnieku noslēpumi tiem, kas veļas visu zināt (Jratiču vai.).

61

Noslēpumu burtnīcas fretnču vai.)

62

Sefer ha-Zohar, burt. Dārgumu grāmata (ebreju vai.) - galvenais kabalistiskās tradīcijas darbs, kas apraksta 10 sefīrotas.

63

... Cirālu, kurš ir tik smags, ka it neviens no grēcīgajiem ļaudīm nekad to nespēs kustināt (vācu vai.).

64

Lai Grāla bruņiniekiem tie jautājumus neuzdotu ( vācu vai.).

65

Sambas skolas (portugāļu vai.).

66

Glābiet vajo Aišu no Našaha reiboņiem, glābiet žēlabaino Hevu no juteklības mirāžām, un lai ķerubi mani sargā [franču vai.).

67

Melnās maģijas grāmata (franču vai.).

68

Salamana atslēga (latiņu vai.).

69

Biedējošs (vācu vai.).

70

Pec 120 gadiem atklāšos (latiņu ml.).

71

Kā uzminēt nākotni kristāla lodē (portugāļu vai.).

72

Bailes no tukšuma (latiņu vai.).

73

Svētuma tēvs, priesteris (portugāļu vai.).

74

Svētuma māte, priesteriene (portugāļu vai.).

75

Umbandas telts (portugāļu vai.).

76

Viss saskan franču vai.).

77

Tas ir cilvēks, kurš nekad nemirst un zina visu (franču vai.).

78

Viņš ir izsmiekls, ne grāfs (franču vai.).

79

Atminīgais (spāņu vai.).

80

Sieviešu spēks (angļu vai.); 60. - 70. g. populārs feminisma lozungs.

81

Netiksiet cauri! (Spāņu vai.)

82

Brālības slava (latiņu vai.).

83

Rozes un Krusta brālības atzīšanās Eiropas erudītiem (latiņu vai).

84

Grāmata M (latiņu vai).

85

Klīstoša glāsmainā dvēsele (latiņu vai.); rinda no imperatora Hadiv ana dzejoļa.

86

Mūžīgas gudrības amfiteātris (latiņu vai.).

87

Spēle, joks (latiņu vai.).

88

īsa apoloģija Rozes un Krusta brālībai, kas aizdomu un negoda traipiem apklāta, bet ko patiesības straume nomazgā un attīra (latiņu vai).

Fluctus (latīņu vai. straume) - Roberta Fluda pseidonīms.

89

Atklāšos (latiņu vai.).

90

Apoloģētisks traktāts, kas aizstāv Rozes un Krusta biedrības vienotību (latiņu vai.).

91

Par dabas noslēpumiem (latiņu vai.).

Abu pasauļu vēsture (latiņu vai.).

92

Klusums pēc trokšņa (latiņu vai.).

93

Bābeles tornis (latiņu vai.).

94

Ar vārdu apocryphe (apokrifs - francu vai.) aizstāts vārds hypocrite (liekulis - fratiču val.) S. Bodlēra “Ļaunuma puķu” ievaddzejoļa “Lasītājam” pēdējā rindā Lasitdj, - tu liekuli -'mans līdziniek - mans istais brāli! (No franču vai. atdzejojis A. Strauss.)

95

Balu un sārtu ka juras gliemežnīca fran'cu vai.); rinda no P. Mal-larmē dzejoļa “Nēģeriete”.

Cilvēka sākotnējā forma, kuru saskaņa ar kabalistisko tradīciju Dievs pieņēmis radīšanas akta.

96

Rožkrustiešu brālībā (angļu vai.).

97

Valcntīniešiem .. nav lielāku rūpju, kā vien tas, kā noslēpt to, ko viņi paši sludina: viņi sludina, lai apslēptu.. Ja tu taujā pēc patiesas ticības, tad viņi bargu seju un sarauktām uzacīm atbild: “tā ir dižena”. Bet, kad no viņiem gaida smalkākus paskaidrojumus, viņi ar divdomīgām un liekulīgām runām apliecina vispārzināmo ticību. Un, ja tu netieši norādi, ka tev kaut kas ir zināms, tad viņi savas zināšanas noliedz .. Viņiem drīzāk piemīt prasme pārliecināt, nevis iemācīt (latiņu vai.).

98

Hermētiskais korpuss (latiņu vai).

99

Musu kundze (portugāļu val.).

100

Beidel, Deimen, Aduleks, MetukgSn, Atine, Feks, Ukvizuz, Gadiks, Sol, nāc šurp ar saviem gariem (latiņu vai.).

101

Cilvēks, kurš nogalināja Moro (portugāļu vai).

102

No itāļu vai. atdzejojis V. Bisenieks.

103

Psihoanalīze? Tas ir tad, dārgie draugi, kad vīrietim un sievietei...

vairs nesaskan (frnnlu vai.).

104

Aldu Manuzio jeb Manutius (A. Manūcijs, 1450 - 1515) - viens no ievērojamākajiem itāļu grāmatizdevējiem.

105

Raugi! (Franču vai.)

106

Šeit: ta nu tas ir (franču vai.).

107

Kopuzņēmums (angļu vai.).

108

Tukšības izdevumi (angļu vai.).

109

Pats par sevi saprotams (jranču vai.).

110

Tā paiet pasaules godība (latiņu vai.).

111

No angļu vai. atdzejojusi M. Ķempe.

112

Ieroču ziede (latiņu un angļu vai.).

113

Maģijā, nekromantijā, astroloģijā, ģeomandjā, piromantijā, hidro-mantijā, haomantijā, medicīnā (latīņu vdl.).

114

Šekspīrs, Hamlets, 1, 5; no angļu vai. atdzejojis K. Kgle.

115

Hermētiska seja (latiņu vai.).

116

Austrumu Tempļa ordenis (latiņu vai.).

117

Paskat tik! (Franču vai.)

118

** Burvestība (franču vai.).

Goda tiesa (Jranču vai ).

Dižie Austrumi (frnnču vai.).

119

Ha, ha, tas gan ir labi teikts. Tie patiešām ir krami... (Franču vai.)

120

Mūžīgās gudrības amfiteātris (latīņu vai.).

121

Zemes svētā teorija (latīņu vai.).

122

Atkailinātā Kabala (latiņu vai.).

123

Esmu pārsteigts! (Angļu vai.)

Tas, id (J'ranču vai).

124

Tas ir tikai sakums (franču vai.).

125

Kokote (francu vai.).

126

Slepeno biedrību starptautisks žurnāls (franču vai).

127

Nacionālās un revolucionārās darbības slepenā organizācija (franču

vai).

128

Sinarhija, slepenās darbības 25 gadu panorāma (franču vai.).

129

13. maija 14. sazvērestība (franču vai.).

130

Simbolu pasaule (latīņu vai.).

131

Tas, kas visur, no visiem un vienmēr (latiņu vai.).

132

Liela mistērija (latiņu vai.).

Vai fasadem? (Franču vai.)

133

Lielā kloāka (franču vai.).

Un tātad (franču vai.).

134

Saules grāmata (latiņu vai.).

135

Es neatceros, vai sapņi rādās cits iekš cita vai tie rādās pamīšus - te viens, te otrs, vai varbūt es tos vienkārši redzu pēc kārtas vienas nakts laikā.

Es meklēju sievieti, sievieti, kuru es pazīstu, ar kuru man bijušas ļoti intensīvas attiecības, tik spēcīgas, ka es nespēju aptvert, kāpēc esmu ļāvis šīm saitēm pārtrūkt. Un tas noticis manas vainas dēļ, jo kādu laiku esmu izvairījies viņu satikt. Man šķiet neaptverami, ka esmu ļāvis aizritēt tik ilgam laikam. Es noteikti meklēju viņu, pareizāk, viņas, jo sieviete nav viena vien, viņas ir vairākas, un visas esmu zaudējis tieši tāpat - pamezdams attiecības novārtā, sastingdams. Un mani pārņem nedrošība, man taču pietiktu ar vienu, un es zinu, ka, zaudēdams viņas, esmu zaudējis ļoti daudz. Parasti es nevaru atrast blociņu, kurā ir telefona numurs, blociņš ir pazudis vai arī nespēju saņemties un to atšķirt, un, pat ja es to atšķiru, nespēju salasīt vārdus.

Un es zinu, kur viņa dzīvo, pareizāk, es nezinu, kur meklējama šī vieta, bet es zinu, kā tur izskatās; es skaidri atceros kāpnes, ārdurvis, kāpņu laukumiņu. Bet es nesteidzos cauri visai pilsētai, meklējot viņas māju, - es sēžu kā sastindzis, mani sagrābis nemiers, bailes, un es mokos un mēģinu saprast, kāpēc ļāvu šīm attiecībām pārtrūkt vai varbūt panācu to pats, neierazdamies uz pēdējo tikšanos. Esmu pārliecināts, ka viņa gaida manu zvanu. Ja vien es zinātu, kā viņu sauc, es ļoti labi zinu, kas viņa ir, tikai nespēju atcerēties viņas seju.

Reizēm pussnaudā pēc sapņa es mēģinu to apstrīdēt. Tu visu atceries, es sev saku, tu zini un atceries visu, tev nav nenokārtotu rēķinu, tu nekad neesi radījis šādas situācijas. Nav vietu, ko tu nemācētu atrast. Nekā tāda nav.

Bet paliek aizdomas, ka tomēr kaut kas ir aizmirsts, iebiris steigas

136

Lai būtu! (Latiņu vai.)

137

Visa Kustinātājs (latiņu vai.).

138

Cik gan liela tumsība mīt mirstīgo krūtīs! (Latiņu vai.) Ovīdijs, Metamorfozas, VI, 472; atdzejojis D. Dimiņš.

Sestā laikmeta brīnumi (latiņu vai.).

139

Svečturis (latīņu vai.).

140

Mūsu tā dēvētie neredzamie (spriežot pēc tā, ko mēdz stāstīt) ir skaitā 36 un sadalīti sešās grupās (franc» val.).

141

Norādījumi Francijai par Rožkrustiešu brālībās stāsta patiesīgumu (Jranču vai.).

142

Menabana vietu, lietu un apslēpto dārgumu karte (latīņu vai.).

143

Tumšā lēdija (angļu vai.).

144

Šeit: nelec acis! (Angļu vai.)

145

Ja redzēju cs tālāk, tad vienīgi tāpēc, ka biju pakāpies uz pundura pleciem (angļu vai.).

Šim zaglim jaukajam, kas mani ļauni apzog (angļu vai.); Šekspīra 35. sonets, atdzejojis K. Vērdiņš.

146

Es parādīšu tev bailes saujiņā pīšļu (angļu vai ); T. S. Kliots, Izpostītā zeme, atdzejojusi I. Lešinska.

147

Pēc izlīguma ar Kelliju (latiņu vai.).

****** Viņam bija smalkas, šaudīgas, gaišbrūnas acis. Doktors Dī man teica, ka šis skatiens līdzīgs odzes skatienam (angļu vai.).

148

No kāda spēka tavas gribas spcks... (angļu vai.); Šekspīrs, 150. so nets, atdzejojis 15. Saulītis.

149

Karaliene ir mana! (Franču vai.) S. Malarmē. Fauna pēcpusdiena.

150

Saite (latiņu vai).

Te nāk ikviens (angļu vai.); Di. Džoiss, Finegana vāķis.

151

T. S. Eliots, Dž. Alfrēda Prufroka mīlas dziesma, no angļu vai. atdzejojis K. Vērdiņš.

152

Kāds meistars iet bojā! ( Latiņu vai.) Ncrona pirmsnāves vārdi.

153

Flipera lēdija (angļu vai.).

154

J. V. Gete, Fausts, no vācu val. atdzejojis V. Biscnicks.

155

Par mālderi es neesmu augstak pacēlies (angļu vai.); Šekspīrs, 111. sonets, atdzejojusi V. Brutāne.

156

Kur, mūza, tu, vai aizmirsusi esi... (Angļu ml.); Šekspīrs, 100. sonets, atdzejojis A. Balodis.

157

Lejup pa straumi, pēc Ādama un Ievas... (Angļu vai.) Dž. Džoiss, Finegana vāķis.

158

Sefer ha-Bahir, burt. Spožuma grāmata (ebreju vai.) - 12. gs.

Provansā radies kabalistiskas tradīcijas darbs, kurā aprakstītas dievišķās realitātes sfēras.

159

Fluda filosofijas analīze (latiņu vai).

160

Brīvmūrniecības augstāko pakāpju visslepenāko noslēpumu

atmaskošana jeb patiesie rožkrustieši (J'ranču vai.).

161

Nezināmais Filosofš (franču vai.).

162

Polārās brālības burtnīcas (frctnču vai.).

163

Atdzimstošā Tempļa Sinarhistiskie Bruņinieki (latiņu vai.).

164

Dižie Austrumi (franču vai.).

165

Vecais režīms (franču vai).

166

Apmeklē zemes iekšieni, iztaisnojot apslēptā akmens meklēšanas ccļu (latīņu vai.).

167

Naba (sengrieķu vai.).

168

Zemes naba (latīņu vai.).

169

Karaliskā Zinātņu akadēmija (franču vai.).

170

Par visu svērteņu kustības virzienu (franču vai.).

171

Apkopojums par ģeodēziskiem, astronomiskiem un fiziskiem novērojumiem, kas pēc Francijas Garumu biroja pasūtījuma veikti Spānijā, Francijā, Anglijā un Skotijā ar mērķi noteikt Zemes grādus un smaguma izmaiņas uz Parīzes meridiāna pagarinājuma (franču vai.).

172

Soļi uz Tempļa pusi (angļu vai ).

173

Lielās zināšanas māksla (latiņu vai).

174

Pats Volters mira ka jezuīts; bet vai viņam par to bija kaut mazakas aizdomas? ( Franču vai.)

175

Visaptveroša gudrība (sengrieķu vai).

176

** Hermētiskais cilvēks (latiņu vai.).

177

Es Esmu, kas Es Esmu (latiņu ml.).

178

Pagājuši jau pieci gadsimti, kopš Visuvarenā roka mani izraidījusi no Āzijas dziļumiem un atvedusi uz šīm zemēm. Es nesu sev līdzi bailes, postu un nāvi. Bet ko tur gausties! Es esmu Plāna notārs un izpildītājs, kaut arī citiem

Vārdi SATOR AREPO TENET OPERA ROTAS, uzrakstīti cits virs cita, veido maģisko kvadrātu, kurā teksts lasāms vienādi četros virzienos; burt. Sējējs Arepo ar pūlēm tur riteņus (latiņu vai.).

Mans kungs, ir velti liegties, jo nav iespējams noklusēt to, ka lielu daļu Eiropas pārklāj šo slepeno organizāciju tikls tāpat, kā zemes virsma tagad pamazām tiek pārklāta ar dzelzceļa tīklu... (Angļu vai.)

Ģermāņu ordenis (vācu vai.).

179

Tas, kurš izpilda Kabalas rituālus un kļūdīsies vai stāsies pie darba nešķīstījies, taps satriekts no Azazela (latiņu vai.).

180

Nekādiem vārdiem, lai ari cik nozīmīgi tie būtu un lai ari cik lielā mērā tie būm vārdi, nepiemīt nekāda vara maģiskās darbībās, ja vien tie nav ebreju vārdi (latīņu vai.).

181

Izpausti noslēpumi noveco, un apgānīti tic zaudē svētību. Tāpēc: nemet savas pērles cūkām priekšā un neklāj ēzelim rožu guļvietu (latīņu vai.).

182

Ja nevari viņus sakaut, kļūsti pat vienu no viņiem (angļu vai.)

183

Neviena ienaidnieka pie labajiem sāniem! (Franču vai.) 665

Un dēla, un dēla (latiņu vai). Vārdi no Ticības apliecinājuma frāzes Es ticu uz Svēto Garu, kas no Tēva un Dēla iziet; viens no būtiskākajiem strīda jautājumiem Nīkajas koncilā.

184

Dievs un manas tiesības (franču vai.).

185

Svētās Pilsētas Labdarīgie Bruņinieki (franču vai.).

186

Zemāk par Etretu - Meiteņu istaba - Zem Frefosē forta - Dobā smaile (franču vai).

Mazais neticamā cirks. Olkotas kundze un viņas sakari ar Neredzamo francu vai.).

187

Tā ir mācība nākotnei. Kad jūsu ienaidnieks atkal parādīsies, jo tā vēl nav viņa pēdējā maska, bargi padzeniet viņu, bet galvenais: neejiet viņu meklēt pazemē (Jranču vai.).

188

Jā, kungs, jūs esat piezvanījis pareizi (J'ranču vai.).

Nē, kungs. Ak tā... Nē, kungs, tā nav mūsu darbības joma. Šeit, zināt, mēs pārdodam grāmatas, protams, mēs varam sniegt jums konsultācijas pēc kataloga, bet tas... Runa ir par pārāk personiskām problēmām, un mēs... Ak, tādā gadījumā, es gan konkrēti nezinu - ir mācītāji... labi, ja vēlaties, sauksim tos par eksorcisticm. Piekritu, ari man zināms, ka ir brāļi, kas ar to nodarbojas... Taču ne mēs. Nē, patiešām, ar aprakstu man nepietiek, un pat ja tas būtu pietiekams... Man ļoti žēl, kungs. Kā, lūdzu? Jā... Jā, ja jūs tā vēlaties. Tā ir plaši pazīstama vieta, tikai nejautājiet pēc mana viedokļa. Jūs taču zināt, ka šādos gadījumos pats galvenais ir uzticēšanās. Vien-718 rnēr jūsu rīcībā, kungs (Jrancu vai.).

189

Tagad... es atklāju... diženu noslēpumu, ja jūs to pamanāt... (Angļu vai.)

190

* * * Ko? (Vācu vai.)

191

Ko līdz lāpu gaisma... vai ac...'ja ļaud... redzēt... negrib... ( Vācu

192

Kosmosa simbols... alā... un pasaules... spēki izplūda... teologi (sengrieķu vai.).

193

Sajā stundā man atbalstu sniedz maigā mīla... (Angļu vai.)

194

Bija nakts... Galvu sedz lina drāna... es atnāku... es atrodu dzelzs upurtrauku un ielieku tajā mistisko zaru... man šķita, ka laižos lejup bezdibenī... no melna akmens mūrētas galerijas... mans pazemes ceļojums... (Franču vai.)

195

Tad 11u cs izdzenu no tevis nelabo ar Pcntagrammu spēku un Tetra-grammu vārdā, caur Alfu un Omegu, kas mājo Azota garā. Sadaj, Adonaj, Jothavāh, Kjeazerej! Mihael, Gabriel, Rafael, Anael. Lai plūst Udora ar Eloīma gara spēku! Lai Zeme saglabājas ar Adam lot-Cavah palīdzību! Caur Samaēlu Cebaotu un Eloīma Gibora vārdā nāc, Adrameleh! Lilita, atkāpies! (Latīņu vai.)

196

Ebreju vēsture, grāfs Senžermēns, alķīmija, apslēptā pasaule, rož-krustiešu slepenie mājokļi (Jrtrnču ml.).

197

Krāmu Dievmātes katedrale (Jrančn vai).

198

Tapcc ka... tapcc, ka tas iedveš bailes, tas arī viss (franiu vai.).

199

Muļķībai ir liela telts, tur pulcējas visa cilvēku cilts, jo īpaši tie, kam vara un zelts (vācu vai.).

200

Kopotie raksti (latiņu vai ).

201

Jaunības gadu sacerējumi (latiņu vai.).

Apzīmējums “atvērtais mākslasdarbs” šķiet visai neveikls un samākslots, taču oriģinālā tas i/skan krietni elegantāk: Opera aperta.

202

Nosaukuma jēga tulkojumā no latīņu valodas varētu būt apmēram šāda: Lasītājs tekstā. Taču tā cilme meklējama latīņu valodas sakāmvārdā lupus in fabula, kura lietojums atbilst latviešu “kā vilku piemin, tā vilks klāt”. Tātad Lector in fabula var tulkot arī Kā lasītāju piemin, ta lasītājs klāt.

203

latviskajā tulkojumā mēģināts rast vidusceļu. Proti, zemsvītras piezīmēs tulkoti teksta fragmenti, kas oriģinālā rakstīti nevis itāliski, bet kādā citā valodā. Gadījumā ja šis teksts ir citāts, kā tas lielākoties ari ir, dažviet norādīts, no kāda avota tas aizgūts, protams, ja vien avotu iespējams atrast.

Content

Eko Umberto Fuko svārsts

KETER

1 nodaļa

2 nodaļa

HOHMAN

3 nodaļa

4 nodaļa

5 nodaļa

6 nodaļa

BINAH

7 nodaļa

8 nodaļa

9 nodaļa

10 nodaļa

11 nodaļa

12 nodaļa

13 nodaļa

14 nodaļa

15 nodaļa

16 nodaļa

17 nodaļa

18 nodaļa

19 nodaļa

20 nodaļa

21 nodaļa

22 nodaļa

HESED

23 nodaļa

24 nodaļa

25 nodaļa

26 nodaļa

27 nodaļa

28 nodaļa

29 nodaļa

30 nodaļa

31 nodaļa

32 nodaļa

33 nodaļa

GEBURAH

34 nodaļa

35 nodaļa

36 nodaļa

37 nodaļa

38 nodaļa

39 nodaļa

40 nodaļa

41 nodaļa

42 nodaļa

43 nodaļa

44 nodaļa

45 nodaļa

46 nodaļa

47 nodaļa

48 nodaļa

49 nodaļa

50 nodaļa

51 nodaļa

52 nodaļa

53 nodaļa

54 nodaļa

55 nodaļa

56 nodaļa

57 nodaļa

58 nodaļa

59 nodaļa

60 nodaļa

61 nodaļa

62 nodaļa

63 nodaļa

TIFERET

64 nodaļa

65 nodaļa

66 nodaļa

67 nodaļa

68 nodaļa

69 nodaļa

70 nodaļa

71 nodaļa

72 nodaļa

73 nodaļa

74 nodaļa

75 nodaļa

76 nodaļa

77 nodaļa

78 nodaļa

79 nodaļa

80 nodaļa.

81 nodaļa

82 nodaļa

83 nodaļa

84 nodaļa

85 nodaļa

86 nodaļa

87 nodaļa

88 nodaļa

89 nodaļa

90 nodaļa

91 nodaļa

92 nodaļa

93 nodaļa

94 nodaļa

95 nodaļa

96 nodaļa

97 nodaļa

98 nodaļa

99 nodaļa

100 nodaļa

101 nodaļa

102 nodaļa

103 nodaļa

104 nodaļa

105 nodaļa

106 nodaļa

NEZAH

107 nodaļa

108 nodaļa

109 nodaļa

110 nodaļa

111 nodaļa

HOD

112 nodaļa

113 nodaļa

114 nodaļa

Sai vietā man vairs nebija ko redzēt. Izmantoju vispārējo jucekli, lai aizslīdētu līdz Gramma statujai. 753

115 nodaļa

116 nodaļa

117 nodaļa

JESOD

118 nodaļa

119 nodaļa

MALKUT

120 nodaļa

ATTĒLU RĀDĪTĀJS

UMBERTO EKO MEKLĒ IDEĀLO LASĪTĀJU jeb SALDĒTAS VISTAS NOSLĒPUMI

SATURS

1