Eko Umberto

Iepriekšējās dienas sala

Umberto Eko

Iepriekšējās dienas sala

.

1 . dafne

"Tomēr lepojos ar savu pazemojumu un, tā kā esmu nolādēts uz šādu privilēģiju, gandrīz tīksminos par nīstamo izglābšanos: manuprāt, cik tālu vien sniedzas cilvēces atmiņa, esmu vienīgais mūsu sugas pārstāvis, kurš, vētras aizskalots, ir nonācis uz pamesta kuģa."

Tā, neatmezdams nelabojamo manierīgumu, Roberto della Grīva rakstīja droši vien 1643. gada jūlijā vai augustā.

Cik ilgi viņš bija klīdis pa viļņiem, piesējies pie dēļa dienā ar seju lejup, lai saules spožums neizdedzinātu acis, ar nedabiski izliektu kaklu, lai nesadzertos ūdeni, sāļuma nežēlīgi grauzts, drudža mocīts? To vēstules neatklāj un ļauj domāt, ka tā bijusi teju mūžība, taču patiesībā šis peldējums nevarēja būt ilgāks par divām dienām, jo citādi viņš nebūtu izdzīvojis zem Fēba pletnes (kā Roberto tēlaini žēlojas), būdams, kā pats sevi raksturo, tik trauslas veselības un kādas ligas dēļ spējīgs dzīvot tikai naktīs.

Viņš nejaudāja sekot līdzi laika ritējumam, taču domāju, ka jūra norima uzreiz pēc vētras, kas viņu norāva no Amariļļa klāja, un plosts, kuru matrozis viņam bija piemeklējis pēc mēra, pasātu dzīts, pa rāmu selgu tai gadalaikā, kas uz dienvidiem no ekvatora ir maiga ziema, nesa viņu daudzas, taču nebūt ne neskaitāmas jūdzes, līdz galu galā straumes to iestūma līcī.

Bija nakts, viņš bija aizsnaudies un nebija pamanījis, ka tuvojas kuģim, līdz dēlis ar klusu būkšķi piesitās Dafnes priekšgalam.

Un tikko viņš pilnmēness gaismā atklāja, ka šūpinās vieglos vilnīšos zem bugšprita, pavisam tuvu bakam, no kura nokarājas virvju

kāpnes (Jēkaba trepes, kā tās būtu nodēvējis tēvs Kaspars!) un turpat arī enkura ķēde, viņam acumirklī atgriezās zaudētā dūša. Tas droši vien bija izmisuma spēks: viņš aplēsa, kam vajadzētu vairāk dukas kliegšanai (taču rīkle bija sausas uguns izsvilināta) vai mēģinājumam atraisīties no virvēm, kas augumā bija iespiedušas zilas rievas, un uzrāpties augšā. Domāju, ka šādos mirkļos mirstošais pārvēršas par Hēraklu, kas nožņaudz čūskas šūpulī. Šos notikumus Roberto apraksta juceklīgi, taču, ja jau līdz bakam viņš galu galā tika, mums jāpieņem, ka tā vai citādi viņš ir spējis pieķerties nokaru kāpnēm. Varbūt viņš rāpās pamazām, šķērsi pa šķērsim, juzdams, kā spēki izsīkst, pārvēlās pār falšbortu, līšus līda pāri virvēm, atrada baka durvis atvērtas… Un droši vien instinkts viņam tumsā ļāva sataustīt ūdens mucu, pieslieties stāvus, balstoties pret tās sāniem, un sačamdīt ķēdītē iekārtu ķipi. Un viņš dzēra, cik vien jaudāja, un tad saļima, guvis sātu droši vien vārda vistiešākajā nozīmē, jo ūdenī noteikti peldēja tik daudz noslīkušu kukaiņu, ka tas viņam vienlaikus bija gan ēdiens, gan dzēriens.

Visticamāk, viņš nogulēja veselu diennakti, tā varam aptuveni rēķināt, jo bija nakts, kad viņš atmodās kā no jauna piedzimis. Tātad bija satumsusi nākamā, nevis turpinājās tā pati.

Viņš gan domāja, ka joprojām ir tā pati nakts, jo citādi taču pa dienu kāds būtu viņu atradis. No klāja iespīdēja mēnesnīca un izgaismoja telpu, kas izskatījās pēc kambīzes, kur virs pavarda karājās apaļdibena katls.

Telpā bija divas durvis vienas uz bugšprita, otras uz klāja pusi. Pie šīm otrajām viņš nostājās, palūkojās ārā un skaidri kā dienā redzēja kārtīgi saritinātas tauvas, enkura grieztuvi, mastus ar satītām burām, dažus lielgabalus pie lūkām un pūpes aprises. Viņš noteikti bija sacēlis troksni, taču par atbildi dzirdēja tikai klusumu. Viņš izgāja uz klāja un stīrborta pusē aptuveni jūdzes attālumā ieraudzīja Salas apveidus ar piekrastes palmām, ko viegli purināja brīze.

Zeme veidoja tādu kā liedaga apmalotu ieloci, kur palsajā tumsā baloja smiltis, taču, kā jau tas notiek ar visiem kuģa katastrofās cietušajiem, Roberto nemācēja teikt, vai redz salu vai kontinentu.

Viņš aizstreipuļoja līdz otram bortam un tur bet šoreiz tālumā, gandrīz pie paša apvāršņa samanīja citu kalnu muguras, un arī šim siluetam katrā galā bija pa zemesragam. Visur citur bija redzama tikai jūra, it kā kuģis būtu noenkurojies reidā, iepeldējis platā jūras šaurumā starp divām sauszemes joslām. Roberto nosprieda, ka tās ir divas salas vai ari sala, kas atrodas iepretī lielākam zemes masīvam. Nedomāju, ka viņam prātā būtu iešāvušies arī citi minējumi, jo viņš nekad nebija dzirdējis par līčiem, kas būtu tik plaši, ka, no vidus skatoties, šķiet, ka raugies uz diviem nesaistītiem dvīņu krastiem. Tā, neko nezinādams par neizmērojamiem kontinentiem, viņš uzminēja pareizi.

Vai gan kuģa avārijā cietušais var vēlēties ko labāku: stingrs pamats zem kājām un sauszeme rokas stiepiena attālumā. Taču Roberto neprata peldēt. Pavisam drīz viņš atklāja, ka uz kuģa nav nevienas laivas, bet plostu, uz kura viņš bija atpeldējis, straume tikmēr jau bija aiznesusi prom. Tāpēc, lai arī tikko izglābies no nāves, viņš juta, kā atvieglojumu papildina bailes, ko izraisījusi trīskāršā jūras, tuvējās Salas un kuģa vientulība. "Ei, uz kuģa!" viņš droši vien sauca visās zināmajās valodās, pārliecinādamies, ka balss skan pagalam vārgi. Klusums. It kā uz borta visi būtu miruši, viņš rakstīja. Un nekad agrāk Roberto, kas allaž bagātīgi lietoja salīdzinājumus, nebija izteicies tik burtiski. Vai gandrīz. Un tieši par šo "gandrīz" es vēlētos jums pastāstīt, taču nezinu, ar ko sākt.

Lai gan esmu jau sācis. Izvārdzis cilvēks dreifē pa okeānu, bet ūdeņi apžēlojas un aizvada viņu līdz kuģim, kas šķiet pamests. Izskatās, ka ekipāža to ir atstājusi pavisam nesen, jo Roberto aizmeimuro atpakaļ uz kambīzi un atrod tur lampiņu un šķiļamos rīkus, it kā koks pirms gulētiešanas būtu nolicis tos pa ķērienam. Taču blakus pavardam viena virs otras ir divas kojas, un tās abas ir tukšas. Roberto aizdedz lampu, palūkojas apkārt un atrod lielu daudzumu pārtikas: kaltētas zivis, sausiņus, kas mitrumā tikai mazliet appelējuši, bet pelējumu var noskrāpēt nost ar nazi. Zivis ir ļoti sāļas, taču dzeramā ūdens netrūkst.

Droši vien viņš ātri atguva spēkus, katrā ziņā spēkus viņš bija atguvis, kad par to rakstīja, smalki literārā stilā apjūsmodams savas maltītes

gardumus, kādi neesot redzēti pat Olimpa dzīrēs: vissmaržainākā ambrozija no dziļākajiem dziļumiem, dzelmju briesmonis, kura nāve citam tagad dod dzīvību… Tā Roberto rakstīja savas sirds Pavēlniecei:

Manas ēnas saule, manas nakts gaisma,

kāpēc gan debesis mani neiznīcināja tai aukā, ko zvērotā niknumā bija sacēlušas? Kāpēc tās liedza manu miesu badīgajai jūrai, ja pēcāk tik nežēlīgi izmeta manu dvēseli šai skopajā vientulībā, kas šķiet vēl lielāka nelaime?

Varbūt, ja žēlsirdīgās debesis nesūtīs man palīdzību, jūs nekad nelasīsiet vēstuli, ko šobrīd Jums rakstu, un, izdedzis kā lāpa šo jūru gaismā, es satumsīšu un gaisīšu jūsu acīm, līdzīgi kā Selēne, kura, ak vai, baudījusi par daudz dievinātā Hēlija gaišuma un pamazām dodamās arvien tālāk savā ceļā aiz mūsu planētas tālākā izliekuma, zaudējusi sava spožā valdnieka staru atbalstu, vispirms sadilst plāna kā sirpis, kas pašas dzīvību nopļauj, un visbeidzot, dzisdama kā vārga kvēpene, pavisam pagaist no debesu zilā vairoga, uz kura atjautīgā daba zīmē varoņu darbus un savu noslēpumu mistiskās emblēmas. Man liegts jūsu skatiens, un esmu akls, jo lūs mani neredzat, esmu mētns, jo jūs ar mani nerunājat, esmu zaudējis atmiņu, jo jūs mani neatceraties.

Un vientulis dzīvoju kā kvēlošs tumšums un drūma liesma, kā neskaidrs rēgs, ko mans prāts redz allaž vienādu šajā naidīgajā pretstatu cīniņā un vēlētos piedāvāt Jūsējam. Paglābis savu dzīvību šajā koka cietoksnī, šajā peldošajā bastionā, kļuvis par gūstekni jūras cietumā, kas no jūras mani sargā, debesu līdzcietības sodīts, paslēpts dzelmju sarkofāgā, kas atvērts katrai saulei, šajā gaisīgo gaisu pazemes kazeīnā tā, šajā nepieejamajā karcerī, no kura varētu bēgt uz visām debesu pusēm, es izmisīgi ceru kādu dienu ļūs redzēt.

Pavēlniec, es jums rakstu, lai kā necienīgu velti pasniegtu sava izmisuma novītušo rozi. Tomēr lepojos ar savu pazemojumu un, tā kā esmu nolādēts uz šādu privilēģiju, gandrīz tīksminos par nīstamo izglābšanos: manuprāt, cik tālu vien sniedzas cilvēces atmiņa, esmu vienīgais mūsu sugas pārstāvis, kurš, vētras aizskalots, ir nonācis uz pamesta kuģa.

Bet kā gan tas iespējams? Spriežot pēc šīs pirmās vēstules datējuma, Roberto ķeras pie rakstīšanas uzreiz, tikko nonācis sausumā un kapteiņa

kajītē atradis papīru un spalvu, pārējo kuģa daļu nemaz neizpētījis. Bet viņam, kas daudz neatšķīrās no ievainota dzīvnieka, vispirms taču būtu vajadzējis atkopties un atgūt spēkus. Varbūt tā ir tikai maza mīlas viltība: vispirmāk viņš cenšas saprast, kur īsti nokļuvis, bet pēc tam raksta un izliekas, it kā tas notiktu agrāk. Kāpēc viņš tā dara, ja jau zina, pieņem, baidās, ka šīs vēstules nekad nesasniegs adresāti, un raksta, vienīgi vairodams savas mokas (razdams mokošu mierinājumu, teiktu viņš pats, taču neļausimies viņa izteiksmei)? Nav viegli rekonstruēt, ko jutis un ko darījis cilvēks, kurš nenoliedzami kvēlo patiesā kaislībā, bet vēl grūtāk ir saprast, vai viņš izpauž vārdos to, ko patiešām jūt, vai izsakās saskaņā ar sava laika mīlestības vēstuļu priekšrakstiem. Bet, no otras puses, ko gan mēs zinām par atšķirībām starp izjustu kaislību un to, kura izpausta vārdos? Un kura no tām dzimst pirmā? Tātad viņš rakstīja pats sev, tā nebija literatūra, nē, viņš rakstīja kā pusaudzis, kurš dzenas pēc neiespējama sapņa, slacīdams papīru asarām, raudādams ne jau tāpēc, ka mīļotā ir nesasniedzami tālu (jo, ari līdzās būdama, tā nebija nekas vairāk par iedomu tēlu), bet gan pats savu maigo jūtu aizkustināts, iemīlējies pašā mīlestībā…

Par to varētu uzrakstīt romānu, bet jau atkal ar ko sākt?

Es apgalvoju, ka šo pirmo vēstuli viņš uzrakstīja vēlāk, bet vispirms izpētīja kuģi, un redzēto viņš aprakstīs nākamajās vēstulēs. Un atkal jājautā: kā gan iztulkot dienasgrāmatu, kurā vājredzīgs cilvēks ar trāpīgām metaforām centies atveidot to, ko viņa slimās acis saskatījušas naksnīgajās gaitās?

Roberto apgalvo, ka acis viņam sagādā raizes kopš Kasāles aplenkuma, kad garāmskrienoša lode viņam nobrāza deniņus. Var jau būt, ka tā ir taisnība, bet citur viņš raksta, ka redze esot pakāpeniski pasliktinājusies pēc mēra. Roberto neapšaubāmi bija trauslas miesasbūves un, kā nojaušu, arī hipohondriķis, lai arī īpašiem pārspīlējumiem neļāvās. Pieņemu, ka viņa fotofobiju daļēji bija izraisījusi melnā žults un daļēji kāds iekaisums, ko varbūt vēl vairāk bija sakairinājuši d'Igbī kunga preparāti.

Laikam gan visu ceļojumu ar Amarilli viņš aizvadīja, uzturēdamies zem klāja, jo fotofoba loma ja nu gadījumā tā nebija viņa patiesā daba - ļāva uzmanīt visu, kas notiek tilpnēs. Vairāki mēneši pilnīgā tumsā vai eļļas lampiņas vārgajā gaismā un pēc tam dreifējums uz dēļa ekvatoriālās vai tropiskās (varam to saukt, kā vēlamies) saules žilbinātam. Tā nu, sasniedzis Dafiii, vienalga būdams vai nebūdams slims, viņš ienīst gaismu, pirmo nakti pārlaiž kambīzē, atgūstas un otrajā naktī veic izpētes gājienu, bet tālāk viss turpinās gandrīz pats no sevis. Diena viņam iedveš bailes, tā riebj ne tikai acīm, tikpat nīstama saule droši vien šķiet arī viņa apsvilušajai mugurai, tāpēc gaismas stundās viņš slēpjas kā zvērs alā. Naktīs brīnišķais mēness (ko viņš tik krāšņi apraksta) sniedz mierinājumu; dienas laikā debesis ir tādas pašas kā visur citur, bet naktīs viņš atklāj jaunus zvaigznājus (jau pieminētos varoņu darbus un mistiskās emblēmas) un jūtas, kā nonācis teātrī. Viņš notic, ka tieši tāda viņa dzīve būs vēl ilgu laiku, varbūt līdz pašai nāvei, un, lai nezaudētu savu Pavēlnieci, viņš uz papīra to rada no jauna, apzinādamies, ka neko daudz nav zaudējis, jo nekas daudz viņam nav piederējis.

Nakts nomodā viņš patveras kā mātes klēpī un vēl ciešāk apņemas vairīties no saules. Varbūt viņš bija lasījis par Ungārijas, Livonijas un Valahijas dzīvajiem miroņiem, kas, nerazdami miera, klejo apkārt no saulrieta līdz rītausmai, bet, gaiļa dziesmai atskanot, atkal nolien savās kapenēs: šāda loma viņam varēja likties vilinoša…

Varam pieņemt, ka kārtīgai kuģa apskatei Roberto pievērsās otrajā naktī. Ap to laiku viņš jau bija klaigājis gana ilgi, lai būtu pārliecināts, ka uz borta, izņemot viņu, nav nevienas dzīvas dvēseles. Taču viņš varētu un tas viņu biedēja atrast līķus vai kādu zīmi, kas izskaidrotu, kāpēc uz kuģa neviena nav. Viņš dodas uz priekšu piesardzīgi, taču no vēstulēm ir grūti saprast, kurp tieši viņš iet, jo dažādās kuģa daļas un piederumus Roberto apraksta visai neprecīzi. Šādi tādi kuģotājiem ierasti vārdi viņam ir zināmi, tos viņš ir dzirdējis no matrožiem, bet daudzām kuģa lietām un vietām viņš nosaukumus nezina un apraksta tos, kā nu mācēdams. Taču arī pazīstamās lietas viņš sauc, kā pagadās, un tas liecina, ka Amarilfa ekipāža bija salasīta no visu pasaules jūru izskalām, kas, Roberto dzirdot, lietoja te franču, te holandiešu, te angļu apzīmējumus. Tā, piemēram,

viņš raksta staffe, ar to domādams grādštoku, ko taču būtu varējis dēvēt kaut vai par ballestriglia, taču ir jūtams, ka prātā viņam iespiedies doktora Bērda lietotais Jacob's staff, tāpat ir grūti saprast, kā viņš vienubrīd var atrasties uz kvarterklāja vai pūpes, bet tūlīt apgalvot, ka stāvot uz "pakaļgala galjarda", līdz saprotam, ka tā viņš dažādi dēvē vienu un to pašu vietu un galvu viņam jauc franciskais gaillard d’arriиre. Lielgabalu lūkas viņš franču iespaidā dēvē par sabordi, un šis vārds man gluži labi patīk, jo saistās ar bērnībā lasītajām grāmatām par jūras vilkiem. Viņš piemin parrocchetto, kas it kā apzīmē fokburu, kuru mēdzam saukt arī par trinchetto, taču, tā kā franči par perruche reizēm sauc bezānbramburu, tad nevaram droši zināt, ko īsti Roberto grib teikt, sacīdams, ka stāv zem parrucchetta. Nemaz nerunājot par to, ka bezānmastu viņš mēdz dēvēt arī pa franču modei par artimone, bet tādā gadījumā, ko viņš domā, rakstīdams mizzana, ko turpat uzraksta arī kā misaine, kas taču franciski apzīmē fokmastu, nevis bezānmastu, kam itāliski biežāks apzīmējums ir mezzana (un labāk nemaz nepieminēt angļus, kuri to sauc par mizzenmast)? Toties esmu gandrīz pārliecināts, ka, rakstot gronda, viņš ir domājis nevis kādas jumtu notekas, bet gan špigates, pa kurām ūdens notek no klāja. Lai būtu kā būdams, esmu pieņēmis lēmumu: centīšos atšifrēt, ko īsti Roberto domājis, bet pats lietošu tos vārdus, kas mums izklausās visierastāk. Ja kādu reizi kļūdīšos, neko darīt: stāsta būtību tas nekādi neietekmēs.

Tagad, kad esam par to vienojušies, pieņemsim, ka otrajā naktī, iestiprinājies ar kambīzē atrastajiem pārtikas krājumiem, Roberto mēnesgaismā nedrošiem soļiem devās pāri klājam.

Atcerējies iepriekšējā naktī neskaidri samanīto kuģa priekšgalu un izvelbtos sānus, spriezdams pēc slaikā klāja, pēc baka formas un šaurās, ieapaļās ahtera virsbūves un tāpat salīdzinādams šo kuģi ar Amarilli, Roberto secināja, ka Dafne ir holandiešu flīta jeb fluyt, flыte, fluste, fli/boat vai fliebote, kā mēdza saukt šos vidējas ietilpības tirdzniecības kuģus, kas parasti bija aprīkoti ar desmit lielgabaliem, lai varētu vismaz mēģināt atšaudīties, ja uzbrūk pirāti. Šāda izmēra kuģim pietika ar duci matrožu,

un tas varēja uzņemt stipri vairāk pasažieru jo sevišķi, ja tika atmestas jau tāpat niecīgās ērtības un ikkatra brīvā vieta aizpildīta ar guļvietām tā, ka nebija iespējams ne apgriezties. Un tad jau pa ceļam pasažieru un ekipāžas vīru skaits pakāpeniski saruka, jo visu veidu izgarojumi (sevišķi, ja atejas spaiņu nebija gana daudz) rosināja sērgas. Tātad šī bija flīta, taču lielāka par Amarilli, turklāt gandrīz viss tās klājs bija pārvērsts par režģi, it kā kapteinis alktin alktu dabūt tilpnes pilnas ar ūdeni pie katra lielāka viļņa.

Katrā ziņā savs labums bija arī no secinājuma, ka Dnfne ir flīta, proti, Roberto varēja kuģi apstaigāt, jau iepriekš puslīdz zinādams, kur kas atrodas. Piemēram, pašā klāja vidū bija jābūt lielai laivai, kurā varētu satilpt visa apkalpe, un fakts, ka laivas tur nebija, ļāva minēt, ka kuģa ļaudis šobrīd ir kādā citā vietā. Taču šī doma Roberto nebūt nenomierināja, jo ekipāža tak nemēdz pamest kuģi bez uzraudzības viļņu varā, lai arī noenkurotu rāmā līcī un ar satītām burām.

Tovakar viņš uzreiz devās pāri klājam un piesardzīgi atvēra pūpes durvis, itin kā minēdams, vai nevajadzētu prasīt kādam atļauju… Blakus stūres pinnei bija kompass, kas viņam pavēstīja, ka ūdens josla starp abiem krastiem stiepjas no dienvidiem uz ziemeļiem. Tad viņš nonāca palielā telpā, kas pēc formas atgādināja burtu L un ko mūsdienās mēs sauktu par mesi vai virsnieku kopkajīti, un no turienes pa nākamajām durvīm iekļuva kapteiņa kajītē ar lielu borta logu virs stūres un izeju uz sānu galeriju. Uz Amariļļa virsnieku kajīte nebija savienota ar to, kurā gulēja kapteinis, taču te izskatījās, ka vietu būtu mēģināts ietaupīt kādai citai vajadzībai. Un patiešām pa kreisi no meses bija divi pavisam nelieli kambarīši virsniekiem, bet labajā pusē bija izbūvēta visai plaša telpa, gandrīz vai lielāka par kapteiņa kajīti, un, lai arī pie tālākās sienas atradās pieticīga guļvieta, tā bija iekārtota kā darbistaba.

Galds bija nokrauts ar kartēm, un Roberto šķita, ka to ir krietni vairāk, nekā parasti kuģos izmanto navigācijai. Likās, šī ir kāda pētnieka darba vieta: līdzās kartēm bija salikti dažādi tālskati, turpat stāvēja skaista, no vara darināta nokturlābija, kas meta rūsganus zibšņus, it kā pati būtu gaismas avots, galda virsmai bija piestiprināta armilārā sfēra,

un vēl tur bija lapas, kas pieskrīpātas ar nez kādiem aprēķiniem, un pergaments ar sarkanu un melnu riņķu zīmējumiem, kurā Roberto sazīmēja Regiomontāna mēness aptumsumu tabulu, jo citu tās kopiju (lai arī ne tik smalki izzīmētu) bija redzējis uz Amariļla.

Viņš atgriezās komandtelpā un, izgājis galerijā, varēja saskatīt Salu: ar savām lūša acīm kā viņš rakstīja varēja vērot tās klusumu. Citiem vārdiem sakot, Sala joprojām bija turpat, kur iepriekš.

Uz kuģa Roberto droši vien ieradās gandrīz kails, un esmu pārliecināts, ka vispirms viņš kambīzē no miesas nomazgāja jūras sāls kārtu, daudz neprātodams, cik lieli saldūdens krājumi ir uz borta. Tad viņš lādē sameklēja kapteiņa godadrānas, tās, kuras tika taupītas pēdējai atceļa dienai. Varbūt viņš pat lepni pagrozījās, tīksminādamies par smalko ietērpu, un, visbeidzot, apāvis ari zābakus, atkal sajutās savā elementā. Vienīgi atguvis pašapziņu un pienācīgi apģērbies, cienījams vīrs (un ne vairs izmocīts viļņu upuris) var pamestu kuģi oficiāli pārņemt savā ziņā, un tieši tā Roberto rīkojās, juzdamies kā likumīgu tiesību īstenotājs, nevis iebrucējs: viņš pārlūkoja galdu un atrada uz tā atšķirtu, itin kā pusvārdā pamestu kuģa žurnālu un tam līdzās ari zoss spalvu un tintnīcu. No pirmās lappuses viņš tūlīt izdibināja kuģa nosaukumu, taču viss tālākais bija tikai nesaprotama anker, passer, sterre-kyker un roer virkne, un secinājums, ka kuģa kapteinis bijis flāms, viņam neko daudz nedeva. Taču beidzamā ieraksta datums liecināja, ka tas izdarīts tikai pirms dažām nedēļām, un pēdējā rindā dažiem nesaprotamiem vārdiem sekoja trekni pasvītrots latīņu izteikums: pestis, quae dicitur bubonica*.

Beidzot kāds pavediens, vismaz nojausma par izskaidrojumu. Uz kuģa izcēlusies epidēmija. Šis jaunums Roberto neuztrauca: viņš savu mēri bija pārslimojis jau pirms trīspadsmit gadiem, un visiem zināms, ka šo sērgu pārcietušie iemanto sava veida žēlastību, it kā ļaunā mēra čūska neuzdrošinātos otrreiz klupt cirkšņos tiem, kuri to vienreiz jau pieveikuši.

* Citvalodu izteicienu tulkojumi atrodami gramatas beigās (sk. 471.1 pp.). (Red.

P'ez.)

Tomēr patiesībā neko daudz šī norāde neizskaidroja un atstāja gana daudz vietas citām bažām. Varbūt patiešām visus bija nokāvis mēris, bet tādā gadījumā izklaidus uz klāja taču vajadzētu gulēt vismaz pēdējo nomirušo līķiem, pieņemot, ka pirmos tie žēlsirdīgi apglabājuši jūrā.

Turklāt nebija ne vēsts no laivas: pēdējie dzīvie vai varbūt visi bija pametuši kuģi. Kas gan mēra pārņemtu kuģi var padarīt par tik bīstamu vietu, ka no tā jābēg prom? Varbūt žurkas? Roberto kapteiņa grūti salasāmajā rokrakstā šķitās izburtojam vārdu rottenest un sprieda, vai tik tas nenozīmē žurku midzeni. Un tūlīt viņš pacēla gaismekli, gatavs ieraudzīt ko žigli aizslīdam gar sienmali un sadzirdēt pīkstienus, no kuriem viņam uz Amariļļa asinis stinga dzīslās. Viņš noskurinājās, atcerējies, kā vienu vakaru, kad viņš jau laidās miegā, kāds spalvains radījums bija pieskāries pie sejas, šausmās viņš toreiz iebrēcās tik skaļi, ka atskrēja doktors Bērds, bet citi vēl ilgi par viņu smējās, jo arī tad, kad mēris neplosās, žurku uz kuģiem ir tik daudz kā putnu mežā, un ar šīm astainēm ir jāaprod ikvienam, kurš grib braukt jūrā.

Bet te, vismaz pūpē, žurkas nebija manāmas. Varbūt tās sapulcējušās lejā, bilžās, un tur, acīm tumsā sarkani gailot, gaida svaigu gaļu. Roberto nosprieda, ka par žurku daudzumu vajadzētu tikt skaidrībā tūlīt. Ja tās ir normālas žurkas normālā skaitā, viņš spēs ar tām sadzīvot. Kādas tad vēl lai tās būtu? Tā viņš sev vaicāja, taču atbildēt uz šo jautājumu nevēlējās.

Roberto atrada musketi, zobenu un prāvu dunci. Kara lietas viņam nebija svešas: muskete bija viegla, no tām, ko angļi dēvēja par caliver un ko varēja notēmēt, neliekot uz balsta; viņš pārliecinājās, vai šaujamais ir kārtībā, tāpat vien drošībai, jo nemaz netaisījās trenkāt žurkas ar svina lodēm, un aizbāza aiz jostas arī dunci, kas tāpat nebija izmantojams cīņā pret žurkām.

Viņš bija nolēmis izpētīt kuģi no viena gala līdz otram. Atgriezies kambīzē, viņš pa šaurām trepēm, kas ietiecās lejup pie paša bugšprita sākuma stiprinājuma, nokāpa pieliekamajā, kur bija sakrauts proviants ilgam kuģojumam. Un, tā kā visi šie labumi nevarēja būt uzglabāti jau kopš ceļojuma sākuma, varēja secināt, ka ekipāža nesen piestājusi kādā viesmīlīgā krastā un pārtikas krājumus papildinājusi.

Te bija grozi ar nesen kūpinātām zivīm, piramīdās sakrauti kokosrieksti un mucas ar agrāk neredzētiem sakņu gurniem, kas tomēr izskatījās visnotaļ ēdami, turklāt piemēroti ilgai uzglabāšanai. Un vēl visdažādākie augļi, kādus Roberto bija redzējis parādāmies uz Amarilla klāja pēc piestāšanas pirmajās tropu ostās; un arī tie šķita izturīgi un ilgi glabājami, zvīņaini un dzelkšņaini, taču ar asu smaržu, kas solīja labi apslēptu, gardu mīkstumu un saldas sulas. Droši vien no kādā salā briedušas ražas bija samalti arī pelēcīgie, pēc mitra šūnakmens smaržojošie milti, ar kuriem bija pilni vairāki maisi, un droši vien no tiem bija cepti tepat saliktie maizes klaipi, kas pēc garšas atgādināja tos pliekanos pazemes bumbuļus kartupeļus -, ko ēd Jaunās Pasaules indiāņi.

Pie tālākās sienas viņš ieraudzīja arī nepilnu duci mučeļu ar krānu. Mazliet pagrieza vaļā pirmo un pārliecinājās, ka mucā ir ūdens, svaigs, vēl nesaglumējis, nesen uzpildīts, turklāt apstrādāts ar sēru, lai būtu dzerams ilgāk. Ūdens nebija ļoti daudz, taču, ņemot vērā, ka slāpes ir remdējamas arī ar augļiem, Roberto sprieda, ka uz kuģa varētu izturēt diezgan ilgi. Tomēr šie atklājumi, kas ļāva nojaust, ka no bada un slāpēm viņš uz kuģa nenomirs, viņu satrauca vēl vairāk kā jau tas notiek ar melanholiskām dvēselēm, kas katru veiksmes zīmi uztver kā visbaismīgāko seku apsolījumu.

Šis glābiņš pēc svaidīšanās viļņos sasniegt pamestu kuģi jau pats par sevi bija nedabisks, tak ja kuģis būtu Dieva un cilvēku atstāts kā nekam nederīgs vraks bez dabas un ļaužu radītiem priekšmetiem, kas to padara par tīkamu patvērumu, tad šis gadījums vismaz iekļautos lietu ierastajā kārtībā un saskanētu ar jūrasbraucēju nostāstiem; bet šādi atrast to kā gaidītam un tīkamam viesim sapostu namu, kā vilinošu piedāvājumu, nē, tas oda pēc sēra daudz stiprāk nekā ūdens mučelēs. Roberto ienāca prātā dažas pasakas, ko bija stāstījusi vecāmāte, un citas, elegantā prozā pārceltas, ko lasīja Parīzes salonos, pasakas, kurās princeses, apmaldījušās meža biezoknī, klejo, līdz nonāk pie pils ar brīnum grezni iekārtotām istabām, kur netrūkst gultu ar baldahīniem, skapju ar grezniem tērpiem un pat galdu, kas vai lūst no gardumiem… Un skaidrs, ka pašā pēdējā zālē nosmird sērs un atklājas ļaunais gars, kurš šīs viltīgās lamatas ierīkojis.

Viņš nevilšus uzgrūdās kādam kokosriekstam piramīdas apakšējā kārtā un izjauca līdzsvaru, un tūdaļ sarainie augļi vēlās kā lavīna, kā žurkas, kas klusi gaidījušas uz grīdas (vai kā sikspārņi, ačgārniski iekārušies griestu sijās), gatavas tūliņ lēkt viņam virsū, rāpties augšā pa miesu un ošņāt sāļiem sviedriem noplūdušo seju.

Vajadzēja pārliecināties, ka viss nav tikai māņi un burvesti: ceļojumā Roberto bija iemācījies rīkoties ar aizjūras augļiem. Ar vienu vienīgu lielā dunča cirtienu viņš pāršķēla kokosriekstu, izdzēra svaigo šķidrumu, tad salauza čaulu un ņēmās grauzt balto mannu, kas slēpās tās iekšienē. Šī ēdmaņa bija tik brīnišķīgi salda un garda, ka vēl jo vairāk spēkā pieņēmās sajūta, ka viss ir tikai bīstams slazds. Varbūt, Roberto sprieda, viņš jau ir kritis par upuri ilūzijai, tīksmi grauž riekstu, bet patiesībā ir iekodies kādā grauzējā un pamazām pats pārņem šī radījuma būtību, un pavisam drīz viņa rokas saruks, kļūs līkas un nagainas, visa miesa pārklāsies ar asu vilnu, mugura uzkumps, un tad viņš varēs iekļauties šīs Aherontas laivas saraino, astaino iemītnieku apoteozē.

Taču kā nobeigums šai pirmajai naktij mūsu pētnieku pārsteidza vēl cits šausminošs brīdinājums. Itin kā rieksti ripodami būtu pamodinājuši kādas aizmigušas būtnes, piepeši aiz starpsienas, kas pieliekamo nošķīra no pārējās apakšējā klāja daļas, atskanēja ja ne pīkstēšana, tad vismaz čiepstoņa un klukstoņa, un nagu skrāpēšanās. Tātad slazdi patiešām bija izlikti, nakts radības bija sapulcējušās kādā apslēptā nostūrī.

Roberto, musketi rokā sažņaudzis, apdomāja, vai doties šai Armagedonas kaujā tūlīt. Sirds viņam drebēja, viņš pats sevi apsūdzēja gļēvumā un nolēma, ka agrāk vai vēlāk, ja ne šajā naktī, tad nākamajā, viņš noteikti stāsies Tām pretī. Viņš brīdi vilcinājās, meklēdams atrunas, tad kāpa atpakaļ augšā uz klāja un, par laimi, ieraudzīja, ka vaskaini bāla rītausma jau laiza lielgabalu stobrus, ko vēl pirms brīža bija glaudījuši mēness atspīdumi. Aust diena, viņš atvieglots noteica, bet no dienas gaismas viņam pienācās bēgt.

Kā Ungārijas dzīvais mironis viņš pusskriešiem metās uz klāja pakaļgalu un iesteidzās kapteiņa kajītē, ko jau uzskatīja par savējo, aizbultēja

durvis, aizslēdza ari izejas uz galeriju, nolika ieročus pa ķērienam un skubīgi iegrima miegā, lai neredzētu Sauli, bendi, kas ar savu staru cirvi cērt galvas ēnām.

Pēc visiem satraukumiem sapni viņš redzēja sava kuģa avāriju, un sapņoja par to kā jau atjautīgs vīrs, kuram arī sapņojot vai varbūt jo sevišķi sapņojot jāgādā, lai izteikumi izdaiļotu jēdzienus, lai pareizi izcēlumi visam iecerētajam piešķirtu dzīvīgumu, lai mistiskas sakarības to apveltītu ar blīvumu, lai spriedumi padarītu dziļu, emfāze cildenu, alūzijas aizplīvurotu un pārstatījumi izsmalcinātu.

Iztēlojos, ka tajos laikos un tajās jūrās daudz vairāk bija kuģu, kas smagi cieta vētrās, nekā tādu, kas neskarti atgriezās savās ostās; taču cilvēkam, kas šādu pieredzi guva pirmoreiz, tā droši vien vēl ilgi atkal un atkal rādījās murgos, bet paradums visu izskaistināt padarīja šīs vētras ainas līdzīgas Pastarajai tiesai.

Jau iepriekšējā vakarā gaiss šķita slims ar kataru, un likās, asaru pilnā debesu acs vairs ilgāk nejaudā raudzīties uz viļņu klaju. Dabas ota jau bija pelēki izpludinājusi apvāršņa līniju un tālumos neskaidri zīmēja neizšķiramus apveidus.

Roberto, kura iekšas jau labu brīdi ir pareģojušas drīzu un postošu svaidīšanos augšā lejā, iekrīt savā kojā un ļauj, lai viņu aijā niknā ciklopu aukle, viņš aizsnaužas un redz sapņus, kurus noredz arī tajā sapnī, par kuru pēcāk raksta, viņš sapņo un brīnumu kosmopeja skauj viņu savā klēpī. Atmostas viņš no pērkona bakhanālijas un matrožu kliedzieniem, tad arī viņa guļvietu sasniedz ūdens šļācieni, atskrien doktors Bērds un uzbrēc, lai viņš ātrāk nāk ārā uz klāja un cieši turas pie jebkā, kas būtu izturīgāks par viņu pašu.

Uz klāja valda juceklis, brēka, un kuģotāju ķermeņi, itin kā dievišķas rokas satverti, tiek mesti jūrā. Kādu brīdi Roberto pietveras pie bezānburas (ja pareizi saprotu), līdz, zibensšautru pāršķelta, tā saplīst, gafele nolemj sekot izliektajam zvaigžņu ceļam, un Roberto tiek aizlidināts līdz grotmasta pakājei. Tur kāds labsirdīgs matrozis, kurš pats ir piesējies pie masta, bet izbrīvēt vietu vēl arī Roberto nekādi nevar, pasviež viņam

virvi un uzkliedz, lai viņš piesienas pie durvīm, kas, izrautas no pūpes eņģēm, ir atšļūkušas līdz viņiem; un tā ir īsta laime, ka durvis, kurās Roberto krampjaini ieķeras kā parazīts, aizslīd tālāk līdz margsienai, jo tostarp masts pārlūst uz pusēm un kāda rāja krītot pāršķeļ krietnajam palīgam galvu.

Pa šķeltni kuģa sānos Roberto redz vai sapņo, ka redz, blīvu ēnu spietus, ap kuriem šķīst zibeņi, pār viļņotiem laukiem skriedami, bet, manuprāt, tā jau ir pārmērīga aizraušanās ar krāšņiem citātiem. Taču šā vai tā Amarillis sagāžas uz tiem sāniem, kur pieplacis bēglis, kas gatavs bēgt, un dēlis ar visu Roberto ieslīd bezdibenī, un, lejā gāzdamies, viņš redz, kā pār viņu izslējās Okeāns, uzdomājis līdzināties klinšainiem kalniem; un viņa acis rēgaini skata, kā kritušās piramīdas atkal izslējās pret augstumiem, un pats attopas kļuvis par ūdeņu komētu, kas brāžas pa mutuļu orbītu šķidrās debesīs. Ikkatra banga laistās mainīgā zibšņu sprēgā, tur sagriežas burzgas, te iekrācas vērpete un izsprāgst avots. Jukušu meteoru kūļi traucas cauri gaisiem, kas, pērkondārdos dunēdami, dzied dumpīgu dziesmu; debesīs jukjukām mijas tālu gaismu plaiksnas un tumsas gāzmas, un Roberto apgalvo, ka redzējis arī putojošus Alpus paceļamies pār spožu viļņu vāliem, kas raida savus burzguļus pasaulē kā baigu ziņu vēstnešus, un redzējis Cereras kaisītos ziedus pavīdam safīru žilbajos atspīdumos, bet tad atkal tiem pāri lijuši niknumā rēcoši opāli, it kā viņas telūriskā meita Proserpina būtu pārņēmusi varu un raidītu savu augļdāsno māti trimdā.

Un, kamēr visapkārt maurodami svaidās vētras zvēri un sāļš sudrabs kūsādams kūsā aukas virumā, Roberto piepeši pārstāj vērot šo izrādi, kļūst tajā par bezjūtīgu aktieri, zaudē samaņu un katru sajēgu par sevi un notiekošo. Un tikai vēlāk sapņojot viņš apjautīs, ka viņa dēlis, pakļaujoties kāda žēlsirdīga spēka lēmumam vai peldoša ķermeņa instinktam, pielāgojas šai trakajai žīgai un, tāpat kā traucies lejup, atkal dabiski skrien augšup, un tad pamazām dejo tālāk jau rāmākā sarabandā (jo dabas elementi savā trakumā ir apvērsuši arī vispārpieņemto deju secību) un, arvien plašākus lokus mezdams, attālinās no vērpetes nabas, kurā turpretī, kļuvis par svaidīgu vilciņu Aiola dēlu rokās, tiek ierauts

nelaimīgais Amarillis, paslējis bugšpritu pret debesīm. Un kopā ar kuģi atvarā pazūd ikviena dzīva dvēsele, kas palikusi uz tā klāja: jūds, kuram lemts Debesu Jeruzālemē atrast pasaulīgo Jeruzalemi, ko tas vairs nekad nesasniegs, Maltas bruņinieks, kurš nu uz mūžiem būs šķirts no ilgotās Eskondidas salas, doktors Bērds ar saviem palīgiem un beidzot žēlastīgās dabas paglābts no medicīnas mākslas pūliņiem nabaga suns ar nebeidzami pūļājošajām vātīm, par kuru vēl neesmu varējis pastāstīt, jo Roberto par to rakstīs tikai vēlāk.

Taču es pieņemu sapnis un vētra padarīja Roberto miegu tik gauži jautru, ka tas turpinājās vien īsu brīdi, un drīz sekoja kareivīga atmoda. Un patiesi, viņš, apzinādamies, ka ārā ir uzaususi diena, ar atvieglojumu secinājis, ka nespodrie logi kajītē ielaiž pavisam maz gaismas, un paļaudamies, ka noteikti varēs nokāpt kuģa vēderā pa kādām iekšējām kāpnēm, saņēma drosmi, tvēra ieročus un, bruņojies arī ar drošu baiļumu, devās izdibināt naksnīgo trokšņu cēloni.

Vai, pareizāk, uzreiz vēl nedevās. Es atvainojos, taču Roberto, rakstīdams vēstules savai Pavēlniecei, nonāk pretrunās un tas liecina, ka viņš nebūt sīki un smalki neatstāsta patiesi notikušo, bet gan cenšas uzbūvēt vēstuli kā stāstu vai, drīzāk, kā uzmetumu tam, kas varētu kļūt par vēstuli vai stāstu; viņš raksta, vēl neizlēmis, ko un kā no uzrakstītā pēcāk izmantos, varētu teikt, ka viņš zīmē savas šaha figūras, pagaidām nenospriedis, kā tās izvietot un kādus gājienus veikt.

Vienā vēstulē viņš apgalvo, ka tūliņ izgājis no kajītes, lai drošsirdīgi dotos izpētīt apakšējo klāju. Taču citā raksta, ka viņu, pirmās rīta blāzmas uzmodinātu, tūliņ pārsteidzis tāls koncerts. Skaņas, kas neapšaubāmi plūda no Salas. Pirmajā mirklī Roberto iztēlojās veselu varzu iezemiešu, kas sēžas garās kanoe laivās, lai ieņemtu kuģi, un sažņaudza ciešāk savu šaujamo, taču jau nākamajā mirklī šis koncerts viņam vairs nešķita tik uzbrūkošs.

Ausa gaisma, un saule vēl nespiedās rūtīs: viņš izgāja galerijā, saoda jūras smaržu, mazliet pavēra vaļā logu un piemiegtām acīm mēģināja nopētīt krastu.

Uz Amariļļa, kur dienas laikā nekad nemēdza iziet uz klāja, Roberto bija dzirdējis citus pasažierus stāstām par tik ugunīgām austrām, it kā saule degtu nepacietībā apšaudīt pasauli ar savām strēlēm, turpretī tagad viņš redzēja (un acīs no pārlieka gaišuma neriesās asaras) maigus pasteļtoņus: debesīs putoja tumši mākoņi ar smalkām pērļainām apmalēm, kamēr viegla blāzma, rožaina nojausma lēnām kāpa augšup aiz Salas, kas izskatījās ar tumšzilu krāsu uzzīmēta uz raupja papīra.

Un arī ar šo gandrīz ziemeļniecisko paleti pietika, lai viņš saprastu, ka siluetu, kas naktī bija šķitis viendabīgs blāķis, veido mežaina paugura aprises, bet paugura stāvās nogāzes netālu no ūdens līnijas saplūst ar krastmalas joslu, kas noaugusi augstiem kokiem un beidzas ar palmu svēdru, kura kā vainags ieskauj baltu liedagu.

Palēnām smiltis iemirdzējās arvien gaišākas, un piekrastes ūdenī nu varēja samanīt ko līdzīgu gigantiskiem zirnekļiem, kas šķita seklumā kustinām ģindenīgas kājas. Roberto, arī iztālēm raugoties, noprata, ka tie ir "klejojošie augi", bet jau nākamajā mirklī smiltis iezaigojās tik spoži, ka viņam bija jānovēršas.

Viņš atklāja, ka brīžos, kad acis vairs neklausa, ausis tomēr nevar pievilt, tāpēc nolēma pilnībā paļauties uz dzirdi, pievēra logu šaurā spraugā un ieklausījās trokšņos, kas nāca no sauszemes.

Lai arī būdams radis pie rītausmām pār savu dzimto pakalnu, Roberto saprata, ka pirmo reizi mūžā patiešām dzird dziedam putnus, katrā ziņā nekad agrāk viņš tos nebija dzirdējis tik daudzus un dažādus.

Tūkstošu tūkstošiem tie sveica saullēktu, un Roberto šķitās izšķiram papagaiļu klaigas, lakstīgalu, mežastrazdu, stepes cīruļu dziesmas un neskaitāmu bezdelīgu vidžināšanu, un pat cikāžu un circeņu griezīgos čirpstus un klusībā prātoja, vai patiešām dzird tieši šo sugu radības, nevis kādus noslēpumainus to brālēnus, kas dzīvo tikai pie antipodiem… Sala atradās patālu, taču viņam likās, ka skaņas atnes sev līdzi arī apelsīnziedu un bazilika aromātu, it kā gaiss virs līča būtu smaržu piesātināts, un galu galā d'lgbī kungs viņam bija stāstījis, kā nez kura kuģojuma laikā to, ka zeme ir tuvu, esot nopratis pēc smaržainiem atomiem, kurus sev līdzi atnesuši vēji…

Bet, tā ostot gaisu un ieklausoties neredzamajā milzumā, itin kā no pils dzeguļiem vai pa bastiona šaujamlūku vērojot armiju, kas, skaļi saklaigādamās, izvietojas puslokā starp pakalna nogāzi, līdzenumu un mūrus sargājošo upi, viņam piepeši šķita, ka jau ir redzējis to, ko tagad dzirdēdams iztēlojās. No visām pusēm viņu ielenca neizmērojamais un nesaskaitāmais, un viņš sajutās aplenkts, un roka gandrīz instinktīvi pastiepās pēc musketes. Viņš atkal bija Kasālē, un viņa priekšā pletās spāņu armija, tās rati čīkstēja un dārdēja, bruņas šķindēja, kastīlieši sasaucās tenoru balsīs, neapolieši bļaustījās rupjākās, landsknehti drūmi ņurdēja, un fonā tam visam slāpēti ieskanējās arī tauru pūtieni, un bija dzirdams dažs attāls arkebūzas šāviens, bumm, bammm, blīkš, blīkš, kā uguņošanas būkšķi kāda svētā aizbildņa svētkos.

It kā dzīve būtu aizritējusi starp diviem aplenkumiem, kas viens otram der par atspulgu ar vienīgo atšķirību, ka tagad, kad pēc vairāk nekā desmit gadiem šis loks noslēdzās, upe bija pārāk plata, turklāt arī veidoja noslēgtu loku, padarot neiespējamu jebkuru izlaušanās mēģinājumu, Roberto no jauna izdzīvoja Kasāles dienas.

2.PAR TO, KAS NOTIKA MONFERRATĀ

Par saviem pirmajiem sešpadsmit dzīves gadiem pirms tās 1630. gada vasaras Roberto mums neko daudz neatklāj. Pagātnes epizodes viņš piemin vienīgi tad, ja viņam pašam šķiet, ka tajās iezīmējas kāda saistība ar tagadni uz Dafnes, un viņa stūrgalvīgās hronikas hronistam vērīgi jālasa starp rindām. Brīžam šķiet, ka viņš raksta kā autors, kurš rūpējas, lai lasītājs pēc iespējas ilgāk neizdibinātu, kurš ir slepkava, un tāpēc sniedz vien niecīgas norādes. Tā nu es uzlasīšu šīs izklaidus zīmes, rīkošos kā spiegs.

Poco di Sanpatricio bija muižnieku dzimta, kam piederēja plašās La Grīvas muižas zemes pie Alesandrijas novada robežām (tolaik šis novads ietilpa Milānas hercogistē un attiecīgi bija spāņu teritorija), taču ģeopolitisku apsvērumu vai varbūt iekšējas pārliecības dēļ viņi sevi uzskatīja par Monferratas marķīza vasaļiem. Tēvs, kurš ar sievu sazinājās franciski, ar saviem zemniekiem vietējā izloksnē, bet ar svešzemniekiem itāliski, ar Roberto runāja dažādi atkarībā no tā, vai mācīja viņam jaunu zobena cirtienu vai devās kopīgā izjādē pa laukiem, lādēdams putnus, kas iznīcina ražu. Visu pārējo laiku puika vadīja vienatnē bez draugiem, fantazēdams par tālām zemēm, kad garlaikots klīda pa vīnadārziem, par medībām ar piekūniem, kad trenkāja svīres, par cīniņiem ar pūķi, kad spēlējās ar suņiem, par apslēptiem dārgumiem, kad pētīja savas ģimenes mazās pils vai muižas (lai kā mēs to sauktu) daudzās istabas. Un uz šiem iztēles klejojumiem viņu iedvesmoja bruņinieku romāni un poēmas, noputējušās grāmatas, kas glabājās dienvidu tornī.

Tātad par neizglītotu Roberto nevarēja saukt, un viņam pat bija mājskolotājs, lai arī tikai sezonāli: karmelītu mūks, par kuru stāstīja, ka

tas esot ceļojis pa Austrumiem un tur kā, krustus mezdama un šausminādamās, reizēm pusčukstus ieminējās Roberto māte esot kļuvis par musulmani. Reizi gadā šis karmelīts kopā ar kalpu un četriem zirgēzeļiem, kas smagi apkrauti grāmatām un visādiem papīriem, ieradās muižā un palika tur trīs mēnešus. Ko īsti viņš savam audzēknim mācīja, es nezinu, bet katrā ziņā, nonācis Parīzē, Roberto radīja par sevi vislabāko iespaidu, turklāt ātri iegaumēja visu, ko dzirdēja.

Par šo karmelītu droši zināms ir tikai viens fakts, un tā nebūt nav nejaušība, ka Roberto to piemin savā vēstulē. Kādu dienu vecais Poco, spodrinot zobenu, savainoja roku, un vai nu ierocis bija sarūsējis, vai asmens bija trāpījis kādā sevišķi jutīgā delnas vai pirksta daļā brūce viņam sagādāja lielas sāpes. Tad karmelīts paņēma vainīgo asmeni un apbārstīja ar pulveri, ko glabāja mazā kārbiņā, un jau nākamajā mirklī Poco zvērēja, ka sāpes ir mazinājušās. Lai būtu kā būdams, jau nākamajā dienā ievainojums sāka strauji dzīt un aizrētot.

Visiem nu bija lieli brīnumi, karmelīts priecājās un stāstīja, ka pulvera noslēpumu viņam esot uzticējis kāds arābs un tas esot daudz spēcīgāks dziedēklis nekā tas, kuru kristīgie spagīriskās medicīnas piekritēji dēvē par unguentum armarium jeb ieročziedi. Kad viņam jautāja, kāpēc pulveri nekaisa uz pašas brūces, bet gan uz asmeņa, kas to radījis, karmelīts skaidroja, ka tieši tā darbojas daba, starp kuras dižākajiem spēkiem ir arī universālā simpātija, kas atbildīga par ikvienu iedarbību no attāluma. Un piebilda: lai tie, kam grūti šādam skaidrojumam noticēt, domā par magnētu, kurš, kā visiem zināms, ir akmens, kas pievelk sev klāt metāla skaidiņas, vai arī par tiem lielajiem dzelzs kalniem, kuri klāj mūsu planētas ziemeļus un pavērš pret sevi kompasa adatu. Un līdzīgi arī ieročziede, uztriepta uz zobena, pievelk sev klāt dzelzs īpašības, ko zobens ir atstājis brūcē un kas liedz tai sadzīt.

Nav šaubu, ka ikvienam, kurš zēnībā guvis šādu pieredzējumu, dziļš iespaids paliek uz visu mūžu, un mēs drīz pārliecināsimies, kā Roberto likteni izšķīra viņa īpašā interese par pievilkšanas spēkiem, kas piemīt pulveriem un ziedēm.

Tomēr ne jau šis notikums visstiprāk iespaidoja Roberto bērnību. Bija vēl kāds cits, kas gan, ja gribam būt precīzi, nebija viens vienīgs notikums, bet gan epizode, kura atkārtojās atkal un atkal kā dziesmas piedziedājums un par kuru zēns saglabāja aizdomu iekrāsotas atmiņas. Kā rādās, Roberto tēvs, kurš savu dēlu noteikti mīlēja, lai arī izturējās pret viņu skarbi un bija nerunīgs, kā jau šo novadu vīriem ierasts, reizēm un tieši zēna pirmajos piecos dzīves gados mēdzis viņu pacelt gaisā un lepni izsaukties: "Tu esi mans pirmdzimtais!" Patiesībā nekā dīvaina, ja neskaitām piedodamo liekvārdības grēku, jo Roberto taču bija vienīgais bērns. Vienīgā nelaime, ka Roberto, augdams lielāks, sāka atcerēties (vai arī iedvest sev, ka atceras), kā, redzot un dzirdot šīs tēvišķā prieka izpausmes, mātes sejā allaž pavīdēja savāds nemiera un prieka sajaukums, it kā tēvs darītu labi, šos vārdus sacīdams, tomēr, tos tik bieži atkārtodams, modinātu viņas sirdī kādas sen apslēptas bažas. Roberto iztēle ilgi riņķoja ap šī izsauciena toni, līdz secināja, ka tēvs šos vārdus allaž izrunājis nevis kā pašsaprotamu apgalvojumu, bet gan kā savādu investitūru, liekot uzsvaru uz "tu", kā gribēdams teikt: "Nevis kāds cits, bet tieši tu esi mans pirmdzimtais dēls."

Nevis kāds cits. Bet varbūt: nevis tas cits? Roberto vēstulēs laiku pa laikam tiešāk vai netiešāk tiek pieminēts kāds Cits, Otrs, kas viņam kļuvis par apsēstību, un šķiet, ka šī uzmācīgā iedoma viņam radusies tieši tolaik, kad viņš sev iedvesa (un par ko citu lai prātotu puika, vientuļš klīzdams pa vīnadārziem un sikspārņu pilniem torņiem, runādamies ar ķirzakām un zirgiem un nevarēdams kā līdzīgs biedroties ar saviem vienaudžiem zemnieku zeņķiem, puika, kas saklausījies gan vecāsmātes, gan karmelītu mūka stāstītās pasakas?), ka nez kur pasaulē neatzīts mīt viņa brālis, kurš noteikti ir ļaunas dabas, ja jau tēvs no tā atteicies. Sākumā Roberto bija par mazu un pēcāk par kautrīgu, lai prātotu, vai tik šis brālis nav pusbrālis un, ja ir, tad no kuras tēva vai mātes puses (bet abos gadījumos uz vienu no vecākiem kristu senas un nepiedodamas vainas ēna): lai vai kā, tas bija brālis, kurš nezin kādā veidā (varbūt pārdabiski) pats bija par cēloni savai atstumtībai un tāpēc noteikti ienīda viņu, Roberto, izredzēto, lutekli un mīluli.

Šī naidīgā brāļa ēna tumši gūla pār viņa zēnības naktīm, lai gan viņš lāču būtu gribējis brāli iepazīt, lai varētu to mīlēt un panākt, lai tas iemīl viņu. Vēlāk, jau pasaudža gados, Roberto bibliotēkā mēdza šķirstīt senus sējumus, cerēdams tur atrast vai es zinu kādu portretu, priestera rakstītu kristāmzīmi vai citu dokumentu, vai varbūt kādu atzīšanos, kas visu atklātu. Viņš kāpa bēniņos un pārrakņāja vecas lādes, kur glabājās vecvecāku drānas, apsūbējušas medaļas un mauru dunči, un izbrīnītiem pirkstiem čamdīja smalka linaudekla krekliņus, kurus noteikti reiz bija valkājis kāds mazbērns, bet, kas zina, pirms cik gadiem vai gadsimtiem.

Ar laiku viņš savam pazudušajam brālim dāvāja arī vārdu Ferrante un pasāka viņu vainot sīkos pārkāpumos, kuros nepamatoti tika apsūdzēts, piemēram, kāda salda našķa nolaupīšanā vai suņa atraisīšanā no ķēdes, nepaprasot atļauju. Ferrante, būdams izdzēsts no visu pārējo domām, varēja brīvi rīkoties Roberto aiz muguras, bet Roberto savukārt pasāka slēpties aiz viņa. Un tā paradums vainot neeksistējošo brāli nodarījumos, kurus Roberto pats nekādi nevarēja būt pastrādājis, pamazām pārvērtās par niķi uzvelt Ferrantem arī tos, kurus viņš patiešām bija paveicis un nožēloja.

Nē, citiem Roberto nemeloja, taču, klusēdams un ar asaru kamolu kaklā izciezdams sodu par savām palaidnībām, izmanījās pats sevi pārliecināt, ka ir bez vainas, un justies kā pārestības upuris.

Reiz, piemēram, gribēdams izmēģināt jaunu cirvi, kas tikko bija saņemts no kalēja, bet daļēji arī lai atspēlētos par nez kādu (varbūt tikai iedomātu) netaisnību, Roberto nocirta augļu kociņu, ko tēvs nesen bija iestādījis, likdams lielas cerības uz nākotnes ražu. Apjēdzis, cik postīga šoreiz bijusi paša muļķība, Roberto iztēlojās visbriesmīgākās sekas un sprieda, ka labākajā gadījumā viņu pārdos turkiem, kas līdz mūža galam liks airēt galeras. Viņš jau grasījās bēgt no mājām, lai, visu vajāts, beigtu savu dzīvi tuvējos kalnos, taču drīz vien, meklēdams pēc kāda attaisnojuma, nonāca pie pārliecības, ka kociņu, protams, nocirta Ferrante.

Taču tēvs, atklājis noziegumu, sapulcināja kopā visus muižas zēnus un teica: lai viņa dusmas neķertu visus bez izšķirības, būs labāk, ja vainīgais atzīsies pats. Roberto pārņēma līdzcietīga cēlsirdība: ja viņš nosūdzēs

Ferranti, nabadziņš atkal tiks atstumts, un būtībā taču nelaimīgais brālis rīkojās tik ļauni tikai tāpēc, ka jutās pamests un bārenīgs, redzot, kā vecāki mīļo un lolo viņu, Roberto… Viņš spēra soli uz priekšu un, drebēdams bailēs un lepnumā, teica, ka nevēloties, lai viņa vietā tiktu vainots kāds cits. Lai gan patiesībā šie vārdi nebija atzīšanās, tieši tā tie tika uztverti. Tēvs, uzmetis skatienu mātei un vairākas reizes drūmi nokremšķinājies, ūsas skrullēdams, teica, ka noziegums, protams, esot ļoti smags un sods nenovēršams, tomēr viņš nevarot atstāt bez ievērības arī to, ka "jaunais La Grīvas sinjors" godā dzimtas tradīcijas un tieši tā īstam godavīram allaž jāizturas pat tad, ja viņam ir tikai astoņi gadi. Pēc tam tēvs pasludināja spriedumu: augusta vidū Roberto nevarēšot kopā ar citiem doties ciemos pie Sansalvatores brālēniem, un tas neapšaubāmi bija nopietns sods (Sansalvatorē bija kāds vīnkopis, vārdā Kvirīno, kurš prata uzcelt Roberto vīģukokā galvu reibinošā augstumā), tomēr mazāk briesmīgs par sultāna galerām.

Mums šis notikums šķiet pagalam vienkāršs: tēvs lepojas ar atvasi, kas nemelo, uzlūko māti, ar pūlēm slēpdams apmierinājumu, un piespriež maigu sodu tikai skata pēc. Taču Roberto laikam gan to visu pārcilāja prātā vēl ilgi, līdz nonāca pie secinājuma, ka tēvs un māte noteikti nojauta, ka vainīgais ir Ferrante, augstu novērtēja sava mīļotā dēla brālīgo varonību un jutās atviegloti, ka nevajadzēs celt gaismā ģimenes noslēpumu.

Varbūt es tagad pārcenšos, apaudzējot ar miesu pagalam trūcīgas norādes, taču nav noliedzams, ka pazudušā brāļa klātbūtnei būs zināma loma šajā stāstā. Šīs bērnudienu spēles pēdas mēs redzēsim arī pieaugušā Roberto rīcībā katrā ziņā saskatīsim tās, sastapuši Roberto uz Dafnes, apstākļos, kas, taisnību sakot, izsistu no sliedēm ikvienu.

Nu gan es novirzos sāņus; mums vispirms jātiek skaidrībā par to, kā Roberto nonāca Kasāles aplenkumā. Un te mums neatliek nekas cits, kā dot brīvu vaļu fantāzijai un iztēloties, kā viss varējis notikt.

Jaunumi La Grīvu diez cik ātri nesasniedza, taču jau vismaz gadus divus bija zināms, ka strīdi par to, kam pienāktos mantot Mantujas hercogisti, rada daudz nepatikšanu Monferratai, un viens pusaplenkums

jau bija piedzīvots. īsi sakot un par šiem notikumiem jau ir stāstījuši arī citi, lai gan vēl fragmentārāk nekā es -, 1627. gada decembrī Mantujas hercogs Vinčenco II, šis izvirtulis, kurš nebija pratis uztaisīt nevienu bērnu, bija pie miršanas, un ap viņa nāves gultu gluži kā baletā lēkāja četri troņa pretendenti, to pārstāvji un aizstāvji. Uzvarēja Senšarmonas marķīzs, kuram izdevās pārliecināt Vinčenco, ka mantojums pienākas kādam brālēnam no dzimtas franču atzara, proti, Nevērās hercogam Šarlam de Gondzagam. Vecais Vinčenco, pēdējos gārdzienus dvesdams, panāca vai atļāva, lai Nevērās hercogs lielā steigā apprec viņa brāļameitu Mariju Gondzagu, un izlaida garu, atstādams savu hercogisti Nevērietim.

Bet, raugi, Nevērietis bija francūzis, un viņa mantotajā hercogistē ietilpa arī Monferratas markgrāfiste ar tās galvaspilsētu Kasāli, Ziemeļitālijas svarīgāko cietoksni. Monferrata, ērti izvietojusies starp spāņu pārvaldīto Milānas novadu un Savoju dzimtas zemēm, nozīmēja kontroli pār Po augšteci, ceļiem, kas Alpu pārejas savienoja ar dienvidu teritorijām, un tāpat pār ceļu no Milānas uz Dženovu. Monferrata bija kā spilvens starp Franciju un Spāniju, un neviena no abām lielvarām nevarēja uzticēties otram šķietamajam drošības Spilvenam, par kādu izlikās Savojas hercogiste, kur Šarls Emanuēls I spēlēja spēlītes, ko par divkosīgām nosaukt būtu pārāk maigi. Monferratas pāriešana Nevērieša rokās necik daudz neatšķīrās no tās nokļūšanas Rišeljē ziņā, tāpēc bija pašsaprotami, ka Spānija vēlējās, lai tā labāk tiktu kādam citam, kaut vai Gvastallas hercogam. Te gan nevajadzētu aizmirst, ka šādas tādas tiesības uz Mantujas troni bija arī Savojas hercogam. Taču testaments bija sastādīts, un tajā kā mantinieks bija norādīts Nevērās hercogs, tāpēc pārējiem pretendentiem atlika vienīgi cerēt, ka Svētās Romas vācu imperators, kura vasalis vismaz formāli bija Mantujas hercogs, šo pēctecību neapstiprinās.

Taču spāņiem trūka pacietības, un, gaidot, kamēr imperators pieņems tādu vai citādu lēmumu, Kasāli jau vienreiz bija aplencis Gonsalo de Kordova, bet tagad tā pieredzēja otru aplenkumu to apstāja iespaidīga spāņu un imperiālu armija, kuru komandēja Ambrodžo Spinola.

Franču garnizons gatavojās aizstāvēties un gaidīt, līdz palīgā atsteigsies papildspēki, kas gan pagaidām bija aizņemti ziemeļos, tāpēc atlika vien paļauties uz Dievu un cerēt, ka tie paspēs ierasties laikus.

Aptuveni tiktāl bija attīstījušies notikumi līdz aprīļa vidum, kad vecais Poco sapulcināja visus jaunākos no kalpotājiem un attapīgākos no zemniekiem pils priekšā, izdalīja viņiem visus muižā atrodamos ieročus, pasauca arī Roberto un noturēja šādu runu, ko droši vien naktī bija pamatīgi apdomājis: "Klausieties, ļaudis! Mūsu La Grīvas zeme allaž ir maksājusi meslus Monferratas marķīzam, bet kopš kāda laika viss ir pavērsies tā, ka Monferratas marķīzs ir saucams par Mantujas hercogu. Un par Mantujas hercogu ir kļuvis tas Nevērās lielkungs, taču, ja kāds man te nāks un teiks, ka Nevērietis nav ne monferratietis, ne mantujietis, es netaupīšu spērienus pa šāda muldoņas pēcpusi, jo jūs esat tikai bars tumsonīgu nejēgu un par šādām lietām jums saprašanas nav ne tik, cik melns aiz naga, tāpēc labāk paklusējiet un atstājiet visu sava kunga ziņā, jo viņš vismaz vēl zina, kas ir gods. Bet, tā kā jums gods ir tukša skaņa, paturiet prātā vismaz to, kas notiks, ja imperiāli iebruks Kasālē, jo tie vīri ir kā siseņi: no jūsu vīnadārziem pāri paliks plika vieta, bet par to, kā viņi izrīkosies ar jūsu sievām, labāk nerunāsim. Tāpēc mēs dosimies aizstāvēt Kasāli. Ar varu es nevienu nespiežu. Ja kāds neldzīgs slamsts te ir citādās domās, lai viņš man to pasaka tūlīt, un es viņu pakāršu tai ozolā." Neviens no klātesošajiem vēl nevarēja būt redzējis Kalo gravīras ar ļaudīm, kas ķekaru ķekariem nokarājas no citiem ozoliem, taču laikam gan gaisā jautās gana nopietns brīdinājums, tāpēc visi paslēja ieročus kas musketi, kas pīķi, kas vienkāršu nūju ar galā piesietu sirpi un sauca: "Lai dzīvo Kasāle! Nost ar imperiāliem!" Visi kā viens.

"Mans dēls," vecais Poco teica Roberto, kad abi jāja pāri pakalniem un nopakaļ kājām sekoja viņu mazā karadraudze, "tas Nevērietis nav pat viena mana pauta vērts, bet vecajam Vinčenco, kad viņš šim mantiniekam novēlēja savu hercogisti, slābs bija kļuvis ne tikai metamais, bet arī prāts, lai gan jāatzīst, ka ar prātu viņš nespīdēja arī agrākos gados.

lāču, lai būtu kā būdams, hercogisti viņš atstāja Nevērietim, nevis tam (ivastallas ģeķim, bet Poco dzimta kopš laika gala ir likumīgo Monferr.itas kungu vasaļi. Tāpēc mēs jājam uz Kasāli un, ja vajadzēs, turpat arī mirsim, jo, velns parāvis, nevar taču turēties kopā ar savu sinjoru tikai tad, kad tam iet labi, bet novērsties, tikko šis nonācis līdz ausīm mēslos. Protams, labāk būtu, ja Kasālē mūs nenokautu, tāpēc esi piesardzīgs."

Šo brīvprātīgo karotāju ceļojums no Alesandrijas novada robežām līdz netālajai Kasālei noteikti bija viens no ilgākajiem vēsturē. Vecais Poco izteica spriedumu, kas pats par sevi bija priekšzīmīgs: "Es pazīstu spāņus," viņš teica, "un tie ir ļaudis, kam visu patīk darīt lēnām un ar ērtībām. Tātad Kasālei viņi tuvosies pāri dienvidpuses līdzenumam, jo tā ir visērtāk piekļūt ar ratiem, lielgabaliem un visu pārējo, kas karošanai vajadzīgs. Tāpēc, ja mēs uzreiz aiz Mirabello nogriezīsimies uz rietumiem un tālāk virzīsimies pa ceļu starp pakalniem, mums varbūt vajadzēs vienu vai divas dienas vairāk, toties galā mēs tiksim bez sarežģījumiem un vēl pirms spāņiem."

Nelaimīgā kārtā Spinolas domu gājiens meta sarežģītākus līkumus un sarežģītāki bija arī viņa priekšstati par pareizi sagatavotu aplenkumu: dienvidaustrumos no Kasāles viņš bez lielas steigas pavēlēja ieņemt Valenču un Očimiāno, taču jau pirms vairākām nedēļām uz apvidu rietumos no Kasāles bija aizsūtījis Lermas hercogu Otāvio Sforcu un Džemburgas grāfu ar aptuveni septiņiem tūkstošiem kājnieku, devis tiem uzdevumu nekavējoties ieņemt Rozinjāno, Pontesturas un Sandžordžo cietokšņus, lai aizšķērsotu ceļu jebkuriem palīgiem, ko varētu sūtīt franču armija; savukārt Alesandrijas gubernators, dons Džeronimo Augustīns, ar citiem piectūkstoš vīriem, no ziemeļiem šķērsojis Po upi, devās dienvidu virzienā, lai iespiestu Kasāli kā spīlēs. Un šie daudzie karavīru tūkstoši bija izvietojušies visgarām maršrutam, kuru Poco laimīgā neziņā uzskatīja par pilnīgi brīvu un drošu. Taču arī vēlāk, no zemniekiem uzzinājis, kāds ir patiesais stāvoklis, mūsu krietnais muižnieks vairs nevarēja mainīt ceļu, jo tostarp uz austrumiem no Kasāles imperiālu bija uzradies vēl vairāk nekā rietumos.

Poco vienkārši teica: "Mēs no plāna neatkāpsimies. Es šo novadu pazīstu labāk nekā viņi, izlavīsimies pa vidu manīgi kā caunas." Kas

patiesībā nozīmēja gan kāpšanos atpakaļ, gan līkumošanu, gan cilpu mešanu. Un viņi līkumoja tik daudz un ilgi, ka sastapa pat Pontesturas frančus, kas tikmēr jau bija padevušies un ar vienu vienīgu nosacījumu nedoties palīgā Kasālei saņēmuši atļauju doties uz Fināli, lai pa jūru atgrieztos Francijā.

La Grīvas vīri šos frančus satika netālu no Oteljas, un daudz netrūka, lai abi pulki būtu atklājuši uguni, būdami pārliecināti, ka tie otri ir ienaidnieki; un no franču komandiera Poco uzzināja, ka starp padošanās nosacījumiem bijis arī tāds, kas licis visu Pontesturas labību pārdot spāņiem, savukārt par labību maksājamo naudu spāņi apņēmušies nosūtīt uz Kasāli.

"Spāņi ir dižciltīgi kungi un godavīri, dēls," teica Poco, "ar tādiem ļaudīm ir patīkami cīnīties. Par laimi, karošana vairs nenotiek kā tajos laikos, kad Kārlis Lielais sitās ar mauriem. Tad tik blieza otram tā, lai neceļas, jo citādi būsi gar zemi pats. Tagadējie ir kristīgu ļaužu kari, dēls! Spāņi šobrīd ir aizņemti pie Rozinjāno, mēs viņus apiesim no aizmugures, iesprauksimies starp Rozinjāno un Pontesturu un pēc trim dienām būsim Kasālē."

Šos vārdus Poco bilda aprīļa beigās, bet Kasāli viņš un viņa vīri beidzot iztālēm ieraudzīja 24. maijā. Vismaz Roberto atmiņās šis mēnesis ir saglabājies kā varen labs pārgājiens nemitīgi novirzoties no ceļa, pametot arī mūļu takas un brienot taisni pāri laukiem; galu galā, teica vecais Poco, kara laikā jau viss tāpat aiziet postā, un, ja tos laukus nesapostīsim mēs, tos sapostīs viņi. Ēdamo viņi sev gādāja paši vīnakalnos, augļudārzos un vistu aplokos; galu galā, teica vecais Poco, šī ir Monferratas zeme un tai jābaro savi aizstāvji. Kādam Mombello zemniekam, kurš uzdrošinājās ko iebilst, Poco lika uzšaut trīsdesmit rīkstes, teikdams: ja nebūs kaut drusku disciplīnas, karā uzvarēs tie otri.

Roberto pamazām nāca pie pārliecības, ka karš ir jauks un aizraujošs piedzīvojums, turklāt no citiem ceļiniekiem varēja dabūt dzirdēt pacilājošus nostāstus, kā, piemēram, to par franču bruņinieku, kurš Sandžordžo ciemā ticis ievainots un saņemts gūstā; šis gūsteknis esot žēlojies, ka viens no kareivjiem viņu aplaupījis atņēmis sirdij dārgu portretu, un

I .ermas hercogs, to padzirdējis, licis atdot gūsteknim nolaupīto ģīmetni, gādājis, lai viņš tiek izārstēts, tad piešķīris zirgu un nosūtījis atpakaļ uz Kasāli. Un katrā ziņā, cilpojot un līkumojot, un brīžam ari maldoties un nomaldoties, vecais Poco tomēr bija pratis savus vīrus vest tā, ka īstu karu un karošanu tie vēl nebija redzējuši.

Tā nu viņus pārņēma patiess atvieglojums (gan sajaucies ar nepacietību, itin kā viņi rautin rautos iesaistīties sen gaidītos svētkos), kad vienā jaukā dienā viņi no augsta pakalna virsotnes ieraudzīja lejā, pie kājām un acu priekšā pilsētu, kuru no ziemeļpuses (pa kreisi no viņiem) norobežoja platā Po ūdeņu josla, ko tieši pretī pilij uz pusēm sašķēla divas prāvas salas, un kura dienvidpusē beidzās ar asām smailēm, jo tur atradās milzīgā, zvaigznei līdzīgā citadele. Iekšpus mūriem augšup līksmi slējās torņi un kampaniles, un, no ārpuses raugoties, Kasāle patiešām izskatījās neieņemama, un tās dzeguļotie, zāģzobainie bastioni darīja to līdzīgu pūķim, kādus var redzēt grāmatās.

Skats no tiesas bija varens un skaists. Visaplīk pilsētai raibās drānās tērpušies kareivji vilka un stiepa dažādas aplenkuma ietaises, gan tuvāk, gan tālāk slējās telšu puduri, ko rotāja karogi, un jātnieki ar kuplām spalvām pie platmaļu cepurēm jādelēja šurpu turpu. Ik pa laikam starp mežu zaļumu un lauku dzeltenumu piepeši pazibēja ari žilbinošs spožums, un tie bija augstmaņi sudraba bruņās, kas kaitējās ar sauli, bet nebija saprotams, vai šiem bruņiniekiem ir kāds noteikts ceļamērķis vai tie tikai izrāda savu lepno spozmi.

Krāšņā aina patika visiem, taču veco Poco tā nebūt neielīksmoja. Viņš teica: "Ļaudis, tagad gan esam dirsā!" Un, kad Roberto apvaicājās, kāpēc gan tā, viņš uzšāva dēlam pa pakausi un paskaidroja: "Netēlo muļķi, tie tak ir imperiāli! Tu taču nedomā, ka tie visi ir kasālieši, kas uzgribējuši pastaigāties ārpus mūriem. Kasālieši un franči ir iekšpusē un aiz bailēm taisa biksēs, jo viņu nav vairāk par diviem tūkstošiem, bet te, lejā, varētu būt vismaz simts tūkstoši. Paskaties arī tur, uz tiem tālākajiem pakalniem." Poco pārspīlēja: Spinolas karaspēkā bija tikai astoņpadsmit tūkstoši kājnieku un seši tūkstoši jātnieku, bet arī ar to pietika atliku likām.

"Ko darīsim, tēvs?" jautāja Roberto.

"Ko darīsim, to darīsim," atrūca tēvs, "piesargāsimies no luterāņiem, un tur, kur šie rēgojas, neiesim. Viņiem mēs garām netiksim: in primis, nevar saprast nenieka, ko šie saka, in secundis, viņi tevi vispirms nobendē un tad painteresējas, kas tu tāds esi. Skatieties un meklējiet vietu, kur vīri izskatās pēc spāņiem. Jūs jau dzirdējāt, ka ar viņiem visu var sarunāt kā ar cilvēkiem. Un raugieties, lai tie būtu spāņi no labām ģimenēm. Šādos gadījumos galvenais ir audzināšana."

Viņi noskatīja vietu, kur ceļš cauri nometnei vestu starp viskatoliskākā karaļa karogiem un mirdzēja vairāk bruņu nekā cituviet, un ar dievpalīgu devās lejā no kalna. Vispārējā juceklī viņiem izdevās pieveikt krietnu gabalu starp ienaidniekiem, jo tajos laikos formas tērpus valkāja tikai atsevišķas izlases vienības, piemēram, musketieri, bet par pārējiem nekad nevarēja saprast, kurš kurā pusē cīnās. Tomēr beigu beigās, kad bija atlicis šķērsot vēl tikai neitrālo joslu starp uzbrucēju nometni un Kasāles mūriem, viņi uzdūrās spāņu priekšpostenim, un kāds virsnieks, viņus apturējis, pieklājīgi jautāja, kas viņi tādi un kurp dodas, un virsniekam aiz muguras stāvēja arī pulciņš modru kareivju.

"Kungs," teica Poco, "esiet nu tik laipns un dodiet ceļu, jo mums jānokļūst pareizajā vietā, lai tad no turienes mēs varētu pavērst pret jums savus ieročus."

Virsnieks noņēma cepuri un, sveicienā paklanīdamies, novicināja savu platmaļu galvassegu tik vareni, ka putekļi sagriezās pat vairāku olekšu attālumā, un atbildēja: "Senor, no es menor gloria vencer nl enemigo eon la cortesia en la paz que con las armas en la guerra." Un turpināja labā itāļu valodā: "Ejiet droši savu ceļu, kungs. Ja kaut ceturtā daļa mūsu vīru būs uz pusi tik drosmīgi kā jūs, mēs uzvarēsim. Un lai debesis man dāvā prieku satikt jūs vēlreiz kaujas laukā un neliedz godu jūs nogalināt."

"Fisti orb d'an fisti secc," caur zobiem noņurdēja Poco, un viņa dzimtajā novadā ar šiem pašiem vārdiem vēl šodien mēdz izteikt vēlējumu, kaut sarunbiedrs vispirms zaudētu acu gaišumu, bet pēc tam aizrītos un nosmaktu. Bet skaļā balsī viņš, sakopojis savas valodu zināšanas un retorikas prasmes, teica: "Yo tambiйn!" Tad pamāja ar cepuri sveicienu, viegli

piespieda piešus zirgam pie sāniem, lai arī ne tik stipri, kā pienāktos saskaņā ar šī mirkļa teatralitāti, jo galu galā viņa vīri bija kājāmgājēji un nedrīkstēja atpaliki, un devās uz pilsētas mūru pusi.

"Saki, ko gribi, bet šie tomēr ir dižciltīgi ļaudis," viņš teica, pavērsies pret dēlu, un tā bija īsta laime, ka viņš pagrieza galvu, jo tikai tā viņam izdevās izvairīties no arkebūzas šāviņa, ko kasālieši raidīja no bastioniem. "Ne tirez pas, cornichons, on est des ainis, Nevers, Nevers!" Poco sauca, pacēlis rokas, un tad jau klusāk piebilda dēlam: "Redzi, tiem gan pateicības jūtas ir svešas. Neklātos tā teikt, bet spāņi ir labāki."

Viņi iegāja pilsētā. Droši vien par negaidīto palīgu ierašanos kāds nekavējoties bija ziņojis garnizona komandantam Tuāra kungam, kurš vecajam Poco bija sens ieroču biedrs. Sirsnīgi apskāvieni, un tūlīt pēc tam pirmā pastaiga pa bastioniem.

"Dārgais draugs," teica Tuārs, "Parīzes reģistros ir iegrāmatots, ka manā pakļautībā šeit esot pieci kājnieku pulki ar desmit rotām katrā, kopumā desmit tūkstoši kājnieku. Taču Lagranža kungam ir tikai piecsimt vīru, un Monšā komandē divsimt piecdesmit, un kopumā es varu rēķināties tikai ar tūkstoš septiņsimt kājniekiem. Vēl man ir sešas vieglās kavalērijas rotas, kopā četrsimt vīri, lai arī ļoti labi bruņoti. Kardinālam ir zināms, ka man ir mazāk cilvēku, nekā paredzēts, bet tik un tā viņš apgalvo, ka manā rīcībā esot trīs tūkstoši astoņi simti. Aizrakstīju viņam, pūlēdamies pierādīt, ka tā nav taisnība, taču viņa eminence izliekas nesaprotam. Biju spiests uz ātru roku rekrutēt itāļu pulku, korsikāņus un monferratiešus, taču neņemiet ļaunā viņi ir slikti karotāji. Iedomājieties, man nācās virsniekiem pavēlēt, lai tie izveido atsevišķu rotu no saviem sulaiņiem. Jūsu ļaudis pievienosies itāļu pulkam, un viņus komandēs kapteinis Basiāni, kurš ir labs kareivis. Arī jauno della Grīvu nosūtīsim turpat, lai, cīņā dodamies, viņš skaidri saprastu pavēles. Savukārt jūs, mans dārgais draugs, pievienosieties tiem drošsirdīgajiem un dižciltīgajiem vīriem, kuri, tāpat kā jūs, te ieradās no brīva prāta un ir mani padomdevēji un palīgi. Jums šī apkaime ir pazīstama, tāpēc varēsiet man dot labu labos padomus."

Žans de Senbons, Tuāras marķīzs, bija gara auguma tumšmatis ar zilām acīm, sasniedzis pilnestīgu briedumu savos četrdesmit piecos gados, holeriska rakstura, bet gatavs ātri izlīgt un salabt, ar paskarbu runasveidu, tomēr visā visumā laipns pat pret karavīriem. Karā pret angjiem viņš bija izcēlies kā Rē salas aizstāvis, taču, šķiet, Rišeljē un galms pret viņu nekādas lielās simpātijas nejuta. Draugi paslepšus mēdza atstāstīt kādu viņa sarunu ar karalisko zīmogu glabātāju, kancleru Marijaku: kanclers Tuāram esot nicīgi aizrādījis, ka Francijā varētu atrast divus tūkstošus dižciltīgu vīru, kas Rē salu būtu pratuši aizstāvēt tikpat labi, uz ko Tuārs atbildēja, ka vajadzības gadījumā varētu atrast arī vismaz četrus tūkstošus, kas zīmogus prastu glabāt labāk nekā Marijaks. Tuāra virsnieki piedēvēja viņam vēl kādu lielisku izteikumu (daži gan apgalvoja, ka šo vārdu īstais autors esot kāds skotu kapteinis): kādā kara apspriedē Larošelā tēvs Zozefs, kurš pēcāk kļuva par slavenu Rišeljē pelēko eminenci un kuram labpatika uzskatīt sevi par izcilu stratēģi, esot pielicis pirkstu pie kartes un teicis: "Šķērsosim te," bet Tuārs esot salti aizrādījis: "Godātais tēvs, diemžēl jūsu pirksts nav tilts."

"Lūk, tāda ir situācija, cher ami," turpināja Tuārs, dodamies uz priekšu pa aizsargvaļņiem un norādīdams uz apkārtējo ainavu. "Šī teātra skatuve ir lieliska, bet par aktieriem te sapulcējušies labākie, ko varējušas atvēlēt divas impērijas un daudzas sinjorijas: starp mūsu pretiniekiem ir pat viens florenciešu pulks, kuru komandē kāds Mēdiči dzimtas pārstāvis. Uz Kasāli kā pilsētu mēs varam paļauties: pils, no kuras varam kontrolēt upi, ir pamatīgs cietoksnis, to sargā arī pietiekami dziļš grāvis, un mūru iekšpusē esam uzbēruši vaļņus, kas aizstāvjiem ļaus ērti darboties. Citadelē ir sešdesmit lielgabali, un visi bastioni ir uzbūvēti kā pienākas, saskaņā ar visiem karamākslas likumiem. Ir gan arī dažas vājākas vietas, bet tās es nostiprināju ar linetēm un baterijām. Viss minētais ļauj labi atvairīt frontālu uzbrukumu, taču Spinola nav nekāds iesācējs: vai redzat rosību tur, tālāk? Viņi tur rok ejas mīnām, un, kad būs atrakušies līdz šejienei, varēsim uzskatīt, ka esam viņiem atvēruši pilsētas vārtus. Lai neļautu viņiem rakt, būsim spiesti iet ārā un cīnīties atklātā laukā, bet tur mēs esam daudz vājāki. Un, tikko ienaidniekiem būs izdevies pievilkt tuvāk lielgabalus, viņi sāks bombardēt pilsētu, un tad liela nozīme būs pašu

kasāliešu noskaņojumam, un uz to gan es necik nepaļaujos. Vispār jau es viņus saprotu: viņiem vairāk rūp izglābt savu pilsētu nekā Nevērieti, un viņi joprojām nav nākuši pie pārliecības, ka mirt, aizstāvot franču lilijas, būtu labi un pareizi. Mums vajadzēs pacensties viņus pārliecināt, ka, dabūjuši par kungiem savojiešus vai spāņus, viņi zaudēs lielu tiesu savas brīvības, bet Kasāle vairs nebūs galvaspilsēta un kļūs par parastu cietoksni, līdzīgi kā Susa, ko savojieši ir gatavi pārdot par riekšavu sudraba skudo. Bet visādā citādā ziņā mums vajadzēs improvizēt, jo citādi jau šī nebūtu itāļu komēdija. Vakar es ar četrsimt vīriem izgāju ārpus mūriem Frasineto pusē, kur tobrīd pulcējās imperiāli, un viņi atkāpās. Bet, kamēr es biju aizņemts tur, neapolieši nostiprinājās, rau, tur uz tā pakalna tieši pretējā pusē. Liku artilērijai dažas stundas viņus apšaudīt, un, manuprāt, tas bija īsts slaktiņš, tomēr viņi neatkāpās. Un kurš būtu uzskatāms par vakardienas uzvarētāju? Zvēru pie mūsu Kunga, es to nezinu, un tāpat to nezina arī Spinola. Taču es zinu, ko mēs darīsim rīt. Vai redzat tās mājeles tur līdzenumā? Ja mēs tās ieņemtu, mums pa šāvienam būtu daudzas ienaidnieka pozīcijas. Kāds spiegs man apgalvoja, ka mājas stāvot tukšas, un tas ir papildu iemesls uzskatīt, ka tur kāds slēpjas. Mans dārgais, jaunais Roberto kungs, nešķobiet nu seju sašutumā un iemācieties pirmo karošanas likumu: labs komandieris uzvar kaujā, ja prot pareizi izmantot spiegus. Un pie reizes iegaumējiet arī otro: spiegs, pēc dabas būdams nodevējs, labprāt nodod arī tos, kuri viņam maksā par nodevību. Katrā ziņā mūsu infantērija rīt dosies tās mājas ieņemt. Labāk sūtīt puišus ārā pašaudīties nekā ļaut nīkuļot aiz mūriem ja ne citādi, būs vismaz laba izvingrināšanās. Un nedīžājieties nu tik nepacietīgi, Roberto kungs, rītdien vēl nebūs jūsu kārta. Toties parīt Basiāni pulkam vajadzēs šķērsot Po. Vai redzat tur tos mūrus? Tie ir daļa no neliela forta, ko mēs iesākām būvēt, pirms uzradās spāņi un pārējie. Mani virsnieki nepiekrīt, tomēr es uzskatu, ka būtu labi atkal ņemt šos nocietinājumus mūsu pārziņā, pirms tos sagrābuši imperiāli. Mums galvenais ir līdzenumā noturēt viņus šāviena attālumā, visiem spēkiem traucēt un kavēt eju rakšanu. īsāk sakot, ikvienam būs iespēja izcīnīt slavu. Bet pagaidām iesim vakariņās. Aplenkums ir sācies, taču pārtikas pagaidām netrūkst. Žurkas ēdīsim vēlāk."

3 BRĪNUMU ZVĒRNĪCA

Izdzīvot Kasāles aplenkumā, kur beigu beigās vismaz nevajadzēja ēst žurkas, lai nonāktu uz Dafiies, kur žurkas varbūt apēdis viņu… Drūmi un bažīgi domājot par šo izteiksmīgo pretstatījumu, Roberto beidzot saņēmās izpētīt tās kuģa vietas, no kurām iepriekšējā vakarā bija dzirdējis nākam neskaidrus trokšņus.

Viņš nolēma kāpt lejā pa taisno no pūpes, spriezdams, ka tad, ja viss būs ierīkots tāpat kā uz Amariļļa, viņš atradīs gar sāniem izvietotus duci lielgabalu, bet vidū matrožu guļvietas salmu maisus vai šūpuļtīklus. No stūresvīra kambara viņš nokāpa stāvu zemāk, un šai telpai cauri stiepās stūres pinne, kas šūpojās, klusi čīkstot, un viņš zināja, ka durvis no šejienes ved tieši uz apakšējo klāju. Bet, itin kā gribēdams vispirms iepazīt kuģa dziļākos dziļumus un tikai tad stāties pretī nezināmajam ienaidniekam, viņš atvēra lūku grīdā un nokāpa vēl zemāk, telpā, kur arī pienāktos glabāties proviantam. Taču šeit viņš, izvietotas cieši citu pie citas, ieraudzīja guļvietas ducim vīru. Tātad apkalpes lielākā daļa gulēja te lejā, it kā ierastie apakšējā klāja plašumi būtu atvēlēti kādai citai vajadzībai. Guļamie maisi un segas izskatījās nevainojami kārtīgi. Ja kuģi tiešām bija piemeklējusi sērga, tad dzīvi palikušie pamazām vien bija saklājuši ikviena nomirušā cisas, kā vēlēdamies apliecināt, ka nekas briesmīgs nav noticis… Bet kurš gan ir teicis, ka visa apkalpe patiešām ir mirusi? Un jau atkal šī doma nebūt nenomierināja Roberto: mēris, kas nokauj visu ekipāžu, tomēr ir dabiska parādība, un daži teologi pat apgalvo, ka reizēm tā var būt Providences gribēta; turpretī noslēpumains notikums, kurš var piespiest bēgt visu ekipāžu un likt tiem pamest kuģi pārdabiskā kārtībā, rādījās daudz biedējošāks.

Varbūt izskaidrojums bija atrodams uz apakšējā klāja. Vajadzēja saņemt dūšu un to izpētīt. Roberto kāpa atpakaļ augšā un atvēra durvis uz vietu, kas jau bija paguvusi izraisīt tik daudz baiļu.

Nu viņš saprata, kāpēc galveno klāju lielā platībā sedza koka režģi. Šādi apakšējais klājs bija padarīts līdzīgs baznīcas jomam, ko cauri restēm, ieslīpi krītot, piespīdēja nu jau pilnībā uzausušās dienas gaisma, kas krustojās ar gaišumu, kurš ieplūda pa lielgaballūkām, ieroču stobru dzintardzelteno atspīdumu iekrāsots.

Pirmajā mirklī Roberto redzēja vienīgi asos saules asmeņus, starus, kuros ņudzēja bezgalīgs skaits korpuskulu, un, to redzēdams, nevarēja neatcerēties (un cik aizrautīgi viņš rotaļājas ar pārgudra erudīta atmiņām, gribēdams pārsteigt savu Pavēlnieci, lai gan būtu varējis vienkārši atstāstīt) vārdus, ar kuriem Dinjas kanoniķis viņu bija mudinājis vērot gaismas kaskādes, kas lītin lija katedrāles tumsā, un ieskatīties, cik dzīvīgi tajās kust milzums sīkdaļu monādes, sēklas, neizšķīdināmas iedabas, spontāni uzsprāgstoši vīrišķa vīraka pilieni, pirmatnīgi atomi, kas iesaistījušies cīniņos, kaujās, niknās sadursmēs, nebeidzami satiekoties un atkal pašķiroties, visuzskatāmākais pierādījums mūsu universa uzbūvei, jo tas ir veidots tikai un vienīgi no pirmķermeņiem, kas ņudzēdami dejo tukšumā.

Tūlīt pēc tam, itin kā apliecinot, ka visa radītā pasaule patiesi ir tapusi šajā atomu dejā, Roberto pārņēma šķitums, ka viņš ir nokļuvis dārzā, un tad viņš apjēdza, ka jau kopš pirmā mirkļa šajā zemklāja jomā viņam pāri ir brāzies smaržu mākonis, turklāt šie aromāti bija daudz spēcīgāki par tiem, kas iepriekš bija atplūduši no krasta.

Dārzs, segta oranžērija! Tad, lūk, ko Dafnes pazudusī apkalpe bija izveidojusi šajā kuģa daļā, lai pārvestu uz dzimteni puķes un visdažādākos augus no salām, ko bija pētījusi. Un dārzs bija ierīkots tā, lai saule, vēji un lietus gādātu par augu izdzīvošanu. Vai kuģis spētu šo meža laupījumu nosargāt ilgus Ceļojuma mēnešus vai tomēr jau pirmā vētra to noindētu ar sālsūdeni, to Roberto nemācēja pateikt, taču fakts, ka viss šis dabas zaļums joprojām bija dzīvs, skaidri liecināja, ka uz klāja tas nokļuvis nesen, tāpat kā bagātīgie pārtikas krājumi.

Puķes, krūmi, kociņi bija atgādāti uz kuģa ar visām saknēm un zemi, kurā auguši, un ievietoti grozos, podos un uz ātru roku sanaglotās kastēs. Taču daudzi no šiem traukiem bija iepuvuši vai ielūzuši, augsne starp tiem izbirusi ārā, izveidojot mitru un biezu slāni, kurā saknes jau bija ielaiduši jauni dzinumi, un šķita, ka jauns Ēdenes dārzs dīgst no Dafnes klāja dēļiem.

Saule vēl nebija tik spēcīga, lai sagādātu sāpes Roberto acīm, taču jau gana stipra, lai izceltu lapotnes krāsas un liktu atvērties pirmajiem ziediem. Roberto skatiens nolaidās uz divām lapām, kuras pirmajā mirklī atgādināja vēžu astes un starp kurām pumpuroja balti ziedkausi, tad slīdēja tālāk un pievērsās maigi zaļai lapai, kas ieskāva ziloņkaula baltu ogu čemuru, no kura piedevām rēgojās kas līdzīgs zieda pusītei. Derdzīga smaka piesaistīja viņa uzmanību lielai dzeltenai ausij, kurā bija iesprausts kas līdzīgs kukurūzas vālītei, bet turpat blakus karājās virtenes, kas šķita savērtas no sniegbaltām porcelāna gliemežnīcām ar sārtu smailgalu, un ķekaru ķekariem lejup krita apvērstas taures un zvaniņi, un no šiem plūda kodīgo laimiņu smarža. Viņš redzēja citrondzeltenu ziedu, bet nākamajās dienās atklās, cik mainīga ir tā krāsa, jo pēcpusdienās zieds kļūs aprikožu sārts, bet ap saulrietu piesātināti sarkans; un redzēja vēl citus, kam pats viducis bija košs kā safrāns, bet tālāk uz malām ziedlapu krāsa izbaloja līdz liliju baltumam. Viņš atklāja grubuļainus augļus, kam nebūtu uzdrīkstējies pieskarties, ja viens no tiem pārgatavojies nebūtu nokritis zemē un pāršķēlies, atklājot granātsarkanas iekšas. Roberto uzdrošinājās pagaršot citus, taču, šķiet, ka viņa mēle tos vairāk izbaudīja, virknējot vārdus, nevis tverot garšas, jo, piemēram, vienu no tiem viņš apraksta kā medus pilnu maisu, kā saldu mannu, kas sastingusi, bagātīgi ritot no stiebra, kā smaragda brīnumu, kas pilns ar sīksīkiem rubīniņiem. Starp citu, tagad, to lasot, es atļaujos secināt, ka viņš kuģa dārzā bija uzgājis ko ļoti līdzīgu vīģei.

Neviens no šiem ziediem un augļiem viņam nebija pazīstams, ikviens izskatījās dzimis mākslinieka iztēlē, kas untumaini sakārojusi pārkāpt dabas likumus, lai izgudrotu pārliecinošas neiespējamības, samocītas baudas un gardus melus, un tieši tāds bija tas gaišu pūciņu klātais

ziedkauss, kurš uzplaucis violetu spalvu kušķī, vai tā blāvā prīmula, no kuras rēgojās neķītrs izaugums, un arī tā puķe, kura atgādināja masku, kas uzlikta ģīmim ar sirmu kazbārdu. Un, palūk, tas krūms, kura lapas no vienas puses ir tumši zaļas ar mežonīgiem sarkandzelteniem rakstiem, bet no otras ugunīgi sārtas, turklāt tām visapkārt saaugušas citādas maigi gaišzaļas lapas, biezas, gaļīgas un ieliektas tā, ka joprojām glabā pēdējā lietus lāses, kurš prāts gan varēja izdomāt šādu augu?

Nonācis dārza burvības varā, Roberto sev nejautāja, kas tas par lietu, kura lāses šī auga lapas vēl glabā, lai gan lijis nebija jau vismaz trīs dienas. Reibinošie aromāti viņu bija apskurbinājuši tik ļoti, ka dabisks likās ikviens brīnums.

Viņam šķita dabiski, ka mīksts, ļengani nokarens auglis ož pēc ilgi pūdēta siera un ka mēļam granātābolam līdzīgs bumbulis, kam apakšā mazs caurumiņš, pakratīts nograb tā, it kā tam viducī dejotu sausas sēklas un tas būtu nevis zieds, bet spēļmanta; un viņš pat nebrīnījās par šķēpa uzgalim līdzīgu ziedu ar stingru, ieapaļu pamatni. Nekad agrāk Roberto nebija redzējis palmu, kura ar visu savu būtību raudātu kā sēru vītols, bet tagad tāda bija viņa acu priekšā: uz mudžekļaina sakņu pinuma slējās stumbrs, kas beidzās ar biezi saaugušu lapotni, kas smagā pārbagātībā strūkloja lejup, raudot ar katru lapu. Un tāpat viņš nekad agrāk nebija redzējis krūmu, kura lapas bija tik platas un biezas, turklāt vidū nostiprinātas ar tēraudstingru dzīslu, ka tās varētu plūkt un izmantot kā šķīvjus un paplātes, savukārt turpat blakus zaļojoša cera lapas visvairāk atgādināja lokanas karotes.

Nezinādams, vai nokļuvis mākslīgi radītā mežā vai pasaulīgas paradīzes dārzā, kas apslēpts zemes dzīlēs, Roberto klīda pa šo Ēdeni, kura viņu skurbināja ar smaržu neprātu.

Vēlāk, stāstot par to Pavēlniecei, viņš rakstīs par lauciniecisku delīriju, par kaprīžu dārzu, par lapotiem Protejiem, par ciedriem (ciedriem?), ko pārņēmis maigs trakums… Un vēl viņš šo pieredzējumu atkārtoti izdzīvos kā iekļūšanu peldošā alā, kas pilna ar mānīgiem automātiem un kur, apjozušās ar baismīgi samezglotām tauvām, zeļ fanātiskas kreses, barbariska meža bezdievīgās atvases… Viņš rakstīs par jutekļu opiju, par

pūstošiem elementiem, kas griež riņķadejas un, alpām ieplūzdami nešķīstās sulās, aizrauj viņu līdz prāta antipodiem.

Sākumā viņš spārnotās, spalvainās balsis, kas šķita skanam starp ziediem un lapām, izskaidroja ar dziedāšanu, ko jau iepriekš bija saklausījis plūstam šurp no Salas, taču piepeši viņam šermuļi pārskrēja pār kauliem, jo cieši garām, gandrīz pieskaroties sejai, aizlaidās sikspārnis, un jau nākamajā mirklī vajadzēja parauties sāņus, lai izvairītos no piekūna, kas metās virsū savam laupījumam un notrieca to zemē ar knābja cirtienu.

Viņš gāja tālāk pa apakšējo klāju, joprojām tālumā saklausīdams Salas putnus un būdams pārliecināts, ka to dziesmas iekļūst pa atverēm kuģa bortos, tomēr drīz Roberto šķita, ka dziedāšana skan daudz tuvāk. Nē, šīs balsis nevarēja skanēt no krasta: tiem vajadzēja būt citiem putniem, kas dziedāja tepat netālu aiz augiem, vairāk uz buga pusi, ap to vietu, no kuras viņš naktī bija dzirdējis nākam savādos trokšņus.

Tālāk virzoties, šķita, ka dārzs izbeidzas pie augsta stumbra, kas tiecas augšup uz virsējo klāju, un pēc mirkļa Roberto aptvēra, ka ir nonācis pašā kuģa centrā, ko caururbj grotmasts, kurš tāpat tiecas arī lejup līdz pašai ķīļplankai. Bet nu jau viss mākslīgais un dabiskais bija sajaucies tiktāl, ka mūsu varoņa prāta mulsums ir attaisnojams. Turklāt tieši tagad viņa nāsis uztvēra jaunu smaku maisījumu trūdzemes pelējuma un dzīvniecisku izgarojumu smarves, it kā no dārza viņš palēnām dotos uz stalli.

Un, tikai pagājis garām grotmasta stumbram, viņš ieraudzīja putnu māju.

Citādi Roberto neprata apzīmēt šo niedru sprostu kopumu: neskaitāmos pītos būros par laktām bija ievietoti pamatīgi zari, un tajos dzīvoja spārnoti radījumi, kuri no rītausmas gaišuma bija saņēmuši tikai niecīgas žēlastības dāvanas, tomēr visdažādākajās balsīs atsaucās aicinājumam, ko no Salas raidīja viņu brīvie līdzinieki. Būri bija salikti uz grīdas un nokarājās no klāja režģiem, tā aizpildot šo otru jomu ar stalaktītiem un stalagmītiem, radot vēl vienu brīnumu grotu, kur dzīvas radības laidelējās, šūpinot būrus un liekot šaudīties un krustoties saules stariem, un tie zibinādamies radīja krāsu ņirbu, varavīkšņainu žilbu.

Ja līdz pat šim rītam Roberto nekad nebija dzirdējis putnus patiešām dziedam, tad tikpat labi varēja apgalvot, ka viņš nekad tos nebija redzējis katrā ziņā ne tik daudzus un dažādus, ka uzmācās jautājums, vai tie ir saglabājuši savu dabisko izskatu vai varbūt kāda mākslinieka roka tos pārkrāsojusi un izpušķojusi pantomīmas vajadzībām, vai varbūt, lai padarītu tos līdzīgus karaspēkam parādes rotā, pārvēršot ikvienu par kājnieku vai jātnieku, kurš ievīstījies savā kara karogā.

Pārtapis par apjukušu un neveiklu Ādamu, Roberto nezināja, kādos vārdos saukt šīs spārnotās būtnes, un varēja tām piedēvēt vienīgi savā puslodē ierastos nosaukumus; lūk, gārnis, viņš teica, lūk, dzērve, lūk, paipala… Taču šāda vārdu došana līdzinājās gulbja dēvēšanai par zosi.

Rau, prelāti ar platām kardinālu astēm un knābjiem kā pārtvaices retortēm plātīja zāles zaļus spārnus, piepūta purpursarkanas pakakles un izgāza gaišzilas krūtis, dziedādami psalmus gandrīz vai cilvēku balsīs; rau, lieli pulki spēkojās varenā turnīrā, atkal un atkal uzbrukdami zemajiem kupoliem, kas ierobežoja viņu arēnu, un šķīda dūju pelēki zibeņi un šurpu turpu skrēja sarkani un dzelteni asmeņi, līdzīgi oriflammām, ko veikls karognesējs pasviež gaisā un noķer Lidojumā. Nīgri vieglie kavalēristi ar garām, stiegrainām kājām, ieslodzīlti pārāk šaurā telpā, sašutuši ķērca krā-krā-krā, brīžam kā šaubās nostādamies uz vienas kājas un neuzticīgi raudzīdamies apkārt, galvas uz priekšu pastiepuši un cekulus purinādami. Viens pats pēc mēra būvētā sprostā tupēja lielais kapteinis, pie cepures piespraudies spalvu pušķi rudzupuķu zilumā, tērpies tumšzilā mundierī un vestē, kas bija tikpat koši sarkana kā viņa acis, un dūkoja žēli kā ūbele. Turpat blakus mazā būrītī bija nometināti trīs infantērijas kareivji bez spārniem, tie lēkāja kā dubļiem notraipītas vilnas pikuči, pie knābja pamatnes tiem nokarājās garas ūsas, bet knābji bija gari, līki un piedevām apveltīti ar lielām nāsīm, lai kašņādamies un knābādami tie varētu saost tārpus… Vēl pa kādu būrī, kas bija izlocīts kā gara eja, staigāja neliels stārķis ar burkānkrāsas kājām krūtis tam bija akvamarīna zaļas, spārni melni un knābis violeti sārts; putns neizlēmīgi spēra soli pēc soļa, un nopakaļ rindā tam sekoja daži pusaugu cāļi; kad būra ejā bija aizstaigāts līdz galam, putns sašutumā ķērca, pirmajā mirklī spītīgi

pūlējās izlauzties cauri tam, ko uzskatīja par biezāku niedru saaudzi, tad samierinājās, atkāpās un devās uz pretējo pusi, bet mazuļi apjukumā mīdījās, nezinādami, vai tipināt pa priekšu vai sekot tam pa pēdām.

Roberto bija pārņēmušas pretrunīgas jūtas: sajūsma par šo atklājumu, žēlums pret gūstekņiem, vēlme atvērt būrus un noraudzīties, kā viņa katedrāli piepilda šie gaisa karaspēka heroldi, lai paglābtu viņus no aplenkuma, kuram tos bija lēmusi Dafne, pati no ārpuses būdama viņu līdzinieku aplenkta. Viņš nodomāja, ka putni varētu būt izsalkuši, un redzēja, ka būros mētājas vien sīkas pārtikas drumslas, bet ūdenim paredzētās bļodiņas ir tukšas. Un turpat līdzās būriem viņš atrada maisus ar graudiem un kaltētas zivs strēmelēm krājumiem, kurus bija sagatavojuši tie, kas vēlējās šo laupījumu aizgādāt līdz Eiropai, jo kuģi nemēdz tāpat vien braukāt pa antipodu dienvidjūrām, tie vienmēr pārved saviem galmiem un akadēmijām liecības par šīm pasaulēm.

Pagājies vēl tālāk, viņš ieraudzīja no dēļiem sanaglotu aploku, kurā kašņājās ducis putnu, ko viņš atzina par vistveidīgo kārtas piederīgajiem, lai gan mājās nekad nebija redzējis vistas ar šādu apspalvojumu. Arī šīs kladzinātājas izskatījās izbadušas, toties bija izdējušas sešas olas (un slavināja šo notikumu tikpat skaļi kā pārējās māsas visā pasaulē).

Roberto tūdaļ vienu paņēma, ar naža smaili izsita caurumiņu un izdzēra tāpat, kā bija paradis bērnībā. Pārējās olas viņš aizbāza aiz krekla, un, lai atalgotu dējīgās mātes un auglīgos tēvus, kas drūmi blenza uz viņu, bārdas un sekstes kratīdami, ielika būrī ūdeni un barību, klusībā prātojot, kā gan Providence mācējusi iekārtot, lai viņš nonāktu uz Dafiies tieši tad, kad putniem aptrūkstas ēdamā. Viņš uz kuģa jau bija aizvadījis divas naktis, un kāds noteikti bija apkopis būrus ne vēlāk kā dienu pirms viņa ierašanās. Roberto jutās kā cilvēks, kurš ierodas viesībās ar novēlošanos brīdī, kad pēdējie ciemiņi jau ir aizgājuši, taču galdi vēl nav novākti.

Katrā ziņā tagad ir skaidrs, ka vēl nesen te kāds bijis, bet nu vairs nav, viņš sev teica. Un tas, vai šie ļaudis te bijuši pirms vienas vai pirms desmit dienām, manu likteni nekādi nemaina, varbūt vienīgi padara vēl izsmējīgāku: ja es no Amariļla būtu noskalots vienu dienu agrāk, es būtu

varējis pievienoties Dafnes jūrniekiem, lai arī kurp tie devušies. Vai varbūt nē varbūt tā es būtu varējis iet bojā kopā ar viņiem, ja viņi ir miruši. Roberto nopūtās (šīs vismaz nebija žurkas) un secināja, ka tagad pārtikas rezerves ir papildinājušas arī vistas. Viņš atmeta sākotnējo nodomu atbrīvot cēlāka izskata divkājus un nosprieda, ka galu galā ja viņa trimda ieilgtu arī tie varētu izrādīties ēdami. Skaisti un koši raibi bija arī spāņu idalgo, kuri drūzmējās pie Kasāles, viņš domāja, taču mēs uz viņiem šāvām un, ja aplenkums būtu turpinājies vēl ilgi, neatteiktos viņus apēst. Tas, kurš ir karojis Trīsdesmitgadu karā (to saku es, jo tie, kas dzīvoja tolaik, tā šo karu nesauca, viņi varbūt pat nebija sapratuši, ka tas ir viens vienīgs ieildzis karš, kurā brīdi pa brīdim kāds noslēdza mieru), ir iemācījies būt cietsirdīgs.

4.UZSKATĀMĀ FORTIFIKĀCIJA

Kāpēc Roberto piesauc Kasāli, lai aprakstītu savas pirmās dienas uz kuģa? Protams, viens no iemesliem ir viņa laikmetam raksturīgā aizraušanās ar līdzībām: aplenkts vienreiz un aplenkts otrreiz. Tomēr no viņa gadsimta cilvēka mēs varam prasīt ko vairāk. Iespējams, šajā līdzībā Roberto visvairāk aizrāva atšķirības, no kurām varēja izvedināt izsmalcinātas antitēzes: Kasālē viņš ieradās no brīva prāta, lai tur neiekļūtu citi, turpretī uz Dafiies viņu uzskaloja un viņš alka vienīgi tikt projām. Bet es drīzāk teiktu, ka viņš, dzīvodams ēnainu puskrēslas dzīvi, domās devās atpakaļ pie trauksmainu notikumu pilnām dienām, kas aizritējušas spilgtā saules gaismā, un tā šīs gaiši kvēlojošās, atmiņas dāvātās aplenkuma dienas savā ziņā līdzsvaroja viņa blāvos klejojumus pa kuģi. Un varbūt pie vainas bija vēl kāds iemesls. Mūža pirmajā daļā Roberto bija pieredzējis tikai divus periodus, kad šo to iemācījās par pasauli un paņēmieniem, kā tajā dzīvot un izdzīvot, es domāju nedaudzos aplenkuma mēnešus un pēdējos gadus Parīzē. Tagad bija pienācis trešais, iespējams, pēdējais nobriešanas posms, pēc kura briedums vairs neatšķirsies no sairuma, un Roberto centās atšifrēt šī laika slepeno vēsti, uzlūkodams pagātni kā tagadnes tēlu un līdzību.

Pirmajā laikā Kasālē cits citam sekoja īsi izbrukumi ārpus cietokšņa. Roberto šos notikumus atstāsta savai Pavēlniecei, pārveidodams un paaugstinādams par līdzību, kā vēlēdamies pavēstīt, ka, lai arī nespēdams ieņemt viņas neskartā sniega cietoksni, pār kuru, to tomēr neizkausējot, līst divu viņas sauļu svelmainie stari, viņš savulaik, citas

saules kveldēts, ir spējis braši stāties pretī tiem, kuri bija aplenkuši Monferratas citadeli.

Nākamajā rītā pēc La Grīvas ļaužu ierašanās Tuārs nosūtīja dažus virsniekus ar karabīnēm plecā palūkoties, ko īsti neapolieši veido uz iepriekšējā dienā iekarotā pakalna. Virsnieki neapoliešiem piegāja par tuvu, sākās apšaude, un viens Pompadūras pulka leitnants krita. Biedri viņu atgādāja atpakaļ cietoksnī, un Roberto pirmo reizi mūžā redzēja nogalinātu cilvēku. Tad Tuārs nolēma dot pavēli ieņemt mājas, par kurām iepriekš jau bija ieminējies.

No bastioniem labi varēja vērot, kā desmit musketieri dodas uz līdzenumu un tad kādā brīdī pašķiras, lai iespiestu kā spīlēs pirmo māju. No Kasāles mūriem tika raidīts lielgabala šāviņš, kas pārlidoja pāri musketieriem un nocēla mājai jumtu kā vāku, tūliņ no sapostītās ēkas gluži kā sīki kukaiņi izmetās daži spāņi un laidās prom. Musketieri ļāva tiem aizbēgt, pārņēma māju savā ziņā, nostiprinājās tur un sāka apšaudīt pakalnu, lai traucētu neapoliešiem darboties.

Bija skaidrs, ka līdzīgu operāciju vajadzēs atkārtot, lai ieņemtu arī citas mājas, jo pat no bastioniem tagad bija redzams, ka neapolieši ir sākuši rakt tranšejas un spraust gar to malām lapotus zarus un pītus režģus. Taču šie ierakumi nevijās apkārt pakalnam, tie tiecās lejup uz līdzenumu. Un Roberto uzzināja, ka tieši tā parasti uzsāk rakt ejas spridzināšanai. Kad tuneļi sasniegs mūru pakāji, to pēdējos posmus piepildīs ar pulvera mucām. Tāpēc nemitīgi vajadzēja kavēt racēju darbu, lai tie neaizraktos tik tālu un dziļi, ka varētu turpināt darbu pazemē, kur būtu pasargāti no lodēm. Tā arī bija šīs spēles būtība doties ārpus mūriem, pūlēties novērst eju būvēšanu, pašiem rakt aizsardzības tuneļus, gaidīt, līdz ieradīsies palīgu armija, turēties, kamēr pietiek pārtikas un munīcijas. Neko citu jau aplenkumā nevar iesākt: traucēt prietiniekiem un gaidīt.

Nākamajā rītā, kā jau solīts, pienāca kārta mazajam fortam. Roberto ar savu musketi rokās attapās starp nedisciplinētiem vīriem, kam nebija gribējies kopt zemi dzimtajā Lū, Kukāro vai Odalengo, un drūmi nerunīgiem korsikāņiem. Tie visi sēdās laivās, lai celtos pāri Po straumei, kad divas franču rotas jau bija sasniegušas pretējo krastu. Tuārs ar savu

svītu vēroja visu no labā krasta, un vecais Poco pamāja dēlam sveicienu vispirms pavēcināja roku, kā teikdams "Ej, ej!", bet tad pielika paslietu rādītājpirkstu pie vaigukaula, un šis žests nepārprotami nozīmēja: "Uzmanies!".

Visas trīs rotas izvietojās mazajā fortā. Būvdarbi te nebija pabeigti, bet daļa uzmūrēto sienu bija sagrautas. Vīri pavadīja dienu, tā un citādi aizbarikādējot caurumus mūros, taču fortu labi sargāja arī padziļš grāvis, un daži sargkareivji tika nostādīti tam viņā pusē. Pienāca nakts, debesis bija tik skaidras, ka sargi bezrūpīgi snauduļoja, un arī virsnieki bija pārliecināti, ka uzbrukums nav gaidāms. Tomēr piepeši atskanēja taures signāls, un parādījās spāņu vieglie kavalēristi.

Roberto, kam kapteinis Basiāni bija ierādījis vietu aiz siena ķīpām, ar kurām bija aizkrauts viens no caurumiem aizsargsienā, pat īsti nepaguva apjēgt, kas notiek: katram kavalēristam aiz muguras sēdēja pa musketierim, un, kad bija sasniegts grāvis, zirgi sāka skriet pa tā malu, musketieri šāva un ātri vien nobeidza nedaudzos sargus; tad musketieri nolēca no zirgiem un velšus ievēlās grāvī. Kavalēristi tūdaļ izvietojās pusaplī galveno vārtu priekšā un ar blīvu uguni piespieda forta aizstāvjus palikt aizsegā, bet musketieri tikmēr neskarti sasniedza vārtus un mazāk aizsargātās atveres mūros.

Itāļu rota, kas bija atbildīga par sardzi, pa reizei izšāva no saviem ieročiem, taču tad, panikas pārņemti, viņi spruka uz visām pusēm, un par šo bēgšanu viņus izsmies un nicinās vēl ilgi; taču arī franču rotas neaizstāvējās necik brašāk. Kopš uzbrukuma sākuma bija aizritējušas tikai dažas minūtes, kad spāņi jau rāpās pāri mūriem, un liela daļa aizstāvju vēl nebija paguvuši paķert ieročus, kad viņus pārsteidza fortā iekļuvušie iebrucēji.

Ienaidnieki, izmantojot šīs priekšrocības, forta garnizonu burtiski apkāva, turklāt viņu bija tik daudz, ka daži jau ķērās pie kritušo aplaupīšanas, kamēr biedri vēl piebeidza tos, kuri mēģināja turēties pretī. Roberto, vienreiz izšāvis uz musketieriem un saviebies no sāpīgā atsitiena pa plecu, nopūlējās atkal pielādēt šaujamo, kad sākās kavalēristu uzbrukums. Kāds zirgs skubināts metās mūra spraugā, pārlēca Roberto

pāri galvai, taču ar pakaviem aizskāra siena ķīpas, barikāde sabruka un apraka Roberto. Un tā bija īsta laime, jo šis nogruvums pasargāja viņu no pirmā un nāvējošā spāņu trieciena, bet tagad, pa spraugu lūrēdams no savas salmu kaudzes, viņš ar šausmām noskatījās, kā ienaidnieki nogalē ievainotos, nogriež pirkstu, lai iegūtu gredzenu, vai nocērt plaukstu, lai tiktu pie rokassprādzes.

Kapteinis Basiāni vēl drosmīgi pretojās, cenzdamies atsvērt savas itāļu rotas apkaunojošo bēgšanu, taču viņu drīz vien aplenca un piespieda padoties. Upmalā pamanīja, ka situācija fortā ir kritiska, un pulkvedis Lagranžs, kurš pats nesen pēc īsas inspekcijas fortu bija atstājis, lai atgrieztos Kasālē, gribēja mesties aizstāvjiem palīgā, taču viņu aizturēja paša virsnieki, teikdami, ka saprātīgāk būtu saukt papildspēkus no pilsētas. No upes labā krasta atīrās vairākas laivas, un uz ūdensmalu atauļoja arī Tuārs, steigšus uzrauts no miega. Ātri vien kļuva skaidrs, ka franči ir sakauti un neatliek nekas cits, kā atklāt uguni, lai izdzīvojušajiem radītu aizsegu un palīdzētu sasniegt upi.

Šajā juceklī vecais Poco zirga mugurā nepacietīgi šaudījās starp štābu un laivu piestātni, meklēdams Roberto starp tiem, kam izdevies izglābties. Kad bija puslīdz skaidrs, ka neviena cita laiva no pretējās puses vairs neieradīsies, viņš kā daudzi dzirdēja izsaucās: "Kristiņ, nogrābsties!" Tad, kā jau cilvēks, kam labi pazīstami visi upes untumi, viņš noskatīja kādu vietu iepretī vienai no salām un, neviļus padarīdams par muļķiem visus, kas līdz šim bija centīgi cilājuši airus, piecirta piešus un paskubināja zirgu mesties ūdenī. Pa braslu sasniedzis pretējo krastu tā, ka zirgam pat nebija vajadzējis laisties peldus, viņš izrāva zobenu un kā ārprāta pārņemts auļoja uz fortu.

Viņam pretī panācās bariņš ienaidnieka musketieru un, lai arī debesis pamazām jau kļuva gaišākas, pustumsā nespēja saprast, kas ir šis vientuļais jātnieks, bet vientuļais jātnieks izbrāzās cauri viņu pulkam, pa ceļam ar drošiem cirtieniem nokaudams vismaz piecus. Nākamos vecais Poco sastapa divus kavalēristus; viņš uzrāva zirgu pakaļkājās, strauji pieliecās sāņus, izvairīdamies no zobena, un tikpat strauji atkal atliecās taisni, likdams savam asmenim apmest gaisā postošu loku: pirmais

pretinieks saļima seglos, viņa zarnas nošļuka gar zābaku stulmiem un zirgs brāzās prom, bet tikmēr otrais palika sēžam ar apstulbumā izbolītām acīm un ar roku čamdīja pēc auss, kas ādas strēmelē karājās zem zoda.

Poco sasniedza fortu, un iebrucēji, aizņemti ar pēdējo kritušo (to, kuri bija mēģinājuši bēgt un dabūjuši lodi vai asmeni mugurā) aplaupīšanu, nemaz neapjēdza, no kurienes jātnieks piepeši uzradies. Viņš ieauļoja fortā un skaļā balsī sauca dēlu, un, apmezdams loku pa pagalmu un cirzdams ar zobenu uz visām pusēm, notrieca zemē vēl vismaz četrus vīrus. Roberto, pabāzis galvu no salmiem, ieraudzīja viņu iztālēm, bet pirmo sazīmēja nevis tēvu, bet tā zirgu Panjufli, ar kuru bija rotaļājies un jādelējis gadu gadiem. Viņš ielika divus pirkstus mutē un raidīja lopiņam labi pazīstamu svilpienu, un patiesi Panjufli, ausis spicēdams, tūlīt saslējās pakaļkājās un nesa tēvu uz spraugu mūrī, no kurienes bija skanējis aicinājums. Poco ieraudzīja Roberto un uzkliedza: "Atradis nu vietu, kur nolīst! Lec seglos, muļķi!" Un, kamēr Roberto iekārtojās zirgam uz krustiem un apķērās tēvam ap vidu, vēl noņurdēja: "Nekad tu neesi tur, kur tev pienāktos būt!" Tad paskubināja Panjufli un auļoja uz upi.

Nu daži no līķu aplaupītājiem attapās, ka šis jātnieks te ir lieks un neiederīgs, rādīja uz viņu ar pirkstiem un klaigāja. Kāds virsnieks ar krietni sabuktētu kirasu un trim kareivjiem pavadoņos centās aizšķērsot ceļu. Poco viņu ieraudzīja, mēģināja izvairīties, tad pievilka pavadu un izsaucās: "Kā lai te nerunā par likteni!" Roberto paskatījās uz priekšu un saprata, ka tas ir tas pats spānis, kurš viņus bija palaidis garām pirms divām dienām. Arī viņš jau bija atpazinis savu upuri un, acīm mirdzot, tuvojās ar paceltu zobenu.

Vecais Poco zibenīgi pārlika zobenu kreisajā rokā, izvilka no jostas pistoli, uzvilka gaili un izstiepa roku, turklāt darīja to visu tik ātri, ka pārsteidza spāni, kurš cīniņa dedzībā jau bija pieskrējis pavisam tuvu. Taču Poco uzreiz neizšāva. Vispirms teica: "Atvainojiet par pistoli, bet, tā kā jums ir bruņas, uzskatu, ka man ir tiesības…" Viņš nospieda mēlīti un iešāva pretiniekam lodi mutē. Kareivji, redzēdami savu vadoni krītam, metās bēgt, un Poco aizbāza pistoli aiz jostas, sacīdams: "Labāk laižamies, kamēr viņi nav zaudējuši pacietību… Aiziet, Panjufli!"

Saceļot varenus putekļu mākoņus, viņi šķērsoja līdzenumu, un tikpat varenām šļakatām šķīstot, arī upi, bet no aizmugures kāds vēl mēģināja raidīt viņiem pakaļ šāvienus.

Jūsmīgiem aplausiem skanot, viņi sasniedza labo krastu. Truārs teica: “Trиs bien fait, mon cher ami," un tad, pavērsies pret Roberto: "Grīva, šodien visi aizbēga un palikāt vienīgi jūs. Jūsu dzīslās tek īstas asinis, nevis ūdens. Tā gļēvuļu rota jums nav piemērota. Turpmāk pievienosieties manai svītai."

Roberto patencināja un, nokāpis no zirga, sniedza roku tēvam, lai pateiktos arī viņam. Vecais Poco roku izklaidīgi paspieda un noteica: "Žēl, ka tā sanāca ar to spāņu kungu, viņš bija krietns cilvēks. Karš patiešām ir nelāga padarīšana. Tomēr iegaumē uz visiem laikiem, mans dēls: ja redzi, ka tev kāds nāk virsū, gribēdams nogalināt, taisnība ir tavā pusē, lai arī cik krietns tas otrs būtu. Vai ne?"

Viņi atgriezās pilsētā, un Roberto dzirdēja, ka tēvs vēl klusībā noņurd: "Galu galā es neuzprasījos un tīšām viņu nemeklēju…"

5. PASAULES LABIRINTS

Rodas iespaids, ka šo epizodi Roberto atstāsta piepešos dēla mīlestības uzplūdos, sapņodams par laimīgo laiku, kad tēvišķs sargs un aizstāvis varēja paglābt viņu no aplenkuma jucekļa, taču viņš nevar neatstāstīt arī to, kas notika pēcāk. Un man šķiet, šī atmiņu secība nav parasta nejaušība. Jau teicu, ka, manuprāt, Roberto senos notikumus sastata ar savu pieredzi uz Dafnes, kā vēlēdamies atrast sakarības, iemeslus, likteņa zīmes. Tagad teikšu, ka no Dafiies klāja viņš domās atgriežas tālajās Kasāles dienās, gribēdams pārlūkot visus posmus, kuros viņš, pavisam jauniņš, pamazām atklāja, kā uzbūvēta pasaule un cik savāda un samežģīta ir tās arhitektūra.

Citiem vārdiem sakot, no vienas puses, viņam varēja likties, ka šī atrašanās pagaidu bezizejas stāvoklī starp debesīm un jūru dabiski un konsekventi izriet no tām trim piecgadēm, kas aizvadītas, klejojot pa teritoriju, kur krustu šķērsu stiepjas sazarotas takas; bet, no otras puses, viņš, atsaukdams atmiņā visu savu nelaimju vēsturi, manuprāt, pūlējās atrast kādu mierinājumu savai tagadnei, it kā, vētras viļņu aizskalots, viņš atkal būtu nonācis tai paradīzes dārzā, kuru bija iepazinis La Grīvā un kuru bija pametis, iejādams aplenktajā pilsētā.

Nu Roberto vairs nevajadzēja kaut utis vienkāršo karavīru kazarmās, nu viņš sēdēja pie Tuāra galda starp dižciltīgiem parīziešiem un klausījās viņu runās lielīgos piedzīvojumu stāstos, atmiņās par citām kara kampaņām, spožās un vieglprātīgās valodās. No šīm sarunām turklāt jau pirmajā vakarā viņš izlobīja, ka Kasāles aplenkums nebūt nav tāds pasākums, par kādu viņš to bija uzskatījis, šai pilsētā ierazdamies.

Viņš bija atjājis šurp, lai iedzīvinātu savus sapņus par cēliem bruņiniekiem, sapņus, kas bija izauguši no La Grīvā lasītajām poēmām: būt dižciltīgu asiņu un beidzot nēsāt pie sāniem zobenu viņaprāt, tas nozīmēja kļūt par paladīnu, kurš nešaubīdamies ziedo dzīvību, paklausot kaut visstrupākajai karaļa pavēlei vai glābjot daiļu dāmu. Taču pēc ierašanās šeit izrādījās, ka svētie karapūļi, kam viņš pievienojies, patiesībā ir kūtru zemnieku čurma, salašņas, kas gatavi laisties lapās jau pirmajā cīniņā.

Tagad viņam bija atļauts piebiedroties drošsiržiem, kas viņu uzņēma kā līdzīgu. Taču Roberto pats zināja, ka viņa nesenais drosmes apliecinājums nav nekas vairāk par pārpratumu, jo viņš nebija meties bēgt tikai tāpēc, ka bija nobijies vēl vairāk par bēgošajiem. Bet daudz ļaunāks bija apjēgums, kas Roberto piemeklēja vēlāk vakarā: kad Tuāra kungs aizgāja, pārējie vairs necentās pievaldīties un ļāva mēlēm vaļu, un Roberto saprata, ka šis aplenkums nav nekas vairāk par nenozīmīgu nodaļu bezjēdzīgā stāstā.

Nebija noliedzams, ka Mantujas dons Vinčenco mirdams hercogisti bija novēlējis savam Nevērās brālēnam, taču, ja pie mirēja gultas īstajā brīdī būtu piegājis kāds cits, testaments izskatītos pavisam citādi. Piemēram, arī Savojas Šarls Emanuēls apgalvoja, ka Monferrata pienākoties viņam nez kādas radinieces dēļ (valdnieki tak visi precējās savā starpā), un jau sen gribēja pievākt šo markgrāfisti, kas viņa hercogistes sānos bija iedūrusies kā ērkšķis, kura smailgals apraujas vien daždesmit jūdžu attālumā no Turīnas. Tāpēc tūlīt pēc Nevērieša iecelšanas mantinieka godā Gonsalo de Kordova, gribēdams ieriebt frančiem, ņēmās uzkurināt Savojas hercoga ambīcijas un piedāvāja viņam pievienoties spāņiem, kopīgi iekarot Monferratu un tad sadalīt to uz pusēm. Imperators, kam tāpat pietika sarežģījumu citās Eiropas vietās, nebija devis piekrišanu šim iebrukumam un nebija arī skaidri izteicies pret Nevērieti. Tad Gonsalo un Šarlam Emanuēlam apnika gaidīt, viņi ķērās pie darbiem, un viens no viņiem ieņēma Albu, Trino un Monkalvo. Imperatoram nenoliedzami bija laba sirds, taču muļķis viņš nebija, tāpēc pavēlēja sekvestrēt Mantuju un uzticēja to impērijas pārvaldniekam.

Nu visiem pretendentiem pienācās mierīgi nogaidīt, taču Rišeljē šādu notikumu pavērsienu uztvēra kā apvainojumu, kas vērsts pret Franciju. Vai varbūt viņam bija izdevīgi to uztvert tieši tā. Taču pagaidām viņš neko aktīvi nepasāka, jo aizvien vēl turēja aplenkumā Larošelas protestantus. Spānija visnotaļ labvēlīgi nolūkojās, kā tiek apkauta Larošelas ķeceru varza, tomēr ļāva Gonsalo izmantot šo brīdi un ar astoņiem tūkstošiem vīru aplenkt Kasāli, kuru sargāja vien nedaudz vairāk par divsimt kareivjiem. Un tas bija pirmais Kasāles aplenkums.

Izskatījās, ka imperators negrasās piekāpties, tāpēc Šarlam Emanuēlam radās aizdomas, ka šoreiz viņš nostājies nepareizajā pusē, un, turpinādams saciarboties ar spāņiem, viņš slepus sāka sazināties ar Rišeljē. Tostarp Larošela krita, un Rišeljē, uzklausījis Madrides galma apsveikumus par šo spožo ticības uzvaru, patencināja, no jauna sapulcēja savu karaspēku un 1629. gada februāri, nolicis tā priekšgalā Luiju XIII, pavēlēja šķērsot Monženevras pāreju un izvietoties iepretī Susai. Nu Šarls Emanuēls apjēdza, ka, spēlēdams dubultu spēli, riskē zaudēt ne tikai Monferratu, bet arī savu Susu, un mēģināja frančiem notirgot to, ko viņam draudēja atņemt ar varu, proti, piedāvāja tiem Susu apmaiņā pret kādu franču pilsētu.

Kāds no Roberto galdabiedriem visus šos notikumus pieminēja uzjautrinātā tonī. Rišeljē, demonstrēdams spožu sarkasmu, esot licis apjautāties, vai hercogs dotu priekšroku Orleānai vai Puatjē, bet tikmēr kāds franču virsnieks ieradies Susas garnizonā un lūdzis pajumti Francijas karalim. Savojiešu cietokšņa komandants, būdams attapīgs vīrs, esot atbildējis, ka viņa augstība hercogs noteikti priecātos uzņemt viņa majestāti, taču, tā kā viņa majestāte ir ieradies ar tik plašu pavadoņu pulku, komandants atļaušoties vispirms tomēr brīdināt viņa augstību. Tad maršals de Basompjērs, laizdams zirgu sīkos rikšos pa sniegu, tuvojās savam karalim, norāva viņa priekšā cepuri un, tikpat eleganti pavēstījis, ka vijoles jau spēlē un maskotie viesi sastājušies pie durvīm, lūdza atļauju sākt balli. Rišeljē celebrēja misi turpat nometnē, franču kājnieki devās uzbrukumā, un Susa tika iekarota.

Redzot šādu pavērsienu, Saris Emanuēls nolēma, ka Luijs XIII tomēr ir gaidīts viesis, un aizsteidzās izteikt visgodbijīgākos sveicienus, pie

reizes gan palūgdams, lai franču karalis netērē laiku, iekarodams Kasāli, jo par to parūpēšoties viņš, Šarls Emanuēls, labāk lai Luijs viņam palīdzot ieņemt Dženovu. Par atbildi atskanēja pieklājīgs aicinājums negvelzt muļķības, un Savojas hercogam rokā tika iespiesta zoss spalva, lai viņš varētu parakstīt vienošanos, saskaņā ar kuru atļauj frančiem Pjemontā rīkoties pēc saviem ieskatiem; bet kā atlīdzību Savojietis saņēma divus cukurgraudiņus franči viņam ļāva paturēt Trino un nolēma, ka Mantujas hercogs viņam turpmāk maksās gada nomas naudu par Monferratu. "Un tā Nevērietis," stāstīja Roberto galdabiedrs, "lai tiktu pie sava mantojuma, bija spiests maksāt cilvēkam, kurš nekad nav bijis tā īpašnieks!"

"Un viņš maksāja!" francūzis smējās. "Quel cou!"

"Nevērietis vienmēr ir dārgi maksājis par savām neprātībām," teica kāds abats, kurš Roberto bija stādīts priekšā kā Tuāra biktstēvs. "Nevērietis ir Dieva āksts, kurš pats sevi uzskata par svēto Bernardu. Viņš mūždien ir sapņojis tikai par to, kā apvienot visus kristīgos valdniekus jaunam krusta karam. Tak mūsdienās kristieši ir pārāk aizņemti, apkaujot cits citu, kur tad lai kāds te domātu par neticīgajiem! Bet jūs, Kasāles kungi, paturiet prātā: ja no šīs jaukās pilsētas pāri paliks kas vairāk par drupu kaudzi, jaunais saimnieks jūs sūtīs uz Jeruzālemi." Abats uzjautrināts smīkņāja, glaudīdams gaišās, rūpīgi koptās ūsas, un Roberto klusībā prātoja: nu re, šorīt es gandrīz gāju bojā kāda trakā dēļ, un šo trako sauc par traku, jo viņš (tāpat kā agrāk es) sapņo par daiļās Melisendas un Spitālīgā karaļa laikiem.

Bet arī tālākie notikumi Roberto neļāva tikt skaidrībā par šī stāsta samudžinātajiem cēloņu un seku pavedieniem. Šarla Emanuēla nodots, Gonsalo de Kordova saprata, ka šajā karagājienā ir zaudējis, atzina Susas vienošanos un aizveda savus astoņus tūkstošus vīru arpakaļ uz Milānas novadu. Viens franču garnizons tika izvietots Kasālē, otrs Susā, bet pārējā Luija XIII armija devās atpakaļ pāri Alpiem, lai iznīdētu pēdējos hugenotus Langdokā un Ronas ielejā.

Taču noslēgtos līgumus neviens no šiem augstmaņiem nemaz nedomāja ilgi ievērot, un Roberto galdabiedri par to runāja kā par visdabiskāko lietu pasaulē, un daži pat izrādīja piekrišanu ar vārdiem “la Raison

d'Estat, ah, la Raison d'Estat". Valstisku apsvērumu vadīts, Olivaress un Roberto saprata, ka tas ir tāds kā spāņu Rišeljē, tikai mazāks veiksmes luteklis attapās, ka ir veicis vairākus kļūdainus gājienus, patrieca Gonsalo, norīkoja viņa vietā Ambrodžo Spinolu un ņēmās apgalvot, ka pret Spāniju vērstais apvainojums patiesībā esot bijis tēmēts pret baznīcu. "Blēņas," norādīja abats, "Urbāns VII bija atbalstījis Nevērieša mantošanas tiesības." Un nu Roberto neizpratnē lauzīja galvu, kas gan pāvestam kopīgs ar šiem notikumiem, kuri taču nekādi neskar ticības lietas.

Tikmēr imperators un kas zina, cik daudzos un dažādos veidos uz viņu spiedienu izdarīja Olivaress, piepeši atcerējās, ka Mantuja joprojām ir sekvestrēta un to pārvalda viņa paša norīkotais pārzinis, un tātad Nevērietis nekādi nevar ne maksāt, ne nemaksāt par teritoriju, kas pagaidām viņam nemaz nav tikusi. Imperators zaudēja pacietību un aizsūtīja divdesmit tūkstošus vīru pilsētu aplenkt. Pāvests, redzēdams, ka pa Itāliju drasē protestantu algotņi, nosprieda, ka Romai atkal draud izlaupīšana, un nosūtīja savu karaspēku uz Mantujas hercogistes pierobežu. Spinola, būdams apņēmīgāks un ambiciozāks par Gonsalo, nolēma vēlreiz aplenkt Kasāli, bet šoreiz visā nopietnībā. īsāk sakot Roberto secināja ja gribi izvairīties no kariem, neslēdz miera līgumus.

1629. gada decembrī franči atkal šķērsoja Alpus, un saskaņā ar vienošanos Šarlam Emanuēlam būtu vajadzējis vienkārši izlaist viņus cauri savai teritorijai, taču Savojietis itin kā gribēdams apliecināt savu uzticību atgādināja, ka viņam pienākas Monferrata un pieprasīja piešķirt sešus tūkstošus franču karavīru Dženovas aplenkšanai, jo, kā izskatās, vēlme iekarot Dženovu viņam bija kļuvusi par īstu apsēstību. Rišeljē, kas Savojieti uzskatīja par īstu čūsku, neteica ne skaidru jā, ne nē. Viens no Roberto jaunajiem biedriem, kapteinis, kurš Kasālē ģērbās tik smalki, it kā joprojām uzturētos galmā, stāstīja par kādu februāra dienu: "Tie bija krāšņi svētki, mani draugi, pietrūka tikai karaļpils muzikantu, bet vismaz taures skanēja! Viņa majestāte, kam sekoja armija, jādelēja gar Turīnu melnā, ar zeltu izšūtā tērpā, cepurei pie spalvas plīvojot un kirasai spoži mirdzot!" Roberto bija pārliecināts, ka stāstītājs tūlīt vēstīs par varenu uzbrukumu, taču nekā izrādījās, ka tā bijusi tikai parāde un

dižošanās; karalis uzbrukumu nesāka, visiem par lielu pārsteigumu nogriezās uz Pinerolo un piesavinājās šo miestu, vai varbūt atguva to savā pakļautībā, ņemot vērā, ka pirms dažiem gadu simtiem tā bija franču pilsēta. Roberto puslīdz zināja, kur atrodas Pinerolo, proti, ne pārāk tālu uz dienvidrietumiem no Turinas, taču viņam nebija ne jausmas, kāds tās iekarošanai ir sakars ar Kasāles atbrīvošanu. "Vai tad mēs esam aplenkti Pinerolo?" viņš sev klusībā jautāja.

Pāvests, satraucies par kārtējiem jaunumiem, nosūtīja pie Rišeljē savu pārstāvi, pieprasot, lai franči iekaroto pilsētu atdod Savoju namam. Un, kad stāsts bija ticis tik tālu, Roberto jaunie biedri ņēmās aprunāt šo pāvesta sūtni, kādu Džūlio Madzanni: tas esot sicīlietis, nē, romiešu plebejs, nu nē taču, iebilda abats, viņš esot šaubīgas izcelsmes čočārieša ārlaulības dēls, kurš nez kādā veidā izkalpojies par kapteini un, lai arī būdams pāvesta dienestā, lienot vai no ādas laukā, lai izpelnītos Rišeljē uzticību, un patiesībā viņam tas jau esot izdevies. Un šo Madzarīni vajagot paturēt acīs, jo, piemēram, šobrīd viņš jau ir devies vai taisās ceļā uz Rēgensburgu, proti, uz paša velna mitekli, un tieši tur tiks izlemts Kasāles liktens, nevis pie šejienes mūriem ar mīnējuma tuneļiem.

Tikmēr tā kā Šarls Emanuēls centās nogriezt franču karaspēkam sakaru ceļus Rišeljē ieņēma arī Anesī un Šamberī, bet galvenā franču un savojiešu sadursme notika Aviljanā, netālu no Turīnas. Šī spēle bija ilga un lēna: impērijas spēki piedraudēja Francijai un iegāja Lotringā, Vallenšteins devās palīgā savojiešiem, bet jūlijā bariņš imperiālu, piepeldējuši ar liellaivām, negaidīti ieņēma kādu aizsprostu Mantujā un ielaida pilsētā pārējo karaspēku. Imperiāli centīgi siroja un laupīja septiņdesmit stundas no vietas, hercoga pili izslaucīja tukšu no pagrabiem līdz bēniņiem, un lai pāvestam nebūtu jāsaka, ka viņa bažas bijušas nepamatotas, imperatora armijas luterāņi tikpat uzcītīgi atbrīvoja no vērtslietām arī visas Mantujas baznīcas. Jā, tie bija tie paši landsknehti, ko Roberto redzēja, atsteigušos palīgā Spinolam.

Franču armija joprojām bija aizņemta ziemeļos, un neviens nezināja, vai tā pagūs ierasties, iekams Kasāle kritīs. Atlika vienīgi paļauties uz Dievu, noteica abats: "Kungi, tā ir patiesa politiskā gudrība likt lietā

cilvēciskos līdzekļus, it kā dievišķo nemaz nebūtu, un paļauties uz dievišķajiem, it kā nebūtu cilvēcisko."

"Nu tad cerēsim uz tiem dievišķajiem!" izsaucās kāds kungs, taču no dievbijīgas paļāvības viņa balsī nebija ne vēsts, un vīna kausu viņš savēcināja tā, ka dzēriens uzšļācās abatam uz drānām. "Kungs, jūs mani apšļakstījāt ar vīnu," aizrādīja abats un nobālēja, jo tieši tā tolaik bija pieņemts izrādīt sašutumu. "Iztēlojieties, ka šī nelaime jums gadījusies konsekrācijas laikā," atteica vainīgais. "Vīns ir un paliek vīns."

"Sensavēna kungs!" iekliedzās abats, pielēkdams kājās un uzlikdams roku uz zobena spala. "Šī nav pirmā reize, kad apkaunojat savu vārdu, zaimojot mūsu Kungu! Lai Dievs man piedod, bet jūs būtu darījis pareizāk, palikdams Parīzē un grūzdams kaunā dāmas, kā jau jums, pirroniešiem, pieņemts!"

"Kā tad!" atcirta Sensavēns, kurš nepārprotami bija piedzēries, "mēs, pirronieši, naktīs muzicējām par prieku dāmām, un mums mēdza pievienoties vīri, kam netrūka drosmes un sausa pulvera. Bet tajās reizēs, kad, serenādēm skanot, dāma pie loga nerādījās, mēs zinājām, ka viņa negrib celties no gultas, ko silda ģimenes biktstēvs."

Tagad kājās bija piecēlušies arī citi virsnieki un turēja ciet abatu, kas jau gribēja vilkt ārā zobenu no maksts. Sensavēna kungs ir iesviķojis par daudz vīna, viņi tam teica, un var taču piedot vīram, kurš šajās dienās tik braši cīnījies, būsim savaldīgi, kaut vai izrādot cieņu kritušajiem biedriem.

"Lai būtu," piekāpās abats un devās ārā no zāles. "Sensavēna kungs, es jūs aicinu šī vakara nobeigumā noskaitīt Dc profundis par mūsu mirušajiem biedriem, un es jutīšos gandarīts."

Abats izgāja, un Sensavēns, kurš sēdēja tieši blakus Roberto, pieliecās viņam tuvāk un komentēja tikko izskanējušo pamudinājumu: "Suņi un ūdensputni saceļ mazāk trokšņa, nekā mēs, izbrēkdami savu Deprofundis. Kamdēļ tik daudz skandināt zvanus un noturēt mises, lai uzmodinātu no nāves miroņus?" Viņš vienā paņēmienā iztukšoja kausu un, paslējis pirkstu, uzrunāja Roberto, itin kā vēlēdamies izskaidrot tikumīgas dzīves pamatus vai ievadīt viņu vissvētākajos ticības noslēpumos: "Kungs, jums ir iemesls lepoties: šodien jūs bijāt vien mata tiesu no

skaistas nāves. Izturieties ari nākotnē tikpat bezrūpīgi, paturot prātā, ka dvēsele mirst reizē ar ķermeni. Tāpēc ejiet nāvē, krietni izbaudījis dzīvi. Mēs esam dzīvnieki starp dzīvniekiem, tās pašas matērijas bērni, tikai neaizsargātāki. Bet, tā kā atšķirībā no lopiņiem, mēs zinām, ka būs jāmirst, sagatavosimies jel šim brīdim, izbaudot dzīvi, ko pilnīgi nejauši mums ir dāvājusi nejaušība. Lai gudrība mums māca, ka mūža dienas ir jāpavada dzerot un risinot tīkamas sarunas, kā pieklājas godavīriem, kuri nicina visas gļēvās dvēseles. Biedri, dzīve mums ir parādā! Mēs pūstam te, Kasālē, un esam piedzimuši par vēlu, lai izbaudītu lāga karaļa Anri laikus, kad Luvrā uz katra soļa varēja sastapt bastardus, mērkaķus, trakos un galma ākstus, pundurus un kropļus, muzikantus un dzejniekus, un visvairāk jautrības šī varza sagādāja pašam karalim. Tagad jezuīti, kas miesaskārē neatpaliek no āžiem, šķiļ zibeņus un pērkonus, vērsdamies pret visiem, kas lasa Rablē un latīņu dzejniekus. Viņi gribētu, lai mēs visi būtu caurcaurēm tikumīgi un mūsu vienīgais iepriecinājums būtu hugenotu slaktēšana. Dievs augstais, karš ir brīnišķīga padarīšana, taču man patīk karot, lai gūtu no karošanas prieku, nevis tāpēc, ka mans pretinieks piektdienās ēd gaļu. Pagāni bija gudrāki par mums. Arī viņiem bija trīs dievi, taču to māte Ķibele vismaz nemēģināja apgalvot, ka ir laidusi tos pasaulē, saglabājot jaunavību."

"Kungs!" mēģināja iebilst Roberto, taču pārējie smējās.

"Kungs," atbildēja Sensavēns, "godīga vīra pirmā un svarīgākā īpašība ir nicinājums pret reliģiju, kura vēlas mums iedvest bailes no tā, kas pasaulē ir visdabiskākais, proti, no nāves, un vēlas, lai mēs ienīstu visskaistāko, ko liktenis mums dāvājis, proti, dzīvi, un tāpat grib panākt, lai mēs tiektos pēc debesīm, kur mūžīgā svētlaimē dzīvo vienīgi planētas, ko neskar ne atalgojums, ne sods, planētas, kas izbauda mūžīgo kustību tukšuma apskāvienos. Esiet stipri kā senās Grieķijas viedie vīri un skatieties nāvei acīs droši, bez baiļu. Jēzus, nāvi gaidot, pārāk daudz svīda. Un no kā tad viņam vispār bija jābaidās, ja jau viņš zināja, ka tāpat augšāmcelsies?"

"Sensavēna kungs, nu jau pietiks," visai kategoriskā tonī aizrādīja kāds virsnieks un saņēma viņu aiz elkoņa. "Nesabiedējiet pārlieku mūsu

jauno draugu, kurš vēl nezina, ka Parīzē mūsdienās bezdievība ir kļuvusi par izsmalcinātāko boti ton izpausmi, un varētu jūsu runas uztvert nopietni. Un ejiet pie miera ari jūs, della Grīvas kungs. Atcerieties, ka mūsu Dievs ir tik žēlsirdīgs, ka piedos ari Sensavēna kungam. Kā rakstīja kāds teologs: spēcīgs ir valdnieks, kurš visu noposta, vēl spēcīgāka ir sieviete, kas visu iegūst, bet vēl spēcīgāks par šiem diviem ir vīns, kas noslīcina saprātu."

"Jūsu citāts ir nepilnīgs, mans kungs," izsvepstēja Sensavēns, kad divi biedri jau vilkšus vilka viņu prom. "Šī frāze tiek piedēvēta Mēlei, kura tūlīt pēc tam piebilda: bet spēcīgāka par visiem ir patiesība, ko es saku. Un mana mēle, lai arī šobrīd knapi kust, neklusēs. Gudra vīra pienākums ir uzbrukt meliem ne tikai ar zobenu, bet arī ar mēli. Draugi, kā gan jūs par žēlsirdīgu varat saukt dievību, kas, remdējot savas mirklīgās dusmas, grib, lai mēs būtu nelaimīgi mūžīgi mūžos? Mums jāpiedod savam tuvākajam, bet viņam gan tas nav jādara? Un mums jāmīl tik cietsirdīga būtne? Abats mani nosauca par pirronieti, bet mēs, pirronieši ja paliekam pie šāda apzīmējuma -, cenšamies mierināt šīs krāpšanas upurus. Reiz četratā ar biedriem izdalījām dāmām rožukroņus ar piedauzīgiem medaljoniem. Ja jūs zinātu, cik dievbijīgas viņas kļuva kopš tās dienas!"

Viņš izgāja, skaļu smieklu pavadīts, un kāds virsnieks noteica: "Ja ne Dievs, tad vismaz mēs piedosim viņa mēlei aiz cieņas pret viņa drosmīgo zobenu." Un tad pievērsās Roberto: "Gādājiet, lai viņš būtu jūsu draugs, un lieki nekaitiniet viņu ar iebildumiem. Mana rota šajās dienās nav jaudājusi aizraidīt pie tēviem tik daudz spāņu, cik franču viņš Parīzē ir nolicis gar zemi, duelējoties par teoloģiskiem jautājumiem. Es negribētu, lai viņš stāv man blakus misē, taču uzskatītu sevi par veiksminieku, ja viņš būtu man blakus kaujas laukā."

Tā ievadīts pirmajās šaubās, ar citām Roberto sastapās nākamajā dienā. Gribēdams paņemt savu mantu maisu, viņš atgriezās tajā pils spārnā, kur pirmās divas naktis bija gulējis kopā ar saviem monferratiešiem, taču daudzajos pils iekšpagalmos un gaiteņos nebija viegli orientēties. Pa vienu no šiem gaiteņiem iedams, viņš attapās, ka ir apmaldījies,

un tad telpas galā ieraudzīja spoguli, kas no netīrumiem kļuvis svina pelēks, bet spogulī pats sevi. Taču, piegājis tuvāk, atklāja, ka šim atspulgam gan ir viņa sejas vaibsti, taču apģērbs ir košs un raibs, šūts pēc spāņu modes, un mati saņemti kopā tīkliņā. Turklāt piepeši šis paša atspīdums vairs neatradās taisni pretī, bet pagriezās un nozuda sāņus.

Tātad tas nebija spogulis. Un, patiesi, Roberto pārliecinājās, ka tas ir liels logs ar noputējušiem stikliem, vērsts uz vienu no ārējām galerijām, no kuras kāpnes veda lejup pagalmā. Tātad viņš bija redzējis nevis pats sevi, bet kādu citu, kurš viņam bija ārkārtīgi līdzīgs un jau nozudis bez pēdām. Skaidrs, ka viņš tūlīt iedomājās par Ferranti. Varbūt Ferrante viņam bija sekojis uz Kasāli vai ieradies te pirmais, varbūt bija iekļāvies kādā citā itāļu pulka rotā vai varbūt vienā no franču pulkiem un centās no šī kara gūt nez kādus labumus, kamēr viņš, Roberto, riskēja ar dzīvību mazajā fortā.

Šajā vecumā Roberto jau sliecās pasmaidīt par savām bērnības fantāzijām, kuru varonis bija Ferrante, un, pārdomādams noputējušajā rūtī redzēto, drīz vien nosprieda, ka vienkārši ir ieraudzījis kādu, kurš pēc izskata viņam attāli līdzinās.

Roberto gribēja šo epizodi aizmirst. Gadiem ilgi viņš bija prātojis par neredzamo brāli, un tagad viņam bija šķitis, ka savu ļauno dubultnieku patiešām ierauga, taču, ja jau viņš to bija redzējis (viņš sev teica, ar saprāta balsi pūlēdamies apslāpēt to, ko runāja sirds), tātad tas nebija nekāds iedomu tēls, un, tā kā Ferrante gan bija izdomāts, tātad viņa redzētais nekādi nevarēja būt Ferrante.

Ikvienam loģikas meistaram būtu radušies iebildumi pret šo paraloģismu, taču Roberto vismaz pagaidām tas šķita labs diezgan.

6. DIŽENĀ GAISMAS UN ĒNAS MĀKSLA

Veltījis vēstuli senākajām atmiņām par aplenkumu, Roberto kapteiņa kajītē atrada dažas pudeles Spānijas vīna. Un mēs viņam nevaram pārmest to, ka, iekūris pavardu un uzcepis pannā olas ar kūpinātas zivs gabaliņiem, viņš atkorķēja vīna pudeli un ieturēja karaliskas vakariņas pie galda, kas saklāts saskaņā ar gandrīz visiem smalkas uzvedības likumiem. Rēķinoties ar iespēju, ka šajā pagaidu patvērumā būs jāpaliek vēl ilgi, vajadzēja ievērot manieres, lai nepārvērstos par mežonīgu lopu. Viņš atcerējās, ka Kasālē ap to laiku, kad ievainojumi un slimības pat virsniekus mudināja izturēties kā ļaudīm, kas cietuši kuģa avārijā, Tuāra kungs pieprasīja, lai vismaz pie ēdamgalda ikviens atcerētos visu, ko apguvis Parīzē: "Ierasties tīrās drānās, neuzdzert katram kumosam, pirms katra malka noslaucīt ūsas un bārdu, nelaizīt pirkstus, nespļaut šķīvī, nešņaukt degunu galdautā. Kungi, mēs taču neesam nekādi imperiāli!"

Nākamajā rītā viņu uzmodināja gaiļa dziesma, taču viņš vēl ilgi laiskojās pa gultu. Atkal pavēris galerijas logu, viņš secināja, ka šoreiz ir piecēlies vēlāk nekā iepriekšējā rītā un pirmo rīta blāzmu jau bija nomainījusi ausma: starp sīki saplūkātu mākoņu driskām debesis aiz pakalniem krāsojās sārtas.

Nebija šaubu, ka pavisam drīz pirmie saules stari apspīdēs liedagu un padarīs šo skatu acīm neizturamu, tāpēc Roberto nolēma aplūkot to pusi, kuru saules vara vēl nebija sasniegusi, un pa galeriju devās pie otra Dafties borta, kas bija vērsts pret rietumpuses zemi. Tā tūlīt viņam atklājās kā izrobots, tirkīzzils apveids, kas dažu minūšu laikā sadalījās divās līmeniskās svēdrās: zemākā bija gaišāki zaļa ar izspūrušām palmām, bet

tai pāri stiepās kalnu tumšākā josla, virs kuras vēl ietiepīgi drūzmējās nakts mākoņi. Taču pamazām arī tie, kādu laiku vēl saglabājot piķa melnus kodolus, gar malām sāka sairt rozā un baltās krāsas mistrā.

Šķita, ka saule, atteikusies no tieša uzbrukuma, pūlētos piedzimt šo mākoņu iekšienē, bet paši mākoņi, lai arī malās jau sairdami gaismā, sabiezētu vēl blīvāki, melnu kvēpu pilni, spītīgi nevēlēdamies izkust debesīs un neļaudami tām pārvērsties par uzticamu spoguli jūrai, kas tagad bija brīnumaini gaiša un žilbināja ar dzirkstošiem laukumiem, it kā tur baru bariem peldētu zivis, kam vēderā spīd pa lampai. Taču jau pēc īsa brīža mākuļi padevās gaismas aicinājumam, smagi laidās lejā un ļengani izplūda pār kalnu virsotnēm, un tad cieši pieplaka nogāzēm, stūmās biezās pikās un sagūla kā putukrējums, mīkstāks tur, kur tecēja lejup, bet tuvāk virsotnēm stingrāks, itin kā veidojot sniega kupenas, bet pašās virsotnēs, mākoņkrējuma sniegs pārvērtās ledus lavā, un gluži kā sprādzienā tiecās augšup, izplezdamies kā debesu sēne, kā gards Leiputrijas izvirdums.

Varbūt bija vērts piedzīvot kuģa katastrofu, lai redzētu to, ko viņš redzēja šajos mirkļos, varbūt tas bija gana labs attaisnojums: ne tik daudz šīs kustīgās dabas mainības sagādātās baudas dēļ, bet drīzāk tās gaismas dēļ, kuru šī rītausma lēja arī pār vārdiem, ko viņš bija dzirdējis no Dinjas kanoniķa.

Līdz šim Roberto bieži bija uzdevis sev jautājumu, vai tikai viss notiekošais nav sapnis. Parasti ar cilvēkiem neatgadās nekas tāds, kas līdzinātos notikumiem, kurus tagad piedzīvoja viņš, varbūt tie vienīgi mazliet atgādināja bērnībā lasītos romānus: sapnim piederīgi šķita gan kuģis, gan visas dzīvās radības, ko viņš uz tā bija sastapis. No tās pašas vielas, no kuras ir veidoti sapņi, šķita darinātas arī ēnas, kas viņu ieskāva jau tris dienas, un, ar vēsu prātu spriezdams, viņš apzinājās, ka tāpat visas košās krāsas, ko bija apbrīnojis dārzā un putnu mājā, tik žilbinošas bija šķitušas tikai viņa izbrīnītajām acīm, lai gan patiesībā tās izcēlās vienīgi tāpēc, ka visas pārējās kuģa lietas līdzīgi kā vecu lautu klāja patina, un pār tām tecēja gaisma, kura jau ilgi bija laizījusi gadalaiku ārdētus dēļus

un baļķus, kas piesūkušies ar eļļām, lakām un darvu… Vai tāpat sapnis nevarētu būt ari šī varenā debesu māņu izrāde, ko viņš tagad šķitās vērojam pie apvāršņa?

Nē, Roberto sev teica, sāpes, ko šī gaisma dara manām acīm, liecina, ka es to redzu pa īstam, nevis sapņoju. Manām zīlītēm mocības sagādā atomu vētra no krasta tie mani bombardē kā no milzīga karakuģa, un viss, ko redzu, nav nekas cits kā manu acu satikšanās ar uzbrūkošās matērijas putekļu mutuļiem. Protams, kanoniķis bija teicis, ka priekšmeti par spīti Epikūra apgalvojumiem no tālienes nesūta savus precīzos simulakrus, kas atklāj gan ārējo apveidu, gan apslēpto iedabu. Cilvēks saņem tikai zīmes, norādes, un no tām gūst pieņēmumu, ko dēvējam par redzes tēlu. Taču pats fakts, ka Roberto pirms brīža, izmantojot visdažādākos tropus, bija izteicis to, ko domājās redzam, piešķirot vārdu veidolu tam, ko priekšā čukstēja kaut kas pagaidām bezveidīgs, skaidri apliecināja, ka redzamo viņš patiešām redz. Mēs mūždien žēlojamies, ka mums trūkst drošas zināšanas par to, šito un daudz ko citu, taču starp daudzām nesasniedzamajām noteiktībām, viena ir allaž klātesoša: visas lietas mums šķiet esam tādas, kādas tās mums šķiet esam, un nav iespējams apstrīdēt patiesību, ka tās mums šķiet tieši tādas, kādas šķiet.

Tāpēc, redzot un droši apzinoties redzēšanu, Roberto guva vienīgo drošo noteiktību, uz kuru varēja balstīties maņas un prāts, tas ir, droša bija tikai pārliecība, ka viņš kaut ko redz. Un šis saredzētais kaut kas bija vienīgā esamības forma, par kuru viņš varēja runāt, jo esamība taču nav nekas cits kā dižens visa redzamā teātris, kas izvietots Telpas gliemežnīcā. Manuprāt, šis domu gājiens visai daiļrunīgi liecina, cik ērmots bija Roberto laikmets.

Viņš bija dzīvs, turklāt nomodā, bet tur, tālumā, bija kaut kas sala vai kontinents. Roberto nezināja, kas tas bija: līdzīgi kā krāsas ir atkarīgas gan no priekšmeta, kam tās piemīt, gan no gaismas, kas tajās atspīd, gan no acs, kas tās vēro, tā arī tālākā zeme viņam šķita reāla savā nejaušajā un zudīgajā laulībā ar gaismu, vējiem, mākoņiem un viņa uzbudinātajām, izmocītajām acīm. Varbūt nākamajā dienā vai dažas stundas vēlāk šī zemes strēle izskatīsies jau pavisam citādi.

Tas, ko viņš redzēja, bija ne tikai debesu sūtīta vēsts, bet arī debesu, zemes un vērotāja pozīcijas (tāpat diennakts stundas, gadalaika un skatiena leņķa) draudzības rezultāts. Protams, ja kuģis būtu noenkurojies citādi attiecībā pret vēju rozes smailēm, arī aina būtu pavisam citāda saule būtu cita, un cita būtu rītausma, un jūra un zeme būtu dvīņumāsas šobrīd redzamajām, tomēr citas. Šāds bezgalīgs skaits pasauļu, par ko viņam savulaik stāstīja Sensavēns, bija jāmeklē ne tikai viņpus zvaigznājiem, bet arī pašā vidū tam telpas pūslim, kur tagad viņš pats itin kā viscaur būdams viena vienīga acs bija neskaitāmu paralakšu avots.

Mēs piedosim Roberto, ka, saskāries ar tik daudzām grūtībām, viņš nerisina tālāk šīs spekulācijas metafizikas vai varbūt ķermeņu fizikas jomā; turklāt redzēsim, ka pēcāk viņš to darīs un, es pat teiktu, vairāk nekā būtu nepieciešams. Taču jau šajā brīdī mēs viņu sastopam iegrimušu pārdomās, ko īsi varētu izteikt šādi: ja ir iespējama viena pasaule, kurā parādās atšķirīgas salas (daudzas un dažādas salas vienā un tai pašā mirklī, kad uz tām no dažādiem kuģiem, kas noenkuroti dažādos meridiāna grādos, nolūkojas daudzi roberto), tātad šajā vienā pasaulē var parādīties un sajaukties arī daudzi roberto un daudzi ferrantes. Varbūt viņš todien Kasāles pilī, pats to nemanīdams, par dažām olektīm mainīja savu pozīciju attiecībā pret Dzelzs salas visaugstāko kalnu un tāpēc varēja ieskatīties citā universā, kur dzīvo cits Roberto, kuram nevajadzēja doties uzbrukumā mazajam fortam vai kuru izglāba cits tēvs, kas nenogalināja laipno spāņu kungu.

Taču šādām pārdomām Roberto droši vien pievērsās, lai nevajadzētu atzīt, ka tālais ķermenis, kas pie apvāršņa sabiezēja un atkal saira jutekliskās metamorfozēs, viņa uztverē kļuvis par anagrammu citam ķermenim, kuru viņš būtu gribējis iegūt; un, tā kā šī tālā zeme vilinoši smaidīja, viņš būtu gribējis to sasniegt un ar to savienoties svētlaimīgs pigmejs uz piemīlīgas milzenes krūtīm.

Nedomāju, ka atgriezties iekštelpās viņu pamudināja kautrība, drīzāk bailes no pārlieku spilgtas gaismas un varbūt arī cits aicinājums. Proti, viņš izdzirda, kā vistas pasludina, ka sarūpējušas svaigas olas, un iedomājās, ka nenāktu par ļaunu vakarā uz iesma izcept kādu gailēnu.

Vispirms gan labu laika sprīdi viņš veltīja ārienes sakopšanai un ar kapteiņa šķērēm apcirpa ūsas, bārdu un matus, lai mazāk līdzinātos viļņu aizskalotam vētras upurim. Viņš nolēma, ka izbaudīs dzīvi uz kuģa kā atpūtu lauku villā, kur viņam dāsni tiek pasniegtas rīta blāzmas, ausmas un (viņš tīksminājās jau iepriekš) saulrieti.

Tā nu uz apakšējo klāju viņš nokāpa aptuveni stundu pēc skaļās vistu kladzināšanas un tūliņ atklāja, ka, lai arī olām noteikti bija jābūt izdētām (lielīgās pumu balsis nevarēja melot), tās nekur nav redzamas. Turklāt visiem putniem sprostos bija svaigi pakaisīti graudi tik bagātīgi, it kā tie vēl nebūtu paguvuši sākt kašņāt un knābāt.

Aizdomu pārņemts, Roberto atgriezās dārzā, lai pārliecinātos, ka augu lapas tieši tāpat kā iepriekšējā dienā un pat vēl vairāk mirdz no rasas, ziedu zvaniņi ir pieritējuši ar dzidru ūdeni, zeme pie saknēm mitra, lipīgi dubļainā augsne vēl lipīgi dubļaināka. Tātad naktī kāds augus bija aplaistījis.

Dīvainā kārtā pirmā no izjūtām uzbangoja greizsirdība: vēl kāds uz viņa kuģa jutās kā saimnieks un piesavinājās rūpes un priekšrocības, kas taču pēc tiesas un taisnības pienācās viņam. Zaudēt visu pasauli, lai iemantotu pamestu kuģi, bet tad atklāt, ka uz tā dzīvo vēl kāds, šķita tikpat neizturami kā baidīties, ka viņa Pavēlniece, viņa iekāres nesasniedzamais mērķis, varētu kļūt par laupījumu cita iekārei.

Greizsirdībai sekoja racionālāks apjukums. Līdzīgi kā Roberto bērnības pasaulē bija dzīvojis Cits, kurš pārmaiņus viņu apsteidza vai mina uz papēžiem, tā acīmredzot uz Dafnes bija kādi zemklāja kambari un vēl neizpētītas tilpnes, kur mitinājās slepens viesis, kas kuģī staigāja tos pašus ceļus, ko viņš, taču mirkli agrāk vai vēlāk.

Nu Roberto skrēja uz savu kajīti paslēpties pats kā Āfrikas strauss, kurš iebāž galvu smiltīs un domā, ka ir izdzēsis pasauli.

Steigdamies uz pūpi, viņš pajoņoja garām kāpņu galam: pa tām varēja nokāpt lejā tilpnē. Kas gan slēpās tur, kuģa dziļumos, ja uz apakšējā klāja viņš bija atradis salas miniatūru? Vai tilpne bija Iebrucēja valstība? Ievērojiet, ka pret kuģi Roberto jau izturas kā pret mīlas objektu: tikko cilvēks tādu atklāj un apjēdz, ka izjūt pret to iekāri, visi pārējie, kuri to

ieguvuši pirms viņa, kļūst par uzurpatoriem. Un tieši šajā bridi Roberto, rakstīdams kārtējo vēstuli Pavēlniecei, atklāj, ka pirmajā reizē, viņu ieraugot, un viņš to ieraudzīja, sekodams cita vīrieša skatienam, kas nolaidās uz tās auguma, esot sajutis riebumu, kā piepeši uz rozes zieda pamanot kāpuru.

Varētu jau pasmaidīt, ka tik dedzīgu greizsirdību ir atmodinājis kuģis, kas smako pēc zivīm, dūmiem un izkārnījumiem, taču Roberto jau bija noklīdis nepastāvīgā labirintā, kur ikkatrs eju sazarojums viņu atkal un atkal aizveda pie viena un tā paša tēla. Viņam ciešanas sagādāja gan Sala, kuru viņš nevarēja iegūt, gan kuģis, kurš bija ieguvis viņu pašu, abi vienlīdz nesasniedzami, Sala attāluma, bet kuģis sava noslēpuma dēļ; un gan Sala, gan kuģis viņam aizstāja mīļoto, kura no viņa izvairījās, dāvādama tikai saldus solījumus, ko patiesībā viņš sev izteica pats. Citādi es neprotu izskaidrot vēstuli, kurā Roberto liek lietā viskrāšņākos un žēlabainākos izpušķojumus, lai būtībā pavēstītu vienīgi to, ka viņam Kāds ir nočiepis brokastis.

Kundze, mana Pavēlniec,

kā gan varu cerēt uz žēlastību no tās, kura nmni lēnām iznīcina? Un tomēr, kuram gan citam, ja ne ļums, es varētu uzticēt savas ciešanas, kur gan citur es varētu meklēt mierinājumu, ja ne cerībā, ka mani uzklausīsiet, vai vismaz paša vārdos, kas tā arī paliks neuzklausīti? ja mīlestība ir zāles, kas ikvienas sāpes izārstē ar vēl lielākām sāpēm, vai gan es nevaru šīs jūtas uzskatīt arī par mocībām, kuras savā pārliecīgumā nogalē visas citas, tā kļūstot par brīnumainu dziedēkli pret visām mokām, izņemot pašas mīlestības izraisītajām? Es redzēju skaistumu un pēc tā alku, taču tas izrādījās tikai sapnis par jūsu daili, tad kāpēc man tagad skumt, ja arī cits skaistums izrādās vien sapnis? Daudz ļaunāk būtu, ja es to iegūtu un rastu remdinājumu, tā atsvabinādamies no sāpēm, ko man sagādā jūsu daiļais tēls. ļo velti es līksmotu, dziedinājies ar tik niecīgu pretlīdzekli, un šādas neuzticības dēļ sirdsapziņa mani gremztu tik neganti, ka slimība tikai pieņemtos spēkā. Tad labāk uzticēties Jūsu tēlam jo sevišķi tagad, kad atkal esmu samanījis ienaidnieku, kura vaibsti man nav zināmi un kurus varbūt nemaz nevēlos iepazīt. Kaut nu jūsu mīļotais fantoms nāktu man talkā un palīdzētu

nelikties ne zinis par šo nīstamo rēgu. Kaut nu mīlestība mani pārvērstu par bezjūtīgu atlūzu, par mandragoru, par akmens strūklaku, kas visas bailes iz sevis izraud ārā…

Taču, tik daiļvārdīgi mocīdamies, Roberto tomēr nekļūst par akmens strūklaku, un bailes, kas viņu sagrābušas šajos mirkļos, tūlīt aizvada viņu pie citām, kuras izjustas Kasālē un kuru sekas kā redzēsim bija daudz drūmākas.

7. PAVANE LACHRYME

Šis stāsts ir vienlīdz skaidrs un neskaidrs. Kamēr cita pēc citas notika sīkas sadursmes, kuru uzdevums līdzinājās tam, kādu šaha spēlē reizēm pilda nevis gājieni, bet spēlētāja skatiens, kas itin kā komentē pretinieka vēl neizdarīto un tikai nojaušamo gājienu un panāk, ka tas atsakās no kustības, kura nestu drošu uzvaru, Tuārs nolēma, ka derētu doties nopietnākā izbrukumā ārpus cietokšņa. Šajā spēlē nepārprotami vislielākā nozīme bija izlūkošanai un pretizlūkošanai: Kasālē izplatījās baumas, ka palīgu armija jau esot pavisam tuvu un to vadot pats karalis, bet hercogs de Montmoransī virzoties šurp no Asti un maršali de Krekī un de Laforss no Ivreas. Meli, kā Roberto īsaprata, redzot, kādas dusmas Tuāru pārņem ikreiz, kad ieradies kārtējais ziņnesis no ziemeļiem. Šajā sarakstē Tuārs pavēstīja Rišeljē, ka cietoksnī tūlīt beigsies pārtika, uz ko kardināls atbildēja, ka Ažankūra kungs savulaik esot inspicējis noliktavas un secinājis, ka Kasāle bez īpašām grūtībām varēs izturēt visu vasaru. Armija palīgā Kasālei došoties tikai augustā, lai pa ceļam varētu rekvizēt tikko novākto ražu.

Roberto brīnījās, redzot, ka Tuārs instruē dažus korsikāņus dezertēt, doties pie Spinolas un ziņot, ka franču armija neieradīšoties ātrāk par septembri. Taču pēcāk viņš dzirdēja Tuāru izskaidrojam šo gājienu savam štābam: "Ja Spinola būs pārliecināts, ka laika vēl ir daudz, viņš īpaši nesteigsies ar eju rakšanu, un mēs pagūsim izbūvēt savus pretmīnēšanas tuneļus. Turpretī, ja viņš domās, ka palīdzība var ierasties drīz, kas gan viņam atliks? Skaidrs, ka viņš neies pretī franču armijai, jo apzinās, ka šādai sadursmei viņa spēki ir par maziem; viņš arī nevarēs

palikt un sagaidīt frančus tepat, jo tad pats kļūs par aplenkto; tāpat viņš negribēs atgriezties Milānā un gatavoties aizsardzībai tur, jo atkāpties viņam neļauj gods. Tā viņam neatliks nekas cits, kā nekavējoties ieņemt Kasāli. Frontālā uzbrukumā viņš to izdarīt nevar, tāpēc tērēs milzīgus līdzekļus, apmaksājot nodevības. Un tad ikviens draugs mums kļūs par ienaidnieku. Tāpēc sūtīsim Spinolam spiegus, kas viņu pārliecinās, ka papildspēki kavēsies, ļausim viņam būvēt minēšanas ejas tur, kur tās nav īpaši bīstamas, un iznīcināsim tās, kuras mūs patiešām apdraud, un pacentīsimies viņu šai spēlē nogurdināt. Poco kungs, jūs šo apkaimi pazīstat. Sakiet: kur drīkstam viņu neapgrūtināt un kur viņa darbošanās jāaptur par katru cenu?"

Vecais Poco, kartēs nemaz neskatīdamies (viņaprāt, tās bija pārlieku apcakinātas ar rotājumiem, tāpēc nevarēja būt precīzas) un ar roku rādīdams ārā pa logu, izskaidroja, ka dažās vietās augsne ir piesūkusies ar upes ūdeņiem un staigna, un tur Spinola varot rakties pēc sirds patikas, jo ejas noteikti aizgrūs pašas un viņa racēji nosmaks, rīdami gliemežus. Turpretī daudzās citās vietās ejas var rakt ka prieks, un tur gan vajag bliezt ar artilēriju un doties izbrukumos.

"Labi," teica Tuārs, "tātad rīt mēs viņus piespiedīsim izkustēties, lai aizstāvētu savas pozīcijas iepretī Svētā Kārļa bastionam, bet pēc tam sagādāsim pārsteigumu un uzbruksim no Svētā Jura bastiona." Plāns tika izstrādāts rūpīgi, un visas rotas saņēma precīzus rīkojumus. Un, tā kā bija noskaidrojies, ka Roberto ir glīts rokraksts, Tuārs, diktēdams vēstuli pēc vēstules, gādāja, lai viņam neaptrūktos darba no sešiem vakarā līdz diviem naktī, bet pēc tam palūdza, lai puisis ar visām drēbēm liekas gulēt uz mantu lādes viņa istabas priekškambarī, pieņem un izlasa atbildes vēstules un vajadzības gadījumā ja rastos kādi sarežģījumi viņu pamodina. Un no diviem naktī līdz rītausmai Roberto nācās modināt Tuāru vairākas reizes.

Nākamajā rītā vienības jau bija kaujas gatavībā kontreskarpa segtajās ejās un aiz nocietinājumu mūriem. I'uārs visu uzraudzīja no citadeles, un pēc viņa zīmes pirmais, skaitliski visai prāvais kontingents devās māņuzbrukumā: priekšpulkā virzījās kājnieki ar pīķiem un musketieri,

nelielā attālumā tiem kā drošinājums sekoja piecdesmit vīri ar musketoniem, un tad bija kārta piecsimt kājniekiem un divām kavalēristu rotām, kas devās uzbrukumā atklāti un nekaunīgi. Tā bija skaista parāde, un kā vēlāk izrādījās tieši tā to uztvēra arī spāņi.

Roberto redzēja, kā trīsdesmit pieci kapteiņa Kolimbā vadītie vīri izklaidus metas uzbrukumā kādai tranšejai un tad piepeši no šī nocietinājuma parādās spāņu kapteinis un viņus laipni sveicina. Kolimbā un viņa vīri, pieklājīgi ļaudis būdami, apstājās un atbildēja ne mazāk laipni. Pēc sveicienu pārmīšanas spāņi lika saprast, ka ir gatavi atkāpties un savas pozīcijas pamest, bet franči mierīgi nogaidīja; Tuārs no cietokšņa mūriem lika raidīt pret tranšeju lielgabalu zalvi, Kolimbā šo pamudinājumu saprata, pavēlēja sākt uzbrukumu, viņam pievienojās kavalērija un tuvojās tranšejai no abiem flangiem, spāņi negribīgi atgriezās kaujas pozīcijās un jau nākamajā mirklī viņiem pāri vēlās uzbrucēju vilnis. Franči izturējās kā ārprātīgie, un dažs labs cīniņā izsauca iepriekšējo izbrukumu laikā nogalināto biedru vārdus, "Še tev par Besjēru! Tas tev par Briketo saimniecību!" Uzbudinājums bija tik liels, ka Kolimbā nekādi neizdevās atkal savākt vīrus kārtīgā ierindā, tie nikni aplaupīja kritušos un, paslējuši gaisā, lepni rādīja pret pilsētas mūriem savas trofejas auskarus, jostas un platmaļu cepures, ko bija sadūruši uz pīķiem.

Pretuzbrukums uzreiz nesākās, un Tuārs pieļāva kļūdu, uzskatīdams to par kļūdu, lai gan patiesībā tas bija smalks aprēķins. Domādams, ka imperiāli patlaban pievelk spēkus, lai raidītu citas vienības apturēt franču uzbrukumu, Tuārs centās viņus paskubināt ar nākamajām lielgabala zalvēm, taču pretinieki tikai apšaudīja pilsētu, un viena lode trāpīja Svētā Antonija baznīcai tieši blakus ģenerālštābam.

Tuārs ar notiekošo bija visnotaļ apmierināts un deva pavēli nākamajai grupai doties ārā no Svētā Jura bastiona. Tās bija tikai nedaudzas rotas, ko komandēja Lagranža kungs, sparīgs kā pusaudzis, par spīti saviem piecdesmit pieciem gadiem. Pastiepis zobenu uz priekšu, Lagranžs pavēlēja uzbrukt pamestai baznīciņai, kam garām stiepās viena no vistālāk izraktajām ejām, kad piepeši, no kādas ieplakas iznira pretinieku armijas galvenie spēki, kas šo tikšanos tur bija gaidījuši jau stundām ilgi.

“Nodevība," kliedza Tuārs, skrēja lejā uz vārtiem un pavēlēja Lagranžam atkāpties.

Pēc neilga brīža Pompadūras pulka patruļa pie viņa nogādāja kādu vietējo Kasāles puiku ar sasietām plaukstu locītavām. Zēns bija pieķerts kādā tornītī blakus pilij ar balta audekla gabalu mājam zīmes aplencējiem. Tuārs lika viņu noguldīt zemē, paņēma savu pistoli, uzvilka gaili, pabāza zem tā puikas labo īkšķi, stobru pavērsa pret viņa kreiso plaukstu, bet pats uzlika pirkstu uz mēlītes un noprasīja: "Et alors?"

Puika uzreiz apjēdza, ka liegties nebūs vērts, un steigšus stāstīja, kā viss noticis: iepriekšējā vakarā, ap pusnakti, Svētā Domenika baznīcas priekšā pie viņa pienācis kāds kapteinis Gambero un apsolījis viņam sešas pistoles (turklāt trīs iedevis uzreiz kā avansu), ja viņš brīdī, kad franču vienības došoties ārā no Svētā Jura bastiona, rīkošoties tieši tā, kā viņš pirms laiciņa arī rīkojies. Par militāro mākslu puikam nebija nekādas sajēgas, un izskatījās, ka viņš joprojām cer saņemt trīs atlikušās pistoles, jo Tuāram taču, pēc viņa saprašanas, vajadzēja priecāties par šādu pakalpojumu. Tad puika ieraudzīja Roberto un sāka kliegt, ka, rau, rau, rekur stāvot arī pats Gambero.

Roberto apstulba, bet viņa tēvs metās virsū nožēlojamajam mēlnesim un būtu to nožņaudzis, ja daži Tuāra svītas virsnieki nebūtu viņu savaldījuši. Tuārs uzreiz atgādināja, ka Roberto visu vakaru un visu nakti bijis kopā ar viņu, turklāt, lai arī cik glīts jauneklis jaunais della Grīvas kungs būtu, neviens nevarētu viņu noturēt par kapteini.

Tikmēr citi jau bija izdibinājuši, ka tāds kapteinis Gambero patiešām eksistē un dienē Basiāni pulkā, un, grūstot, bikstot un palaikam plakaniski uzšaujot viņam ar zobenu, atveda kapteini pie Tuāra. Gambero kvēli apliecināja, ka esot bez vainas, un arī sagūstītais zēns viņu neatpazina, tomēr drošības pēc Tuārs lika kapteini ieslodzīt. Visbeidzot, kā gribēdams vairot sajukumu, ieradās kāds un ziņoja, ka brīdī, kad Lagranža vīri jau atkāpās, no Svētā Jura bastiona skriešiem esot izmeties kāds bēglis un ātri vien sasniedzis spāņu līnijas, kur to esot sagaidījušas skaļas gaviles. Neko daudz par šo pārbēdzēju neviens nemācēja pateikt: vienīgi to, ka viņš bijis jauns, ģērbies pēc spāņu modes un mati viņam

bijuši saņemti kopā ar tīkliņu. Roberto uzreiz iedomājās par Ferranti. Taču visvairāk viņu pārsteidza tas, ar kādām aizdomām nu franču virsnieki nolūkojās uz visiem Tuāra svītas itāļiem.

"Vai tiešām viens sīks draņķis var apturēt veselu armiju?" viņš dzirdēja vaicājam savu tēvu un redzēja, kā tas norāda uz franču spēkiem, kas steidzīgi atkāpās. "Atvainojiet, dārgais draugs," Poco teica, pievērsies Tuāram, "rādās, ka te daudzi jau ir nosprieduši, ka mēs, šejienieši, visi vairāk vai mazāk esam līdzīgi tam izdzimumam Gambero, vai varbūt es kļūdos?" Un, kad Tuārs mēģināja apliecināt savu cieņu un draudzību, taču darīja to visai izklaidīgi un nepārliecinoši, Poco viņu pārtrauca un teica: "Liecieties nu mierā. Izskatās, ka te vairākums jau ir piestūmis bikses, bet man visa šī būšana sāk apriebties. Un tie sūda spāņi man jau ir līdz kaklam, tāpēc ar jūsu atļauju es tagad divus trīs aizsūtīšu pie tēviem, tik vien lai parādītu, ka arī mēs pie vajadzības mākam dejot galjardu, bet, kad mums uznāk dusmas, labāk mums ceļā nestāties, vella dievmātīt!"

Viņš lēca zirgā, izbrāzās pa vārtiem un kā satracināta fūrija, zobenu paslējis, auļoja pretī ienaidnieka rindām. Dabiski, viņš nemaz nedomāja piespiest tos bēgt, taču viņam šķita, ka šāda pārdrošība būs iedvesmojošs piemērs citiem.

Kā drosmes apliecinājums šāda rīcība bija laba, taču kā militārs pasākums sliktāka par sliktu. Lode viņu ķēra pierē, un viņš saļima pār Panjufli skaustu. Nākamā zalve tika vērsta pret nocietinājumiem, un Roberto piepeši sajuta spēcīgu triecienu pa deniņiem, it kā viņam būtu trāpījis akmens, un sagrīļojās. Lode, paskrienot cieši garām kaulam, bija uzplēsusi deniņos brūci, taču Roberto izrāvās no biedru rokām, kad tie vēlējās viņu pieturēt. Izkliegdams tēva vārdu, viņš izslējās taisni un ieraudzīja Panjufli, kas ar mirušā saimnieka augumu mugurā apjucis lēkšoja pa neitrālo joslu starp abiem karaspēkiem.

Jau atkal Roberto cēla pirkstus pie mutes un raidīja griezīgo svilpienu. Panjufli to sadzirdēja un griezās uz pilsētas mūru pusi, bet nu viņš tuvojās lēnām, sīkā, svinīgā riksī, lai no segliem neizveltos jātnieks, kurš vairs valdonīgi nespieda ciskas viņam pie sāniem. Zirgs iesoļoja pa

vārtiem, izzviegdams savu pavanu mirušajam kungam un atdodams tā augumu Roberto, kas aizspieda ciet joprojām plaši atvērtās acis un noslaucīja mirušā tēva seju, uz kuras asinis jau lēnām sāka sarecēt, kamēr viņa paša dzīvās asinis strūkloja pa vaigu.

Iespējams, lode bija aizskārusi kādu nervu: nākamajā dienā, iznācis no Svētā Evāzija katedrāles, ko Tuārs bija izvēlējies par norises vietu sinjora Poco di Sanpatricio della Grīvas svinīgajām bērēm, Roberto vairs nespēja paciest dienas gaismu. Varbūt acis bija apsārtušas no asarām, katrā ziņā tieši kopš šī brīža tās sāka sāpēt. Mūsdienās psihes pētnieki teiktu, ka arī Roberto vēlējās nokļūt pie ēnām, jo ēnu valstībā bija iegājis viņa tēvs. Par psihi Roberto neko daudz nezināja, taču šāda runas figūra gan viņam būtu patikusi jo sevišķi turpmāko notikumu gaismā vai, drīzāk, to ēnā.

Manuprāt, vecais Poco zaudēja dzīvību stūrgalvības dēļ, un man tā šķiet lieliska nāve, taču Roberto neprata to novērtēt. Visi cildināja viņa tēva varonību, un viņam pienācās sērot lepni un klusi, taču viņš šņukstēja. Atcerēdamies tēva pamācības, ka dižciltīgam vīram jāpierod bezkaislīgi un sausām acīm pārciest visus likteņa triecienus, viņš taisnojās par savu vājumu (taisnojās tēvam, kurš neko vairs nevarēja pārmest) un atkal un atkal atkārtoja, ka galu galā par bāreni ir kļuvis pirmoreiz. Viņš domāja, ka laika gaitā ar bārenību spēs aprast, un joprojām nebija apjēdzis, ka nav vērts pierast pie tēva zaudējuma, jo otras reizes nekad nebūs, tāpēc šo brūci tikpat labi var atstāt vaļēju un nesarētojušu.

Taču, lai visam notikušajam piešķirtu kādu jēgu un izskaidrojumu, Roberto nevarēja atkal neiedomāties par Ferranti. Cieši sekodams viņam pa pēdām, Ferrante bija izdibinājis noslēpumus, kas bija zināmi arī Roberto, pārdevis tos ienaidniekiem un tad apkaunojoši aizbēdzis izbaudīt nodevības algu. Tēvs to noteikti bija apjēdzis un tāpēc gribēja ar asinīm nomazgāt aptraipīto ģimenes godu, lai viņa drosmes spožums apspīdētu Roberto un šķīstītu no tām aizdomu atēnām, kas tikko bija kritušas arī pār nevainīgo dēlu. Lai tēva nāve neizrādītos veltīga, Roberto nu pienācās izturēties tā, kā, kasāliešuprāt, krituša varoņa dēlam bija jāizturas.

Citu iespēju nemaz nebija: nu viņš piepeši bija kļuvis par likumīgo La Grīvas sinjoru, dzimtas vārda un īpašumu mantinieku. Tuārs vairs neuzdrošinājās viņu izmantot dažādiem sīkiem uzdevumiem, taču arī lielajiem viņš nebija piemērots. Tā Roberto, palicis viens un spiests uzņemties jauno dižciltīga bāreņa lomu, atklāja, ka ir kļuvis divtik vientuļš, jo nevarēja meklēt mierinājumu ari aktīvā rīcībā. Uzturēdamies aplenkuma pašā viducī, atbrīvots no visiem pienākumiem, viņš drūmi prātoja, kā lai aizpilda savas aplenkta vientuļnieka dienas.

8. TĀLAIKA SPOŽĀKO PRĀTU AIZRAUJOŠĀ DOKTRĪNA

Uz mirkli apturējis atmiņu plūdumu, Roberto secināja, ka tēva nāvi ir atcerējies nevis tāpēc, ka bijīgi vēlētos šo Filoktēta brūci saglabāt mūžam neaizdzijušu, bet gan tāpēc, ka prātā to atsaucis Ferrantes rēgs, kuru savukārt bija atmodinājis Dafnes rēgainais Iebrucējs. Tie abi viņam tagad tik lielā mērā šķita esam dvīņi, ka viņš nolēma vājāko no diviem nokaut tūlīt, lai tad cīkstētos ar spēcīgāko un to uzveiktu.

Vai tajās aplenkuma dienās viņš prātoja -es vēl jutu Ferrantes klātbūtni? Nē, itin nemaz. Bet kas notika? Tas, ka Sensavēns mani pārliecināja, ka Ferrante neeksistē.

Proti, Roberto ar Sensavēna kungu iedraudzējās. Viņš to atkal sastapa tēva bērēs un uzklausīja tā sirsnīgos līdzjūtības apliecinājumus. Vairs nebūdams vīna varā, mesjē de Sensavēns izrādījās esam savaldīgs un iznesīgs vīrs, kādam īstam dižciltim pieklājas būt. Neliela auguma, stiegrains, straujš un ar atsperīgu gaitu, Sensavēns droši vien vēl nebija pat trīsdesmit gadus vecs, un viņa sejā zīmes, iespējams, bija ievilkusi izlaidīgā Parīzes dzīve, par kuru klīda tik daudz baumu.

Viņš atvainojās par viņvakara izturēšanos nevis par saviem vārdiem, bet par neuzvedīgo veidu, kādā tos bija teicis. Tad viņš lūdza, lai Roberto pastāsta par Poco kungu, un Roberto jutās pateicīgs par šo lai arī varbūt tēloto interesi. Un stāstīja, kā tēvs viņam mācījis visu, ko zināja par paukošanās mākslu; Sensavēns uzdeva dažus jautājumus, ļāvās sajūsmai, padzirdējis pieminam kādu īpašu dūrienu, un turpat uz līdzenas vietas, pilsētas laukuma vidū, izrāva zobenu un prasīja, lai Roberto

viņam šo paņēmienu parāda. Dūriens gan Sensavēnam jau bija pazīstams, vai arī viņš bija ārkārtīgi veikls, katrā ziņā viņš to prasmīgi atvairīja, un Roberto secināja, ka tas ir haute йcole meistarīgums.

Kā pateicību viņš piedāvājās nodemonstrēt vienu no saviem īpašajiem paņēmieniem. Viņš lika Roberto nostāties aizsargpozīcijā, abi pārmija dažus fintus, un, sagaidījis pirmo uzbrukumu, Sensavēns piepeši šķita saļimstam zemē, bet, kad Roberto apstulbis zaudēja modrību un nolaida zobenu, viņš neiedomājami strauji izslējās stāvus un ar zobena smaili nošķēla puiša kamzolim pogu, lai parādītu, ka tikpat viegli būtu varējis viņu nāvējoši ievainot.

"Vai patika, mans draugs?" Sensavēns jautāja, kad Roberto viņu sveicināja, atzīdams sakāvi. Tas ir Coup de la Mouette jeb Kaijas dūriens. Ja kādu dienu nokļūsiet pie jūras, redzēsiet, ka šie putni mēdz strauji laisties lejā itin kā krizdami, taču, tik tikko pieskārušies ūdens virsmai, atkal paceļas gaisā ar laupījumu knābī. Lai apgūtu šo paņēmienu, ir ilgi jātrenējas, un ne vienmēr tas izdodas. Tā, piemēram, divkaujā ar mani tas neizdevās lielībniekam, kurš to bija izgudrojis. Un tā viņš man uzdāvināja gan savu dzīvību, gan savu noslēpumu. Domāju, ka par otro zaudējumu viņš bēdājās daudz vairāk."

Viņi būtu turpinājuši vēl ilgi, taču apkārt jau bija sapulcējies prāvs pilsētnieku pulciņš. "Beigsim," teica Roberto. "Man negribētos, lai kāds aizrāda, ka esmu aizmirsis savas sēras."

"Savu tēvu jūs daudz labāk pagodināt tagad, atcerēdamies, ko viņš jums mācījis," teica Sensavēns, "nevis pirmīt baznīcā klausīdamies draņķīgu latīņvalodu."

"Sensavēna kungs," atvaicāja Roberto, "vai jūs nebaidāties nonākt uz sārta?"

Sensavēns uz mirkli sadrūma. "Kad biju aptuveni jūsu vecumā, es apbrīnoju kādu vīru, kurš man bija kā vecākais brālis. Es viņu saucu par Lukrēciju, tāpat kā senatnes filosofii, un arī viņš bija filosofs, piedevām priesteris. Viņš nonāca uz sārta Tulūzā, bet pirms sadedzināšanas viņam izrāva mēli un pašu nožņaudza. No kā varat secināt, ka mēs, filosofi, tik veikli kulstām mēli ne tikai tāpēc, ka tas ir smalkais tonis, kā viņvakar

kāds norādīja. Mēs vienkārši cenšamies likt mēli lietā, iekams tā mums izrauta. Vai metot jokus pie malas cenšamies uzveikt aizspriedumus un atklāt visu lietu dabiskos cēloņus."

"Tātad jūs patiešām neticat Dievam?"

"Es dabā nesaskatu iemeslus šādai ticībai. Un neesmu tāds vienīgais. Strabons apgalvo, ka galisiešiem vispār neesot bijis nojēguma par kādu augstāku būtni. Savukārt Akosta (kurš turklāt bija jezuīts) raksta, ka misionāri, gribēdami runāt par Dievu ar Rietumindiju iedzimtajiem, bijuši spiesti lietot spāņu vārdu Dios. Jūs neticēsiet, taču iedzimto valodā tam nebija neviena piemērota apzīmējuma. Ja priekšstats par Dievu nav pazīstams dabiskajā stāvoklī, tātad tam jābūt cilvēku izgudrotam… Ti? kai nevajag tagad blenzt uz mani tā, it kā es neievērotu veselīgus dzīves principus un nebūtu uzticams sava karaļa kalps. īsts filosofs nebūt nevēlas sagraut pastāvošo lietu kārtību. īsts filosofs to pieņem. Viņš tikai lūdz, lai viņam ļauj kopt domas, kas noder par mierinājumu spēcīgiem gariem. Bet pārējo vajadzībām, par laimi, ir pāvesti un bīskapi, kas attur ļaužu pūļus no dumpjiem un noziegumiem. Lai valstī valdītu kārtība, pavalstniekiem jāizturas daudzmaz vienādi, un reliģija ir nepieciešama tautai, tā nu gudram vīram ir jāziedo daļa savas neatkarības, gādājot, lai sabiedrība nesairtu. Es pats sevi uzskatu par krietnu cilvēku: esmu uzticams draugs, nemeloju (ja neskaitām brīžus, kad atzīstos mīlestībā), mīlu zinības un, kā daudzi apgalvo, saceru labu dzeju. Tāpēc dāmas mani uzskata par apburošu un galantu pielūdzēju. Es gribētu rakstīt romānus, kas pašlaik tik ļoti ir modē, bet, lai arī galvā esmu apdomājis daudzus, neesmu saņēmies uzrakstīt nevienu…"

"Par kādiem romāniem jūs domājat?"

"Reizēm skatos uz Mēnesi un iztēlojos, ka tie plankumi patiesībā ir dziļas alas, pilsētas un salas, bet tās vietas, kas mirdz visgaišāk, ir jūras, no kurām Saules gaisma atspīd kā no spoguļa stikla. Es gribētu rakstīt par Mēness karali, par turienes ļaužu kariem un revolūcijām, vai varbūt par nelaimīgiem mīlētājiem, kas sēž tur augšā un naktīs, raidīdami skumjas nopūtas, nolūkojas uz mūsu Zemi. Man patiktu stāstīt par dažādu ķermeņa daļu cīņām un draudzību: par to, kā dilbi karo ar kājām,

kā vēnas mīlējās ar artērijām vai kauli ar kaulu smadzenēm. Visi romāni, ko es gribētu rakstīt, mani vajā. Kad esmu savā istabā, man šķiet, ka tie ņudz man apkārt kā sīki velnēni, un viens rausta mani aiz ausīm, otrs aiz deguna, un visi cits caur citu dīc: "Kungs, kungs, uzrakstiet mani, es esmu brīnišķīgs." Pēc tam attopos, ka tikpat lielisku stāstu varētu uzrakstīt par kādu oriģinālu, izgudrotu divkauju, kurā, piemēram, viens no pretiniekiem pārliecina otru noliegt Dievu, bet jau nākamajā mirklī ietriec viņam asmeni krūtīs, panākot, ka tas mirst nāves grēkā un nolādēts. Stop, della Grīvas kungs, izvelciet vēlreiz savu zobenu, jā, un tagad aizstāvieties! Jūsu papēži atrodas uz vienas līnijas, tas ir slikti, jo tā jūsu stāja nav pietiekami stabila. Un neturiet galvu tik stalti, jo izstiepts kakls piedāvā pretinieka cirtieniem pārāk daudz viegli sasniedzamas virsmas…"

"Bet es taču piesedzu galvu ar zobenu izstieptā rokā."

"Kļūda, šādā pozā tiek zaudēts daudz spēka. Turklāt es atklāju mūsu sadursmi, nostādamies vācu manierē, bet jūs nostājāties itāļu pozā. Slikti. Cīniņā vienmēr pēc iespējas precīzāk jācenšas atdarināt pretinieka pozas. Taču jūs man vēl neko neesat pastāstījis par sevi un to, kā dzīvojāt, pirms nokļuvāt šajā bēdu lejā."

Jaunekli nekas cits nevar savaldzināt tikpat stipri kā pieaudzis vīrs, kurš prot žilbināt ar perversiem paradoksiem, un šādam cilvēkam jauneklis uzreiz grib līdzināties un to pārspēt. Roberto atklāja savu sirdi Sensavēnam un, gribēdams izklausīties interesantāks (ņemot vērā, ka viņa pirmajos sešpadsmit dzīves gados īpaši daudz aizraujošu notikumu nebija), izstāstīja viņam arī par savu apsēstību ar nezināmo brāli.

"Jūs esat salasījies par daudz romānu," atbildēja Sensavēns, "un tagad pats cenšaties kādu no tiem izdzīvot, jo romāna uzdevums ir mūs mācīt, pie reizes izklaidējot, un vairāk par visu romāni mums māca atpazīt pasaules izliktos slazdus."

"Un ko tad, jūsuprāt, man māca tas, ko dēvējat par Ferrantes romānu?"

"Romāna pamatā," ņēmās skaidrot Sensavēns, "vienmēr ir jābūt kādam pārpratumam, ko izraisījuši sajaukti cilvēki, nepareizās darbības, vietas, laiki vai apstākļi, un no šiem pamata pārpratumiem tālāk

pienākas dzimt dažādiem epizodiskiem pārpratumiem, sižeta cilpām, samezglojumiem un peripetijām, kam beigu beigās seko negaidīta visu pārprasto elementu noskaidrošana. Es domāju tādus pārpratumus kā šķietama kāda personāža nāve vai, piemēram, kad viena cilvēka vietā tiek nogalināts cits; vai kvantitātes pārpratumus, piemēram, kad sieviete uzskata savu mīļoto par mirušu un apprecas ar citu; vai kvalitātes pārpratumus, kad kļūdaini ir jutekļu spriedumi vai, piemēram, apbedīts tiek kāds, kuru uzskata par mirušu, lai gan patiesībā viņš ir tikai spēcīgu miegazāļu varā; vai arī sakarību pārpratumi, piemēram, kad personāžs nepamatoti tiek apsūdzēts kā cita personāža nogalinātājs; vai līdzekļu pārpratumi, kad, piemēram, kāds tēlo, ka nodur otru ar dunci, patiesībā izmantodams tādu ieroci, kura asmens ieslīd rokturī, nevis otra miesā, un brūcei vēl piespiež asiņainu sūkli… Nemaz nerunājot par maldinošām vēstīm, melīgām baumām, vēstulēm, kuras netiek piegādātas laikus vai arī tiek nogādātas nepareizā vietā vai nepareizajam cilvēkam. Un iecienītākā no šīm strateģemām, kura gan diemžēl tiek izmantota pārāk bieži, ir kāda cilvēka noturēšana par citu, šo pārpratumu beigu beigās izskaidrojot ar dubultnieka esamību… Dubultnieks ir spoguļattēls, ko personāžs stiepj uz muguras, vai arī šis atspīdums visās situācijas viņu apsteidz. Izcila mahinācija, kuras dēļ lasītājs tāpatina sevi ar personāžu, jo viņiem abiem kopīgas ir neskaidrās bailes no Naidīgā Brāļa. Redzat, cik lielā mērā arī cilvēks ir mašīna, kam pietiek iekustināt kādu virspusēju ritentiņu, lai sāktu griezties citi iekšējie: šāds Brālis un viņa naidīgums nav nekas cits kā atspulgs tām bailēm, ko ikviens cilvēks jūt pats no sevis, no savas dvēseles dziļākajiem nostūriem, kur glabājas nevienam neatklātas vēlmes vai, kā pieņemts teikt Parīzē, mēmi un neizteikti jēdzieni. Un ir pierādīts, ka pastāv nemanāmas domas, kas ietekmē dvēseli tā, ka dvēsele šo ietekmēšanu nemaz neievēro, apslēptas domas, kuru esamību pierāda fakts, ka ikviens cilvēks, lai arī cik maz pētītu pats sevi, nevar izvairīties no atklājuma, ka savā sirdī nesā mīlestību un naidu, prieku vai bēdas pat tad, ja nekādi nevar atcerēties konkrētās domas, kas šīs izjūtas tur izraisījušas."

"Tātad Ferrante…" Roberto ieteicās, un Sensavēns viņa sakāmo nobeidza: "Tātad Ferrante pārstāv jūsu bailes un jūsu kaunu. Visai bieži

gadās, ka cilvēki, negribēdami atzīt, ka paši ir sava likteņa autori, uzlūko savu likteni kā romānu, kuru sacer kāds cits, blēdīgs un ar bagātīgu izdomu apveltīts autors."

"Bet ko šī parabola, kuru es, pēc jūsu domām, esmu neapzināti izveidojis, nozīmē tieši man?"

"Kas to lai zina? Varbūt jūs savu tēvu nemīlējāt tik stipri, kā jums pašam šķiet, un baidījāties no skarbuma, ar kādu viņš gādāja, lai jūs augtu krietns un tikumīgs, un tāpēc piedēvējāt viņam nosodāmu nodarījumu, lai pēc tam varētu viņu sodīt nevis ar saviem, bet kāda cita nodarījumiem."

"Kungs, jūs runājat ar dēlu, kurš joprojām apraud savu mīļoto tēvu! Domāju, ka mācīt nicinājumu pret vecākiem ir vēl lielāks grēks nekā mācīt nicinājumu pret mūsu debesu Tēvu!"

"Ūja, ūja, dārgais Grīva! Filosofam ir jābūt pietiekami drosmīgam, lai kritizētu visas melīgās mācības, kas mums iebarotas, un starp tām ir arī absurdā cieņa pret vecumu, it kā jaunība nebūtu augstākais labums un lielākais tikums. Būsim godīgi: vai tad jauns vīrietis, kas spējīgs radīt jaunas domas, asi spriest un veikli rīkoties, nav labāks ģimenes galva nekā sešdesmit gadus vecs pamuļķis, kam uz paura uzsnigušie sniegi jau sasaldējuši iztēli? Tas, ko mēs godājam kā vecu ļaužu apdomību, nav nekas cits kā paniskas bailes no rīcības. Vai tiešām gribat pakļauties tiem, kam laiskuma dēļ muskuļi ir kļuvuši vārgi, artērijas pārkaļķojušās, gars izgarojis un smadzenes kaulos izkaltušas? Kad jūs pielūdzat kādu sievieti, vai tad šīs pielūgsmes cēlonis nav viņas skaistums? Vai tad jūs turpināsiet locīt ceļus viņas priekšā arī tad, kad vecums viņas augumu būs pārvērtis par rēgu, kas spēj atgādināt vienīgi nenovēršamo nāves tuvumu? Un, ja tā jūs izturaties pret savām mīļākajām, kāpēc gan lai jūs neizturētos tāpat pret saviem sirmgalvjiem? Jūs teiksiet, ka šis sirmgalvis ir jūsu tēvs un ka Debesis jums sola ilgu dzīvošanu, ja savu tēvu turēsiet godā. Bet kurš to teicis? Jūciu sirmgalvis, kas apzinājās, ka tuksnesī spēs izdzīvot vienīgi tad, ja pakļaus un izmantos savu gurnu augļus. Ja ticat, ka Debesis jums dāvās kaut par vienu mūža dienu vairāk tāpēc, ka esat bijis sava tēva padevīgais jēriņš, jūs maldāties. Vai tiešām domājat, ka godbijīgs sveiciens, ar cepures spalvām noslaukot zemi pie vecāku kājām, var

paglābt no strutojoša iekaisuma, ātrāk sadziedēt zobena atstātu brūci vai atbrīvot no akmeņiem urīnpūslī? Ja tā būtu tiesa, ārsti vairs nevienam neliktu dzert savas derdzīgās uzlieves, bet katram, kurš ārstējams no itāļu kaites, piekodinātu pirms ēšanas četrreiz zemu paklanīties tēva kungam, bet pirms gulētiešanas noskūpstīt roku mātes kundzei. Jūs teiksiet: ja nebūtu tēva, jūsu šajā pasaulē nemaz nebūtu, un tieši tāpat bez sava tēva nebūtu piedzimis viņš, un tā tālāk līdz pašam Melhisedekam. Taču patiesībā tēvs ir parādā jums, nevis jūs viņam, un tieši jūs ar daudziem asaru gadiem maksājat par vienu viņa izbaudīto patīkamo trīsu mirkli."

"Jūs pats neticat tam, ko sakāt."

"Jums taisnība. Neticu gandrīz nekad. Taču filosofs ir kā dzejnieks. Pēdējais virknē ideālus vārdus, veltīdams tos savai ideālajai nimfai, gribēdams ar vārdiem izmērīt kaislības dziļumu. Bet filosofs pārbauda sava skatiena saltumu, lai redzētu, cik lielu kaitējumu var nodarīt liekulības cietoksnim. Es nebūt negribu, lai ietu mazumā cieņa, ko jūtat pret savu tēvu, kurš, kā pats man teicāt, jums ir iemācījis daudz ko labu. Taču neļaujiet atmiņām jūs tik ļoti skumdināt. Redzu, jūs raudat…"

"Ne jau no skumjām. Pie vainas droši vien ir tas ievainojums deniņos, kas kaitējis manām acīm…"

"Jums derētu dzert kafiju."

"Kafiju?"

"Zvēru, ka drīz tā nāks modē. īsta panaceja. Es jums kādu drusku sagādāšu. Tā izkaltē aukstās ķermeņa sulas, atbrīvo no gāzēm, stiprina aknas, ir visizcilākās zāles pret tūsku un kašķi, uzmundrina sirdi un remdē kuņģa grēmas. Tās garaiņi ir ieteicami arī pret acu iekaisumiem, dūkšanu ausīs, iesnām, saaukstēšanos un aizliktu degunu. Un vēl reizē ar savu tēvu apglabājiet arī to traucējošo brāli, ko pats sev esat izgudrojis. Un, galvenais, sagādājiet sev mīļāko."

"Mīļāko?"

"Palīdzēs vēl labāk nekā kafija. Ja iemīlēsieties un cietīsiet mokas dzīvas būtnes dēļ, mazākas būs jūsu ciešanas par mirušo."

"Es nekad neesmu mīlējis sievieti," atzinās Roberto un nosarka.

"Es neteicu, ka tai jābūt sievietei. Tikpat labi tas varētu būt vīrietis."

"Sensavēna kungs!" iesaucās Roberto.

"Var redzēt, ka esat no laukiem."

Bezgala apmulsis Roberto atvainojās ar vārdiem, ka acu sāpes kļuvušas neizturamas, atvadījās un tā pielika šai sarunai punktu.

Cenzdamies atrast izskaidrojumu visam, ko bija dzirdējis, Roberto nosprieda, ka Sensavēns viņu tikai ķircinājis: līdzīgi kā duelī tas bija gribējis viņam parādīt, cik daudz un dažādus dūrienus pieprot Parīzē. Un Roberto bija izgāzies kā prasts lauķis. Un tas vēl nebija viss viņš bija grēkojis, uztverdams šīs runas nopietni, turpretī nekāds grēks nebūtu pastrādāts, ja viņš tās būtu uzklausījis kā joku. Viņš sastādīja veselu sarakstu ar noziegumiem, ko bija pastrādājis, uzklausīdams Sensavēna zaimu vārdus pret ticību, paražām, valsti un ģimenes pienākumiem. Un, šos pārkāpumus apdomājot, viņu piepeši pārņēma citas bažas, jo viņš atcerējās, ka tēvs nāves brīdī bija izgrūdis bezdievīgu lāstu.

9.ARISTOTEĻA TĀLSKATIS

Nākamajā dienā Roberto atgriezās Svētā Evāzija katedrālē lūgties. Dievnamā viņš galvenokārt meklēja vēsumu, jo šajā jūnija sākuma dienā saule nežēlīgi kveldēja gandrīz tukšās Kasāles ielas un līdzīgi arī šajā brīdī uz Dafnes viņš juta karstumu izplatāmies pār līci, karstumu, ko borti nespēja aizturēt, un koksne šķita nokaitusi kā ugunī. Taču vienlaikus viņš juta, ka derētu izsūdzēt gan savu, gan tēva grēku. Katedrāles jomā Roberto apstādināja kādu garīdznieku, un tas sākumā atbildēja, ka nemaz neesot šīs draudzes loceklis, taču, redzot jaunekļa izmisušo skatienu, tomēr piekrita nožēlnieku uzklausīt un apsēdās biktskrēslā.

Tēvs Emanuēle laikam vēl nebija ticis tālu pāri pusmūžam, viņam varēja būt ap gadiem četrdesmit, un, kā Roberto viņu apraksta, bija "ar pilnasinīgu un sārtvaidzīgu seju, kurā jautās cienīgums un laipnība," un tā Roberto jutās iedrošināts uzticēt viņam savas raizes. Vispirms viņš gribēja izrunāties par tēva bezdievīgo lāstu. Vai šādi zaimu vārdi ir pietiekams iemesls, lai tēvs tagad vaidēdams cepinātos Elles dziļumos, nevis svētlaimīgi uzelpotu debesu Tēva rokās? Biktstēvs uzdeva dažus jautājumus, tā pamudinādams Roberto atzīt, ka patiesībā, lai arī kādos apstākļos vecais Poco būtu miris, allaž būtu liela iespējamība, ka nāves brīdī viņa lūpās būtu velti valkāts Dieva vārds: bezdievīga lādēšanās bija no zemniekiem aizgūts nelāgs paradums, un Monferratas lauku sīkie muižnieki uzskatīja par goda lietu citu dižcilšu sabiedrībā runāt tā, kā paraduši viņu nemācītie prastļaudis.

"Redzi, dēls," noteica biktstēvs, "tavs tēvs dzīvību zaudēja, veikdams vienu no tiem dižajiem & cildenajiem Darbiem, par kuriem, kā

runā, varot nokļūt Varoņu Paradīzē. Un, lai gan es neticu, ka šāda Paradīze pastāv, un esmu pārliecināts, ka Debesu Valstībā svētā mierā un saticībā vienkopus dzīvo Lupatlaši & Valdnieki, Varoņi & Gļēvuļi, nešaubos, ka mūsu žēlsirdīgais Dievs nebūs liedzis savu Valstību tavam tēvam tikai tāpēc, ka brīdī, kad viņš bija aizņemts ar domām par diženu Varoņdarbu, viņam drusku paslīdēja mēle, un es pat uzdrošinos uzskatīt, ka tamlīdzīgos mirkļos arī šāds Izsauciens var būt visnotaļ piemērots, lai piesauktu Dievu To Kungu par Liecinieku & Tiesnesi savai cēlajai Rīcībai. Bet, ja tevi joprojām nomoka drūmas domas, aizlūdz par sava Tēva Dvēseli & liec noturēt par viņu kādu misi, un ne jau tāpēc, lai pamudinātu mūsu Kungu mainīt savus Spriedumus, jo Viņš nav nekāds Vējrādis, kas grozās tā, kā baznīcā gājēji papūš, dari to tāpēc, ka tas nāks par labu tavai Dvēselei."

Tad Roberto pastāstīja par dumpīgajām runām, ko dzirdējis no kāda drauga mutes, un priesteris tikai skumji noplātīja rokas: "Mans dēls, par Parīzi man zināms maz, taču no tā paša mazumiņa, ko esmu saklausījis, ir skaidrs, cik daudz Bezprāšu, Godkārīgo, Atkritēju, Spiegu un Intrigantu dzīvo tai Jaunajā Sodomā. Un starp šīs pilsētas ļaudīm ir arī Viltus Liecinieki, Altāru Apzadzēji & Krusta Apgānītāji, un arī tādi Zaimotāji, kas dod naudu Ubagiem, lai tie skaļi noliegtu Dievu, un pat tādi, kas, Ticību izsmiedami un apņirgdami, ir kristījuši Suņus… Un to visu viņi sauc par sekošanu Laika Garam. Baznīcās neviens vairs neskaita Lūgšanas, tur pastaigājas, smejas un slēpjas aiz kolonnām, lai uzglūnētu Dāmām, un nemitīgs Troksnis tur valda pat svētajā Elevācijas mirklī. Viņi iztaisās par dižiem Filosofiem & lien tev virsū ar Ļauniem & Viltīgiem Jautājumiem: kāpēc Dievs ir devis Pasaulei Bauslību, kāpēc ir aizliegta Maucība & Netiklība, kāpēc Dieva Dēls tapa Miesa & tad katru tavu Atbildi viņi sagroza, lai izmantotu par Pierādījumu Ateismam. Lūk, šī Laika Spožākie Prāti: Epikūrieši, Pirronieši, Diogēnieši & Libertīni! Un tāpēc sargi savas Ausis no šādām Dumpīgām Runām, jo tās nāk no Ļauna!"

Parasti Roberto pārmērīgi neaizraujas ar lielo burtu lietošanu, ko tik ļoti bija iecienījuši viņa laika rakstnieki, taču, atstāstīdams tēva Emanuēles izteikumus, viņš tos izmanto visai bieži, it kā tēvs Emanuēle ne

tikai rakstot, bet ari runājot piešķirtu vārdiem labi sadzirdamu svaru un cildenumu, un tas liecina, ka viņš bijis ar izcilu un aizraujošu elokvenci apveltīts vīrs. Un patiešām tēva Emanuēles vārdi tik ļoti nomierināja Roberto, ka viņš, izgājis no biktskrēsla, gribēja pavadīt kopā ar garīdznieku vēl kādu brīdi. Tā viņš uzzināja, ka tas ir jezuīts, turklāt savojietis un pilnīgi noteikti visai ievērojams vīrs, jo Kasālē uzturējās kā Savojas hercoga atsūtīts novērotājs, tajos gadsimtos aplenkuma laikā šāda misija bija gluži pierasta lieta.

Tēvs Emanuēle šo uzdevumu pildīja labprāt: aplenkumam raksturīgā grūtsirdība nodrošināja pareizos apstākļus viņa pētījumiem, kam trūka miera tādā pilsētā kā Turīna, kur visādu traucēkļu bija pārāk daudz. Un, kad Roberto apvaicājās, ar ko īsti viņš nodarbojas, tēvs Emanuēle atbildēja, ka būvējot tālskati, tāpat kā astronomi.

"Tu droši vien esi dzirdējis par to Florences Astronomu, kurš, gribēdams izskaidrot Universu, izmantoja Tālskati, šo acu hiperbolu, un ar Tālskati viņš saskatīja to, ko acis citādi spēja tikai iztēloties. Es ļoti cienu šādu Mehānisku Instrumentu izmantošanu, kas palīdz saprast kā mūsdienās mēdz teikt Res Extensa jeb Izplesto Lietu. Taču, lai saprastu Res Cogitans jeb Domājošo Lietu, jeb, citiem vārdiem, veidu, kā izzinām Pasauli, mēs varam izmantot citādu Tālskati, to pašu, ko lietoja jau Aristotelis, un šis Tālskatis nav ne caurule, ne lēca, tas ir Vārdu Savijums, Trāpīga Doma, jo tikai un vienīgi Izmeklēta & Mākslīga Daiļruna mums ļauj šo Universu izzināt."

Tā runājot, tēvs Emanuēle izvadīja Roberto ārā no baznīcas, un, pastaigu turpinot, viņi abi uzkāpa uz bastiona vaļņiem, vietā, kur šai priekšpusdienā bija pavisam mierīgi un tikai no pilsētas pretējās puses bija saklausāmi klusināti lielgabala rībieni. Tālumā rindojās ienaidnieku nometnes teltis, taču visai plaša josla līdz tām bija brīva un tukša tur nemanīja ne kareivjus, ne pajūgus, un pļavas un pakalni staroja pavasara saulē.

"Ko tu redzi, dēls?" jautāja tēvs Emanuēle. Un Roberto, kas tolaik nekādu dižo elokvenci vēl nebija apguvis, atteica: "Pļavas."

"Protams, ikviens tur lejā spēj saskatīt Pļavas. Taču tu labi zini, ka atkarībā no Saules stāvokļa, Debesu krāsas, diennakts stundas & gadalaika,

tās var tev atklāties visdažādākajā veidolā un raisīt tevī visdažādākās Izjūtas. Zemniekam, kuru ir nogurdinājis darbs, tās atklājas tikai kā Pļavas & nekas cits. Līdzīgi notiek ar neizglītotu zvejnieku, kurš izbijies vēro naksnīgos Uguns Tēlus, kādi reizēm skatāmi Debesīs & iedveš Bailes; taču, tikko Meteoristi, kas ir arī Dzejnieki, tos nodēvē par Asteszvaigznēm, par Krēpjotām & Bārdainām Komētām, par Skrejzvaigznēm vai Kazām, Vairogiem, Lāpām & Strēlēm, tā tūliņ šīs runas figūras mums atklāj, ar kādiem atjautīgiem Simboliem gribējusi runāt Daba, kura šos Tēlus mums pasniedz kā Hieroglifus, kas, no vienas puses, ir saistīti ar Zodiaka Zīmēm & no otras, ar pagātnes un nākotnes Notikumiem. Un Pļavas? Palūko, cik daudz ko tu vari pateikt par Pļavām & kā sacīdams, vari tās ieraudzīt arvien skaidrāk & saprast: pūš Favonijs, Zeme atveras, mīlu izraud Lakstīgalas, Koki lepni izpleš lapotnes kā Pāvi & un tu atklāj Pļavu apbrīnojamo izdomu tai dažādībā, ar kādu lepojas Zāļu Cilts, kuru, līksmā bērnišķībā smiedamies, padzirda Strauti. Tērpušās svētku rotā, Pļavas priekpilni gavilē & kad uzlec Saule, tās atsedz savus vaibstus & un to sejā tu redzi smaida loku & tās priecājas par dienas Spīdekļa atgriešanos, apreibušas no Dienvidvēja maigajiem skūpstiem & smiekli dejo pa Zemes virsu, kas atveras mēmai Līksmei & un rīta siltums tā piepilda Pļavas ar Laimi, ka tās izplūst Rasas asarās. I ikušas galvā Ziedu kroni, Pļavas ļaujas savam Ģēnijam & sacer atjautīgas Varavīkšņu Hiperbolas. Taču jau drīz to Jaunība traucas pretī nāvei, to smieklus pārtrauc piepešs bālums, debesis izbalo & aizkavējies Zefirs jau raida nopūtas pār sagurušu Zemi, un, kad ziemas debesis pirmoreiz drūmi sarauc pieri tumšās grumbās, Pļavas noskumst un pārklājas ar saltu Sarmu. Lūk, dēls, ja tu vienkārši būtu pateicis, ka pļavas ir jaukas, tu nebūtu man atklājis neko vairāk par to zaļošanu, kas man sen zināma, taču, ja tu man pasaki, ka Pļavas līksmi smej, tu man parādi zemi kā Dzīvu Cilvēku & vienlaikus es iemācos ļaužu vaibstos saskatīt visas tās nianses, ko saredzēju pļavās… Tieši tāds uzdevums ir dots izcilākajai no visām runas Figūrām, ko sauc par Metaforu. Atjautīgais Prāts un tātad arī Zināšana izpaužas kā spēja sasaistīt kopā tālus Jēgumus un saskatīt Līdzīgo atšķirīgās lietās, savukārt Metafora ir visatjautīgākā un izsmalcinātākā

no visām Figūrām, vienīgā, kura spēj izbrīnīt un pārsteigt, bet no Izbrīna dzimst Labpatika līdzīgi kā no ainu maiņas teātrī. Runas Figūru sagādātā Labpatika ceļas no tā, ka bez piepūles varam iemācīties ko jaunu, turklāt blīvi saspiestu mazā apjomā, savukārt Metafora, likdama mūsu prātam lidot no vienas Šķiras pie citas, panāk, ka vienā vārdā saskatām vairāk nekā vienu Objektu."

"Taču metaforas ir jāprot izgudrot, un šī māksla nav domāta tādam zemniekam kā es, kurš pļavās tikai medījis sīkus putnus…"

"Tu esi Dižciltīgs Vīrs, un pavisam maz pietrūkst, lai tu varētu kļūt par to, ko Parīzē dēvē par Honnкte Homme, kurš vārdu sadursmēs ir tikpat veikls kā tajās, ko izcīna ar zobenu rokā. Un māku veidot Metaforas un tātad saredzēt Pasauli simtkārt daudzveidīgāku, nekā tā atklājas nemācīto acīm, var apgūt tāpat kā jebkuru citu Mākslu. Un, ja tu vēlies zināt, šajā pasaulē, kur šobrīd visi ir kā sadeguši uz daudzām un brīnumainām Mašīnām un dažas no tām tu diemžēl redzi arī šajā aplenkumā -, arī es būvēju Aristoteliskas Mašīnas, kas ikvienam ļautu palūkoties caur Vārdiem…"

Nākamajās dienās Roberto iepazinās ar sinjoru della Saietu, kurš oficiāli pārstāvēja pilsētas ietekmīgākos vīrus saziņā ar Tuāru. Roberto, ne reizi vien bija dzirdējis, kā Tuārs žēlojas par kasāliešiem un apgalvo, ka uz viņu uzticību nevar paļauties: "Kāpēc vietējie nesaprot," viņš dusmīgs teica, "ka arī miera laikos Kasālē nevar iekļūt pat viens vienīgs kājnieks vai grozs ar proviantu, ja iepriekš nav paprasīta atļauja spāņiem? Kā viņi neapjēdz, ka tikai franču aizsardzība viņiem garantē drošību?" Taču tagad no della Saietas kunga Roberto uzzināja, ka arī ar Mantujas hercogu valdīšanu Kasāle nekad nav bijusi īsti apmierināta. Gondzagas allaž bija centušies noslāpēt kasāliešu opozīciju, un pēdējo sešdesmit gadu laikā pilsēta citu pēc citas bija zaudējusi daudzas privilēģijas.

"Vai saprotat, sinjor della Grīva?" jautāja Saieta. "Iepriekš sūdzējāmies, ka mums uzlikts par daudz nodokļu, bet tagad mums jāuzņemas izdevumi par vesela garnizona uzturēšanu. Mums nepatīk, ja mūsu mājās

par saimniekiem iztaisās spāņi, taču vai mēs tiešām mīlam frančus? Un kā vārdā mēs mirstam: aizstāvot sevi vai viņus?"

"Bet tad, ko aizstāvot, mira mans tēvs?" jautāja Roberto. Un Saietas kungs nemācēja viņam atbildēt.

Sajutis riebumu pret runām par politiku, pēc dažām dienām Roberto atkal devās pie tēva Emanuēles, šoreiz uz klosteri, kur jezuīts mitinājās un kur viņam norādīja ceļu nevis uz pieticīgu celli, bet uz atsevišķu dzīvokli, kas garīdzniekam bija atvēlēts līdzās krustejas klusajām velvēm. Tur Roberto viņu sastapa iegrimušu sarunā ar diviem dižcilšiem, no kuriem viens bija tērpies ārkārtīgi grezni: tam bija purpura svārki ar zeltītām aukliņām, ar zeltu bija apmalots arī kažokādām izoderētais apmetnis, ap vidu apjozta sarkana auduma josta, bet pāri krūtīm ar sīkiem dārgakmeņiem izraibināta lente. Šo švītu tēvs Emanuēle stādīja priekšā kā karognesēju donu Gasparu de Salasaru, taču pēc šī vīra augstprātīgā toņa, kā arī pēc ūsu formas un matu sasukas Roberto jau bija nopratis, ka šis augstmanis ir piederīgs ienaidnieku karaspēkam. Otrs bija Saietas kungs. Uz mirkli Roberto radās aizdomas, ka viņš nejauši ietrāpījis spiegu midzenī, bet tad saprata (tāpat kā no šī gadījuma saprotu arī es), ka saskaņā ar aplenkuma etiķeti kādam no aplencēju pārstāvjiem ir jādod brīva piekļuve aplenktajai pilsētai, lai tas varētu tikties ar ļaudīm un risināt pārrunas, un tieši tāpat Saietas kungs varēja brīvi iekļūt Spinolas nometnē.

Tēvs Emanuēle teica, ka taisni grasījies rādīt viesiem savu Aristotelisko Mašīnu, un aizveda visus trīs uz telpu, kurā atradās visdīvainākā mēbele, kādu vien var iedomāties, un es neesmu pārliecināts, vai man izdevies precīzi rekonstruēt tās formu pēc aprakstiem, ko Roberto vēstulēs sniedz savai Pavēlniecei, jo ir skaidrs, ka agrāk viņš neko tamlīdzīgu nebija redzējis un arī vēlāk vairs neredzēja.

Tātad šīs iekārtas apakšdaļa bija veidota kā prāva kumode vai lāde, bet tās priekšējā sienā bija ierīkota astoņdesmit viena atvilktne. Visas atvilktnes bija izkārtotas deviņreiz deviņās stateniskās un līmeniskās rindās kā rūtis šaha galdiņā, un katra atvilktņu rinda gan stateniski, gan

līmeniski bija apzīmēta ar iegravētu burtu (BCDEFGHIK). Uz kumodes virsmas kreisajā pusē bija lasāmā vai rakstāmā pults, uz kuras bija novietota bieza, ar roku rakstīta grāmata, izraibināta ar krāsainiem iniciāļiem. Pa labi no pults atradās trīs dažāda resnuma un garuma veltņi (īsākais bija visresnākais, un tajā ietilpa abi tievākie un garākie), kam labajos sānos bija pierīkots kloķis, kuru griežot, līdzi dažādā ātrumā atkarībā no resnuma un svara cits iekš cita griezās arī visi trīs veltņi. Katram veltnim kreisajā galā visriņķī bija iegravēti tie paši deviņi burti, ar kuriem bija apzīmētas atvilktnes. Vajadzēja tikai nedaudz pagriezt kloķi, lai visi trīs veltņi sāktu griezties neatkarīgi cits no cita, bet kad tie apstājās, kreisajā galā bija izlasāmas nejauši sakombinējušos burtu triādes, piemēram, CBD, KFE vai BGH.

Tēvs Emanuēle ņēmās skaidrot pamatprincipu, pēc kura darbojas viņa Mašīna.

"Kā Filosofs mums ir mācījis, Atjautīgais Prāts nav nekas cits kā spēja izprast objektus atbilstoši desmit Kategorijām, un tās ir: Substantia, Quantitas, Qualitas, Relatio, Actio, Passio, Situs, Tempus, Ločus & Habitus jeb Viela, Daudzums, Šķirība, Sakarība, Darbība, Kaislība, Novietojums, Laiks, Vieta & Stāvoklis. Substantiae, proti, Vielas jeb Substances, ir ikvienas atjautīgās domas subjekts & tieši tām jāpiemeklē trāpīgās Līdzības. Kādas mēdz būt Substances, ir ierakstīts šajā grāmatā pie burta A, taču ar manu mūžu nepietiks, lai izveidotu pilnīgu Substanču Sarakstu. Katrā ziņā jau esmu sakopojis vairākus Tūkstošus, izrakstot tās no Dzejnieku un gudru vīru grāmatām, kā arī no tā brīnišķīgā vārdu reģistra, kas lasāms Frančesko Alunno Pasaules fabrikā. Un tā pie Substancēm zem Visaugstākā Dieva liksim Dievišķās Personas, Idejas, Fabulu Dievus, vispirms lielākos, tad vidējos & mazākos, Debesu, Gaisa, Jūras, Zemes & Pazemes Dievības, dievišķotos Varoņus, Eņģeļus, Dēmonus, Gariņus, Debesis un klejojošās Zvaigznes, debesu Zīmes un Zvaigznājus, Zodiaku, Riņķus & Sfēras, Elementus, Iztvaikojumus, Izgarojumus un tāpat ari bet es nemaz necenšos uzskaitīt visu Apakšzemes Ugunis un Dzirksteles, Meteorus, Jūras, Upes, Avotus & Ezerus un Klintsradzes… Un tā tālāk līdz pat Mākslīgajām Substancēm, iekļaujot ikvienas Mākslas

darbus, Grāmatas, Spalvas, Tintes, Globusus, Cirkuļus, Leņķmērus, Palastus, Tempļus & Būdiņas, Vairogus, Zobenus, Bungas, Gleznas, Otas, Skulptūras, Cirvjus & Zāģus, un visbeidzot arī Metafiziskās Substances tādas kā Ģints, Suga, Veids, Piemītošais & Nejaušais & līdzīgi Jēdzieni."

Nu viņš pievērsās savas īpatnējās mēbeles atvilktnēm un, tās atvēris, rādīja, ka ikvienā glabājas kvadrātveida lapiņas no ļoti bieza pergamenta, kuru parasti izmanto grāmatu iesiešanai, un visi mazie pergamenta gabaliņi bija sakārtoti alfabētiskā secībā: "Jums jāzina, ka ikviena no stateniskajām rindām sākot no B līdz K norāda uz kādu no pārējām deviņām Kategorijām, un atbilstoši tām katra no deviņām atvilktnēm apkopo attiecīgās Locekļu kopas. Piemēram, pie Quantitas jeb Daudzuma ir atrodama Apjoma Daudzuma kopa, un tās Locekļi ir Mazais, Lielais, īsais, Garais; un tāpat arī Skaitliskā Daudzuma kopa, kuras Locekļi ir Neviens, Viens, Divi & tā tālāk, kā arī Daudz & Maz. Savukārt pie Qualitas atradīsiet kopu, kura saistīta ar Redzēšanu un kurā iekļauti, piemēram, Redzams, Neredzams, Skaists, Neglīts, Gaišs, Tumšs; tāpat kopu, kuras Locekļi saistīti ar Ožu, kā, piemēram, Tīkama Smarža & Smirdoņa; un arī kopu, kura saistīta ar Kaislībām un kurā ietilpst, piemēram, Prieks & Skumjas. Un līdzīgi kopas ir izveidotas ikvienai no Kategorijām. Un, uz katras lapiņas atzīmējot kādu Locekli, es līdzās pierakstu arī visas Lietas, kas no tā ir atkarīgas. Vai skaidrs?"

Visi apbrīnas pilni palocīja galvu, un tēvs Emanuēle turpināja: "Tagad uz labu laimi atvērsim dižo Substanču Grāmatu un izvēlēsimies jebkuru… Lūk, Punduris. Ko mēs varam pateikt par Punduri, iekams esam sākuši izteikties par to atjautīgi un asprātīgi?"

"Que es pequeiоo, maziņš, petit," sacīja dons Gaspars de Salasars, "y que esfeo, y infeliz, y ridiculo."

"Tieši tā," piekrita tēvs Emanuēle, "bet es nezinu, ko tieši no uzskaitītā izvēlēties, turklāt, ja man būtu vajadzējis runāt, teiksim, par Koraļļiem, nevis par Punduri, vai arī tad es uzreiz būtu pratis atrast tikpat izteiktas pazīmes? Un vēl: mazums ir saistīts ar Quantitas, bet Neglītums ar Qualitas, tad no kurienes lai es sāku? Nē, labāk tomēr paļauties uz Veiksmi, kuras Dienestnieki ir mani Cilindri. Tagad es tos iekustināšu &pilnīgi nejauši iegūšu rau, kā tas tagad notiek, triādi BBB. Pirmajā Pozīcijā B pārstāv Quantitas, savukārt otrās Pozīcijas B mudina mani ieskatīties tajā Quantitas rindas atvilktnē, kur apkopots viss ar Apjomu saistītais, & lūk, pašā priekšpusē tur atrodama B sadaļa, kur atrodu Mazo. Un no šīs lapiņas, kas veltīta Mazajam, es uzzinu, ka mazs ir Eņģelis, kas var nostāvēt uz adatas smailes, & mazs ir Pols, kas ir Lodes nekustīgais punkts, & no Elementārajām Lietām maza ir Dzirkstele, Ūdenslāse & Akmens Drumsla, & Atoms, no kādiem, kā apgalvoja Dēmokrits, sastāvot itin viss; savukārt no Cilvēciskajām Lietām mazs ir Embrijs, Acs Zīlīte, Veltņakauls; no Dzīvniekiem Skudra & Blusa, no Augiem Zariņš, Sinepju Sēkliņa un Maizes Drupata; no Matemātiskajām Zinātnēm Minimum Quod Sic, burts I, sešpadsmitdaļloksnes formāta grāmata & Aptiekāru Drahma; no Arhitektūras Lāde vai Ass; no Fabulām Peļu ģenerālis Psihapakss karā pret Vardēm & no Skudrām dzimušie Mirmidonieši… Taču apstāsimies tepat, jo jau tagad es mūsu Punduri varētu nosaukt par Dabas Lādīti, Bērnu Lellīti, Cilvēka Drupatu. Un ielāgojiet, ja mēs mēģinātu iegriezt Cilindrus vēlreiz, mēs iegūtu citu triādi, lūk, piemēram CBF, un tad burts C mani mudinātu ielūkoties pie Qualitas, bet B liktu vajadzīgās kopas Locekļus meklēt tai atvilktnē, kas saistīta ar Redzēšanu, savukārt F burts norādītu, ka jāizvēlas Neredzamais. Un starp Neredzamajām Lietām kāda brīnumaina sakritība es atrastu Atomu & Punktu, kas man ļautu apzīmēt savu Punduri kā Cilvēka Atomu un Miesas Punktu."

Tēvs Emanuēle grozīja savus cilindrus un šķirstīja lapiņas atvilktnēs veikli kā triku rādītājs, un likās, visas metaforas brīnumainā kārtā uzrodas pašas no sevis, nevis dzimst no mehāniskajām veltņu elsām. Taču jezuīts joprojām nebija apmierināts.

"Kungi," viņš turpināja, "īsti Atjautīgai Metaforai ir jābūt daudz sarežģītākai! Ikkatru Lietu, ko pagaidām esmu atradis, vēl nepieciešams izanalizēt atbilstoši visām desmit Kategorijām, &, kā skaidro mana Grāmata, ja aplūkojamā Lieta ir atkarīga no Qualitas, mums vispirms jāpārbauda, vai tā ir redzama & no cik liela attāluma, & vai tai piemīt kādas Deformācijas vai īpatns Skaistums & kādā tā ir Krāsā; tāpat jānoskaidro,

kāda ir tās Skaņa, Smarža & Garša; vai tā ir sajūtama vai sataustāma, skraja vai blīva, silta vai auksta; kāda pēc Apveida, Kaislības, Mīlestības, Mākslas, Zinībām, Veselības, Slimības; & vai to pēta kāda īpaša Zinātne. Šos jautājumus es dēvēju par partikulārajiem. Paturēsim prātā, ka pirmais izmēģinājums mūs pamudināja strādāt ar Quantitas, starp kuras Locekļiem ir arī Mazums. Tagad es vēlreiz iegriežu Cilindrus un iegūstu triādi BKD. Jau iepriekš vienojāmies, ka burts B ir saistāms ar Quantitas, un, ieskatījies savā grāmatā, uzzinu, ka, runājot par Mazu Lietu, pirmā partikulārā jautājuma uzdevums ir noskaidrot, kā tā ir izmērāma. Grāmatā tūliņ izdibinu, ar ko ir saistāms Mērs, un attiecīgā lappuse mani sūta ieskatīties Daudzumu atvilktnes Vispārējo Daudzumu kopā. Sameklēju Mēra lapiņu & tur izvēlos K burtam atbilstošo, proti, Ģeometrisko Collu. Un, lūk, es jau varu izveidot visnotaļ asprātīgu izteikumu, piemēram, varu teikt: lai izmērītu šo Bērnu Lellīti, šo Cilvēka Atomu, Ģeometriskā Colla ir Pārmērīgs Mērs, un šajā gadījumā mēs Metaforu būsim apvienojuši arī ar Hiperbolu, visai daudz pavēstot par Pundura Nelaimīgumu un Smieklīgumu."

"Cik brīnišķīgi," noteica Saietas kungs, "taču no pēdējās iegūtās triādes jūs vēl neesat izmantojis pēdējo burtu, D…"

"Es paļāvos uz jūsu vērīgumu, kungs," apmierināts atbildēja tēvs Emanuēle, "un jūs esat pieskāries manas konstrukcijas Visbrīnumainākajam Punktam! Tieši šis pārpalikušais burts (kuru es varētu arī atmest, ja man šī darbošanās būtu apnikusi vai ja es uzskatītu, ka jau esmu sasniedzis mērķi) man ļauj meklējumus sākt vēlreiz no sākuma! Šis D burts man ļauj pievērsties jaunam partikulāro jautājumu ciklam un ielūkoties Habitus jeb Stāvokļa Kategorijā (piemēram, noskaidrot, kurš Stāvoklis ir vispiemērotākais un vai tas var tikt izmantots kā Zīme kam citam), & tad, balstoties šajā Kategorijā, visu turpināt līdzīgi, kā iepriekš rīkojos ar Quantitas, atkal iegriezt Cilindrus, izmantot pirmos divus burtus, bet trešo pietaupīt jaunam mēģinājumam & tā līdz bezgalībai, iegūstot miljoniem Iespējamu Savienojumu, lai gan, protams, daži šķitīs asprātīgāki par citiem, un tad manai Spriestspējai būs jāizšķir, kuri varētu izraisīt vislielāko Izbrīnu. Taču nevēlos jums melot, Kungi, un atzīšos, ka Punduri es

neizvēlējos nejauši: tieši pagājušajā naktī es visai centīgi nopūlējos izdabūt visu iespējamo tieši no šīs Substances."

Viņš noplivināja papīra lapu un sāka lasīt priekšā veselu virkni apzīmējumu, ar kuru bija apņēmies nosmacēt nabaga punduri, apgalvodams, ka tas ir vīrelis, kurš īsāks par savu vārdu, dīglis, homunkula aizmetnis, tik sīks, ka pat sīkdaļas, kas līdz ar gaismu ieplūst pa logu, salīdzinājumā šķiet lielas; ķermenis, kurš līdz ar miljoniem savu līdzinieku varētu ierāpties smilšu pulkstenī un, slīdot caur tā iežmiegumu, rādīt mums laiku; augums, kas veidots tā, ka pēdas atrodas turpat līdzās paurim; miesas segments, kas sākas turpat, kur beidzas; līnija, kas sarecējusi punktā; adatas smaile; objekts, par kuru jārunā piesardzīgi, lai nejauši ar elpu to neaizpūstu prom; tik sīka substance, ka tai nemaz nepiemīt krāsa; sinepju dzirksts; rumpītis, kam nekad nav bijis nekā vairāk un mazāk par to, kā tam nekad nav bijis; matērija bez formas, forma bez matērijas, ķermenis bez ķermeņa, tīra prāta būtne, lieliski pasargāts atjautas izgudrojums, kurš ir tik sīks, ka tam nemūžam nevarētu trāpīt neviena lode, spējīgs aizbēgt pa visniecīgāko spraugu un veselu gadu pārtikt no viena mieža grauda; tik kompakti saspiesta būtne, ka nekad nav skaidrs, vai tā sēž, stāv vai guļ; radība, kas var noslīkt gliemeža čaulā, sēkla, kripata, krellīte, odziņa, punkts uz i, matemātiski nedalāmais, aritmētiskā nulle…

Un viņš būtu turpinājis vēl, jo vielas viņam netrūka, taču klausītāji viņu pārtrauca ar jūsmīgiem aplausiem.

10. REFORMĒTĀ ĢEOGRĀFIJA UN HIDROGRĀFIJA

Tagad Roberto saprata, ka būtībā tēvs Emanuēle darbojās tā, it kā būtu Dēmokrita un Epikūra sekotājs: viņš uzkrāja jēdzienu atomus un lika tos kopā visdažādākajos veidos, lai iegūtu neskaitāmus objektus. Un, līdzīgi kā Dinjas kanoniķis apgalvoja, ka priekšstats par pasauli, kas darināta no atomiem, nekādi nav pretrunā ar ideju par dievību, kura šos atomus saprātīgi saliek kopā, tā tēvs Emanuēle no šīs jēdzienisko putekļu ņirbas izvēlējās tikai patiešām atjautīgus savienojumus. Varbūt tieši tāpat viņš rīkotos, ja rakstītu ainas teātrim: jo vai tad komediogrāfi, par pamatu ņemot gluži ticamu, taču neizteiksmīgu atgadījumu fragmentus, neiegūst neticamus un asprātīgus notikumus^ lai tādējādi iepriecinātu mūs ar pārsteidzošiem darbības pavērsieniem?

Un, ja tā, vai nevar būt, ka visi apstākļi, kuru sakritības rezultātā notika Amariļļa avārija, Roberto nonāca uz Dafnes un uzsāka dzīvi šajā visnotaļ reālistiskajā vidē, kur ticama ir gan kuģa čīkstoņa, gan telpu dvaka, gan augu smaržas, gan putnu balsis, katrs atsevišķi ir ticams, taču vienkopus rada iespaidu par kādu svešu klātbūtni, kas nav nekas cits kā fantasmagorisks iztēles auglis līdzīgi kā pļavu smiekli un rasas asaras? Tātad Iebrucēja rēgs ir rīcības atomu sakopojums tieši tāpat, kā šāds rēgs bija arī viņa atstumtais brālis, tie abi ir veidoti no viņa paša vaibstu, vēlmju un domu fragmentiem.

Un, klausīdamies, kā pret rūtīm sāk grabināties smalks lietutiņš, kas atnesis mazliet vēsuma pusdienlaika svelmē, Roberto sprieda: dabiski, viss ir tieši tā, jo taisni es, nevis kāds cits ir iebrucējs uz šī kuģa, taisni es ar saviem soļiem te izjaucu klusumu, un tāpēc, itin kā bīdamies, ka esmu

apgānījis svešu svētnīcu, esmu izgudrojis citu sevi, kas staigā pa šiem pašiem klājiem. Kādi man ir pierādījumi tam, ka uz kuģa ir vēl kāds? Dažas ūdens lāses uz augu lapām? Bet varbūt naktī nolija viegls lietutiņš, tāpat kā tas rasina tagad? Pabērtie graudi? Bet varbūt barību, ko iepriekš biju pabēris es, putni paši sakašņāja kopā tā, ka izskatījās, ka tos nesen būtu barojis arī kāds cits? Pazudušās olas? Bet es taču vakar pats savām acīm redzēju, kā piekūns notver sikspārni! Tilpnē, kuru vēl neesmu apskatījis, es nomitinu kādu svešinieku un, iespējams, daru to, gribēdams sevi nomierināt, jo man iedveš šausmas atskārsme, ka esmu pavisam viens un pamests starp debesīm un jūru. Sinjor Roberto della Grīva, viņš sev atkārtoja, tu te esi pilnīgi viens un droši vien pilnīgi viens te paliksi līdz mūža galam, un šis gals var pienākt pavisam drīz, jo, ēdamā gan, protams, uz kuģa ir daudz, taču ar to pietiks nedēļām, nevis mēnešiem. Tāpēc ej labāk un saliec uz klāja traukus un savāc pēc iespējas vairāk lietusūdens, un iemācies zvejot pār bortu, paciešot sauli. Un agrāk vai vēlāk tev vajadzēs izdomāt, kā sasniegt Salu, un tur tu varēsi dzīvot kā vienīgais salinieks. Lūk, par ko tev jādomā, nevis jāapcer visādas blēņas par iebrucējiem un ļauniem brāļiem…

Viņš savāca tukšās mucas un izvietoja tās uz ahterklāja, pieciezdams gaismu, kas plūda caur mākoņu aizsegu. Ar mucām nopūlēdamies, Roberto secināja, ka joprojām ir visai vārgs. Tad viņš atkal atgriezās uz apakšējā klāja un sabēra būros gana daudz barības (varbūt, lai Otram nerastos kārdinājums nodarboties ar putnu barošanu), taču arī šoreiz nolēma pagaidām dziļāk kuģa vēderā nekāpt. Atgriezies kajītē, viņš vairākas stundas gulšņāja nomodā, un lietus tikmēr pat nedomāja rimties. Brīžam uzpūta arī vējš, un tikai tagad Roberto sajuta, ka ir apmeties uz dzīvi peldošā mājā, kas šūpojas kā šūpulis, bet durvju un lūku klaudzēšana apveltīja ar dzīvību šo koka milzeni un tās mātišķo, mežaino klēpi.

Viņš pats ar labpatiku izgaršoja pēdējo metaforu un prātoja, kādas diez Noslēpumainas Devīzes šai kuģī spētu saskatīt tēvs Emanuēle. Tad aizdomājās par Salu un definēja to kā nesasniedzamu tuvumu. Un šis skaistais jēdziens jau otro reizi šajā dienā viņam apliecināja Salas

un Pavēlnieces nelīdzīgo līdzīgumu, un viņš palika nomodā līdz vēlai naktij, rakstot vēstulē to, ko esmu sakopojis šīs nodaļas iepriekšējās rindkopās.

Dafne gareniski klanījās visu nakti, un tās zvalstīšanās līdz ar līča ūdeņiem norima tikai pašā rīta agrumā. Roberto pa logu saredzēja saltas, bet dzidras rītausmas pirmās zīmes. Atcerējies iepriekšējā dienā piesaukto Acu Hiperbolu, viņš nosprieda, ka varētu aplūkot krastu ar tālskati, ko bija redzējis blakustelpā: lēcas ietvars un visai ierobežotais redzeslauks viņu pasargās no pārmērīgiem saules atspīdumiem.

Viņš atbalstīja skaturīku pret galerijas loga aplodu un pārdroši pievērsa ciešu skatienu līča tālākajai malai. Sala rādījās gaiša un skaidra, un tās augstākajā virsotnē bija uztupies baltas mākoņu vilnas kumšķis. Viņš jau uz Amarilla bija uzzinājis, ka okeāna salas piesaista pasātu mitrumu un sabiezina to mākoņu pikās, tāpēc jūrasbraucēji par sauszemes tuvumu bieži vien uzzina, krastus vēl nesaskatījuši, toties samanījuši gaisīgā elementa putu pikuļus, kas virs šiem krastiem sakūlušies un stāv kā noenkurojušies.

Par pasātiem viņam bija stāstījis doktors Bērds, kurš šos vējus dēvēja par trade-ivinds, piebilzdams, ka franči tos saucot par alisees: šajās jūrās valda lieli vēji, kuri diktē noteikumus gan vētrām, gan rāmam laikam, taču lielos vējus allaž izjokot cenšas pasāti, kas ir tik untumaini vēji, ka kuģinieku kartēs tos zīmē kā virpuļainu līniju un straumju deju, kā murgainas grieztalas un graciozas maldu cilpas. Tie iespraucas pa vidu lielo vēju skrējumam un nojauc tiem soļus, pārcērt pušu lielo ceļus un sapiņķē tos ar savējiem. Pasāti ir kā ķirzakas, kas šaudās pa neuzminamām takām, tie saskrienas un saduras vai izvairās cits no cita, it kā Pretņu jūrā valdītu tikai mākslas, nevis dabas likumi. Un arī pasāti paši šķiet piederīgi mākslīgi radītajam, jo to apveids atgādina nevis stingrās dabas formas, kas piemīt debesu un zemes lietām, kā, piemēram, sniegam un kristāliem, bet vairāk līdzinās volūtām, ar kādām arhitekti izrotā kolonnas un kapiteļus.

Roberto jau sen māca aizdomas, ka šī ir mākslota jūra, un šāda doma derēja arī par izskaidrojumu tam, kāpēc kosmogrāfi kopš laika

gala šeit, lejā, iztēlojās dzīvojam pretdabiskas būtnes, kas staigā kājām gaisā.

Skaidrs, ka tie mākslinieki, kuri Eiropas galmos būvēja ar lazurītu inkrustētas grotas un strūklakas, ko darbināja apslēpti sūkņi, nevarēja būt iedvesmojuši dabu radīt savādās zemes šajās jūrās; un tieši tāpat Nezināmā Pola daba nevarēja būt devusi iedvesmu māksliniekiem. Patiesībā, Roberto sprieda, gan Dabai, gan Mākslai, abām vienādā mērā patīk sagudrot agrāk neredzētas dīvainības, un galu galā ar to nodarbojas arī atomi, kas, allaž būdami vieni un tie paši, tomēr savienojas te tā, te citādi. Un vai maz atrodams kāds vēl mākslotāks brīnums par bruņurupuci, šo pārsteidzošo, jau pirms gadu tūkstošiem radīto zeltkaļa meistardarbu, pacietīgi izrakstīto Ahilleja vairogu, kurā ieslodzīta četrkājaina čūska?

Pie mums, viņš prātoja, viss, kas piederīgs augu valstij, ir trausls un zudīgs kā lapa ar smalku dzīslojumu un zieds, kas uzplaukst vienam rītam, turpretī šeit augi šķiet veidoti no ādas, no biezas un eļļainas vielas, no zvīņām, kas spēj turēties pretī neprātīgu sauļu stariem. Katra lapa šajās zemēs, kuru mežonīgie iemītnieki droši vien nepazīst ne metālu kausēšanas, ne mālu mīcīšanas mākslu, varētu kļūt par rīku, asmeni, kausu, lāpstiņu, un pat ziedlapas te šķiet nolakotas. Viss, kas pieder florai, šeit ir spēcīgs, turpretī gauži vājš ir viss dzīvnieku valstij piederošais spriežot pēc putniem, ko redzēju un kas izskatījās itin kā savērpti no krāsaina stikla pavedieniem, turpretī pie mums dzīvnieciskajam piemīt zirga spēks, vērša ietiepīgā smagnējība…

Un augļi? Pie mums ābola krāsa, starot starodama veselīgos toņos, jau laikus vēsta, cik tīkama būs arī garša, bet sēņu zilzaļais bālums atklāj tajās apslēptās indes. Turpretī šeit, kā pats redzēju gan vakar, gan kuģojot ar Amarilli, notiek izsmējīga pretstatu spēle: augļa mironīgais baltums sola spirdzinošu saldmi, bet no vissārtākajiem augļiem var sūkties nāvējošas sulas.

Ar tālskati viņš pētīja krastu un uz robežas starp sauszemi un jūru saredzēja ložņājošas saknes, kas šķita rautin raujamies debesīs, un redzēja čumuru čumuriem karājamies iegarenus augļus, kas droši vien bija iemantojuši negatavu ogu izskatu, lai pavēstītu, ka jau ir sasnieguši

medainu gatavību. Un citās palmās viņš sazīmēja kokosriekstus, dzeltenus kā vasaras melones, taču zināja, ka saldo briedumu tie apliecinās, kļūstot tumši kā nedzīva zeme.

Tātad, lai dzīvotu šajā šīspasaules Viņpasaulē un to viņam nāksies iegaumēt, ja viņš vēlēsies izlīgt ar dabu -, ir jārīkojas tieši pretēji tam, ko iesaka instinkti, jo instinktus droši vien pirmie atklāja tie senatnes milži, kas centās pielāgoties dabai zemeslodes pretējā pusē, cieši ticēdami, ka visdabiskākā daba neapšaubāmi ir tā, kurai viņi pielāgojas, būdami pārliecināti, ka tikpat dabiski tā pielāgojas arī viņiem. Tāpēc viņi domāja, ka saule ir tik maza, kā šķiet viņu acīm, toties milzonīgi ir zāles stiebri, kad viņi guļ ar redzokļiem pie pašas zemes.

Tātad dzīvot Antipodos nozīmē no jauna pārradīt instinktus, iemanīties brīnumaino atzīt par dabisko un dabisko par brīnumaino, atklāt, cik nepastāvīga ir pasaule, kas vienā pusē ievēro noteiktus likumus, bet otrā seko šo likumu pretstatiem.

Viņš atkal saklausīja, kā uz Salas mostas putni, un šoreiz atšķirībā no pirmā rīta ievēroja, cik daudz mākslas ir šajās dziesmās, ja tās salīdzina ar čivināšanu, kas skan viņa dzimtajā zemē: te jukjukām jaucās svilpieni un kurcieni, pogošana, vidžināšana un dzilkstēšana, kāds klakšķināja mēli, kāds smagi pūta un elsa, klusināti rībēja kas līdzīgs musketes blīkšķiem, klakstēšana un knābju klabināšana aptvēra veselas hromatiskās gammas, un brīžam likās paslēpušās koku lapotnēs, kvarkšķ arī vardes, aizrāvušās homēriskās pļāpās.

Tālskatis viņam ļāva saredzēt lidojošas vārpstiņas, spalvainas lodes, melnus zibšņus un strēles, kas bija tik straujas, ka, tām šaujoties zemē no augstākajiem kokiem līdzīgi neprātīgam Ikaram, kurš vēlas pasteidzināt savu galu, to krāsu nemaz nevarēja pagūt saskatīt. Vienubrīd viņam pat šķita, ka kāds koks varbūt Ķīnas apelsīnkoks vienu no saviem augļiem aizšauj gaisā kā koši dzeltenoranžas liesmas piku, taču tā zibenīgi izskrēja ārpus tālskata apaļā redzeslauka. Roberto pārliecināja sevi, ka tas bijis tikai atspīdums lēcā un vairs par to nedomāja, vai vismaz pats ticēja, ka nedomā. Taču vēlāk redzēsim, ka attiecībā uz neapzinātajām domām Sensavēnam bijusi taisnība.

Roberto nosprieda, ka šie nedabiskās dabas spārnaini lieliski simbolizē tos Parīzes domubiedru pulciņus, ko viņš bija pametis pirms daudziem mēnešiem: šajā bezcilvēku universā, kur, ja ne vienīgās dzīvās, tad vismaz vienīgās runājošas būtnes, bija putni, viņš atkal jutās tāpat kā smalkajā salonā, kur, pirmoreiz ieradies, bija uztvēris tikai neskaidru vīterošanu nezināmā valodā, kuras aromātu bikli mēģināja sagaršot, bet es gan teiktu, ka beigu beigās ar šo smalko aromātu viņš pats bija piesūcies caur un cauri, jo citādi tagad nemācētu veidot tik visgudrus spriedumus. Bet, atcerējies, ka tieši tur bija sastapis savu Pavēlnieci, un tātad, ja pasaulē bija kāda par citām pārāka vieta, tā bija tur, nevis šeit, viņš secināja, ka nevis Parīzē atdarina Salas putnus, bet gan šeit, uz Salas, dzīvnieki cenšas neatpalikt no turienes cilvēciskās Putnu Valodas.

Domājot par Pavēlnieci un to, cik viņa ir tālu, un arī par to, kā šo tālumu iepriekšējā dienā bija salīdzinājis ar rietumpuses zemes nesasniedzamo tālumu, viņš atkal pievērsās Salai, no kuras skatāmā caurule viņam rādīja vien bālus un apaļus fragmentus, kas tomēr atgādināja attēlus, kādus var redzēt izliektos spoguļos, kuri, lai arī atspoguļodami tikai vienu nelielas telpas pusi, ļauj apjaust bezgalīgu un pārsteidzošu lodveida kosmosu.

Kāda viņam atklātos Sala, ja viņš kādu dienu piestātu tās krastā? Spriežot pēc skatuves ainas, ko viņš varēja vērot no savas ložas, kā arī pēc paraugiem, ko bija atradis uz apakšējā klāja, Sala varbūt bija tas Ēdenes dārzs, kur strautos tek piens un medus, pār tiem slīgst augļu pārbagātība un krastos čum un mudž rāmi zvēri? Ko gan citu šajās vistālāko dienvidu salās meklēja drosminieki, kas bija atkuģojuši šurp, izaicinot vētras okeānā, kurš nebūt nebija ne rāms, ne kluss? Vai tad to pašu nevēlējās arī Kardināls, sūtot viņu ceļā ar uzdevumu izdibināt Amariļla noslēpumu: iespēju iedēstīt Francijas lilijas kādā Nezināmā Zemē, kas beidzot apliecinātu, ka nav bijuši tukši visi senie solījumi par laimes ieleju, kuru nav skārusi ne Bābeles grēcīgā lepnība, ne Grēku plūdi, ne sākotnējais Ādama pārkāpums? Ļaudis, kas tur dzīvo, droši vien ir tumši pēc ādas

krāsas, taču ar šķīsti baltām sirdīm, un tiem ir vienaldzīgi zelta kalni un balzama straumes, par kuru sargiem tos pieņemts uzskatīt.

Taču, ja tā, vai, vēlēdamies laupīt Salai jaunavību, Roberto neatkārto paša pirmā grēcinieka kļūdu? Varbūt dievišķā Providence ir vēlējusies nolikt viņu šeit par šķīstu liecinieku skaistumam, kuru viņš nedrīkst traucēt? Un vai tad tieši tā neizpaužas vispilnīgākā mīlestība, kādu viņš jūt pret savu Pavēlnieci: mīlēt iztālēm, atsakoties no īpašnieka lepnuma? Jo vai tad tā ir mīlestība, kas mudina iekarot? Ja Sala atklājas kā viens veselums ar viņa mīlas objektu, tad arī pret Salu viņam jāizrāda tikpat godbijīga atturība, kādu viņš veltīja mīļotajai. Un pat trakā greizsirdība, kas viņu pārņēma ik reizi, kad viņš baiļojās, ka cita acis varētu apdraudēt šo negribīguma svētnīcu, nebija uzlūkojama kā mēģinājums apliecināt savas tiesības, bet gan kā centiens liegt tiesības ikvienam pienākums, kuru mīlestība viņam uzlika kā šī Grāla sargam. Un tāds pats šķīstības pienākums viņam jāsajūt arī pret Salu, un, jo vilinošāki šķitīs tās dāsnie solījumi, jo dedzīgāk viņam būs jāapspiež vēlme tai pieskarties. Tālu no Pavēlnieces un tālu no Salas par abām viņš drīkst tikai runāt, savās vēlmēs saglabājot abas tīras un neskartas, lai savu neskartību tās patiesi varētu saglabāt, vienīgi dabas elementu glāstītas. Ja kaut kur pastāv skaistums, tā vienīgais mērķis ir nosargāt savu bezmērķību.

Vai Sala, ko Roberto redzēja, patiesi bija tāda? Kas viņu iedrošināja šo hieroglifu iztulkot tieši tā? Bija zināms, ka jau kopš pirmajiem kuģojumiem uz šīm salām, kas kartēs bija iezīmētas gauži neprecīzi, tur mēdza pamest dumpiniekus, un salas kļuva par cietumiem, kam restes darinātas no tīra gaisa un kur cietumnieki paši sev kļūst par sargiem un cits citu soda. Tur nenonākt un neizdibināt šo cietumu noslēpumus tas nebija pienākums, drīzāk tiesības izvairīties no nebeidzamām šausmām.

Vai varbūt nē varbūt vienīgā patiesība bija tāda, ka Salas vidū auga Aizmirstības Koks, vilināt vilinādams ar maigām krāsām, un, tā augļus iebaudījis, Roberto beidzot rastu mieru.

Aizmirst, izdzēst it visas atmiņas. Tā viņš aizvadīja šo dienu, šķietami laisks, taču aktīvāks par aktīvu pūliņos atkal kļūt par tabula rasa. Un,

kā jau allaž notiek ar tiem, kas cenšas ko aizmirst, jo vairāk viņš pūlējās, jo dzīvāka kļuva atmiņa.

Viņš praksē pārbaudīja visus paņēmienus, par kuriem savulaik bija dzirdējis. Iztēlojās sevi istabā, kas piekrauta pilnum pilna ar priekšmetiem, kuri viņam kaut ko atgādināja: tur bija viņa dāmas plīvurs, vēstules, kurās viņš, žēlodamies par mīļotās prombūtni, bija padarījis to klātesošu, mēbeles un gobelēni no palasta, kur viņš to bija iepazinis; un tad iztēlojās, kā met visas šīs lietas ārā pa logu, līdz istaba (un līdz ar to arī viņa prāts) bija kaila un tukša. Viņš nopūlējās nemaņā, stiepdams un vilkdams līdz palodzei traukus, skapjus, augstus krēslus un bruņutērpus, taču pretēji solītajam labuma nebija nekāda, jo, kamēr viņš pagurdams ļāvās arvien lielākai nomāktībai, Pavēlnieces tēls daudzkāršojās un vienlaikus no daudziem skatpunktiem vēroja viņa mokas, viltīgi smaidot.

Un galu galā, visu dienu ziedojis krāmu staipīšanai, viņš tā arī neko nebija aizmirsis. Taisni otrādi. Viņš domāja par savu pagātni, bet acu priekšā nemainīgi bija tikai viena aina, proti, Dafiie, un tādējādi kuģis pārvērtās par Atmiņas Teātri, kādus tolaik bija pieņemts būvēt prātā un kur ik līnija, ik nieks viņam atgādināja kādu senāku vai nesenāku epizodi no paša pieredzētā: bugšprits ierašanās uz kuģa pēc katastrofas un apjēga, ka mīļoto nekad vairs neredzēs; satītās buras tās vērojot, viņš ilgi bija sapņojis par Viņu, zaudētu, nelabojami zaudētu; galerija no turienes viņš bija pētījis tālo Salu, domādams par to, cik tālu ir Viņa… Tik daudz pārdomu te bija veltīts Pavēlniecei, ka ikviens kakts šai ūdeņu namā lai arī cik ilgi viņš te paliks vienmēr un ikkatru mirkli atgādinās visu, ko viņš vēlētos aizmirst.

Cik lielā mērā tā ir patiesība, viņš attapa, izgājis uz klāja, cerēdams, ka vējā izvējos arī drūmās domas. Lūk, šis bija viņa mežs, pa kuru viņš varēja pastaigāties, kā jau nelaimīgi mīlētāji mēdz; lūk, viņa mākslotā, caur un cauri izgudrotā daba, Atverpenes namdaru noslīpētie augi, pelēka audekla upes vējā, darvotas alas, astrolābiju zvaigznes. Un, līdzīgi kā mīlētāji, atgriezdamies vietās, kur reiz mīlējuši, saredz mīļoto ikvienā ziedā, ikvienā takā un saklausa lapu šalkoņā, tā, lūk, viņš tagad mirs no mīlas, glāstīdams lielgabala muti….

Vai tad dzejnieki neapdzied savas dāmas, cildinot to rubīnu lūpas, ogļu acis, marmora krūtis un dimanta sirdi? Un, rau, arī viņam ieslodzītam šajās fosilo egļu raktuvēs turpmāk būs tikai minerālas iedabas kaislības, mezglainas tauvas šķitīs esam mīļotās matu cirtas, mirdzošas kniedes atgādinās aizmirstās acis, špigates viņas zobu rindu, no kuras lāso smaržainas siekalas, čerkstoša vinča viņas kaklu, kas izrotāts ar kaņepājiem, un viņš atradīs mieru, ļaudamies ilūzijai, ka vienmēr ir mīlējis kāda automātu meistara darinājumu.

Tūlīt gan viņš nožēloja, ka ar tik cietu sirdi bija iztēlojies viņu lik cietu, un teica sev, ka, pārvērzdams akmenī viņas vaibstus, pārakmeņo arī savu iekāri, kuru taču vēlas saglabāt dzīvu un neapremdētu, un, tā kā tostarp jau bija satumsis vakars, pievērsa acis plašajai, neatšifrējamu zvaigznāju izraibinātajai debesu ielejai. Vienīgi vērojot debesu ķermeņus, var domāt gana debešķīgas domas, kādas piedien tam, kurš saskaņā ar pašu debesu gribu ir notiesāts mīlēt visdebešķīgāko no cilvēciskajām būtnēm.

Mežu valdniece, kas, baltās drānās tērpusies, lej rēnu gaismu pār biezokņiem un apsudrabo laukus, vēl nebija parādījusies pie Salas augstākās virsotnes, ap kuru tinās sērīga tumsaļ taču pārējā debesu daļa bija gaiša un pārskatāma, un tālākajā dienvidrietumu malā, vēl aiz lielākās zemes, vien sprīža tiesu virs ūdeņiem viņš pamanīja zvaigžņu skupsnu, ko atpazīt bija iemācījis doktors Bērds: tas bija Dienvidu Krusts. Un Roberta atcerējās vīziju, kas viņu bija apbūrusi bērnībā, kad mājskolotājs karmelīts bija licis iemācīties no galvas dažus pantus no kāda visu aizmirsta dzejnieka darba: svētceļnieks, izstaigājis aizkapa valstības, iznirst virszemē šajā nevienam nezināmajā pasaules malā un ierauga šīs četras zvaigznes, ko iepriekš redzējuši vienīgi pirmie (un pēdējie) Paradīzes Dārza iemītnieki.

11. APDOMĪBAS MĀKSLA

Vai viņš tās redzēja tāpēc, ka vētra viņu tiešām bija aizskalojusi pie pašiem Ēdenes vārtiem, vai tāpēc, ka no kuģa dzīlēm bija izniris kā no elles lūkas? Varbūt vienlīdz patiesi bija abi izskaidrojumi. Kuģa katastrofa, kuras dēļ viņš tagad bija spiests vērot citādas dabas izrādi, bija izglābusi viņu no tās Pasaules Elles, kurā viņš bija iekļuvis, kad Kasāles dienās zaudēja bērnības ilūzijas.

Roberto joprojām bija tur un jau neskaidri apjautis, ka vēsture ir daudzu untumu un neizprotamu, ar Valstiskiem Apsvērumiem pamatotu intrigu savijums, kad Sensavēns viņam lika saprast, ka lielā pasaules mašīna ir neuzticama un tai ar savām nekrietnībām nemitīgi uzbrūk Gadījums. Dažu dienu laikā bija pienācis gals pusaudzības sapnim par varoņdarbiem, bet pie tēva Emanuēles bija atklājies, ka tikpat dedzīgi var nodoties arī varoņvārdiem un visu mūžu veltīt nevis cīņai ar milzi, bet pūliņiem sadomāt pārmērīgi daudzus apzīmējumus pundurim.

Izgājis no klostera, Roberto piesitās pavadīt Saietas kungu, kurš savukārt vēlējās izvadīt Salasara kungu ārā no pilsētas, un tā, dodoties uz vārtiem, visi trīs kādu gabalu gāja pa bastioniem.

Abi kungi aizrautīgi slavēja tēva Emanuēles mašīnu, un Roberto naivi apvaicājās, kāds gan labums no visas šīs zinātnes kara laikā un kā tā var grozīt aplenkuma likteni.

Salasara kungs iesmējās. "Mans jaunais draugs," viņš teica, "mēs visi esam šeit pēc dažādu monarhu gribas un gādājam, lai šis karš beigtos tā, kā prasa gods un taisnība. Taču mūsu laikos zvaigžņu gaitu ar

zobenu ietekmēt vairs nevar. Ir pagājis laikmets, kad dižcilši izraudzījās sev karaļus; tagad karaļi izraugās sev dižcilšus. Savulaik dzīve galmā nozīmēja tikai tā brīža gaidīšanu, kad dižciltīgs vīrs savu dižciltību varēs apliecināt kaujas laukā. Bet šodien visi tie kungi, ko redzat tur," viņš norādīja uz spāņu teltīm, "un tāpat tur," viņš pamāja uz franču apmešanās vietu, "šajā karā piedalās, tikai gribēdami drīzāk atgriezties savā dabiskajā vidē, proti, galmā. Un galmā, mans draugs, neviens vairs nesacenšas, lai līdzinātos savam valdniekam visos tikumos, tagad tur mēdz sacensties tikai par valdnieka labvēlību. Šodien Madridē var sastapt arī tādus augstmaņus, kas savu mūžu nav izvilkuši zobenu no maksts un pilsētu nekad nepamet, jo, kamēr viņi cīnītos par slavu un rītu putekļus kaujas laukos, pilsēta piederētu naudīgajiem pilsoņiem un tiem jaunajiem aristokrātiem, kas titulus ieguvuši ar amatiem, tiem ļaudīm, ko mūsdienās ikviens monarhs vērtē visnotaļ augstu. Un kareivim neatliek nekas cits, kā atmest drošsirdību un sekot apdomībai."

"Apdomībai?" pārvaicāja Roberto.

Salasars mudināja viņu palūkoties uz līdzenumu. Abas puses bija iesaistījušās negribīgās sadursmēs, un ik pa laikam putekļu mākoņi uzvirmoja gaisā no minēšanas tuneļu galiemļ kur krita lielgabalu lodes. Ziemeļrietumu pusē imperiāli stūma tā sauktos bruņuratus: pamatīgus vāģus, kam sānos bija pierīkoti sirpji, bet priekšpusē izbūvēta biezu akmensozola dēļu siena, kas nostiprināta ar kniedētām dzelzs stīpām. Šajā sienā bija šaujamlūkas, no kurām rēgojās spingardes, kulevrīnas un arkebūzas, un no sāniem bija saredzami landsknehti, kas tur iekšā bija nocietinājušies. Uz priekšu draudīgus stobrus paslējusi, uz sāniem papletusi ne mazāk draudīgus asmeņus, ķēdes čīkstinādama, mašīna laiku pa laikam no vienas vai citas rīkles izpūta pa uguns mutulim. Skaidrs, ka ienaidnieki vēl nedomāja likt to lietā visā nopietnībā, jo šādu ierīci parasti izmanto pie pašiem mūriem, kad mīnas savu darbu jau paveikušas, bet tikpat skaidrs bija arī tas, ka mašīna tiek izrādīta, lai iedvestu šausmas aplenktajiem.

"Redzat," teica Salasars, "kara iznākumu izšķirs mašīnas, vienalga bruņurati vai mīnēšanas ejas, kas arī tām pieskaitāmas. Daži mūsu

drosmīgie biedri abās karotāju pusēs, kuri jau ir braši vērsuši savas krūtis pret ienadnieku, tā nerīkojās, lai gūtu uzvaru, bet gan gribēdami izpelnīties reputāciju, ko vēlāk izmantot galmā, kas gan ies secen tiem, kuri kļūdas pēc zaudēja dzīvību. Visdrosmīgākie no viņiem bija un būs arī gana gudri, lai izvēlētos skaļus un pamanāmus pasākumus, neaizmirsdami visu rūpīgi aprēķināt un samērot risku ar izdevīgumu…"

"Mans tēvs…" iesāka Roberto, ko bāreņos bija atstājis varonis, kurš nebija rēķinājis neko. Salasars viņu pārtrauca: "Jūsu tēvs patiešām bija pagājušo laiku cilvēks. Nedomājiet, ka es šo pagājību neapraudu, tomēr vai ir vērts veikt pārdrošu varoņdarbu, ja tik un tā pēcāk par skaistu atkāpšanos runās vairāk nekā par varenu uzbrukumu? Vai jūs pats tikko neredzējāt kara mašīnu, kas ir gatava aplenkuma likteni izšķirt daudz pārliecinošāk, nekā savulaik to darīja zobeni? Un vai tad jau pirms daudziem gadiem zobeni nav pakāpušies malā, atvēlot savu vietu arkebūzām? Mēs joprojām nēsājam kirasas, taču kurš katrs salašņa vienas dienas laikā var iemācīties, kā izšaut caurumu pat dižā Bajarda bruņās."

"Bet kas tad atlicis dižciltīgam vīram?"

"Gudrība, sinjor della Grīva. Panākumi vairs nav saules krāsā, tagad tie nobriest mēnesnīcā, bet neviens taču nav teicis, ka visu lietu radītājam debesu otrais spīdeklis nebūtu tikpat mīļš kā pirmais. Arī Jēzus Getzemenes olīvdārzā pārdomām nodevās nakti."

"Taču lēmumu viņš pieņēma, paklausot visvaronīgākajam no tikumiem, turklāt bez apdomības…"

"Bet neviens no mums nav Mūžīgā Tēva pirmdzimtais Dēls, mēs esam laicīgās pasaules bērni. Kad šis aplenkums būs galā, ko jūs darīsiet, sinjor della Grīva, ja neviena no mašīnām nebūs laupījusi jums dzīvību? Vai tiešām atgriezīsieties lauku īpašumos, kur neviens nekad jums nedos iespēju apliecināt, ka esat sava tēva cienīgs dēls? Jūs tikai dažas dienas esat pavadījis kopā ar Parīzes kungiem, taču šķiet, ka viņu paražas jūs jau ir savaldzinājušas. Jūs gribēsiet izmēģināt laimi lielpilsētā, taču jums jāzina, ka tieši tur vajadzēs likt lietā to drosmes un lepnuma auru, ko būsiet iemantojis ilgajā bezdarbībā aiz šiem mūriem. Arī jūs meklēsiet laimi, bet, lai to iegūtu, jums vajadzēs būt gana veiklam. Šeit jūs esat

iemācījies izvairīties no musketes lodes, tur jums vajadzēs iemācīties, kā izvairīties no skaudības, greizsirdības, plēsonīgas alkatības, un vajadzēs cīnīties, izmantojot tos pašus ieročus, ko liks lietā jūsu ienaidnieki, proti, visi. Tāpēc uzklausiet mani. Jūs jau pusstundu cenšaties mani pārtraukt un izklāstīt savus uzskatus, un, lai arī tēlojat, ka vēlaties mani izjautāt, patiesībā gribat tikai pierādīt, ka es maldos. Nekad vairs tā nedariet-jo sevišķi, ja runājat ar tiem, kam pieder vara. Reizēm gadīsies, ka pārmērīga paļaušanās uz paša aso prātu un vēlēšanās apliecināt patiesību mudinās jūs dot labus padomus tiem, kas ieņem augstāku stāvokli. Nekad tā nedariet! Ikviena uzvara izraisa naidu uzvarētajā, un uzvaru pār savu kungu cenšas izcīnīt tikai muļķis vai tas, kurš pats vēlas sev kaitēt. Valdītāji grib, lai viņiem palīdz, bet nevēlas tikt pārspēti. Taču esiet apdomīgs arī ar līdziniekiem. Nepazemojiet viņus ar saviem tikumiem. Nekad nerunājiet par sevi: jūs vai nu sevi slavinātu, un tā būtu tukša augstprātība, vai arī sevi nopeltu, un tas būtu dumji. Labāk ļaujiet, lai citi atklāj, ka jums piemīt kāds piedodams trūkums, jo tad skaudība viņus grauzīs, nodarot jums mazāku kaitējumu. Jums jābūt dižam, taču reizēm jāprot izskatīties niecīgam. Strauss necenšas pacelties gaisā, lai nevajadzētu smagi krist citiem par apsmieklu, un savu spalvu skaistumu viņš atklāj pamazām. Un, galvenais, ja jūs pārņems kaislības, nekad tās neizrādiet, lai arī cik cēlas jums tās liktos. Neļaujiet kuram katram ieskatīties jūsu sirdī. Apdomīga un piesardzīga klusēšana ir visdrošākais gudrības šķirsts."

"Kungs, jūs man mēģināt iegalvot, ka dižciltīga vīra pirmais pienākums ir apgūt izlikšanās māku!"

Smaidot iejaucās sinjors della Saieta: "Redziet, dārgais Roberto, senjors de Salasars nebūt neapgalvo, ka gudrajam jāi/liekas. Ja pareizi sapratu, viņš teica, ka gudram vīram jāiemācās nevis izlikt uz āru, bet paturēt pie sevis. Izliekoties tiek izrādīts neesošais, bet pie sevis gan patur to, kas ir. Ja jūs lielāties ar to, ko neesat paveicis, jūs melīgi izliekaties, turpretī, ja neuzkrītoši noklusējat to, ko esat paveicis, jūs neizliekaties, jūs tikai lieki nekrītat acīs. Visaugstākais tikums ir visu tikumu apslēpšana. Salasara kungs jums māca, kā būt tikumīgam apdomīgi, jeb tādu

tikumību, kura nekādi nav pretrunā ar apdomību. Kad pirmais cilvēks atvēra acis un apjēdza savu kailumu, tas tūdaļ paslēpās pat no sava Radītāja, un tādējādi vēlme slēpt un slēpties dzima gandrīz vienlaikus ar pašu pasauli. Apslēpt nozīmē izklāt šķidrautu, kas austs no godīgas tumsas, un tas nevis rada melus, bet sniedz patvērumu un atelpu patiesajam. Roze mums šķiet tik skaista, jo vismaz pirmajā mirklī mūsu acīm apslēpj, ka ir tik zudīga, un, lai arī par mirstīgo skaistumu ir pieņemts teikt, ka tas ir pārpasaulīgs, patiesībā tas nav nekas cits kā līķis, ko pagaidām slēpj jaunības labvēlība. Šajā dzīvē ne vienmēr jābūt vaļsirdīgiem, un tās patiesības, kuras mums pašiem rūp visvairāk, drīkst atklāt tikai pa pusei. Apslēpšana nav krāpšana. Tā ir māksla nerādīt lietas tādas, kādas tās ir. Grūta un sarežģīta māksla, kurā panākumus var gūt vienīgi tad, ja citi nepamana, ka esam lieli tās meistari. Ja cilvēks kļūst slavens ar savu izlikšanās māku gluži kā aktieris, visi zina, ka viņš nebūt nav tāds, kādu tēlo. Turpretī par izciliem slēpšanas un slēpšanās meistariem, kādu vienmēr ir bijis daudz, neviens neko nezina."

"Un ņemiet vērā," piebilda Salasara kungs, "ka, mudinot jūs apslēpt slēpjamo, neviens jūs nemudina klusēt kā nelgām. Gluži otrādi. Jums vajadzēs iemācīties ar atjautīgiem vārdiem panākt to, kas nav sasniedzams ar atklātiem; un pasaulē, kur visaugstāk tiek vērtēts šķitums, vajadzēs apgūt māku veikli likt lietā visus daiļrunas paņēmienus un aust vārdus no zīda. Bultas caururbj miesu, bet tieši tāpat vārdi var caururbt dvēseli. Padariet par savu dabisko iedabu to, kas tēva Emanuēles mašīnā ir mehāniska māksla."

"Bet, kungs," teica Roberto, "tēva Emanuēles mašīna man šķita tāda Atjautīgā Gara atveids, kurš tiecas nevis ievainot vai pavedināt, bet gan izdibināt un paust sakarības starp lietām, tādējādi kļūstot par jaunu patiesības rīku."

"Tā tas ir satiksmē ar filosofiem. Bet ar muļķiem izmantojiet Atjautu, lai tos pārsteigtu, un jūs gūsiet piekrišanu. Ļaudīm patīk, ka viņus pārsteidz. Laikos, kad jūsu likteni un laimi izšķir galma salonos, nevis kaujas laukos, veiksmīgi izteikumi sarunā var nest labākus augļus nekā drosmīgs uzbrukums kaujā. Apdomīgs vīrs ar elegantu frāzi prot izkļūt

no katriem sarežģījumiem, un mēle tam ir viegla kā spalva. Gandrīz visu šajā pasaulē var apmaksāt ar vārdiem."

"Jūs gaida pie vārtiem, Salasar," teica Saieta. Un tā beidzās šī Roberto negaidītā dzīves un gudrības mācībstunda. Tā nepacilāja Roberto garu, tomēr viņš jutās pateicīgs abiem skolotājiem, kas bija izskaidrojuši daudzus sava laika noslēpumus, par kuriem La Grīvā neviens viņam neko nebija teicis.

12. DVĒSELES KAISLĪBAS

Un tieši tad, kad bija sabrukušas visas ilūzijas, Roberto krita par upuri mīlas neprātam.

Valdīja jūnija beigu tveice, un pirms dienām desmit bija paklīdušas pirmās baumas, ka spāņu nometnē kādu vīru esot nogalējis mēris. Pilsētā sāka aptrūkties munīcijas, kareivji dienas devā saņēma vairs tikai četrpadsmit unces melnas maizes, un, lai dabūtu no kasāliešiem pinti vīna, vajadzēja maksāt jau trīs florīnus, kas pēc vērtības atbilda divpadsmit reāliem. Salasars bija vairākkārt ieradies pilsētā un Saieta tikpat daudz reižu devies uz pretinieku nometni, lai vienotos par izpirkuma naudu, kas maksājama par cīņās sagūstītajiem pretējās puses virsniekiem, un izpirktajiem bija jāapņemas vairs neķerties pie ieročiem. Un jau atkal daudz tika runāts par to kapteini, Madzarīni, kura karjera diplomātiskajā pasaulē uzņēma arvien lielāku ātrumu un kuram pāvests bija uzticējis sarunu vešanu.

Daža laba cerība, dažs labs izbrukums vai uzbrukums, savstarpēja izrakto eju postīšana tā risinājās šis kūtrais aplenkums.

Gaidot, kamēr sarunās tiks panākts kāds risinājums vai ieradīsies palīgu armija, visu kareivīguma gars noplaka. Daži kasālieši nolēma doties ārpus mūriem un nopļaut tos labības laukus, kam laimīgā kārtā bija izdevies paglābties no pajūgiem un zirgiem, un viņi strādāja, nelikdamies ne zinis par gurdenajiem muskešu šāvieniem, ko no tālienes raidīja spāņi. Taču ne visi izgāja laukos neapbruņoti: Roberto ievēroja liela auguma, rudu zemnieku meiču, kura laiku pa laikam pārstāja zibināt sirpi, noliecās starp vārpām, pacēla musketi, kā vecs zaldāts lika tās laidi pie

sasārtušā vaiga un šāva uz tiem, kas traucēja darbu. Šīs kareivīgās Cereras šāvieni aizdeva spāņiem dusmas, un viņi atbildēja uz uguni, un kāda lode, garām skrienot, viegli ievainoja zemnieces delma locītavu. Nu ar asiņojošu roku meiča atkāpās uz pilsētas pusi, taču arī atkāpdamās viņa ik pa brīdim pielādēja musketi un šāva atkal un atkal, nez ko izkliegdama ienaidniekiem. Kad viņa jau bija pie pašiem mūriem, daži spāņi viņu nolamāja: "Puta de los franceses!" Uz ko viņa atbildēja: "Jā, esmu mauka frančiem, tak ne jums!"

Šis lepni jaunavīgais stāvs, šī raženā skaistuma un kareivīgā niknuma kvintesence, ko savādi papildināja un pat izrotāja nojausma par nekaunīgu vaļību, ar kādu to apveltīja spāņu lamas, uzkurināja pusaudža jutekļus.

Šai dienā Roberto izstaigāja Kasāles ielas krustām šķērsām, cerēdams vēlreiz ieraudzīt redzēto; viņš izjautāja zemniekus un uzzināja, ka meiteni, pēc dažu domām, sauc Anna Marija Novariete, bet, cituprāt, viņas vārds ir Frančeska. Kādā ostērijā viņam pastāstīja, ka meičai esot divdesmit gadi, viņa esot ieradusies no laukiem un pinoties ar kādu franču kareivi. "Frančeska ir skuķis uz goda," zīmīgi smīnēdami, teica zinātāji, un tas, ka mīļotajai atkal ir veltīti visai divdomīgi cildinājumi, Roberto acīs viņu darīja vēl iekārojamāku.

Vienu vakaru dažas dienas vēlāk, iedams garām kādai mājai, Roberto viņu pamanīja tumšā pirmā stāva istabā. Meitene sēdēja pie atvērta loga, lai izbaudītu vieglo vējiņu, kas pūlējās kliedēt spiedīgo tveici, un viņas seju apspīdēja turpat pie palodzes novietota lampa, kas no ielas nebija saskatāma. Pirmajā mirklī Roberto viņu neatpazina, jo skaistās matu cirtas nu bija savītas kopā uz pakauša un tikai pāris smalku skrudžu krita pār ausīm. No āra bija redzama tikai mazliet pieliektā seja tikai nevainojami tīrs ovāls, uz kura kā sīkas pērlītes mirdzēja dažas sviedru lāses, un likās: puskrēslu izgaismo šī seja, nevis kāds cits gaismeklis.

Viņa pie zema galdiņa strādāja ar šuvekli un bija tam pievērsusi tik ciešu skatienu, ka nemaz nemanīja jaunekli, kurš, atkāpies un pieplacis pie ielas pretējās puses sienas, slepus viņu pētīja. Roberto sirds krūtīs

sitās kā veseris, kad viņš vēroja meitenes augšlūpu, virs kuras kā liega ēna vidēja gaišas pūciņas. Pēkšņi viņa pacēla roku, kas staroja vēl bālāka nekā seja, un pielika pie mutes melnu diegu, tad, atklājot baltus zobus, pavēra sarkanās lūpas un pārkoda pavedienu vienā kodienā kā maiga plēsoņa, apmierināti pasmaidot par savu maigo nežēlību.

Roberto būtu gatavs nostāvēt tur visu nakti, tik tikko spēdams ievilkt elpu, ko smacēja gan bailes likt pamanītam, gan stindzinošā iekāres degsme. Taču jau pēc brīža meitene nodzēsa lampu un vīzija pagaisa.

Nākamajās dienās viņš pa šo ielu staigāja bieži, bet meiteni vairs neredzēja, tas ir, redzēja tikai vienreiz un šai pašā reizē nebija īsti pārliecināts, vai tā tiešām ir viņa, jo meitene sēdēja ar nodurtu galvu, atklājusi skatienam kailu, sārtu skaustu, un biezo matu kritums aizsedza viņas seju. Aiz muguras viņai stāvēja matrona, kas pa šīm lauvas cienīgajām krēpēm kuģoja ar smalku ķemmi un ik pa brīdim nolika šo rīku malā, lai ar pirkstiem satvertu sīku, bēgošu radībiņu un tūliņ ar klusu knikšķi nospiestu starp nagiem.

Lai gan Roberto šādi ieskāšanas riluāli nebija nekas jauns, tagad viņš pirmoreiz saskatīja šīs nodarbes skaistumu un iztēlojās, kā varētu laist rokas caur rudā zīda straumēm, piespiest pirkstgalus pie sārtā skausta, skūpstīt katru pašķirto celiņu un izkaut mirmidoniešu pulkus, kas tur neaicināti iemājojuši.

Tak drīz vien viņam nācās brīnumaino ainu pamest, jo pa ielu tuvojās bars trokšņainu salašņu, un tā bija pēdējā reize, kad šis logs viņam dāvāja mīlas gleznas.

Citās pēcpusdienās un citos vakaros viņš tur redzēja to pašu matronu un citu meiteni, bet savu mīļoto ne. Un secināja, ka tās nav viņas mājas, drīzāk kādas radinieces nams, kur viņa iegriezusies tikai apdarīt kādus darbus. Kur meitene meklējama, viņam neizdevās izdibināt vēl daudzas dienas.

Mīlas ilgas ir reibinošs dzēriens, kas vēl jo stiprāks kļūst, ja to ielej kāda drauga ausīs, un arī Roberto, blandīdamies pa Kasāles ielām, savu stāvokli nespēja noklusēt Sensavēnam. Viņš izstāstīja savus pārdzīvojumus

tukšas lielības dzīts, jo ikviens mīlētājs izgreznojas ar savas iemīļotās daiļumu un pats par šo daiļumu ir nešaubīgi pārliecināts.

"Tātad esat iemīlējies," visai vienaldzīgi attrauca Sensavēns. "Tas nav nekas jauns. Laikam jau cilvēkiem atšķirībā no dzīvniekiem mīlestība sagādā kādu iepriecinājumu."

"Vai dzīvnieki nemīl?"

"Nē, tik vienkāršas mašīnas nemīl. Ko dara ratu riteņi uz nogāzes? Ripo lejā. Mašīna ir smagums, un smagums tiecas lejup, un tas atkarīgs tikai no aklās nepieciešamības, kura to dzen šajā virzienā. Līdzīgi ir ar dzīvniekiem: tie tiecas uz kopošanos un nenorimst, līdz nav to panākuši."

"Bet vai tad jūs vakar man neteicāt, ka arī cilvēki ir mašīnas?"

"Jā, bet cilvēciskā mašīna ir daudz sarežģītāka par minerālo un dzīvniecisko, turklāt tai baudu sagādā svārstības."

"Kā to saprast?"

"Tā, ka jūs mīlat, un tātad vienlaikus iekārojat un neiekārojat. Mīlestība cilvēku padara par ienaidnieku sev pašam. Jūs baidāties, ka mērķis sasniegts var sagādāt jums vilšanos. Jūs tīksmināties in lintine, kā saka teologi, izbaudāt vilcināšanos."

"Nē, nav taisnība, es… es viņu gribu tūlīt!"

"Ja tā būtu taisnība, jūs aizvien vēl būtu tikai prasts lauķis. Taču jums piemīt gars. Jūs jau būtu viņu paņēmis, ja vien gribētu, un tad jūs būtu brutāls lops. Nē, jūs vēlaties, lai jūsu iekāre uzliesmo spožāk un lai tostarp iekārē iedegas arī viņa. Un, ja viņas iekāre iekvēlotos tik stipri, ka viņa būtu gatava ļauties jums tūlīt, iespējams, jūs viņu vairs negribētu. Mīlestība uzplaukst gaidās. Un Gaidas pa Laika plašajiem laukiem dodas pie Izdevības."

"Bet ko lai es tikmēr daru?"

"Bet… viņa vēl neko nezina, un esmu spiests atzīties, ka man ir grūti viņai tuvoties…"

"Uzrakstiet viņai vēstuli un pastāstiet par savu mīlestību."

"Bet es nekad neesmu rakstījis mīlestības vēstules! Patiesībā, man kauns teikt, bet es vispār nekad neesmu rakstījis nevienu vēstuli."

'Aplidojiet viņu."

"Kad dabas spēki ir par niecīgu, mēs vēršamies pie mākslas. Es jums to nodiktēšu. Dižciltīgs vīrs bieži gūst prieku, sacerot vēstules dāmai, kuru nekad nav redzējis, un es neesmu izņēmums. Pats nemīlēdams, es par mīlestību protu runāt labāk nekā jūs, kam mīlestība laupījusi valodu."

"Bet es domāju, ka ikviens cilvēks mīl citādi… Tāda vēstule būtu mākslīgs sagudrojums."

"Izklāstot viņai savu mīlestību pilnīgā vaļsirdībā, jūs izklausītos pēc neaptēsta mūlāpa."

"Bet es sacītu patiesību…"

"Patiesība ir vienlīdz skaista un kautrīga jaunava, tāpēc tā vienmēr staigā ievīstījusies apmetnī."

"Bet es vēlos izstāstīt savu mīlestību, nevis to, kuru aprakstītu jūs!"

"Nūja, taču jums jātēlo, lai jūsu jūtas skanētu ticami. Pilnība nav sasniedzama bez mākslas pulējuma."

"Bet viņa saprastu, ka vēstulē nav runāts par viņu."

"Nebaidieties. Viņa noticēs, ka ikviens vārds pēc mēra ir piemeklēts tieši viņai. Tāpēc sēdieties un rakstiet. Pagaidiet vienīgi, līdz atrodu iedvesmu."

Sensavēns riņķoja pa istabu raksta Roberto -, itin kā atdarinādams bites lidojumu mājup pie medus kārēm. Viņš gandrīz dejoja, un viņa acis klīda visriņķī, kā gribēdamas gaisā izlasīt neuzrakstītās vēstules tekstu. Tad viņš sāka.

"Mana Pavēlniec…"

"Pavēlniece?"

"Kā tad jūs vēlētos viņu uzrunāt? Paklau, tu, Kasāles rudā slampa?"

"Puta de los franceses," neviļus nomurmināja Roberto, satriekts, ka Sensavēns, jokus dzīdams, ir nonācis tik tuvu ja ne patiesībai, tad vismaz apmelojumiem.

"Ko jūs teicāt?"

"Neko. Lai būtu. Pavēlniece. Un tālāk?

"Mana Pavēlniec, Visuma brīnumainajā arhitektūrā jau kopš Radīšanas pirmās dienas ir bijis ierakstīts, ka es Jūs sastapšu un iemīlēšu.

Taču, kopš esmu uzrakstījis šīs vēstules pirmo rindu, jūtu, ka mana dvēsele kūsā un plūst pāri ar tādu spēku, ka pametīs manas lūpas un rakstāmspalvu, iekams būšu to pabeidzis."

"…pabeidzis. Šaubos, vai tas būs saprotami kādai, kura…"

"Jo vārdos spuraināks un grūtāk izprotams ir patiess izteikums, jo augstāk tas tiek vērtēts, un, jo lielākas pūles ir prasījusi atklāsme, jo vairāk tā tiek cienīta. Tāpēc pacelsim toni vēl mazliet augstāk. Un teiksim: Kundze, mana Pavēlniec…"

"Atkal?"

"Jā. Dāmai, kura ir tik daiļa kā Alsidiāna, bez šaubām, tāpat kā šai Varonei, ir vajadzīgs nepieejams mājoklis. Un man šķiet, Jūs ar burvestības spēku esat aizgādāta uz citurieni un Jūsu valstība ir pārvērtusies par otru Peldošo salu, kuru manu nopūtu vējš dzen arvien tālāk no manis, lai arī kā es nopūlētos piekļūt tai tuvāk, un nu Jūsu miteklis ir antipodu novads, krasts, kur piestāt liedz ledus kalni… Jūs izskatāties apjucis, Grīva. Vai, jūsuprāt, šie vārdi vēl ir pārāk piezemēti?"

"Nē, es… gribētu apgalvot taisni pretējo."

"Nebaidieties," viņu pārpratis, atteica Sensavēns, "tālāk netrūks arī pretstatu kontrapunktu. Turpināsim. Varbūt Jūsu pievilcība dod Jums tiesības allaž palikt tālai, kā jau tas Dieviem pieklājas. Bet vai tad Jūs nezināt, ka Dievi labprāt pieņem vismaz upuru dūmus, ko mēs šeit, lejā, dedzinām viņiem par godu? Tāpēc neatraidiet manu pielūgsmi: skaistums un mirdzums Jums piemīt visaugstākajā pakāpē, un Jūs padarītu mani par bezdievi, liedzot Jūsu veidolā pielūgt divus no augstākajiem dievišķuma atribūtiem… Nu, vai tagad skan labāk?"

Ap šo mirkli Roberto nodarbināja vairs tikai jautājums, vai vēstules saņēmēja maz prot lasīt. Ja šis bastions tiks pārvarēts, ikkatrs izlasītais vārds, viņu noteikti apreibinās, jo pat viņš, šos vārdus uz papīra likdams, jau jutās apreibis.

"Mans Dievs," viņš noteica, "viņai vajadzētu zaudēt prātu."

"Viņa to zaudēs. Rakstiet tālāk. Kad savu brīvību pasniedzu Jums kā dāvanu, savu sirdi es nebūt nezaudēju un tagad redzu, ka kopš tā laika mana sirds ir augusi arvien lielāka un daudzkāršojusies, it kā ar

vienu vien man nepietiktu, lai Jus mīlētu, un dzirdu, kā tās nevaidamie puksti atbalsojas visās manu asiņu dzīslās…"

"Ak Dievs…"

"Nezaudējiet mieru. Šobrīd jūs par mīlestību runājat, nevis mīlat. Mana Kundze, atvainojiet izmisuša cilvēka neapvaldīto jūtu izpausmi vai, labāk, nē, neliecieties par to ne zinis, jo vai tad valdniekiem kādreiz ir vajadzējis satraukties par savu vergu nāvi. Jā, man jāatzīst, ka mans liktenis ir apskaužams, jo Jūs esat pacentusies izraisīt manu postu, un, ja pagodināsiet mani un veltīsiet man vismaz savu naidu, es jutīšos laimīgs, zinādams, ka neesmu Jums vienaldzīgs. Un tādējādi nāve, ar kuru domājat mani sodīt, man kļūs par iepriecinājumu. Jā, nāve! Ja mīlestība nozīmē apjēgsmi, ka divas dvēseles ir radītas, lai būtu vienotas, brīdī, kad viena no tām apjauš otras bezjūtību, tai neatliek nekas cits, kā nomirt. Un tieši to, vēl mājodama lai arī īslaicīgi manā ķermenī, vēlas Jums pavēstīt mana dvēsele, kas no miesas mājām lēnām raisīdamās, sūta Jums šo ziņu."

"…no miesas mājām lēnām raisīdamās?"

"Sūta Jums šo ziņu."

"Ļaujiet man atvilkt elpu. Man galva deg kā ugunīs…"

"Savaldieties. Nejauciet mīlestību ar mākslu."

"Bet es viņu mīlu! Mīlu! Saprotat?"

"Toties es nemīlu. Un tieši tāpēc jūs uzticējāties man. Rakstiet, par viņu nedomājot. Domājiet, piemēram, par Tuāra kungu…"

"Nu vai ziniet?!"

"Nerādiet nu tik niknu vaigu. Galu galā viņš ir izskatīgs vīrietis. Labi, rakstiet tālāk. Kundze…"

"Atkal?"

"Atkal. Kundze, turklāt man lemts mirt aklam. Vai tad Jūs neesat manas acis pārvērtusi par diviem alambikiem, lai tajos pārtvaicētu manu dzīvību? Un kāpēc gan es degu vēl karstākās ugunīs, jo vairāk valguma sariešas manos plakstos? Varbūt tēvs manu miesu darinājis nevis no tiem māliem, no kuriem tika mīcīts pirmais cilvēks, bet gan no kaļķiem, un tāpēc ūdens, ko izraudu, mani saēd. Un kāpēc gan, caurcaurēm saēsts,

joprojām esmu dzīvs un atrodu aizvien jaunas asaras, kam mani deldēt vēl vairāk?"

"Vai tas nav pārspīlēti?"

"Diženos brīžos ari domām jābūt diženām."

Nu jau Roberto vairs neko neiebilda. Viņam šķita, ka viņš pats pārvērties par savas vēstules daiļo adresāti un izjūt visu, ko, šīs lappuses lasot, pienāktos izjust viņai. Sensavēns diktēja tālāk.

"Pametot manu sirdi, Jūs tajā atstājāt kādu nekaunīgu iemītnieku, proti, savu tēlu, kas tagad apgalvo, ka tam esot vara pār manu dzīvību un nāvi. Bet Jūs pati attālinājāties no manis, tāpat kā valdnieki mēdz steigties prom no bendes darbavietas, lai nevajadzētu uzklausīt lūgumus pēc žēlastības. Ja manai dvēselei un manai mīlai pastarajā brīdī ir jāpārvēršas divās tīrās nopūtās, mirdams es pazemīgi lūgšu Agoniju, lai tā kā pēdējo man ļauj izdvest mīlestību, un tādējādi es pasniegšu Jums savu pēdējo dāvanu un paveikšu brīnumu, ar kuru Jūs varēsiet lepoties, jo pēc Jums ilgpilnu nopūtu būs raidījis jau miris ķermenis."

"Miris ķermenis. Viss?"

"Nē, ļaujiet padomāt. Vēl vajadzētu nobeigumu ar kādu izteiksmīgu savādību…"

"Ar ko?"

"Ar tādu prāta gājienu, kas šķietami izsaka nedzirdētu sakarību starp diviem objektiem, kurus neviens nemūžam neiedomātos sasaistīt, un tad, vērojot šo jauko gara spēli, laimīgi tiek zaudētas ikkatras bailes no aprakstīto lietu būtības."

"Es nesaprotu…"

"Nekas, gan sapratīsiet. Tā, tagad pavērsīsim visu pretējā virzienā, jo jūs taču vēl neesat miris, tāpēc varam dot viņai iespēju steigties mirstošajam palīgā. Rakstiet! Varbūt Jūs, mana Pavēlniec, vēl varētu mani glābt. Es Jums atdāvināju savu sirdi. Bet kā lai es dzīvoju bez dzīvības galvenā dzinuļa? Es neprasu savu dāvanu atpakaļ, jo, tikai būdama gūstā pie Jums, mana sirds bauda saldāko no brīvestībām, taču es Jūs lūdzu atsūtīt man pretī Jūsējo, un es galvoju, ka nekur citur tā nerastu tabernākulu, kas to uzņemtu ar vēl lielāku prieku un godbijību. Jums, lai dzīvotu, divas

sirdis nav vajadzīgas, un manējā par Jums pukst tik stipri, ka var Jums nodrošināt vismūžīgāko no visām kvēlēm."

Tad Sensavēns straujā puspagriezienā paklanījās kā aktieris, kurš gaida aplausus: "Nu, vai nav skaisti?"

"Skaisti? Man tas viss drīzāk šķiet… kā lai saka… smieklīgi. Vai jūs neiztēlojaties šo savu Pavēlnieci skraidām pa Kasāles ielām, lai pieņemtu un atdāvinātu sirdis, līdzīgi kā ar savu kungu rīkojumiem šaudās ieročnesēji?"

"Vai jūs domājat, ka viņa iemīlēs vīru, kas runā kā kurš katrs pilsētnieks? Parakstieties un aizzīmogojiet!"

"Bet es nedomāju par dāmu. Es iedomājos: ja viņa vēstuli kādam parādītu, es nomirtu no kauna."

"Viņa to nevienam nerādīs. Vēstuli viņa glabās pie krūtīm un katru nakti pie savas gultas iedegs sveci, lai to pārlasītu un apbērtu skūpstiem. Parakstieties un aizzīmogojiet."

"Bet iztēlosimies es to saku tikai piemēra pēc -, ka viņa nemaz neprot lasīt. Tad taču viņai vajadzēs lūgt, lai kāds to nolasa priekšā…"

"Bet, sinjor della Grīva! Vai jūs šobrīd mēģināt atzīties, ka esat ieskatījies kādā prastļaužu skuķī? Ka esat man licis šķiesties ar iedvesmu, lai samulsinātu kādu zemnieci? Tādā gadījumā mums jācīnās divkaujā."

"Tas bija tikai piemērs. Joks. Bet man ir mācīts, ka apdomīgam vīram ir jāizvērtē visi gadījumi un apstākļi gan iespējamie, gan neiespējamie…"

"Redzat, pamazām arī jūs apgūstat māku izteikties kā pieklājas. Taču jūsu apstākļu izvērtējums ir greizs, un no visām iespējamībām esat izvēlējies vissmieklīgāko. Lai būtu kā būdams, ar varu jums neko neuzspiedīšu. Nosvītrojiet pēdējo teikumu un turpiniet tā, kā tūlīt teikšu…"

"Bet, ja es to teikumu nosvītrošu, man vajadzēs pārrakstīt visu vēstuli."

"Piedevām jūs esat arī slinks. Taču gudrs vīrs prot gūt labumu arī no neveiksmēm. Svītrojiet nost… Gatavs? Skatieties." Sensavēns iemērca pirkstu krūkā un tad ļāva ūdens lāsei nokrist tieši uz nosvītrotās rindkopas, kur tūliņ izveidojās mitrs traips ar izplūdušām malām, ko izšķīdinātā tinte pamazām iekrāsoja arvien tumšākas. "Un tagad rakstiet. Piedodiet, Kundze, ka man nepietika drosmes ļaut šai lapā dzīvot domai,

kura, izvilinot man asaru, izbiedēja mani ar savu pārdrošību. Līdzīgi arī vulkāniskā uguns no sāļiem ūdeņiem spēj likt izplūst vissaldākajam strautam. Taču, ak, Kundze, mana sirds ir kā jūras gliemežnīca, kura, sadzērusies rītausmas cildenos sviedrus, izaudzē sevī pērli, aug kopā ar to un saaug vienā veselumā. No domas, ka Jūsu vienaldzība vēlas manai sirdij laupīt tik rūpīgi loloto un sargāto pērli, manas sirdssāpes iztek asaru straumēs… Jums taisnība, Grīva, šādi neapšaubāmi ir labāk, esam atbrīvojušies no pārmērībām. Nobeigumā ir pareizāk mīlētāja aizrautīgo izteiksmi pieklusināt, lai vēl jo lielāks kļūtu mīļotās aizkustinājums. Parakstieties, aizzīmogojiet un nogādājiet viņai. Un tad gaidiet."

"Kas man jāgaida?"

"Tiem, kas vēlas saredzēt Apdomības Kompasa rādītos ziemeļus, ir jāiemanās pacelt buras Izdevīgā Brīža vējā. Šādos gadījumos gaidīšana nekaitē nevienam. Klātbūtne mazina ilgas un apbrīnu, bet tālums vairo to spēku. Būdams tālu, tiksiet vērtēts kā lauva, bet, būdams līdzās, varat kļūt par pelēnu, ko dzemdējis kalns. Jums, protams, piemīt daudz lielisku īpašību, taču arī vislabākās īpašības zaudē spožumu, ja tās var apgramstīt ar rokām, turpretī iztēle sniedzas daudz tālāk nekā redze."

Roberto patencināja un skrēja mājās, paslēpis vēstuli pie krūtīm, it kā būtu to nozadzis. Viņš baidījās, ka šo dārgo laupījumu kāds viņam varētu atņemt.

Es viņu atradīšu, nometīšos viņas priekšā ceļos un pasniegšu vēstuli, viņš sev teica. Un naktī nemierīgi svaidījās pa gultu, iztēlodamies, kā viņa vēstuli lasīs, kustinādama līdzi lūpas. Nu jau viņš Annu Mariju Frančesku Novarieti savās iedomās redzēja apveltītu ar visiem tiem tikumiem, ko tai bija piedēvējis Sensavēns. Apliecinājis mīlestību vārdos lai arī svešā balsī -, viņš juta, ka tagad mīl vēl vairāk. Tik negribīgi un nelabprāt rakstītais nu bija pakļāvis viņa paša gribu un prātu. Tagad viņš meiteni mīlēja tieši ar tik izsmalcinātu un nevaldāmu kvēli, kā bija teikts vēstulē.

Sācis meklēt to, no kuras bija apņēmies turēties ilgpilnā tālumā, un nelikdamies ne zinis par lielgaballodēm, kas laiku pa laikam krita pilsētā,

viņš dažas dienas vēlāk ieraudzīja meiteni uz ielas stūra, apkrāvušos ar vārpām gluži kā mītisku būtni. Neaprakstāma satraukuma pārņemts, viņš steidzās tai pretī, īsti nezinādams, ko teiks vai ko darīs.

Drebēdams pieskrējis tai klāt, viņš apstājās meitenes priekšā un izdvesa: “Godātā jaunkundz…"

"Es vai?" iesmeļoties atjautāja meitene un piebilda: "Nu?"

"Nu…" apstulbumā nespēdams izdomāt neko labāku, izstostīja Roberto, "vai jūs man varētu parādīt, kurš ceļš ved uz pili?" Un meitene, atmezdama galvu un sapurinādama biezās, rudās cirtas, atteica: "Tak jau tas tur." Un nogriezās ap stūri.

Un, kamēr Roberto stāvēja un mocījās šaubās, vai viņai sekot, tieši pie šī ielas stūra nokrita bumba, sagraujot kāda dārza žogu un saceļot putekļu mākoni. Roberto brīdi klepoja, nogaidīja, līdz putekļi izklīdīs, un saprata, ka, pārmērīgā uzbudinājumā klejodams pa Laika plašajiem laukiem, ir palaidis garām Izdevību.

Lai sevi sodītu, viņš nožēlas pilns saplucināja vēstuli sīkās driskās un devās mājup, bet viņa sirds saburzītās skrandas palika mētājamies zemē.

Roberto pirmā, neskaidrā mīlestība viņu uz visiem laikiem pārliecināja, ka mīlas objektam ir jāmājo nesasniedzamos tālumos, un, manuprāt, šī pārliecība iezīmēja arī viņa turpmāko mīlnieka likteni. Nākamajās dienās Roberto apstaigāja ikvienu pilsētas kaktu, kas tā vai citādi saistījās ar iemīļoto (tur viņš bija izdibinājis viņas vārdu, tur bija uzminējis kādas pēdas, tur bija dzirdējis par viņu runājam, bet tur bija redzējis viņu pašu), lai izveidotu pilnīgu atmiņu ainavu. Tā viņš uzgleznoja savas kaislības Kasāli, pārveidojot tās ieliņas, akas un laukumus par Tieksmes upēm, Vienaldzības ezeru vai Naidīguma jūru; šo ievainoto pilsētu viņš pārvērta par sava nepiesātinātā Maiguma Zemi un (jau tolaik, kā nojauzdams) par savas Vientulības salu.

13. MAIGUMA KARTE

Aplenktos 29. jūnija nakti uzmodināja briesmīgi dārdi, kam sekoja satraukta bungu rīboņa: bija uzsprāgusi pirmā mīna, ko aplencējiem bija izdevies uzspridzināt zem pilsētas mūriem, tā uzlaižot gaisā vienu lineti un aprokot drupās divdesmit piecus kareivjus. Nākamajā dienā ap sešiem vakarā rietumpusē bija dzirdama tāda kā tāla pērkona rūkšana, bet austrumpusē parādījās lidojošs pārpilnības rags, baltāks nekā pārējās debesis, un tā smailgalis pārmaiņus te izstiepās garāks, te sarāvās. Tā bija komēta, kas pārbiedēja kareivjus un pamudināja pilsētniekus patverties mājās un vairs nerādīties ārā. Aizritēja vēl dažas nedēļas, un to laikā tika saspridzināti vēl vairāki aizsargmūru posmi, bet aplenktie pilsētas aizstāvji no bastioniem šāva pa tukšo, jo tagad pretinieki droši pārvietojās pa pazemi, un diemžēl tiem neko kaitēt nespēja arī kasāliešu raktie pretmīnēšanas tuneli.

Roberto šo katastrofu izdzīvoja kā pasažieris, kuru nekas nesaista ne ar kuģi, ne ar tā apkalpi. Ilgas stundas viņš vadīja sarunās ar tēvu Emanuēli, pārspriežot, kā vislabāk aprakstīt aplenkuma ugunis, taču vēl vairāk un arvien biežāk viņš uzturējās Sensavēna sabiedrībā, piemeklējot tikpat trāpīgas metaforas savas mīlestības ugunīm, taču neuzdrošinādamies atklāt, ka vienīgais tuvošanās mēģinājums beidzies ar izgāšanos. Sensavēns viņam piedāvāja skatuvi, uz kuras viņa mīlasstāsts varēja risināties laimīgi un netraucēti; klusēdams viņš pacieta savu kaunu un kopā ar draugu sacerēja jaunas vēstules, ko pēc tam izlikās aizgādājam adresātei, bet patiesībā tās slepus pārlasīja katru nakti, it kā šo mīlas moku dienasgrāmatu meitene būtu rakstījusi viņam.

Viņš iztēlojās situācijas, kurās mīļotā, landsknehtu vajāta, pārgurusi saļimst viņa rokās, tad viņš iztrenkā vajātājus un ved izglābto meiteni uz dārzu, kur bauda viņas mežonīgo pateicību. No šādām domām viņš, gultā atlaidies, krita dziļā nemaņā, bet atguvies sēdās sacerēt mīļotajai veltītus sonetus.

Vienu no tiem viņš parādīja Sensavēnam un uzklausīja vērtējumu: "Manuprāt, ja atļausiet būt atklātam, jūsu sacerējums ir atbaidošs, taču nebēdājiet, jo Parīzē vairākums to papīra smērētāju, kas paši sevi godā par dzejniekiem, raksta vēl sliktāk. Nedzejojiet par savu mīlestību, jo kaislība jums laupa to dievišķo saltumu, kas atnesa slavu Katullam."

Roberto nonāca pie pārliecības, ka viņa daba ir caurcaurēm melanholiska, un izstāstīja to Sensavēnam. "Priecājieties," atteica draugs, "jo melanholija ir nevis asinīs nogulsnējušies sārņi, bet gan asiņu zieds, turklāt melanholija rada varoņus, jo, robežodamās ar ārprātu, pamudina vīrus uz vispārdrošāko rīcību." Taču Roberto nejuta nekādus pārdrošības uzplūdus un grima vēl dziļākā melanholijā, skumdams par to, ka nav gana melanholisks.

Kurls pret kliedzieniem un lielgabalu dārdiem, viņš dzirdēja tikai cerību pilnās baumas (spāņu nometnē jau esot iestājusies krīze, franču armija esot pavisam tuvu) un priecājās, kad jūlija vidū beidzot izdevās uzspridzināt vienu no pretmīnēšanas tuneļiem, nogalējot daudz spāņu; taču tikmēr daudzas nocietinājumu daļas jau bija nācies pamest un ienaidnieka avangards varēja raidīt šāviņus tieši pilsētā. Roberto uzzināja, ka daži kasālieši spītīgi mēģinot zvejot Po ūdeņos, un, nelikdamies ne zinis par briesmām, pa apšaudītajām pilsētas ielām steidzās uz upmalu, lai pārliecinātos, ka briesmas nedraud mīļotajai.

Viņš klīda starp kareivjiem, kas dumpojās, jo dienesta līgumā nebija paredzēts, ka būs jārok arī tranšejas, taču arī kasālieši atteicās darīt šo darbu viņu vietā, tā nu Tuārs bija spiests apsolīt racējiem papildu samaksu. Tāpat kā citi pilsētnieki, Roberto ar ļaunu prieku uzņēma ziņu, ka Spinola esot saslimis ar mēri, un labpatikā uzlūkoja bariņu neapoliešu dezertieru, kas bailēs no sērgas bija aizbēguši no ienaidnieku nometnes

un meklēja patvērumu pilsētā, taču tēvs Emanuēle teica, ka šie vīri sērgu varbūt ir atnesuši sev līdzi…

Septembra vidū, kad mēris sākās arī pilsētā, Robertu par sērgu neuztraucās, viņu tikai māca bažas, kaut nesaslimtu iemīļotā, bet kādu rītu viņš pamodās ar spēcīgu drudzi. Par laimi, viņam izdevās aizsūtīt ziņu tēvam Emanuēlem, un jezuīts parūpējās, lai viņš tiktu slepus aizgādāts līdz klosterim un tā paglābts no nonākšanas kādā no steigšus ierīkotajām lazaretēm, kur slimnieki mira ātri un bez lieka trokšņa, netraucēdami tos, kuri bija aizņemti, gaidot pirotehnikas sasniegumu nestu nāvi.

Roberto par nāvi nedomāja: drudzi viņš noturēja par mīlas karsoni un, pirkstos žņaudzīdams guļvietas salmu maisu un glaudīdams savu sasvīdušo un sāpošo miesu, sapņoja, ka glāsta mīļotās augumu.

Atmiņu tēli bija tik spilgti un dzīvi, ka šajā vakarā uz Dafnes klāja, naktij lēnām ritot savu gaitu, debesīm nesteidzīgi griežoties un Dienvidu Krustam nozūdot aiz apvāršņa, Roberto vairs nezināja, vai šajos mirkļos kvēlo atdzimušā mīlestībā pret Kasāles kareivīgo Diānu vai mokošā mīlā pret savu Pavēlnieci, kas skatieniem bija tikpat nesasniedzama.

Viņš gribēja zināt, kurp tā varētu būt aizbēgusi, un steidzās uz telpu, kur glabājās navigācijas rīki un kur, kā viņam šķita, bija redzējis arī šo jūru karti. Viņš to atrada lielu, krāsainu un nepabeigtu, kādām tolaik bija lemts palikt daudzām kartēm: kuģotājs, ieraudzījis jaunu zemi, zīmēja tās krasta aprises, ko pats bija redzējis, taču tālākos apveidus atstāja neievilktus, nezinādams, cik tālu un kurā virzienā šī sauszeme plešas; tāpēc Klusā okeāna kartes bieži vien izskatījās kā arabeskas, kas savītas no nenoteikti iezīmētām krastu līnijām, neskaidri apjaustām un vēl neskaidrāk ieskicētām kontūrām un aplēsēm par nezināmo zemju lielumiem, bet precīzi atveidotas bija vienīgi tās nedaudzās salas, kurām bija apkuģots visriņķī, kā arī norādes par nepastarpināti iepazītajiem vēju virzieniem. Daži, vēlēdamies padarīt kādu salu atpazīstamu arī nākamajos kuģojumos, tikai precīzi uzzīmēja tās kalnu virsotņu profilu un virs tām sablīvējušos mākoņus, lai to iztālēm varētu pazīt tāpat, kā cilvēku pazīst pēc cepures formas vai gaitas īpatnībām.

Un šajā kartē bija redzamas divas viena otrai pretī novietotas krasta līnijas, ko šķīra ūdeņu josla, kas stiepās no dienvidiem uz ziemeļiem, un viena no krasta līnijām, līkumu līkumos izlocīta, gandrīz noslēdzās savienotā salas lokā, un tā patiešām varēja būt viņa Sala; taču aiz plašāka ūdeņu laukuma bija iezīmētas citas šķietamu salu grupas ar līdzīgiem apveidiem, un tikpat labi arī kāda no tām varēja apzīmēt vietu, kur viņš bija nonācis.

Mēs maldīsimies, ja uzskatīsim, ka Roberto bija pārņēmusi ģeogrāfa zinātkāre. Tēvs Emanuēle viņam pārāk centīgi bija mācījis visu redzamo sagrozīt, liekot lietā aristoteliskā tālskata lēcu. Un tikpat centīgi Sensavēns bija mācījis uzkurināt iekāri, liekot lietā valodu, kas meiteni pārvērš par gulbi un gulbi par meiteni, sauli par katlu un katlu par sauli. Un tā dziļā naktī mēs atrodam Roberto sapņojam, nolīkušu pār karti, kas viņa uztverē jau pārvērtusies par ilgoto sievišķo augumu.

Mīlētāji kļūdās, rakstot mīļotās vārdu liedaga smiltīs, kur drīz vien to nodzēš viļņi, un cik gudrs un apdomīgs atšķirībā no šiem neapdomīgajiem droši vien jutās Roberto, uzticējis mīļo augumu līču un iejomu apaļajiem līkumiem, matus straumju plūsmām starp arhipelāgu meandriem, vieglos, vasarīgos sviedrus uz sejas ūdens ņirbai, acu noslēpumu neizmērojamu un tukšu plašumu zilgmei, un tādējādi karte viņam rādīja daudzkāršotas mīļotās ķermeņa formas, atklājot tās aizvien jaunos zemesragos un jomos. Iekāres mocīts, viņš ļāva savām lūpām kā kuģim avarēt virs kartes papīra un dzertin dzēra no šī juteklības okeāna, viņš apglaudīja pussalu, neuzdrošinājās ielauzties kādā šaurumā un, piespiedis lappusei vaigu, ieelpoja vēju dvesmu, un labprāt viņš būtu malkojis katra strauta un avota ūdeņus, negausīgi būtu izzīdis upes sausas, pats būtu pārvērties par sauli, lai varētu skūpstīt krastus, vai par paisumu, lai varētu aplaizīt grīvas…

Taču baudīja viņš nevis to, kas viņam pieder, bet to, kas nolaupīts un liegts, un, kamēr viņš alkaini slidināja pirkstus pār šo erudītas otas radīto balvu, tikmēr Citi uz īstās Salas tur, kur tā izliecās graciozās formās, ko karte vēl nebija pratusi atveidot, varbūt jau kāri iekodās tās augļos un mērcējās ūdeņos… Citi, apstulbuši un kārīgi milži, šajā brīdī tuvināja

savas raupjās ķetnas viņas maigajām krūtīm, kroplīgi Vulkāni ieguva šo trauslo Afrodīti, aizskāra viņas lūpas tikpat nezinīgi un aplami, kā tas zvejnieks no Neatrastās Salas vēl aiz Kanāriju tālākā apvāršņa aizsviež jūrā visretāko pērli…

Viņa citās mīlošās rokās… Šī doma skurbināja visneprātīgāk, un ar to Roberto sevi plosīja, kunkstēdams par savu dzeļošo bezspēcību. Un šīs apmātības varā būdams, pussaļimis viņš taustījās pa galdu, kā cerēdams satvert vismaz brunču stērbeli, kad viņa skatiens aizslīdēja līdz citai kartei un uzdūrās kādam mīksti viļņotam Klusā okeāna ķermenim, ar kuru nezināmais autors varbūt bija vēlējies attēlot rietumzemes vulkānu ugunsspļaujamās ejas: tā bija mūsu zemeslodes karte, visi garozas augstākie izvirzījumi kuplu dūmu mutuļu ieskauti, bet iekšiene attēlota kā izkaltušu dzīslu mudžeklis; un piepeši viņš pats sajutās kā dzīvs šīs lodes atveids un iegārdzās, laizdams lavu no katras poras, izvērzdams sava neapmierinātā apmierinājuma limfu un visbeidzot zaudēdams samaņu kaltējošas un izkaltušas hidropsijas (kā viņš raksta) uzveikts sabrukdams uz ilgotās dienvidu miesas.

14. TRAKTĀTS PAR IEROČU ZINĀTNI

Ari Kasālē viņš sapņoja par vaļējiem plašumiem un klajo ieplaku, kur pirmoreiz bija redzējis savu Novarieti. Taču uz Dafiies viņš vairs nebija slims un tāpēc daudz skaidrāk apzinājās, ka nekad vairs viņu nesastaps, jo drīz mirs vai varbūt jau sen mirusi bija viņa.

Patiesībā toreiz Kasālē viņš nevis palēnām mira, bet palēnām atlaba, tikai pats to neapjauta un atveseļošanās vārgumus noturēja par dzīvības pēdējo spēku aizplūšanu. Sensavēns viņu bieži apciemoja un, ja līdzās bija tēvs Emanuēle (kurš viesi uzlūkoja tik neuzticīgi, it kā tas grasītos nolaupīt slimā jaunekļa dvēseli), atstāstīja svaigākos notikumus, bet, kad jezuītam slimnieka istaba bija jāpamet (jo klosterī arvien biežāk risinājās abu naidīgo pušu pārrunas), kā filosofs runāja par dzīvību un nāvi.

"Mans dārgais draugs, Spinola guļ uz nāves gultas. Es jūs ielūdzu dzīrēs, ko sarīkosim, kad viņš šo pasauli beidzot pametīs."

"Nākamnedēļ miris būšu arī es…"

"Tā nav taisnība, gan jau es prastu pazīt mirēja seju. Taču es darītu nepareizi, ja censtos novērst jūsu domas no nāves. Labāk izmantojiet slimību, lai praktizētu šo derīgo vingrinājumu."

"Sensavēna kungs, jūs runājat kā garīdznieks."

"Nebūt ne. Es taču jums neiesaku gatavoties citai dzīvei, es jūs mudinu godam izmantot šo pašu vienīgo dzīvi, kas jums dota, lai pēc tam kad pienāks laiks tāpat godam varētu sagaidīt vienīgo nāvi, kuru jums būs lemts pieredzēt. Un par miršanas mākslu jādomā laikus, nāve jāapdomā iepriekš un ne reizi vien, lai pēcāk tai vienīgajā reizē, kad vajadzēs mirt, to varētu izdarīt labi un pareizi."

Roberto gribēja celties augšā, taču tēvs Emanuēle viņam to neļāva, uzskatīdams, ka puisis vēl nav gatavs atgriezties kara troksnī un juceklī. Roberto ļāva viņam noprast, ka šīs steigas iemesls ir vēlme atkal sastapt kādu personu, bet tēvs Emanuēle sprieda, ka ir muļķīgi tik izmocītas miesas nomocīt ar domām par citu miesu, un centās pierādīt, cik nicināms ir viss sievišķais dzimums: "Tā caurcaurēm tukšā un godkārīgā Sieviešu Pasaule," viņš teica, "ko savos plecos tur dažas modernas Atlantes, griežas ap Negoda asi, un tās tropu loki ir Vēža un Mežāža zīmēs. Spogulis, šīs pasaules Pirmais Dzinulis, vistumšāk satumst, atspoguļojot to neķītro Acu Zvaigznes, ko apmātu mīlētāju raidītie nopūtu Garaiņi ir pārvērtuši par Meteorītiem, kuri vēsta postu un nelaimes Godīgumam."

Roberto šī astronomiskā alegorija itin nemaz neiejūsmināja, un smalkās sabiedrības spīganu portretā viņš nekādi nevarēja sazīmēt savas mīļotās vaibstus. Viņš palika gultā, taču vēl jo dedzīgāk raidīja gaisos mīlas neprāta Garaiņus.

Citas ziņas viņš pa to starpu saņēma no Saietas kunga. Kasālieši prātoja, vai nevajadzētu ielaist frančus ne tikai pilī, bet arī citadelē, jo beidzot bija apjēguši, ka ienaidnieku ārpus mūriem iedosies noturēt, vienīgi apvienojot pilsētas un franču garnizona spēkus. Taču Saietas kungs ļāva noprast, ka šobrīd, kad pilsētai draudēja drīza krišana, kasālieši, lai arī šķietami izrādīja vēlmi sadarboties, klusībā vairāk nekā jebkad iepriekš vēlējās pārskatīt sadarbības līgumu. "Ar Tuāra kungu mums jābūt šķīstiem un bez viltus kā baložiem," viņš teica, "un tomēr arī viltīgiem kā čūskām, ja karalis gadījumā sadomās Kasāli pārdot. Mums jācīnās tā, lai tas būtu arī mūsu nopelns, ja Kasāle tomēr izglābtos; taču bez pārspīlējumiem, lai tad, ja pilsēta kritīs, tā būtu tikai franču vaina." Un, pamācot Roberto, piebilda: "Prātīgs vīrs nekad neliek visu uz vienas kārts."

"Bet franči saka, jūs esot tirgoņi: neviens jūs pat neievēro, kad cīnāties, toties visi redz, kā iztirgojat savu preci par visaugstāko cenu!"

"Ilgāk dzīvo tas, kuram ir mazāka vērtē. Iesprādzis pods nekad nesaplīst pavisam un pagūst visiem apnikt ar savu izturību."

Kādā septembra sākuma rītā pār Kasāli brāzās atbrīvojoša lietusgāze. Veselie steidzās laukā paši un iznesa ārā no telpām salīt arī visus atlabstošos lietus strūklām bija jānomazgā visas slimības pēdas un aplipināšanās briesmas. Lietus gan ne tik daudz dziedēja, cik sniedza atspirdzinājumu, un arī pēc negaisa sērga turpināja plosīties. Vienīgās mierinošās ziņas bija tās, kas vēstīja, ka tikpat čakli mēris strādā arī ienaidnieku nometnē.

Atguvis spēkus tiktāl, lai spētu noturēties kājās, Roberto uzdrošinājās iziet no klostera un pēc kāda brīža ieraudzīja ar zaļo mēra krustu apzīmētas mājas durvīs stāvam savu mīļoto Annu Mariju vai varbūt Frančesku. Viņa bija izdēdējusi kā tēls no Nāves Dejas. Pazudis bija šķīstais sniega baltums un granātābola sārtums, to vietā bija atlicis vien slimīgs dzeltenīgums, tomēr izmocītajos vaibstos vēl jautās atmiņas par agrāko daili. Roberto atcerējās Sensavēna vārdus: "Vai tad jūs turpināsiet locīt ceļus viņas priekšā arī tad, kad vecums viņas augumu būs pārvērtis par rēgu, kas spēj atgādināt vienīgi nenovēršamo nāves tuvumu?"

Meitene, piekļāvusies pie pleca kādam kapucīņu mūkam, raudāja, it kā būtu zaudējusi dārgu cilvēku, varbūt to savu francūzi. Kapucīnis, kam seja bija vēl pelēkāka nekā bārda, balstīja meiteni un ar kaulaino pirkstu rādīja uz debesīm, kā teikdams "varbūt kādu dienu tur augšā…".

Mīlestība kļūst par garīgu vielu tikai tad, ja miesa jūt iekāri un šī iekāre tiek apspiesta. Ja miesa ir izvārdzināta un iekārot nespējīga, visa garīgā mīlestības viela pagaist. Roberto atklāja, ka ir tik vārgs, ka nemaz nespēj mīlēt. Exit Anna Marija (Frančeska) Novariete.

Viņš atgriezās klosterī un atkrita gultā, tagad no visas tiesas apņēmies nomirt: mocību izbeigšanās sagādāja pārlieku neizturamas mokas. Tēvs Emanuēle mudināja viņu iet svaigā gaisā, taču ziņas, ko Roberto saņēma no ārpasaules, nekādi neiedvesmoja uz dzīvošanu. Nu jau pilsētu bija piemeklējis ne tikai mēris, bet arī bads, un vēl ļaunākas bija neatlaidīgās pārtikas medības, jo bija zināms, ka šādus tādus krājumus kasālieši ir noglabājuši un neparko negrib dot saviem sabiedrotajiem. Un Roberto teica: ja jau viņš nevarot nomirt no mēra, tad nomiršot badā.

Beigu beigās tēvam Emanuēlem izdevās ņemt virsroku un izdzīt viņu laukā, pilsētas ielās. Nogriezies ap ielas stūri, Roberto negaidīti uzdūrās pulciņam spāņu virsnieku. Viņš jau grasījās bēgt, taču spāņi viņu ceremoniālā pieklājībā sveicināja. Un Roberto saprata, ka ienaidnieki, sagrāvuši ne vienu vien bastionu, jau ir nocietinājušies arī dažādās pilsētas vietās iekšpus mūriem, un tātad tagad varēja teikt, ka nevis lauki žņaudz aplenkumā Kasāli, bet Kasāle ir aplenkusi savu pili.

Ielas galā viņš satika Sensavēnu. "Dārgais della Grīva," tas teica, "jūs saslimāt kā francūzis, bet atlabāt jau kā spānis. Šī pilsētas daļa jau pilnībā ir ienaidnieku rokās."

"Un mēs te brīvi varam staigāt?"

"Vai tad nezināt, ka ir parakstīts pamiera līgums? Un galu galā spāņi grib pili, nevis mūs. Franču pusē trūkst vīna, un kasālieši to no saviem pagrabiem velk ārā tik negribīgi, it kā tās būtu Mūsu Kunga asinis. Un jūs taču negribēsiet lāga frančiem aizliegt apmeklēt krogus šajā pilsētas daļā, kur jau tiek pievests izcils vīns no visas apkaimes. Un spāņi mūs uzņem kā smalki kungi. Vienīgi nedrīkstam aizmirst labās manieres: ja gribam meklēt kašķi, tas jādara mūsu pusē ar saviem tautiešiem, jo šajā pusē ir jāuzvedas pieklājīgi, kā jau pie ienaidniekiem piedienas. Tāpēc esmu spiests atzīt, ka spāņu pusē mums neiet tik jautri kā pie frančiem. Bet atgriezieties pie mums. Šovakar dziedāsim serenādi kādai dāmai, kura savu daili slēpa līdz pat aizvakardienas vakaram, kad beidzot uz īsu brīdi pienāca pie loga."

Un tā tovakar Roberto atkal ieraudzīja piecas jau pazīstamas sejas no Tuāra galma. Kompānijai bija pievienojies pat abats, kurš šim notikumam par godu bija izrotājies ar cakainām mežģīnēm un krusteniski apsējies platu atlasa lenti. "Lai Kungs mums piedod," viņš teica, vieglprātīgi liekuļojot, "taču vajag pacilāt arī garu, ja vēlamies pildīt savus pienākumus…"

Nams atradās laukumā, kas tagad ietilpa spāņu daļā, taču šajā vēlajā stundā visi spāņi droši vien sēdēja krogos. Debesu taisnstūrī, ko iezīmēja zemie māju jumti un visapkārt laukumam zaļojošo koku lapotnes, rēgojās

rāms mēness, kurš šonakt šķita mazāk bakurētains nekā citkārt, un tā vaigs atspīdēja ūdens tvertnē pie dzeramā ūdens strūklakas, kas klusi burzguļoja naksnīgi klusā taisnstūra vidū.

"Ak, maigā Diāna," noteica Sensavēns, "kāds miers un remdinājums droši vien šobrid valda tavās pilsētās un tavos ciemos, kur nepazīst kara un kur selenīti dzīvo dabiskas laimes stāvoklī, neko nezinādami par grēku…"

"Nezaimojiet, Sensavēna kungs," atbildēja abats, "pat ja mēness būtu apdzīvots, kā savā nesen izdotajā romānā murgoja tas Mulinē kungs un kā Svētie Raksti mums nemāca, nelaimīgi būtu tā iemītnieki, kas nav iepazinuši Iemiesoto Kristu."

"Un nežēlīgs būtu Kungs tas Dievs, ja būtu viņiem liedzis šādu atklāsmi," atcirta Sensavēns.

"Nemaz necentieties ielauzties dievišķajos noslēpumos. Dievs sava vienpiedzimušā Dēla sludināšanu liedza arī abu Ameriku iedzimtajiem, taču tagad savā žēlsirdībā sūta turp misionārus, kas nes gaismu pāri okeānam."

"Tad kāpēc pāvesta kungs nesūta misionārus arī uz mēnesi? Vai tad selenīti nav Dieva bērni?"

"Nerunājiet nu muļķības!"

"Neņemšu vērā to, ka nosaucāt mani par muļķi, abata kungs, tomēr jums jāzina, ka šajā muļķībā slēpjas noslēpums, kuru pāvesta kungs, protams, nevēlas nevienam izpaust. Ja misionāri uz mēness atklātu iemītniekus un redzētu, ka tie no sava mājokļa vēro citas pasaules, kas viņu acīm ir sasniedzamas, bet mūsējām ne, šie misionāri pārliecinātos, ka arī selenīti prāto, vai šajās pasaulēs mājo citas mums līdzīgas būtnes. Un tāpat viņus droši vien nodarbina jautājums, vai tikai arī stāvzvaigznes nav neskaitāmas saules, ko ieskauj citi mēneši un citas planētas, un vai tikai arī šo tālo planētu iemītnieki neredz mums neredzamas zvaigznes, kas tieši tāpat ir neskaitāmas saules ar neskaitāmām planētām, un tā tālāk līdz bezgalībai…"

"Dievs mūs radīja nespējīgus aptvert bezgalību, tāpēc, cilvēku dzimum, apmierinies ar to, kas tev sasniedzams, un lieki netaujā pēc kā vairāk."

"Serenādi, serenādi," čukstēja pārējie. "Tas ir tas logs." Un šajā logā bija manāma gaiši sārta blāzma, kas plūda no iztēlojama un vilinoša guļamkambara dziļumiem. Taču abi strīdnieki jau bija pārlieku iekarsuši.

"Un vēl tikai piebilstiet," izsmējīgi turpināja Sensavēns, "ka gadījumā, ja pasaule būtu galīga un to ieskautu Nekas, galīgs būtu arī Dievs: tā kā saskaņā ar jūsu apgalvojumiem Dieva uzdevums ir būt debesīs un uz zemes, un ikvienā vietā, viņš taču nevarētu atrasties tur, kur nav nekā. Nekas ir nevietā un neesamība. Vai arī, ja viņš gribētu paplašināt pasauli, viņam vajadzētu paplašināt arī sevi un tādējādi pirmoreiz uzrasties tur, kur iepriekš viņa nav bijis, taču tas būtu pretrunā ar viņa pretenzijām uz mūžīgumu."

"Nu jau pietiks, kungs! Jūs noliedzat Mūžīgā mūžīgumu, un to es jums neļaušu. Man ir pienācis laiks jūs nogalināt, lai jūsu tā sauktais stiprais gars vairs nevarētu padarīt mūs vājus!" Un abats izrāva zobenu.

"Ja jūs tā vēlaties," atteica Sensavēns, salutēja un nostājās cīņai. "Bet es gan jūs nenogalināšu, jo nevēlos atņemt kareivjus savam karalim. Es tikai izķēmošu jūsu seju tā, lai jūs paliktu dzīvs, bet būtu spiests nēsāt masku kā itāļu komediants, un tāds tituls jums piedien vislabāk. Es jums uzzīmēšu rētu no acs līdz lūpai, taču šo skaisto cirtienu, ar kādu parasti kastrē sivēnus, es jums sniegšu tikai pēc tam, kad būšu noturējis nelielu priekšlasījumu dabas filosofijā."

Abats bruka viņam virsū, tūliņ cenzdamies trāpīt ar vareniem cirtieniem, kliegdams, ka Sensavēns esot indīgs kukainis, blusa, uts, kas nospiežama bez žēlastības. Sensavēns viņu atvairīja un tad pats pārgāja uzbrukumā, piespiežot pretinieku ar muguru pret koku, un piedevām katru kustību pavadīja ar filosofiskiem prātojumiem.

"Ak, šādi plaši atvēzieni no labās uz kreiso pusi un cirtieni no augšas ir vulgāri un raksturīgi tiem, kurus dusmas ir padarījušas aklus. Jums trūkst jebkādas saprašanas par paukošanu! Un jums trūkst ari kristīgas mīlestības, ja jau tā noniecināt blusas un utis. Jūs esat pārāk mazs dzīvnieks, lai spētu iztēloties pasauli kā lielu dzīvnieku, kādu to mums parādīja jau dievišķais Platons. Pamēģiniet iztēloties zvaigznes kā pasaules ar citiem sīkiem dzīvniekiem un iztēlojieties, ka arī šie dzīvnieki paši ir

veselas pasaules kādu sīkāku radījumu ciltīm, un tad jums vairs nebūs grūti apjēgt, ka arī mēs tāpat kā zirgi vai ziloņi esam veselas pasaules blusām un utīm, kas uz mums mājo. Šie kukaiņi mūs neuztver mūsu pārmērīgā lieluma dēļ, un tieši tāpat mēs, būdami tik sīki, neuztveram lielākas pasaules. Varbūt arī šobrīd kāda utu cilts uzskata jūsu ķermeni par veselu pasauli, un, kad kāda no viņām nostaigā ceļu no jūsu pieres līdz pakausim, citas utis saka, ka šī drosminiece ir uzdrošinājusies sasniegt izzināto zemju robežas. Mazā utu cilts uzskata jūsu matus par savas zemes mežiem, un, kad būšu jūs ievainojis, uzlūkos jūsu brūces kā ezerus un jūras. Kad jūs ķemmējaties, matu viļņošanos utis uztver kā okeāna paisumu un bēgumu, un, viņām par nelaimi, viņu mežainā pasaule ir pārāk mainīga un kustīga, jo jums piemīt nemode ķemmēties ik pēc brīža kā tādam sievišķim. Un tagad, kad es jums nošķelšu nost šo pušķi, jūsu dusmu kliedzienu utis noturēs par vētras auriem, lūk!" Un viņš ar ieroča smaili nocirta nost kādu aukliņu rotājumu, gandrīz pāršķeļot arī smalki izšūto kamzoli.

Abats kūsāja dusmās, tagad viņš bija aizvirzījies līdz laukuma vidum un ik pa laikam pameta skatu pār plecu, lai pārliecinātos, ka aiz muguras vēl ir gana daudz brīvas vietas, un izmēģināja dažus fintus, bet drīz vien atkal atkāpās, lai strūklaka sargātu pēcpusi.

Likās, Sensavēns tikai dejo viņam apkārt un nemaz neuzbrūk. "Paceliet galvu, abata kungs, paskatieties uz mēnesi, un padomājiet par to, ka gan jau jūsu Dievs būtu pratis radīt arī bezgalīgu pasauli, ja jau viņš prata radīt nemirstīgu dvēseli. Taču, ja pasaule ir bezgalīga, tā ir vienlīdz bezgalīga gan telpā, gan laikā, un tātad tai jābūt mūžīgai, bet, ja kāda pasaule ir mūžīga, tad nav nekādas vajadzības pēc tās radīšanas un lieki ir iedomāties arī Dieva ideju. Tas patiešām ir nežēlīgs joks, abata kungs: ja Dievs ir bezgalīgs, viņš nekādi nevar ierobežot pats savu varu; viņš nekad nevar ab opere cessare, bet, ja viņš rada bez apstājas, pasaule kļūst bezgalīga. Taču, ja pasaule ir bezgalīga, tajā vairs nebūs Dieva, tieši tāpat kā pavisam drīz vairs nebūs rotājumu pie jūsu kamzoļa!" Un, pieskaņojot darbus vārdiem, viņš nošņāpa vēl dažus piekariņus, ar kuriem abats varen lepojās, tad samazināja aizsardzības joslu, paceldams zobena smaili mazliet augstāk; un, kad abats mēģināja to izmantot un pievirzīties tuvāk,

raidīja asu cirtienu pa pretinieka asmeni. Abats gandrīz izmeta zobenu un ar kreiso roku sažņaudza sāpošo labās locītavu.

Niknumā viņš brēca: "Pēdējais laiks jūs nobeigt, nolādētais bezdievi un zaimotāj! Pie Dieva pendera! Pie visiem nolādētajiem Paradīzes svētajiem! Pie Kristus asinīm!"

Dāmas logs atsprāga vaļā, kāds pa to izliecās un nez ko sauca. Taču nu jau visi bija aizmirsuši, kāpēc vispār šai laukumā ieradušies, un mīdījās ap abiem duelantiem, kas saklaigādamies riņķoja ap strūklaku. Sensavēns tikmēr mulsināja abatu, atvairīdams viņa cirtienus ar apļveida aizsardzības kustībām un tiešiem kontrrispostiem ar smaili.

"Nesauciet palīgā dievišķās Iemiesošanās noslēpumus, abata kungs," viņš ķircinājās. "Jūsu Svētā Romas baznīca jums ir mācījusi, ka šī dubļu lode ir visuma centrs, bet visums riņķo tai apkārt un kā menestrels spēlē tai sfēru mūziku. Uzmanīgi, jūs pārāk spiežaties virsū strūklakai, apslapināsiet stērbeles un izskatīsieties kā vecis, kuru nomoka akmeņi pūslī… Taču, ja bezgalīgajā tukšumā griežas neizmērojams skaits pasauļu, kā apgalvoja kāds dižens filosofs, kuru jums līdzīgie sadedzināja Romā, un ja daudzās no šīm pasaulēm mājo mums līdzīgas būtnes, un ja tās visas ir jūsu Dieva radītas, ko tad lai mēs iesākam ar to jūsu Pestīšanu?"

"Labāk domā, ko Dievs iesāks ar tevi, nolādētais!" atbrēca abats, ar pūlēm atvairījis atsprāklisku cirtienu no kreisās puses.

"Varbūt Kristus iemiesojās tikai vienreiz? Un tātad pirmdzimtais grēks ir pastrādāts tikai vienreiz un tikai uz šīs zemeslodes? Kāda netaisnība! Netaisnīgi pret citiem, kam liegts Iemiesošanās brīnums, un netaisnīgi pret mums, jo šādā gadījumā ļaudis citās pasaulēs dzīvo tikpat pilnīgi un svēti kā mūsu pirmsenči vēl pirms grēkā krišanas un bauda dabisko svētlaimi, nejuzdami Krusta smagumu. Vai arī neskaitāmi Ādami pastrādāja pirmo grēku, jo neskaitāmas Ievas ieveda viņus kārdināšanā ar neskaitāmiem āboliem, un Kristus bija spiests iemiesoties neskaitāmas reizes un neskaitāmas reizes sludināt un ciest Golgātas mokas, un varbūt viņš to visu dara joprojām, un, ja jau pasauļu skaits ir bezgalīgs, arī viņa uzdevumam nemūžam nepienāks beigas. Bezgalīgs ir viņa uzdevums, un bezgalīgi viņa mocību veidi: ja kaut kur aiz Piena Ceļa ir kāda pasaule, kur

cilvēkiem ir sešas rokas, līdzīgi kā pie mums sešrokaini ir Terra Incognita iemītnieki, tad tur Dieva Dēlu pienaglotu nevis pie krusta, bet gan pie baļķiem, kas salikti zvaigznes formā, un tas man šķiet iederīgi tikai kāda komēdiju sacerētāja darbos."

"Diezgan! Es pielikšu punktu jūsu komēdijai!" gandrīz prātu zaudējis, auroja abats un metās virsū Sensavēnam, raidīdams savus pēdējos cirtienus.

Sensavēns tos veikli atvairīja, bet tālākais notika vienā mirklī. Abata zobens vēl bija pacelts pēc atvairījuma, kad Sensavēns izklupa uz priekšu, itin kā gribēdams izdarīt apaļo riverso, un tad izlikās, ka pakrīt. Abats parāvās sāņus, cerēdams, ka varēs viņu nodurt kritiena mirklī. Taču Sensavēns, kurš nebūt nebija zaudējis kontroli pār kājām, zibenīgā straujumā atkal pielēca stāvus, ar kreiso apakšdelmu atspiedies pret zemi, un grūda labo roku augšup: tas bija coup de la mouette. Zobena smaile pāršķēla abata seju no virsdegunes līdz pat lūpai, pie viena nocērtot arī kreisās puses ūsu skrudzi.

Abats lādējās tā, kā nemūžam nebūtu uzdrīkstējies neviens epikūrietis, bet Sensavēns nostājās sveiciena pozā un salutēja, kamēr skatītāji uzgavilēja meistarīgajam dūrienam.

Taču tieši tai brīdī laukuma tālākajā galā uzradās spāņu patruļa, ko droši vien bija pievilinājis troksnis. Franči instinktīvi tvēra pēc zobeniem, bet spāņi redzēja sešus apbruņotus ienaidniekus un kliedza, ka notikusi nodevība. Kāds kareivis notēmēja musketi un izšāva. Lode trāpīja Sensavēnam krūtīs, un viņš pakrita. Nākamajā mirklī spāņu virsnieks ieraudzīja, ka četri vīri, nevis uzsāk cīniņu, bet nosviež ieročus zemē un metas pie pakritušā, un, uzlūkojis arī abatu ar asinīm noplūdušo seju, saprata, ka ir iztraucējis dueli, deva savējiem pavēli, un patruļa steigšus pameta laukumu.

Roberto noliecās pie nelaimīgā drauga. "Vai redzējāt," ar mokām teica Sensavēns, "vai redzējāt manu dūrienu, Grīva? Apdomājiet to un vingrinieties. Es negribētu, lai šis noslēpums nomirst reizē ar mani…"

"Sensavēn, mans draugs," raudāja Roberto, "jums nevajadzēja mirt tik muļķīgā nāvē!"

"Muļķīgā? Es cīnījos un uzveicu muļķi, un mirstu kaujas laukā, ienaidnieka svina nokauts. Savai dzīvei biju izvēlējies gudru mēru… Vienmēr runājot nopietni, mēs izraisām tikai aizkaitinājumu. Vienmēr jokojot nicinājumu. Vienmēr filosofējot skumjas. Vienmēr izsmejot neveiklību. Es esmu spēlējis visas lomas, pieskaņojoties laikam un apstākļiem, un reizēm esmu bijis arī galma āksts. Taču šis vakars, ja pratīsiet labi izstāstīt notikušo, izrādīsies esam nevis komēdija, bet skaista traģēdija. Un neskumstiet pārlieku par manu nāvi, Roberto," viņš to pirmoreiz uzrunāja vārdā, "une heure aprиs la mort, notre вme йvanouie, sera ce que'elle estait une heure avant la vie… Skaistas dzejas rindas, vai ne?"

Un viņš izlaida dzīvību. Visi vienojās par cildeniem meliem, kam piekrita arī abats, proti, tika izplatītas runas, ka Sensavēns esot kritis sadursmē ar landsknehtiem, kuri uzdrošinājušies tuvoties pilij. Tuārs un pārējie virsnieki apraudāja kritušo kā varoni. Abats stāstīja, ka ticis šai sadursmē ievainots, un jau noskaņojās saņemt sevišķi izdevīgu un ienesīgu baznīcas amatu pēc atgriešanās Parīzē.

īsā laikā Roberto bija zaudējis tēvu, mīļoto, veselību, draugu un varbūt zaudējis arī karā.

Viņam neizdevās rast mierinājumu pie tēva Emanuēles, kurš bija pārlieku aizņemts ar savām slepenajām apspriedēm. Roberto atgriezās dienestā pie Tuāra kunga, pie pēdējā cilvēka, kurš vēl kaut cik saistījās ar tēva tēlu un ģimeniskumu, un, kalpodams viņam kā ziņnesis, kļuva par liecinieku beigu notikumiem.

13. septembrī pilī ieradās Francijas karaļa un Savojas hercoga sūtņi, kā arī kapteinis Madzarīni. Arī papildspēku armija risināja sarunas ar spāņiem. Tā nebija vienīgā no šī aplenkuma savādībām: franči pieprasīja pamieru, lai laikus varētu sasniegt Kasāli un to izglābt; savukārt spāņi bija ar mieru šādu līgumu noslēgt, jo arī viņu nometnē pēc mēra stāvoklis bija gaužām smags, kareivji dezertēja arvien biežāk un Spinola tik tikko vilka dzīvību. Tuārs bija spiests noskatīties, kā nesen ieradušies sarunu vedēji uzspiež savus līguma noteikumus, saskaņā ar kuriem Tuāram šķietami bija tiesības aizstāvēt Kasāli, lai gan tā jau bija

ieņemta: vienošanās paredzēja, ka franči pārcelsies uz citadeli, bet visu pilsētu un pili atvēlēs spāņiem vismaz līdz 15. oktobrim. Ja līdz tam laikam pastiprinājums nebūs ieradies, franči pametīs Kasāli pavisam un atzīs sevi par sakautiem. Pretējā gadījumā spāņi viņiem atdos gan pilsētu, gan pili.

Tikmēr aplencējiem pienācās apgādāt aplenktos ar pārtiku. Skaidrs, ka šāds vienošanās punkts nekādi neatbilst mūsu priekšstatiem par to, kā tajos laikos noritēja aplenkumi, taču tieši tā reizēm notika. Tā nebija karošana, drīzāk kauliņu spēle, kas tika pārtraukta, ja vienam no spēlētājiem ievajadzējās iet nolaist ūdeni. Vai arī notiekošais līdzinājās derību slēgšanai par labāko zirgu. Un šis zirgs bija daudz pieminētā franču armija, kuras lielums uz cerību spārniem atnestajās ziņās arvien pieauga, bet kuru pagaidām neviens nebija redzējis. Dzīve Kasālē gan pilsētā, gan citadelē līdzinājās dzīvei uz Dafnes: iztēlojoties kādu tālu Salu un pieciešot iebrucējus savās mājās.

Spāņu priekšpulki bija izturējušies labi un savaldīgi, taču tagad pilsētā ienāca viņu armijas vairākums, un nu kasālieši bija spiesti sadzīvot ar īstiem sātana izdzimumiem, kas rekvizēja visu, ko ieraudzīja, varoja sievietes, sita vīriešus un pēc daudziem mežos un laukos aizvadītiem mēnešiem baudīja pilsētas priekus ar pilnu krūti. Un nevajag aizmirst arī mēri, kas vienlīdz turpināja uzbrukt gan iekarotājiem, gan iekarotajiem, gan tiem, kuri bija nocietinājušies citadelē.

25. septembrī izplatījās baumas, ka esot nomiris Spinola. Līksmība citadelē un bēdas iekarotāju pulkā, jo nu tie bija palikuši bāreņos, tāpat kā Roberto. Nākamās dienas bija vēl blāvākas un vienmuļākas nekā uz Dafnes aizvadītās, līdz beidzot 22. oktobrī pienāca ziņa, ka papildspēku armija jau esot sasniegusi Asti pilsētu. Spāņi nu ķērās pie pils papildu apbruņošanas un izvietoja lielgabalus Po krastā, uzspļaudami līgumam (un Tuārs lādējās kā pats nelabais), saskaņā ar kuru tiem pienācās pamest Kasāli līdz ar franču armijas ierašanos. Bet spāņi ar Salasara kunga starpniecību atgādināja, ka šāda vienošanās bijusi spēkā tikai līdz 15. oktobrim un patiesībā tieši frančiem saskaņā ar minēto līgumu jau pirms nedēļas būtu vajadzējis citadeli pamest.

24. oktobri no citadeles mūriem tika novērota liela rosība ienaidnieku rindās, un Tuārs tūlīt pavēlēja visiem būt gatavībā, lai ar lielgabaliem varētu atbalstīt franču armiju, kas taču droši vien jau bija pavisam tuvu. Nākamajās dienās spāņi pie upes sāka saiņot mantas, lai sūtītu tās pa straumi lejā uz Alesandriju, un citadelē šāds pavērsiens tika uzlūkots kā laba zīme. Taču ienaidnieki sāka būvēt arī laivu tiltus pār upi, gatavodami sev atkāpšanās ceļu. Un, pēc Tuāra domām, šādai rīcībai tik lielā mērā trūka elegances, ka viņš sāka tos apšaudīt no lielgabaliem. Nu saniknotie spāņi par atbildi apcietināja visus frančus, kas joprojām apgrozījās pilsētā, un atzīstos, ka man patiesi nav skaidrs, kāpēc tie vispār aizvien vēl uzturējās pilsētā, taču tieši tā raksta Roberto, bet es šajā aplenkumā vairs nebrīnos ne par ko.

Franču armija patiešām bija ļoti tuvu, un bija zināms, ka Madzarini pēc pāvesta rīkojuma dara visu, lai novērstu sadursmi. Šis kapteinis šaudījās no viena karaspēka pie otra, ik pa laikam atgriezās apspriesties tēva Emanuēles klosterī, tad atkal lēca zirgā un auļoja pie pretējās puses ar jauniem piedāvājumiem. Roberto vienmēr redzēja viņu tikai iztālēm, putekļu klātu, allaž gatavu māt visiem plašus sveicienus ar cepuri. Tikmēr abas naidnieku puses izturējās nogaidoši, jo bija skaidrs: tā, kura izdarīs gājienu pirmā, neglābjami lems sevi šaha un mata pieteikumam. Un Roberto prātā iešāvās doma, vai tikai visa lielā papildspēku armija nav šī jaunā kapteiņa izgudrojums, ar kura palīdzību viņš vienu un to pašu sapni liek sapņot gan aplenktajiem, gan aplencējiem.

Patiesībā jau jūnijā Rēgensburgā bija sākusies vācu firstu apspriede, uz kuru Francija bija nosūtījusi savus vēstniekus, starp tiem arī tēvu Zozefu. Un tur, vieglu roku sadalot pilsētas un novadus, tika panākta arī vienošanās par Kasāli, turklāt jau 13. oktobrī. Madzarīni par to uzzināja visai drīz, vismaz tā tēvs Emanuēle apgalvoja Roberto, un tagad tikai vajadzēja pārliecināt gan tos, kuri bija ceļā uz Kasāli, gan tos, kuri šos nācējus Kasālē gaidīja. Spāņi arī bija saņēmuši ne vienu vien ziņu, taču tās visas bija pretrunīgas; šis un tas bija zināms arī frančiem, taču viņi baidījās, ka ar Rēgensburgas lēmumiem mierā nebūs Rišeljē, un viņš patiešām nebija mierā, taču nākamais kardināls Mazarēns jau tolaik, vēl būdams kapteinis Madzarīni, pasāka darīt visu pēc sava prāta un aiz muguras tam, kurš vēlāk kļūs par viņa vareno aizbildni.

Tāds bija stāvoklis, kad 26. oktobrī abas armijas beidzot atradās aci pret aci. Austrumpusē, visgarām zemajai grēdai, kas stiepjas Frasineto virzienā, bija izvietojusies franču armija; tai iepretī, paturot upi pie kreisās rokas, līdzenumā starp pilsētas mūriem un pakalniem, stāvēja spāņu karaspēks, ko no aizmugures ar lielgabaliem apšaudīja Tuārs.

Virkne ienaidnieku pajūgu devās ārā no pilsētas, un Tuārs tūdaļ sapulcēja to nieku kavalērijas, kas viņam vēl bija atlikusi, un iztrenca ārpus mūriem apcietināt šo braucēju rindu. Roberto lūgtin lūdzās, lai šajā pasākumā ļauj piedalīties arī viņam, tomēr atļauju nesaņēma. Un nu citadelē Roberto jutās kā uz augšējā klāja kuģim, kuru nekādi nevarēja pamest un no kura tikai drīkstēja vērot jūras plašumus un aizliegtas, nesasniedzamas Salas kalnainās aprises.

Piepeši atskanēja šaušana, varbūt tur bija saķērušies abu pušu priekšpulki, un Tuārs nolēma doties izbrukumā, lai viņa katoliskās majestātes kareivji būtu spiesti cīnīties divās frontēs. Vienības jau grasījās brāzties ārā no pilsētas, kad Roberto no bastioniem ieraudzīja melnu jātnieku, kurš, nelikdamies ne zinis par pirmajām lodēm, auļoja starp abiem karaspēkiem tieši pa ugunslīniju, vicinot papīra lapu un kā vēlāk atstāstīja tie, kas bija tur tuvumā, saucot "Miers, miers!"

Tas bija kapteinis Madzarīni. Pēdējos pacietīgajos klejojumos no viena krasta uz otru viņam bija izdevies pārliecināt spāņus pieņemt Rēgensburgas vienošanos. Karš bija galā. Kasāle palika Nevērās hercogam, gan franči, gan spāņi apņēmās pilsētu pamest. Kad abu pušu ierindas sāka izklīst, Roberto lēca mugurā uzticamajam Panjufli un steidzās uz nenotikušās kaujas vietu. Viņš redzēja dižciltīgus vīrus zeltītās kirasās veltām cits citam smalkus un izmeklētus sveicienus, teju vai izdejojam dejas soļus un izsakām komplimentus, kamēr turpat lauka vidū steigšus tika pagādāti saliekami galdiņi, pie kuriem apzīmogot vienošanos.

Nākamajā dienā sākās aizceļošana: pirmie Kasāles apkaimi sāka pamest spāņi, bet tūlīt viņu piemēram sekoja arī franči, un šajā tautu staigāšanā netrūka jucekļa un negaidītu tikšanos, bijušie ienaidnieki pārmija

dāvanas un solīja cits citam mūžīgu draudzību, bet tikmēr pilsētā saulē trūdēja mēra upuru līķi, raudāja atraitnes un daži pilsētnieki attapās, ka aplenkuma laikā ir kļuvuši krietni bagātāki iemantojuši gan daudz skanošu monētu, gan franču kaiti (lai arī gulējuši tikai katrs ar savu pielaulāto sievu).

Roberto mēģināja atrast savus zemniekus, taču no La Grīvas karadraudzes vairs nebija ne vēsts. Dažu labu droši vien bija nokāvis mēris, bet citi bija izklīduši kur kurais. Roberto nosprieda, ka tie, visticamāk, ir atgriezušies mājās un pavēstījuši viņa mātei, ka tās vīrs ir kritis. Viņš prātoja, vai viņa pienākums ir būt līdzās mātei šādā brīdī, taču secināja vien to, ka vispār vairs nezina, kas ir viņa pienākums.

Grūti pateikt, kas vairāk satricināja Roberto ticību: visas tās bezgalīgi mazās un bezgalīgi lielās pasaules neizmērojamajā tukšumā bez Dieva un bez likuma, kuras ļāva saskatīt Sensavēns, vai tās apdomības lekcijas, kuras noturēja Saieta un Salasars, vai varbūt tā dedzīgo varoņvārdu māksla, kuru kā vienīgo gudrību viņam sniedza tēvs Emanuēle.

Spriežot pēc tā, kā visus šos notikumus Roberto atceras uz Dafnes, es uzskatu, ka Kasālē, zaudēdams tēvu un sevi pašu karā, kam vienlaikus bija pārāk daudz nozīmju un itin nekādas jēgas, Roberto iemācījās redzēt visu universu kā nonoturīgu noslēpumu savijumu, aiz kura vairs nestāv neviens Radītājs; vai arī, ja šāds Radītājs tomēr pastāv, tas šķiet apmaldījies, nemitīgi pūloties pārradīt sevi pašu pārāk daudzās perspektīvās.

Tur, Kasālē, Roberto bija apjautis pasauli, kurai vairs nav centra un kura sastāv no vienām vienīgām perifērijām, savukārt šeit, uz Dafnes, viņš jutās nonācis vistālākajā un visaizmirstākajā perifērijā; taču, ja centrs tomēr pastāvēja, tas atradās tieši viņam pretī, un viņš bija tā nekustīgais satelīts.

15. HOROLOGIUM OSCILLATORIUM

Manuprāt, tieši šī nekustīguma dēļ es jau vismaz simt lappušu garumā stāstu par daudziem notikumiem, kas risinājās pirms Roberto nonākšanas uz Dafnes, turpretī uz paša kuģa nelieku notikt nekam. Taču to, ka dienas uz pamesta kuģa ir tik tukšas, nekādi nevar pārmest man, jo es vēl nezinu, vai šis stāsts vispār ir atstāstīšanas vērts, bet arī Roberto izteikt pārmetumus nevajadzētu. Viņam labākajā gadījumā mēs varētu aizrādīt, ka jau veselu dienu (kopš mirkļa, kad viņš atklāja, ka no vistu aploka kāds čiepj olas, ir aizritējušas jau stundas trīsdesmit lielākā vai mazākā bezdarbībā) viņš ir pavadījis, spītīgi izstumjot no prāta vienīgo domu, kas viņa dzīvei uz kuģa varētu piešķirt kaut nedaudz garšas. Viņam drīz vien kļūs skaidrs, ka velti viņš uzskata Dafni par caurcaurēm bezvainīgu. Pa tās dēļiem staigāja vai tās tumšākajos kaktos slēpās kāds vai kaut kas, kurš pilnīgi noteikti nebija Roberto pats. Arī uz šī kuģa aplenkums nebija iespējams tā vistīrākajā formā. Ienaidnieks atkal bija iekļuvis iekšienē.

Nopietnas aizdomas viņam būtu vajadzējis sajust jau tai pašā naktī, kad viņš ļāvās kartogrāfiskajām skavām. No šīs nemaņas atguvies, viņš sajuta slāpes, ūdens karafe bija tukša, un viņš aizgāja sameklēt kādu ūdens muciņu. Tās, kuras viņš bija salicis uz klāja lietusūdens savākšanai, bija pārāk smagas, taču pieliekamajā stāvēja mazās mučeles. Turp viņš devās un paņēma pirmo, kas gadījās pa ķērienam, vēlāk to apdomājot, viņš atzina, ka tā pa ķērienam stāvējusi pārāk uzkrītoši, un, atgriezies kajītē, viņš to nolika uz galda un pieplaka pie krāna.

Tas nebija ūdens, un klepodams un sprauslādams viņš apjēdza, ka mučelē glabājas degvīns. Viņš nemācēja teikt, tieši kāda paveida degvīns,

katrā ziņā kā jau īsts zemnieks zināja, ka vīns tas nav. Dzēriens viņam nebūt nelikās nepatīkams, un viņš tam pievērsās negausīgi un negaidītā priekā. Viņam prātā neiešāvās doma, ka vajadzētu nopietni raizēties par saldūdens krājumiem, ja pieliekamajā kambarī visas mučeles ir piepildītas ar šādu šķidrumu. Tāpat viņš neuzdeva sev jautājumu, kā gan tas iespējams, ka otrajā vakarā viņš no krājumu pirmās mučeles bija dzēris tīru ūdeni, turpretī tagad pirmās muciņas saturs izrādījies citāds. Tikai vēlāk viņš nosprieda, ka Cits tīšuprāt muciņu tur nolicis, gribēdams, lai viņš nejauši paņem šo ļauni viltīgo dāvanu. Kāds, kurš vēlējās, lai Roberto apreibst, lai dabūtu viņu savā varā. Taču, ja plāns bija šāds, Roberto tam pakļāvās pat pārāk aizrautīgi. Nedomāju, ka viņš izdzēra īpaši daudz, taču tādam spirtoto dzērienu katehumenam pat divas glāzītes jau bija pārmērīgs daudzums.

No visa tālākā stāsta izriet, ka nākamos notikumus Roberto izdzīvoja mākslīga uzbudinājuma stāvoklī un tāpat aizvadīja arī turpmākās dienas.

Kā jau apskurbušajiem pieklājas, viņš aizmiga, taču viņu mocīja vēl lielākas slāpes. Un šajā smagajā miegā viņam prātā atausa pēdējā Kasāles aina. īsi pirms došanās projām viņš bija iegriezies atsveicināties no tēva Emanuēles un sastapa to ārdām ārā un saiņojam kastēs savu poētisko metaforu mašīnu, lai atgrieztos Turīnā. Bet, atvadījies no jezuīta un izjājis no pilsētas, viņš uzdūrās ratiem, kuros spāņi un imperiāli krāva savu aplenkuma mašīnu detaļas.

Un visi šie riteņi un zobrati griezās viņa sapnī: viņš dzirdēja, kā klabēdami uz riņķi iet veltņi un skrituļi, kā čerkstēdamas virinās eņģes, un šoreiz trokšņi nevarēja būt vēja radīti, jo jūra bija gluda kā spogulis. Aizkaitināts un apdullis kā jau visi, kas pusnomodā sapņo, ka sapnis vēl nav beidzies, viņš piespiedās atvērt acis, taču, arī ar vaļējām acīm klausoties, troksnis nekur nebija pazudis, un šķita, tas nāk no apakšējā klāja vai tilpnes.

Piecēlies stāvus, viņš sajuta briesmīgas galvassāpes. Un ātrumā neizdomāja labāku dziedināšanas veidu kā atkal pieklupt pie mučeles, taču, no degvīna krāna atrāvies, jutās vēl sliktāk nekā iepriekš. Viņš

apbruņojās (dunci trāpīt aiz jostas izdevās tikai ar trešo vai ceturto piegājienu), daudzreiz pārmeta krustu un streipuļodams kāpa lejā.

Viņš zināja, ka cauri pirmajai apakšējā klāja telpai stiepjas stūres pinne. Un nokāpa līdz pašai trepju lejai. Pagriežoties uz priekšgala pusi, viņš nonāktu zaļajā augu valstībā. Bet pakaļgala pusē bija vēl kādas durvis, ko viņš pagaidām nebija vēris vaļā. Un tieši no turienes tagad skanēja neticami skaļa, daudzkārtīga un nevienmērīga tikšķēšana, it kā tur cits citam pāri klātos atšķirīgi ritmi, starp kuriem varēja saklausīt gan tiktik, gan tok-tok, gan tak-tak, taču visi kopā tie pārvērtās nesakarīgā tikete-tok-takatakete-tik. Šķita, ka aiz šīm durvīm ieperinājies vesels leģions lapseņu un iršu un tie visi satracināti lidinās pa dažādām trajektorijām, sizdamies pret sienām un nemitīgi sadurdamies cits ar citu. Troksnis bija tik biedējošs, ka Roberto pirmajā mirklī neiedrošinājās atvērt durvis, baidīdamies, ka viņam uzklups šī stropa jukušie atomi.

Labu brīdi vilcinājies un šaubījies, viņš tomēr sadūšojās. Ar musketes laidi nosita nost piekaramo slēdzeni un gāja iekšā.

Pa lielgaballūku šajā telpā ieplūda gaisma, un tā bija piekrauta pilna ar pulksteņiem.

Pulksteņi. Ūdens pulksteņi un smilšu pulksteņi, pret sienām atslieti saules pulksteņi, tomēr lielākoties mehāniskie pulksteņi, salikti plauktos un uz lādēm, pulksteņi, kurus, lēnām slīdot lejā, darbina svaru bumbas un atsvari, pulksteņi, kuros zoboti riteņi iekožas citos riteņos, un tie atkal ielaiž zobus nākamajos, līdz pēdējais iekustina divas nevienādas lāpstiņas stateniska stienīša galos tā, ka tās nostaigā pa pusaplim katra uz savu pusi, bet stienītis, tik nepiedienīgi abas savas pēcpuses grozīdams, iešūpina līmenisku nūjiņu, kas kā balansieris piestiprināta tā augšgalam; un atsperu pulksteņi, kuros no rievota konusa palēnām ārā tinas ķēdīte, pakļaudamās atsperveltnim, kas griežas uz riņķi, apēzdams to posmu pa posmam.

Daži pulksteņi savus mehānismus slēpa aiz aprūsējušiem rotājumiem un korozijas sagrauztiem ciļņojumiem, un vērotājam atklāja tikai smailo rādītāju lēno kustību, taču lielais vairākums demonstrēja savas čerkstošās metāla iekšas un atgādināja Nāves dejas, kur vienīgie dzīvie ir ņirdzoši ģindeņi, kas vēzē Laika izkapti.

Visas šīs mašīnas darbojās, lielākie smilšu pulksteņi vēl birdināja smiltis, mazākajiem apakšdaļas jau bija gandrīz pilnas, bet pārējās mērierīces, zobus griezdamas un laika kumosus pa muti žļerkstinādamas, smagi elsa.

Ienākot šajā telpā pirmoreiz, varēja likties, ka pulksteņu krājums ir bezgalīgs, jo pie galasienas bija piestiprināts audekls un uz tā bija uzgleznota gara telpu virkne, kuras vienīgie iemītnieki bija aizvien jauni un jauni pulksteņi. Taču, arī nepadodoties šī gleznojuma burvībai un ņemot vērā tikai pulksteņus, tā teikt, no miesas un asinīm, iespaids bija apstulbinošs.

Jums, kas par šiem notikumiem lasāt ar atsvešinātu skatienu, tas var šķist neticami, taču pēc vētras pa viļņiem klīdušais, kurš, uz pamesta kuģa nonācis, degvīna tvaiku apdullināts, piepeši atrod simt pulksteņu, kas gandrīz unisonā vēsta sava bezgalīgā laika stāstu, vispirms domā par šo stāstu, nevis par tā autoru. Un tieši tā rīkojās Roberto: viņš vispirms citu pēc citas aplūkoja šīs ierīces, šos laika kavēkļus, spēļmantas senilai pusaudzībai, kas piemeklējusi vīru, kurš lemts lēnai un ilgai nāvei.

Taču brīdi vēlāk, atjēdzoties no šī mānīgā murga, kā zibens no skaidrām debesīm II tuoti dtil ciel fu dopo, raksta Roberto nāca atskārta, ka tam vajadzīgs arī kāds izskaidrojums. Ja pulksteņi darbojas, tātad kāds tos ir uzvilcis. Un šim kādam bija tos jāuzvelk pat tad, ja to mehānisms spēj darboties ilgu laiku pēc iekustināšanas: ja pulksteņi būtu iedarbināti, pirms viņš ieradās uz kuģa, viņam būtu vajadzējis tos dzirdēt jau iepriekš, ejot garām šīm durvīm.

Ja runa būtu tikai par vienu mehānismu, varētu pieņemt, ka tas jau bijis uzvilkts un atstāts tādā stāvoklī, ka pietiek ar vienu vienīgu satricinājumu, lai zobrati sāktu kustēties; un par šādu kustībai nepieciešamā satricinājuma cēloni varēja būt gan stiprāka kuģa sašūpošanās, gan jūras putns, kas ielidojis pa vaļējo lielgaballūku un nosēdies uz kādas sviras vai kloķa, dodot aizsākumu mehānisku darbību rindai. Jo vai tad negadās, ka spēcīgs vējš sāk dimdināt zvanus vai atrauj vaļā pavirši aiztaisītus slēģus?

Taču putns vienā nosēdienā nevar iedarbināt desmitiem pulksteņu. Nē, tas nav iespējams. Un nebija nozīmes tam, vai Ferrante bijis īsts vai tikai izdomāts. Jo kāds Iebrucējs uz kuģa, bez šaubām, mājoja.

Tas bija ienācis šajā noliktavā un uzvilcis mehānismus. Pirmais jautājums kāpēc viņš tā darījis? nebija tik steidzams. Uz otru kur viņš pēc tam noslēpies? atbildi gan derētu atrast nekavējoties.

Tātad vajadzēja doties pārmeklēt tilpni. Roberto pats sev teica, ka ilgāk vairs nedrīkst izvairīties no kāpiena lejup, taču, jo stingrāk viņš šo apņemšanos sev atkārtoja, jo tālāk atkāpās tās īstenošana. Apzinādamies, ka domas nav gluži skaidras, viņš uzkāpa augšā uz klāja un atvēsināja galvu ar lietusūdeni, un tad jau ar možāku prātu sāka apsvērt, kas īsti varētu būt šis noslēpumainais Iebrucējs.

Tas nevarēja būt nedz mežonis no Salas, nedz arī kāds izdzīvojis matrozis, jo tie darītu jebko (piemēram, uzbruktu viņam gaišā dienas laikā, nogalinātu viņu naktī aizmigušu, lūgtos žēlastību), taču nebarotu vistas un nekrāmētos ar automātiem. Tātad uz Dafiies slēpās kāds miermīlīgs un ar zinībām apveltīts vīrs, varbūt karšu telpas iemītnieks. Bet tādā gadījumā, ja šis cilvēks te bija, turklāt uzturējās uz kuģa jau pirms Roberto, tas bija Likumīgais Iebrucējs. Tomēr pat šī skaistā antitēze nespēja remdēt Roberto nikno un baiļpilno neziņu.

Ja Iebrucējs ir Likumīgs, kāpēc viņš slēpjas? Vai bailēs no nelikumīgā Roberto? Un, ja jau viņš no Roberto slēpjas, tad kāpēc atklāja savu klātbūtni, sarīkodams šo pulksteņu koncertu? Vai varbūt tas ir cilvēks ar perversu domu gājienu, kurš, no Roberto baidīdamies un nespēdams uzbrukt tieši, mēģina viņu iznīcināt, iedzenot ārprātā? Bet kamdēļ svešais, tāpat būdams avārijā cietušais uz šīs mākslīgās salas, tā rīkojas, ja varētu gūt tikai labumu no savienības ar savu nelaimes biedru? Droši vien, turpināja minēt Roberto, Dafne slēpj vēl citus noslēpumus, ko Svešais nevēlas atklāt nevienam.

Tātad zelts, dimanti un visas bagātības no Terra Incognita vai no Zālamana salām, par kurām viņam bija stāstījis Kolbērs…

Un, iedomājoties par Zālamana salām, Roberto piemeklēja kas līdzīgs atklāsmei. Nu, protams, pulksteņi! Kam gan vajadzīgi tik daudzi

pulksteņi, kuģojot pa jūrām, kur rītu un vakaru nosaka saules gājums un bez sīkāka laika iedalījuma var gluži labi iztikt? Iebrucējs līdz šai tālajai paralēlei bija atceļojis, tieši tāpat kā doktors Bērds meklēdams el Punto FijoAtskaites punktu, garuma grādu!

Protams. Skaidrs, ka tieši tā. Apstulbinošas apstākļu sakritības rezultātā Roberto, devies ceļā no Holandes, lai kā Kardināla spiegs slepus novērotu, kādas slepenas izdarības veiks anglis, kurš pusslepenībā brauc ar holandiešu kuģi, meklējot punto fijo, tagad bija nonācis uz kuģa (atkal holandiešu), kas, nez no kuras zemes nākuša Cita pakļautībā kuģojot, meklē tā paša noslēpuma atrisinājumu.

16. PĀRSPRIEDUMS PAR SIMPĀTISKO PULVERI

Kā viņš vispār bija iekūlies šajā kļūmīgajā situācijā?

Roberto atklāj gaužām maz par tiem gadiem, kas viņa atgriešanos La Grīvā šķīra no iekļūšanas Parīzes sabiedrībā. No strupiem, šur tur izkaisītiem mājieniem varam secināt, ka līdz divdesmit gadu vecumam viņš palika mājās, rūpējās par māti un negribīgi apspriedās ar muižas pārvaldnieku un zemniekiem par sēju un ražu. Tikko māte sekoja sava vīra pēdās un pameta šo pasauli, Roberto secināja, ka muižas dzīve viņam ir kļuvusi pilnīgi sveša. Droši vien tieši tolaik viņš uzticēja savus īpašumus kādam radiniekam, nodrošinot sev gluži cienījamu renti, un devās pasaulē.

Visu šo laiku viņš bija turpinājis sarakstīties ar dažiem cilvēkiem, ko bija iepazinis Kasālē, un tie viņu nepagurdami mudināja paplašināt zināšanas. Nezinu, kā viņš nonāca Ēksanprovansā, taču nav šaubu, ka tur viņš uzturējās, jo ar pateicību atceras divus gadus, ko pavadījis pie kāda turienes muižnieka, kas bijis visās zinātnēs zinošs vīrs ar bagātīgu bibliotēku, kurā netrūcis ne tikai grāmatu, bet arī mākslas darbu, antīku skulptūru un izbāztu dzīvnieku. Un tieši tur, Ēksanprovansas muižā, viņš droši vien iepazina arī to savu skolotāju, ko allaž ar godbijīgu cieņu piemin kā Dinjas kanoniķi, bet reizēm sauc arī par le doux prкtre. Un, bruņojies ar šī kanoniķa ieteikuma vēstulēm, viņš kādā precīzāk nezināmā brīdī beidzot nolēma iekarot Parīzi.

Tur viņš tūliņ sazinājās ar kanoniķa draugiem, un viņam tika atļauts apmeklēt vienu no pilsētas izcilākajām vietām. Viņš bieži piemin brāļu Dipuī kabinetu un atceras, kā tur, katru pēcpusdienu tiekoties ar zinību

vīriem, viņa prāts atvēries arvien plašākiem gudrības apvāršņiem. Taču viņš piemin arī citus šajos gados apmeklētos kabinetus, kur bijušas bagātīgas kolekcijas medaļas, turku dunči, ahāta akmeņi, matemātiskas raritātes, gliemežvāki no Indijām…

Cik dažādās aprindās viņš apgrozījās savas dzīves līksmajā aprīlī (vai varbūt maijā), mums skaidri atklāj tas, cik bezrūpīgi viņš pamīšus citē mācības, kas mums šķiet pilnīgi nesaderīgas. Augām dienām viņš no kanoniķa mācījās, ka pasaule ir veidota no atomiem tieši tā, kā mācījis Epikūrs, un vienlaikus saskaņā ar dievišķās Providences gribu, kas to pārvalda joprojām; bet vakarus, tās pašas mīlestības pret Epikūru iedvesmots, viņš vadīja ar draugiem, kas sevi dēvēja par epikūriešiem un prata pārmaiņus diskutēt par pasaules mūžīgumu un apmeklēt daiļas dāmas ar visai vaļīgiem tikumiem.

Viņš bieži piemin kādu pārgalvīgu draugu bariņu, kurā tomēr visiem jau divdesmit gadu vecumā bija zināšanas, ar kādām daudzi lepotos kaut piecdesmit gadu vecumā: Linjērs, Šapells, Dasusī, filosofs un dzejnieks, kurš staigāja apkārt ar lautu plecā, Poklēns, kurš tulkoja Lukrēciju, bet sapņoja rakstīt komēdijas pats, Erkils Savinjēns, kurš bija varonīgi cīnījies Arrasas aplenkumā, rakstīja dzejiskas atzīšanās mīlestībā izdomātām personām un uzsvērti izrādīja mīlīgu tuvību ar jauniem aristokrātiem, no kuriem, kā viņš lielījās, esot aizguvis šo itāļu kaiti, un tai pašā laikā viņš visai neganti izsmēja kādu savu netikuma biedru, "qui se plasoit а l'amour des masles", un izsmējīgi piebilda, ka šo puisi jāatvaino viņš esot bezgala kautrīgs un tikai tāpēc allaž slēpjoties saviem draugiem aiz muguras.

Uzņemts spēcīgu un neatkarīgu garu sabiedrībā, Roberto, ja arī nekļuva par izglītotu un zinošu vīru, vismaz sāka kvēli nicināt neizglītotību un nezināšanu, kas visā krāšņumā bija novērojama gan pie galma ļaudīm, gan pie bagātajiem buržuā, kuri savus grāmatplauktus bija lepni aizpildījuši ar tukšām, vissmalkākajā ādā iesietām kastēm, kam uz muguriņām ar zelta burtiem iespiesti labāko autoru vārdi.

īsāk sakot, Roberto bija iekļuvis tajās honnкtes gens aprindās, kas, lai arī lielākoties piederīgi noblesse de robe, nevis senajai asiņu aristokrātijai,

bija šīs pasaules sāls. Taču viņš bija jauns un kārs pēc jauniem pieredzējumiem, un, lai arī diskutēja ar erudītiem un izlaidējās ar libertīniem, nespēja palikt vienaldzīgs arī pret augstākās aristokrātijas valdzinājumu.

Ilgu laiku viņš, vakaros pastaigādamies pa Luvras Svētā Toma ielu, no ārpuses bija apbrīnojis Rambuijē pili, tās skaisto fasādi, greznās dzegas, frīzes, arhitrāvus un pilastrus, sarkano ķieģeļu, baltā akmens un tumšā šīfera raibās rotaļas.

Viņš vēroja izgaismotos logus, noraudzījās, kā viesi ieiet palastā, un iztēlojās, cik skaists ir tā izslavētais iekšējais dārzs. Viņš domās zīmēja šī mazā galma zāles, ko cildināja visa Parīze, un šo galmu bija izveidojusi ar lielisku gaumi apveltīta sieviete, kura par bezgaumīgu bija atzinusi karaļa galmu, kas spiests izdabāt untumainam valdniekam, kurš neprot novērtēt izsmalcinātākās gara izpausmes.

Visbeidzot Roberto apjauta, ka, būdams ieradies no Alpu pretējās puses, viņš varētu izpelnīties zināmu labvēlību namā, kura saimnieces māte ir romiete, nākusi no dzimtas, kas senāka par pašu Romu un savas saknes izvedina no kādas Alba Longas ģimenes. Tā nebija nejaušība, ka tieši šajā namā gadus piecpadsmit agrāk cavalier Marīno bija frančiem demonstrējis, pa kādiem ceļiem iet jaunā dzeja, liekot nobālēt antīkās pasaules mākslai.

Roberto izdevās panākt, lai viņu uzņem šajā elegances un intelekta templī, kur apgrozījās smalki kungi un prēcieuses (kā tolaik bija pieņemts dēvēt sevišķi izsmalcinātas sievietes) ļaudis, kas bija gudri, bet brīvi no pedantiskuma, galanti, tomēr nekļuvuši par libertīniem, līksmi, nenolaižoties līdz vulgaritātei, pūristi, kas savus valodiskos centienus nenoveda līdz smieklīgumam. Un viņš jutās brīvi un labi šajā vidē: viņam šķita, tā ļauj elpot lielpilsētas un galma gaisu, neliekot pakļauties tiem apdomības likumiem, kurus Kasālē viņam bija mācījis Salasara kungs. Te neviens nepaģērēja, lai viņš pielāgotos kāda varenāka vīra vēlmēm, jo te no ikviena tika pieprasīta citādība. Te vajadzēja nevis izlikties un atdarināt, bet pierādīt sevi, sacenšoties ar labākajiem, protams, neatkāpjoties arī no dažiem labas gaumes likumiem. Te negaidīja, lai viņš būtu pieglaimīgi iztapīgs, te tika pieprasīta drosme apliecināt savas spējas izmeklēti

gudrā sarunā un prasme viegli un eleganti izteikt dziļas domas… Un viņš jutās nevis kalps, bet drīzāk duelants, no kura tiek gaidīta caurcaurēm intelektuāla pārdrošība.

Viņš mācījās izvairīties no afektācijas un pēc iespējas apslēpt mākslas prasītos pūliņus tā, lai it viss sacītais un darītais liktos kā spontāni atklājusies doma, kā dabiska dāvana, un centās kļūt par īstu meistaru tai nepiespiestas atbrīvotības mākslā, ko Itālijā dēvēja par sprezzata disinvoltura un Spānijā par despejo.

Pieradis pie La Grīvas plašumiem, kur gan vējš, gan dzīvojamie kambari smaržoja pēc lavandas, tagad, nonācis hotel de Rambouillet pie Artenīkes, viņš staigāja pa kabinetiem, kur no neskaitāmiem puķu groziņiem allaž plūda tik reibinošas smaržas, it kā valdītu mūžīgs pavasaris. Tajos nedaudzajos dižciltīgu ļaužu mitekļos, kur Roberto iepriekš bija gadījies viesoties, istabas lielākoties bija šauras, jo viss bija pakārtots galvenā vestibila un kāpņu vajadzībām; turpretī pie Artenīkes trepes bija ierīkotas iekšpagalma stūrī, lai visa pārējā palasta daļa varētu pārvērsties par vienu vienīgu neizmērojamu istabu un kabinetu anfilādi ar augstām durvīm un augstiem logiem, kas atradās cits citam pretī; un istabas te nebija vienmuļi sarkanas vai iztapsētas ar apnicīgām brūnas ādas tapetēm, bet priecēja acis ar dažādām krāsām, un pašas saimnieces Chambre Bleue sienas klāja ar zeltu un sudrabu caurausts, zils brokātsamts.

Artenīke draugus pieņēma, atlaidusies gultā, savā plašajā guļamtelpā, kur aizslietņi, paklāji un biezi aizkari sargāja viesus no aukstuma: viņa pati nespēja paciest ne saules gaismu, ne kvēlošu ogļu karstumu. Uguns un dienas gaisma pārāk spēcīgi iesildīja asinis viņas dzīslās un ātri vien izraisīja ģīboni. Reiz kalpi zem viņas gultas aizmirsa ogļu pannu, un viņai piemetās roze. Artenīke līdzinājās ziediem, kuri svaigumu saglabā vien tad, ja pārmaiņus tiek sargāti gan no saules gaismas, gan no ēnas, un tāpēc dārznieki tiem sagādā īpašus klimatiskos apstākļus. Ēnbēdze Artenīke viesus uzņēma, zvilnēdama gultā, kājas ievīstījusi lāčādas maisā un galvā uzmaukusi tik daudz biezu naktsmiču, ka daži mēdza jokot, ka ap Mārtiņiem viņa kļūstot kurla un dzirdi atgūstot tikai ap Lieldienām.

Un tomēr, lai arī vairs nebūdama jauna, šī Nama Saimniece bija pats pievilcības iemiesojums: ražena auguma, ar daiļām formām un apbrīnojami skaistiem sejas vaibstiem. Neaprakstāma gaisma plūda no viņas acīm, mudinot nevis uz nepiedienīgām domām, bet gan iedvesmojot mīlestībai, kas sajaukusies ar bijīgām bailēm, un šķīstot sirdis, ko pati bija iekvēlinājusi.

Šajās telpās Namamāte neuzbāzīgi vadīja un virzīja sarunas par draudzību un mīlestību, bet ar tādu pašu nepiespiestu vieglumu skāra arī morāles, politikas un filosofijas jautājumus. Pretējā dzimuma tikumus Roberto iepazina tā vismaigākajās izpausmēs un iztālēm dievināja nesasniedzamas princeses, tādas kā daiļo Polē jaunkundzi, kura savu kuplo matu cirtu dēļ bija iesaukta par La Lionne, Lauveni, un dāmas, kuras savu skaistumu prata papildināt ar atjautas garu, kādu savecējušās akadēmijas atzina par tikai vīriešiem piemītošu.

Aizvadījis dažus gadus šajā skolā, Roberto bija gatavs sastapt savu Pavēlnieci.

Pirmā reize, kad viņš to ieraudzīja, bija pavēlā vakarā, un viņa bija tērpusies tumšās drānās, aizplīvurojusies kā kautrīgā Luna, kas slēpjas aiz mākoņu atlasa. Le bruit, tenkas, šī vienīgā saziņas forma, kas Parīzes sabiedrībā tika uzskatīta par patiesības paudēju, par viņu vēstīja pretrunīgas lietas: runāja, ka viņa ciešot nežēlīgas atraitnības mokas, taču esot zaudējusi nevis vīru, bet mīļāko un savu zaudējumu tik uzkrītoši demonstrējot, lai tādējādi nostiprinātu īpašumtiesības pār zudušo. Kāds Roberto pačukstēja, ka seju viņa slēpjot tāpēc, ka esot apburoši skaista ēģiptiete no Moru zemes.

Lai arī kāda būtu patiesība, pietika ar viņas drānu noplīvošanu, ar viņas vieglajiem soļiem un aizsegtās sejas noslēpumu, lai Roberto sirds piederētu viņai. Roberto ļāva, lai viņas starojošā tumsa iespīd līdz pašiem dziļumiem, un redzēja viņu kā naktsputnu, kas dzied rītausmā, un drebēja, apjūsmodams brīnumu, kas sabiezina gaismu krēslā un tumsību padara mirdzošu, tinti pārvērš pienā un melnkoku ziloņkaulā. Oniksi dzirkstīja viņai matos, un plānajiem audumiem, kas slēpdami atklāja viņas sejas un auguma aprises, piemita tā pati sirdabainā drūsma, kādā mirguļo zvaigznes.

Bet piepeši un jau tai pašā pirmās tikšanās vakarā šķidrauts uz mirkli nokrita no viņas pieres, un Roberto zem šī mēness sirpja paguva ielūkoties viņas acu spulgajā bezdibenī. Divas mīlošas sirdis saskatoties pasaka daudz vairāk, nekā jaudātu izteikt visas pasaules mēles, runādamas veselu dienu bez apstājas, tā Roberto sev glaimoja, būdams pārliecināts, ka viņa to ir uzlūkojusi un uzlūkodama redzējusi. Un, atgriezies mājās, viņš tai rakstīja.

Mana Pavēlniec,

uguns, ar kuru Jūs mani dedzinājāt, raida tik smalku dūmu strūklu, ka nevar noliegt, ka tās spozme apžilbināja ari jūs, sakausējot jūsu acu melnumu vēl melnāku. Pietika ar viena Jūsu skatiena spēku, lai no manām rokām izšļuktu visi lepnuma ieroči un es pazemīgi lūgtos, kaut Jūs ņemtu manu dzīvību. Un es pats gāju talkā Jūsu uzvarai un cīņu uzsāku kā tāds, kurš vēlas tikt uzvarēts, piedāvādams jūsu uzbrukumam neaizsargātāko savas miesas dalu-sirdi, kas raudāja asiņu asaras, tā pierādot, ka jau bijāt laupījusi ūdeni manam namam, lai varētu tam pielaist uguni, kurā tagad liesmoju, Jūsu mirklīgās uzmanības skarts!

Šī vēstule viņam pašam šķita sacerēta tik brīnumainainā saskaņā ar tēva Emanuēles aristoteliskās mašīnas principiem un tik ideāli piemērota, lai nepastarpināti atklātu Pavēlniecei, kurš ir tas vienīgais, kas spējīgs uz šādu maigumu, ka viņš neuzskatīja par vajadzīgu to parakstīt. Tolaik viņš vēl nezināja, ka prēcieuses kolekcionēja mīlestības vēstules tāpat kā lentītes un rotas, vairāk uzmanības pievērsdamas tajās ievītajām metaforām nekā to autoriem.

Nākamajās nedēļās un mēnešos viņš nesaņēma neko, kas līdzinātos atbildei. Bet Pavēlniece tikmēr vispirms atteicās no tumšajām sēru drānām, tad arī no plīvura un beidzot atklāja viņam savas ādas pienaino baltumu, kam nepiemita nekā no moru tumsnējības, savas zeltainās matu cirtas un triumfējošās zīlītes, kas vairs neslēpās un nebēga, droši lūkodamās no Rītausmas logiem, kā Roberto tūdaļ iedēvēja viņas acis.

Taču tagad, varēdams brīvi satikt viņas skatienus, viņš apzinājās, ka pārtver tos vienīgi mirkļos, kad tie traucas pie citiem, un svētlaimīgi

tīksminājās par viņas vārdu mūziku, lai arī šie vārdi nebija sacīti viņam. Viņš vairs nespēja dzīvot bez savas Pavēlnieces gaismas, taču bija nolādēts allaž palikt blāvajā ēnā, ko meta citu ķermeņi, kas uzsūca viņas starus.

Vienu vakaru Roberto izdevās uztvert viņas vārdu, saklausot, kā viņu kāds nosauc par Liliju; tas, protams, bija tikai izsmalcinātais izsmalcinātas prйcieuse vārds, un Roberto zināja, ka šādi daiļi pavārdi tiek dāvāti kā rotaļājoties: tā, piemēram, marķīzi sauca par Artenīki, Arthйnice, jo šāda anagramma bija izveidota no viņas īstā vārda Katerine, Cathйrine, taču runāja, ka Rakāns un Malerbs, ievērojami šīs ars combinatoria meistari, esot sagudrojuši arī variantus Йracinthe un Carinthйe. Un tomēr viņš uzskatīja, ka neviens cits vārds nevar būt piemērotāks viņa Pavēlniecei, kas savā smaržainajā baltumā vairāk par visu līdzinās lilijziedam.

Sākot no šī brīža, Pavēlniece viņam kļuva par Liliju un kā Lilijai viņš tai veltīja mīlas dzejas, ko tūliņ pēc sacerēšanas iznīcināja, uzskatīdams šīs rindas par viņas necienīgu dāvanu: Ak saldā Lilija, / tikko vienu ziedu noplūcu, tu man zudi! / Vai nevēlies, ka tevi atkal uzlūkoju? / Tev sekoju, bet tu bēdz, / uz tevi runāju, bet tu klusē… Taču viņš uz to nerunāja citādi kā vien ar mēmu skatienu, kas bija ērcīgas mīlas pilns, jo, kā zināms, mīlestībai pieaugot spēkā, cilvēks arvien vairāk sliecas uz nīgru aizvainojumu, trīcēdams ledainas uguns drebuļos, sērdzīgas veselības uzbudināts, un viņa dvēsele, neesošas pretmīlas maigi saltos glāstus baudot, kļūst viegla kā svina spalviņa; un viņš turpināja rakstīt Pavēlniecei adresētas vēstules, ko allaž nosūtīja bez paraksta, un Lilijai veltītas dzejas, ko nenovīdīgi sargāja un slepenībā ik dienas pārlasīja.

Rakstīdams (un nenosūtīdams) rindas Lilija, Lilija, kur esi? kur slēpies? / Lilija, debesu tnirdza, / nāc kā zibsnīga strēle / ievainot un gaist… viņš daudzkāršoja tās klātbūtni. Naktī viņu izsekodams, kad tā kopā ar kalponi atgriezās mājās /pa tumsas skautajiem mežiem, / pa melnumā grimušām ielām / es velti traukšos, sekodams rakstiem, / ko zīmē tavi gaisīgie soli…), izdibināja, kur viņa dzīvo. Un turpmāk mēdza gaidīt šī nama tuvumā un iztālēm soļot pa pēdām, kad viņa izgāja dienišķajā pastaigā. Arī pēc vairākiem mēnešiem viņš mācēja no galvas pateikt dienu un stundu, kad viņa mainījusi matu sasuku (un viņš vārsmoja par vijīgajām mīlas saitēm,

kas dejo pa sniegbaltu pieri kā jutekliskas čūskiņas), un allaž atcerējās to maģisko aprīli, kad viņa pirmoreiz uzlika plecos irbuleņu dzeltenu apmetni, kurā viņas veiklais stāvs šķita spurdzam pa ielām kā saulains putns, kas izskrējis pirmajā pavasara vējā.

Reizēm, labu brīdi sekojis viņai kā glūnīgs spiegs, viņš pagriezās un skriešiem metās pretējā virzienā, apjoņoja apkārt ēku kvartālam un gaitu palēnināja tikai pie ielas stūra, uz kura nākamajā mirklī šķietami nejauši viņiem bija jāsatiekas aci pret aci; un tad viņš tai veltīja biklu sveicienu. Viņa tam atturīgi uzsmaidīja, brīnīdamās par šādu sagadīšanos, un īsi palocīja galvu, kā to prasīja pieklājības likumi. Un viņš, atbildi saņēmis un šajā mīlas cīniņā spēkus zaudējis, kā sālsstabs palika stāvam ielas vidū, kur viņu nošļakstīja ar dubļiem garām braucošās karietes.

Vairāku mēnešu laikā Roberto izdevās izcīnīt veselas piecas šādas uzvaras, un par katru no tām viņš jūsmoja tik kaismīgi, it kā tā būtu pirmā un pēdējā, un pats sev iestāstīja, ka tik bieža veiksme nekādi nevar būt nejauša un ka varbūt nevis viņš pats, bet viņa ir paskubinājusi gadījumu sagādāt šīs tikšanās.

Tik izvairīgas svētās zemes piligrims un vēlmēs svaidīgs mīlētājs būdams, viņš kāroja būt vējš, kas jauc viņai matus, rītišķs ūdens, kas skūpsta viņas augumu, tērps, kas viņu glāsta naktī, grāmata, ko viņa glāsta dienā, cimds, kas silda viņas roku, spogulis, kas drīkst apbrīnot viņu ikvienā pozā… Reiz viņš uzzināja, ka Lilijai kāds uzdāvinājis vāverīti, un sapnī sevi redzēja kā šo ziņkārīgo dzīvnieciņu, kas, viņas glāstīts, bāž savu nevainīgo purniņu starp jaunavīgajām krūtīm, ar asti mīlinādams viņas vaigu.

Viņš mulsa par paša pārdrošību, uz kādu viņu mudināja kaislības degsme, un savu nekaunību un nožēlu iztulkoja trauksmainā dzejā, bet tad pats sev teica, ka honnкte homme, protams, var būt iemīlējies kā neprātis, taču ne jau kā nelga. Tikai apliecinot atjautīgu garu Chambre Bletie, viņš varēja izšķirt savas mīlestības likteni. Lai arī būdams novicis šajos laipnajos rituālos, viņš jau bija apjēdzis, ka īstu prйcieuse var iekarot tikai ar vārdiem. Un viņš vēl vērīgāk ieklausījās salonu sarunās, kurās dižciltīgi vīri cīkstējās kā turnīros, taču pats aizvien vēl nejutās gatavs.

Bieži tikdamies ar zinātniekiem, kas apmeklēja Dipu! kabinetu, Roberto sāka prātot, vai kādu no jaunajām zinātnēm, kas plašākai sabiedrībai vēl nav zināmas, nevajadzētu izmantot, lai tēlainās līdzībās atklātu sirds dziņas. Bet tieši tikšanās ar d'lgbī kungu viņu iedvesmoja tai runai, kas galu galā ieveda viņu pazušanā.

Mesjē d'lgbī (vismaz tā viņu dēvēja Parīzē) bija anglis, ar kuru Roberto vispirms bija iepazinies pie brāļiem Dipuī, bet pēc tam kādu vakaru atkal sastapa marķīzes salonā.

Vēl nebija aizritējušas pat trīs piecgades kopš laika, kad duc de Botiquinquant, kā viņu dēvēja franči, jeb Bekingemas hercogs bija nodemonstrējis, ka arī anglim var būt le roman en teste, proti, "romāns galvā", un tas ir spējīgs uz cildenām neprātībām: viņam bija pateikts, ka Francijā ir skaista un lepna karaliene, un šim sapnim viņš bija ziedojis visu savu mūžu, līdz šis sapnis atnesa viņam nāvi, turklāt ilgu laiku viņš bija dzīvojis uz kuģa, kur mīļotajai bija uzslējis altāri. Kad atklājās, ka d'lgbī aptuveni pirms divpadsmit gadiem un tieši pēc Bekingema rīkojuma bija piedalījies kaperēšanas karā pret Spāniju, visa smalko prйcieuses pasaule tūliņ secināja, ka viņš ir apburošs.

Brāļu Dipuī aprindās gan angļi nebija necik populāri: tos pār mēru tāpatināja ar tādiem personāžiem kā Roberts Flads Robertus a Fluctibus, kurš mēdza parakstīties arī kā Medicinae Doctor, Eques Auratus e Armigero Oxoniense un kuram jau bija veltīti daudzi pamfleti, kas nosodīja viņa pārlieko ticību dabas okultajiem procesiem. Taču šīs pašas aprindas bez iebildumiem uzņēma tik ekscentrisku garīdznieku, kāds bija monsinjors Gafarels, kurš neatpalika ne no viena angļa, ja runājam par ticību nedzirdētām dīvainībam. Savukārt d'lgbī ātri vien apliecināja, ka spēj kā gudrs un augsti izglītots cilvēks spriest par Tukšuma nepieciešamību, runādamies ar pulciņu dabas filosofu, kuriem šausmas iedvesa ļaudis ar horror vacui.

Varbūt mesjē d'lgbī prestižs vienubrīd piedzīvoja kritumu pie dažām aristokrātiskām dāmām, jo viņš tām bija ieteicis pašizgudrotu skaistumkopšanas ziedi, no kuras vienas dāmas āda pārklājās čūlām, un dažs

labs ari baumoja, ka pirms dažiem gadiem, saindējusies ar d'Igbī gatavotu odžu novārījumu, nomirusi viņa mīļotā sieva Venēcija. Bet tās, protams, bija nevalodas, ko izplatīja aizvainoti skauģi, nespēdami paciest cildinošās runas par viņa izgudrotiem nierakmeņu ārstēšanas līdzekļiem, kas gatavoti no govju mēsliem un suņu nokostiem zaķiem. Taču arī šādas runas nevarēja izpelnīties necik lielu piekrišanu aprindās, kur dāmu klātbūtnē vārdus apsvēra un izraudzījās tik rūpīgi, lai nevienā nebūtu ne zilbes, kas varētu izklausīties piedauzīgi.

Vienu vakaru d'Igbī salona viesiem citēja dažas vārsmas, ko sacerējis kāds viņa zemes dzejnieks.

Ja mūsu dvēseles ir divas,

tās divas ir kā cirkuļdvīņi,

un tavējā ir stingrais balsts, uz vietas stāv,

bet tomēr kust, ja sakust otrs.

Un, lai ar' paliek viducī, kad biedrs aizslīd projām, tas pieliecas un modri seko līdzi, un izslējās, kad otrs pārnāk mājās.

Tā arī tu man esi drošais centrs, kad loku lokiem man ir jāstaigā: tavs stingrums manu apli iezīmē, un atved atpakaļ pie sākotnes.

Roberto klausījās, cieši vērodams Liliju, kas stāvēja ar muguru pret viņu, un nolēma, ka mūžīgi mūžos tieši Lilija būs viņa cirkuļa otrā kāja; un vēl viņš nosprieda, ka vajadzētu iemācīties angļu valodu, lai varētu izlasīt ko vairāk no šī dzejnieka, kurš tik labi pratis izteikt viņa izjūtas. Tajos laikos Parīzē neviens no laba prāta negribētu mācīties tik barbarisku valodu, taču tovakar, pavadīdams d'Igbī līdz tavernai, kur tas bija apmeties, Roberto saprata: lai arī anglis ne reizi vien ir apmeklējis Pussalu,

tas neprot gana veikli izteikties itāliski un mokās ar kaunu par tik vājām izteiksmes spējām valodā, bez kuras neviens izglītots cilvēks nekādi nevar iztikt. Abi vienojās, ka turpmāk regulāri tiksies un savstarpēji gādās, lai vienlīdz tekoši runātu abu dzimtajās valodās.

Tā dzima noturīga draudzība starp Roberto un šo vīru, kuram, kā izrādījās, bija bagātīgas zināšanas medicīnā un dabaszinātnēs.

DTgbī bija pieredzējis briesmīgu bērnību. Viņa tēvs bija iesaistīts Šaujampulvera sazvērestībā un sodīts ar nāvi. Neparastas sakritības dēļ vai varbūt sekodams neizdibināmām dziņām dvēseles dziļumos, d'Igbī savukārt bija veltījis dzīvi cita pulvera pētījumiem. Viņš bija daudz ceļojis, vispirms astoņus gadus nodzīvojis Spānijā, tad trīs Itālijā, kur lūk, vēl viena sakritība bija iepazinies ar karmelītu, kas savulaik bija Roberto mājskolotājs.

Kā izbijušam korsāram pieklājas, d'Igbī izrādījās esam arī lielisks paukotājs, un jau pēc dažām dienām viņi abi ar Roberto pasāka izklaidēties, krustojot zobenus. Vienudien kopā ar viņiem bija arī kāds musketieris, kurš savukārt sāka mēroties veiklībā ar kādu karognesēju no kadetu pulka; cīņa notika tikai pa jokam, un abi paukotāji bija ļoti piesardzīgi, lai viens otru neievainotu. Taču pēc kāda brīža musketieris izdarīja tik strauju izklupienu, ka viņa pretinieks neapzināti atbildēja ar sānisku cirtienu un nelāgi savainoja musketiera augšdelmu.

Digbī to tūlīt pārsēja ar vienu no savām zeķu prievītēm, lai aizspiestu ciet lielākos asinsvadus, taču jau pēc dažām dienām brūcē draudēja iemesties gangrēna, un ķirurgs apgalvoja, ka nepieciešams amputēt visu roku.

Tieši tad d'Igbī piedāvāja savus pakalpojumus, gan brīdinot, ka viņa darbošanās varētu izskatīties pēc šarlatānisma, un lūgdams visus tomēr viņam uzticēties. Musketieris, vairs nezinādams, kur citur meklēt glābiņu, atbildēja ar spāņu sakāmvārdu: "Hāgase cl milagro, y hdgalo Mahoma."

Tad d'Igbī viņam palūdza kādu auduma gabaliņu, uz kura būtu brūces asinis, un musketieris viņam iedeva pārsēju, kas ievainojumu bija sargājis iepriekšējā dienā. DTgbī lika atnest bļodu ar ūdeni un iebēra tajā kādu nieku vitriola pulvera, kas strauji izšķīda. Tad viņš veco pārsēju

iemērca šajā šķīdumā. Piepeši musketieris, kas tikmēr bija pārstājis vērot d'lgbī darbošanos, nodrebēja, saķēra savainoto dilbu un teica, ka dedzinošās sāpes esot acumirklī pazudušas un tagad viņš brūcē jūtot tikai patīkamu vēsumu.

"Labi," teica d'igbī, "tagad jums tikai jāgādā, lai brūce vienmēr būtu tīra un varētu saņemt pareizo ietekmi, tāpēc mazgājiet to katru dienu ar ūdeni un sāli. Un es šo bļodu pa dienu turēšu pie loga, bet naktīs līdzās pavardam, lai tā allaž būtu vienmērīgā siltumā."

Tā kā Roberto negaidīto sāpju izbeigšanos atvedināja uz citiem nezināmiem cēloņiem, d'lgbī ar viltīgu zinātāja smaidu lūpās izņēma pārsēju no vitriola šķīduma un izžāvēja pie pavarda, un tūlīt musketieris atsāka vaimanāt par sāpēm, tāpēc steigšus vajadzēja mērkt lupatu atpakaļ bļodā.

Musketiera brūce sadzija nedēļas laikā.

Domāju, ka laikmetā, kad brūču dezinfekcija lielākoties tika veikta pavirši, brīnumainai izdziedēšanai pilnīgi pietika ar to, ka brūce katru dienu tika kārtīgi izmazgāta, taču mēs nevaram nosodīt Roberto, kurš nākamajās dienās nepaguris iztaujāja draugu par šo ārstniecības paņēmienu, kas turklāt viņam atgādināja bērnībā redzētās karmelīta izdarības. Taču karmelīts toreiz pulveri bija kaisījis uz vainīgā ieroča.

"Taisnība," atbildēja d'lgbī, "disputs par unguentum armarium risinās jau ilgu laiku, un pirmais par to aināja jau dižais Paracelzs. Daudzi izmanto taukainu ziedi un uzskata, ka vislabāk tā iedarbojas, uzsmērēta uz ieroča. Taču, kā jūs saprotat, nav nozīmes, vai ņemam ieroci, kas radījis brūci, vai audekla gabalu, ar ko tā bijusi pārsieta, jo preparātam ir jānonāk tur, kur ir palikušas ievainojuma asiņu pēdas. Gadās, ka cilvēki redzot, kā ierocis tiek apstrādāts, lai dziedētu tā cirtiena sekas, domā par maģiskām izdarībām, taču mans Simpātiskais Pulveris darbojas saskaņā ar pašas dabas darbībām!"

"Kāpēc jūs to saucat par Simpātisko Pulveri?"

"Arī šajā gadījumā nosaukums varētu būt maldinošs. Daudzi ir runājuši par atbilstību vai simpātiju, kas saistot un vienojot visas pastāvošās lietas. Agripa saka: lai atmodinātu kādas zvaigznes spēku, jāiedarbojas

uz priekšmetiem, kas ir tai līdzīgi un tātad saņem tās iespaidu. Un par simpātiju viņš dēvē tieši šo savstarpējo pievilkšanos starp lietām. Līdzīgi kā ar piķi, sēru un eļļu malkas šķilas sagatavo labākai uguns uzņemšanai, tāpat, iedarbojoties uz lietām, kas ir atbilstošas iecerētajai darbībai un attiecīgajai zvaigznei, var panākt, lai ar pasaules dvēseles starpniecību īpašs iespaids atstarotos arī pienācīgi sagatavotajā matērijā. Tātad saskaņā ar šo teoriju, lai ietekmētu sauli, jāiedarbojas uz zeltu, kas pēc savas iedabas ir saulains, vai arī uz tiem augiem, kas, saulei rietot, sakļauj ziedlapas un noliec galvu, lai atkal uzplauktu saullēktā, piemēram, uz lotosu, peoniju vai struteni. Taču tās ir blēņas, un ar šāda veida analoģijām vien nevar izskaidrot dabas dažādās darbības."

Pēc šī ievada d'Igbī atklāja Roberto savu noslēpumu. Viss plašais orbis jeb gaisa lode ir pilna ar gaismu, bet gaisma ir ķermeniska un materiāla substance; un pret šādiem priekšstatiem Roberto nekas nebija iebilstams, jo Dipuī kabinetā viņš bija dzirdējis, ka arī gaisma neesot nekas cits kā ārkārtīgi smalki atomu putekļi.

"Ir acīm redzams, ka gaisma," teica d'Igbī, "nepārtraukti izplūzdama no saules, lielā ātrumā traucas uz visām pusēm taisnās līnijās, bet, sastapusies ar blīvu un necaurspīdīgu ķermeņu pretestību, tā atspīd ad angulos acquales un uzsāk jaunu skrējienu, līdz, atdūrusies pret nākamo blīvo ķermeni, atkal maina virzienu, un tā tas turpinās, līdz tā izdziest. Līdzīgi kā tai modīgajā spēlē, kur bumbiņu sit pāri auklai: atsitusies pret sienu, bumbiņa atlec un triecas pret pretējo sienu, un reizēm tā apskrien veselu apli, vēlreiz atgriezdamās pie pirmās sienas. Un kas gan notiek ar gaismu, kura nokrīt uz kāda ķermeņa? Stari no tā atlec, pie reizes atskaldot nost atomus, niecīgas daļiņas, ko aizrauj sev līdzi, tāpat kā jeu du paume bumbiņa varētu paķert sev līdzi kādu drusku mitra apmetuma no sienas. Un, tā kā šie atomi ir veidoti no četriem elementiem, gaisma ar savu siltumu uzņem sevī viskozās daļiņas un aiznes tās tālu prom. Pierādījumu tam varat gūt, kad virs uguns žāvējat mitru drānu: jūs redzēsiet, auduma atstarotie stari nes sev līdzi ko līdzīgu ūdeņainai migliņai. Un šie klejojošie atomi ir kā jātnieki uz spārnotiem rumakiem, tie auļo pa plašo telpu, līdz saule norietēdama tiem atņem pēgasus un atstāj kājāmgājējos. Un

tad tie baru bariem gāžas lejā uz zemes, no kuras nākuši. Taču līdzīgas parādības notiek ne tikai ar gaismu, bet arī, piemēram, ar vēju, kas nav nekas cits kā liela līdzīgu atomu straume, ko pievelk dažādi blīvie zemes ķermeņi…"

"Un tāpat ir ar dūmiem," ieminējās Roberto.

"Protams. Londonā pavardos uguni baro ar akmeņoglēm, kas izraktas no Skotijas zemes un satur ļoti daudz īpaši kodīgas gaisīgās sāls. Un šī sāls, ko dūmi iznēsā pa visu pilsētu, izklīst gaisā un bojā namu sienas, gultas un gaišas mēbeles. Ja kāda istaba vairākus mēnešus ir stāvējusi aizslēgta, tajā atkal ieejot, izrādās, ka visus priekšmetus klāj melnu putekļu kārtiņa, tieši tāpat kā balta putekļu kārta vērojama dzirnavās un maiznīcās. Un pavasarī visi ziedi Londonā izskatās ieziesti ar tumšiem taukiem."

"Bet kā gan ir iespējams tas, ka tik daudzas daļiņas izklīst gaisā, bet ķermenis, no kura tās atdalās, nekādu zudumu nejūt?"

"Iespējams, kāds zudums tomēr ir, un jūs to redzat, kad liekat iztvaikot ūdenim, taču pie cietiem ķermeņiem mēs nekādu sarukumu neievērojam, tāpat kā neredzam, kā smaržojot sarūk muskuss vai kādas citas smaržvielas. Katrs ķermenis, lai arī cik sīks būtu, vienmēr var sadalīties vēl sīkākās daļās, un šim dalījumam nekad nav gala. Padomājiet, cik niecīgi mazas ir tās daļiņas, kuras izdalās no dzīva ķermeņa un pateicoties kurām mūsu angļu suņi, ožas vadīti, spēj sekot pa dzīvnieka pēdām. Vai tad lapsa sava skrējiena beigās mums šķiet sarāvusies mazāka? Un tieši ar šādu sīku daļiņu spēku ir izskaidrojami tie pievilkšanās fenomeni, ko daži godā par Iedarbību no Attāluma, kas patiesībā nemaz nenotiek no attāluma un tātad nav nekāda maģija, bet gan nepārtraukta atomu apmaiņa. Tas pats ir sakāms gan par pievilkšanos ar zīšanas spēku, kad vīns vai ūdens ar sifonu tiek aizvadīts uz citu trauku, gan par to pievilkšanos, ko magnēts vērš pret dzelzi, gan arī par pievilkšanos ar filtrēšanu vai sūkšanos, ko varat novērot, kad iegremdējat kokvilnas strēmeli traukā, kas piepildīts ar ūdeni, un krietnu daļu šīs strēmeles atstājat nokarājamies pār trauka malu, drīz vien redzat, ka ūdens pa šo strēmeli kāpj augšup pāri trauka malai un lāso zemē. Un pēdējais pievilkšanās veids ir

tas, kas notiek ar uguns starpniecību, kad uguns pievelk sev klāt apkārtējo gaisu kopā ar visām sīkajām daļiņām, kas šajā gaisā virmo: uguns, rīkodamās atbilstoši savai dabai, aizrauj sev līdzi apkārtējo gaisu, tāpat kā upes ūdens rauj līdzi augsni no savas gultnes. Un, tā kā gaiss ir mitrs, bet uguns sausa, tie piesaistās viens otram. Tāpēc, lai aizpildītu vietu, kuru iepriekš aizņēma gaiss, kuru uguns aizrāvusi sev līdzi, ir jāpieplūst citam gaisam no tuvākās apkārtnes, jo citādi izveidotos tukšums."

"Tātad jūs noliedzat tukšumu?"

"Nebūt ne. Es tikai saku, ka daba, tikko sastop tukšumu, cenšas to aizpildīt ar atomiem, atkarodama un atgūdama savā varā katru nostūri. Un, ja tā nebūtu, mans Simpātiskais Pulveris nevarētu darboties, turpretī jūs pats savām acīm pārliecinājāties, ka tas darbojas. Uguns, kā zināms, degot izraisa nemitīgu gaisa pieplūdumu, un dievišķais Hipokrats attīrīja no mēra veselu novadu, it visur likdams aizdegt lielus sārtus. Tāpat mēra laikā vienmēr izkauj kaķus un baložus, un arī citus karstasiņu dzīvniekus, no kuriem nepārtraukti izdalās dzīvības gari, šīs izgarošanas rezultātā atbrīvojas vieta, ko tiecas aizņemt gaiss, un tādējādi mēra sērgas skartie atomi pieķeras pie dzīvnieku vilnas vai spalvām, un tieši tāpat arī tikko no krāsns izvilkta maize pievelk sev klāt putas no vīna mucām, un, ja šādu maizi noliek uz mucas vāka, viss vīns var aiziet postā. Un galu galā līdzīgi notiek arī tad, ja vietā, kur brīvi piekļūst gaiss, jūs noliekat mārciņu kārtīgi kalcinētas un dedzinātas vīnakmens sāls, no kuras var iegūt desmit mārciņas labas vīnakmens eļļas. Pāvesta Urbāna VIII ārsts man stāstīja par kādu Romas mūķeni, kas ar pārmērīgiem gavēņiem un lūgšanām savu ķermeni bija uzkarsējusi tik ļoti, ka viņai izkaltuši visi kauli. Un šis iekšējais karstums jeb iekšējā uguns pievilka sev klāt gaisu, kas ieplūda kaulos un kļuva par daļu no tiem, tieši tāpat kā notiek, kad gaiss saskaras ar vīnakmens sāli, bet ārā tas izplūda pa to vietu, pa kuru tiek izvadīti visi kodīgie šķidrumi, proti, no urīnpūšļa, un tāpēc šī nabaga mūķene tecināja no sevis ārā vairāk nekā divsimt mārciņas urīna diennaktī, un tas bija brīnums, ko visi uzlūkoja kā apliecinājumu viņas svētumam."

"Bet, ja jau viss pievelk visu, kāpēc tad elementi un ķermeņi tomēr paliek atsevišķi un nesaplūst visi kopā un nesalīp lielā pikā?"

“Trāpīgs jautājums. Tā kā vienāda svara ķermeņi savienojas daudz vieglāk un eļļa daudz labprātāk savienojas ar eļļu nekā ar ūdeni, mums jāsecina, ka tas, kas notur cieši kopā viena veida un iedabas atomus, ir to retinājums vai blīvums, kā droši vien jums teiktu arī tie filosofi, ar kuriem mēdzat tikties."

"Viņi man to ir teikuši un arī demonstrējuši ar dažādiem sāļiem, kas, lai arī kā tiek malti vai šķīdināti, vienmēr beigu beigās atgūst savu dabisko formu, kas mūsu parastajai sālij ir kubi ar kvadrātveida skaldnēm, salpetrim sešskaldņu kolonnas, bet salmiakam sešstūri ar sešām smailēm, līdzīgi kā sniegam."

"Un urīna sāļi veido piecstūrus, un ar tiem Davidsona kungs izskaidro formu, ko bija iemantojuši visi astoņdesmit akmeņi, kuri tika atrasti Pelletjē kunga urīnpūslī. Bet, ja vienādas vai līdzīgas formas ķermeņi daudz labprātāk jaucas cits ar citu, tie arī pievilks cits citu daudz spēcīgāk nekā atšķirīgie. Un tāpēc, ja jūs sadedzināt roku, jūs gūsiet vismaz kādu remdinājumu savām sāpēm, ja brīdi to paturēsiet uguns tuvumā."

"Reiz, kad vienu zemnieku sadzēla odze, mans skolotājs virs koduma vietas turēja odzes galvu."

"Protams. Tādējādi inde, kas jau sūcās uz sadzeltā sirds pusi, atgriezās pie sava galvenā avota, kur bija atrodama lielākā daudzumā. Tieši tāpēc, ja mēra laikā nēsāsiet sev līdzi trauciņu ar pulverī saberztiem krupjiem vai kaut vai dzīvu krupi vai dzīvu zirnekli, vai pat šķipsnu arsēna, šīs indīgās substances piesaistīs sev slimības aizmetņus, ar kuriem ir pilns gaiss. Un tāpat sausi sīpoli klētī izdzen asnus, kad to līdziniekiem sakņu dārzā no zemes sāk līst ārā pirmie zaļie loki."

"Un tas izskaidro arī bērnu sarkanās dzimumzīmes: māte kaut ko spēcīgi vēlas un…"

"Nu, šajā jautājumā es izteiktos piesardzīgāk. Reizēm līdzīgām parādībām ir atšķirīgi cēloņi, un zinātņu vīrs nedrīkst uztvert nopietni ikkatru māņticību. Bet atgriezīsimies pie mana pulvera. Kas gan īsti notika, kad es uz dažām dienām pakļāvu Pulvera iedarbībai lupatu, kas bija notraipīta ar mūsu drauga asinīm? Pirmkārt, saule un mēness no liela attāluma piesaistīja sev asiņu garus, kas atradās uz lupatas, un to

veicināja apkārtējās vides siltums, savukārt vitriola gariem, kas bija asinīs, neizbēgami vajadzēja sekot tiem pa šo pašu ceļu. Vienlaikus brūce turpināja izgrūst no sevis lielu daudzumu siltu un ugunīgu garu, tādējādi pievelkot apkārtējo gaisu. Šis gaiss pievilka atkal citu, tālāku gaisu, un tas atkal tālāku, un lielā attālumā gaisā izkaisītie asiņu un vitriola gari beidzot savienojās ar to gaisu, kurā jau bija to pašu asiņu atomi. Un nu, kad asiņu atomi, gan no pārsēja, gan no brūces nākušie, satikās, tie gaisu aizdzina prom kā ceļabiedru, kurš kļuvis lieks, un sajuta vilkmi uz savu galveno mājokli, proti, brūci, un, savienojušies ar vitriola gariem, ietiecās miesā un to sadziedēja."

"Bet vai tad jūs nevarējāt apstrādāt ar vitriolu pašu brūci?"

"Es to varēju, jo šoreiz ievainotais bija man līdzās. Bet ko darīt, ja viņš būtu tālu prom? Turklāt, ja es ar vitriolu būtu apstrādājis brūci, tā kodīgais spēks būtu vairojis kairinājumu un sāpes, bet tagad, gaisa nests, tas dāvāja ievainojumam tikai savu maigo, balzamisko daļu, kas spēj apturēt asiņošanu un tiek izmantota arī acu pilienos." Un šos pēdējos vārdus Roberto uzklausīja īpaši vērīgi, nospriezdams, ka nākotnē šāds padoms var noderēt, un tas neapšaubāmi izskaidro viņa acu kaites pastiprināšanos.

"Un, protams," piebilda d'lgbī, "nedrīkst lietot parasto vitriolu, kādu bija pierasts izmantot agrākajos laikos, tā nodarot vairāk ļauna nekā laba. Es sev allaž pagādāju Kipras vitriolu un vispirms to kalcinēju saulē: kalcinācija to atbrīvo no liekā mitruma, un varētu teikt, ka tādējādi es pagatavoju sevišķi stipru buljonu. Piedevām kalcinācija sagatavo šīs substances garus tā, lai tos varētu pārnēsāt gaiss. Un visbeidzot es tam pievienoju arī nedaudz tragakanta sveķu, kas brūcei palīdz ātrāk sarētot."

Pie zināšanām, ko Roberto ieguva no d'lgbī, es kavējos tik ilgi, jo šiem atklājumiem būs lemts izšķirt viņa tālāko likteni.

Par kaunu mūsu draugam arī jāpiebilst (un viņš pats to atzīst savās vēstulēs), ka iemesls viņa aizrautībai ar jauniegūtajām zinībām bija nevis dedzīga interese par dabas zinātnēm, bet jau atkal tikai un vienīgi mīlestība. Citiem vārdiem sakot, klausīdamies par universu, kurā čum un

mudž gari, kas cits ar citu savienojas pēc līdzības un savstarpējas pievilcības, viņš nosprieda, ka šāds visuma apraksts ir iemīlēšanās alegorija, un pasāka vēl centīgāk apmeklēt privātās bibliotēkas, meklējot visu, kas sarakstīts par ieročziedi, un jāsaka, ka tolaik šādu sacerējumu jau bija daudz un nākamajos gados to skaitu papildināja daudzi citi. Pēc monsinjora Gafarela ieteikuma (izteikta pusčukstus, lai nedzirdētu citi brāļu Dipuī apmeklētāji, kas šādām lietām necik daudz neticēja) viņš lasīja Kirhera Ars Magnesia, Gokela Tractatus cie magnetica vulnerum curatione, Frakastoro darbus, Flada Discursus de unguento armario un Fostera Hopolochrisma spongus. Viņš smēlās zināšanas, lai iztulkotu savu gudrību dzejā un kādu dienu varētu spīdēt ar daiļrunu, pauzdams universālās simpātijas vēsti tajā vidē, kur viņu nemitīgi pazemoja citu elokvence.

Daudzus mēnešus-jo tik ilgi, šķiet, bija viņa ietiepīgie pētījumi, bet mīlas iekarojumu ceļā tikmēr netika sperts neviens solis Roberto piekopa sava veida dubultās vai pat daudzkāršās patiesības principu (ideju par šādu patiesības paveidu Parīzē daudzi uzskatīja vienlaikus par pārdrošu un apdomīgu): pa dienu viņš diskutēja par matērijas iespējamo mūžīgumu, bet naktīs maitāja acis, lasīdams šaubīgus traktātus, kas solīja okultus brīnumus, lai arī izteiktus dabas filosofijas terminos.

Cilvēkam, kam ir dižas ieceres, ne tik daudz jācenšas radīt labas izdevības, cik jāizmanto tās, kuras atklājas pašas. Kādu vakaru Artenīkes salonā pēc dedzīgām pārrunām par Astreju pati nama saimniece mudināja viesus apdomāt, kas īsti ir kopīgs mīlestībai un draudzībai. Tad Roberto ņēma vārdu un teica, ka, viņaprāt, mīlestības princips vienalga, vai tas pastāv starp draugiem vai starp mīlētājiem daudz neatšķiras no tā, saskaņā ar kuru darbojas Simpātiskais Pulveris. Tikko klausītāji izrādīja nelielu ieinteresētību, Roberto ņēmās izklāstīt visu, ko bija dzirdējis no d'Igbī, izlaizdams vienīgi stāstu par čurājošo svēto mūķeni, un tad izvērsa savas pārdomas plašumā, aizmirsdams draudzību un runādams tikai un vienīgi par mīlestību.

"Mīlestība pakļaujas tiem pašiem likumiem, kam klausa vējš, un vēji vienmēr smaržo pēc tam vietām, no kurām atskrējuši, un, ja tie nāk

no zāļu vai puķu dārziem, tie var smaržot pēc jasmīniem vai piparmētrām, vai rozmarīna, un tādējādi tie kuģotājos izraisa vēlmi drīzāk sasniegt zemi, kas tiem sūta tik daudz solījumu. Un līdzīgi arī mīlestības gari reibina nāsis mīlas pārņemtai sirdij." (Piedosim Roberto šo īpaši neveiksmīgo tropu.) "Mīlēta sirds ir lauta, kas saskanīgi ieskandina arī citas lautas stīgas, tāpat kā zvanu dimdoņa iedarbojas uz ūdenstilpņu virsmu jo sevišķi naktīs, kad citu trokšņu neesamība izraisa ūdenī tādu pašu kustību, kāda pirms mirkļa dzimusi gaisā. Un ar mīlošo sirdi notiek līdzīgi kā ar vīnakmeni, kas reizēm smaržo pēc rožūdens, ja tam pagrabā ir ļauts izkust rožu ziedēšans laikā, jo ar rožu atomiem pilnais gaiss, pakļaudamies vīnakmens pievelkošajam spēkam, pārvēršas ūdenī un iesmaržina arī vīnakmeni. Un neko mainīt nespēj pat mīļotās nežēlība. Kad zied vīnogulāji, vīns mucā rūgst un arī izgrūž virspusē savus baltos ziedus, kas paliek tur peldam, līdz vīnadārzi nozied. Bet mīlošā sirds, būdama vēl ietiepīgāka par vīnu, uzziedējusi reizē ar mīlēto sirdi, turpina briedēt savu pumpuru arī pēc tam, kad avots jau izsusējis."

Roberto šķita, ka Lilija viņam velta atmaigušu skatienu, un viņš turpināja: "Mīlestība līdzinās Mēness Peldei. No mēness nākoši stari ir tie paši, ko sākotnēji raidījusi saule, bet mēness tos atstaro līdz mums. Ja saules starus sakopo ieliektā spogulī, tiek pavairots to sildošais spēks. Ja mēness starus sakopo sudraba bļodiņā, būs redzams, ka ieliektajā bļodas dibenā tie atstarojas atvēsinoši, jo vēsa ir rasa, ko tie satur. Var šķist bezjēdzīgi mazgāt rokas tukšā bļodā, un tomēr, iemērcot rokas šādos sakopotos mēness staros, tās kļūst mitras, turklāt šāda pelde lieliski palīdz pret kārpām."

"Monsieur de La Grive," kāds iebilda, "bet mīlestība taču nav līdzeklis pret kārpām!"

"Ak nē, protams," atbildēja Roberto un nebija vairs apturams, "taču es tīšuprāt minēju jums piemērus ar viszemākajām lietām, lai atgādinātu, ka arī mīlestība ir atkarīga no tiem pašiem sīko korpuskulu putekļiem. Un ar to es vēlos teikt, ka mīlestība pakļaujas tiem pašiem likumiem, kas valda gan pār zemes, gan debesu ķermeņiem, bet ir viscildenākā šo likumu izpausme. Mīlestība dzimst no skatiena, no redzētā, tā iedegas

jau pirmajā acu uzmetienā; un vai tad redzēšana būtībā nav piekļuve tai gaismai, kas atstarojas no uzlūkotā ķermeņa? Un tādējādi, kad es uzlūkojo mīļoto ķermeni, manā miesā ietiecas tā labākā daļa, visgaisīgākā daļa, kas pa manu acu kanāliem nonāk man tieši sirdī. Un tātad iemīlēties no pirmā acu uzmetiena nozīmē aumaļām sadzerties garus, kas plūst no mīļotās sirds. Lielais dabas Arhitekts, veidojot mūsu ķermeni, ievietoja tajā iekšējos garus, kam uzticēja sargkareivju lomu, lai tie par saviem atklājumiem ziņotu savam ģenerālim, proti, iztēlei, kura ir visas ķermeņa saimes pavēlniece. Un, ja mūsu iztēli kāds priekšmets sevišķi iespaido, notiek līdzīgi kā tajās reizēs, kad saklausāmies violu spēlētu melodiju un noglabājam to atmiņā, bet pēcāk dzirdam pat miegā. Mūsu iztēle uzbūvē tēlu, simulacrum, kas mīlētāju iepriecē, bet plosīt neplosa, jo, kā jau teicu, ir tikai tēls. Un tieši tā ir izskaidrojams, kāpēc cilvēks, piepeši ieraudzījis iemīļoto personu, maina krāsu, nosarkst vai nobālē, atkarībā no tā, cik ātri vai lēni viņa sūtņi, proti, tikko pieminētie iekšējie gari, aiztraucas pie uzlūkotā objekta, lai tūliņ pēc tam atgrieztos atpakaļ pie iztēles. Bet šie gari dodas ne tikai uz smadzenēm, bet arī tieši uz sirdi pa to lielo vadu, pa kuru no sirds uz smadzenēm plūst arī dzīvības gari, kuri tad smadzenēs pēcāk pārvēršas par dzīvnieciskajiem; un tieši pa šo vadu iztēle nosūta uz sirdi daļu atomu, ko ir saņēmusi no kāda ārējā objekta, un tieši šie atomi liek gluži kā vāroties uzkūsāt dzīvības gariem, tādējādi reizēm paplašinot sirdi un reizēm liekot tai neritmiski lēkāt."

"Jūs, kungs, mums apgalvojat, ka mīlestība aizsākas kā fiziska kustība, kas daudz neatšķiras no tās, kas liek saziedēt vīnam; taču jūs mums nepateicāt, kāpēc atšķirībā no citiem matērijas fenomeniem mīlestība ir selektīvs tikums, kas allaž izdara izvēli. Tātad kāpēc mīlestība mūs paverdzina tieši tai un nevis kādai citai būtnei?"

"Tieši šī iemesla dēļ es mīlestības spēku izvedināju no tā paša principa, saskaņā ar kuru darbojas arī Simpātiskais Pulveris, proti, no principa, kas vienādiem un līdzīgas formas atomiem liek piesaistīt sev tādus pašus! Ja es ar šo pulveri apkaisītu ieroci, kas ievainojis Pilādu, es tādējādi neizārstētu Oresta brūci. Tātad mīlestība vieno tikai tādas divas būtnes, kam tā vai citādi jau piemīt vienāda iedaba: cēls gars mīl tikpat

cēlu garu, un vienkāršs gars mīl citu, kas ir tikpat vienkāršs, jo gadās, ka mīl arī zemnieki vai, piemēram, ganītes, kā mums to parāda d'Irfē kunga brīnišķais stāsts. Mīlestība atklāj starp divām būtnēm pastāvam saskaņu, kas tikusi iecerēta jau kopš laiku sākuma tieši tāpat, kā Liktenis kopš sākta gala nolēma, ka Piramam un Tisbei jātiek savienotiem vienā zīdkokā.

"Un kā tad nelaimīga mīlestība?"

"Es neticu, ka patiešām pastāvētu nelaimīga mīlestība. Ir tikai tāda mīlestība, kas vēl nav sasniegusi gatavību un briedumu, mīlestība, kurā mīļotā kāda iemesla dēļ vēl nav saņēmusi vēsti, ko tai sūta mīlošā acis. Un tomēr mīlošais tik labi apzinās, cik liela iedabu līdzība viņam ir tikusi atklāta, un šī zināšana viņu stiprina tā, ka viņš spēj gaidīt kaut vai visu mūžu. Viņš zina, ka patiesā atklāsme un atkalsavienošanās ar mīļoto var notikt arī pēc nāves, kad, abu ķermeņiem zemē sairstot, būs iztvaikojuši to atomi un abi satiksies kādās debesīs. Un varbūt līdzīgi kā ievainotais piepeši atgūst veselību, nemaz nezinādams, ka šai mirklī kāds ar Pulveri apbārsta ieroci, kurš viņu savainojis, tā daudzas jo daudzas mīlošas sirdis šobrīd sajūt piepešu garīgu atvieglojumu, nezinādamas, ka par viņu laimi ir gādājusi mīlētā sirds, kas arī kļuvusi mīloša un tādējādi iekustinājusi radniecīgos dvīņu atomus, kas tūdaļ steidzas savienoties."

Man jāsaka, ka šī sarežģīti būvētā alegorija neizcēlās ar īpašu stabilitāti, un varbūt tēva Emanuēles aristoteliskā Mašīna spētu pierādīt, cik tā bija grīļīga un nenoturīga. Taču tovakar visi nonāca pie pārliecības, ka patiešām pastāv šāda radniecība starp Pulveri, kas dziedē sāpes, un mīlestību, kas sāpes ne tikai dziedē, bet daudz biežāk arī izraisa.

Un tieši tāpēc vēl vairākus mēnešus vai pat ilgāk Parīzē daudzviet tika atstāstīta šī runa par Simpātisko Pulveri un Mīlestības Simpātiju, bet to, kādas bija šo atstāstījumu sekas, mēs tūlīt uzzināsim.

Un tieši tāpēc Lilija atkal uzsmaidīja Roberto, kad garā runa bija galā. Tas bija smaids, kas izteica komplimentu, un, mazliet pārspīlējot, varētu teikt, ka tas pauda apbrīnu. Taču kas gan ir dabiskāks par ticību, ka tevi kāds mīl! Roberto šo smaidu iztulkoja kā mīlestības zīmi, kā apliecinājumu, ka tiek pieņemtas visas viņa sūtītās vēstules. Būdams pārlieku

pieradis pie atstumtības mokām, viņš, apmierināts ar savu uzvaru, steidzās marķīzes namu pamest. Un, kā mēs vēlāk redzēsim, tā bija kļūda. Kopš tā vakara viņš laiku pa laikam uzdrošinājās uzrunāt Liliju, taču allaž saņēma pretrunīgas atbildes. Reizēm viņa nočukstēja: "Tieši tā, kā jūs nesen teicāt." Bet citreiz nomurmināja: "Jūs taču apgalvojāt tieši pretējo." Un dažkārt viņas vārdi aizejot noskanēja kā solījums: "Gan vēlāk par to parunāsim, esiet pacietīgs."

Roberto nespēja saprast, vai viņa savā izklaidībā tam piedēvē kāda cita vārdus un darbus vai tikai koķetē un tīši izaicina.

Taču turpmākie notikumi pamudinās viņu iekļaut šīs neizprotamās epizodes plašākā un daudz satraucošākā stāstā.

LONGITUDINUM OPTATA SCIENTIA

Bija beidzot konkrēts datums, pie kura varam pietverties, 1642. gada 2. decembris. Viņi izgāja no teātra, kur Roberto, publikā sēdēdams, bija klusciešot spēlējis savu ierasto mīlētāja lomu. Pie ieejas Lilija paslepšus saspieda viņa roku un nočukstēja: "Monsieur de La Grive, jūs piepeši esat kļuvis tik kautrīgs. Viņvakar jūs tāds nebijāt. Tātad rīt atkal. Uz tās pašas skatuves."

Uz ielas Roberto izgāja neiedomājami apstulbis: viņš bija uzaicināts satikties vietā, kas viņam nebija zināma, un paskubināts atkārtot to, ko nekad nebija uzdrošinājies darīt. Tomēr Lilija nevarēja būt noturējusi viņu par kādu citu, jo bija uzrunājusi vārdā.

Ak, viņš raksta, ka esot sev teicis, šodien strauti plūst atpakaļ uz izteku, balti zirgi rāpjas Parīzes Dievmātes katedrāles torņos, uguns smaida, sadegdama ledū, jo nupat ir noticis vēl neticamāks brīnums: Viņa mani ir uzaicinājusi satikties! Un tomēr nē-šodien asinis rit no klintīm, zalktis pārojas ar lāceni, saule ir satumsusi melna, jo mīļotā man ir pasniegusi kausu, no kura nekad nevarēšu dzesēt slāpes, tādēļ ka nezinu, kur īsti mums jāsatiekas…

Būdams vien pussoli no laimes, viņš izmisis skrēja mājās, meklēdams patvērumu vienīgajā vietā, par kuru bija pilnīgi pārliecināts, ka mīļotās tur nav.

Lilijas vārdus noteikti var izskaidrot arī tā, ka tie zaudē visu noslēpumainību: viņa vienkārši piesauca sen pagājušo vakaru, kad Roberto daiļrunīgi bija izteicies par Simpātisko Pulveri, un tagad mudināja viņu atkal būt runīgam tai pašā vietā, proti, Artenīkes salonā. Kopš tās reizes

viņa Roberto vienmēr bija redzējusi klusu un pielūgsmes pilnu, taču šāda izturēšanās neatbilda stingri reglamentētajiem pavedināšanas spēles noteikumiem. Teiksim, ka viņa to mudināja atcerēties savus sabiedriskos pienākumus. "Saņemiet jel drosmi," viņa tam itin kā teica, "tovakar jūs nebijāt tik kautrīgs, vēlreiz tikpat braši uzstājieties uz tās pašas skatuves, un es jūs tur gaidīšu…" Tieši šādu pamudinājumu kluss pielūdzējs varētu sagaidīt no prйcieuse.

Taču Roberto to saprata citādi: "Jūs esat tik kautrīgs, taču viņvakar pirms dažām dienām jūs tāds nebijāt, kad mani…" (pieņemu, ka Roberto greizsirdība vienlaikus liedza un mudināja iztēloties šī teikuma turpinājumu). "Tātad rīt atkal uz tās pašas skatuves, tai pašā slepenajā tikšanās vietā."

Un, tā kā viņa iztēle izvēlējās iet ērkšķaināko ceļu, ir tikai dabiski, ka viņš tūliņ iedomājās ļaunprātīgu viltvārdi kādu, kurš ir uzdevies par viņu un, šajā tēlā iejuties, viņa vietā no Lilijas saņēmis to, ko viņš pats būtu gatavs iemainīt kaut pret savu dzīvību. Tā atkal no prāta dziļumiem uznira Ferrante un kopā sasējās visi paša pagātnes pavedieni. Ferrante, viņa ļaunais alter ego, bija izmanījies iepīties arī šajos notikumos, izmantot savā labā Roberto prombūtni, kavēšanos, vilcināšanos vai pārsteidzību un īstajā brīdī bija pratis piesavināties balvu, ko Roberto bija izpelnījies ar runu par Simpātisko Pulveri.

Un, kamēr Roberto tā mocījās drūmos minējumos, pie durvīm atskanēja klauvējieni. Ak, cerība, tu spārno ikkatru dzīvo un nomodīgo! Viņš steidzās atvērt, būdams pārliecināts, ka uz sliekšņa ieraudzīs Liliju. Taču tur stāvēja kāds Kardināla gvardes virsnieks un divi tā pavadoņi.

"Monsieur de La Grive, es pieņemu," teica virsnieks, stādījās priekšā kā kapteinis de Bars un turpināja: "Man ļoti žēl, taču esmu spiests pildīt pienākumu un pavēstīt jums, kungs, ka esat arestēts. Lūdzu, atdodiet man savu zobenu. Ja sekosiet man no laba prāta un ievērojot pieklājīgas manieres, mēs kā labi draugi sēdīsimies karietē un jums nebūs iemesla kaunēties." Kapteinis lika saprast, ka viņam apcietinājuma cēloņi nav zināmi, un laipni novēlēja, kaut nu runa būtu tikai par kādu pārpratumu. Roberto klusēdams viņam sekoja, mēmi izteikdams sev to pašu

novēlējumu, bet šī brauciena galā viņš, ar neskaitāmiem atvainošanās vārdiem nodots miegaina sarga rokās, attapās Bastīlijas kamerā.

Tur viņš aizvadīja divas ārkārtīgi aukstas naktis, un viņu apciemoja vienīgi dažas žurkas (tālredzīga gatavošanās kuģojumam ar Amarilli) un cietumsargs, kurš uz ikvienu jautājumu atbildēja, ka pie viņa esot viesojušies tik daudzi ievērojami vīri, ka viņš jau sen esot pārstājis sev jautāt, kāpēc tie šai namā nonākuši; turklāt, ja jau pat tik smalks kungs kā maršals de Basompjērs mitinoties pie viņa jau septiņus gadus, Roberto neklātos sākt žēloties jau pēc nedaudzām stundām.

Ļāvis šīs divas dienas kārtīgi izgaršot visļaunāko, trešās vakarā atgriezās kapteinis de Bars, sagādāja Roberto iespēju nomazgāties un pavēstīja, ka tam būšot jāstājas Kardināla priekšā. Nu vismaz Roberto saprata, ka ir apcietināts kāda valstiska iemesla dēļ.

Pilī viņi ieradās pavēlu vakarā, un jau no kustības pie ārdurvīm bija nojaušams, ka šis vakars ir īpašs. Arī uz kāpnēm drūzmējās un uz visām pusēm šaudījās dažādu kārtu ļaudis; gan dižcilši, gan garīdznieki aizelsušies steidzās uz kādu priekštelpu, pieklājīgi klepoja un kraukājās, pagriezušies pret fresku klātajām sienām, savilka bēdu sagrauztas sejas un devās tālāk nākamajā zālē, no kuras ik pa brīdim izsteidzās kāds no šīs saimniecības vadītājiem, skaļi sauca nez kur pazudušos kalpus, toties visiem citiem piekodināja uzvesties klusu.

Šajā zālē tika ievests arī Roberto, un tur viņš redzēja vienīgi daudzu vīru muguras, jo tie visi klusi un mēmi spiedās pie citas istabas durvīm, uz pirkstgaliem pastiepušies, itin kā gribēdami redzēt kādu skumju izrādi. De Bars aplaida skatienu visriņķī, kā kādu meklēdams, tad pamāja Roberto, liekot pagaidīt turpat zāles kaktā, un nez kur aizsteidzās.

Kāds sargs, kurš pūlējās dabūt no zāles ārā lielu daļu apmeklētāju, pieklājīgus pamudinājuma žestus un vārdus pieskaņojot katra rangam, ieraudzīja Roberto noaugušu bārdas rugājiem un cietumā apvazātās drānās un paaipji noprasīja, kas viņam te meklējams. Roberto atbildēja, ka viņu šurp ataicinājis Kardināls, uz ko sargs atbildēja, ka, visiem par lielu nelaimi, Kardinālu pašu pie sevis aicina Kāds, kurš svarīgumā stāv pāri visiem.

Katrā ziņā Roberto viņš prom vairs nedzina, un, tā kā kapteinis de Bars (vienīgā pazīstamā un draudzīgā seja šai vietā) atpakaļ nerādījās, Roberto piegāja pie sanākušo pūļa un, pārmaiņus nogaidot, spiežoties un spraucoties, izlauzās līdz pašas pēdējās telpas slieksnim.

Tur, gultā, atzvīlušu sniegbaltu spilvenu kupenā, viņš ieraudzīja un atpazina ēnu, kas atlikusi no tā vīra, kuru visa Francija bijāja un tikai retais mīlēja. Dižajam Kardinālam apkārt bija sastājušies ārsti tumšos ģērbos, bet šķita, ka pašu debates tos interesē vairāk nekā slimnieks; kāds klēriķis slaucīja Kardināla lūpas, uz kurām pēc katras pat visniecīgākās ieklepošanās veidojās sarkanīgas putas; zem segām bija nojaušama jau nonēsātas miesas mokoši smagā elpa; no naktskrekla piedurknes ārā rēgojās dūre, kurā sažņaugts krusts. Piepeši klēriķis iešņukstējās. Rišeljē ar pūlēm pagrieza galvu, pasmaidīja un nomurmināja: "Vai tad jūs domājāt, ka es esmu nemirstīgs?"

Kamēr Roberto neizpratnē prātoja, kurš gan varējis viņu atsaukt pie šī mirēja gultas, aiz muguras izcēlās liela kņada. Pusčukstus izskanēja Svētā Eistāhija baznīcas prāvesta vārds, un visi pašķīrās, griežot ceļu priesterim un viņa pavadoņiem, kas nesa svēto eļļu pēdējai svaidīšanai.

Roberto sajuta kādu roku pieskaramies pie pleca, tas bija de Bars. "Iesim," viņš teica, "Kardināls jūs gaida." Roberto apjucis devās viņam līdzi pa gaiteni. Tad de Bars ieveda viņu kādā istabā, atkal piekodināja gaidīt, bet pats devās prom.

Telpa bija plaša, tās vidū bija novietots prāvs globuss, vairāk nomaļus uz glīta galdiņa pulkstenis ar sarkanām drapērijām fonā. Pa kreisi no šiem sarkanajiem aizkariem milzīgs Rišeljē portrets visā augumā, un tikai tagad Roberto zem portreta samanīja cilvēku purpursarkanā kardināla ģērbā: tas stāvēja pie pults ar muguru pret viņu un nez ko cītīgi rakstīja. Pēc brītiņa purpurā tērptais pameta strauju skatienu pār plecu un pamāja Roberto, aicinot pienākt tuvāk, un, kad viņš šim aicinājumam paklausīja, salīka zemāk pār rakstāmpulti un ar kreiso roku piesedza lapas malu, lai Roberto, kurš gan ieturēja pieklājīgu attālumu, neko nevarētu salasīt.

Tad vīrietis, purpuram novilnījot, pagriezās un dažas sekundes stāvēja stalti izslējies, itin kā atdarinādams lielo portretu sev aiz muguras, labo roku atbalstījis pret rakstāmpulti, kreiso pacēlis krūšu augstumā un manierīgi pavērsis ar plaukstu uz augšu. Tad viņš apsēdās augstā atzveltnes krēslā līdzās pulkstenim, koķeti noglaudīja ūsas un īso, smailo bārdiņu un jautāja: "Monsieur de La Grive?"

Mesjē de Lagrīvs līdz pat šim brīdim bija pārliecināts, ka murgo un šajā murgā redz to pašu Kardinālu, kurš turpat netālu gulēja uz nāves gultas, taču tagad tas stāvēja viņa priekšā, atguvis jaunību un iemantojis mazāk asus vaibstus, it kā portreta bālo, aristokrātisko seju kāds būtu viegli iekrāsojis tumšāku un lūpu līnijas pārzīmējis izteiktākos izliekumos; bet tad balss ar ārzemniecisko akcentu atmodināja senas atmiņas par kapteini, kurš pirms divpadsmit gadiem bija auļojis starp naidīgajiem karaspēkiem lidzenumā pie Kasāles.

Roberto stāvēja bijušā kapteiņa Madzarīni, tagadējā kardināla Mazarēna, priekšā un apjēdza, ka šis vīrs pamazām pārņem sava aizbildņa un labvēļa funkcijas, kamēr tas vēl mokās agonijā, un galu galā arī gvardes virsnieks par viņu jau bija teicis "Kardināls", it kā varenā priekšgājēja vairs nebūtu šai saulē.

Roberto grasījās atbildēt uz pirmo jautājumu, taču drīz vien bija spiest attapt, ka kardināls izjautā tikai šķietami, jo patiesībā viņa vaicājumi ir apgalvojumi, kas izteikti pārliecībā, ka sarunbiedrs var paust vienīgi piekrišanu.

"Roberto della Grīva," pats savus vārdus apstiprināja kardināls, "no Poco di Sanpatricio dzimtas. Mēs pazīstam to pili tieši tāpat, kā labi pazīstam Monferratu. Tik auglīga zeme, ka varētu būt Francija. Jūsu tēvs Kasāles dienās cīnījās varonīgi un izrādīja mums vairāk uzticības nekā citi jūsu tautieši." Viņš runāja tā, it kā pats tolaik jau būtu bijis Francijas karaļa pavalstnieks un dienestnieks. "Arī jūs tur esot izturējies drošsirdīgi, man tika teikts. Bet vai jums nešķiet, ka tieši tāpēc mani pārņem jo dziļāka tēvišķa nožēla uzzinot, ka jūs, būdams šis karalistes viesis, tomēr nevēlaties uzvesties kā viesim pieklājas? Vai tad nezināt, ka šajā karalistē likumi vienādā mērā attiecas gan uz karaļa pavalstniekiem, gan viesiem?

Dabiski, dabiski, mēs neaizmirsīsim, ka dižciltis vienmēr ir dižciltis, lai arī kādu noziegumu būtu pastrādājis: tā nu jūs varēsiet baudīt to pašu žēlastību, kas tika izrādīta Senkmāram, domas par kuru, šķiet, jums neizraisa pienācīgu riebumu. Arī jums nāvi nesīs bendes cirvis, nevis kārtuvju virve."

Roberto nevarēja nezināt notikumus, par kuriem runāja visa Francija. Marķīzs Senkmārs bija centies pierunāt karali atlaist no amata Rišeljē, savukārt Rišeljē bija izdevies karali pārliecināt, ka Senkmārs perina sazvērestību pret troni. Uz nāvi notiesātais marķīzs Lionā bija centies izturēties cildeni un cienīgi pat bendes priekšā, taču bende viņa kaklu sadragāja tik necienīgi, ka sašutušais pūlis vēl necienīgāk tūliņ saraustīja gabalos pašu bendi.

Kad Roberto, apstulbuma un šausmu pārņemts, gribēja ierunāties, kardināls viņu apsteidza un apklusināja ar rokas mājienu. "Klusējiet, Sanpatricio," tas teica, un Roberto nojauta, ka šo vārdu uzrunai kardināls izvēlējies, lai skaidrāk atgādinātu, ka viņš te ir ārzemnieks. Turklāt kardināls runāja franciski, lai gan šī saruna tikpat labi varētu risināties itāliski. "Jūs esat padevies šīs pilsētas un šīs valsts netikumiem. Kā mēdz teikt Viņa Eminence Kardināls, franču iedzimtā vieglprātība liek kārot pēc pārmaiņām, jo viss pastāvošais tiem šķiet apnicīgs. Daži no šiem prātā pavieglajiem kungiem, ko karalis ir pavēlējis padarīt vēl vieglākus un atbrīvot arī no galvas svara, jūs ir pavedinājuši ar saviem dumpīgajiem nodomiem. Jūsu gadījums ir tik vienkāršs, ka nav nekādas vajadzības apgrūtināt tiesu. Valsts, kuras pastāvēšana mums ir sevišķi dārga, ātri vien sagrūtu drupās, ja, izskatot noziegumus, kuru mērķis ir šādu sagruvumu nest, tiktu meklēti tikpat skaidri pierādījumi, kā izmeklējot ikdienišķus pārkāpumus. Aizvakar vakarā jūs redzēja runājam ar Senkmāra draugiem, kas jau atkal perina nodevību pret valsts augstāko varu. Cilvēks, kurš jūs redzēja kopā ar šiem nodevējiem, ir uzticams, jo to pulkā ir iekļāvies pēc mūsu norādījuma. Un ar to ir gana. Nemaz necentieties taisnoties," viņš atkal garlaikoti apsteidza Roberto, "mēs jūs neatsaucām šurp, lai uzklausītu nevainības apliecinājumus. Tāpēc palieciet mierā un klausieties."

Roberto nebūt nenomierinājās, taču izdarīja dažus secinājumus: tai pašā brīdī, kad Lilija pieskārās viņa rokai, viņš bija redzēts cituviet, pinam sazvērestības pret valsti. Madzarīni, pareizāk, Mazarēns, par to bija pārliecināts tik cieši, ka šī iedoma kļuva par faktu. Daudzi paslepus sprieda, ka Rišeljē dusmas nebūt vēl neesot rimušas, un daudz bija arī tādu, kas baidījās tikt izvēlēti par nākamajiem upuriem, ko sodīt par biedinājumu citiem. Lai arī nebija skaidrs, kāpēc par šādu upuri ir izraudzīts tieši viņš, par vienu Roberto nebija šaubu: viņš bija pagalam.

Roberto būtu varējis aizdomāties, ka bieži vien, ne tikai aizvakar vakarā, jau izgājis no Rambuijē salona, durvju priekšā vēl kādu brīdi ir kavējies sarunās ar citiem un ka starp šiem sarunbiedriem tikpat labi varēja būt arī kāds no Senkmāra uzticamākajiem draugiem, un tātad, ja Mazarēns, nez kādu apsvērumu vadīts, vēlējās viņu pazudināt, pietiktu ar jebkuru attiecīgi sagrozītu frāzi, ko atstāstījis kāds spiegs… Taču skaidrs, ka Roberto domāja pavisam citādas domas, un tās apstiprināja viņa bažas: kāds ir piedalījies dumpinieku sanāksmē, par aizsegu izmantodams viņa seju un vārdu.

Papildu iemesls, lai nemaz nemēģinātu aizstāvēties. Neizskaidrojami šķita vienīgi tas, kāpēc ja jau viņa liktenis ir izšķirts un viņš lemts nāvei kardināls tērē laiku, lai to viņam izklāstītu. Ne jau Roberto bija jāsaņem vēsts, viņš pats bija izraudzīts par simbolisku vēsti, par mīklu, kas būs jāatšifrē tiem, kuri šaubās par karaļa stingrajiem nodomiem. Klusēdams viņš gaidīja izskaidrojumu.

"Redziet, Sanpatricio, ja mēs nebūtu apveltīti ar augsto baznīcas titulu, ar kuru mūs pirms gada pagodināja pāvesta vara un karaļa griba, mēs teiktu, ka pati Providence ir vadījusi jūsu neapdomību. Jūs tiekat novērots jau ilgāku laiku, un mēs lauzījām galvu, kā lai paģēram no jums pakalpojumu, kuru sniegt jums līdz šim nebija nekāda pienākuma. Tā nu jaunumus par jūsu aizvakardienas kļūmīgo soli mēs uzņēmām kā pārsteidzošu Debesu dāvanu. Tagad varēsim jūs uzskatīt par savu parādnieku, un attiecīgi mūsu stāvoklis mainās, nemaz nerunājot par jūsējo."

"Ko es esmu jums parādā?"

"Savu dzīvību. Dabiski, nav mūsu varā jums piedot, toties mūsu varā ir aizbilst par jums labu vārdu vai iejaukties kā citādi. Teiksim, jūs no likuma bardzības varētu paglābties bēgot. Kad būs aizritējis gads vai ilgāks laiks, liecinieka atmiņas vairs nebūs tik skaidras, un viņš, savu godu neaptraipīdams, varēs zvērēt, ka tas aizvakar redzētais vīrs nemaz nebijāt jūs; un tad varētu noskaidroties, ka attiecīgajā vakarā jūs patiesībā spēlējāt triktraku ar kapteini de Baru. Un tad bet ņemiet vērā, pagaidām mēs neko neizlemjam, mēs tikai izsakām minējumus, bet ceram, ka esam uzminējuši pareizi, jūs pilnībā tiksiet attaisnots un varēsiet baudīt beznosacījumu brīvību. Lūdzu, apsēdieties," kardināls teica. "Gribu jums piedāvāt īpašu uzdevumu."

Roberto apsēdās. "Uzdevumu?"

"Turklāt delikātu. Un nemaz nedomājam slēpt, ka, šo uzdevumu pildot, jums būs ne viena vien iespēja zaudēt dzīvību. Taču tāds ir mūsu darījums: jūs paglābjaties no drošas nāves uz bendes bluķa un saņemat iespēju tomēr atgriezties sveiks un vesels, ja vien būsiet gana izmanīgs. Teiksim, viens grūtību pilns gads apmaiņā pret visu dzīvi."

"Jūsu Eminence," ierunājās Roberto, manīdams, ka vismaz bendes tēls izbāl, "kā saprotu, es varu necensties jums apzvērēt pie sava goda vai Krusta, ka…"

"Mums trūktu kristīgas žēlsirdības, ja mēs pilnībā atmestu iespēju, ka jūs esat nevainīgs, bet mēs pārpratuma upuris. Taču šāds pārpratums tik lieliski atbilst mūsu iecerēm, ka mēs nekādi neesam ieinteresēti to atmaskot. Turklāt jūs taču negribēsiet apgalvot, ka mēs jums piedāvājam negodīgu darījumu, tāpat kā droši vien nevēlēsieties teikt, ka mēs nevainīgos lemjam bendes cirvim, bet savā dienestā pieņemam melīgus noziedzniekus, kas atzinuši savu vainu…"

"Tik necienīgi izteikumi man nenāk ne prātā, Eminence."

"Ļoti labi. Tātad mēs jums piedāvājam iespējamus riskus un kopā ar tiem arī drošu slavu. Un vēlamies arī paskaidrot, kāpēc mūsu acis pievērsās jums, lai gan atzīstam, ka arī agrāk jūsu uzturēšanās Parīzē mums nebija nekāds noslēpums. Redziet, pilsētā ļoti daudz tiek runāts par to, kas notiek salonos, un pirms kāda laika visa Parīze mēļoja par kādu vakaru,

kura laikā jūs bijāt apžilbinājis daudzas dāmas. Visa Parīze, nemaz nesarkstiet. Mēs runājam par to reizi, kad jūs spoži un dedzīgi izklāstījāt, kādi tikumi piemīt tā sauktajam Simpātiskajam Pulverim, turklāt izklāstījāt tā, ka ironija šim jautājumam piešķīra garšu, paronomāzes pievilcību, spriedumi svinīgumu, hiperbolas bagātīgumu, salīdzinājumi trāpīgumu… Tieši tā taču šo runu raksturotu jūsu aprindās, vai ne?"

"Ak, Eminence, es jau tikai atstāstīju, ko biju uzzinājis…"

"Es apbrīnoju jūsu pieticību, taču, kā rādās, jūs toreiz apliecinājāt, ka labi pārzināt dažus dabas noslēpumus. Un tieši tagad man ir vajadzīgs cilvēks ar šādām zināšanām, cilvēks, kurš nebūtu francūzis un, nekompromitējot Francijas troni, varētu neuzkrītoši kāpt uz kuģa, kas drīz dosies ceļā no Amsterdamas ar mērķi atklāt jaunu noslēpumu, kas zināmā mērā ir saistīts arī ar minētā pulvera lietošanu."

Kardināls apsteidza kārtējo Roberto iebildumu: "Nebaidieties, mēs paši esam ieinteresēti, lai jūs skaidri zinātu, ko tieši mēs meklējam un gribam uzzināt, jo tikai tā jūs varēsiet pareizi interpretēt arī visneskaidrākās zīmes. Mēs gribam, lai jūs saņemtu sīkas un smalkas zināšanas par šo tēmu, jo redzam, ka jūs jau esat gatavs mums izpatikt. Jums būs talantīgs skolotājs, un lai jūs nemulsina viņa jaunība." Mazarēns pastiepa roku un paraustīja kādu auklu. Nekas nebija dzirdams, taču droši vien viņš ar šo kustību ieskandināja zvanu citā telpā vai deva kādu zīmi vismaz tā nosprieda Roberto, un neaizmirsīsim, ka tie bija laiki, kad arī vissmalkākie kungi kalpus sabļāva, aurēdami skaļā balsī.

Un, patiesi, pēc brīža istabā godbijīgi ienāca puisis, kam nevarēja dot daudz vairāk par divdesmit gadiem.

"Esiet sveicināts, Kolbēr. Šis ir tas cilvēks, par kuru mēs jums šodien stāstījām," viņam teica Mazarēns un tad pievērsās Roberto: "Kolbērs, kurš sper pirmos, taču daudzsološos soļus valsts pārvaldes noslēpumos, jau ilgāku laiku apdomā problēmu, kas stipri nospiež kardināla Rišeljē sirdi un tātad dara raizes arī man. Varbūt jums, Sanpatricio, ir zināms, ka, iekams Kardināls uzņēmās stūresvīra pienākumus šajā lielajā kuģī, kura kapteinis ir Luijs XIII, franču flote nebija nekas salīdzinājumā ar mūsu ienaidnieku flotēm, un tas sakāms gan par miera, gan kara apstākļiem.

Tagad mēs varam lepoties ar savām kuģu būvētavām un tāpat gan ar Austrumu, gan ar Rietumu floti, un jūs taču atceraties, ar kādiem panākumiem pirms sešiem mēnešiem marķīzs Brezē varēja izvietot iepretī Barselonai četrdesmit četrus galeonus, četrpadsmit galeras un, es vairs neatceros, cik pārējo kuģu. Mēs esam nostiprinājuši savus iekarojumus Jaunfrancijā, esam nodrošinājuši savu valdīšanu pār Martiniku un Gvadelupu, un pār daudzām citām Peru salām, kā labpatīk teikt Kardinālam. Esam sākuši veidot tirdzniecības kompānijas, lai arī pagaidām mums vēl trūkst cerēto panākumu, taču Apvienotajās Provincēs, Anglijā, Portugālē un Spānijā vismaz pa vienai atvasei no katras dižciltīgas ģimenes dodas meklēt laimi jūrā, ko diemžēl nevaram teikt par Franciju. Un tā nu mēs varbūt zinām pietiekami daudz par Jauno Pasauli, taču pavisam maz par Visjaunāko. Kolbēr, parādiet mūsu draugam, cik tukša un ar zemēm neaizpildīta joprojām izskatās šī globusa pretējā puse."

Puisis pagrieza globusu, un Mazarēns skumji pasmaidīja: "Ak vai, šie nepārskatāmie ūdeņu plašumi ir tik tukši ne jau dabas nenovēlības dēļ; tie ir tukši, jo mēs zinām pārāk maz par dabas dāsnumu. Tomēr, kopš ir atklāts rietumu ceļš uz Moluku salām, uz spēles ir likta tieši šī neizpētītā ūdeņu josla, kas plešas starp Amerikas kontinenta rietumu piekrastēm un Āzijas vistālākajiem austrumu izvirzījumiem. Es runāju par tā saukto Kluso okeānu, kuru tā ir iedēvējuši portugāļi un kurā noteikti atrodas Terra Incognita Australis, no kuras pagaidām ir zināmas tikai dažas salas un dažas neskaidras piekrastes, un tomēr pat ar šīm niecīgajām zināšanām ir gana, lai apjēgtu, ka tur atrodamas pasakainas bagātības. Taču tajos dienvidu ūdeņos jau ilgāku laiku kuģo pārāk daudz avantūristu, kas nerunā mūsu valodā. Mūsu draugs Kolbērs lolo ideju palielināt franču klātbūtni turienes jūrās, un mums viņa domas nebūt nešķiet jaunības untumi. Turklāt mēs turamies pie pārliecības, ka pirmais uz kādas Terra Australis kāju spēra francūzis, mesjē de Gonvils, un izdarīja to sešpadsmit gadus pirms Magelāna ceļojuma. Un tomēr šīs drosmīgais dižciltis vai garīdznieks, kas nu viņš bija, nevienā kartē neatzīmēja zemi, kuras krastā bija piestājis. Vai tiešām varam pieņemt, ka krietns francūzis bijis tik neapdomīgs un nolaidīgs? Protams, ne, bet nelaime ir tā, ka tajos

tālajos laikos vēl nebija īsti zināms, kā atrisināt kādu problēmu. Un šī pati problēma jūs brīnīsieties, kad uzzināsiet, par ko ir runa, joprojām ir neatrisināts noslēpums arī mums.

Kardināls ieturēja pauzi, un Roberto saprata, ka tā ir veltīta vienīgi viņam, jo gan purpurotajam runātājam, gan Kolbēram noteikti bija zināms, ja ne šī noslēpuma atrisinājums, tad vismaz nosaukums. Tā nu viņš nolēma, ka būtu saprātīgi spēlēt apburta klausītāja lomu, un jautāja: "Un kāds tad ir šis noslēpums, ja drīkstu vaicāt?"

Mazarēns zīmīgi uzlūkoja Kolbēru un teica: "Tas ir ģeogrāfisko garumu noslēpums." Un Kolbērs drūmā nopietnībā piekrītoši palocīja galvu.

"Tam, kurš atrisinās šo Punto Fijo problēmu," turpināja kardināls, "Spānijas Filips II solīja milzu bagātības, un vēlāk Filips III solīja seštūkstoš dukātu mūža renti un vēl divus tūkstošus kā pensiju, bet Holandes Ģenerālštati ir apsolījuši trīsdesmit tūkstošus guldeņu. Un arī mēs neesam skopojušies ar naudu un esam dāsni maksājuši spējīgiem astronomiem… Starp citu, Kolbēr, tam doktoram Morēnām mēs liekam gaidīt nu jau astoņus gadus."

"Jūsu Eminence, jūs pats teicāt, ka šī mēness paralakse esot tikai himēra…"

"Jā, bet, pūlēdamies pamatot savu apšaubāmo hipotēzi, viņš ir pienācīgi izstudējis un nokritizējis pārējās. Iesaistīsim arī viņu šajā jaunajā projektā, viņš varētu visai daudz ko izskaidrot Sanpatricio kungam. Lai viņam tiek piedāvāta pensija, jo labos nolūkus labāk par visu stimulē nauda. Ja viņa idejā tomēr ir kāds patiesības grauds, mums būs vieglāk dabūt šo graudu savos apcirkņos, un vienlaikus mēs tādējādi nodrošināsimies pret iespēju, ka viņš, sajuties nenovērtēts dzimtenē, padodas holandiešu vilinājumiem. Man šķiet, ka tieši holandieši, redzot spāņu vilcināšanos, ir sākuši tirgoties ar to Galileju, un būtu labāk, ja mēs nepaliktu ārpusē…"

"Eminence," vilcinoties ieteicās Kolbērs, "jums taču labpatiks atcerēties, ka Galilejs nomira šī gada sākumā…"

"Tiešām? Nu tad lūgsim Dievu, lai tagad viņš ir laimīgāks, nekā bija šajā pasaulē."

"Katrā ziņā arī viņa risinājums, lai arī ilgi šķita esam galīgais, tomēr tāds nav…"

"Jūs, Kolbēr, tikko veiksmīgi apsteidzāt mūsu sakāmo. Pieņemsim, ka arī Morēna risinājums nav ne plika graša vērts. Taču atbalstīsim viņu tik un tā, panāksim, lai ap viņa idejām no jauna iedegas debates, uzkurināsim holandiešu ziņkārību: iekārdināsim viņus un vismaz uz kādu laiku būsim aizvadījuši savus sāncenšus pa nepareizām pēdām. Jebkurā gadījumā tā būs labi ieguldīta nauda. Bet tagad pietiek par Morēnu. Lūdzu, turpiniet, un, kamēr Sanpatricio mācīsies, ko jaunu iemācīšos arī es."

"Visu, ko zinu, man ir iemācījusi Jūsu Eminence," pietvīkdams teica Kolbērs, "taču jūsu labsirdība iedrošina mani izteikties." Un, to sacīdams, viņš acīmredzot jau jutās nonācis drošākā teritorijā: viņš pacēla galvu, ko visu laiku bija turējis nodurtu, un veikliem soļiem piegāja pie globusa. "Mani kungi, okeānā, kur, nejauši uzduroties kādai zemei, nav skaidrs, kas tā tāda, un kur, arī dodoties uz zināmu zemi, dienu dienām visapkārt plešas tikai atklāti ūdeņi, kuģotājiem nav cita atskaites punkta kā vienīgi zvaigznes. Ar tiem pašiem rīkiem, kas padarīja slavenus jau senatnes astronomus, var noteikt debesu spīdekļa augstumu virs apvāršņa, pēc kura savukārt aprēķina tā attālumu no zenīta, un, zinot attiecīgā spīdekļa deklināciju un zinot arī to, ka attālums no zenīta plus vai mīnus deklinācija dod platumu, pavisam vienkārši var noskaidrot, kādā platuma grādā jeb uz kuras paralēles cilvēks atrodas vai, citiem vārdiem sakot, cik tālu uz ziemeļiem vai dienvidiem no kāda konkrēta punkta. Domāju, tiktāl viss ir skaidrs."

"To saprastu pat bērns," atteica Mazarēns.

"Vajadzētu pieņemt," turpināja Kolbērs, "ka līdzīgi var noteikt arī to, cik tālu uz dienvidiem vai uz rietumiem no kāda konkrēta punkta kaut kas atrodas, proti, kāds ir attiecīgās vietas garuma grāds jeb uz kura meridiāna tā atrodas. Sakrobosko raksta, ka meridiāns ir riņķa līnija, kas izvilkta caur abiem mūsu pasaules poliem un caur zenītu, kas atrodas tieši mums virs galvas. Un par meridiānu jeb dienvidum piederīgo to sauc tāpēc, ka, lai arī kur cilvēks atrastos un lai arī kāds gada laiks būtu, brīdī, kad saule sasniedz viņa meridiānu, šim cilvēkam ir dienas vidus.

Taču diemžēl kāda dabas noslēpuma dēļ pagaidām ikviens paņēmiens, kas izgudrots garuma grāda noteikšanai, ir izrādījies kļūdains un nekam nederīgs. Kāda gan tam garuma grādam nozīme, varētu jautāt profāns. Bet nozīme ir pat ļoti liela."

Runājot kļuvis vēl pašpārliecinātāks, viņš pagrieza globusu un norādīja uz Eiropas aprisēm: "Aptuveni piecpadsmit meridiāna grādi šķir Parīzi no Prāgas, un nedaudz vairāk par divdesmit Parīzi no Kanāriju salām. Ko gan jūs teiktu par tādu sauszemes karaspēka komandieri, kurš, domādams, ka cīnās pie Baltā kalna un slaktē protestantus, patiesībā apkautu Sorbonnas doktorus Senženevjēvas pakalnā?"

Mazarēns pasmaidīja un pastiepa rokas uz priekšu, kā novēlēdams, kaut nu šādas lietas notiktu tikai uz pareizā meridiāna.

"Taču nelaime ir tāda," Kolbērs turpināja, "ka tieši tik briesmīgas kļūdas tiek pieļautas, izmantojot tos līdzekļus, kas ir mūsu rīcībā garuma grādu noteikšanai. Un tieši tā gadījās arī tam spānim Mendanjam, kurš gandrīz pirms gadsimta atklāja Zālamana salas salu grupu, ko debesis svētījušas gan ar zemes augļiem, gan zeltu pazemē. Šis Mendanja pierakstīja paša atklātās zemes atrašanās vietu un atgriezās dzimtenē pavēstīt par ievērojamo notikumu, un nākamo divdesmit gadu laikā viņam četrreiz tika piešķirti burinieki, lai viņš varētu šajās salās atgriezties un negrozāmi iedibināt tur viskatoliskākā karaļnama, kā tam labpatīk dēvēties, valdīšanu. Bet kas no tā sanāca? Mendanjam vairs neizdevās šīs salas atrast. Holandieši tikmēr nestāvēja malā, un šī gadsimta sākumā izveidoja savu Ostindijas sabiedrību, nodibināja Āzijā Batāvijas pilsētu, no kuras doties daudzās tālākās ekspedīcijās uz austrumiem, un sasniedza Jaunholandi; savukārt citas zemes, kas droši vien atrodas uz austrumiem no Zālamana salām, tostarp atklāja angļu pirāti, kam Svētā Jēkaba padome steigšus piešķīra muižnieku titulus. Taču no Zālamana salām joprojām nebija ne miņas, tāpēc nav brīnums, ka daži jau sliecas tās uzskatīt tikai par leģendu. Taču vienalga, lai arī cik leģendāras tās būtu, Mendanja šīs salas patiešām atrada, nelaime tikai tā, ka platuma grādus viņš pierakstīja pareizi, bet garumu norādīja kļūdaini. Un, pat ja viņš ar debesu palīdzību garuma grādus būtu pratis pierakstīt pareizi, tas nekādi nelīdzētu

ne citiem kuģotājiem, ne viņam pašam vēlākajos braucienos, jo kuģojot neviens precīzi nezina savas atrašanās vietas garumu. Tas būtu tā, it kā mēs, skaidri zinādami, kur atrodas Parīze, nezinātu, vai paši atrodamies Spānijā vai pie persiešiem, un ietu kā aklie, kas ved citus aklos."

"Patiesībā," uzdrošinājās ierunāties Roberto, "man ir grūti noticēt, ka par spīti visam mūsu laikmeta zinātnes progresam, par kuru tik daudz esmu dzirdējis, mēs joprojām zinām tik maz."

"Es jums neuzskaitīšu visus piedāvātos paņēmienus, kungs, sākot ar to, kura pamatā ir mēness aptumsumi, un beidzot ar to, kurš pievēršas magnētiskās adatas svārstībām un ar kuru vēl nesen tik cītīgi nodarbojās mūsu Leteljērs, nemaz nerunājot par lagas metodi, kurai tik drošus panākumus solīja mūsu Šamplēns… Taču visi šie paņēmieni izrādījās nepietiekami labi, un tādi tie paliks, kamēr Francijai nebūs savas observatorijas, kur pārbaudīt daudzās hipotēzes. Dabiski, viens drošs paņēmiens, iespējams, pastāv: uz klāja ir jātur pulkstenis, kas pastāvīgi rāda Parīzes meridiāna laiku, tad, turpat jūrā, jānosaka vietējais laiks un no abu atšķirības jāizrēķina garuma starpība. Šī ir zemeslode, uz kuras mēs dzīvojam, un jūs redzat, ka mūsu viedie priekšteči ir to sadalījuši trīssimt sešdesmit garuma grādos, un skaitīšana parasti tiek sākta no tā meridiāna, kas šķērso Dzelzs salu Kanāriju arhipelāgā. Savā debesu ceļā saule (vienalga, vai tā kustas pati vai, kā mūsdienās mēdz apgalvot, ap to kustas zeme, jo mūsu gadījumā tam nav nozīmes) vienā stundā pieveic piecpadsmit garuma grādus, un, kad Parīzē, kā šajā brīdī, ir pusnakts, tad simt astoņdesmit meridiāna grādu attālumā no Parīzes ir dienvidus. Tātad, ja vien jūs precīzi zināt, ka Parīzē pulksteņi rāda, pieņemsim, pusdienlaiku, un nosakāt, ka jūsu atrašanās vietā ir seši pēspusdienā, jūs varat aprēķināt stundu starpību un katru stundu pārvērst piecpadsmit grādos, un tādējādi jūs zināsiet, ka atrodaties deviņdesmit garuma grādu attālumā no Parīzes, tātad aptuveni šeit," un viņš pagrieza globusu un ar pirkstu iebakstīja Amerikas kontinentā. "Un, lai arī nav grūti noteikt precīzu diennakts stundu savā atrašanās vietā, ir ārkārtīgi grūti nodrošināt, lai pulksteņi uz borta turpinātu rādīt precīzu laiku arī pēc vairāku mēnešu peldējuma ar kuģi, ko grūsta vēji un svaida viļņi, jo šādas kustības

izraisa kļūdainus rādījumus pat visgudrāk izveidotajos modernajos laika mērīšanas rīkos, nemaz nerunājot par smilšu un ūdens pulksteņiem, kas labi spēj darboties vienīgi tad, ja atrodas uz nekustīgas virsmas."

Kardināls viņu pārtrauca: "Mūsuprāt, pagaidām Sanpatricio kungam pietiks ar šīm zināšanām, Kolbēr. Gādājiet, lai tālāk šajā jomā viņš varētu izglītoties pa ceļam uz Amsterdamu. Un pēc tam ne vairs mēs viņam ko mācīsim, bet gan viņš kā mēs ceram jaunu zināšanu gaismu sagādās mums. Un patiešām, dārgais Sanpatricio, Kardināls, kura acis allaž ir redzējušas un aizvien vēl redz un cerēsim, tā būs vēl ilgi, daudz tālāk nekā mūsējās, jau sen ir izveidojis uzticamu informatoru tīklu, un šo ziņotāju uzdevums ir ceļot uz citām zemēm, apmeklēt ostas un izjautāt kapteiņus, kas pošas tālos braucienos vai ir no tādiem atgriezušies, un tādējādi mēs uzzinām, ko dara citu valstu valdītāji un kas tiem ir zināms tāds, kas nav zināms mums, jo un tas man šķiet acīmredzami tā valsts, kura pirmā izdibinās garuma grādu noslēpumu un spēs to nosargāt no citām, iegūs neizmērojamas priekšrocības. Un tagad," Mazarēns atkal ieturēja pauzi un brīdi virpināja ūsas, tad sakļāva kopā plaukstas, kā gribēdams sakopot domas un vienlaikus piesaukt palīgā debesu spēkus, "tagad mēs esam uzzinājuši, ka kāds angļu ārsts, doktors Bērds, ir izgudrojis jaunu un brīnumainu meridiāna noteikšanas paņēmienu, izmantojot Simpātisko Pulveri. Kāds tieši ir šis paņēmiens, dārgais Sanpatricio, jūs mums nejautājiet, jo es nezinu necik vairāk par tā velnišķīgā preparāta nosaukumu. Mēs droši zinām, ka runa ir tieši par šo pulveri, taču mums nav ne jausmas, kā tieši Bērds iecerējis to izmantot, un mūsu informants, protams, nav nekāds spīdeklis dabiskās maģijas jomā. Un tāpat ir droši zināms, ka angļu admiralitāte viņam ir atļāvusi sagatavot braucienam kuģi, kuram vajadzēs doties uz Klusā okeāna jūrām. Pētāmais jautājums un šī ekspedīcija ir tik nozīmīgi, ka angļi uzskata par labāku slēpt, ka tas vispār ir viņu nolīgts kuģis. Attiecīgais burinieks pieder kādam holandietim, kurš tēlo ekscentrisku dīvaini un apgalvo, ka vēlas atkārtot maršrutu, kuru pirms gadiem divdesmit pieciem veica divi viņa tautieši, kas atklāja jaunu ceļu no Atlantijas uz Kluso okeānu vēl aiz Magelāna šauruma. Bet, tā kā šai avantūrai nepieciešamie izdevumi ir

tik lieli, ka varētu radīt aizdomas par slepenu un mērķtiecīgu finansējumu, holandietis atklāti uzņem kravu un meklē ieinteresētus pasažierus kā cilvēks, kurš bažīgi meklē papildu līdzekļus savam braucienam. Šķietami nejauši starp šiem pasažieriem būs arī doktors Bērds un trīs viņa palīgi, kas uzdosies par eksotiskas floras vācējiem. Taču patiesībā tieši viņi pilnībā vadīs ekspedīciju un visu, kas ar to saistīts. Un starp pasažieriem būsiet arī jūs, Sanpatricio, un šajā ziņā visu nokārtos mūsu Amsterdamas aģents. Jūs būsiet savojiešu muižnieks, kuru par dažādiem pārkāpumiem it visur vajā likuma bardzība un kurš tāpēc uzskata par prātīgāku pamest sauszemi un uz ilgu laiku nozust jūrā. Kā redzat, jums pat īpaši daudz nevajadzēs melot. Jums būs vārga veselība un, kā runā, jūs patiešām nomoka kāda acu vaina, ko varam uzskatīt par detaļu, kas mūsu ieceri padarīs perfektu. Jūs būsiet pasažieris, kas gandrīz visu laiku pavadīs iekštelpās, vēlams, ar kādu kompresi uz sejas, bet arī pārējā laikā neredzēs daudz tālāk par degungalu. Taču, laiski un izklaidīgi klejodams pa kuģi, jūs izklaidību tikai tēlosiet un patiesībā turēsiet acis un ausis vaļā. Mēs zinām, ka jūs protat angļu valodu, taču jūs izliksieties to nesaprotam, lai ienaidnieki jūsu klātbūtnē angliski izsacītos brīvi un neko neslēpjot. Ja kāds no apkalpes prot itāļu vai franču valodu, nevairieties viņus izjautāt un iegaumējiet visu, ko viņi saka. Neuzskatiet par sevis necienīgu runāties arī ar visvienkāršākajiem kuģa ļaudīm, jo tie par pāris sīkām monētām atklās jums visu, ko zina. Taču uzmanieties un gādājiet, lai monētas patiešām būtu sīkas un izskatītos pēc labsirdīgas dāvanas, nevis samaksas, jo citādi pret jums vērsīsies aizdomas. Nekad neko nejautājiet tiešiem vārdiem, un, ja esat ko jautājis šodien, rīt atkal vaicājiet to pašu, tikai citādāk izteiktu, jo tad tas, kurš pirmajā reizē ir melojis, pats savos melos sapīsies un nonāks pretrunās: neapdomīgi un vienkārši ļaudis parasti ātri vien aizmirst, kādas blēņas kuram sastāstījuši, un nākamajā dienā sagudro pretējo. Turklāt meļus jums nebūs grūti atpazīt: smejoties tiem vaigos parādās tādas kā divas bedrītes, un nagi tiem lielākoties ir ļoti īsi; tāpat piesargieties no īsa auguma cilvēkiem, jo tie mēdz melot, apmierinādami savu tukšo lepnību. Katrā ziņā jūsu sarunām ar apkalpes vīriem jābūt īsām, un jūs nedrīkstat izrādīt, ka tās

jums sagādā gandarījumu; toties daudz un bieži jums jācenšas runāt ar doktoru Bērdu, un galu galā jūsu centieni ar viņu biedroties izskatīsies dabiski, jo viņš izglītības ziņā ir jūsu līdzinieks. Viņš ir izglītots cilvēks, noteikti prot runāt franciski, varbūt arī itāliski un, protams, latīniski. Jūs esat slims, tāpēc pie viņa meklēsiet padomu un mierinājumu. Jūs nemānīsieties tik prasti kā tie, kuri saēdas kazenes vai sarkanu zemi un tad tēlo, ka spļauj asinis; jūs lūgsiet, lai viņš pēc vakariņām jums parauga pulsu, jo tajā diennakts stundā gandrīz ikvienam tas ir kā drudža nomocītajam, un žēlosieties, ka naktīs nespējat aizmigt, kas savukārt jums noderēs par labu attaisnojumu, ja jūs nakts laikā pieķers klīstam nomodā pa kuģi, un šādos klejojumos jums vajadzēs doties, jo, iespējams, viņu pētījumi būs saistīti ar zvaigznēm. Šis Bērds, cik zināms, ir apsēsts ar savu gudrību, kā jau lielākoties visi zinātņu vīri: sadomājiet visdīvainākās idejas un izstāstiet tās viņam, itin kā uzticot vislielākos noslēpumus, un tas pamudinās viņu dalīties ar jums tajās dīvainajās iedomās, kas ir viņa lielākie noslēpumi. Izrādiet par tiem interesi, taču tā, it kā saprastu maz vai gandrīz nemaz tā, lai viņam gribētos visu jums izstāstīt otrreiz, labāk un sīkāk. Tad viņa teikto atkārtojiet, it kā beidzot būtu sapratis, bet pieļaujiet kļūdas, lai viņš, savas lepnības skubināts, gribētu jūsu teikto izlabot un sīki un smalki izklāstītu visu, par ko viņam pienāktos klusēt. Nekad neko stingri neapgalvojiet, vienmēr izsakiet tikai mājienus: ar mājieniem vislabāk var iztaustīt citu sirdis un noskaņojumus. Jums jāpanāk, lai viņš jums uzticētos: ja viņš bieži smejas, smejieties arī jūs; ja viņš ir žultains, neatpalieciet no viņa žultainumā, tomēr vienmēr apbrīnojiet viņa gudrību. Ja viņš ir holēriskas dabas un jūs aizvaino, pacietiet apvainojumus, jo galu galā zināt, ka esat sācis viņu sodīt, pirms viņš paguva jūs aizskart. Jūrā dienas ir garas un naktis bezgalīgas, un mierinājumu garlaicības māktam anglim vislabāk sniedz daudzi kausi alus, ko holandieši allaž lielos daudzumos vadā līdzi savās tilpnēs. Arī jūs tēlosiet, ka esat liels šī dzēriena cienītājs, un mudināsiet savu jauno draugu dzert, gādājot, lai viņš izdzer vairāk nekā jūs. Kādu dienu viņu tomēr varētu pārņemt aizdomas un viņš varētu likt pārmeklēt jūsu kajīti: tāpēc nekad nepierakstiet neko no saviem novērojumiem, kas saistīti

ar šo uzdevumu, toties varat rakstīt dienasgrāmatu, kurā žēlojaties par savu ļauno likteni, piesaucat Jaunavu vai svētos un aprakstāt savu iemīļoto, pēc kuras izmisīgi ilgojaties, un gādājiet, lai šādā dienasgrāmatā parādītos arī piezīmes par doktora Bērda labajām īpašībām, un slavējiet viņu kā vienīgo draugu, ko jums izdevies iemantot uz klāja. Pierakstiet arī viņa izteikumus, taču nekad neko, kas būtu saistīts ar mūsu intereses objektu, pierakstiet viņa prātuļojumus par jebkuru citu tēmu, lai arī cik bezgaumīgi tie liktos: ja viņš tos ir izteicis, tātad viņam pašam šīs domas nav likušās muļķīgas, un viņš būs jums pateicīgs, ka esat tās paturējis prātā. Katrā ziņā ne jau mēs varam jūs ātrumā izmācīt par labu slepeno aģentu: ne jau tāds ir baznīcas kalpa uzdevums. Ļaujieties iedvesmai, paļaujieties uz saviem talantiem, esiet piesardzīgi acīgs un acīgi piesardzīgs, un lai jūsu skatiena vērīgums neatpaliek no jūsu prāta asuma, bet lai tie abi paliek apslēpti citiem."

Mazarēns piecēlās, lai liktu viesim saprast, ka saruna ir galā, un lai brīdi valdonīgi slietos pār viņu, iekams pieceltos arī viņš. "Ejiet līdzi Kolbēram. Viņš dos jums tālākās instrukcijas un uzticēs cilvēkiem, kas jūs aizvedīs uz Amsterdamu un gādās, lai tiekat uz kuģa. Ejiet, un lai jums veicas."

Viņi jau grasījās iziet pa durvīm, kad kardināls pasauca viņus atpakaļ: "Ai, es gandrīz aizmirsu, Sanpatricio. Jūs droši vien jau esat sapratis, ka no šī brīža līdz kāpšanai uz kuģa jums sekos uz katra soļa, bet tāpat jūs droši vien sev vaicājat, kāpēc mēs nebaidāmies no tādas iespējas, ka jūs jau pirmajā ostā, kur kuģis piestās, varētu pārņemt vēlēšanās laisties lapās. Mēs no šāda pavērsiena nebaidāmies, jo tas jums nav izdevīgs. Jūs nevarētu atgriezties šeit, kur vienmēr būtu vajāts un ārpus likuma, un tāpat jūs nevarētu mierīgi dzīvot kā trimdinieks citā zemē, kur allaž būtu jābaidās, ka mūsu aģenti jums sadzīs pēdas. Abos gadījumos jums būtu jāatsakās no sava vārda un kārtas. Un tāpat mums pat nerodas aizdomas, ka cilvēks ar jūsu kvalitātēm varētu pārdoties angļiem. Un ko tad īsti jūs varētu pārdot? Tas, ka esat spiegs, ir noslēpums, kuru vajadzētu atklāt jau pirms iztirgošanas, bet atklātam tam vairs nav nekādas vērtības un neko vairāk par dunča dūrienu ar tādu nevarētu nopelnīt. Turpretī, ja jūs

atgrieztos kaut ar vispieticīgākajām ziņām, jums jau būtu tiesības baudīt māsu atzinību. Un mēs rīkotos nepareizi, ja atraidītu cilvēku, kurš jau būtu pierādījis, ka spēj tikt galā ar tik sarežģītiem uzdevumiem. Un tālākais būs atkarīgs vienīgi no jums paša. Tam, kurš izpelnījies šīs pasaules vareno labvēlību, tā rūpīgi jāsargā un jābaro ar aizvien jauniem pakalpojumiem, lai tā nekad neizbeigtos: tobrīd jūs pats varēsiet izlemt, vai jūsu lojalitāte Francijai ir tik spēcīga, ka varat savu nākotni veltīt tās karalim. Runā, ka līdzīgi jau esot gadījies dažiem, kas dzimuši citās zemēs, bet savu laimi pratuši izkalt Parīzē."

Kardināls pats sevi pasniedza kā dāsni atalgotas uzticības piemēru. Taču Roberto šai brīdī nerūpēja iespējamais atalgojums. Kardināls viņam bija ļāvis saskatīt piedzīvojumu, jaunus apvāršņus un dalījies tādās dzīves gudrībās, kuru nezināšana varbūt līdz šim bija mazinājusi viņa vērti citu acīs. Varbūt tieši šis bija vislabākais risinājums: pieņemt likteņa aicinājumu, kas aizvedīs viņu tālu prom no ciešanu avota. Bet, ja runājam par to otru aicinājumu, kas bija izskanējis pirms trim dienām, Roberto viss bija kļuvis skaidrs jau līdz ar kardināla pirmajiem vārdiem. Ja jau kāds Cits bija iesaistījies sazvērestībā un visi ticēja, kas tas ir Roberto, nebija šaubu, ka Cits ir ari panācis, lai Lilija saka tos vārdus, kuri Roberto piepildīja ar mokošu prieku un aplaimojošu greizsirdību. Pārāk daudz Citu starp viņu un īstenību. Un tad jau patiešām labāk patverties jūrā prom no visa un visiem, kur mīļotā viņam varēs piederēt tai vienīgajā veidā, kas viņam ļauts. Un galu galā augstākā mīlestības pilnība ir nevis būt mīlētam, bet gan būt Mīlošam.

Viņš pielieca ceļgalu un teica: "Eminence, es piederu jums."

Vai vismaz man gribētos, lai viss būtu noticis tieši tā, jo man šķiet neiederīgi rakstīt, ka kardināls viņam pasniedza caurlaidi, kurā teikts: "C'est par mon ordre et pour le bien de l'йtat que le porteur du prйsen t a fait ce qu'il a fait."

18. NEDZIRDĒTAS KURIOZITĀTES

Ja Dafne, tāpat kā Amarillis, bija nosūtīta meklēt punto fijo, tad Iebrucējs bija bīstams. Nu jau Roberto zināja par nerimstošo cīņu, kurā bija saķērušās Eiropas valstis, gribēdamas iegūt šo noslēpumu savā varā. Tātad vajadzēja labi sagatavoties un rīkoties viltīgi. Acīmredzot sākumā Iebrucējs bija darbojies naktī, bet vēlāk bija brīvi staigājis apkārt pa dienu, kamēr Roberto, nomodā būdams, uzturējās savā kajītē. Vai vajadzētu izjaukt Iebrucēja plānus un radīt viņam iespaidu, ka Roberto pa dienu guļ un pa nakti paliek nomodā? Bet kāds no tā būtu labums, Svešais atkal pielāgotos. Nē, drīzāk vajadzēja kļūt pilnīgi neparedzamam un neļaut Svešajam neko plānot uz priekšu, radīt iespaidu, ka viņš guļ, bet palikt nomodā, un palikt nomodā tad, kad Svešajam šķitīs, ka viņš ir aizmidzis…

Viņam vajadzētu censties iztēloties, ko tas otrs domātu, cenzdamies uzminēt Roberto domas, vai varbūt pat uzminēt, ko tieši tas otrs domā, kad domā, ka Roberto domā, ka otrs domā… Līdz šim Iebrucējs bija uzvedies kā viņa ēna, bet tagad Roberto vajadzētu pārtapt par viņa ēnu, iemācīties iet pa pēdām tam, kurš iet pa pēdām viņam. Bet vai šāda savstarpēja uzglūnēšana un izsekošana nevarētu turpināties bezgalīgi: viens nokāpj lejā pa kāpnēm brīdī, kad otrs kāpj augšā pa citām kuģa pretējā galā, viens pārmeklē tilpni, kamēr otrs modri uzrauga klāju, viens metas uz apakšējo klāju, bet otrs tikmēr varbūt atkal uzkāpj augšā, rāpdamies pa borta ārpusi?

Ikviens saprātīgs cilvēks būtu nolēmis nekavējoties turpināt atlikušās kuģa daļas izpēti, bet mēs nedrīkstam aizmirst, ka Roberto vairs nebija uzskatāms par saprātīgu. Viņš jau atkal bija ļāvies degvīna vilinājumam, un

pats sevi pārliecināja, ka tā rīkojas, lai kļūtu stiprāks. Cilvēkam, kuru mīlestība allaž bija pamudinājusi tikai un vienīgi uz gaidīšanu, šis dzēriens nekādi nevarēja iedvest izlēmību. Un tā viņš kustējās gausāk par gausu, bet domājās esam straujš kā zibens. Viņš ticēja, ka metas uz priekšu pārdrošā lēcienā, bet patiesībā piesardzīgi lavījās. Turklāt viņš aizvien vēl neuzdrošinājās iziet ārā dienas laikā un spēcīgs jutās vienīgi naktī. Taču naktī viņš dzēra un kļuva vēl lēnīgāks. Tieši to vēlējās panākt ienaidnieks, viņš sev teica no rīta. Un, lai saņemtu drosmi, atkal pievērsās muciņai.

Katrā ziņā piektajā dienā pret vakaru viņš nolēma beidzot doties apskatīt to tilpnes daļu, ko līdz šim nebija apmeklējis un kas atradās zem pārtikas krājumu noliktavas. Roberto secināja, ka uz Dafnes maksimāli ir izmantota un aizpildīta ikkatra telpa, un starp otro klāju un tilpni bija ierīkotas dēļu starpsienas un īsi starpklāji, lai tādējādi iegūtu nelielas papildu noliktavas, ko citu ar citu savienoja grīļīgas kāpnītes. Un viņš iegāja šādā būcenī, kas bija atvēlēts tauvām, un tūliņ aizķērās aiz visdažādāko virvju rituļiem, kuri joprojām bija piesūkušies ar jūras ūdeni. Tad viņš kāpa vēl zemāk un nonāca secunda carirn, tilpnē, kas bija piekrauta ar visdažādākajām kastēm un saiņiem.

Tur viņš uzgāja vēl vairāk pārtikas un vēl citas saldūdens mucas. Par to viņš nevarēja nepriecāties, taču priecājās viņš vienīgi tāpēc, ka šis atradums nozīmēja iespēju turpināt medības bezgalīgi ilgi, gūstot baudu no nebeidzamas atrisinājuma atlikšanas. Bet tā ir baiļu bauda.

Aiz saldūdens mucām viņš atrada vēl četras degvīna mučeles. Un uzkāpa augšā pieliekamajā pārbaudīt, kas īsti ir katrā no tur novietotajām mucām. Visās bija ūdens, un tas nepārprotami apliecināja, iepriekšējā dienā atrasto degvīna muciņu turp no lejas tīšuprāt bija uznesis svešais, gribēdams ievest viņu kārdinājumā.

Taču viņš nevis satraucās par šīm spirtotajām lamatām, bet kāpa vēlreiz lejā, uznesa augšā vēl vienu reibinošā dzēriena trauku un dzēra atkal.

Tad viņš no jauna atgriezās tilpnē, un varam iztēloties, kādā stāvoklī viņš bija, kad apstājās, saodis puvekļu smaku, kas plūda no bilžās satecējušajiem ūdeņiem. Zemāk vairs nebija kur kāpt.

Neatlika nekas cits, kā griezties uz kuģa pakaļgalu, taču viņa lampa palēnām dzisa, un pustumsā viņš aiz kaut kā aizķērās un klupa, saprazdams, ka nu jau virzās uz priekšu pāri balastam, tieši tur, kur uz Amarilla doktors Bērds bija ierīkojis guļvietu sunim.

Un tieši tur, tilpnē, starp ūdens pleķiem un puvekļiem, viņš ieraudzīja pēdas nospiedumu.

Viņš jau tik ļoti bija pieķēries pārliecībai, ka Iebrucējs uz kuģa patiešām ir, ka tagad spēja domāt vienīgi par to, ka beidzot ir atradis pierādījumu, pierādījumu tam, ka nebūt nav piedzēries, kā sev uz katra soļa cenšas pierādīt visi, kas piemetušies raibām acīm. Katrā ziņā kāda klātbūtnes apliecinājums bija skaidrs kā diena, ja vien tā var teikt par to, kas ieraudzīts tumsā un raustīgos lampas atspīdumos. Pilnīgi pārliecināts par Iebrucēja eksistenci, viņš pat neiedomājās, ka vairākkārt staigādams šurpu turpu, šo pēdas nospiedumu būtu varējis atstāt pats. Viņš atkal uzkāpa augšā, apņēmies doties cīņā.

Bija saulrieta stunda. Un tas bija pirmais saulriets, ko viņš redzēja pēc piecām nakšu, agru blāzmu un rītausmu dienām. Nedaudzi melni mākoņi gandrīz paralēlās svēdrās stiepās gar tālāko salu, sabiezēja virs augstākās virsotnes un tad kā smailas, izdziestošas bultas tiecās uz dienvidu pusi. Krasts tumši izcēlās pret ūdeņiem, kas nu bija gaišas tintes krāsā, bet pārējā debesu daļa bija gurdeni dzeltenīga, blāva kā kumelīšu tēja, it kā saule aiz apvāršņa nevis nestu lielo ikvakara upuri, bet gan lēnām laistos miegā un lūgtu, lai debesis un jūra ar klusiem čukstiem pavada viņu uz dusu.

Taču Roberto uzbangoja kareivīguma gars. Viņš nolēma ienaidnieku samulsināt. Devās uz pulksteņu telpu, iznesa no tās ārā, cik daudzus vien varēdams, un tad izvietoja it visur uz klāja kā nez kādas galdaspēles figūriņas: vienu pret grotmastu, trīs uz pūpes, vienu pie enkura grieztuvja, vēl citus visapkārt fokmastam, un tad pa vienam pie katrām durvīm un pie katras lūkas, lai ikviens, kas tumsā mēģinātu tur lavīties, aizķertos un pakluptu.

Pēc tam viņš uzvilka visus mehāniskos pulksteņus (nemaz neiedomājies, ka tādējādi padarīs tos sadzirdamus ienaidniekam, kuru vēlējās

pārsteigt) un apvērsa otrādi smilteņus un klepsidras. Apmierināts viņš vēroja ar Laika mašīnām izraibināto klāju, lepns par to radīto troksni, pārliecināts, ka Ienaidnieks noteikti apjuks un atturēsies no tālākiem gājieniem.

Izvietojis savus nevainīgos slazdus, viņš pats tiem krita par pirmo upuri. Kamēr nakts nolaidās pār spoguļgludo jūru, viņš staigāja no viena metāla oda pie nākamā, klausījās, kā sīc un dūc nedzīva esence, vēroja, kā mūžības lāses nopil cita pēc citas, un baidījās no šīm rijīgajām kodēm, kam nav mutes, bet tomēr ir badīga rīkle (viņš tiešām tā raksta), no šiem zobotajiem riteņiem, kas viņa dienu saplosīja mirkļu druskās un sadeldēja dzīvi, pārvēršot to nāves mūzikā.

Viņš atcerējās tēva Emanuēles vārdus: "Kas gan tā būtu par līksmīgu Izrādi, ja Sirds kustības būtu saredzamas caur Krūšu Stiklu līdzīgi kā Laikrāžos!" Zvaigžņu gaismā viņš vēroja, kā pulksteņu smilšu graudiņi cits pēc cita krīt lejup, klusi čukstēdami savu lēno rožukroni, un filosofiski prātoja par šiem mirkļu kūļiem, par šīm secīgajām laika anatomijām, par šīm plaisām, pa kurām nemanāmi izsūcas un aizlāso stundas.

Taču aizejošā laika ritmā Roberto sadzirdēja arī brīdinošu vēsti par paša nāvi, kam tuvojās ar katru soli, ar katru kustību. Un viņš pieliecās tuvāk, piemiegdams tuvredzīgās acis un pūlēdamies atšifrēt šo fūgu logogrifu, un, likdams lietā satraukti trīsošus tropus, pārvērta pilošo ūdens mašīnu šķidrā zārkā, un beigu beigās raidīja lāstus šiem tikšķošajiem, smiltis birdinošajiem un lāsojošajiem astrologiem, šarlatāniem, kas spēja viņam pareģot vienīgi jau aizritējušas stundas.

Un, kas zina, ko vēl viņš būtu rakstījis, ja nebūtu sajutis vajadzību atkāpties no saviem poētiskajiem brīnumiem, tāpat kā iepriekš bija atkāpies no hronometriskajiem, un nevis pēc paša brīvās gribas, bet tāpēc, ka viņa dzīslās aqua vitae, šī reibinošā dzīvības ūdens, bija vairāk nekā dzīvības ļāvis, lai ritmiskie tikšķi un takšķi pārvēršas kāsējošā miegadziesmā.

Sestās dienas rītā pēdējo vēl agonijā elsājošo laika mašīnu pamodināts, viņš ieraudzīja, ka starp pārcilātiem un pārvietotiem pulksteņiem kašņājas un, augstu kājas cilādamas, staigā divas nelielas dzērves (vai tās

vispār bija dzērves?), un, nemierīgi ar knābjiem sizdamas, tās bija apgāzušas un saplēsušas vienu no visskaistākajiem smilteņiem.

Iebrucējs itin nemaz nebija nobijies (un patiešām, no kā lai viņš baidītos, lieliski zinādams, kas atrodas uz kuģa?) un atbildējis ar vienlīdz absurdu un izsmējīgu gājienu atbrīvojis divus no apakšējā klāja putniem. Lai radītu jucekli manā kuģī Roberto gandrīz raudāja -, lai pierādītu, ka ir spēcīgāks par mani…

Bet kāpēc tieši šīs dzērves, viņš neizpratnē lauzīja galvu, paradis ikvienu notikumu uzlūkot kā zīmi un ikvienu zīmi kā ģerboņa devīzi. Ko Svešais tā vēlējies pateikt? Roberto pūlējās atcerēties dzērvju simbolisko nozīmi, pārcilāja domās visu, ko atminējās no Pičinelli un Valeriāno, taču velti atbildes nebija. Mēs tagad zinām, ka šajā Brīnumu Zvērnīcā nebija ne mērķa, ne jēgpilna plāna, un arī Iebrucēja prāts jau bija sašķobījies, tāpat kā Roberto; taču Roberto tobrīd to nevarēja zināt un centās salasīt to, kas nebija nekas vairāk par aizkaitinātu kricelējumu.

Es tevi dabūšu rokā, nolādētais, es tevi dabūšu rokā, viņš ieaurojās. Un, vēl samiegojies, paķēra zobenu un no jauna metās lejā uz tilpni, paklupa, novēlās pa trepēm un ieripoja iepriekš neizpētītā vietā, kur bija sagrēdoti žagaru saišķi un nesen cirsti un sagarināti ne pārāk resni apaļkoki. Krizdams viņš uzgrūdās šiem baļķēniem, kopā ar tiem ripoja tālāk un nonāca ar seju pret grīdas restēm, kur atkal varēja ieelpot smarvi, kas kāpa no bilžām. Un turpat acu priekšā viņš ieraudzīja kūņojamies skorpionus.

Droši vien reizē ar malku tilpnē bija iekrauti arī kukaiņi, un es šaubos, vai tie patiešām bija skorpioni, taču tieši tādus Roberto tos redzēja un, protams, tūliņ nosprieda, ka tos te pagādājis Iebrucējs, lai nešķīsteņi viņu sadzeltu un noindētu. Glābdamies no šīm briesmām, Roberto pielēca stāvus un metās uz trepēm, taču kājas slīdēja pa ripojošajiem kokiem, viņš skrēja, taču palika uz vietas, tad zaudēja līdzsvaru, krita atkal, taču paguva iekrampēties kāpņu šķēršos. Beidzot viņš tika augšā uz klāja, kur atklāja, ka rokā ir pušums.

Nebija šaubu, ka viņš savainojies pats ar savu zobenu. Un ko Roberto dara? Nelikdamies ne zinis par brūci, tūlīt atgriežas malkas glabātuvē,

starp baļķēniem nepacietīgi meklē savu asinīm notraipīto ieroci un, to atradis, steidzas uz pūpi, kur uzlej uz asmeņa degvīnu. Taču, nemanīdams nekādus uzlabojumus, atsakās no visiem zinātnes principiem un uzšļāc spirtoto dzērienu ievainotajai rokai. Tad, pārlieku familiāri piesaukdams dažus svētos, izmetas laukā uz klāja, pār kuru tieši tai brīdī sāk gāzties spēcīgs lietus, kurā lidus nozūd abas dzērves. Lietusgāze viņu sapurina: viņš satraucas par pulksteņiem, metas tos glābt un stiepj zem jumta, un atkal savainojas, jo viena kāja aizķeras un iestrēgst klāja režģī. Kajītē viņš atgriežas, lēkdams uz vienas kājas kā dzērve, novelk salijušās drēbes un par atbildi uz visiem bezjēdzīgajiem notikumiem kails piesēžas rakstīt, un raksta, kamēr laukā lietus pieņemas spēkā, tad pierimst un uz dažām stundām atgriežas saule, un visbeidzot atkal satumst nakts.

Un labi, ka viņš tā raksta, jo tikai tāpēc mums ir iespēja uzzināt, kas ar viņu notika, kuģojot ar Amarilli, un ko viņš tur atklāja.

19. SPOŽĀ JŪRNIECĪBA

Amarillis devās ceļā no Holandes un īsi piestāja Londonā. Tur nakti slepus tika uzņemta kāda krava, bet matroži tik ciešā ķēdē sastājās no klāja līdz tilpnei, ka Roberto nebija iespējas saskatīt, kas īsti aizceļo uz kuģa dziļumiem. Tad Amarillis atkal pacēla enkuru un pa Atlantijas okeānu zēģelēja uz dienvidrietumiem.

Roberto uzjautrināts apraksta sabiedrību, ko sastapa uz borta. Izskatījās, ka kapteinis bija pielicis īpašas pūles, rūpīgi izvēlēdamies par pasažieriem vissapņainākos un izklaidīgākos dīvaiņus, it kā viņam rūpētu tikai aizbraukšana un būtu gluži vienalga, ja tie pa ceļam pazudīs. Pasažieri bija iedalāmi trijās grupās: tie, kuri bija sapratuši, ka kuģis peldēs uz rietumiem (piemēram, kāds galisiešu pāris, kas vēlējās nonākt pie sava dēla Brazīlijā, un vecs jūds, kurš bija nosolījies veikt svētceļojumu uz Jeruzālemi pa visgarāko ceļu), tie, kuri vēl īsti nebija apjēguši, cik patiesībā liela ir zemeslode (piemēram, daži pārgalvji, kas bija nolēmuši meklēt laimi Moluku salās, un noteikti nonāktu tur drīzāk, ja dotos pa austrumu ceļu), un visbeidzot tādi, kas bija vienkārši piekrāpti kā, piemēram, bariņš ķeceru no Pjemontas ielejām, kuri bija iecerējuši pievienoties angļu puritāņiem Jaunās Pasaules ziemeļu piekrastēs, taču nezināja, ka kuģis uzreiz griezīsies uz dienvidiem un pirmā piestāšanas vieta būs tikai Resifi. Kad šie pēdējie krāpšanu atklāja, viņi jau bija nonākuši tieši Resifi, kas tolaik bija holandiešu rokās, un jebkurā gadījumā nolēma palikt šajā protestantu ostā, baidoties, ka nokļūšana pie katoliskajiem portugāļiem draudētu ar vēl lielākām nelaimēm. Resifi uz kuģa kāpa jauns pasažieris kāds Maltas bruņinieks, kas vairāk gan izskatījās pēc flibustiera un

bija ieņēmies galvā atrast salu, par kuru viņam bija stāstījis kāds venēcietis; sala tika dēvēta par Eskondidu jeb Apslēpto, šim bruņiniekam (vai varbūt pirātam) nebija ne jausmas, kur tā atrodas, bet uz Amarilļa neviens par tādu nebija pat dzirdējis. Un šis gadījums apliecināja, ka kapteinis patiešām prot smalki izvēlēties sev pasažierus.

Neviens arī necik neuztraucās par to, kā jūtas šis raibais ļaužu bars, kas mitinājās uz apakšējā klāja: kuģojot pāri Atlantijas okeānam, pārtikas netrūka, un šāda tāda provīzija tika uzņemta arī Amerikas piekrastē. Taču, kad aiz muguras bija palicis Fretum Magellanicum, pēc ilga kuģojuma starp gari stieptiem, plušķainiem mākoņiem un tēraudpelēkām debesīm, gandrīz visiem, izņemot dažas augstāka ranga personas, vismaz divus mēnešus vajadzēja dzert saglumējušu ūdeni, no kura piemetās lenteņi, un ēst sausiņus, kas smirdēja pēc peļu mīzaliem. Un daži apkalpes vīri, kā arī daudzi pasažieri nomira ar skorbutu.

Meklējot pārtikas krājumus un ūdeni, kuģis devās uz rietumiem, peldot paralēli Čīles piekrastei, un piestāja pie neapdzīvotas salas, kas uz Amarilļa atrodamajās kartēs tika dēvēta par Mas Afiiera. Tur viņi palika trīs dienas. Masafveras klimats bija veselīgs, veģetācija bagātīga, un Maltas bruņinieks pat izteicās, ka tā būtu īsta laime, kādu dienu ciest katastrofā un tikt izskalotam šajos krastos, un tad dzīvot bez rūpēm un raizēm, vairs nekad nesapņojot par atgriešanos dzimtenē, un viņš pat pūlējās sev iestāstīt, ka tieši šī sala ir Eskondida. Vai nu tā bija Eskondida, vai nebija, uz Dafnes prātoja Roberto, ja es tur būtu palicis, man tagad nevajadzētu te baidīties no Iebrucēja tikai tāpēc, ka tilpnē esmu pamanījis pēdas nospiedumu.

Tad sāka pūst nelabvēlīgi vēji, vismaz tā apgalvoja kapteinis, un kuģis pretēji jebkādiem apsvērumiem devās uz ziemeļiem. Roberto nekādus nelabvēlīgus vējus nebija manījis, taisni otrādi tobrīd, kad tika nolemts mainīt kursu, kuģis skrēja pilnās burās, un, lai kursu mainītu, vajadzēja halzēt. Droši vien doktoram Bērdam un viņa palīgiem vajadzēja virzīties uz priekšu pa to pašu meridiānu, lai varētu veikt savus eksperimentus. Katrā ziņā viņi nonāca Galapagu salās, kur izklaidējās, vērsdami apkārt milzonīgus bruņurupučus un sutinādami tos pašu čaulās. Maltietis ilgi

pētīja nez kādus savus papīrus un beigu beigās nosprieda, ka arī šī tomēr nav Eskondida.

Kad kurss atkal bija pavērsts uz dienvidrietumiem un jau bija šķērsots divdesmit piektais dienvidu platuma grāds, viņi piestāja uzpildīt ūdeni salā, kas nevienā kartē iezīmēta nebija. Vientulīgums bija tās vienīgā pievilcīgā īpašība, tomēr bruņinieks, kuram riebās ēdiens, kas tika celts priekšā uz borta, un kurš juta arvien lielāku nepatiku arī pret kapteini, teica Roberto, ka būtu varen jauki, ja viņu rīcībā būtu pulciņš brašu, drosmīgu un vieglprātīgu ļaužu, tad varētu sagrābt kuģi savā varā, kapteini un tos, kas vēlētos viņam sekot, iesēdināt laivā, Amarilli nodedzināt, un apmesties šajā salā, tālu no pazīstamās pasaules, un dibināt šeit jaunu sabiedrību. Roberto apvaicājās, vai šī ir Eskondida, bet maltietis par atbildi skumji papurināja galvu.

Izmantojot pasātu labvēlību, viņi vēlreiz griezās uz ziemeļrietumiem, un atrada salu grupu, kur dzīvoja mežoņi ar dzintarkrāsas ādu; ar vietējiem viņi tūdaļ pārmija dāvanas un piedalījās arī to svinībās, kas bija patiesi līksmas un kur meitenes dejoja, kustēdamās kā zāles, kas liedagos aug pašā ūdensmalā. Bruņinieks, kurš laikam gan nebija devis šķīstības zvērestu, aizbildinādamies, ka vēlas dažas no šīm būtnēm uzzīmēt (un to viņš darīja visai prasmīgi), bez šaubām atrada iespēju miesiski savienoties ar ne vienu vien. Ekipāža vēlējās sekot viņa piemēram, un kapteinis pasteidzināja aizbraukšanu. Maltietis svārstījās, nevarēdams izlemt, vai palikt šai salā: viņam šķita, ka būtu skaisti nobeigt savas mūža gaitas, augām dienām zīmējot. Bet tad nosprieda, ka šī tomēr nav Eskondida.

Viņi burāja tālāk uz ziemeļrietumiem un sasniedza salu ar pavisam rāmiem iezemiešiem. Tur viņi palika divas dienas un divas naktis, un Maltas bruņinieks vietējiem ņēmās stāstīt visdažādākos nostāstus: viņš tos klāstīja savādā izloksnē, ko nesaprata pat Roberto, kur nu vēl salas iezemieši, taču stāstījumu maltietis papildināja ar zīmējumiem smiltīs un žestikulēja kā īsts aktieris, tā iejūsminot saliniekus, kas nu viņu cildināja, dziedot "Tusitala, Tusitala!" Bruņinieks ieminējās Roberto, ka būtu skaisti palikt līdz mūža beigām pie šiem ļaudīm un izstāstīt viņiem visus

pasaules mītus. "Bet vai šī ir Eskondida?" jautāja Roberto. Bruņinieks papurināja galvu.

Viņš noslīka kopā ar kuģi, uz Dafnes prātoja Roberto, un es varbūt esmu atradis viņa Eskondidu, taču nekad nevarēšu to viņam izstāstīt un nevarēšu izstāstīt arī nevienam citam. Varbūt tāpēc Roberto rakstīja savai Pavēlniecei. Lai izdzīvotu, ir jāstāsta stāsti.

Pēdējo gaisa pili bruņinieks uzbūvēja kādu vakaru dažas dienas pirms katastrofas un ne pārāk tālu no vietas, kur tā uzbruka. Viņi peldēja garām arhipelāgam, kam kapteinis bija nolēmis netuvoties, jo izskatījās, ka doktors Bērds nepacietīgi alkst atkal tuvināties ekvatoram. Visa brauciena laikā Roberto jau bija novērojis, ka šī kuģa kapteinis neizturas tāpat kā kuģotāji, par kuriem viņš bija dzirdējis stāstām un kuri sīki un smalki atzīmēja visas ziņas par jaunajām zemēm, laboja un uzlaboja savas kartes, zīmēja mākoņu apveidus un krastu līnijas, kā arī vāca dažādus iezemiešu darinājumus… Turpretī Amarillis traucās uz priekšu tā, it kā būtu peldošs alķīmiķa midzenis un šim alķīmiķim interesētu tikai un vienīgi viņa Melnais Darbs, bet visa plašā pasaule būtu pilnīgi vienaldzīga.

Bija saulrieta stunda, un mākoņi, debesīs rotaļādamies, pret salas ēnu vienā malā bija uzzīmējuši ko līdzīgu smaragdzaļām zivīm, kas peldēja virs augstākās virsotnes. No otras puses tika raidītas niknas uguns lodes. Bet augstāk pāri zivīm un sārtajām lodēm pelēki mākoņi. Tūlīt pēc tam nokaitēta saule nozuda aiz salas, taču plaši rožsārti atspīdumi atstarojās mākoņos, un šķita, ka to apakšmalu rotā asiņainas bārkstis. Vēl pēc dažām sekundēm ugunsgrēks virs salas uzliesmoja ar tik varenu spēku, ka blāzma, izplūstot pa debesu velvi, sārtojās arī virs kuģa. Nu viss debesjums bija kvēlošu ogļu trauks, un tikai vistālākajos tālumos vīdēja dažas tumšzilas svēdras. Un tad jau atkal visur šļakstēja debesu asinis, it kā tur haizivis būtu aprijušas grēciniekus, kas ietiepīgi nenožēlo grēkus.

"Varbūt būtu pareizāk mirt tieši tagad," ieteicās Maltas bruņinieks. "Vai jūs nekad nepārņem vēlēšanās izkārties ārā pa lielgaballūku un ieslīdēt jūrā? Viss notiktu ātri, un tajā mirklī mēs saprastu visu…"

"Jā, bet tai pašā bridī, kad mēs to saprastu, mūsu apziņa izdzistu uz visiem laikiem," atbildēja Roberto.

Un kuģis peldēja tālāk pa sēpijkrāsas jūrām.

Dienas ritēja nemainīgi vienādas. Kā jau Mazarēns bija paredzējis, Roberto varēja biedroties vienīgi ar savas kārtas ļaudīm. Matroži bija tādi karātavu putni, ka, naktī kādu nejauši sastopot uz klāja, varēja arī pārbīties. Pasažieri bija slimi, izbaduši un nemitīgi vervelēja lūgšanas. Trīs Bērda palīgi nemūžam neuzdrošinātos sēsties ar viņu pie viena galda, turējās nomaļus no citiem un klusi pildīja doktora rīkojumus. Kapteinis vispār nebija ņemams par pilnu: vakarus viņš lielākoties sagaidīja jau pamatīgi piesviķojies, turklāt runāja vienīgi flāmiski.

Bērds bija kalsns, sausnējs brits ar kuplām, ugunīgi sarkanām krēpēm uz galvas, ko ļoti labi varētu izmantot par kuģa laternu. Roberto pats centās mazgāties, kad vien tas bija iespējams, un izmantoja lietusūdeni, lai izskalotu drēbes, bet visu šo ilgo kuģojuma mēnešu laikā viņš ne reizi neredzēja, ka Bērds būtu nomainījis kreklu. Bet, par laimi, uz kuģa kā jau uz visiem kuģiem valdīja tik drausmīga smirdoņa, ka savu biedru smakas vairs nejuta pat jauneklis, kurš pieradis pie Parīzes saloniem.

Bērds bija varens alus dzērājs, un Roberto drīz vien iemācījās turēt viņam līdzi, taču darīja to tik viltīgi, ka lūpas kļuva slapjas, bet dzēriena līmenis glāzē gandrīz nemaz nekritās. Un likās, Bērdam ir mācīts piepildīt tikai tukšās glāzes. Un, tā kā tieši viņa glāze bija tukša atkal un atkal, tajā viņš lēja alu un cēla to gaisā, lai uzsauktu tostu. Bruņinieks nedzēra, tikai sēdēja līdzās, klausījās un palaikam uzdeva kādu jautājumu.

Bērds runāja diezgan ciešamā franču valodā, kā jau ikviens anglis, kas tolaik vēlējās ceļot arī ārpus savas salas, un Roberto viņa uzmanību iekaroja ar stāstiem par vīnkopību Monferratā. Pēc tam Roberto pieklājīgi klausījās, kā Londonā tiek darīts alus. Tad viņi sprieda par jūru un kuģošanu. Roberto šis bija pirmais jūras brauciens, bet Bērds negribēja neko daudz stāstīt par savu agrāko pieredzi, vismaz tāds iespaids Roberto radās. Bruņinieks uzdeva vienīgi jautājumus, kas tā vai citādi bija

saistīti ar Eskondidas atrašanās vietu, bet, tā kā pašam zināmo viņš atklāt nevēlējās, nekādas atbildes nesaņēma.

Šķietami doktors Bērds šajā braucienā bija devies ar mērķi pētīt eksotisko floru, un Roberto tīšuprāt uzdeva āķīgus jautājumus, lai pārbaudītu viņa zināšanas šajā jomā. Botānika Bērdam patiešām nebija sveša, un viņš spēja izplūst garum garos skaidrojumos, ko Roberto klausījās ar tēlotu interesi. Katrā piestāšanas vietā Bērds un viņa palīgi vāca augus, lai gan ne tik centīgi un rūpīgi, kā to būtu darījuši pētnieki, kas ceļā devušies tieši ar šādu mērķi, un daudzi vakari uz kuģa tika aizvadīti, pētot viņu guvumu.

Pirmajās pazīšanās dienās Bērds bija pūlējies izzināt Roberto pagātni un tieši tāpat darīja, kad uz kuģa kāpa Maltas bruņinieks, viņš abus izjautāja, it kā viņam būtu radušās aizdomas. Roberto sniedza Parīzē saskaņoto savas dzīves versiju: savojietis, cīnījies Kasālē imperiālu pusē, nepatikšanās ar vairākiem dueļiem iekūlies vispirms Turīnā un pēcāk arī Parīzē, nelaimīgā kārtā smagi savainojis kādu Kardināla aizbilstamo, tāpēc izvēlējies šo braucienu pa Kluso okeānu, lai viņu no vajātājiem šķirtu gana plašs ūdens klajs. Bruņinieks stāstīja daudzus un dažādus stāstus, daži no tiem risinājās Venēcijā, daži Īrijā un vēl citi Dienvidamerikā, tikai nebija skaidrs, kurus no tiem ir piedzīvojis viņš pats un kurus citi.

Visbeidzot Roberto atklāja, ka Bērdam patīk runāt par sievietēm. Viņš sagudroja neprātīgas mīlas trakulības ar neprātīgām kurtizānēm, un doktors klausījās mirdzošām acīm un nosolījās kādu dienu noteikti apmeklēt Parīzi. Tad Bērds atguva savaldību un izteicās, ka pāvesta piekritēji visi kā viens ir samaitāti un izvirtuši. Roberto aizrādīja, ka liela daļa savojiešu būtībā ir gandrīz hugenoti. Bruņinieks pārmeta krustu un gādāja, lai saruna atkal pievērstos sievietēm.

Līdz piestāšanai Masafverā doktora dzīve šķita ritam saskaņā ar vienmērīgu ritmu, un, ja viņš uz kuģa veica kādus novērojumus, tad vienīgi tad, kad pārējie bija izcēlušies krastā. Brauciena laikā viņš caurām dienām kavējās uz klāja, vakaros ilgi sēdēja ar saviem galdabiedriem pie alus kausiem un naktīs, bez šaubām, gulēja. Bērda kajīte atradās tieši

blakus tai, kurā mitinājās Roberto, un tie bija divi nožēlojami, šauri kambarīši, ko šķīra tikai plāna starpsiena, bet Roberto naktīs gulēja nomodā un klausījās.

Taču, tikko bija sasniegts Klusais okeāns, Bērda paradumi mainījās. Pēc apstāšanās Masafverā, Roberto ievēroja, ka doktors ik rītu nez kur nozūd no pulksten septiņiem līdz astoņiem, lai gan iepriekš viņi bija raduši šajā stundā satikties pie brokastu galda. Savukārt visu to laiku, kamēr kuģis peldēja uz ziemeļiem, līdz pat piestāšanai bruņurupuču salā, Bērds mēdza doties prom ap sešiem no rīta. Tikko kuģis atkal pagrieza priekšgalu pret rietumiem, doktors pasāka celties jau piecos, un Roberto dzirdēja, kā viens no palīgiem nāk viņu modināt. Un tad pakāpeniski celšanās laiks pārbīdījās uz četriem, trim un visbeidzot diviem naktī.

Roberto spēja izsekot šīm pārmaiņām, jo ceļojumā bija paņēmis līdzi pavisam mazu smilšu pulkstenīti. Ap saulrieta stundu viņš, kā jau bezdarbīgs slaists, mēdza iegriezties stūres telpā, kur līdzās kompasam, kas peldēja vaļa trānā, stāvēja maza tāfelīte, uz kuras stūrmanis, vadīdamies pēc pēdējiem mērījumiem, mēdza atzīmēt domājamo kuģa atrašanās vietu un pulksteņa laiku. Roberto to uzcītīgi norakstīja, tad gāja uz savu kajīti, apvērsa smilšu pulksteni un atgriezās tur atkal, kad šķita, ka visas smiltis jau varētu būt pārbirušas lejas traukā un kārtējā stunda ir galā. Tā, lai arī reizēm pēc vakariņām aizkavēdamies ilgāk, nekā vajadzētu, viņš puslīdz precīzi varēja noteikt laiku. Un tādējādi Roberto nonāca pie pārliecības, ka Bērds ar katru dienu savās slepenajās darīšanās dodas mazliet agrāk un, ja tā turpināsies, drīz vien pienāks reize, kad viņš nozudīs jau ap pusnakti.

Pēc Mazarēna, Kolbēra un viņu palīgu sniegtajām mācībstundām Roberto nebija grūti secināt, ka Bērda arvien agrākā nozušana ir saistīta ar kuģa virzīšanos pāri aizvien jauniem meridiāniem. Un izskatījās, it kā Eiropā kāds katru dienu no Kanāriju salām tieši dienvidū vai varbūt kādā noteiktā stundā no kādas citas vietas raidītu signālu, ko Bērds nez kur devās saņemt. Tādējādi, zinot vietējo laiku uz Amarifļa, pietika veikt pavisam vienkāršu aprēķinu, lai noskaidrotu, uz kāda garuma grāda šobrīd atrodas kuģis!

Roberto būtu vajadzējis Bērdu izsekot, kad tas dodas dienišķajās slepenajās gaitās. Taču tas nebija tik viegli izdarāms. Kamēr viņš nozuda no rīta, nebija iespējams sekot un palikt nepamanītam. Savukārt vēlāk, kad Bērds pasāka kajīti pamest nakts tumšajās stundās, Roberto gan labi dzirdēja, kad kaimiņš no kajītes iziet, taču nevarēja tam doties nopakaļ uzreiz. Vajadzēja brīdi nogaidīt, bet pēc tam vairs nebija viegli uzminēt, kurp doktors aizgājis. Katrā ziņā visi pūliņi izrādījās veltīgi. Nemaz nerunājot par tām daudzajām reizēm, kad, tumsā taustoties un meklējot ceļu, Roberto uzdūrās apkalpes guļamtīkliem vai aizķērās aiz gulošajiem piligrimiem; taču lielākoties viņš uzskrēja virsū kādam, kam šai nakts stundā pienācās gulēt, un atlika vien secināt, ka doktora gaitas sargā modri sargi.

Saticis kādu no šiem spiegiem, Roberto aizbildinoties murmināja kaut ko par savu mūžīgo bezmiegu un kāpa augšā uz klāja, izmanīdamies tomēr neizraisīt aizdomas. Viņš jau sen bija sagādājis sev tāda dīvaiņa slavu, kurš naktīs sapņo vaļējām acīm, bet dienas pavada ar aizvērtām. Taču, kad bija iziets uz klāja un satikts dežurējošais matrozis, ar kuru reizēm pat bija iespējams pārmīt kādu vārdu, ja abiem izdevās saprasties, nakts jau šā vai tā bija zaudēta un meklējumus turpināt nebija vērts.

Tā izskaidrojams, kāpēc mēneši aizritēja cits pēc cita, bet Roberto, lai arī atradās vien pussoli no Amarilla noslēpuma atminēšanas, tā arī nebija varējis izošņāt visu, ko vēlētos.

Toties jau kopš ceļojuma sākuma Roberto centās pamudināt Bērdu uz atklātākām runām. Un šai vajadzībai bija izgudrojis paņēmienu, ko viņam nebija mācējis ieteikt pat Mazarēns. Šķietami vēlēdamies apmierināt savu ziņkāri, pa dienu Roberto uzdeva visdažādākos jautājumus maltietim, un tas, protams, nemācēja atbildēt. Tad Roberto lika saprast, ka atbildes ir ļoti svarīgas, ja bruņinieks patiešām vēlas atrast Eskondidu. Un vakaros maltietis visus šos jautājumus atkārtoja doktoram.

Kādu nakti viņi stāvēja uz augšējā klāja un vēroja zvaigznes, un doktors ieminējās, ka droši vien esot jau pusnakts. Bruņinieks, dažas stundas agrāk Roberto samācīts, ieteicās: "Kas zina, cik agrs vai vēls tagad ir Maltā…"

"To var viegli noskaidrot," paspruka doktoram. Un viņš steigšus sevi izlaboja: "Nepavisam nav viegli, mans draugs, es gribēju teikt." Bruņinieks nobrīnījās, vai tad to nevar noskaidrot ar meridiānu aprēķiniem: "Vai tad saule vienā stundā nenoiet piecpadsmit garuma grādus? Tātad pietiek zināt, ka mēs esam tik un tik meridiāna grādu attālumā no Vidusjūras, šo skaitli izdalīt ar piecpadsmit, un tad iznākumu atņemt no zināmā vietējā laika un to mēs zinām! -, lai vienkārši noskaidrotu, cik ir pulkstenis tur."

"Nu jūs runājat kā viens no tiem astronomiem, kas visu mūžu pēta kartes, bet ne reizi nav kāpuši uz kuģa. Citādi jūs zinātu, ka nav iespējams noskaidrot, uz kura meridiāna kuģis atrodas."

Bērds izklāstīja gudrības, kas Roberto vairāk vai mazāk jau bija zināmas, taču bruņiniekam vēl bija svešas. Un savādā kārtā šoreiz Bērds izrādījās ļoti runīgs: "Mūsu senči domāja, ka jau ir atklājuši nekļūdīgu metodi, kā noteikt garuma grādus, izmantojot mēness aptumsumus. Jūs taču zināt, kas ir aptumsums: tas ir brīdis, kad saule, zeme un mēness sastājas vienā līnijā, un zemes ēna projicējas uz mēness virsmas. Tā kā ir iespējams paredzēt nākamo aptumsumu precīzu dienu un stundu, pietiek paņemt sev līdzi Regiomontāna tabulas. Piemēram, jūs zināt, ka konkrētais mēness aptumsums Jeruzālemē notiek pusnaktī, bet jūs savā atrašanās vietā to novērojat pulksten desmitos; tātad jūs zināt, ka no Jeruzālemes jūs šķir divu stundu attālums, kas nozīmē, ka atrodaties trīsdesmit meridiāna grādus uz rietumiem no šīs pilsētas."

"Lieliski," noteica Roberto, "lai slavēta senču gudrība!"

"Tā gan, taču šie aprēķini ne vienmēr izdodas pareizi. Dižais Kolumbs savā otrajā braucienā rēķināja garumus pēc aptumsuma, noenkurojis Hispaniolu atklātos ūdeņos, un kļūdījās, pierēķinādams divdesmit trīs grādus uz rietumiem par daudz, un tas nozīmē pusotras stundas starpību! Un ceturtajā braucienā, jau atkal rēķinādams pēc aptumsuma, viņš kļūdījās par divarpus stundām!"

"Bet kurš kļūdījās: viņš vai Regiomontāns?" jautāja bruņinieks.

"Kas to lai zina! Uz kuģa, kas nemitīgi kustas pat tad, ja ir noenkurots, vienmēr ir ļoti grūti veikt precīzus mērījumus. Un varbūt jūs zināt, ka Kolumbs visiem par katru cenu gribēja pierādīt, ka ir sasniedzis

Āziju, un šī viņa vēlme mudināja viņu kļūdīties, uzskatāmi parādīt, ka viņš ir ticis daudz tālāk uz rietumiem, nekā patiesībā… Un vēl jau ir tas paņēmiens ar mēness stāvokli. Pēdējos simt gados par to runā ļoti daudz. Idejai, protams, piemīt kā lai to saka? zināms wit. Viena mēneša laikā mēness veic pilnu ceļu no rietumiem uz austrumiem pretēji zvaigžņu kustībai, un tādējādi tas ir kā debesu pulksteņa rādītājs, kas slīd pa zodiaka ciparnīcu. Zvaigznes pāri debesīm no austrumiem uz rietumiem kustas ar ātrumu aptuveni piecpadsmit grādi stundā, turpretī mēness tai pašā laikā pieveic tikai četrpadsmit ar pusi grādus. Tātad mēness kustībā attiecībā pret zvaigznēm ik stundu rodas pusgrāda nobīde. Tad, lūk, senatnē domāja, ka attālums starp mēnesi un kādu fixed sterre, pret kādu konkrētu, nekustīgu zvaigzni, jā, pret stāvzvaigzni, konkrētā laika brīdī ir vienāds, lai arī no kuras zemes vietas vērotājs uz to skatītos. Tātad vajadzēja tikai izmantot ierastās tabulas jeb efemerīdas un vērot debesis ar astronomers staffe, ar Crosse…"

"Ar grādštoku?"

"Nūja, ar šo grādštoku jeb Jacob's Cross jūs vispirms aprēķināt mēness attālumu no konkrētās zvaigznes konkrētā stundā uz tā meridiāna, no kura dodaties ceļā, bet pēc tam jūrā, konstatējot tos pašus rādījumus, zināt, ka attiecīgajā pilsētā ir tāda un tāda diennakts stunda. Un, zinot laika starpību, nav grūti aprēķināt meridiānu. Bet…" Bērds ieturēja pauzi, lai klausītāji vēl kārāk tvertu katru viņa vārdu, "ir tāda lieta kā paralakses. Tā ir ļoti sarežģīta parādība, un es neuzdrošinos jums to skaidrot, katrā ziņā tā ir saistīta ar atšķirībām refrakcijā atkarībā no spīdekļa augstuma virs apvāršņa. Un paralakses dēļ šeit noteiktais attālums nesakristu ar to, kuru mūsu astronomi noteiktu Eiropā."

Roberto atcerējās, ka bija dzirdējis Mazarēnu un Kolbēru pieminam paralakses un Morēna kungu, kurš esot pārliecināts, ka ir atradis metodi to aprēķināšanai. Lai izzinātu Bērda zināšanu dziļumu, viņš apvaicājās, vai astronomi neprot aprēķināt paralakses. Bērds atbildēja, ka tās aprēķināt ir iespējams, taču tas esot ārkārtīgi sarežģīti un pastāvot ļoti liels risks kļūdīties. "Bet vispār," viņš piebilda, "es šajos jautājumos esmu profāns un neko daudz nezinu."

"Tātad neatliek nekas cits, kā atrast kādu drošāku paņēmienu," ieminējās Roberto.

"Vai zināt, ko teica tas jūsu Vespuči? Viņš teica: ģeogrāfiskais garums ir ārkārtīgi sarežģīta būšana, ko saprot tikai nedaudzi cilvēki, lielākoties tādi, kas spēj atteikties no naktsmiega un vērot mēness un planētu konjunkcijas. Un vēl viņš teica, ka garuma grādu noteikšanai bieži vien ir ziedojis miegu un tādējādi saīsinājis savu mūžu par desmit gadiem. Bet es teikšu, ka šo upuri viņš nesa veltīgi. But noio behold the skic is over cast with cloudes; wherfore Iet us haste to our lodging, and ende our talke."

Dažus vakarus vēlāk Roberto lūdza, lai doktors viņam parāda Polārzvaigzni. Doktors pasmaidīja: šajā puslodē Polārzvaigzne nemaz nebija redzama, un te par atskaites punktu vajadzēja izvēlēties citas stāvzvaigznes. "Vēl viens trieciens meridiānu meklētājiem," viņš noteica. "Tādējādi tie nevar paļauties pat uz magnētiskās adatas novirzēm."

Un tad, draugu paskubināts, viņš atkal lauza un dalīja savas gudrības maizi.

"Kompasa adatai vienmēr vajadzētu rādīt uz ziemeļiem un tātad Polārzvaigznes virzienā. Un tomēr, izņemot Dzelzs salas meridiānu, visās citās vietās tā novirzās no patiesā ziemeļu pola un rāda te mazliet uz rietumiem, te uz austrumiem, atkarībā no klimata un platuma grādiem. Piemēra pēc, ja no Kanāriju salām jūs dodaties uz Gibraltāra pusi, kā ikviens jūrnieks zinās teikt, adata pagriezīsies par sešiem strēķa grādiem uz ziemeļrietumiem, bet no Maltas līdz Tripolei Berberijā novirze ir divas trešdaļas strēķa pa kreisi, un jūs taču zināt, ka strēķis ir viena ceturtā daļa vēja. Un šīs pieminētās novirzes notiek atbilstoši noteiktiem likumiem atkarībā no meridiāna. Tātad, ja jums būtu laba attiecīgo noviržu tabula, jūs varētu aprēķināt, kur atrodaties. Bet…"

"Jau atkal bet?"

"Diemžēl, jā. Labu magnētiskās adatas noviržu tabulu nav. Visi, kas mēģinājuši tādas sastādīt, ir piedzīvojuši neveiksmi, un ir visai nopietni iemesli pieņemt, ka adatas novirzes atkarībā no meridiāna nav vienmērīgas. Un vēl šīs izmaiņas adatas rādījumos ir ļoti lēnas, un uz jūras ir

grūti tām izsekot pat tad, kad kuģis nešūpojas tik ļoti, ka adatas līdzsvars tiek izjaukts tik un tā. Ikviens, kas paļaujas uz magnētisko adatu, ir neprātis."

Kādu citu vakaru pie vakariņu galda bruņinieks, kurš klusībā apdomāja vārdus, ko šķietami bezrūpīgi bija izmetis Roberto, ieminējās, ka varbūt Eskondida ir viena no Zālamana salām, un jautāja Bērdam, vai viņi tām atrodas gana tuvu.

Bērds paraustīja plecus. "Zālamana salas! Tādu nemaz nav!"

"Vai tad tas angļu kapteinis Drako tās nesasniedza?" jautāja bruņinieks.

"Kādas blēņas! Dreiks atklāja Jaunalbionu, un tā atrodas pavisam citur."

"Kasālē spāņi par tām salām runāja kā par visiem zināmām un apgalvoja, ka tās atklājuši tieši viņi," teica Roberto.

"To apgalvoja tas viņu Mendanja vairāk nekā pirms septiņdesmit gadiem. Viņš teica, ka salas atrodoties starp septīto un vienpadsmito dienvidu platuma grādu. Tas ir kā pateikt: kaut kur starp Londonu un Parīzi. Bet uz kura garuma grāda? Keirošs teica, tās esot tūkstoš piecsimt jūdžu attālumā no Limas. Smieklīgi. Vajadzētu tikai nostāties Peru piekrastē un spļaut jūrā: spļaudeklis noteikti trāpītu šīm salām. Ne pārāk sen kāds spānis apgalvoja, ka tās atrodoties septiņtūkstoš piecsimt jūdžu attālumā no tās pašas Peru. Varbūt tomēr par tālu. Paskatieties kartēs! Dažas no tām ir nesen labotas, tomēr par pamatu tajās tik un tā ņemtas senākās, bet citas mums tiek pasniegtas kā visjaunāko atklājumu rezultāts. Skatieties: daži tās salas novieto uz divsimt desmitā meridiāna, citi uz divsimt divdesmitā, vēl citi uz divsimt trīsdesmitā, un nemaz nerunāsim par tiem, kuri tās iztēlojas uz simt astoņdesmitā. Ja kaut vienam no viņiem ir taisnība, sanāk, ka pārējie pieļauj piecdesmit grādu kļūdu, un tas ir aptuveni tas pats atālums, kas Londonu šķir no Sābas ķēniņienes zemēm!"

"Patiešām apbrīnojami, cik daudz jūs zināt, doktor," teica bruņinieks, izrunādams vārdus, ko labprāt būtu sacījis arī Roberto, "it kā jūs visu mūžu to vien būtu darījis kā meklējis garuma grādus."

Bāliem vasarraibumiem nosētā doktora Bērda seja strauji pietvīka. Viņš piepildīja savu alus kausu un atkal iztukšoja to vienā paņēmienā. "Ak, tā jau ir tikai dabaspētnieka ziņkārība. Patiesībā es nemaz nezinātu, ar ko sākt, ja man vajadzētu jums pateikt mūsu atrašanās vietu."

"Bet," Roberto ieteicās, nolēmis uz mirkli kļūt pārdrošs, "līdzās stūres pinnei es redzēju tabulu, kurā…"

"Jā, jā," atguvies no mirklīgā apjukuma, doktors steigšus atbildēja, "kuģis, protams, nepeld uz labu laimi. They pricke the Carde. Viņi atzīmē dienu, adatas rādījumus un tās novirzi, vēju virzienus, laiku, ko rāda kuģa pulkstenis, nobraukto jūdžu skaitu, saules un zvaigžņu stāvokli un attiecīgi arī ģeogrāfisko platumu, un tad no visa minētā cenšas izvedināt arī domājamo ģeogrāfisko garumu. Jūs droši vien reizēm esat redzējuši, ka matrozis nostājas kuģa pakaļgalā un iesviež ūdenī auklu, kam galā piestiprināts mazs dēlītis. Tā ir laga, ko daži mēdz dēvēt arī par kuģeli. Auklai ļauj atritināties, bet uz auklas zināmā atstatumā cits no cita ir iesieti mezgli, un tad, turot līdzās smilšu pulksteni, var noteikt, cik ilgā laikā kāds attālums tiek nobraukts. Tādējādi, ja viss allaž noritētu nemainīgi un vienmērīgi, vienmēr būtu iespējams pateikt, cik jūdžu ir nobraukts kopš pēdējā zināmā meridiāna, un tad atkal ar attiecīgajiem aprēķiniem noteikt, kurš meridiāns tiek šķērsots konkrētajā brīdī."

"Redzat nu, kāds paņēmiens tomēr pastāv!" triumfējoši izsaucās Roberto, labi zinādams, ko doktors tūliņ atbildēs. Ka lagu izmanto tikai tāpēc, ka labāka paņēmiena nav, jo patiesībā pareizu nobraukto attālumu laga pavēstītu vienīgi tad, ja kuģis brauktu taisnā līnijā. Taču, pakļaujoties vējiem, kas ne vienmēr pūš labvēlīgi, kuģis novirzās brīžam uz vienu un brīžam uz citu pusi.

"Sers Hamfrijs Džilberts," teica doktors, "kurš aptuveni Mendanjas laikos kuģoja netālu no Ņūfaundlendas un vēlējās turēties uz četrdesmit septītās paralēles, encountered ivinde always so scant, tas ir, sastapās ar tik slinkiem un skopulīgiem vējiem, ka viņam ilgi vajadzēja zēģelēt, novirzoties te uz vienu, te uz otru pusi un krustojot gan četrdesmit pirmo, gan piecdesmit pirmo paralēli, tātad līkumojot desmit platuma grādu joslā, mani kungi, un šos līčločus mēs varam salīdzināt ar milzīgu čūsku, kas

dodas no Neapoles uz Portugāli, bet vispirms ar galvu pieskaras Havrai un ar astes galu Romai, bet pēc mirkļa tās galva jau ir Madridē, bet aste Parīzē! Un tas nozīmē, ka nemitīgi ir jārēķina iespējamās novirzes, jāveic dažādas aplēses un jābūt ārkārtīgi uzmanīgiem, bet jūrnieki paši ar to nekad nenodarbojas, un tāpat tie nevar nepārtraukti turēt sev blakus pa astronomam. Protams, var jau izdarīt arī aptuvenus aprēķinus, sevišķi, ja maršruts ir pazīstams, un var izmantot arī citu agrāk iegūtos rezultātus. Tāpēc starp Eiropas un Amerikas krastiem kartes norāda puslīdz drošus meridiānu attālumus. Turklāt arī debesu spīdekļu novērojumi no sauszemes dod diezgan ticamus rezultātus, tāpēc mēs zinām, uz kura garuma grāda atrodas Lima. Bet arī šajā gadījumā, dārgie draugi," doktors līksmi teica, "kas notiek?" Un viņš viltīgi uzlūkoja abus sarunbiedrus. "Redzat, notiek tas, ka šis kungs," doktors piebikstīja vienai kartei, "novieto Romu uz trīsdesmitā grāda uz austrumiem no Kanāriju salu meridiāna, turpretī šis otrs kungs," un viņš, norādot uz citu karti, tēvišķi pakratīja pirkstu, kā gribēdams aprāt tās zīmētāju, "novieto Romu uz četrdesmitā grāda! Savukārt šajā manuskriptā ir iekļauts arī kāda zinoša un daudz pieredzējuša flāma ziņojums Spānijas karalim, kurā tas brīdina, ka nekad nav bijis vienprātības par attālumu no Romas līdz Toledo, por los errores tan йnormes, como se conoce por esta linea, que muestra la diferencia de las distancias, un tā tālāk un tā joprojām. Un, lūk, arī pati shēma: ja par pirmo atskaites meridiānu uzskata to, kurš iet caur Toledo (spāņi vienmēr ir uzskatījuši, ka dzīvo pasaules centrā), tad saskaņā ar Merkatora aprēķiniem Roma atrodas divdesmit grādus uz austrumiem, bet pēc Tiho Brahes sanāk, ka tie ir divdesmit divi grādi, Regiomontānam tie ir gandrīz divdesmit pieci, Klaviusam divdesmit septiņi, vecajam labajam Ptolemajam divdesmit astoņi, bet Origanam veseli trīsdesmit. Un tik daudz kļūdu pieļauts, mērot vien nieka attālumu no Romas līdz Toledo. Tad varat iztēloties, kas notiek tādos braucienos kā šis, kad nonākam salās, kur pirms mums varbūt neviens nav spēris kāju, un jebkurā gadījumā agrāko braucēju ziņojumi ir vairāk nekā neskaidri. Un neaizmirstiet apgrūtinājumiem pieskaitīt vēl kādu apstākli: ja holandietim izdodas iegūt precīzus mērījumus, viņš tos nemūžam neatklās angļiem, un

tāpat angļi savējos neuzticēs spāņiem. Šajās jūrās nozīme ir tikai kapteinim un viņa degunam, un tas nekas, ka viņš izmet savu nožēlojamo lagu, aprēķina, ka atrodas, pieņemsim, uz divsimt divdesmitā meridiāna, lai gan patiesībā varbūt ir trīsdesmit grādus uz vienu vai otru pusi."

"Bet tad jau tas, kurš atklātu paņēmienu, kā noteikt meridiānus, būtu visu okeānu valdnieks!" apjēdza bruņinieks.

Bērds atkal pietvīka, tad cieši nopētīja maltieti, kā gribēdams saprast, vai šajos vārdos slēpjas kādi mājieni, tad atieza zobus smaidā, it kā gribētu iekost, un teica: "Nu tad pamēģiniet to paveikt jūs abi!"

"Ak nē, es labāk nemaz nemēģināšu!" atsaucās Roberto un pacēla rokas kā padodoties. Un šī vakara saruna beidzās ar lielu smiešanos.

Daudzas dienas Roberto uzskatīja par drošāku neatgriezties pie runām par meridiāniem un garuma grādiem. Viņš nolēma mainīt sarunu tēmu un, lai tas būtu iespējams, rīkojās pārsteidzoši drosmīgi. Ar nazi pats sev savainoja plaukstu. Tad pārsēja to ar sāļa ūdens un vēju sadeldēta krekla strēmeli. Vakarā viņš brūci parādīja doktoram: "Nelga būdams, iesviedu nazi somā, neielicis makstī, un, kā bāzu roku iekšā un sāku čamdīties, tā sagriezos. Stipri sāp."

Doktors Bērds apskatīja ievainojumu ar zinošu aci, un Roberto klusībā lūdzās debesīm, kaut nu viņš tūdaļ atnestu bļodiņu ar ūdeni un izšķīdinātu tajā vitriolu. Taču Bērds tikai noteica, ka brūce neesot nekāda briesmīgā, un ieteica to no rīta kārtīgi izmazgāt. Brīnumainā kārtā palīgā nāca bruņinieks: "Ek, kā tagad noderētu unguentum armariumV

"Kas, kas man derētu?" neizpratnē noprasīja Roberto. Un maltietis, it kā būtu lasījis visas tās pašas grāmatas, ko tik cītīgi bija izstudējis Roberto, ņēmās slavēt ieročziedes brīnumainās īpašības. Bērds klusēja. Ļāvis maltietim kārtīgi izrunāties, Roberto nolēma izmēģināt laimi un meta savus vārdu kauliņus: "Tās tak ir vecu bābu pasakas! Līdzīgi kā stāsts par to grūto sievu, kura ieraudzīja savu mīļāko ar nocirstu galvu un dzemdēja bērnu, kam galva bija nošķēlusies nost no pleciem. Un tāpat muļķa zemnieces, gribēdamas sodīt suni, kas pieķēzījis virtuvi, ņem kvēlošu nodeguli un iegrūž to suņa mēslos, ticēdamas, ka uguns svilināšanu

suns sajutīs zem astes! Bruņiniek, jūs taču negribēsiet man iestāstīt, ka šīm blēņām tic kaut viens saprātīgs cilvēks!"

Gājiens izrādījās trāpīgs, jo, to dzirdot, Bērds vairs nespēja ciest klusu. "Ak nē, mans kungs, stāsts par suni un tā ķēzījumu ir caur un caurēm patiess, turklāt kāds vīrs izmēģināja šo pašu paņēmienu pret kādu nelabvēli, kurš, ieriebt gribēdams, mēdza tam apdirst durvju priekšu, un varat man ticēt, ka ķēzītājs iemācījās bīties un vairīties šīs vietas! Dabiski, attiecīgā darbība ir jāatkārto daudzas reizes, un tātad jums ir nepieciešams draugs vai ienaidnieks, kas čupu durvju priekšā jums atstāj bieži!"

Roberto smējās, it kā doktors tikai dzītu jokus, un ar saviem smiekliem pamudināja to izklāstīt nopietnāku pamatojumu. Kas būtībā necik neatšķīrās no visa, ko bija stāstījis d'Igbī. Un nu jau doktors bija aizrāvies: "Jā gan, mans kungs, kas tik braši tēlojat filosofu, taču apnicināt ķirurgu gudrības. Un, ja jau mēs runājam par sūdiem, es jums teikšu, ka cilvēkam, kam nelāgi smako elpa, vajadzētu ar vaļēju muti stāvēt pie mēslu bedres un pēc kāda laika viņš no šīs vainas būtu dziedināts: bedrē sakrātās nešķīstības smarve ir daudz stiprāka nekā tā, kas plūst no slimnieka rīkles, bet stiprākais pievelk vājāko!"

"Jūs man atklājat pārsteidzošas lietas, doktor Bērd, un es no tiesas apbrīnoju jūsu zināšanas!"

"Es jums varu atklāt vēl vairāk! Anglijā, kad cilvēkam iekož suns, šo dzīvnieku nogalina pat tad, ja tas nav slims ar trakumsērgu. Agrāk vai vēlāk tas varētu ar šo kaiti saslimt, un tad suņa trakumsērgas iedīgļi, kas palikuši sakostā cilvēka miesā, varētu piesaistīt sev hidrofobijas garus. Vai esat redzējis, kā zemnieces, ja tām gadās izšļākt pienu uz kvēlošām oglēm, tūlīt uzber tām šķipsnu sāls? Vienkāršajai tautai piemīt liela gudrība! Piens, uzlijis uz oglēm, pārvēršas tvaikos, un gaismas un gaisa iedarbībā šie tvaiki, nesdami sev līdzi arī uguns atomus, aizkļūst līdz pat tai vietai, kur ganās govs, no kuras piens izslaukts. Govs tesmenis ir ārkārtīgi delikāts un dziedzerains orgāns, bet uguns atomi to sasilda, padara cietāku un izraisa čūlas, un, tā kā tesmenis atrodas pavisam tuvu urīnpūslim, tiek kairināts arī tas, izraisot tur pienākošo asinsvadu anastomozi, un rezultātā govs mīž asinis."

Tad Roberto teica: "Bruņinieks par šo unguentum armarium runāja kā par medicīnā noderīgu līdzekli, bet jūs mums ļaujat noprast, ka tikpat veiksmīgi to varētu izmantot, lai nodarītu kādam sāpes."

"Protams, un tieši tāpēc daži noslēpumi ir slēpjami no vairākuma, lai netiktu izmantoti ļaunos nolūkos. Jā gan, mans kungs, disputā par šo ieročziedi vai pulveri, vai to, ko mēs, angļi, dēvējam par Weapon Salve, netrūkst strīdīgu jautājumu. Bruņinieks mums stāstīja, ka, pareizi apstrādājot ieroci, var sniegt atvieglojumu ievainotajam, bet paņemiet to pašu ieroci un nolieciet cieši blakus ugunij, un ievainotais, lai arī būdams tūkstoš jūdžu tālumā, kliegs no sāpēm. Savukārt, ja asmeni, ko vēl klāj asiņu traipi, iemērksiet ledaini saltā ūdenī, ievainoto sāks kratīt drebuļi."

Šķietami šī saruna Roberto neatklāja neko jaunu un iepriekš nezinātu, un arī tas, ka doktors Bērds ir pazīstams ar Simpātiskā Pulvera iedarbību, viņu nepārsteidza. Tomēr tā nevarēja būt nejaušība, ka doktors tik gari un plaši runāja tieši par pulvera iedarbības ļaunāko pusi. Taču šo izteikumu saistība ar meridiāniem atklājās tikai vēlāk.

Līdz kādu rītu, izmantojot apstākli, ka no rājas bija nokritis kāds matrozis un ielauzis galvaskausu, uz klājai valdīja burzma un doktors bija pasaukts palīdzēt nelaimīgajam, Roberto neuzkrītoši ielavījās tilpnē.

Pa pustumsu taustīdamies viņš atrada pareizo ceļu. Varbūt viņu vadīja veiksme, bet varbūt dzīvnieks torīt smilkstēja vairāk nekā parasti: katrā ziņā aptuveni tai vietā, kur pēcāk uz Dafnes viņš uzies degvīna muciņas, Roberto ieraudzīja baismīgu ainu.

Droši pasargāts no ziņkāriem skatieniem, pēc mēra uzmeistarotā nožogojumā uz lupatu klājiena gulēja suns.

Varbūt tas bija sugas dzīvnieks, taču ciešanas un bads to bija padarījuši par nomērējušu kranci. Tomēr bija redzams, ka mocītāji nolēmuši turēt suni pie dzīvības: tam bija nolikts ēdamais un ūdens pietiekamā daudzumā, arī cilvēku ēdiens, kas noteikti bija nolaupīts no pasažieru galda.

Suns atmestu galvu un izkārtu mēli gulēja uz sāniem. Visgarām tā rumpim stiepās plata un šausmīga brūce. Tā vienlaikus bija svaiga un

pūžņojoša, ar sarkanām, itin kā atvāztām malām, bet vidū, visā šķēluma garumā vīdēja strutaina serde, no kuras sūcās kaut kas līdzīgs biezpienam. Un Roberto saprata, ka šī brūce tā izskatās tāpēc, ka skulbiķa roka tās malas nevis sadiegusi kopā, bet gan piešuvusi pie ādas, lai griezums paliktu ieplests kā lūpas.

Tātad šī brūce, medicīnas mākslas bastards, bija ne vien tīšuprāt iecirsta, bet tika arī neģēlīgi kopta, lai novērstu sarētošanos un suns turpinātu ciest, kas zina, cik ilgas jau bija viņa mocības. Un tas vēl nebija viss: Roberto pušumā un tam blakus saskatīja kādas kristāliskas vielas atliekas, it kā ārsts (kas par nežēlīgi attapīgu ārstu!) katru dienu tajā birdinātu kairinošu sāli.

Roberto bezpēcīgi noglaudīja nabaga nelaimīgo radību, kas tagad klusi kunkstēja. Viņš prātoja, kā gan varētu šim cietējam palīdzēt, taču ar spēcīgāku pieskārienu nejauši sagādāja tam vēl lielākas sāpes. Turklāt spēcīgāka par līdzjūtību un žēlumu bija uzvaras apziņa. Nebija šaubu, ka tieši šis ir doktora Bērda noslēpums, slepenā krava, kas uz kuģa tika uzņemta Londonā.

Spriežot pēc tā, ko Roberto bija redzējis, cilvēkam, kurš zināja tik daudz, cik zināja viņš, nebija grūti secināt, ka suns ir savainots jau Anglijā un Bērds rūpējas, lai brūce nesadzītu. Londonā kāds ik dienas vienā un tai pašā stundā veica kādas darbības ar vainīgo ieroci vai ar lupatu, kas piesūcināta nelaimīgā dzīvnieka asinīm, tādējādi izraisot reakciju: mazinot sāpes vai, gluži otrādi, padarot tās vēl ļaunākas, jo doktors Bērds taču bija teicis, ka ar Weapon Salve iespējams arī kaitēt.

Šādā veidā uz Amariļļa kādā noteiktā brīdī bija iespējams zināt, kura stunda patlaban ir Eiropā. Un salīdzinot šos datus ar vietējo laiku, varēja aprēķināt meridiānu!

Nu atlika tikai sagaidīt uzskatāmus pierādījumus. Tajās dienās Bērds parasti mēdza nozust ap vienpadsmitiem vakarā: tātad viņi jau tuvojās antimeridiānam. Un Roberto nosprieda, ka atgriezīsies tilpnē vakarpusē, paslēpsies netālu no suņa un novēros doktora darbošanos.

Viņam palaimējās, ja vien par laimi var nosaukt to negaisu, kas kuģi un visus, kas uz tā atradās, aizdzina līdz pēdējai un briesmīgākajai no

nelaimēm. Tai pēcpusdienā jūra bija stipri bangaina, un viļņošanās deva Roberto iespēju sūdzēties par nelabumu un kuņģa grēmām, likties guļus un atteikties no vakariņām. Kad sāka tumst, bet neviens vēl nebija iedomājies nolikt kādu sardzē, viņš atkal nolavTjās lejā tilpnē, bruņojies tikai ar šķiļamo dzelzi un darvotu auklu, lai gaismotu sev ceļu. Nonācis pie suņa, viņš virs tā guļvietas ievēroja tādu kā platformu, kas bija nokrauta ar salmu ķīpām; šie salmi bija paredzēti pasažieru sagulēto maisu atjaunošanai. Uzkārpījies augšā, Roberto starp ķīpām izveidoja tādu kā nišu, kurā iegūlies, suni vairs nevarēja saskatīt, toties bija pārliecināts, ka varēs uzmest aci tiem, kas pie dzīvnieka ieradīsies, un nepalaidīs garām ne vārda no viņu teiktā.

Tā bija stundām ilga gaidīšana, ko vēl garāku vērta nabaga suņa smilksti, taču beidzot Roberto saklausīja citus trokšņus un ieraudzīja tuvojamies gaismas.

Vēl pēc neilga brīža viņš kļuva par liecinieku eksperimentam, kas norisinājās dažu soļu attālumā, piedaloties doktoram un trim tā palīgiem.

"Vai tu visu pieraksti, Kavendiš?"

"Aye aye, doktor."

"Tātad gaidīsim. Šovakar viņš pārāk daudz gaudo."

"Viņš dzird jūru."

"Labs, labs, Heklait," doktors mierinoši teica, liekulīgi noglāstīdams suni. "Mēs pieļāvām kļūdu, nenoteikdami stingru darbību secību. Vienmēr vajadzētu sākt ar sāpju mazināšanu."

"Tas nemaz nebūtu tik droši, doktor. Dažu vakaru viņš īstajā brīdī ir aizmidzis, un tad vajag viņu modināt ar kādu kairinājumu."

"Uzmanību, man šķiet, viņš sakustējās… Labs, Heklait… Jā, viņš kustas!" Tagad suns raidīja nedabīgus kaucienus. "Viņi ir ielikuši ieroci ugunī. Pieraksti laiku, Vaitrington!"

"Te ir aptuveni pusdivpadsmit."

"Uzmani pulksteņus. Vajadzētu paiet aptuveni desmit minūtēm."

Suns turpināja gaudot nebeidzami ilgi. Tad pēdīgi izgrūda citādu vaukšķienu, kas izdzisa arvien vārgākā "Arff, arff!", līdz iestājās klusums.

"Labi," noteica doktors Bērds. "Cik rāda pulkstenis, Vaitrington?"

"Vajadzētu sakrist: bez ceturkšņa pusnakts."

"Nepriecāsimies par agru. Gaidīsim kontroli."

Sākās nākamā nebeidzami ilgā gaidīšana, līdz suns, kas, acīmredzot sajutis atvieglojumu, bija iesnaudies, atkal iekaucās tā, it kā tam kāds būtu pieminis asti.

"Laiks, Vaitrington?"

"Stunda ir pagājusi, atlikuši tikai daži smilšu graudiņi."

"Pulkstenis jau rāda pusnakti," pavēstīja kāda trešā balss.

"Manuprāt, ar to būs gana," teica doktors Bērds. "Ceru, ka viņi kairinājumu tūlīt pārtrauks, citādi nabaga Heklaits neizturēs. Ūdeni un sāli, Haulz, un pārsēju. Labs, labs, Heklait, nu jau vairs tā nesāp… Guli, guli, dzirdi, saimnieks ir tepat blakus, viss jau ir galā… Haulz, miegazāles ūdenī!"

"Aye aye, doktor."

"Nu, dzer, Heklait… Labs suns, dzer, iedzer ūdenīti…"

Daži klusi smilksti, tad atkal klusums.

"Lieliski, kungi," teica doktors Bērds. "Ja nolādētais kuģis tik drausmīgi nezvalstītos, varētu teikt, ka šis bija ļoti labs vakars. Rīt no rīta, Haulz, kā vienmēr sāli brūcē. Apkoposim rezultātus, kungi. Izšķirošajā brīdī šeit bija gandrīz pusnakts, bet no Londonas mums ziņoja, ka tur ir pusdienlaiks. Tātad mēs atrodamies uz Londonas antimeridiāna, proti, uz simt deviņdesmit astotā, rēķinot no Kanāriju salām. Ja var ticēt tradīcijai un Zālamana salas atrodas uz Dzelzs salas antimeridiāna, un ja mēs atrodamies pareizos platuma grādos, tad, ar labu ceļavēju burājot uz rietumiem, mums vajadzētu sasniegt Sankristobalu vai kā nu mēs to draņķa salu pārkristīsim. Mēs būsim atraduši to, ko spāņi meklē jau gadu desmitiem, un piedevām mums rokā būs punto fijo noslēpums. Alu, Kavendiš! Mums jāiedzer uz viņa majestātes lai Dievs viņu vienmēr sargā veselību!"

"Dievs sargi karali!" vienā balsī atsaucās trīs pārējie, tā apliecinot, ka visi trīs ir cildeni vīri, kas joprojām glabā uzticību karalim, kurš tajās dienās, lai arī galvu vēl nebija zaudējis, atradās vien mata tiesu no karalistes zaudēšanas.

Roberto saspringti prātoja. No rīta uzgājis suni, viņš tūlīt bija ievērojis, kas tas nomierinās, kad viņš to noglāsta, bet tūliņ iekaucas sāpēs, kad

viņš nejauši stiprāk uzspiež kādai vietai. Uz kuģa, ko šūpo jūra un vējš, pietiek ar tīro nieku, lai slimam ķermenim izraisītu atšķirīgas sajūtas. Varbūt tie nelieši velti ticēja, ka saņem vēstījumus no Londonas, jo patiesībā suns mocījās sāpēs vai sajuta īslaicīgu atvieglojumu atkarībā no tā, kā viņu mētāja vai aijāja viļņi. Vai arī, ja tiešām, kā apgalvoja Sensavēns, pastāv mēmi un neizteikti jēdzieni, varbūt Bērds ar viegliem pieskārieniem panāca, ka suns reaģē atbilstoši viņa skaļi neizpaustajām vēlmēm. Vai tad Bērds pats nestāstīja, ka arī Kolumbs bija kļūdījies, gribēdams pierādīt, ka ir aizkuģojis daudz tālāk uz rietumiem? Tātad pasaules liktenis bija atkarīgs no tā, kā šie ārprātīgie izskaidro suņa valodu? Ieburkšķēšanās nelaimīgā dzīvnieka vēderā varēja pārliecināt šos nožēlojamos, ka viņi atrodas tuvāk vai tālāk no vietas, pēc kuras tikpat stipri kāro ne mazāk nelietīgi spāņi, francūži, holandieši un portugāļi? Un viņš pats bija iesaistījies šai piedzīvojumā, lai kādu dienu varētu izskaidrot kardinālam Mazarēnam vai jauniņajam Kolbēram, kāpēc arī uz Francijas kuģiem vajadzētu vadāt līdzi sāpju mocītus suņus?

Pārējie jau bija devušies prom. Roberto izlīda no slēptuves un, piešķīlis uguni darvotajai auklai, brīdi tās gaismā vēroja aizmigušo suni. Viņš aizskāra tā galvu. Šajā nelaimīgajā dzīvniekā viņš saredzēja visas pasaules ciešanas, neprāša izstāstītu niknu stāstu. Tad, lūk, pie kādas patiesības viņu bija atvedusi lēnā izglītošanās, kas bija aizsākusies Kasālē un turpinājusies līdz šai dienai! Ak, kaut nu labāk viņš būtu palicis uz tās neapdzīvotās salas, kā vēlējās bruņinieks, un saskaņā ar bruņinieka vēlmēm būtu nodedzinājis Amarilli, vai kaut nu būtu pielicis punktu savam ceļojumam trešajā salā pie iedzimtajām, kam āda bija Sjēnas zemes krāsā, vai arī kaut nu ceturtajā salā būtu kļuvis turienes ļaudīm par teiksmotāju! Kaut nu viņš būtu atradis Eskondidu, kur paslēpties no visiem nežēlīgās pasaules slepkavniekiem!

Tobrīd viņš vēl nezināja, ka liktenis viņam jau ir paredzējis pavisam drīz ieraudzīt piekto salu, varbūt Pēdējo.

Likās, arī Amarillis ir zaudējis prātu, un, tikai pieķeroties un pieturoties pie visa, kas gadījās pa rokai, viņam izdevās atgriezties savā kajītē,

kur viņš aizmirsa slimās pasaules ļaunumu, lai mocītos ar ļaunu jūras slimību. Un tad nāca katastrofa, par kuru jau tika stāstīts. Roberto veiksmīgi bija paveicis savu misiju un kā vienīgais izdzīvojušais bija paņēmis sev līdzi doktora Bērda noslēpumu. Vienīgā nelaime, ka viņš to nevarēja uzticēt nevienam citam. Un ka varbūt šis noslēpums nebija nekā vērts.

Vai viņam nebūtu vajadzējis atzīt, ka, izgājis ārpus slimas pasaules, viņš ir atradis īsteno veselību? Kuģis nogrimdams bija atvēlējis viņam visaugstāko dāvanu trimdu un Pavēlnieci, kuru neviens vairs nevar nolaupīt…

Taču Sala nepiederēja viņam un palika tāla kā bijusi. Daftic nepiederēja viņam, un īpašuma tiesības uz to apliecināja kāds cits. Varbūt šis cits vēlējās te turpināt pētījumus, kas nebija mazāk cietsirdīgi par doktora Bērda veiktajiem.

20.ATJAUTĪBA un IZDOMAS MĀKSLA

Robert« joprojām vilcinājās aktīvi rīkoties, viņš ļāva izdarīt gājienus Iebrucējam, lai tad mēģinātu saprast, kādu spēli tas spēlē. Viņš salika pulksteņus atpakaļ uz klāja un katru rītu tos uzvilka, tad steigšus kāpa lejā barot putnus, lai šis pienākums netiktu otram, un pēc tam visas telpas un visas lietas uz klāja izvietoja tā, lai Svešais nevarētu tur staigāt, neatstājot pēdas. Pa dienu Roberto uzturējās kajītē, taču durvis atstāja pusvirus, lai saklausītu ikkatru troksni no ārpuses vai apakšas, bet naktīs stāvēja sardzē, dzēra degvīnu un atkal kāpa lejā Dafnes dziļumos.

Reiz viņš atklāja vēl divas noliktavas telpas tālāk uz buga pusi, vēl aiz tās, kur glabājās auklas un tauvas: viena bija tukša, bet otra piebāzta pilnum pilna, un visas sienas tur sedza plaukti ar augstu apmali, lai tur saliktās mantas, kuģim šūpojoties, nekristu zemē. Roberto redzēja saulē izkaltētas ķirzaku ādas, neizdibināmas izcelsmes augļu kauliņus, dažādu krāsu akmeņus, jūras ūdeņu gludi nopulētus olīšus, koraļļu atlūzas, kukaiņus, kas ar adatām piedurti pie plāniem dēlīšiem, mušu un zirnekli dzintara gabalā, izkaltētu hameleonu, ar caurspīdīgu šķidrumu pilnus stikla traukus, kuros peldēja sīkas čūskiņas vai zutīši, turpat bija arī milzīgas asakas, kas, Robertoprāt, bija nākušas no kādas valzivs, zobens, kas droši vien bija rotājis kādas zivs purnu, un garš, savīts rags, ko Roberto noturēja par vienradža lepnumu, bet kuru es tomēr uzskatu par nolaupītu kādam narvalim. īsāk sakot, šī telpa bija ar erudīta dabaszinātnieka gaumi iekārtota kunstkamera, kādas droši vien tolaik bija atrodamas vai uz katra pētnieku un naturālistu kuģa.

Pašā telpas vidū stāvēja vaļēja kaste, kam dibenā bija ieklāti salmi, bet citādi tā bija tukša. Kas iepriekš varējis būt tās saturs, Roberto saprata, atgriezies savā kajītē, kur, tikko viņš atvēra durvis, viņu sagaidīja izslējies dzīvnieks, kas šajā sastapšanās mirklī šķita briesmīgāks nekā varētu būt pats Iebrucējs ar miesu un asinīm.

Žurka, drausmīga ūdensžurka, nē, kur nu, nešķīsts un milzonīgs izdzimums vismaz puscilvēka augumā, ar garu, resnu asti, kas stiepās pa zemi, cieši urbīgām acīm, stāvus uz pakaļkājām, priekšķepas kā strupas roķeles pastieptas pret ienācēju. Briesmoņa miesu klāja īsa spalva, bet uz vēdera tam bija soma, sprauga, tāda kā dabiska kabata, no kuras acis blisināja tai pašai sugai piederīgs mazāks briesmonis.

Mēs zinām, cik daudz Roberto fantazēja par žurkām pirmajos divos vakaros, kad gaidīja tās parādāmies lielas un mežonīgas, kādām pienākas būt kārtīgām kuģa iemītniecēm. Taču šis nezvērs pārspēja visas viņa baiļpilnās gaidas. Viņš nespēja noticēt, ka cilvēka acs jelkad būtu skatījusi šādu izmēru žurkas, un pareizi vien bija, jo, kā tālāk redzēsim un kā esmu izsecinājis, tā nemaz nebija žurka, bet gan kāds somainis.

Kad pirmais šausmu mirklis bija garām, Roberto, redzēdams briesmekļa nekustīgumu, apjēdza, ka tas ir tikai izbāzenis, turklāt slikti izbāzts vai vismaz slikti uzglabāts tilpnē: no ādas plūda trūdošu orgānu smaka, bet no muguras jau līda ārā auzāju kušķi.

Iebrucējs, īsu mirkli pirms Roberto iegāja brīnumu kambari, bija nolaupījis tā iespaidīgāko eksponātu un, kamēr Roberto šo muzeju apbrīnoja, uzstādīja to viņa mājoklī, varbūt cerēdams, ka upuris no izbīļa zaudēs prātu, metīsies pāri bortam un nozudīs jūrā. Viņš grib, lai es mirstu, grib, lai sajūku prātā, murmināja Roberto, bet es to žurku sagrūdīšu viņam rīklē tā, lai viņš aizrijas, es viņu pašu izbāzīšu un izstādīšu tai kambarī, kur tu slēpies, nolādētais, kur tu esi, varbūt tu taisni tagad mani vēro un skaties, vai es jau esmu sajucis, bet es gādāšu, lai prātu zaudē tu, draņķi!

Ar musketes laidi viņš izgrūda dzīvnieku ārā uz klāja un, pārvarējis pretīgumu, paņēma rokās un iesvieda jūrā.

Nolēmis atklāt Iebrucēja slēptuvi, Roberto atgriezās malkas glabātuvē, šoreiz piesargādamies, lai atkal nepaslīdētu uz baļķēniem, kas bija

izripojuši pa visu grīdu. Dziļāk aiz malkas viņš atrada telpu, kuru uz Amariļļa dēvēja par soda (vai soute, vai sota) un glabāja tajā sausiņus. Tur zem bieza audekla, kārtīgi ievīstītu un pasargātu, viņš vispirms uzgāja ārkārtīgi lielu tālskati, daudz spēcīgāku par to, kas tagad stāvēja viņa kajītē, varbūt Acu Hiperbolu, kas paredzēta debesu pētīšanai. Taču teleskops bija ievietots palielā viegla metāla vannā, bet turpat līdzās šim traukam citos audekla gabalos tikpat rūpīgi bija ievīstīti citi neizprotama pielietojuma instrumenti metāla ķepas, auduma aplis, kam visapkārt gar malu iestrādāti gredzeni, kaut kas līdzīgs ķiverei un visbeidzot trīs lieli, vēderaini podi, kuri pēc smakas spriežot bija pilni ar biezu un sasmirdušu eļļu. Kā visu šo kopumu varētu izmantot, Roberto neprātoja: viņš šajā brīdī alka atrast kādu dzīvu būtni.

Toties viņš pārbaudīja, vai apakšā zem šīs telpas nav vēl kāda. Bija, taču tik zemiem griestiem, ka tur varēja ielīst tikai četrrāpus. Roberto tur ielīda un četriski devās uz priekšu, lampu turēdams pie pašas grīdas, lai pārbaudītu, vai priekšā nav kāds skorpions, un lai neaizdedzinātu griestus. Pēc neilga rāpojiena viņš jau bija sasniedzis ejas galu un atsita galvu pret cietu lapegles sienu, pret Dafnes tālāko Tūli, aiz kuras bija dzirdami ūdens šļaksti pret kuģa korpusu. Tātad aiz šīs aklās ejas nevarēja slēpties nekas cits.

Un Roberto atkal meta meklējumiem mieru, it kā Dafne viņam vairs nevarētu atklāt jaunus noslēpumus.

Ja kādam šķiet dīvaini, ka vairāk nekā nedēļu bezdarbīgi uzturēdamies uz kuģa, Roberto joprojām nebija spējis to visu aplūkot, tas lai iedomājas mazu zēnu, kurš iekļūst milzīgas un senas senču mājas bēniņos vai pagrabā, kur telpas izkārtotas nevienmērīgi un neizprotami. Uz katra soļa zēns uzduras kastēm ar vecām grāmatām, lādēm ar novalkātām drānām, tukšām pudelēm, žagaru saišķiem, salauztām mēbelēm, grīļīgiem un noputējušiem skapjiem. Zēns dodas uz priekšu, bet drīz vien apstājas un aizkavējas, atklādams kādus dārgumus, tad samana eju vai tumšu gaiteni un iztēlojas tur nez ko biedējošu un draudīgu, atliek tālākos meklējumus uz citu reizi, un katrā nākamajā dodas tālāk tikai mazu gabaliņu,

vilcinādamies, vienlaikus juzdams gan bailes aiziet par tālu, gan tīksminādamies par gaidāmajiem atklājumiem, vēl īsti neatguvies no iepriekšējās reizes pārdzīvojumiem, un tā šiem bēniņiem vai pagrabam nekad nepienāk gals, tie izrādās bezgalīgi, un kaut kas jauns tur atrodams visas bērnības garumā un pat vēl pēc tam.

Un, ja zēnu ik reizi izbiedētu jauni trokšņi vai kāds, gribēdams turēt viņu pa gabalu no šīm līkumotajām ejām, katru dienu stāstītu asinis stindzinošas leģendas, un ja šis zēns piedevām vēl būtu piedzēries, tad nebūtu nekāds brīnums, ka telpa izplestos arvien lielāka līdz ar katru jaunu dēku. Un līdzīgi arī Roberto izdzīvoja iepazīšanos ar savu joprojām naidīgo teritoriju.

Bija agrs rīts, un Roberto atkal sapņoja. Sapnī viņš redzēja Holandi. Tas bija noticis, kad Kardināla vīri viņu veda uz Amsterdamu, lai uzsēdinātu uz Amariļļa. Pa ceļam viņi bija piestājuši kādā pilsētā, un Roberto iegāja katedrālē. Viņu pārsteidza šī dievnama jomu skaidrā tīrība, tas bija tik atšķirīgs no itāļu un franču baznīcām. Nekādu rotājumu, tikai daži karogi piekārti pie kailajām kolonnām, gaiši un ar tēliem neizraibināti arī augstie logi, un saule šai telpā radīja pienainu gaisotni, kuras baltumu lejpusē izjauca tikai nedaudzo lūdzēju melnie stāvi. Šajā rāmumā bija saklausāma tikai viena skaņa skumja melodija, kas šķita klīstam pa ziloņkaula gaisu, dzimusi no kapiteļiem vai velvju slēgakmeņiem. Tad Roberto vienā no sānu kapelām aiz kora ievēroja vēl kādu melni ģērbtu vīru tas viens pats stāvēja stūrī un spēlēja mazu blokflautu, ieplestām acīm raudzīdamies nez kur tukšumā.

Vēlāk, kad muzikants bija beidzis spēlēt, Roberto piegāja tam klāt, klusībā prātodams, vai nevajadzētu iedot kādu naudiņu. Par uzslavas vārdiem flautists pateicās, neskatīdamies slavētājam sejā, un Roberto saprata, ka viņš ir akls. Tas bija katedrāles zvaniķis (der Musicyn en Directeur van de Klokivercken, le carillonneur, der Glockenspieler, kā pats centās skaidrot), bet viņa pienākumos ietilpa arī ticīgo iepriecināšana ar flautas skaņām, kad tie pievakarēs ilgāk kavējās baznīcas priekšā vai kapsētā ap baznīcu. Viņš zinot daudzas melodijas un no katras izveidojot divas, trīs

un reizēm pat piecas variācijas, citu par citu sarežģītākas, bet notis lasīt viņam neesot nekādas vajadzības, akls viņš esot piedzimis un brīvi varot kustēties savas baznīcas brīnišķīgajā, gaismas pilnajā plašumā (tieši tā viņš teica gaismas pilnajā), kur sauli varot saredzēt ar ādu. Viņš arī izskaidroja Roberto, ka flauta esot kā dzīva būtne, kas reaģē uz katru gadalaika maiņu, tāpat arī uz rīta un vakara temperatūras svārstībām, bet baznīcā allaž valdot vienmērīgi izkliedēts, maigs siltums, kas koka instrumentam nodrošina nemainīgu perfekciju, un Roberto ieprātojās, ka priekšstats par izkliedētu, maigu siltumu var būt vienīgi ziemeļniekam, kas salst šajā gaismas pārpilnībā.

Muzikants viņam vēl divas reizes nospēlēja to pašu pirmāko melodiju un teica, ka to sauc Doen Daphne d'over schoone Maeght. Dāvanas viņš atraidīja un vēl sacīja vai vismaz tā Roberto saprata -, ka Daphne esot kaut kas salds un maigs, kas pavadīšot Roberto visu mūžu.

Un tagad Roberto uz Dafnes atvēra acis un nepārprotami dzirdēja, ka no lejas pa spraugām un spraudziņām dēļos plūst tās pašas flautista spēlētās Dafnes notis, taču tagad izklausījās, it kā melodiju skandinātu kāds metāliskāks instruments, neuzdrošinādamies laisties variācijās, tikai atkal un atkal ar vienmērīgiem intervāliem atkārtojot melodijas pirmo frāzi gluži kā uzmācīgu ritorneli.

Roberto uzreiz nodomāja, cik atjautīga ir šī alegorija: viņš atrodas uz flītas jeb fluyt (kas tā pati flauta vien ir), kuru sauc Dafne, un klausās flautai sacerētu skaņdarbu ar tādu pašu nosaukumu. Velti mānīt sevi, ka aizvien vēl turpinās sapnis. Šī bija Iebrucēja kārtējā vēsts.

Viņš atkal apbruņojās, ieņēma spēka malku no muciņas un sekoja melodijai. Likās, tā plūst no pulksteņu kambara. Kopš laika mērāmās mašīnas viņš bija izvietojis uz klāja, šī telpa bija palikusi tukša. Nu viņš tur iegriezās atkal. Telpa bija tukša joprojām, bet mūzika skanēja no galasienas. Pirmajā reizē būdams pārsteigts, ieraudzījis neskaitāmos laikrāžus, otrajā reizē pārāk aizņemts un steidzīgs, stiepjot tos augšā uz klāja, viņš tā arī nebija aizdomājies, vai kambaris sniedzas līdz pašam kuģa korpusam. Ja tā būtu, sienai taču vajadzētu būt ieliektai. Bet vai tā bija? Lielais audekls ar uzgleznoto pulksteņu perspektīvu maldināja

acis, un pirmajā mirklī nekādi nevarēja saprast, vai siena ir taisna vai iedobta.

Roberto jau gribēja noraut audeklu, kad apjēdza, ka to var pabīdīt sāņus kā aizkaru vai priekškaru. Un aiz priekškara bija nākamās durvis ar aizšautu bultu.

Ar Bakha godinātājiem raksturīgo drosmi Roberto notēmēja musketi, it kā ar vienu vienīgu šāvienu grasītos pieveikt neskaitāmus ienaidniekus, skaļi noliedzās (Dievs vien zina kāpēc) "Nevers et Saint-Denis!", iespēra pa durvīm un bezbailīgi metās iekšā.

Priekšmets, kas aizņēma jaunatklāto telpu, neapšaubāmi bija ērģeles, kam augšpusē slējās ap diviem desmitiem stabuļu, no kurām plūda melodija. Ērģeles bija piestiprinātas pie sienas, un to korpusu veidoja kas līdzīgs koka kastei, kura balstījās uz nelielām metāla kolonniņām. Augšdaļā virs koka karkasa pašā vidū bija izkārtotas stabules, taču pa labi un pa kreisi no tām kustējās nelieli automāti. Kreisajā pusē bija redzama tāda kā apaļa pamatne, uz kuras bija novietota neliela lakta, kam noteikti bija dobs vidus līdzīgi kā zvanam, un ap šo laktu stāvēja četras figūras, kas ritmiski kustināja rokas un sita pa laktu ar metāla āmuriņiem. Šie mazie veserīši bija dažāda smaguma un džinkstēja pret laktu, radot sidrabainas skaņas, kas lieliski saderēja ar stabuļu dziedāto melodiju un papildināja to ar jaukiem akordiem. Roberto atcerējās sarunas, ko Parīzē bija risinājis ar kādu brāli no minimu ordeņa, kurš viņam daudz bija stāstījis par saviem pasaules harmonijas pētījumiem, un tagad šajos četros tēlos ap laktu drīzāk pēc muzikālā uzdevuma nekā pēc vaibstiem viņš sazīmēja dievu Vulkānu un trīs Ciklopus, ko saskaņā ar leģendu esot piesaucis Pitagors, apgalvodams, ka muzikālo intervālu atšķirības ir atkarīgas no skaita, svara un mēra.

Pa labi no stabulēm amoriņš ar zizlīti dauzīja pa koka grāmatu, ko turēja otrā rokā, sizdams Dafnes melodijas trīsdaļīgo ritmu.

Turpat mazliet zemāk, stabuļu pakājē, pletās ērģeļu klaviatūra, kuras taustiņi cēlās un krita atbilstoši stabuļu izdotajām skaņām, it kā tiem pāri slīdētu neredzamas rokas. Zem klaviatūras, tur, kur ērģelnieks parasti ar kājām darbina ērģeļu plēšas, griezās iestiprināts velmis, no kura virsmas

augšup slējās sīki, ērkšķiem līdzīgi zobiņi, izkārtoti neparedzamā kārtība vai varbūt paredzami negaidītā secībā, līdzīgi kā notis izvietojas uz nošpapīra līnijām, te tiekdamās augšup, te lejup, te piepeši atstādamas baltus un tukšus laukumus pauzēm un atkal sablīvēdamās kopā.

Zem cilindriskā veltņa stiepās līmenisks stienis ar daudzām sīkām sviriņām, kas, veltnim griežoties, cita pēc citas aizķērās aiz tā zobiem, iekustināja pusapslēptus spieķīšus, kas savukārt darbināja taustiņus, bet tie lika gaisam plūst uz stabulēm.

Taču vispārsteidzošākais bija iemesls, kāpēc veltnis griezās un stabules saņēma gaisu. Blakus ērģelēm stāvēja tāds kā stikla sifons, noslēgts trauks, kas pēc formas atgādināja zīdtārpiņa kokonu, un tā iekšienē bija samanāmi divi sieti, kas to sadalīja trijās atšķirīga lieluma kamerās. Apakšējā daļā ieplūda ūdens strūkla no caurules, kas stiepās tālāk uz lielgaballūku, pa kuru šajā telpā ieplūda arī gaisma; nebija šaubu, ka ūdens ar kāda sūkņa palīdzību tiek pievadīts tieši no jūras, turklāt tā, ka stikla kokonā tas iekļuva, sajaucies ar gaisu.

Ūdens sifona apakšdaļai pieplūda ar tik lielu spēku, ka mutuļoja gluži kā vāroties; tas griezās un kūsāja gar stikla sienām un droši vien atbrīvoja daļu gaisa, kas izsūcās cauri abiem sietiem. Kokona augšdaļu cita caurule savienoja arērģeļstabuļu pamatni, gaiss virzījās turp un ar mākslotu kustību spēku pārvērtās dziesmā. Turpretī ūdens, piepildījis apakšējo kameru, spiedās ārā pa īsu vadu un tad nolija pār ratu ar lāpstiņām, kādus parasti var redzēt ūdensdzirnavās, iegrieza to, tad satecēja metāla tvertnē un no turienes pa citu cauruli urdzēja prom uz lielgaballūku un jūru.

Dzirnavrats kustināja stieni, kurš savukārt grieza zobratu, kas pārnesa kustību uz velmi, ar kuru bija sazobēts.

Degvīna apreibinātajam Roberto šī aina šķita dabiskāka par dabisku, un viņš pat jutās pievilts, kad veltnis sāka griezties lēnāk un stabules pūta melodiju kā smakdamas, it kā notis dzistu tām rīklē, bet ciklopi un amoriņš pārstāja vicināt savus darbarīkus. Acīmredzot lai arī Roberto laikos tik daudz tika runāts par perpetuuni mobile apslēptais sūknis, kas regulēja ūdens pieplūdumu un aizplūšanu, saņēmis sākotnējo impulsu, spēja darboties tikai noteiktu laiku, bet tad tā spēki izsīka.

Roberto nezināja, par ko vajadzētu brīnīties vairāk: par gudri veidoto tehnikas meistardarbu (viņš jau bija dzirdējis par līdzīgiem aparātiem, kas liekot dejot ģindenīšiem vai spārnotiem amoriņiem) vai par to, ka Iebrucējs jo tas nevarēja būt neviens cits ir iedarbinājis automātu tieši šajā rītā un šajā stundā.

Ko īsti Svešais vēlējās viņam pavēstīt? Varbūt to, ka Roberto kopš sākta gala ir lemts sakāvei? Vai to, ka uz Dafnes vēl var būt tik daudz ne mazāk pārsteidzošu noslēpumu, ka viņš var visu mūžu censties tos atminēt un tomēr viņa pūliņi nebūs ne nieka vērti?

Kāds filosofs reiz Roberto bija teicis, ka Dievs pasauli pazīst labāk nekā mēs, tāpēc ka ir to radījis. Un, ja kāds vēlas kaut drusku tuvoties Dieva zināšanām, tam pasaule jāiztēlojas kā lietum liela ēka un domās jāmēģina pēc dievišķā parauga uzbūvēt to no jauna. Tieši tā vajadzēja rīkoties. Lai iepazītu Dafni, viņam tā jāuzbūvē.

Tā nu viņš sēdās pie galda un uzzīmēja kuģa aprises, iedvesmodamies gan no agrāk iepazītās Amariļļa konstrukcijas, gan no tā, kas uz Dafnes jau bija apskatīts. Tātad pakaļgalā mums ir pūpe ar kajītēm, turpat arī stūrmaņa telpa un aiz tās, bet joprojām tai pašā klāja līmenī, arī virsnieku koptelpa, bet zem tās telpa, cauri kurai stiepjas stūres pinne. Stūre noteikti izlien laukā pašā ahtera galā, un aiz tās nevar būt vairs nekas. Savukārt priekšgalā mums ir kambīze, aiz tās stiepjas bugšprits, kura pamatnē ir vēl kāda neliela izbūve, kurā ja pareizi iztulkoju Roberto klīrīgās perifrāzes atrodas tā vieta, kur paredzēts apsēsties ar pēcpusi pār falšbortu, lai nokārtotu dabiskās vajadzības, kā nu tas tolaik bija pieņemts. Zem kambīzes, kā zināms, atrodas pieliekamais ar provīziju. To galu Roberto bija izložņājis kā pienākas līdz pašam andram, un arī tur nekas vairāk nevarēja būt. Zemāk viņš jau bija uzgājis telpu ar tauvām un kunstkameru ar fosiliju kolekciju. Tur tālāk nebija, kur iet.

Tā nu viņš domās un zīmējumā griezās atpakaļ un izstaigāja visu apakšējo klāju ar putnu māju un dārzu. Ja vien Iebrucējs neprata pēc vajadzības pārvērsties dzīvniekā vai augā, tur tam nebija, kur paslēpties.

Zem stūres pinnes bija pulksteņu un ērģeļu kambari. Un arī tur viņš visu bija pārbaudījis līdz pat kuģa ārsienām.

Nokāpis vēl zemāk, viņš bija atradis tilpnes plašāko daļu, kur glabājās papildu pārtikas krājumi, malka un balasts; un tur viņš jau bija izklaudzinājis sienas, lai pārbaudītu, vai skaņa nav neparasti dobja un neliecina par apslēptām telpām. Ja vien šis kuģis bija būvēts tāpat kā visi citi, zemāk bilžās nekādas slēptuves ierīkot nevarēja. Ja nu vienīgi Iebrucējs lielākoties uzturējās zem ūdens, pielīmējies ķīlim, piesūcies kā dēle, lai naktīs rāptos augšā uz klāja glums kā gliemis, taču no visiem iespējamajiem izskaidrojumiem un tādu viņam bija diezgan daudz šo Roberto atzina par vismazāk zinātnisku.

Ahterā, aptuveni zem ērģeļu telpas, atradās sausiņtelpa ar teleskopu, metāla vannu un pārējiem instrumentiem. Šo noliktavu pētot, viņš gan nebija pārbaudījis, vai telpa tiešām sniedzas līdz pašam pakaļvadnim, bet tagad, raugoties savā zīmējumā, viņam šķita, ka papildu tukšumam tur vairs nav vietas, ja vien viņš ir pareizi uzzīmējis pakaļgala izliekumu. Zemāk atradās vairs tikai šaurā, aklā eja, un zem vai aiz tās patiešām nekā vairs nebija, par to viņš bija pārliecināts.

Tā, sadalīdams kuģi nodalījumos, viņš bija aizpildījis to visu, un nevienam vēl neatklātam pieliekamajam vietas nebija atlicis. Secinājums: Iebrucējam nav vienas konkrētas uzturēšanās vietas. Tas vienmēr kustas, pielāgojoties Roberto kustībām, tas ir kā mēness otrā puse, par kuru zinām, ka tā no tiesas pastāv, taču nekad to neredzam.

Kurš var saredzēt mēness otru pusi? Tikai stāvzvaigžņu iemītnieki. Tātad arī viņš varētu paslēpties, nekustēties un gaidīt, līdz ieraudzīs apslēpto seju. Kamēr viņš kustēsies kopā ar Iebrucēju vai ļaus tam izvēlēties nākamos gājienus, viņš to nemūžam neredzēs.

Vajadzēja pašam pārvērsties par stāvzvaigzni un piespiest Iebrucēju kustēties. Un, tā kā Svešais droši vien uzturējās uz klāja, kad Roberto nokāpa zemāk, un otrādi, vajadzēja panākt, lai tas domātu, ka Roberto ir nokāpis lejā, un tad pārsteigt to augšā, uz klāja.

Lai maldinātu Iebrucēju, viņš kapteiņa kajītē atstāja degam gaismu, cerēdams, ka tas nodomās, ka viņš sēž pie galda un raksta. Tad uzkāpa

uz baka un noslēpās tieši aiz zvana tā, lai varētu pārlūkot visu klāju līdz pat pūpei un lukturim tālākajā ahtera galā, bet pagriežoties tikpat ērti varētu pārskatīt arī bugšprita apkārtni. Sev blakus viņš nolika musketi un es baidos arī degvīna mučeli.

Nakti viņš aizvadīja, satrūkdamies pie katra niecīgākā troksnīša, līdzīgi kā tolaik, kad uzmanīja doktoru Bērdu, un knaibīja sev ausis, lai neaizmigtu. Un tā līdz rītausmai. Veltīgi.

Tad atgriezās kajītē, kur gaisma tikmēr bija izdegusi. Un atrada savus papīrus nekārtīgi savandītus. Iebrucējs bija pavadījis nakti šeit, varbūt lasīdams viņa vēstules Pavēlniecei, kamēr viņš drebinājās nakts aukstumā un rīta rasā!

Pretinieks bija ielauzies viņa atmiņās… Roberto neviļus atcerējās Salasara brīdinājumus: viņš bija izrādījis savas kaislības un ļāvis ieskatīties savā sirdī.

Roberto niknumā izbrāzās uz klāja un izšāva uz labu laimi, ietriekdams lodi mastā un atšķeldams no tā šķēpeles, tad viņš šāva vēl, līdz apjēdza, ka nevienu ienaidnieku tā nenogalē. Un starp šāvieniem, kamēr viņš pārlādēja musketi, Svešais varēja pārvietoties pa kuģi pēc sirds patikas, smiedamies par blīkšķiem, kas bija izbiedējuši tikai putnus uz apakšējā klāja, un nu tie satraukti brēca un kladzināja.

Tātad Iebrucējs smējās. Bet kur? Roberto atgriezās pie sava zīmējuma un nosprieda, ka patiešām neko nezina par kuģu uzbūvi. Zīmējums rādīja kuģi sānskatā, atklājot tikai augstumu, dziļumu un garumu, taču ne platumu. Skatoties šādā garengriezumā, kuģī nebija vietas nekādām iespējamām slēptuvēm, bet varbūt, raugoties visā platumā, starp jau zināmajām telpām atklātos vieta vēl citām.

Roberto par to iedomājās tikai tagad, taču uz šī kuģa pārāk daudz kā trūka. Piemēram, viņš tā arī nebija atradis citus ieročus. Lai gan, protams, varēja pieņemt, ka jūrnieki ir visus paņēmuši līdzi, ja tie kuģi patiešām pametuši no laba prāta. Taču uz Amariļja tilpnē bija sakrauts daudz labu būvkoku, tā nodrošinoties gadījumiem, kad jālabo vētras sapostīti masti, stūre vai plankojums, turpretī šeit viņš bija uzgājis tikai nesen zāģētu, sīku malku kambīzes pavardam, bet nebija redzējis kārtīgi izžuvušus

ozola, lapegles vai egles baļķus un dēļus. Un trūka ne tikai būvkoku, nekur nemanīja arī namdaru rīkus zāģus, visdažādākās formas cirvjus, āmurus, pat naglas…

Vai bija vēl citas mantu noliktavas? Roberto zīmēja atkal un tagad centās iztēloties kuģi tā, it kā viņš uz to raudzītos nevis no sāniem, bet gan no marša augstumiem. Un nonāca pie secinājuma, ka kuģa pakaļgalā zem telpas ar ērģelēm varētu ietilpināt vēl vienu kambari, ko varbūt kāda lūka grīdā savieno ar aklo eju, kas atrodas vēl zemāk. Iztēlotā telpa gan nebija tik liela, lai tur varētu satilpināt visu, kā uz kuģa trūka, tomēr tā bija vēl viena nepārbaudīta telpa. Ja aklās ejas zemajos griestos ir lūka, caurums, pa kuru šajā kambarī var ierāpties, tātad no turienes visai ātri var nokļūt pie pulksteņiem un arī citās kuģa vietās.

Nu Roberto bija pārliecināts, ka Ienaidnieks slēpjas tieši tur. Viņš metās lejā, iespraucās zemajā ejā, bet šoreiz turēja gaismekli paslietu. Un griestos tiešām bija lūka. Roberto pārvarēja pirmā mirkļa vēlēšanos atraut to vaļā. Ja Iebrucējs tiešām ir tur augšā, tas viņu gaida un piebeigs, tikko viņš pabāzīs galvu. Vajadzēja Ienaidnieku pārsteigt, uzbrūkot no tās puses, no kuras tas uzbrukumu negaida, tieši tāpat, kā tika darīts Kasālē.

Ja virs ejas bija telpa, tā noteikti robežojās ar to, kurā Roberto bija redzējis teleskopu, un tātad varētu mēģināt sasniegt slēptuvi no turienes.

Roberto atkal uzkāpa augšā, iegāja instrumentu glabātavā, pārkāpa tiem pāri un nostājās iepretī sienai, kura kā viņš tagad ievēroja nebija no tās pašas cietās koksnes, no kuras veidoti kuģa sāni.

Tā izskatījās pēc plānas un trauslas starpsienas, un Roberto, līdzīgi kā bija darījis, ielauzdamies istabā, no kuras plūda mūzika, no visa spēka spēra pa dēļiem, un tie pārlūza.

Šo žurku midzeni apspīdēja blāva gaisma, kas ieplūda pa mazu lodziņu apaļi izvelbtajā galasienā. Bet pie sienas uz salmu maisa, ceļus pievilcis gandrīz pie paša zoda, pastiepis uz priekšu roku ar pistoli, sēdēja Otrs.

Tas bija vecs vīrs ar ieplestiem redzokļiem un sadēdējušu seju, ko ieskāva raibi nosirmojusi bārdele; uz paura tam rēgojās vien reti, sirmi,

gaisā saslējušies mati un mutē no zilganām smaganām vīdēja nedaudzie atlikušie zobi; augumu sedza noplucis paltraks, kas reiz droši vien bijis melns, bet tagad bija bālu pleķu izraibināts.

Veča kārnie dilbi drebēja, un ierocī viņš bija iekrampējies abām rokām, kā gribēdams pie tā pieturēties, un, neveikli tēmēdams, viņš vārgā balsī nez ko brēca. Pirmais izsauciens bija vāciski vai holandiski, bet nākamie vārdi un viņš droši vien atkārtoja to pašu vēsti izskanēja samocītā itāļu valodā, kas skaidri liecināja, ka vecis, rakņādamies pa Roberto papīriem, ir izdibinājis tā izcelsmi.

"Ja tu kusties, es tevi nošauju!"

Negaidītās parādības apstulbināts, Roberto mirkli stāvēja kā nolēmēts. Un šis sastinguma brīdis bija svētīgs, jo ļāva pamanīt, ka ieroča gailis nav uzvilkts, un secināt, ka Ienaidniekam nav nekādas saprašanas par kara lietām.

Tā nu Roberto lēnām tuvojās, satvēra pistoli aiz stobra un mēģināja izsvabināt no drebošajām rokām, kas bija apžņaugušas tās spalu, bet vecais vīrs tikmēr raidīja niknus teitoniskus brēcienus.

Ar lielām pūlēm Roberto beidzot izdevās atņemt vecim ieroci, un tas izmisis sarāvās čokurā. Tad Roberto nometās ceļos tam blakus un pacēla viņa galvu.

"Kungs," viņš teica, "es negribu darīt jums neko ļaunu. Es esmu draugs. Saprotat? Amicus!"

Otrs tikai vārstīja muti un neko neteica, un acis tam bija pārgrieztas tā, ka redzami tikai baltumi, pareizāk, tikai sarkanumi, un Roberto nobijās, ka vecis tūliņ izlaidīs garu. Viņš to, vieglu un izmērējušu, paņēma rokās un aiznesa uz savu kajīti. Padzirdīja ar ūdeni un ielēja tam mutē arī šļuku degvīna, un vecis nomurmināja "Gratias ago, dominēun pacēla roku kā svētīdams, un tikai tad Roberto, kārtīgāk nopētījis veča ģērbu, aptvēra, ka tas ir garīdznieks.

21. TELLURIS THEORIA SACRA

Mēs te nemēģināsim rekonstruēt dialogu, kas turpinājās divu nākamo dienu garumā. Ari tāpēc, ka, sākot no šī brīža, Roberto vēstules kļūst lakoniskākas. Pēc tam, kad atklātie, Pavēlniecei rakstītie vārdi, iespējams, ir sastapuši svešas acis (Roberto tā arī nekad nesaņēmās drosmi pajautāt, vai jauniegūtais biedrs tos tiešām izlasījis), viņš uz vairākām dienām pārstāj rakstīt vēstules un tikai īsi atzīmē uzzināto un notikušo.

Tātad Roberto bija sastapis tēvu Kasparu Vanderdroselu e Societate lesu, olim in Herbipolitano Franconiae Gymnasio, postea in Collegio Romano Matheseos Professor, kurš piedevām bija ari astronoms un daudzu citu jomu pētnieks un darbojās pie jezuītu Sadraudzības Ģenerālkūrijas. Dafne, ko komandēja kāds holandiešu kapteinis, kurš jau agrāk bija kuģojis pa šiem maršrutiem Vereenigde Oost-lndische Compagnie dienestā, pirms daudziem mēnešiem bija pametusi Vidusjūras krastus un apzēģelējusi visapkārt Āfrikai ar mērķi beigu beigās nonākt pie Zālamana salām. Tātad ar tādu pašu mērķi, ar kādu ceļā bija devies doktors Bērds ar Amarilli, un vienīgā atšķirība bija tā, ka Amarillis Zālamana salas bija meklējis, dodoties uz austrumiem caur rietumiem, bet Dafne bija peldējusi tieši pretējā virzienā, taču tam nav lielas nozīmes, jo pie Antipodiem var nonākt no abām pusēm. Uz Salas (un tēvs Kaspars norādīja uz zaļo nogāzi aiz liedaga) viņam vajadzējis uzstādīt Specula Melitensis. Kas tā Specula ir par ierīci, Roberto gan pagaidām nekļuva skaidrs, bet tēvs Kaspars, to pieminēja pusčukstus kā noslēpumu, kas tomēr ir tik slavens, ka dzirdējis par to noteikti ir ikviens.

Lai atkļūtu līdz Salai, Dafne bija peldējusi ilgi. Ir taču zināms, kāda tolaik bija kuģošana pa tām jūrām. Pametusi Moluku salas ar domu doties

tālāk uz Portus Sancli Thomae Jaungvinejā, jo noteikti vajadzēja piestāt visās tais vietās, kur Jēzus Sadraudzībai bija misijas, Dafne iekļuva vētrā, kas to aiznesa sāņus no uzņemtā kursa, nomaldījās nekad neredzētās jūrās un visbeidzot piestāja pie salas, uz kuras dzīvoja milzonīgas žurkas, kas augumā necik daudz neatpalika no pusaugu puikas un piedevām bija apveltītas ar resnām, garum garām astēm un somu uz vēdera. Vienu šīs sugas īpatni izbāztā veidolā Roberto bija dabūjis redzēt (un tēvs Kaspars netaupīja pārmetumus, ka viņš tik nesaprātīgi izmetis jūrā "šitādu Wunder, kas dārgs kā Peru zelts").

Tie, tēvs Kaspars stāstīja, bija gluži draudzīgi dzīvnieki, kas apstāja krastā izkāpušos jūrniekus un stiepa uz priekšu ķepiņas, diedelējot ēdamo, un pat raustīja atbraucējus aiz drānām, bet beigās izrādījās, ka šie žurki ir meistarīgi zagļi, jo vienam matrozim no kabatas izzaga sausiņu.

Atļaušos iejaukties un iestarpināt dažus vārdus par apstiprinājumu tēva Kaspara stāstam: tāda sala patiešām pastāv, un to nav iespējams sajaukt ne ar vienu citu. Pieminētos somaiņus, šos pseidoķengurus, sauc par kvokām jeb Quokkas, un tie dzīvo tikai un vienīgi tur, Rotnestas salā, kuru tikai dažus gadus agrāk bija atklājuši holandiešu jūrasbraucēji un nodēvējuši par Rottenest, proti, par žurku midzeni. Bet, tā kā šī sala atrodas iepretī Pērtai, jāsecina, ka Dafne bija sasniegusi Austrālijas rietumu piekrasti. Un, ņemot vērā, ka šī sala atrodas uz trīsdesmitās dienvidu paralēles, turklāt uz rietumiem no Molukām, lai gan Dafnei bija paredzēts doties uz austrumiem un no ekvatora attālināties tikai par nedaudziem grādiem dienvidu virzienā, jāsaka, kuģis bija pavisam noklīdis no kursa.

Un tas vēl nav viss. Dafnes vīri noteikti saredzēja vēl kādu krastu ne pārāk tālu no kvoku salas, pie kuras bija piestājuši, un droši vien viņi nosprieda, ka tā ir vēl kāda dīvainu grauzēju apdzīvota saliņa. Viņi taču meklēja pavisam ko citu, un kas zina, ko rādīja tēva Kaspara navigācijas rīki. Bet nav šaubu, ka viņi atradās vien nedaudzu airu vēzienu attālumā no tās Terra Incognita Australis, par kuru cilvēce sapņoja jau gadsimtiem ilgi. Bet vēl grūtāk ir aptvert to, kā viņiem izdevās ņemot vērā, ka beigu beigās (kā drīz redzēsim) Dafrie nonāca uz septiņpadsmitās dienvidu paralēles, apbūrāt apkārt vismaz divām ceturtdaļām Austrālijas krastu,

\

šo kontinentu tā ari nepamanot: un nav nozīmes tam, vai viņi devās tieši uz ziemeļiem un tātad peldēja starp Austrāliju un Jaungvineju, ik brīdi riskējot uzskriet vienas vai otras smilšainajiem sēkļiem, vai arī devās vēl tālāk uz dienvidiem un tad izburājot starp Austrāliju un Jaunzēlandi, bet allaž redzot tikai atklātu jūru.

Varētu domāt, ka es te stāstu pasakas vai saceru romānu, taču aptuveni ap to pašu laiku, proti, tā paša gada tais pašos mēnešos, kad risinās mūsu stāsts, arī holandietis Ābels Tasmans, izbraucis no Batāvijas, nonāca kādā salā, kuru nodēvēja par Van Dīmena zemi un kuru mēs mūsdienās pazīstam kā Tasmaniju; bet, tā kā arī Tasmans meklēja Zālamana salas, viņš atrastās zemes dienvidu piekrasti atstāja pa kreisi un devās tālāk, nenojauzdams, ka aiz tās atrodas simtkārt lielāks kontinents, tad nonāca pie Jaunzēlandes krastiem, burāja tiem garām uz ziemeļaustrumiem un sasniedza Tongu; no turienes viņš, domājams, nonāca aptuveni turpat, kur nonāca Dafne, taču arī šeit veikli izlavierēja starp koraļļu rifiem un uzņēma kursu uz Jaungvineju. Šāds brauciens atgādina biljarda bumbiņas ceļu, kad tā atsizdamās šaudās zigzagā, bet laikam gan jūrasbraucējiem vēl daudzus gadus bija lemts burāt cieši garām Austrālijai un tomēr to nepamanīt.

Tā nu ticēsim tēva Kaspara stāstītajam. Sekojot pasātu mainīgajām iegribām, Dafne atkal iekļuva vētrā un šoreiz cieta tik smagi, ka vajadzēja piestāt pie kādas salas (Dievs vien zina, kur tā atradās), taču uz tās nebija neviena koka, tikai plikas smiltis un pašā vidū neliels ezeriņš. Tur vīri kuģi salaboja, un tā izskaidrojams, kāpēc uz borta vairs nebija nekādu būvkoku. Tad viņi burāja tālāk, līdz beidzot sasniedza šo ielīci un te noenkurojās. Kapteinis nosūtīja uz krastu laivu ar pirmajiem izlūkiem un nonāca pie pārliecības, ka Sala ir neapdzīvota, tomēr drošības pēc lika pielādēt nedaudzos lielgabalus un kārtīgi notēmēt uz iespējamo uzbrucēju pusi. Un tad apkalpe ķērās pie četriem darbiem, kas visi bija vienlīdz svarīgi.

Pirmkārt, vajadzēja sagādāt dzeramo ūdeni un pārtiku, jo krājumi bija gandrīz izsīkuši; otrkārt, sagūstīt dzīvniekus un ievākt augus, lai tad varētu tos aizgādāt uz dzimteni par iepriecinājumu Sadraudzības

naturālistiem; treškārt, cirst kokus un sarūpēt labi daudz baļķu, dēļu un citādu galdniecības materiālu, lai nodrošinātos jaunu postījumu gadījumiem; un visbeidzot uz viena no Salas pakalniem vajadzēja uzstādīt Specula Melitensis, un šis no visiem darbiem bija vissarežģītākais. No tilpnes bija jāizceļ un līdz krastam jāaizgādā visi galdniecības rīki un dažādas Specula sastāvdaļas, un visa šī nopūlēšanās bija ļoti laikietilpīga arī tāpēc, ka laiva nevarēja doties taisnā ceļā uz Salu, jo starp kuģi un sauszemi vien sprīža tiesu zem ūdens virsmas slējās barjera, valnis, bastions, Erdivall viscaur no koraļļiem, vienvārdsakot, tas, ko mūsdienās dēvētu par koraļļu rifu, un tajā nebija pietiekami platu spraugu, pa kurām laiva varētu tikt cauri. Pēc ilgiem un nesekmīgiem pūliņiem beidzot izdevās atklāt, ka laivai ik reizi jādodas vēl mazliet aiz dienvidpuses zemes raga, kur atrodas mazs, sekls līcītis, kurā laiva var ērti piestāt. “Etecce, kāpēc tā no jūrniekiem pamesta laiva mums tagadīt redzama neir, lai arī turpatās aiz tā raga stāv, heu me miserum!" Kā var secināt no Roberto pierakstiem, šis teitonis, Romā dzīvodams, ar saviem ordeņa brāļiem, kas nākuši no visdažādākajām zemēm, allaž bija sarunājies latīniski, bet itāliski necik daudz runājis nebija.

Kad Specula bija uzstādīta, tēvs Kaspars ķērās pie saviem pētījumiem un veiksmīgi ar tiem nodarbojās gandrīz divus mēnešus. Un ko tikmēr darīja kuģa ekipāža? Laiskojās, un disciplīna kļuva arvien vaļīgāka. Kapteinis savulaik bija iekrāvis tilpnēs visai daudz muciņu ar degvīnu, ko ļoti taupīgi drīkstēja iemalkot vienīgi vētru laikā drosmes uzturēšanai vai arī izmantot kā maiņas preci darījumos ar iedzimtajiem; taču tagad komanda vairs nepakļāvās aizliegumiem un nesa muciņas augšā uz klāja citu pēc citas, un žūpot pasāka visi, arī kapteinis. Tēvs Kaspars uz salas strādāja, bet pārējie uzdzīvoja kā lopi, un pat pakalnā pie Specula bija dzirdams, kā šie auro bezdievīgas dziesmas.

Kādu dienu tēvs Kaspars, vienatnē pie Specula strādādams, novilka sutanu, jo bija gaužām karsts (viņš esot grēkojis pret pieticību, lāga jezuīts nokaunējies teica, un kaut nu Dievs viņam šo pārkāpumu piedotu, jo galu galā sodu viņš jau esot saņēmis uzreiz!), un kāds kukainis viņam iedzēla krūtīs. Pirmajā mirklī viņš sajuta tikai vieglu sāpju dūrienu, taču

vakarā, kad matroži viņu aizgādāja atpakaļ uz klāja, viņu pārņēma spēcīgs drudzis. Par negadījumu ar kukaini tēvs Kaspars nevienam neko neteica, bet naktī viņu sāka mocīt arī džinkstoņa ausīs un stipras galvassāpes. Kapteinis pavēra jezuīta sutanu uz krūtīm, un ko gan viņš tur ieraudzīja? Apsārtušu pumpu, pampumu, kāds paliek pēc lapseņu dzēliena un kādu dažreiz izraisa pat prāvāki odi. Taču šis vieglais tūkums kapteiņa acīs pārvērtās par furunkulu, par carbunculus, par samelnējošu augoni, īsāk sakot, par buboni, kas ir visuzskatāmākā pazīme tai sērgai, quae dicitur pestis bubonica, kā viņš tūlīt steidzās ierakstīt kuģa žurnālā.

Uz klāja izcēlās panika. Velti tēvs Kaspars pūlējās ko stāstīt par kukaini un tā dzēlumu: visiem taču labi zināms, ka mēra piemeklētie vienmēr melo, lai netiktu nošķirti no pārējiem. Un velti viņš dievojās, ka labi pazīst mēri un viņam uzbrukusī nelaime nekādi nevarot būt mēris turklāt vairāku iemeslu dēļ. Jezuīta skaidrojumus neviens klausīties negribēja, un daudz netrūka, lai ekipāža būtu iemetusi viņu jūrā, lai pasargātos no inficēšanās.

Tēvs Kaspars centās skaidrot, ka tolaik, kad pirms gadiem divpadsmit lielais mēris piemeklēja Milānu un Ziemeļitāliju, viņš kopā ar citiem ordeņa brāļiem ticis nosūtīts palīdzēt lazaretēs un pie reizes izpētīt tuvāk šo briesmīgo parādību. Tā nu viņa zināšanas par lipīgo sērgu bija patiešām dziļas. Ir slimības, kas uzbrūk tikai atsevišķiem cilvēkiem dažādos laikos un dažādās vietās, un par piemēru var minēt Sudor Anglicus, un ir tādas, kas plosās tikai noteiktos apvidos, un no tādām kā piemēru var nosaukt Dysenteria Melitensis Maltā un Elephantiasis Aegyptia Nīlas krastos, un visbeidzot ir arī tādas sērgas kā mēris, kas ilgu laiku nomoka plašus apgabalus un visus turienes iemītniekus. Taču par mēra tuvošanos vienmēr liecina plankumi uz saules, aptumsumi, komētas, pazemes dzīvnieki, kas no savām slēptuvēm lielā skaitā izlien virszemē, un augi, kas novīst no nelāgi smakojošiem izgarojumiem, bet itin neviena no šīm zīmēm pēdējā laikā nebija novērota ne uz klāja, ne uz sauszemes, ne debesīs, ne jūrā.

Tālāk jānorāda, ka mēri, bez šaubām, izraisa nelāgie tvaiki, kuri ceļas no purviem un staignājiem, un arī no daudzajiem miroņiem, kas satrūd

kara laikā, un tāpat arī no siseņiem, kas uzlido lielos baros, jūrā noslīkst un tiek izskaloti liedagos. Aplipināšanās ar sērgu notiek, caur muti ieelpojot šos izgarojumus, kuri tad sasniedz plaušas un no turienes pa dobo vēnu nonāk līdz sirdij. Taču šī ceļojuma laikā, ja neskaita smirdoņu, kura plūda no dzeramā ūdens un ēdiena (un kura turklāt izraisa skorbutu, nevis mēri), kuģotāji nesastapās ne ar kādiem ļaundabīgiem izgarojumiem un, taisni otrādi, elpoja vienīgi tīru gaisu un visveselīgākos vējus.

Kapteinis teica, ka slimīgo izgarojumu pēdas ilgi var turēties klāt pie drēbēm un citiem priekšmetiem, un varbūt uz borta ir kādas mantas, kas ilgi glabājušas un beidzot sākušas izplatīt slimības dīgļus. Un tad viņš atcerējās, ko jezuīts bija stāstījis par savām grāmatām.

Tēvs Kaspars šajā ceļojumā bija paņēmis līdzi dažas labas grāmatas par navigāciju, piemēram, Medinas L'Arte del navegar, Snelliusa Typhis Balavus un Angjēras Pētera De rebus oceanicis et orbe novo decades tres, un kādu dienu bija kapteinim izlielījies, ka šīs dārgās grāmatas iegādājies par smiekla naudu tieši Milānā, kur uz Navilji krastmalas mūrīša pārdošanai bija izlikta vesela bibliotēka, kas piederējusi kādam pāragri mirušam smalkam kungam. Un šis pirkums bija jezuīta personīgo grāmatu krājuma pamatu pamats, ko viņš ņēma līdzi arī jūras braucienos.

Kapteinim nebija šaubu, ka tieši mēra slimniekam piederējušās grāmatas ir kļuvušas par slimības izraisītājām. Visiem taču ir zināms, ka mēris tālāk tiek nodots ar indīgām ziedēm, un viņš bija lasījis par cilvēkiem, kas nomiruši, vairākkārt apslapinot ar siekalām pirkstu, šķirstīdami sējumus, kuru lappuses ieziestas ar indi.

Tēvs Kaspars dedzīgi strīdējās pretī: nu nē taču, Milānā viņš esot pētījis mēra slimnieku asinis ar jaunu izgudrojumu ar īpašu palielināmo stiklu, ko dēvē par mikroskopu, un ikviena slimnieka asinīs viņš redzējis peldam tādus kā sīkus tārpiņus, un tieši šie vermiculi esot tie contagium animatum elementi, kurus vis naturalis dzemdina no it visiem puvekļiem un kuri pēc tam, būdami propagatores exigui, izplatās paši caur sviedru porām un muti, un reizēm pat pa ausīm. Taču šie ņudzīgie slimības dīgļi ir dzīvi un tiem par barību ir nepieciešamas asinis, tāpēc tie nekādi nevarētu divpadsmit vai vēl vairāk gadus izdzīvot starp mirušām papīra šķiedrām.

Kapteinis nekādus iebildumus negribēja dzirdēt, un tēva Kaspara mazo, vērtīgo bibliotēku aizskaloja straumes. Un tas vēl nebija viss: lai ari jezuīts pārliecināti apgalvoja, ka mēri spēj izplatīt vienīgi suņi un mušas, bet cik nu viņam zināms nekādā gadījumā ne žurkas vai peles, visa ekipāža aizrautīgi sāka slaktēt grauzējus, raidot šāvienus uz visām pusēm tā, ka bija jābaidās, vai tik kuģis nedabūs sūci. Un visbeidzot, tā kā arī nākamajā dienā tēvu Kasparu mocīja tikpat stiprs drudzis un arī augoņa pampums nebija gājis mazumā, kapteinis nolēma, ka visai ekipāžai kuģis ir jāatstāj un jāpārceļas uz Salu, kur jānogaida, līdz jezuīts nomirs vai izveseļosies, bet kuģis attīrīsies no visiem ļaunajiem slimības dīgļiem un tvaikiem.

Domāts, darīts, un visi apkalpes vīri sakāpa laivā, kas bija pielādēta ar ieročiem un darbarīkiem. Un, tā kā bija nospriests, ka jāaizrit vismaz diviem vai trim mēnešiem, līdz tēvs Kaspars nomirs un kuģis attīrīsies, krastā vajadzēja uzcelt būdas, tāpēc laivai aizmugurē tika piesiets plosts un uz tā sakrauts viss, kas varētu noderēt šādiem būvdarbiem.

Un, protams, uz Salu aizceļoja arī lielākā daļa degvīna muciņu.

"Aber labi nebija darīts tas, ko tie darīja," notikušo rūgti komentēja tēvs Kaspars, un neslēpa, ka arī viņam iedveš šausmas bargais sods, kuru debesis vērsa pret kuģiniekiem, kas viņu bija pametuši vienu kā pazudušu dvēseli.

Nonākuši krastā, tie tūliņ krūmājos nomedīja šādus tādus dzīvniekus, vakarpusē liedagā sakūra lielus ugunskurus un tad dzīroja trīs dienas un naktis no vietas.

Droši vien tieši ugunskuri piesaistīja mežoņu uzmanību. Sala bija neapdzīvota, taču šajā arhipelāgā mājoja cilvēki, kas bija tikpat melni kā afrikāņi un laikam gan arī veikli jūrasbraucēji. Kādu rītu tēvs Kaspars ieraudzīja Salai tuvojamies nepilnu duci pirogu. Droši vien tās bija uzradušās no kādas zemes, kas atradās vēl tālāk aiz rietumpuses lielās salas, un nu mērķēja tieši uz līci. Laivas bija izdobtas no koku stumbriem un līdzīgas tiem vienkočiem, ko izmanto Jaunās Pasaules indiāņi, taču atšķirībā no tām bija savienotas pa divām kopā: vienā sēdēja paši braucēji, bet otra viegli slīdēja pa ūdens virsmu kā kamanas.

Pirmajā mirkli tēvs Kaspars baidījās, ka mežoņi dodas tieši uz Dafni, taču drīz pārliecinājās, ka tie vēlas no kuģa izvairīties un tēmē uz to pašu mazo ielīci aiz zemesraga, kur krastā bija izcēlušies ari viņa biedri. Tēvs Kaspars mēģināja tos sasaukt un brīdināt par briesmām, taču tie apdzērušies gulēja ciešā miegā. īsāk sakot, jūrnieki mežoņus pamanīja tikai tad, kad tie uzradās no koku aizsega, apstājuši viņus no visām pusēm.

Dafnes ļaudis pielēca kājās un redzēja, ka iezemieši izturas visnotaļ kareivīgi, taču visi bija vēl dzēruma aizmiglotām acīm un neapjēdza pat to, kur nometuši savus ieročus. Tikai kapteinis spēra soli uz priekšu un ar pistoles šāvienu nolaida no kājām vienu uzbrucēju. Izdzirduši šāvienu un ieraudzījuši, ka biedrs pakrīt bez dzīvības, lai arī neviens tam nav piedūris ne pirksta, iezemieši ar zīmēm rādīja, ka ir gatavi padoties, un viens no tiem tuvojās kapteinim, sniegdams savu kaklarotu. Kapteinis paklanījās un tad, meklēdams kādu priekšmetu, ko uzdāvināt pretī, pagriezās pret saviem vīriem un jautāja, vai tiem nav kas dāvanai piemērots.

Un tādējādi viņš iezemiešiem pavērsa muguru.

Tēvs Vanderdrosels domāja, ka iezemiešus, vēl pirms bija atskanējis šāviens, bija iespaidojis kapteiņa varenais stāvs, jo viņš bija īsts batāviešu milzis ar blondu bārdu un gaišzilām acīm, un, kas zina, varbūt tieši šādas īpašības šie mežoņi piedēvēja saviem dieviem. Bet, tikko tie ieraudzīja kapteiņa muguru (un droši vien šo mežonīgo cilšu pārstāvji bija pārliecināti, ka dievībām pakaļpuses nemaz nav), iezemiešu vadonis bruka tam virsū ar kara vāli un iezvēla pa galvu tā, ka holandietis pakrita ar seju zemē un vairs nekustējās. Tad melnie vīri uzklupa jūrniekiem un apkāva visus, iekams tie bija sākuši pretoties.

Un nu sākās nākamās briesmīgās dzīres trīs dienu un trīs nakšu garumā. Slimais tēvs Kaspars visu notiekošo bezspēcīgi vēroja ar tālskati. Dafnes vīri, tā sakot, bija apkauti kā gaļas lopi. Vispirms līķiem noplēsa drēbes (un mežoņi līksmi klaigāja, dalīdami savā starpā šo guvumu), tad tos sadalīja gabalos un cepa, un visbeidzot vēsā mierā notiesāja līdz pēdējai kripatiņai, piedzerot nez kādu karstu dziru no garojoša trauka un dziedot dziesmas, kas izklausītos visnotaļ miermīlīgas ikvienam, kurš nebūtu redzējis, kā top šī nelaimīgā mielasta ēdiens.

Tad mežoņi, krietni pieēdušies, sāka cits citam ar pirkstiem rādīt uz kuģi. Varbūt viņu izpratnē tas nemaz nebija saistīts ar jūrnieku klātbūtni uz Salas: tik majestātisks, ar augstiem mastiem un varenām, saritinātām burām, tas neiedomājami atšķīrās no viņu pašu kanoe laiviņām, un varbūt viņi to neuzskatīja par cilvēka roku darinājumu. Pēc tēva Kaspara domām (un viņš apgalvoja, ka labi pazīstot visas pasaules elku pielūdzēju domāšanas veidu, jo par to viņam daudz bija stāstījuši ordeņa brāļi, pēc tālajiem ceļojumiem atgriezušies Romā), mežoņi kuģi uzskatīja par kādu dzīvnieku, un fakts, ka milzenis bija palicis pavisam vienaldzīgs un nekustīgs viņu kanibālisko rituālu laikā, šo uzskatu apstiprināja. Taču, no otras puses, jau Magelāns, kā tēvs Kaspars apliecināja, esot stāstījis, ka daži iedzimtie ticot, ka kuģi esot lidus nolaidušies no debesīm un laivas esot to miesīgie bērni, ko kuģi zīdot, ļaudami tām nokarāties lejup gar bortiem, bet tad atradinot no krūts, iesviezdami šos bērnus ūdenī.

Un droši vien tagad kāds ieminējās: ja jau lielais dzīvnieks ir tik rāms, būtu vērts to savākt un nogaršot, jo, kas zina, varbūt tā gaļa ir tikpat sulīga kā bālajiem svešiniekiem. Katrā ziņā viņi salēca laivās un tuvojās Dafnei. Un tad miermīlīgais jezuīts, gribēdams atvairīt viņus no kuģa (galu galā ordenis viņam uzlika par pienākumu dzīvot nd maiorem Dei gloriam, nevis mirt par iepriecinājumu pagāniem, cuius Deus venler est), pielaida uguni kāda jau pielādēta un uz Salas pusi notēmēta lielgabala deglim un izšāva vienu lodi. No Dafnes sāniem uzmutuļoja dūmi, it kā dzīvnieks niknumā šņāktu, un šāviņš iekrita ūdenī starp laivām, divas no tām apgāžot.

Brīnums bija gana izteiksmīgs. Mežoņi atgriezās uz Salas, nozuda krūmājos un pēc kāda laika atkal iznira no aizsega ar puķu un lapu vainagiem, ko sameta ūdenī, pavadot šīs veltes ar godbijīgiem žestiem, bet tad pagrieza savu laivu priekšgalus uz dienvidrietumiem un nozuda aiz rietumpuses salas. Lielajam, aizkaitinātajam dzīvniekam viņi, kā paši uzskatīja, bija samaksājuši pienācīgas nodevas, un nebija šaubu, ka šajos krastos viņi vairs neatgriezīsies, galu galā tos ir apsēdis negants un atriebīgs radījums.

Lūk, tāds bija tēva Kaspara Vanderdrosela stāsts. Vēl vairāk nekā nedēļu, pirms Roberto ierašanās, viņš bija juties slikti, taču ar paša gatavotu dziedēkļu palīdzību ("Spiritus, Olen, Flores, und andere dergleichen Vegetnbilische, Anhnalische und Mineralische Medicamenten") jau pamazām sāka atlabt, kad piepeši kādu nakti uz klāja izdzirdēja soļus.

Tai pašā brīdī viņš no bailēm atkal saslima, pameta savu kajīti un patvērās šaurajā, apslēptajā telpā, paņēmis līdzi tikai zāles un pistoli, nemaz neapjēgdams, ka tā nav pielādēta. Un ārā no savas slēptuves viņš izlīda, tikai lai sameklētu ūdeni un ēdamo. Sākumā čiepa olas, lai drīzāk atgūtu spēkus, bet vēlāk apmierinājās ar augļiem. Drīz vien viņš secināja, ka Iebrucējs (tēva Kaspara stāstā Iebrucējs, protams, bija Roberto) ir izglītots zinību vīrs, kurš ziņkāri pēta kuģi un tā saturu, un viņam radās aizdomas, kas tas ir nevis kāds nelaimīgais, kurš cietis katastrofā uz ūdeņiem, bet gan kādas ķecerīgas zemes aģents, kurš vēlas izdibināt Specula Melitensis noslēpumus. Lūk, kāpēc lāga jezuīts sāka izturēties tik bērnišķīgi, gribēdams panākt, lai Roberto pamet šo rēgu apsēsto kuģi.

Nu pienāca Roberto kārta izstāstīt savus piedzīvojumus, un, nezinādams, cik daudz tēvs Kaspars ir izlasījis un sapratis no vēstulēm, viņš sevišķi gari un plaši kavējās pie savas slepenās misijas un ceļojuma ar Amarilli. Lielā stāstīšana notika pie vakariņu galda, kad dienas beigās abi bija izvārījuši gailēnu un atkorķējuši pēdējo kapteiņa vīna pudeli. Tēvam Kasparam vajadzēja atjaunot miesas spēkus un tikt pie svaigām asinīm, un galu galā pienācās nosvinēt to, kas abiem šķita atgriešanās cilvēku sabiedrībā.

"Smejama lieta!" tēvs Kaspars komentēja, noklausījies stāstu par doktora Bērda izdarībām. "Par tādu bestialitas nekad dzirdējis nebiju. Kāpēc viņi tam tādas mokas darīja? Domāju, ka par mysterium longitudinum visu jau dzirdējis esmu, tak nekad dzirdējis nebiju, ka to ar unguenturn armarium meklēt var! Ja tas iespējams būtu, kāds jezuīts to būtu darījis. Tam nekāds sakars ar garumiem neir. Es tev skaidrošu, cik labu darbu daru, un tu redzēsi, kā tas citādi ir…"

"Bet kā tad īsti bija," jautāja Roberto, "jūs meklējāt Zālamana salas vai gribējāt atrisināt garuma grādu noslēpumu?"

"Nu bet tak abas divas lietas, ne? Tu atroni Insulae Salomonis un ar reizi zini, kur tas simt astoņdesmits meridjans ronas, vai ari atroni simt astoņdesmitu meridjanu un ar reizi zini, kur Insulae Salomonis iraid!"

"Bet kāpēc tām salām jāatrodas tieši uz šī meridiāna?"

"Oh mein Gott, un tas Kungs lai man piedod, ka viņa svētu vārdu velti valkāju. In primis, kad tas konigs Salomon savu templi būvēt bija licis, viņš arī lielu floti būvēt lika, kā tas rakstīts tai Konigu grāmatā, un šī flote Ofira salu sasniedza, un no turienes tā viņam pārveda kā tu to saki? quadringenti und viginti…"

"Četrsimt divdesmit."

"Četrsimt divdesmit talantus zelta, kas jo liela mantība ir: Bībele pasaka maz, lai daudz teiktu, jo saka pars pro toto. Un tāda liela zelta nebija nevienā landē ap Israēlu, quod significat, ka šī flote Ultimo Confinio Mundi sasniegusi bij. Tātad šeitan nākusi."

"Kāpēc tieši šeit?"

"Tāpēc, ka šeitan ir tas simt un astoņdesmits meridjans, un taisni tas to zemi uz pusēm dala, un taisni pretējā pusē ir tas pirmais meridjans: tu skaiti viens, divi, trīs et cetera līdz pat trīs simti un sešdesmit grādiem, bet, kad esi pie simts un astoņdesmit nonācis, šeitan ir pusnakts, bet uz tā pirmā dienvidus. Verstanden? Uzmini nu, kāpēc Insulae Salomonis šī koniga vārdā sauc, ko? Salomon dixit: cērtait uz pusēm to bērnu. Salomon dixit: cērtait uz pusēm to zemi."

"Labi, es sapratu: ja mēs atrodamies uz simt astoņdesmitā meridiāna, mēs esam Zālamana salās. Bet kā mēs varam zināt, ka esam uz simt astoņdesmitā meridiāna?"

"To mums Specula Melitensis saka, nichhvahr? Ja ar visām manām agrākām demonstrationes tev gana neir, tad mana Specula to skaidri rāda." Un viņš izvilka Roberto ārā uz klāja un pamāja uz Salas pusi: "Vai redzi to promontorium ziemeļos, kur tie lieli koki stāv ar lielām kājām, kas pa ūdeni iet? Un redzi to otru promontorium dienvidos? Tu tagad velc vienu līniji starp tiem abiem promontoria un redzi, ka tā līnije starp šejieni un

krastu iet, mazliet vairāk apud krastu nekā apud kuģi… Nu, vai redzi to geistige Linie, to linea spiritualis ar sava iedomas spēka acīm? Gut, tā līnije ir tas meridjans!"

Nākamajā dienā tēvs Kaspars, kas ne brīdi nebija pārstājis sekot līdzi laika ritumam un nebija šos rēķinus nojaucis, paziņoja, ka esot svētdiena. Viņš celebrēja svēto misi savā kajītē, konsekrējot vienu no nedaudzajām atlikušajām dievmaizītēm. Un pēc tam turpināja izglītojošo priekšlasījumu vispirms turpat kajītē pie globusa un kartēm, bet pēcāk uz klāja. Kad Roberto aizrādīja, ka viņa acis nepanes spožu saules gaismu, jezuīts atvēra vienu no savām mantu lādēm un izvilka no tās brilles ar tumši aizkvēpinātiem stikliem, kuras, kā viņš pats apgalvoja, esot veiksmīgi izmantojis, pētot kāda vulkāna rīkli. Nu Roberto ieraudzīja pasauli maigākās un, taisnību sakot, gluži patīkamās krāsās un pamazām sāka salabt ar dienas skarbo gaišumu.

Lai skaidrāks būtu viss turpmākais, te nepieciešama neliela atkāpe no notikumiem uz klāja, un bez šādiem paskaidrojumiem nekādā skaidrībā netikšu arī es pats. Tēvs Kaspars bija pārliecināts, ka Dafne atrodas starp sešpadsmito un septiņpadsmito dienvidu platuma grādu un tieši uz simt astoņdesmitā garuma grāda. Attiecībā uz minētajiem platuma grādiem mums nav iemesla viņa aprēķinus apšaubīt. Tomēr pieņemsim un iztēlosimies, ka garuma grādu viņš nav aprēķinājis pareizi. No Roberto juceklīgajiem pierakstiem var secināt, ka tēvs Kaspars savās aplēsēs balstās uz trīssimt sešdesmit grādu kopumu, to skaitīšanu sākot no Dzelzs salas, kas Kanāriju arhipelāgā novietota vistālāk uz rietumiem, saskaņā ar tradīciju, kas pastāvēja jau kopš Ptolemaja laikiem, un tātad viņa atskaites punkts atrodas uz astoņpadsmitā grāda uz rietumiem no Griničas meridiāna. Tātad, ja tēvs Kaspars uzskatīja, ka atrodas uz sava simt astoņdesmitā meridiāna, patiesībā viņš atradās uz simt sešdesmit otrā austrumu meridiāna (rēķinot no Griničas). Kā zināms, Zālamana salas ir glīti izkārtotas ap simt sešdesmito austrumu meridiānu, taču starp piekto un divpadsmito dienvidu platuma grādu. Un tātad saskaņā

ar šādiem aprēķiniem sanāktu, ka Dafne atradās pārāk tālu diendvidos, uz rietumiem no Jaunhebridu salām, apgabalā, kur nav nekā cita vien koraļļu sēkļi, tādi kā tie, kurus pēcāk nodēvēs par Rйcifs d'Entrecasteaux jeb D'Antrkasto rifiem.

Vai tēvs Kaspars par atskaites punktu saviem aprēķiniem varēja izvēlēties kādu citu meridiānu? Protams. Kā tā paša gadsimta beigās savā Globusu grāmatā rakstīs Koronelli, pirmo meridiānu mēdz ievilkt dažādās vietās: "Eratostens pie Hērakla Stabiem, Tīras Mārtiņš pāri Svētlaimīgo salām, un pie tā paša viedokļa pieturas Ptolemajs savā Ģeogrāfijā, lai gan savās Astronomijas grāmatās viņš to izvelk caur Ēģiptes Aleksandriju. No jaunāku laiku pētniekiem Ismaels Abulfeda to iezīmē Kadisā, Alfonso -Toledo, un tāpat rīkojas Pigafeta un Errera. Koperniks to novieto Fromborkā, Reinholds iezīmē Monte Reālē jeb Kēnigsbergā, Keplers Uraniborgā, Longomontāns Kopenhāgenā, Lansbergs Gūsā, Ričoli Boloņā. Jansoniusa un Blaua atlantos šis meridiāns stiepjas pāri Piku salas vulkānam. Turpinot uzskaitījumu, varu minēt, ka savā Ģeogrāfijā es Pirmo Meridiānu uz globusa novelku Dzelzs salas vistālākajā rietumu galā, tā turklāt ievērodams Luija XIII dekrētu, kurā tas kopā ar Ģeogrāfu padomi 1634. gadā tieši šo noteica par pirmā meridiāna vietu."

Taču, ja tēvs Kaspars būtu nolēmis neievērot Luija XIII dekrētu un pirmo meridiānu būtu novilcis, pieņemsim, cauri Boloņai, tādā gadījumā mums būtu jāsecina, Dafne ir noenkurojusies aptuveni starp Samoa salām un Taiti. Taču tur iezemieši nav melnādaini kā tie, kurus jezuīts teicās redzējis.

Kādu apsvērumu vadīti lai mēs atzītu par vislabāko tieši Dzelzs salas tradīciju? Saviem spriedumiem par pamatu mums jāņem fakts, ka tēvs Kaspars par Pirmo Meridiānu runā kā par nemainīgu līniju, kas ar dievišķu lēmumu tikusi novilkta jau pasaules radīšanas dienās. Un kur gan Dievam būtu šķitis visdabiskāk šo līniju iezīmēt? Vai viņam labpatika to izvilkt cauri tam apgabalam, kura atrašanās vieta nevienam nav zināma, lai arī nav šaubu, ka tas meklējams austrumos, un kuru mēs pazīstam kā Ēdenes dārzu? Vai varbūt viņš šo meridiānu vilka caur tālāko Tūli? Vai varbūt caur Jeruzālemi? Līdz šim vēl neviens šajā jautājumā nebija

uzdrošinājies pieņemt kādu teoloģisku lēmumu un pamatoti, jo Dievs taču nedomā kā cilvēki. Par piemēru un pamatojumu varam minēt kaut vai to, ka Ādams pasaulē uzradās tikai tad, kad saule, mēness, diena un nakts jau bija radīti, un tātad radīti jau bija arī meridiāni.

Tātad risinājums bija meklējams nevis vēstures, bet sakrālās astronomijas jomā. Bībelē rakstīto vajadzēja sastatīt ar visu, kas cilvēkiem zināms par debesu likumībām. Mozus pirmās grāmatas sākumā ir teikts, ka Dievs vispirms radīja debesis un zemi. Tobrīd zeme vēl bija tukšum tukša, un tumsa gūla pār dzīlēm, un spiritus Dci ferebatur super aquas, taču tie ūdeņi nekādi nevarēja būt tie paši, kurus pazīstam mēs, jo mums pazīstamos Dievs nošķīra tikai otrajā dienā, tos ūdeņus, kas atrodas virs debesjuma (un no kuriem arī mūsdienās līst lietus), atdalot no apakšējiem ūdeņiem, proti, tiem, kas plūst upēs un jūrās.

Un tas nozīmē, ka pirmais radīšanas rezultāts bija Pirmatnējā Matērija, bezveidīga viela bez formas un dimensijām, bez īpašībām un kvalitātēm, bez tiecības un mērķiem, ne kustīga, ne nekustīga, tīrs pirmhaoss, hi/le, kas vēl nebija ne gaisma, ne tumsa. Tā bija slikti sagremota masa, kurā visi četri elementi vēl bija jukjukām sajaukušies kopā, tāpat arī kopā maisījās aukstais un karstais, sausais un mitrais, un magma virdama kūsāja, šļakstot nokaitētas lāses, tā bija kā mutuļojošs katls ar pupu virumu, kā diarejas piemeklēts vēders, kā aizdambējusies caurule, kā dīķis, kura ūdeņos parādās un atkal izgaist apļi, kad tajos ienirst vai no tiem iznirst akli kāpuri. Un ķeceri pat izmanījās secināt, ka šī matērija, tik trula, tik inerta, tik noturīga pret ikkatru radošo dvesmu, ir mūžīga vismaz tikpat lielā mērā kā Dievs.

Bet lai arī kā būtu, bija nepieciešams dievišķais fiat, lai no tās vai tajā, vai varbūt pār to nāktu un aizsāktos gaismas un tumsas mija, dienas un nakts seka. Un tā gaisma (un tā diena), par kuru stāstīts radīšanas otrajā posmā, vēl nav tā gaisma, kuru pazīstam mēs, tā, kura plūst no zvaigznēm un diviem lielajiem debesu spīdekļiem, jo tie visi tika radīti tikai ceturtajā dienā. Tā bija radošā gaisma, dievišķā enerģija tīrā veidā, līdzīga sprādzienam pulvera mucā, kur tāpat sākumā ir tikai melni graudiņi, kas saspiesti nespodrā masā, bet tad piepeši izšaujas liesmas,

žilbinoša gaišuma koncentrāts brāžas uz visām pusēm un izplatās līdz vistālākajai sevis paša nomalei, aiz kuras kā pretstats izveidojas tumsa (pat ja mūsu gadījumā šis sprādziens notika dienas laikā). Un līdzīgi it kā no aizturētas elpas, kā no gailošas ogles, kas sārtojusies tikai no iekšējas dvesmas, no šīs goldene Quelle des Universums būtu dzimusi starojošu pilnestību skala, kurā šīs pilnestības pakāpeniski sarūk līdz visnepilnīgākajai no nelabojami nepilnīgajām, tā radošā elpa izplūda no bezgalīgā un koncentrētā dievišķības starojošā spēka, izplūda tik kvēloša, ka mums šķita esam vismelnākā nakts, un traucās lejā cauri salīdzinošajai Ķerubu un Zēravu pilnībai, lejup cauri visiem Troņiem un Valstībām, lejup līdz viszemākajām atmetām, kur ložņā slieka un mājo nejūtīgs akmens, lejup līdz pēdīgajām Nekā robežām! "Rau, tāda bija Offenbarung Gцttlicher MayestatV

Un, lai arī trešajā dienā jau rodas zāles un koki, un pļavas, Bībele vēl neko nestāsta par ainavām, kas iepriecē acis, jo pagaidām tas ir tumšs veģetatīvs spēks, spermiju kopošanās, saknes, kas lokās ciešanās un vaidēdamas meklē sauli, kura šai trešajā dienā vēl nav parādījusies.

Dzīvība uzrodas ceturtajā dienā, kad tiek radīti mēness un saule, un zvaigznes, lai zemi apspīdētu gaisma un diena būtu nošķirta no nakts tādā nozīmē, kā mēs tās saprotam, kad rēķinām laika ritējumu. Un tieši tajā dienā sakārtojas debesu riņķi, sākot no Primum Mobile un stāvzvaigznēm un beidzot ar mēnesi, un pašā vidū atrodas zeme, cietais akmens, ko tik tikko apmirdz debesu spīdekļi, bet tai visapkārt dārgakmeņu virtene.

Tā kā tieši saule un mēness nosaka mūsu dienu un nakšu plūdumu, tie kļuva par pirmo un nepārspēto paraugu visiem vēlāk izgudrotajiem pulksteņiem, kuri gluži kā debesjuma mērkaķi atzīmē cilvēcisko laiku zodiaka aplī, un šim laikam nav nekā kopīga ar kosmisko laiku; jo cilvēciskajam laikam ir virziens, tā nemierīgās elsas ir darinātas no vakar, šodien un rīt, bet Mūžības rāmā elpa tam ir sveša.

Bet apstāsimies tagad pie šīs ceturtās dienas, teica tēvs Kaspars. Dievs rada sauli, un saule, kad tā ir radīta skaidrs, ka tikai tad, nevis agrāk -, sāk kustēties. Un, lūk, tieši tajā brīdī, kad saule uzsāk savu skrējienu,

lai vairs nekad neapstātos, tieši tajā Blitz, tajā zibenīgi īsajā Fulmen, vēl nespērusi pirmo soli, tā atradās augstu gaisā virs kādas precīzas līnijas, kura zemi vertikāli sadala uz pusēm.

"Un Pirmais Meridiāns ir tas, uz kura piepeši iestājās dienvidus!" atsaucās Roberto, pārliecināts, ka beidzot visu ir sapratis.

"Nein!" pārmetoši attrauca viņa skolotājs. "Tu domā, ka Dievs tāds muļķis ir kā tu pats? Kā tad pirmā Radīšanas diena pusdienlaikā var sākties?! Kā tad Radīšanu var sākt ar tādu švaku pusdienu, ar Leibesfrucht, ar izmestu augli, ar tādu dienas foetus, kurā tikai divpadsmit štundes iraid?"

Skaidrs, ka ne. Uz Pirmā Meridiāna saules skrējienam bija jāsākas zvaigžņu gaismā, kad bija viena maza kripata pāri pirmajai pusnaktij, pirms kuras pastāvēja tikai Nelaiks. Uz tā meridiāna naktī sākās pirmā Radīšanas diena.

Roberto iebilda: ja jau uz tā meridiāna bija nakts, tātad diena, kas līdzīga pāragri izkritušam klēpja auglim, bija pasaules pretējā pusē, kur piepeši uzlēca saule, lai gan pirms tam nebija bijusi nedz nakts, nedz arī kas cits, vienīgi drūms un tumšs bezlaika haoss. Un tēvs Kaspars atteica, ka Svētajā Grāmatā nekur nav rakstīts, ka saule būtu piepeši parādījusies kā pēc burvju mājiena, un tāpēc viņam labpatīkot domāt (jo tieši šādas domas ierosina gan dabas, gan dievišķā loģika), ka Dievs, radījis sauli, pirmajās stundās licis tai ritināties pa debesīm kā izdzisušai zvaigznei, kas pamazām iekvēlojas tikai ceļā no pirmā meridiāna pie tā antipodiem. Varbūt saule iedegās palēnām, līdzīgi kā zaļa malka, kas, šķiļamās dzelzs dzirksteles sajutusi, sākumā negribīgi dūmo, un tad, paskubināta ar gaisa pūsmu, sāk līksmi sprēgāt, līdz beigu beigās atdodas augstām un jo dzīvīgām liesmām. Vai tad nav skaisti iztēloties Visuma Tēvu pūšam dvesmu uz šo vēl zaļo lodi, lai liktu tai beidzot gaviļainās liesmās svinēt uzvaru divpadsmit stundas pēc Laika dzimšanas, turklāt tieši uz Antipoda Meridiāna, uz kura viņi abi šopašubrīd atrodas?

Atlika vienīgi tikt skaidrībā, kurš tad īsti ir uzskatāms par Pirmo Meridiānu. Un tēvs Kaspars atzina, ka jau pieminētā Dzelzs sala joprojām ir vislabākā kandidāte, ņemot vērā, ka tur kā Roberto jau bija

uzzinājis no doktora Bērda kompasa magnētiskā adata nenovirzās sāņus un norāda precīzi uz to punktu līdzās polam, kur dzelzs kalni ir visaugstākie. Un tā neapšaubāmi ir stabilitātes pazīme.

Tātad atgriežoties pie jau iepriekš teiktā ja mēs pieņemtu, ka tēvs Kaspars meridiānus ir rēķinājis, par pamatu ņemot Dzelzs salas meridiānu, un tāpat pieņemtu, ka garuma grādus viņš ir noteicis pareizi, mums vajadzētu atzīt, ka viņš kā kuģotājs ir veiksmīgi pratis noteikt kursu, tomēr ir izgāzies kā ģeogrāfs: Dnfne nebija noenkurojusies pie salām, ko mēs pazīstam kā Zālamana salas, bet gan kaut kur uz rietumiem no Jaunhebridām, un āmen. Taču man itin nemaz nepatīk stāstīt stāstu, kuram, kā drīz vien redzēsim, obligāti ir jānotiek tieši uz simt astoņdesmitā meridiāna, jo citādi tas zaudē visu garšu, un pati mana būtība atsakās samierināties ar domu, ka darbība risinās nez cik grādus uz vienu vai otru pusi.

Tāpēc es tagad izvirzīšu hipotēzi, kuru ikvienam lasītājam ierosinu pārbaudīt un mēģināt apstrīdēt. Tēvs Kaspars aprēķinos kļūdījās tik ļoti, ka, pats to neapjēgdams, atradās uz tā, ko par simt astoņdesmito meridiānu mēs uzskatām mūsdienās, proti, uz simt astoņdesmitā, skaitot no Griničas, no vietas, kuru viņš pats nemūžam nebūtu izvēlējies par atskaites punktu, jo tā taču atradās shizmatiķu un pāvesta noliedzēju zemē.

Tādā gadījumā Dafne būtu stāvējusi uz enkura Fidži salās (kur iezemiešiem patiešām ir ļoti tumša ādas krāsa), precīzi tai vietā, kur stiepjas mūsu simt astoņdesmitais meridiāns, un tātad pie Taveuni salas.

Tādā gadījumā viss vismaz daļēji saskanētu. Taveuni aprises veido vulkānisku kalnu grēda, kas visnotaļ atbilst Roberto sniegtajam lielākās, rietumos redzamās salas aprakstam. Ja vien tēvs Kaspars nebūtu teicis, ka liktenīgais meridiāns stiepjas tieši pāri līcim starp kuģi un austrumpuses Salu. Taču, ja mēs nostājamies tā, lai meridiāns būtu uz austrumiem no mums, tad arī Taveuni salu mēs redzam austrumos, nevis rietumos; savukārt, ja novietojamies tā, lai rietumos no mums būtu sala, kas atbilst Roberto aprakstam, tad uz austrumiem no mums neapšaubāmi ir kāda no mazākajām salām (es izvēlētos Ngameu), taču meridiāns

neizbēgami atrastos aiz muguras ikvienam, kurš mūsu stāstā no Dafnes klāja nolūkotos uz Salu.

Patiesība ir tāda, ka pēc Roberto sniegtajām ziņām nav iespējams noskaidrot, kur īsti bija nonākusi Dafne. Turklāt mazās saliņas izskatās tāpat kā japāņi eiropiešiem un otrādi: tās visas šķiet vienādas. Es tikai gribēju mēģināt atrast pareizo. Kādu dienu es labprāt atkārtotu Roberto ceļojumu un raudzītos pēc viņa pēdām. Taču mana ģeogrāfija un viņa stāsts ir divas dažādas lietas.

Mums atliek vien mierinājums, ka visi šie piņķerīgie prāta mežģi ir absolūti nenozīmīgi mūsu neskaidrajam romānam. Kaspars Vanderdrosels apgalvo Roberto, ka viņi esot nonākuši uz simt astoņdesmitā meridiāna, kas nešaubīgi ir Antipodu antipods, un uz šī simt astoņdesmitā meridiāna atrodas nevis mūsu Zālamana salas, bet gan viņa Insula Salomonis. Tad kas gan mums daļas, vai tā sala tur patiešām ir vai nav? Ja šis stāsts tomēr tiks pie kādas jēgas, tas vēstīs par diviem cilvēkiem, kuri cieši tic, ka atrodas taisni tur, nevis par diviem cilvēkiem, kas patiešām tur atrodas; un tam, kurš vēlas klausīties stāstus, ir jāprot (starp liberālākajiem prātiem tā ir neapstrīdama dogma) uz laiku atbrīvoties no neticības.

Un tāpēc: Dafne stāvēja uz simt astoņdesmitā meridiāna tieši pie Zālamana salām, un mūsu Sala starp šīm Zālamana salām bija viszālamaniskākā, un zālamanisks ir arī mans lēmums pārcirst šo jautājumu un pielikt tam punktu uz visiem laikiem.

"Un tātad?" noprasīja Roberto, kad skaidrojumi bija galā. "Jūs patiešām domājat uz Salas atrast visas tās bagātības, par kurām stāstīja Mendanja?"

"Tās tak ir Lьgen der spanischen Monarchyl Tukšas runas! Mums pretī ir tas visulielāks prodigium, par kuru lielāka nevaid iekš visas humana et sacra historia, bet tak tu aizvienu to sapratis neesi! Parīzē skatījies uz dāmām un sekoji epikūriešu ratio studiorum, nevis apdomāji mūsu universuma dižos miraklus, lai Mūsu Kreatora Sanctissimum Vārds fiat semper laudatuml"

*     * *

Tā atklājās, ka iemesliem, kuri pamudināja doties ceļā tēvu Kasparu, nebija nekā kopīga ar tām alkatīgu laupītāju dziņām, kas trenca uz priekšu citu zemju kuģotājus. Visa pamatu pamats un cēloņu cēlonis bija monumentāls darbs par Grēku plūdiem, kuru tēvs Kaspars rakstīja jau ilgāku laiku un kuram neapšaubāmi bija lemts būt paliekošākam par bronzas tēliem.

Būdams baznīcas cilvēks, viņš vēlējās pierādīt, ka Bībele neko nav melojusi, bet, būdams zinātnes cilvēks, viņš visus Svēto Rakstu apgalvojumus vēlējās salāgot ar sava laika pētījumu rezultātiem. Un tāpēc viņš bija vācis fosilijas, pētījis austrumu apgabalus, pūlējies atrast vismaz kādas zīmes Ararata kalna virsotnē un veicis ārkārtīgi precīzus aprēķinus, cenzdamies aplēst, cik lielam vajadzēja būt Šķirstam, lai tajā satilptu tik daudzi un dažādi dzīvnieki (neaizmirsīsim, septiņi pāri no katra veida), un kādām vajadzēja būt virsūdens un zemūdens daļu proporcijām, lai tas no milzīgā smaguma nenogrimtu vai lai to neapgāztu viļņi, kas Plūdu laikā droši vien nebija nekādi mazie.

Viņš arī uzskicēja Šķirsta šķērsgriezuma shēmu, lai parādītu Roberto, ka tas izskatījies kā milzīga, četrstūraina ēka ar sešiem stāviem, kur putni izvietoti pašā augšā, lai tiem tiktu vairāk saules gaismas, bet zīdītājiem iekārtoti daudzi un dažādi aizgaldi, lai tajos pietiktu vietas ne vien kaķēniem, bet arī ziloņiem, savukārt rāpuļiem atvēlēta tāda kā tilpne, kuras ūdeņi bija piemērota patvēruma vieta arī abiniekiem. Milžiem gan Šķirstā vietas nepietika, tāpēc šī suga iznīka. Un nekādas raizes Noam nesagādāja zivis, vienīgās radības, kam no Plūdiem nevajadzēja bīties.

Taču, pētot Grēku plūdus, tēvs Kaspars bija sadūries ar kādu šķietami neatrisināmu probleme physicum-hydrodynamicum. Dievs, kā Bībelē apgalvots, lietum liek līt četrdesmit dienas un četrdesmit naktis no vietas, un tad ūdeņi kāpj pār zemi tik augstu, ka pārklāj pat vislielākos kalnus, proti, tie pārstāj kāpt, kad visaugstākās virsotnes ir palikušas piecpadsmit elkoņus zem ūdens, un tā šie plūdi apslēpj zemi simt piecdesmit dienas. Tiktāl viss it kā būtu skaidrs.

"Vai tu esi kādreiz lietus ūdeņus savākt provējis? Līst visu dienu, bet tev tik mucas dibenā ein klein bisschen ūdens! Un, ja visu nedēļu lītu, tu knapi pilnu mucu sakrātu! Un iztēlojies kaut tādu ungeheuere Regen, ka tādā nemaz nostāvēt nevar, tādu, ka liekas, visas debesis gāžas uz tavas nabaga galvas, lietus, kas briesmīgāks par to vētru, kas tavu kuģi postīja… Un tomēr arī tad četrdesmit dienās ist das unmцglich, iespējams neir, ka tu piepildi visu zemi ar visiem augstiem kalniem!"

"Vai jūs gribat teikt, ka Bībele ir melojusi?"

"Nein! Skaidrs, ka ne! Tak man jāpierāda, no kurienes Dievs visu to ūdeni jēma, ja jau no debesīm tik daudz nolīt nevarēja! Ar lietu nebija gana!"

"Un tātad?"

"Un tātad dumm bin ich nicht, nekāds ģeķis neesmu! Pater Caspar izdomāja vienu lietu, ko iepriekš neviens cilvēks izdomājis nebij. In primis, es kārtīgi lasīju to Bībeli, kur teikts, ka tas Dievs atvēra, jā, atvēra visus debesu logus, bet lika arī plūst ārā visām Quelle, visiem Fontes Abyssy Magnae, tiem dziļo dzelmju avotiem, Genesis, septiņi, vienpadsmit. Un, kad tie Plūdi bija galā, viņš tos dzelmju avotus aizvēra, Genesis, astoņi, divi! Un kas tad ir tie dzelmju avoti?"

"Kas tie ir?"

"Tie ūdeņi, kas iekš tiem vislielākiem jūras dziļumiem stāv! Dievs ne vien tos lietus ūdeņus jēma, bet arī ūdeņus no tiem jūras dziļumiem, un uz zemes uzgāza! Un tos dzelmju ūdeņus viņš jēma tieši te, jo, zināms, tie pasaules visaugstāki kalni ir ap pirmo meridjanu, starp Jeruzālemi un Dzelzs salu, ergo tiem visdziļākiem jūras abyssi simetrijas likuma dēļ jābūt te, pie antimeridjana."

"Jā, taču ar visu zemeslodes jūru ūdeņiem nepietiek, lai pārklātu kalnus, jo citādi jau tie kalni visu laiku atrastos zem ūdens. Bet, ja Dievs jūras ūdeņus būtu izsmēlis un uzgāzis uz zemes, tad jūru vietā būtu palikusi dziļa, tukša bedre, kur Noa būtu iegāzies ar visu savu Šķirstu…"

"Tu ļoti pareizu lietu saki. Ne tikai: ja Dievs tos ūdeņus no Terra Incognito jem un uz Terra Cognita gāž, šī lodes puse bez visa tā ūdens

paliek, un tad tas zemes Zentrum Gravitatis mainās, viss otrādi apvēršas, un varbūt zemes lode aizskrien debesīs kā viena bumba, kam tu ar kāju iesper."

"Un tātad?"

"Un tātad pats domā, ko tu dari, ja Dievs esi."

Roberto šī spēle bija patiesi aizrāvusi. "Ja es esmu Dievs," viņš teica, it kā vairs nespētu pienācīgi locīt darbības vārdus, kā Dievs viņa dzimtās valodas lietotājiem nolicis, "tad es radu jaunu ūdeni."

"Tu jā, Dievs nē. Dievs var ex nihilo ūdeni radīt. Bet kur to ūdeni pēc tiem Plūdiem likt?"

"Tātad Dievs jau kopš sākta gala bija sagādājis pamatīgus ūdens krājumus dziļos bezdibeņos, paslēptus pašā zemes centrā, un ārā viņš tos iztecināja tikai tai vienā reizē, tikai uz Plūdu dienām, tā, it kā tie šļāktos no vulkāniem. Droši vien tieši to nozīmē tie Bībeles vārdi, ka Dievs atvēra dzelmju avotus."

"Tu domā? Bet no vulkāniem uguns nāk. Viss zemes Zentrum, visa Mundus Subterraneus sirds viena liela uguns masa iraid! Un, ja iekš tā Zentrum uguns ir, turpat ūdens nevar būt! Ja tur ūdens ir, tad vulkāni ūdeni kā fontāni spļauj," jezuīts sprieda.

Roberto nepadevās: "Nu tad, ja es esmu Dievs, es ņemu ūdeni no citas pasaules, ja jau tās pasaules ir bezgalīgi daudzas, un izgāžu visu uz zemes."

"Tu tur Parīzē par daudz bezdievīgas runāšanas par bezgalīgām pasaulēm klausījies. Bet tas Dievs tikai vienu pasauli radīja, un ar to viņa glorijai ir gana. Nein, tu labāk domā, ko tu dari, ja tev bezgalīgi daudz pasauļu nevaid un ardzan laika nevaid tās tikai priekš Plūdiem taisīt un pēc tam atpakaļ Neesamībā mest. Ko tad tu dari?"

"Tad es tiešām nezinu."

"Tāpēc ka tava mens parva est."

"Var jau būt."

"Jā, jā, pavisam parva. Tu padomā. Ja Dievs to ūdeni, kas vakar uz visas zemes bija, varētu jemt un pārcelt šodienā, un rīt atkal jemt visu šodienas ūdeni, kas nu jau duplex, duplo major ir, un ieliet parītdienā, un

tā ad infinitum, un tad varbūt pienāktu tā diena, kad viņš visu mūsu zemi piepildīt spētu un arī tos augstus kalnus nosegtu?"

"Es neesmu nekāds labais rēķinātājs, bet jā, es teiktu, ka tāda diena pienāktu."

“jawohl! Četrdesmit dienās viņš to zemi piepilda, jo četrdesmit reizes tik daudz tā ūdeņa jem, cik visās jūrās ir, un, ja tu četrdesmit reizes visu jūru dziļumu jem, tu sicher visus kalnus pārklāj, jo tie dziļumi tik dziļi vai dziļāki ir, cik tie kalni augsti ir."

"Bet kur tad Dievs varēja ņemt vakardienas ūdeņus, ja vakardiena jau bija pagājusi?"

"Lūk, lūk! Tagad klausies! Iedomā, ka esi uz Pirmā Meridjana. Vari?"

"Jā, protams."

"Tagad iedomā, ka tur ir dienvidus, teiksim, tās Zaļas ceturtdienas dienvidus. Un cik ir pulkstenis Jeruzālemē?"

"Spriežot pēc visa, ko esmu mācījies par saules gaitu un meridiāniem, domāju, ka tobrīd turienes meridiānam saule jau sen būs pārrāpojusi pāri un tur būs vēla pēcpusdiena. Un domāju, ka saprotu, uz ko jūs tēmējat. Lai būtu: uz Pirmā Meridiāna ir dienvidus, bet uz simt astoņdesmitā ir pusnakts, jo saule tam gājusi pāri jau pirms divpadsmit stundām."

"Gut. Also šeit ir pusnakts, und also tā Zaļa ceturtdiena jau pie beigām ir. Un kas notiek tūlīt pēc tam?"

"Sākas Lielās piektdienas pirmās stundas."

"Vai arī uz Pirmā Meridjana?"

"Nē, tur sākas Zaļās ceturtdienas pēcpusdiena."

"Wunderbar. Tātad šeit jau piektdiena ir, bet tur vēl tā ceturtdiena, oder nicht? Un, kad uz tā Pirmā Meridjana piektdiena pienāk, te jau sestdiena ir. Un te tas Mūsu Kungs augšām ceļas, kamēr tur vēl miris ir, oder?"

"Jā, bet es nesaprotu…"

"Tūlīt sapratīsi. Kad te pusnakts un viena minūte vai viena maza minūtes daļa pusnaktij pāri ir, vai tu saki, ka te jau piektdiena ir?"

"Jā, protams."

"Bet iedomā, ka tajā pašā mirklī tu nevis te, uz kuģa, esi, bet tur, uz tās salas, ko tu uz austrumiem no meridjana līnijes redzi. Vai tu saki, ka arī tur piektdiena ir?"

"Nē, tur vēl ir ceturtdiena. Tur ir pusnakts bez vienas minūtes vai bez viena maza mirkļa, taču vēl ceturtdiena."

"Gut! Tai pašā mirklī also te ir piektdiena un tur ceturtdiena!"

"Protams, un…" Roberto spēji aprāvās, pats savas domas apstulbināts. "Un ne tikai! Jūs man liekat saprast, ka tad, ja es stāvētu uz meridiāna līnijas tieši tajā brīdī, kad tur ir pusnakts, paskatīdamies uz rietumiem, es redzētu piektdienas pusnakti, bet, paskatīdamies uz austrumiem, redzētu ceturtdienas pusnakti! Dievs augstais debesīs!"

"Nesaki dievsaugstais, bitte."

"Atvainojiet tēvs, bet tas ir īsts brīnums!"

"Nu tad pie tāda brīnuma tev nebūs to Dieva vārdu velti brūķēt. Saki Donnerwetter, ja tev noteikti jāsaka. Bet vislielāks brīnums ir tas, ka nekāds brīnums neir! Viss tā ir paredzēts ab initiol Ja tai saulei vajaga divdesmit četras štundes, lai tai zemei apkārt ietu, tad rietumos no simt astoņdesmita meridjana sākas viena jauna diena, bet austrumos vēl tā iepriekšēja ir. Te, uz mūsu kuģa, piektdienas pusnakts ir, bet tur, uz tās Salas, ceturtdienas pusnakts. Vai tu zini, kas ar tiem Magelāna jūrniekiem notika, kad tie tai pasaulei apkārt apbrauca, kā tas Pēteris Moceklis stāsta? Tie atgriežas un domā, ka vēl iepriekšēja diena ir, tak jau nākama diena pienākusi, un tad šie domā, ka tas Kungs Dievs viņus sodījis un tiem vienu dienu nozadzis, jo tie tās Lielas piektdienas gavēni godam ievērojuši nebij. Tak viss bija naturaliter: tie uz rietumiem ceļojuši bija. Ja tu no Amerikas uz Āziju ceļo, tu vienu dienu zaudē, bet, ja otrādi ceļo, tev viena diena klātu nāk. Lūk, kāpēc Dafne pa Āzijas ceļu brauca, nevis tā kā jūs, nelgas, pa Amerikas ceļu braukdami. Tagad tu vienu dienu vecāks par mani esi! Vai tev tā smejama lieta neliekas?"

"Bet, ja es tiktu līdz Salai, es būtu par dienu jaunāks!" atteica Roberto.

"Tas jau tikai mazs jocus bij. Man viena alga, vai tu jaunāks vai vecāks esi. Man svarīgi ir tas, ka taisni šajā pasaulsvietā ir tā līnije, kam

vienā pusē vēlāka diena un otrā tā iepriekšēja diena iraid. Un ne tikai pusnaktī, bet tāpat arīdzan pulksten septiņos un desmitos un katrā laikā! Ergo tas Dievs no šīm dzelmēm to vakardienas ūdeni (ko tu tur redzi) jēma un uz tās šodienas pasaules lēja, un tāpat nākamā un atkal nākamā dienā darīja! Sine miraculo, naturaliter! Dievs dabu kā tādu vienu lielu horologium ierīkojis bija! Tā, kā kad man tāds horologium būtu, kas nevis divpadsmit, bet divdesmit četras štundes rāda. Un šī horologium rādeņi jeb bultas uz divdesmit četri iet, un pa labi roki no divdesmit četri vakarēja diena iraid, bet pa kreisi roki šodiena!"

"Bet kā tad vakardienas zeme varēja noturēties savā vietā debesīs, ka šajā puslodē tai vairs nebija ūdens? Vai tad tā nezaudēja Centrum Gravitatisl”

"Tu par to laiku ar conceptiones humanae domā. Mums, homines, vakardiena vairs nevaid un rītdiena vēl nevaid. Tempus Dei, quod dicitur Aevum, tā Dieva laiks, ko sauc mūžīgu, pavisam citāds ir."

Roberto sprieda, ka varbūt, ja Dievs ņēma vakardienas ūdeni un pārcēla to šodienā, tad vakardienas pasaule tā paša sasodītā smaguma centra nobīdes dēļ pieredzēja satricinājumu, taču cilvēkus tas nekādi nevarēja skart, jo viņu vakardienā nekāda satricinājuma nebija bijis, tas notika tikai Dieva vakardienā, bet laikam gan Dievs prata vienlaikus darboties ar vairākiem laikiem un vairākiem stāstiem, līdzīgi kā Stāstnieks, kurš reizē raksta vairākus romānus, visus ar vieniem un tiem pašiem personāžiem, tak katrā stāstā liekot tiem piedzīvot atšķirīgus notikumus. It kā būtu viena Dziesma par Rolandu, kur Rolands mirst zem priedes, un kāda cita, kurā tas pēc Kārļa nāves kļūst par Francijas karali, bet Ganelona ādu izmanto par paklāju. Un šī doma Roberto, kā pēcāk redzēsim, kļuva par ilgu līdzgaitnieci, pārliecinādama viņu, ka pasaules var būt ne vien bezgalīgas telpā, bet arī paralēlas laikā. Taču par to viņš ar tēvu Kasparu nevēlējās runāt, jo jezuīts par caurcaurēm ķecerīgu uzskatīja pat ideju, ka daudzas pasaules cita citai līdzās pastāv tai pašā laikā, tad kas zina, ko viņš būtu teicis, padzirdējis prātojumus par vēl citu bezgalīguma paveidu. Tā nu Roberto tikai jautāja, kā tieši Dievs visu to vakardienas ūdeni pārcēla no vakardienas šodienā.

"Lielas zemjūras vulkānu eruptiones tās bija, natьrlich! Iedomā: tie ugunīgus vējus pūš. Un kas notiek, kad viens piena katls sakarst? Piens augšā kāpj, no katla ārā skrien un pa plīti izplūst. Tik toreiz tas nevis piens bija, sed verdošs ūdens! Grosse Katastrophe!"

"Un kā pēc tām četrdesmit dienām Dievs to ūdeni atkal savāca?"

"Ja vairs nelīst, saule ir, et nunc ūdens pamazām iztvaiko. Bībele saka, simt piecdesmit dienas vajadzēja. Savu svārku tu vienā dienā izmazgāt un izžāvēt vari, bet zeme simt piecdesmit dienās izžūst. Un daudz ūdens satecēja atpakaļ tajos milzīgos pazemes ezeros, kas vēl aizvien starp zemes virsu un to vidēju uguni ir."

"Jūs mani esat gandrīz pārliecinājis," teica Roberto, kuru vairāk satrauca nevis lielā ūdeņu pārvietošana, bet gan atklājums, ka viņš atrodas vien pāris soļu attālumā no vakardienas. "Bet sakiet, ko jūs pierādījāt, atbraukdams šurp, un kas bija tas, ko nevarējāt pierādīt mājās tikai ar prāta gaismu vien?"

"To prāta gaismu atstāj tai vecai teoloģijai. Šodienas scientia grib pierādījumus, ko experientia dod. Un tāds experientia pierādījums ir tas, ka es šeitan esmu. Un, pirms es šurpu atbraucu, es daudzus experimenta taisīju, jūru mērīju un to, cik tā ir šeitan dziļa, zinuj"

Tad tēvs Kaspars atkāpās no ģeoastronomiskajiem skaidrojumiem un ņēmās gari un plaši aprakstīt Grēku plūdus. Nu viņš runāja savā pārgudrajā mācīta vīra latīņu valodā un, rokas vicinādams, ar žestiem itin kā piesaukdams dažādās debesu un apakšzemes parādības, lieliem soļiem staigāja šurpu turpu pa klāju. Un taisni tobrīd, kad viņš pievērsās stāstam par Plūdiem, debesis virs līča sāka apmākties, vēstot, ka kuru katru brīdi pāri brāzīsies pērkona negaiss, tik straujš un negaidīts, kādi tie mēdz būt tikai tropos. Un, kad nu tie dzelmju avoti un debesu logi atvērās, cik horrendum et formidandum spectaculum pavērās Noas un viņa ģimenes acīm!

Vispirms ļaudis mēģināja patverties uz namu jumtiem, taču to mājas aizskaloja prom varenās straumes, ko dievišķā vēja spēks bija atdzinis šurp no Antipodiem; tie rāpās kokos, bet arī koki tika izrauti ar visām

saknēm kā zāles stiebri; no ūdens ārā vēl rēgojās mūžsenu ozolu virsotnes, un ūdens aizrautie centās pie tām pietverties, taču vēji zarus raustīja ar tādu sparu, ka noturēties nebija iespējams. Un nu jau jūrā, kas bija pārklājusi ielejas un kalnus, pa virsu peldēja vien uzpūtušies līķi, uz kuriem gluži kā baisās ligzdās piesēda šausmu pārņemti putni, taču drīz tie zaudēja arī šo pēdējo piemešanās vietu, pārguruši padevās vētrai un krita viļņos piesmagušām spalvām, nokusušiem spārniem. "Oli, horrenda justitiae divinae spectacula," aizrautīgi klāstīja tēvs Kaspars un piebilda, ka tas neesot bijis nekas salīdzinājumā ar to, kas būs redzams tai dienā, kad Kristus nāks otrreiz tiesāt dzīvos un mirušos…

Un niknajiem dabas trokšņiem atsaucās Šķirstā ieslodzītie dzīvnieki, vēja gaudas atbalsoja vilki, vētras rēkoņai kontrapunktus izrēca lauvas, zibeņu šķīlieniem pretī bauroja ziloņi, un suņi rēja, dzirdot savu mirstošo sugasbrāļu izmisušās rejas, aitas asaraini blēja, sabalsojoties ar bērnu raudām, vārnas ķērca līdzīgi lietum, kas grabināja pa Šķirsta jumtu, buļļi un govis māva līdzi viļņu māvieniem, un visas sauszemes un gaisa dzīvās būtnes ar saviem žēlabainajiem čiepstiem un kaucīgajiem ņaudieniem iesaistījās planētas sērās.

Un tieši tajos brīžos apgalvoja tēvs Kaspars Noa un viņa saime no jauna atklāja to valodu, kurā Ādams bija runājis Ēdenes dārzā un kuru viņa bērni bija aizmirsuši pēc izdzīšanas no paradīzes, un kuru pēcāk arī gandrīz visi Noas pēcnācēji zaudēja tai dienā, kad pie Bābeles torņa tika sajauktas cilvēku valodas, un izņēmums bija Gomera mantinieki, kas šo valodu aiznesa sev līdzi uz ziemeļu mežiem, kur vācu tauta to uzcītīgi un uzticīgi saglabāja. Vienīgi vācu valoda un nu jau tēvs Kaspars gluži kā apsēsts auroja galvenokārt savā dzimtajā valodā "redet mit der Zunge, donnert mit dem Himmel, blitzet mit den schnellen Wolken" un, kā viņš atjautīgi turpināja, jaukdams kopā visdažādāko izlokšņu un mēļu asākās skaņas, vienīgi vācu valoda aizvien vēl runā ar pašas dabas balsi, vienīgi tā dun ar pērkoniem, žļarkst ar dubļiem, urzgulē ar strautiem, grudzina ar zirgiem, rukšķ ar cūkām, gādzina ar zosīm, klukst ar vistām, kurc ar vardēm, trillina ar cīruļiem, švirkst ar svīrēm un vidžina ar bezdelīgām! No tik bābeliska uzskaitījuma jezuīts pats pavisam aizsmaka, bet viņa

klausītājs tika pārliecināts, ka līdz ar Plūdiem atgūtā Ādama valoda ir izdzīvojusi tikai un vienīgi tais ziemeļu novados, kas pieder Svētās Romas imperatoram.

Sviedriem noplūdis, garīdznieks beidza šo uzskaitījumu, kas izklausījās pēc buramvārdiem. Itin kā izbijušās no sekām, ko varētu nest jauni plūdi, debesis atsauca atpakaļ savus negaisa vēstnešus, līdzīgi kā šķavas reizēm šķiet neapturamas un jau pavisam tuvas, taču tiek nosmacētas ar klusu urkšķienu.

22. POMERANČU DŪJA

Nākamajās dienās kļuva skaidrs, ka Specula Melitensis ir nesasniedzama, jo arī Kaspars Vanderdrosels neprata peldēt. Laiva joprojām stāvēja mazajā ielīcī aiz raga, tātad faktiski bija uzskatāma par neeksistējošu.

Tagad, kad viņa rīcībā bija jauns un spēcīgs puisis, tēvs Kaspars mācētu ierādīt, kā būvējams kārtīgs plosts ar lielu airi, taču, kā viņš paskaidroja, visi būvniecības materiāli un rīki bija palikuši uz Salas. Uz kuģa nebija neviena cirvja, un bez tiem viņi nevarēja nocirst nevienu mastu vai rāju, un bez āmuriem nevarēja izcelt no eņģēm durvis un sanaglot tās kopā.

Taču, no otras puses, nelikās, ka tēvs Kaspars īpaši satrauktos par šādi ieilgušu ieslodzījumu uz kuģa, drīzāk viņš priecājās, ka atkal var mitināties savā kajītē, izmantot klāju un dažus atlikušos instrumentus, ar kuriem turpināt pētījumus un novērojumus.

Roberto aizvien vēl nebija sapratis, kas īsti ir tēvs Kaspars Vanderdrosels. Gudrais? Pilnīgi noteikti jā, vai vismaz ārkārtīgi erudīts vīrs, zinātkārs pētnieks, kuru vienlīdz interesē gan dabiskās, gan dievišķās zinātnes. Ekscentriķis un dīvainis? Neapšaubāmi. Kādā brīdī viņš pusjauši ļāva noprast, ka šis kuģis ir nofraktēts nevis par Sadraudzības, bet gan par viņa privātajiem līdzekļiem vai, pareizāk sakot, par naudu, ko šim mērķim atvēlējis viņa brālis, pie bagātības ticis tirgotājs, kurš trakumā no viņa necik neatpalika. Savukārt citā reizē tēvs Kaspars atļāvās pažēloties par dažiem ordeņa brāļiem, kas viņam esot "nolaupījuši daudzas jo auglīgas idejas", lai gan pirms tam izlikušies, ka tās atraida kā muļķīgas fantāzijas. Un šie izteikumi ļāva nojaust, ka godātie jezuītu tēvi Romā itin

nemaz neskuma par šī pārgudrā un grūti paciešamā brāļa došanos tālā ceļojumā; un, ņemot vērā, ka Vanderdrosels kuģi sagādāja pats uz sava rēķina un pastāvēja cerības, ka tālajās un bīstamajās jūrās viņš neglābjami pazudīs, ordeņa brāļi droši vien viņu pat skubināja braukt prom jo drīzāk.

Sabiedrība, kurā Roberto bija apgrozījies Provansā un Parīzē, bija padarījusi viņu gaužām piesardzīgu pret ikkatru fizikas vai dabas filosofijas apgalvojumu, kas izskanējis no veca vīra mutes. Bet, kā jau iepriekš redzējām, Roberto visas savā ceļā sastaptās gudrības uzsūca kā sūklis, īpaši nebēdādams par to pretrunīgumu un nevairīdamies pretrunīgām lietām ticēt. Un varbūt par iemeslu tam bija nevis sistēmas trūkums, bet apzināta izvēle.

Parīzē pasaule viņam bija atklājusies kā skatuve, uz kuras izrādās maldinoši šķitumi, bet ikviens skatītājs ik vakaru vēlas skatīties un apbrīnot aizvien ko jaunu un citādu, it kā ierastās lietas, lai arī cik brīnumainas būdamas, vairs nevienu neapgaismotu, un vienīgi neparasti nenoteiktās vai nenoteikti neparastās vēl spētu uzbudināt publiku. Senatnes gudrie uzskatīja, ka uz ikvienu jautājumu allaž ir dodama tikai viena atbilde, turpretī lielais Parīzes teātris rādīja viņam izrādi, kur uz katru jautājumu varēja atbildēt visdažādākajos veidos. Un tā Roberto nolēma tām lietām, kurām viņš ticēja (vai domājās ticam), atvēlēt tikai pusi sava gara, lai otru pusi paturētu brīvu gadījumam, ja patiess izrādītos tieši pretējais.

Un, ja jau viņa prāts bija noskaņots šādi, varam saprast, kāpēc viņš necik dedzīgi nerāvās noliegt pat visneiedomājamākās no tēva Kaspara atklāsmēm. No visiem līdz šim dzirdētajiem stāstiem jezuīta stāstītais neapšaubāmi bija visneparastākais. Tad kāpēc gan to uzskatīt par nepatiesu?

Es gribētu gan redzēt to cilvēku, kurš, viļņu aizskalots prom no visa un visiem, nokļuvis uz pamesta kuģa, neizmērojami plašā telpā starp debesīm un jūru, nebūtu gatavs ļauties sapnim, ka visā šajā nelaimē viņam vismaz ir laimējies iekļūt pašā laika viducī.

Varbūt tāpēc Roberto izklaidējās, uz jezuīta neticamajiem stāstiem atsaukdamies ar iebildēm, taču lielākoties izturējās kā tie Sokrātā mācekļi, kuri strīdos gandrīz lūgšus lūdzās pēc sakāves.

Turklāt kā gan viņš varētu atraidīt zināšanas, ko sniedz cilvēks, kurš jau kļuvis par tēvišķu tēlu un viņu pašu vienā rāvienā no apjukuša un vientuļa katastrofas upura atkal padarījis par pasažieri uz kuģa ar zinošu un valdonīgu saimnieku? Varbūt par iemeslu bija garīdznieka ģērbs, varbūt šīs peldošās pils likumīgā pilskunga tiesības, katrā ziņā Roberto acīs tēvs Kaspars kļuva par Varas iemiesojumu, un Roberto bija gana labi apguvis sava laikmeta idejas, lai zinātu, ka valdošajam spēkam ir jāpakļaujas ja ne citādi, tad vismaz šķietami.

Un, ja tomēr gadījās, ka Roberto sāka apšaubīt sava jūras nama saimnieka izteikumus, tas tūliņ veda viņu uz aizvien jauniem kuģa nostūriem un rādīja iepriekš neievērotus instrumentus, un mācīja un izskaidroja tik daudz pārsteidzošu lietu, ka zudusī uzticēšanās tūliņ atgriezās.

Piemēram, tēvs Kaspars parādīja viņam zvejas tīklus un makšķerāķus. Dafne bija noenkurota ūdeņos, kur dzīvība ņudzēt ņudzēja, tāpēc prātīgāk bija taupīt pieliekamo krājumus un sagādāt iztikai svaigas zivis. Roberto, kas tagad, paslēpis acis aiz nokvēpinātajiem stikliem, varēja brīvi staigāt apkārt arī pa dienu, tūliņ iemācījās ielaist tīklus un iemest āķus, un bez lielām pūlēm vilka ārā tik milzonīgas dzīļu iemītnieces, ka ne reizi vien gandrīz pārvēlās pār falšbortu mirklī, kad tās ar varenu sparu sakampa ēsmu un parāva auklu.

Lomu viņš guldīja uz klāja, un tēvs Kaspars mācēja nosaukt gan katras zivs iedabu, gan vārdu. Protams, Roberto nezināja, vai jezuīts atklāj viņam šo ūdens radību īsteno dabu vai tikai apveltī tās ar vārdiem pēc paša iegribas.

Roberto dzimtās puslodes zivis bija pelēkas vai labākajā gadījumā sudrabaini vizošas, turpretī šejienietes bija koši gaišzilas ar spurām skābo ķiršu krāsā, ar safrāndzeltenām bārdām vai purpursarkaniem purniem. Viņš notvēra zuti ar divām acainām galvām pa vienai katrā galā, taču tēvs Kaspars viņam parādīja, ka otra galva patiesībā ir tikai aste, kuru daba izrotājusi tik pārliecinoši, ka šis dzīvnieks savus ienaidniekus var iebiedēt arī ar pakaļgalu. Roberto izcēla no ūdens zivi ar plankumainu vēderu un tumšām tintes svēdrām pār muguru, ap acīm tai zaigoja visas varavīksnes krāsas un purns bija kā kazai, taču tēvs Kaspars lika to tūliņ

iemest atpakaļ jūrā, jo viņam bija zināms (no ordeņa brāļu stāstiem, jūrnieku teiksmām, paša pieredzētā?), ka tā ir indīgāka par miroņbeku.

Par kādu citu zivi ar dzeltenām acīm, pietūkušām lūpām un zobiem kā naglām, tēvs Kaspars tūliņ teica, ka tā esot Belcebula radība. Labāk lai viņš ļaujot tai nosmakt turpat uz klāja, bet tad beigtu iesviežot atpakaļ tur, no kurienes tā nākusi. Kas zina, vai viņš tā sprieda pēc zivs izskata vai pēc uzkrātajām zināšanām? Katrā ziņā visas zivis, kuras jezuīts atzina par ēdamām, patiešām garšoja izcili, un par vienu viņš pat mācēja teikt, ka vārīta tā būs gardāka nekā cepta.

Ievadot Roberto šīs zālamaniskās jūras noslēpumos, jezuīts viņam sniedza arī precīzākas ziņas par Salu, kam Dafne, tikko šeit ieradusies, bija appeldējusi visriņķī. Austrumu pusē tai bija dažas nelielas pludmales, taču pārlieku pakļautas vējiem. Tūlīt aiz dienvidu raga, kur pēcāk allaž piestāja kuģa laiva, bija rāms ielīcis, taču pārāk sekls, lai tajā varētu iebraukt ar Dafni. Vieta, kur kuģis bija noenkurots pašlaik, šādai vajadzībai bija vispiemērotākā: pat nedaudz tuvāk Salai pastāvēja risks uzsēsties uz kāda sēkļa, bet, atkāpjoties no tās vēl vairāk, kuģis iekļūtu visai spēcīgā straumē, kas plūda cauri šaurumam starp abām salām no dienvidrietumiem uz ziemeļaustrumiem. Un šīs straumes spēku bija pavisam vienkārši nodemonstrēt arī Roberto. Tēvs Kaspars lūdza, lai viņš saulē nobeigušās Belcebula zivs ķermeni iemet jūrā rietumu pusē, ieguldot šai sviedienā visus spēkus; un, patiešām, briesmoņa līķi cik nu ilgi viņi to redzēja peldam virspusē aizrāva prom neredzama straume.

Gan jezuīts, gan jūrnieki bija izpētījuši Salu, ja ne visu, tad vismaz lielāko tās daļu, katrā ziņā pietiekami labi, lai secinātu, ka no paugura, kurš tika izraudzīts par piemērotāko Specula uzstādīšanai, vislabāk var pārlūkot visu šo sauszemi, kas bija aptuveni Romas pilsētas lielumā.

Salas iekšienē bija ūdenskritums un brīnumaini skaista augu valsts un tur auga ne vien kokosrieksti un banāni, bet arī koki, kam stumbrs šķērsgriezumā izskatījās pēc zvaigznes, un šo zvaigžņu staru smailes bija asas kā nažu asmeņi.

Dažus no salas dzīvniekiem Roberto jau bija redzējis uz apakšējā klāja: Sala bija īsta putnu paradīze, un tur mājoja arī lidojošas lapsas.

Krūmājā jūrniekiem bija gadījies redzēt cūkas, taču nebija izdevies tās notvert. Tāpat tur bija milzums čūsku, bet neviena nebija izrādījusies indīga vai nikna, un gluži neiedomājama bija Salas ķirzaku dažādība.

Taču visbagātīgākā fauna bija novērojama visgarām koraļļu rifam. Bruņurupuči, krabji un visvisādas austeres, ko grūti salīdzināt ar tām, kas sastopamas mūsu jūrās, lielas kā grozi, kā katli, kā milzīgi šķīvji, nereti grūti atveramas, taču, beidzot atlauztas vaļā, tās atklāja skatienam baltu, mīkstu un treknu, turklāt neizsakāmi gardu gaļu. Diemžēl līdz kuģim šīs gardās gliemenes atgādāt nekādi nebija iespējams, jo, izvilktas no ūdens, saules karstumā tās tūliņ samaitājās.

Viņi nebija sastapuši nevienu no tiem lielajiem, plēsīgajiem zvēriem, ar kuriem tik bagāti ir citi Āzijas novadi, te nebija ne ziloņu, ne tīģeru, ne krokodilu. Un tāpat arī nevienu radījumu, kas līdzinātos vērsim, bullim, zirgam vai sunim. It kā šajā Salā visas dzīvības formas būtu veidojis nevis kāds arhitekts vai tēlnieks, bet gan zeltkalis: putni līdzinājās koškrāsu kristāliem, meža zvēri bija sīki, bet zivis plakanas un gandrīz caurspīdīgas.

Ne tēvam Kasparam, ne kapteinim, ne matrožiem nebija radies iespaids, ka tuvējos ūdeņos mitinātos haizivis, kuras jau iztālēm var saskatīt pēc to īpatnējās spuras, kas slīd pa ūdens virsmu asa kā kara cirvis. Un tas patiešām bija dīvaini, ņemot vērā, ka turienes jūrās haizivis ir sastopamas it visur. Tāpēc, manuprāt, pārliecība, ka Salas tuvumā haizivju nav, bija tikai šī ekscentriskā pētnieka maldīgā iedoma; lai gan, protams, varam arī pieņemt, ka viņam bija taisnība un šīs plēsoņas uzskatīja par labāku sekot spēcīgajai rietumpuses straumei, kur tās varēja atrast vairāk barības. Lai būtu kā būdams, mūsu turpmākajam stāstam nāk tikai par labu, ka ne Kaspars, ne Roberto nebaidījās no haizivīm, jo citādi viņiem nebūtu pieticis drosmes kāpt ūdenī un es nemaz nezinātu, ko stāstīt tālāk.

Roberto klausījās šajos aprakstos, un tālā Sala viņu apbūra arvien vairāk; viņš centās iztēloties tās krāsas, veidolus, to, kā šurpu turpu šaudās visas dzīvās radības, par kurām tēvs Kaspars stāstīja. Un koraļļi? Kādi gan bija koraļļi, kurus viņš pazina tikai kā rotaslietas un kuri saskaņā ar poētisku vienošanos bija daiļas sievietes lūpu krāsā?

Un, par koraļļiem stāstot, tēvam Kasparam aptrūkās vārdu un viņš tikai vērsa acis pret debesīm ar svētlaimīgu izteiksmi sejā. Tie, par kuriem runāja Roberto, bija miruši koraļļi, tāpat kā miris bija to kurtizāņu tikums, kuru lūpām libertīni veltīja šo nepamatoto salīdzinājumu. Un rifā, protams, bija arī miruši koraļļi, un tieši tie savainoja katru, kurš mēģināja šos akmeņus aizskart. Taču mirušie nebija nekas salīdzinājumā ar dzīvajiem, kas bija kā lai saka zemūdens ziedi, anemones, hiacintes, gundegas, ligustri, lefkojas, bet, nē, arī šāds salīdzinājums neko nepasaka tās bija pangu, punu, vijumu, skrudzeļu, sprogu, dīgstu, dzietu, ogu, pumpuru un seržu dzīres -, tomēr nē, tie bija pavisam kas cits, kustīgi, koši kā Armīdas dārzs, un vienlaikus tie atdarināja visus lauku, dārzu un mežu augus, sākot ar gurķiem un beidzot ar murķeļiem un virziņkāpostiem…

Tēvs Kaspars koraļļus bija redzējis arī agrāk un citur, pateicoties īpašam rīkam, ko darinājis kāds viņa ordeņa brālis (un viņš aizsteidzās uz savu kajīti, parakņājās kādā lādē un sameklēja šo noderīgo izgudrojumu): tā bija tāda kā ādas maska, kam priekšpusē ietaisīts liels acu stikls, bet pakauša daļa apmalota ar stiprinājumiem un aprīkota ar saitēm tā, lai masku varētu piesaitēt pie sejas un tā cieši piegultu zodam un pierei. Vajadzēja tikai laivu ar plakanu dibenu, kas neķertos aiz rifa zemūdens radzēm, un tad, pārkaroties pār laivas malu tik zemu, ka seja pieskaras ūdenim, varēja ielūkoties līdz pašam dziļumam kurpretī, iegremdējoties ūdenī ar kailu galvu, sāļais ūdens svilināja acis un nekas īsti nebija saredzams.

Tēvs Kaspars uzskatīja, ka šo ierīci ko viņš dēvēja par Perspicillum, Acstiklu vai Persona Vitrea (proti, par stikla masku, kas nevis apslēpj, bet atklāj) varētu izmantot arī cilvēks, kas prastu peldēt starp klintīm. Agrāk vai vēlāk ūdens, protams, iesprauktos arī maskas iekšpusē, taču vismaz kādu brīdi, aizturot elpu, varētu skatīties un redzēt zem ūdens. Pēc tam vajadzētu iznirt, izliet no maskas ūdeni un sākt visu no gala.

"Ja tu peldēt iemācies, tu to visu redzēt vari," Kaspars teica Roberto. Un Roberto mēdīdamies atšāva: "Ja es peldēt iemācos, pārvēršos par blašķi, kas pa ūdens virsu iet." Bet patiesībā viņam kremta, ka viņš nekādi nevar aizkļūt līdz Salai.

Un vēl, un vēl, nelikās mierā tēvs Kaspars, uz Salas ir Liesmu Dūja.

"Liesmu Dūja? Kas tā tāda?" jautāja Roberto, un mums šķiet, ka viņa balsī skanēja pārmērīgs satraukums. It kā Sala jau kopš sākta gala būtu viņam solījusi noslēpumainu simbolu, kas tikai tagad pēkšņi būtu gaiši iemirdzējies.

Tēvs Kaspars skaidroja, ka ir grūti aprakstīt šī putna skaistumu un, lai par to runātu, tas jāredz pašam savām acīm. Viņš to ar tālskati bija samanījis jau pirmajā dienā pēc ierašanās. Un iztālēm šķitis, ka nokaitēta zelta lode, zeltainas uguns kamols no augstāko koku galotnēm traucas debesīs. Ticis krastā, viņš par šo putnu tūliņ gribējis zināt ko vairāk un licis matrožiem to atrast.

Ilgi vajadzēja meklēt un sēdēt slēpņos, līdz izdevās noskaidrot, kuros kokos tas mājo. Putns izdeva īpatnējas skaņas, kas atgādina mēles klakšķināšanu pret aukslējām. Un tēvs Kaspars atklāja, ka putns atsaucas, ja viņš šādus klakšķus mēģina atdarināt ar muti vai pirkstiem, un dažu reizi viņam pat izdevās to saskatīt pārlidojumos no zara uz zaru.

Viņš atgriezās slēpnī atkal un atkal, paņēmis līdzi tālskati, un vismaz vienu reizi viņam putnu izdevās apskatīt jo labi, kad tas sēdēja gandrīz nekustīgi: galva bija tumšā olīvu zaļumā, nē, drīzāk sparģeļu zaļa, un tādas pašas arī kājas, bet knābis bija lucernas zaļš, un šis zaļums līdzīgi kā maska no knābja stiepās visriņķī acij, kura atgādināja dzeltenu kukurūzas graudu un kurā melni dzirkstīja zīlīte. Pakaklē bija neliels zeltains laukums, un tieši tāpat zeltā vizēja spārnu gali, bet ķermenis no krūtīm līdz pat astei, kur spalvas šķita tik smalkas un zīžainas kā sievietes mati, bija kā lai pasaka? nē, sarkans nav piemērots vārds…

Sārts, sārtens, pasarkans, sarkanots, rožains, rozīgs vai rožsārts, minēja Roberto. Nein, nein, aizkaitināts sauca pretī tēvs Kaspars. Un Roberto: zemeņsarkans, ģerānijsārts, aveņrozā, ķirškrāsas, redīsrozīgs; tāds kā īleksa ogas, kā sarkankrūtīša krūtis, kā sarkanrīklītes rīkle, kā stārķa kājas, kā dzeņa pavēdere… Nu nē taču, nē, nepadevās tēvs Kaspars, cīkstēdamies gan ar dzimto, gan citām valodām un nekādi nevarēdams atrast piemērotus vārdus. Bet beigu beigās, spriežot pēc apkopojuma, ko vēlāk pieraksta Roberto (lai arī nevar saprast, kurš putnam veltījis visjūsmīgākos

apzīmējumus informators vai informējamais), viņi vienojās, ka šī dūja ir pomerances košumā, žilbi oranža kā saldi rūgtais apelsīns, spilgta kā spārnota saule, īsāk sakot, ikvienam, kurš to ieraudzītu pret baltām debesīm, liktos, ka rītausma iesviež sniegā granātābolu. Bet, saules gaismā lidinoties, šis putns zaigoja krāšņāk par ķerubu!

Un šis pomeranču krāsas putns, teica tēvs Kaspars, nevar dzīvot nekur citur kā vienīgi uz Zālamana salas, jo tieši šī diženā ķēniņa Dziesmu dziesmā ir runāts par dūju, kas paceļas spārnos kā rītausma, starojoša kā saule, terribilis ut castrorum acies ordinata. Un tās spārni, kā teikts kādā psalmā, ir klāti ar sudrabu, un spalvas ar zaļu zeltu.

Un kopā ar šo putnu tēvs Kaspars bija redzējis arī citu, tam ļoti līdzīgu, taču tā spalvas bija nevis pomeranču oranžīgajā sārtumā, bet gan zilzaļas, un, spriežot pēc tā, ka abi parasti sēdēja kopā uz viena zara, tie droši vien bija tēviņš un mātīte. To, ka putni visdrīzāk ir no baložu un dūju kārtas, liecināja viņu apveidi un arī biežā ūbošana. Kurš no abiem bija tēviņš, to gan bija grūti pateikt, turklāt matrožiem tēvs Kaspars bija piekodinājis šos putnus nenogalināt.

Roberto jautāja, cik daudz tādu dūju varētu būt uz Salas. Un tēvs Kaspars, kurš katru reizi bija redzējis pretī mākoņiem šaujamies tikai vienu zeltainu kamolu vai arī novērojis augstajos zaros sēžam tikai vienu putnu pāri, atteica, ka esot pat ļoti iespējams, ka tur mājo tikai divas dūjas, no kurām pomeranču krāsā ir viena vienīgā. Un šāds pieņēmums Roberto lika vēl neprātīgāk ilgoties pēc šī retā skaistuma, kas, ja vien patiesi gaidīja viņu, tad allaž gaidīja jau kopš iepriekšējās dienas.

Starp citu, ja vien Roberto vēlētos, apgalvoja tēvs Kaspars, viņam vajadzētu vien pacietīgi pavadīt stundu stundas ar tālskati rokās un viņš putnu noteikti ieraudzītu arī no kuģa. Vajadzētu tikai noņemt tās melni aizkvēpinātās brilles. Izdzirdis Roberto atbildi, ka acu sāpes viņam tā rīkoties neļauj, jezuīts izmeta dažas nicīgas piezīmes par vārgu jaunkundžu slimībām un ieteica viņam lietot zāles, ar kurām bija ārstējis savu buboni (Spiritus, Olea, Flores).

*     * *

No pierakstiem nekļūst skaidrs, vai Roberto tiešām šo dziedēkli lietoja vai varbūt tomēr pamazītēm radinājās skatīties pasaulē bez acenēm sākumā rītausmā un saulrietā, un tad jau arī gaišā dienas laikā; tāpat arī nav skaidrs, vai viņš acis vēl slēpa aiz stikliem, kad kā drīz redzēsim mēģināja iemācīties peldēt; katrā ziņā acu vaina vairs ne reizi netiek pieminēta, lai attaisnotu kārtējo bēgšanu vai izvairību. Tā nu varam visai pamatoti pieņemt, ka Roberto mazpamazām varbūt balzamiskā gaisa vai jūras ūdens dziedinošo spēku iespaidā izveseļojās no īstas vai iedomātas kaites, kas viņu uz vairāk nekā desmit gadiem bija padarījusi par vilkatim līdzīgu nakts iemītnieku (ja vien lasītājs nevēlas aizrādīt, ka es pats, sākot no šī brīža romāna vajadzībām, gribu paturēt Roberto uz klāja augām dienām un tāpēc, neatradis viņa piezīmēs neko, kas runātu tam pretī, ar valdonīgu aroganci atbrīvoju viņu no visām ligām).

Bet varbūt Roberto vēlējās izveseļoties, lai par katru cenu ieraudzītu dūju. Un skaidrs, ka viņš tūliņ pat ar tālskati rokās būtu pieplacis margsienai, lai vērotu koku galotnes, ja vien viņa uzmanību nenovērstu cits neatrisināts jautājums.

Kad Salas un tās bagātību apraksts bija galā, tēvs Kaspars izteica spriedumu, ka tik daudz brīnumaini daiļu lietu var atrasties tikai un vienīgi uz antipodu meridiāna. Uz ko Roberto atbildēja: "Bet, godātais tēvs, jūs man stāstījāt, ka Specula Melitensis jums apstiprināja, ka patiešām esat uz antipodu meridiāna, un es tam ticu. Taču jūs nebraukājāt no salas uz salu, uz katras no tām sliedams augšā Specula, nē, jūs savu ierīci uzstādījāt tikai šeit. Un tātad tā vai citādi, vēl pirms apstiprinājumu bija sniegusi Specula, jūs jau bijāt pārliecināts, ka esat atradis meklēto garuma grādu!"

"Tu ļoti pareizi domā. Ja es šurp atbraucu un nezināju, ka šejiene tā īsta šejiene ir, es nemaz zināt nevarēju, ka šeitan esmu. Tūlīt tev izskaidroju. Tā kā es zināju, ka Specula tas vienīgs pareizs rīks ir, man vajadzēja citus nepareizus rīkus brūķēt, lai tai vietā attaptu, kur to pareizu rīku izprovēt var. Un tā es darīju."

23. DAŽĀDAS UN MĀKSLĪGAS MAŠĪNAS

Tā kā Roberto izrādīja neticību un paģērēja uzskaitīt, kuri nepareizie rīki un paņēmieni garuma grādu noteikšanai tikuši izmantoti un tieši cik nepareizi un nederīgi tie bijuši, tēvs Kaspars savu skaidrojumu iesāka ar vārdiem, ka šie paņēmieni esot cits par citu nepareizāki, ja tos izmanto katru atsevišķi, taču, ja ņem tos visus kopā, tad to nepareizie rezultāti savstarpēji līdzsvarojas un katra atsevišķie trūkumi izlīdzinās. "Un tā est mathematica!"

Protams, pēc neskaitāmām nobrauktām jūdzēm pulkstenis vairs precīzi nerāda ceļojuma sākumpunkta laiku. Taču, ja pulksteņu ir daudz, kā Roberto jau ir redzējis uz Dafnes, un tie ir visdažādākie, turklāt daži izgatavoti ar īpašu rūpību un tieši šādam mērķim? Vajag tikai salīdzināt to neprecīzos laika rādījumus, katru dienu ikviena spriedumus sastatīt ar pārējo viedokli, un var tikt pie visai precīziem datiem.

Un taci vēl laga jeb kuģelis? Parastās lagas necik labi un precīzi nedarbojas, taču, rau, kādu lagu uzkonstruējis tēvs Kaspars pats: kastīte ar diviem vertikāliem stienīšiem, no kuriem viens ritināja vaļā, bet otrs ritināja kopā noteikta garuma auklu, kas atbilda noteiktam nobrauktu jūdžu skaitam; saritinošajam stienītim galā bija pierikotas daudzas lāpstiņas, kas griezās gluži kā vējdzirnavu spārni, pakļaujoties tiem pašiem vējiem, kas pūta kuģa burās, vēji grieza lāpstiņas ātrāk vai lēnāk un attiecīgi vairāk vai mazāk saritināja kopā auklu, un tās saritināšanās bija atkarīga arī no vēju pūsmas tiešākā vai šķērseniskākā virziena, un tādējādi tika ierēķinātas arī novirzes no kursa vai kreicēšana pret vēju. Paņēmiens, kas nekādi nebija atzīstams par pilnīgi drošu, tomēr gluži labs, ja rezultāti tiek salīdzināti ar citādiem mērījumiem.

Un mēness aptumsumi? Skaidrs, ka, novērojot tos no braucoša kuģa, izceļas vieni vienīgi pārpratumi un kļūdas. Bet kas ir sakāms par tiem, kuri novēroti no sauszemes?

"Mums vajaga daudzus vērotājus un daudzās pasaules vietās nolikt, un tādus, kas ar prieku tam lielākam Dieva godam strādāt gatavi iraid, ne otram kaitēt un savu slavu vairot. Klausies: 1612. gada astotā novemberī Makao visugodāts pater lulius de Alessis konstatierē eklipsi no astoņi trīsdesmit vakarā līdz vienpadsmit trīsdesmit. Un visugodāts pater Carolus Spinola ziņo, ka to pašu eklipsi viņš tai vakarā Nangasaki, Japonijā no deviņi trīsdesmit vēro. Un pater Christophorus Schneider to pašu eklipsi redz Ingolštatē piecos pēc pusdienas. Vienas štundes differentia nozīmē piecpadsmit meridjana grādi, ergo tieši tāds attālums starp Makao un Nangasaki ir, piecpadsmit, nevis sešpadsmit grādi, kā tas Blau apgalvo. Verstanden? Dabiski, tādiem pētījumiem migla un mākoņi neder, pareizus horologia vajaga, initium totalis immersionis garām palaist jāsargas, pareizs mērs starp initium et finis eclipsis jāatron, tie starpposmi, kad tie plankumi satumst, jāuzmana, et cetera. Ja tās vietas tālu viena no otras ronas, tad maza kļūda lielu differetitia netaisa, tak, ja vietas proximi iraid, tad differentia liela ronas."

Lieki neuzsvērsim, ka, manuprāt, par attālumu starp Makao un Nagasaki vairāk taisnības bija Blauam, nevis tēvam Kasparam (un tas parāda, cik sarežģīts patiesi tolaik bija garuma grādu jautājums), taču te, lūk, mēs redzam, kādā veidā jezuīti, savācot un sasaistot kopā savu misionāru brāļu novērojumus, spēja izveidot Horologium Catholicum, kura nosaukums nozīmēja nevis to, ka šis pulkstenis būtu īpaši uzticīgs pāvestam, bet gan to, ka tas bija universāls. Patiesībā tā bija sava veida planisfēra, kurā atzīmētas visas Sadraudzības mītnes no Romas līdz pašām tālākajām zināmās pasaules robežām, un ikkatrai no šīm vietām bija norādīts vietējais laiks. Un tādējādi, skaidroja tēvs Kaspars, viņam pašam nemaz nav vajadzējis rēķināt laiku no ceļojuma sākuma, rūpīgi to uzmanīt vajadzējis tikai pēc pēdējā kristīgās pasaules sargposteņa, kura ģeogrāfiskais garums ir droši zināms. Un arī tāpēc kļūdīšanās iespēja ievērojami saruka, bet starp daudzajām apstāšanās vietām varēja izmantot arī tās

metodes, kas nedeva absolūti uzticamus rezultātus, tādas kā aprēķinus pēc magnētiskās adatas novirzēm vai pēc mēness plankumiem.

Par laimi, viņa Sadraudzības brāļi jau patiešām bija atrodami visā pasaulē, no Pernambuku līdz Goai, no Mindanao līdz Portus Sandi Thomae, un, ja vēji liedza piestāt vienā ostā, turpat netālu bija cita. Piemēram, Makao, ah, Makao, šo piedzīvojumu atceroties, tēva Kaspara seja sadrūma. Tolaik šī osta piederēja portugāļiem (ķīnieši dēvēja eiropiešus par gardeguņiem tieši tāpēc, ka pirmie šajos krastos bija izsēdušies portugāļi, kuriem deguni no tiesas ir gari, un tādi paši gardeguņi bija arī viņiem līdzi atkuģojušie jezuīti). Un Makao bija baltu un zilu cietokšņu vainags uz pakalna, un visus šos cietokšņus kontrolēja jezuītu tēvi, kas bija spiesti nodarboties arī ar militārām lietām, jo pilsētu nemitīgi apdraudēja holandiešu ķeceri.

Tēvs Kaspars bija nolēmis iegriezties Makao, kur uzturējās arī kāds viņam pazīstams un astronomijas lietās īpaši zinošs ordeņbrālis, taču bija piemirsis, ka kuģo ar holandiešu flītu.

Un kā gan rīkojās Makao krietnie jezuīti? Pamanījuši jūrāblieza vaļā ar lielgabaliem un kulevrinām. Velti tēvs Kaspars stāvēja priekšgalā un vicinājās ar rokām, velti lika nekavējoties uzvilkt mastā Sadraudzības karogu! Tie nolādētie Makao gardeguņi, kuri taču bija viņa paša ordeņa brāļi, kara tvaiku apmāti un uz svētīgu slaktiņu noskaņojušies, ne izmisušo jezuītu, ne viņa karogu nemaz nepamanīja, un lodes turpināja krist ūdenī visapkārt Dafnei. Tā bija īsta Dieva žēlastība, ka kuģim izdevās uzvilkt vajadzīgās buras, pagriezties un aizbēgt atklātos ūdeņos, kamēr kapteinis savā luterāņu valodā raidīja rupjus lāstus neldzīgajiem jezuītu tēviem. Un šoreiz velna luterānim bija taisnība: nav šaubu, ka ir svētīgs darbs nolaist uz grunti holandiešu kuģi, tak ne jau tad, kad uz klāja ir jezuīts.

Par laimi, nebija grūti atrast citas misijas un pat ne pārmērīgi tālu, tā nu Dafne uzņēma kursu uz daudz viesmīlīgāko Mindanao. Tādējādi viņi posmu pa posmam bija rūpīgi kontrolējuši garuma grādus (un atļaušos piebilst, ka Dievs vien zina, kā viņi to darīja, ja jau nonāca sprīdi no Austrālijas, zaudējuši ikkatru atskaites punktu).

"Et hora mums vajaga novissima expйrimenta taisīt, per clarissime etevidenter pierādīt, ka uz simt astoņdesmita meridjana esam. Citādi tie mani brāļi no Romas kollēgiuma domā, kas es viens muļķis esmu."

"Jaunus eksperimentus?" pārjautāja Roberto. "Vai tad jūs tikko neteicāt, ka Spйcula jums jau sniedza pilnīgu pārliecību, ka atrodaties uz simt astoņdesmitā meridiāna un iepretī Zālamana salai?"

Jā, atbildēja jezuīts, viņš patiesi esot pārliecināts; viņš esot sastatījis jo daudzus nepilnīgus paņēmienus un izgudrojis vēl citus jaunus, un tik daudzu vāju un nepilnīgu paņēmienu kopums nenovēršami dod stingru un drošu pārliecību, tieši tāpat, kā tas notiek ar Dieva esamības pierādījumu ar consensus gentium, jo, lai gan Dievam tic neskaitāmi cilvēki, kas katrs atsevišķi var kļūdīties, nav tomēr iespējams, ka savā ticībā kļūdās it visi no Āfrikas mežiem līdz Ķīnas tuksnešiem. Un tā mēs ticam saules un mēness, un pārējo planētu kustībai vai strutenēs ieslēptajiem spēkiem, vai tam, ka zemes centrā kvēlo apakšzemes uguns; gadu tūkstošiem cilvēki tam ir ticējuši un, tam ticēdami, ir spējuši izdzīvot uz šī planētas un tikt pie labiem augļiem un guvumiem, lasot lielo dabas grāmatu. Tomēr tik dižens atklājums kā šis ir jāapstiprina arī ar daudziem citiem pierādījumiem, lai pat vislielākie skeptiķi padotos acīm redzamā priekšā.

Turklāt ar zinātni jānodarbojas ne vien aiz mīlestības pret zināšanām, bet arī cenšoties pievērst zinībām savus tuvākos. Tāpēc, ņemot vērā, ka tēvam Kasparam pašam bijis tik grūti atrast pareizo meridiānu, viņa pienākums ir atrast tam apstiprinājumu arī ar vieglāk izmantojamiem paņēmieniem, gādājot, lai šī gudrība kļūtu par visu ļaužu īpašumu, "vai vismaz piederētu mūsu kristīgiem brāļiem, pareizāk, katoļu brāļiem, jo labāk būtu, ka tie ķecerīgi holandieši un angļi un kur nu vēl tie Morāvijas bezdievji šos noslēpumus nekad neuzzin."

Un no visām metodēm garuma grādu noteikšanai viņš par pilnīgi drošām tagad uzskatīja divas. Pirmā no tām, piemērota tikai stingrai cietzemei, bija tas jau daudz pieminētais pētniecības dārgums, kas dēvējams par Spйcula Melitensis; otrs paņēmiens bija derīgs arī novērojumiem jūrā, un tam bija nepieciešams Instrumentam Arcetricum, ierīce, kas guļot lejā zem klāja un vēl neesot tikusi izmantota, jo vispirms vajadzējis tikt pie

pilnīgas pārliecības par savu atrašanās vietu ar Specula palīdzību, bet tad skatīties, vai arī Instrumentum to apstiprinās, lai nekādām šaubām vairs nebūtu pamata.

Šo eksperimentu tēvs Kaspars būtu paveicis jau pirms krietna laika, ja vien nebūtu noticis, kas notika. Bet nu bija pienācis īstais laiks, un pie darba bija jāķeras tieši šajā naktī: to apliecināja debesis un efemerīdas.

Kas un kāds bija Instrumentum Arcetricum? Tas bija rīks, kuru pirms daudziem gadiem jau bija priekšvēstījis Galilejs, bet, lūk, tikai priekšvēstījis, stāstījis par to, taču neīstenojis. Un, kad Roberto jautāja, vai šis Galilejs ir tas pats, kurš izteica dedzīgi nosodīto hipotēzi par zemes kustību, tēvs Kaspars atbildēja, ka jā, kad šis Galilejs jaucās metafizikā un Svēto Rakstu jautājumos, tad sarunāja nelāgas lietas, taču kā mehāniķis viņš bija dižens un atjautīgs vīrs. Un uz jautājumu, vai neceļas nekāds ļaunums, izmantojot Baznīcas nosodīta vīra idejas, jezuīts atbildēja, ka Dieva goda vairošanai drīkst izmantot arī ķeceru domas, ja tās pašas par sevi nav ķecerīgas. Un patiešām, kāpēc gan lai tēvs Kaspars, kurš apkopoja un lika lietā visas pastāvošās metodes, nevienai īsti neuzticēdamies, toties gūdams labumu no to strīdīgā sastatījuma, neizmantotu šim mērķim arī Galileja paņēmienu?!

Patiesībā, strādājot zinātnes un ticības labā, vajadzēja pasteigties Galileja ideju izmantot pēc iespējas drīz; Galilejs pats jau bija mēģinājis to pārdot holandiešiem, un tā bija īsta laime, ka šie luteriskie bezdievji, tieši tāpat kā spāņi desmit gadus agrāk, viņam nebija uzticējušies.

Galilejs, ņēmis par pamatu kādu caurcaurēm pareizu domu, izvedināja no tās ērmotu slēdzienu un pielietojumu; proti, viņš nozaga flāmiem tālskata ideju (viņi šo rīku izmantoja tikai ostās kuģu vērošanai) un pavērsa šo rīku pret debesīm. Un tur, starp daudzām citām lietām, ko tēvam Kasparam nenāca ne prātā apšaubīt, viņš bija atklājis, ka Jupiteram jeb Jovis, kā viņš to dēvēja, ir četri pavadoņi, proti, itin kā četri mēneši, ko neviens cilvēks kopš pasaules radīšanas līdz tai dienai nekad agrāk nebija redzējis. Četras mazas zvaigznītes, kas riņķoja tam apkārt, kamēr Jupiters pats griezās ap sauli, un, kā redzēsim, fakts, ka Jupiters griežas ap sauli, tēvam Kasparam šķita gluži pieņemams, ja vien zeme tiek likta mierā.

Tas, ka mūsu mēness laiku pa laikam aptumst, ieiedams zemes ēnā, ir visiem zināms, un tieši tāpat visi astronomi jau iepriekš zina, kad mēness aptumsumi notiks, jo šajā ziņā var uzticēties zvaigžņu tabulām jeb efemerīdām. Tā nu nav ko brīnīties, ka arī Jupitera mēnešiem ir savi aptumsumi. Pareizāk vismaz no mūsu skatpunkta raugoties -, tie ir divējādi: īstie aptumsumi un tā sauktās okultācijas jeb aizklāšanās.

Jo, raugi, mūsu mēness pazūd skatienam, kad zeme nostājas starp to un sauli, bet Jupitera satelīti pazūd mūsu acīm divreiz aizgājuši aiz šīs planētas un aizgājuši tai priekšā un pilnībā saplūduši ar tās gaismu, bet ar labu tālskati lieliski var sekot līdzi tam, kā šie mēneši parādās un pazūd. Turklāt Jupitera pavadoņu vērošanai piemīt vēl kāda priekšrocība: mūsu mēness aptumsumi notiek gaužām reti un turpinās lēnām un ilgi, turpretī Jupitera pavadoņu aptumsumi norit bieži un strauji.

Tagad pieņemsim, ka ikviena pavadoņa aptumsuma laiks stundās un minūtēs (ikviens no tiem pārvietojas pa atšķirīga lieluma orbītu) uz kāda konkrēta meridiāna ir precīzi noskaidrots un ierakstīts arī uzticamās efemerīdu tabulās; nu tikai vajag spēt noteikt precīzu pulksteņa laiku, kad aptumsums ir novērojams uz tā (nezināmā) meridiāna, uz kura atrodas vērotājs, bet tālākos aprēķinus izdarīt ir pavisam viegli, un attiecīgi tā var noskaidrot novērošanas punkta garuma grādu.

Protams, pastāvēja arī šādi tādi mazsvarīgi apgrūtinājumi, taču par tiem nebija vērts runāt ar profānu; galvenais bija tas, ka ikvienam labam rēķinātājam šīs aplēses izdotos, ja vien viņa rīcībā būtu precīza laika mērīšanas ierīce, proti, perpendiculum jeb Horologium Oscillatorium, jeb svārsta pulkstenis, kas absolūti precīzi spēj izmērīt arī vienas sekundes atšķirību. Tāpat šādam rēķinātājam būtu nepieciešami divi parasti pulksteņi, kuri uzticami rādītu, kad novērojamā parādība sākas un beidzas gan uz attiecīgā novērojuma meridiāna, gan uz Dzelzs salas meridiāna; tāpat viņam vajadzētu spēt ar sinusu tabulas palīdzību aprēķināt leņķi, ko acīs veido novērojamie ķermeņi, leņķi, kurš ja to uztver kā pulksteņa rādītāju pozīciju minūtēs un sekundēs izteiktu attālumu starp abiem debesu ķermeņiem un attiecīgi tā pakāpeniskās izmaiņas.

Bet te vēlreiz jāuzsver, ka vajadzīgas labas efemeridas, kādas vecais un slimais Galilejs nejaudāja pabeigt, taču tēva Kaspara ordeņbrāļi, kuri savas prasmes jau bija apliecinājuši, rēķinot mēness aptumsumus, šādas perfektas tabulas gan sastādīja.

Kādas tad bija šīs metodes lielākās neērtības, pret kurām tik nīgri iebilda Galileja pretinieki? Vai galvenais traucēklis bija tas, ka šos novērojumus nevarēja veikt ar neapbruņotu aci un bija nepieciešams labs tālskatis vai teleskops, kā tādus rīkus pēdējā laikā pasākts saukt? Un tēvam Kasparam viens tāds esot, turklāt tik labs, par kādu Galilejs nevarējis ne sapņot. Vai iebildumi bija pret to, ka šādi aprēķini nav pa spēkam jūrniekiem? Bet pārējās garumu rēķināšanas metodes izņemot varbūt vienīgi lagu bija tik sarežģītas, ka uz kuģa vajadzēja vadāt līdzi astronomu! Un, ja jau kapteiņi bija iemācījušies lietot astrolābiju, kas taču arī nebija kuram katram saprotama ierīce, tad gan jau viņi iemācīsies rīkoties arī ar tālskati.

Bet, iebilda piekasīgākie pedanti, tik smalkus novērojumus, kam nepieciešama vislielākā precizitāte, varbūt var veikt uz sauszemes, taču ne jau uz kustīga kuģa, kur neviens nespēj noturēt tālskati pavērstu pret debesu ķermeni, kas ar neapbruņotu aci nemaz nav saskatāms… Bet, lūk, tēvs Kaspars ir šeit, lai pierādītu, ka vajag vien drusku veiklības un šādus novērojumus var veikt arī uz kuģa, kas nemitīgi šūpojas.

Visbeidzot daži spāņi bija aizrādījuši, ka Jupitera pavadoņu aptumsumi nav novērojami ne gaišā dienas laikā, ne vētrainās naktīs. "Kazi šie domā, ka pietiek rokas sasist, lai illico ct immediale viena mēness eklipse pie tām debesīm ar reizi parādītos?" sašutumam ļāvās tēvs Kaspars. Un kur gan teikts, ka šādi novērojumi būtu jāveic visu laiku un katru nakti? Katrs, kurš ir kuģojis no vienām Indijām uz otrām, zina, ka garuma grādus rēķināt nav nepieciešams biežāk kā platuma grādus, un arī platumu ne ar astrolābiju, ne ar grādštoku nevar aprēķināt, ja jūra ir stipri bangaina. Tāpēc pilnīgi pietiktu, ja to sasodīto garumu noteiktu reizi divās vai trijās dienās, bet pa starpām tikai rēķinātu aizritējušo laiku un nobraukto attālumu, kam der tā pati vecā un pierastā laga. Taču līdz šim kuģotāji arī mēnešiem ilgos braucienos lielākoties ir darbojušies tikai

ar šiem ierasatajiem paņēmieniem. "Tie man atgādina," sašutis teica krietnais jezuīts, "tādu cilvēku, kas, pie liela bada un trūkuma būdams, no tevis vienu grozu ar maizi dabū, tak nevis paldies pasaka, bet žēlojas, ka tu uz tā viņa galda vienu ceptu cūku vai zaķi nolicis neesi. Donnerwetter! Vai tad tu met jūrā tos kuģa lielgabalus tikai tāpēc, ka zini, ka katras deviņdesmit lodes no simta tikai vienu plunkš ūdenī taisīs?"

Un nu vajadzēja sagatavoties eksperimentam, kas bija veicams tieši tādā vakarā, kāds solījās būt šis, astronomiski piemērotā, ar skaidrām debesīm, bet mēreni viļņotu jūru. Jo, kā skaidroja tēvs Kaspars, ja šos novērojumus veiktu pilnīgā bezvējā, tad nebūtu nekādas atšķirības no to izdarīšanas uz sauszemes, kas nešaubīgi dotu labus rezultātus. Taču eksperimenta laikā bija jārada šķitums, ka vējš ir pierimis uz kuģa, kas šūpojies gan gareniski, gan šķērseniski.

Pirmām kārtām starp visiem pulksteņiem, kam pēdējās dienās tik stipri bija darīts pāri, vajadzēja atrast kādu, kurš vēl pienācīgi darbotos. Un šajā veiksmīgajā gadījumā divus pulksteņus nemaz nevajadzēja, pilnīgi pietika ar vienu: tas pēc precīziem mērījumiem bija jānoregulē atbilstoši vietējam laikam (kas tika izdarīts), bet, tā kā nebija šaubu, ka kuģis stāv uz antipodu meridiāna, nebija nekādas vajadzības pēc otra pulksteņa, kas rādītu Dzelzs salas laiku. Pietika ar zināšanu, ka starp abām vietām ir tieši divpadsmit stundu atšķirība. Pusnakts šeit, pusdienlaiks tur.

Labi apdomājot gan šķiet, ka šī sprieduma pamatā ir circulus vitiosus. To, ka kuģis atrodas uz antipodu meridiāna, vajadzēja pierādīt ar šo eksperimentu, nevis pieņemt par tā izejas punktu. Taču tēvs Kaspars bija tik pārliecināts par saviem iepriekšējiem novērojumiem, ka vēlējās vienīgi gūt tiem papildu apstiprinājumu. Turklāt, iespējams, pēc visām lielajām jukām uz kuģa vairs nebija neviena pulksteņa, kas rādītu laiku zemeslodes pretējā pusē, un tā vai citādi šo kavēkli vajadzēja pārvarēt. Un Roberto nemaz nebija tik vērīgs, lai šo loģikas kļūdu ievērotu.

"Kad es los saku, tu laiku skaties un pieraksti. Un tad uzreizi pa perpendikulu sit."

Perpendikula pamats bija neliels metāla karkass, no kura kā no karātavu šķērskoka lejup tiecās vara stienītis, kam galā bija apaļš svārsts. Šī

svārsta kustības zemākajā punktā bija līmenisks ritenis, kurā bija iegriezti zobiņi, un šie zobi bija veidoti tā, ka viens sāns tiem bija stūrains un izvirzīts augšup no riteņa, bet otrs sāns slīpens un noliekts. Staigādams pārmaiņus šurpu turpu, svārsts ar smailu izvirzījumu iekustināja mazu atskabargu, kura savukārt, svārstam uz vienu pusi ejot, aizskāra riņķa zobu augšup paliektos sānus un pavirzīja riteni uz priekšu, bet, svārstam nākot atpakaļ, noslīdēja pa zoba slīpajiem sāniem, un ritenis tālāk nebīdījās. Zobiņi bija iezīmēti ar cipariem, tādējādi, kad svārsts apstājās, varēja saskaitīt pārbīdīto ierobu skaitu un attiecīgi sarēķināt, cik daudz laika vienību ir aizritējis.

"Tā tev katru reizi viens, divi, trīs et cetera skaitīt nevajaga, bet tikai beigās, kad es sufficit saku, to perpendikulu apturēt. Un viss. Verstanden? Un tad raksti, cik zobu. Tad skaties horologium un raksti, ka tik un tik rāda. Un, kad es atkal los saku, tu atkal tā stipri to perpendikulu pagrūd, un tas jaunas oscillationes sāk. Tik vienkārši, ka mazs parvulus to darīt spēj."

Skaidrs, ka šis nebija nekāds dižais perpendiculum, to tēvs Kaspars apzinājās; bet taisni tolaik bija aizsākušās plašas diskusijas par šādām ietaisēm un nebija šaubu, ka drīz vien tās kļūs daudz pilnīgākas.

"Tā difficillima lieta ir, un mums daudz vēl mācīties vajaga, bet, ja Dievs wetten kā to saka? tās derības slēgt aizliedzis nebūtu, tad es tagad vienu tādu derību slēgtu, ka nākotnē visi ar perpendicula tos garumus un citus phaenomena meklēs. Bet dikti difЯcile tas uz kuģa darāms ir, un tev liela attentione šim darbam jāpieliek."

Tēvs Kaspars izrīkoja Roberto aizgādāt abas ierīces, kā arī visu rakstīšanai nepieciešamo uz kvarteklāja, kas bija visa kuģa augstākais novērošanas punkts, savukārt pats apņēmās tur uzstādīt Instrumentum Arcetricum. No tā sauktās sausiņtelpas viņi kopīgiem spēkiem uzstiepa uz pūpes tos rīkus, ko Roberto tur lejā bija ievērojis tolaik, kad dzina pēdas Iebrucējam. Tie visi bija gluži viegli un ērti pārvietojami, izņemot metāla vannu, kuras stiepšanu līdz klājam pavadīja skaļas lamas, un pirmajā brīdī tā drīzāk izskatījās pēc bezcerīgas stīvēšanās, jo trauks bija pārāk liels un strēga šaurajās kāpnēs. Taču tagad, kad bija pienācis laiks īstenot

ilgi lolotu ieceri, sausenā un izmērējušā tēva Kaspara fiziskais spars piepeši vairs necik neatpalika no viņa gribasspēka.

Gandrīz bez Roberto palīdzības, bruņojies ar īpašu rīku uzgriežņu pievilkšanai, viņš sastellēja kopā statni no dzelzs stieņiem un puslokiem, un, kad viss bija saskrūvēts kopā, izrādījās, ka ir izveidojies riņķveida balsts, pie kura aiz apmales gredzeniem tika nostiprināts apaļais audekls, un tādējādi pašās beigās bija dabūts gatavs kas līdzīgs milzīgai bļodai jeb puslodei ar aptuveni divu metru caurmēru. Šo audekla bļodu vajadzēja kārtīgi nodarvot, lai cauri nesūktos nelāgi smirdošā eļļa, kuru Roberto šai tvertnē vajadzēja sapildīt no trim podiem. Kad viņš uzdrošinājās pažēloties par neciešamo smaku, tēvs Kaspars, nesatricināmi mierīgs kā kapuciešu mūks, atteica, ka tai eļļā jau nevajadzēšot cept sīpolus.

“Kam tad tā vajadzīga?"

"Provēsim tai mazā jūrā vienu mazu kuģi ielaist," jezuīts atteica un aicināja Roberto palīdzēt ievietot lielajā audekla bļodā apaļo metāla vannu, kam bija gandrīz plakans dibens un kas diametrā bija tikai nedaudz mazāka par lielo darvotā audekla trauku. "Vai esi dzirdējis, ka jūru ar gludu elji salīdzina? Tad nu skaties un redzi, kuģis pa kreisi sasveras un tā liela trauka elje pa labi aiziet, et vice vērsa, vismaz tā izskatās, jo patiesībā elje immer savu aequlibrium saglabā, un ne ceļas, ne krīt, un immer tam horizontam paralēla iraid. Tāpat būtu, ja tai traukā ūdens būtu liets, taču iekš eljes tas mazāks trauks kā pa jūru pilnīgā štillē peld. Un vienu tādu mazu experimentum es jau Romā taisīju, tik ar diviem mazākiem traukiem, kur vienā ūdens un otrā smiltis bija. Un tajās smiltīs es vienu stieni iespraudu, un tad to mazu trauku tai lielā peldēt liku; un, kad es to lielu trauku kustināju, tas stienis mazākā traukā taisni stāvēja, nevis šķībi kā tie Boloņas torņi!"

"Wunderbarl" daudzvalodībai pielāgojies, teica Roberto. "Un ko tālāk?"

"Tālāk mēs to mazāku trauku ārā jemsim, jo uz tā mums viena mašīna jāuzštellē."

Mazākās vannas apakšā, tur, kur kuģiem stiepjas ķīļplanka, bija pierīkotas atsperes, jo kā skaidroja tēvs Kaspars peldot lielākajā traukā, mazākajam bija jāpaliek vismaz pirksta tiesu no audekla dibena; taču, ja

vannas viesa pārlieka kustēšanās nospiestu to pārāk dziļi (kāda viesa? jautāja Roberto; tūlīt redzēsi, atbildēja tēvs Kaspars), šīm atsperēm vajadzēja gādāt, lai vanna bez satricinājumiem atkal paceltos augšā. Savukārt vannas iekšpusē bija paredzēts iestiprināt krēslu ar tik zemi atliektu atzveltni, ka tajā sēdošais varētu zvilnēt gandrīz pusguļus un ērti skatīties augšup, atspiedis kājas pret dzelzs plāksni, kas kalpoja par atsvaru atzveltnei.

Kad vanna bija novietota uz klāja un ar dažiem ķīļiem nodrošināta pret zvalstīšanos, tēvs Kaspars iesēdās šajā sēdeklī un izskaidroja Roberto, kā viņam pareizi plecos uzlikt un ap vidukli sasprādzēt no ādas siksnām un auduma jostām veidotu armatūru, kurai savukārt vajadzēja piemetināt tādu kā ķiveri. Šīs ķiveres vizierī bija atstāts caurums vienai acij, savukārt tur, kur parastām kaujas ķiverēm ir tā daļa, kas sargā degunu, rēgojās stienis, kam galā bija piestiprināts gredzens. Šajā gredzenā bija iemaucams tālskatis, no kura savukārt lejup tiecās izturīgs kāts ar āķi galā. Šo Acu Hiperbolu varēja brīvi kustināt, līdz tika atrasts vajadzīgais debesu ķermenis; kad pētāmais objekts bija nokļuvis tieši skatāmlēcas vidū, tālskata metāla kātu aiz āķa varēja iestiprināt krūšu siksnās, tādējādi nodrošinot nemainīgu redzes leņķi, kas pasargāts no šī ciklopa nejaušajām kustībām.

"Perfecto!" jūsmoja jezuīts. Nu tik vajadzēja vannu iecelt lielākajā traukā un palaist peldēt pa eļļas bezvēju. Tādējādi pat visizvairīgākos debesu ķermeņus bija iespējams vērot, nejūtot nekādus traucējumus, ko bangaina jūra varētu radīt vērotāja acij, aizvirzot to prom no apskatāmā objekta! "Jūsu sigttor Galilei to aprakstīja, bet es uztaisīju!"

"Ļoti skaisti," teica Roberto. "Tikai kurš to visu iecels eļļas traukā?"

"Es tagad saites nost siešu un ārā kāpšu, un tad mēs to krēslu eljē celsim un es atkal virsū sēdīšu."

"Nebūs viegli."

"Vieglāk nekā ar visu mani iekšā celt."

Kopīgiem spēkiem viņi vannu ar visu krēslu iecēla eļļas traukā un palaida peldus. Tad tēvs Kaspars ar ķiveri, siksnām, saitēm un sejsegam piestiprinātu tālskati pūlējās tikt iekšā vannā, lai iekārtotos sēdeklī, un

Roberto viņam centīgi palīdzēja vienu roku sniedza par atbalstu un ar otru stūma garīdznieku no pakaļpuses. Šis manevrs tika atkārtots vairākas reizes, taču nemainīgi nesekmīgi.

Metāla karkass, kurš balstīja eļļas trauku, gan spētu izturēt kāpēja svaru, taču uz tā nebija iespējams ne stabili nostāties, ne pieturēties. Savukārt, ja tēvs Kaspars mēģināja (turklāt vairākkārt) uz metāla apmales uzlikt tikai vienu kāju, bet otru uzreiz celt iekšā mazākajā, peldošajā traukā, nepaklausīgā vanna, kāpēja iekustināta, tūliņ slīdēja prom pa eļļu uz lielās tvertnes tālāko malu tā, ka jezuīta kājas papletās kā cirkulis un viņš raidīja trauksmes brēcienus, līdz Roberto viņu satvēra aiz vidukļa un atrāva atpakaļ uz stingra pamata, proti, uz Dafnes stabilās cietzemes, pie viena veltīdams visai skarbus vārdus Galileja piemiņai un cildinādams tos bendes, kas viņu vajāja un mocīja. Ļāvīgi atkritis sava glābēja rokās un novaidējies, tēvs Kaspars aizrādīja, ka šie bendes bijuši godājami baznīcas cilvēki, kas tikai stāvējuši patiesības sardzē, un pret Galileju viņi izturējušies tēvišķi un žēlsirdīgi. Tad, joprojām siksnu bruņās tērpts, ar ķiveri galvā un ar sejai perpendikulāri piestiprinātu, pret debesīm pavērstu tālskati, gluži kā Pulčinella ar mehānisku degunu, viņš atgādināja Roberto, ka vismaz šajā izgudrojumā Galilejs neesot pieļāvis nekādas kļūdas, tāpēc vajagot to tikai izmēģināt. "Un tātad, meiti lieber Robertus," viņš teica, "varbūt tu mani aizmirsi un domā, ka es viens bruņu rupucis esmu, ko noķer un ar vēderu uz augšu apvērš? Nu, stum mani atkal, jā, tā, lai es to malu aizsniedzu, jo cilvēkam taisni stāvēt piedienas."

Visu šo neveiksmīgo operāciju laikā eļļa diemžēl nepalika rāma un gluda kā eļļa, un jau pēc īsa brīža abi eksperimentētāji bija nošļakstījušies glumi, taukaini un kas vēl ļaunāk elļsmirdīgi, ja man kā šo notikumu hronistam ir atļauts darināt situācijai piemērotu vārdu.

Kad jezuīts jau bija tuvu izmisumam un pārliecībai, ka peldošajā krēslā tā arī nevarēs iesēsties, Roberto ieminējās, ka varbūt vispirms vajadzētu izliet eļļu no lielās tvertnes, tad iecelt iekšā vannu ar sēdekli, iesēdināt tajā tēvu Kasparu un visbeidzot sapildīt atpakaļ eļļu, bet vanna ar visu zvaigžņu pētnieku, eļļas līmenim kāpjot, pacelsies augšup un peldēs peldus.

Domāts, darīts. Tā viņi rīkojās, meistars aizrautīgi slavēja mācekļa aso prātu, un tikmēr vairs nebija atlicis ilgi līdz pusnaktij. Necik stabils viss šis trauku kopums neizskatījās, taču varēja cerēt, ka peldošais sēdeklis neapgāzīsies, ja vien sēdētājs neizdarīs neapdomīgas kustības.

Pēc kāda brīža tēvs Kaspars triumfējoši izsaucās: "Nu tos redzu!" Un izsaukdamies sakustināja galvu un paslēja degunu augstāk, un tālskatis, kas nebija nekāds vieglais, gandrīz izmuka laukā no stiprinājumiem; tēvs Kaspars pasita augšā roku, lai to pieturētu, bet rokas kustība izkustināja arī plecu, tā izjaucot līdzsvaru, un peldošā vanna gandrīz apgāzās. Roberto tūliņ pameta papīrus, rakstāmrīkus un pulksteņus un steidzās jezuītu pieturēt. Atjaunojis zudušo līdzsvaru, viņš astronomam piekodināja sēdēt pavisam rāmi, savu lūkojamo cauruli kustināt piesardzīgi un, galvenais, apvaldīt visas emocijas.

Nākamais paziņojums tika izteikts čukstus, bet ķivere skaņu pastiprināja, tāpēc tas izskanēja drūmi dobjš kā Tartara bazūne: "Es tos redzu atkal." Un pētnieks ar apdomīgu kustību nostiprināja tālskati uz krūtīm. “Oh, ivunderbar! Trīs mazas zvaigznītes uz austrumiem no Jupitera stāv un tikai viena uz rietumiem… Tā tuvāka izskatās tā visumazāka, un tā ir… ivarte… nulle minūtes un trīsdesmit sekundes no Jupitera. Tu raksti. Tūlīt Jupiteram pieskarsies, tūlīt pazudīs, uzmanies un raksti laiku, kad tā pazūd…"

Roberto bija pametis savu vietu, lai palīdzētu skolotājam, bet nu atkal bija paņēmis rokā tabulu, kurā vajadzēja ierakstīt pulksteņu rādījumus. Taču, izklaidīgs būdams, bija apsēdies tā, ka pulksteņi bija palikuši aiz muguras. Viņš strauji griezās riņķī un apgāza perpendiculum. Vara stienītis izmuka ārā no stiprinājuma. Roberto to satvēra un centās ievietot atpakaļ, taču tas nekādi neizdevās. Tēvs Kaspars uzsauca, ka jāpieraksta pulksteņa laiks, Roberto steigšus pavērsās pret laikrādi un nu ar rakstāmspalvu neveiksmīgi pagrūda tintnīcu. Pusapzināti viņš tvēra krītošo trauku, lai nezaudētu visu šķidrumu, un, to darīdams, apgāza pulksteni.

"Laiku pierakstīji? Los! Grūd perpendikulu!" sauca Kaspars, bet Roberto tikai atbildēja: "Nevaru, nevaru!"

"Kā nevari, tu stulte?\" Un, atbildi nesadzirdējis, turpināja aurot: "Kā nevari, tu stupide?\ Vai atzīmēji? Laiku pierakstīji? Perpendikulu pastūmi? Tas jau pazūd! Los! Schnell!"

"Nokavēju, palaidu garām! Visu salauzu!" beidzot atsaucās Roberto. Tēvs Kaspars pabīdīja tālskati nost no acs cauruma, šķībi palūrēja un ieraudzīja perpendikulu salūzušu gabalos, pulksteni apgāztu, bet palīgu stāvam tintes notraipītām rokām, un eksplodēja tik varenā: "Potzblitzhimmelherrgottsakrament!", ka nodrebēja viss viņa augums. Šī neapdomīgā sakustēšanās pārmēru sasvēra vannu, un zvaigžņu pētnieks iegāzās eļļā. Tālskatis nu izspruka gan no viņa rokas, gan no visiem stiprinājumiem, un, kuģim gareniski zvalstoties, aizripoja pa pūpes augšu, novēlās lejā pa kāpnītēm, kūleniski aizlēkāja pa klāju un visbeidzot atsitās pret kāda lielgabala resgali.

Roberto nezināja, ko glābt pirmo cilvēku vai instrumentu. Cilvēks, pa smirdīgo eļļu kuldamies, cēli brēca, lai taču glābjot tālskati, un Roberto pa galvu pa kaklu metās pakaļ bēgošajai Hiperbolai, ko atrada guļam pie falšborta ar iebuktētiem sāniem un divām sasistām lēcām.

Kad viņš beidzot izvilka no eļļas tēvu Kasparu, kurš nu atgādināja cepšanai sagatavotu puscūci, tas varonīgā ietiepībā paziņoja, ka viss vēl neesot zudis. Pie Specula Melitensis esot piestiprināts otrs, tikpat spēcīgs teleskops. Un neatliks nekas cits, kā doties tam uz Salu pakaļ.

"Bet kā?" jautāja Roberto.

"Caur peldēšanu."

"Bet jūs teicāt, ka neprotat peldēt, un, pat, ja prastu, savā vecumā to nevarētu…"

"Es ne, tu gan."

"Bet arī es to nolādētu peldēšanu neprotu!"

"Iemācīsies."

24.DIALOGI PAR LIELĀKAJĀM PASAULES SISTĒMĀM

Par tālāko īsti netieku skaidrībā: nesaprotu, vai mums ir darīšana ar reālu, starp Roberto un tēvu Kasparu notikušu dialogu hroniku vai ar pierakstiem, ko Roberto naktīs licis uz papīra, lai nākamajā dienā veiksmīgāk varētu strīdēties ar savu biedru. Katrā ziņā nav šaubu, ka tajā laika posmā, kuru Roberto pavadīja uz kuģa kopā ar veco vīru, viņš nesacerēja nevienu vēstuli Pavēlniecei. Un tāpat nav šaubu, ka šajā laikā viņš pamazām pārgāja no naktsdzīves un dzīvi dienas gaismā.

Piemēram, iepriekš viņš uz Salu bija noraudzījies tikai agros rītos un pavisam īsi vai arī vēlos vakaros, kad jau zuda apjausma par robežām un attālumiem. Tikai tagad viņš atklāja, ka plūdmaiņa, šī jūras mainīgā cilāšanās, vienā dienas daļā pieplūdināja ūdeņus smilšu joslai, kas pārējā laikā tos šķīra no meža, bet citā dienas daļā atvilka tos atpakaļ tā, ka skatienam atklājās arī klinšaina josla, kuru, kā skaidroja tēvs Kaspars, veidoja koraļļu rifa augstākie pacēlumi.

Starp pieplūdumu jeb paisumu un atplūdumu jeb bēgumu, skaidroja gudrākais biedrs, parasti aizrit aptuveni sešas stundas, un tieši tādā ritmā jūra elpo mēness iespaidā. Ne jau tāpēc, ka šādi ūdeņus ievilktu un atkal ārā izlaistu kāds bezdibeņu briesmonis, kā uzskatīja senatnes ļaudis; un tāpat, skaidrojot ūdens masu kustību, būtu smieklīgi pieminēt to franču kungu, kurš apgalvoja, ka zeme, lai arī negriežas no rietumiem uz austrumiem, tomēr viegli šūpojas no ziemeļiem uz dienvidiem un atpakaļ līdzīgi kā kuģis, kas gareniski zvalstās, un šādā periodiskā kustībā esot dabiski, ka jūras līmenis ceļas un krīt tāpat, kā, paraustot vienu vai otru plecu, uz krūtīm novilnī sutana.

Paisumi un bēgumi patiešām ir noslēpumaina būšana, jo dažādās jūrās un dažādās zemēs tie ir dažādi, un tie mainās atkarībā no krastu izvietojuma uz meridiāniem. Par kopīgu likumību var uzskatīt to, ka jaunā mēnesī paisuma augstākais punkts ir pusdienlaikā un pusnaktī, bet tad ar katru dienu šī parādība notiek par četrām stundas piektdaļām vēlāk, un nezinātājs, to nenojauzdams un redzēdams, ka vienā dienā kāds jūras šaurums ir droši kuģojams, droši iepeld tur nākamajā dienā tai pašā laikā un iestrēgst uz sēkļa. Nemaz nerunājot par plūdmaiņu izraisītajām straumēm, kas vietumis ir tik spēcīgas, kas bēguma brīžos kuģis nemaz nevar sasniegt krastu.

Un turklāt, vecais teica, katrā vietā, kur ceļotājs nonāk, aprēķini ir citādi un nekādi nevar iztikt bez Astronomiskajām Tabulām. Viņš arī mēģināja Roberto izskaidrot šo aprēķinu pamatu pamatus: esot jāvēro mēness kavēšanās, tad mēness dienas kārtas numurs jāreizina ar četri un jāizdala ar pieci vai varbūt otrādi. Katrā ziņā Roberto no šiem skaidrojumiem tā arī neko nesaprata, un vēlāk redzēsim, ka viņa vieglprātīgā attieksme pret jaunām gudrībām kļuva par cēloni lielām nelaimēm. Viņš tikai brīnījās, ka meridiāna līnija, kurai vajadzēja stiepties no viena Salas zemesraga līdz otram, reizēm gāja pa ūdeni un reizēm pa koraļļu radzēm, un viņš nekad neprata noteikt, kur kurā brīdī tā atrodas. Un lielais paisuma un bēguma noslēpums viņu uztrauca daudz mazāk par citu, viņaprāt, daudz lielāku noslēpumu līniju, aiz kuras Laiks plūst pretējā virzienā.

Mēs jau minējām, ka Roberto nebija īpaši noskaņots apšaubīt jezuīta stāstus. Tomēr bieži vien viņš izklaidējās, veco vīru provocēdams un ar strīdēšanos pamudinādams uz aizvien jauniem stāstiem, un šādās diskusijās viņš lika lietā to argumentu repertuāru, ko bija dzirdējis tajās Parīzes vietās, kur pulcējās honnкtes hommes, kurus jezuīts uzskatīja ja ne par Sātana emisāriem, tad vismaz par žūpām un rīmām, kas krogu pasludinājuši par savu Likeju. Visā visu mā viņam tomēr bija grūti atraidīt fiziku, ko skaidroja skolotājs, kurš, uz šīs pašas fizikas likumiem balstoties, tagad mācīja viņam peldēt.

*     * *

Pirmajā mirklī uz jezuīta ierosinājumu viņš bija atbildējis, ka postošā vētra un kuģojums uz dēļa viņam vēl ir tik dzīvā atmiņā, ka nenākot ne prātā vēlreiz laisties ūdenī. Uz ko tēvs Kaspars aizrādīja, ka pēc minētās katastrofas tieši ūdens viņu balstījis un noturējis virspusē, kas skaidri pierādot, ka šis elements esot draudzīgs, nevis naidīgs. Roberto atcirta, ka ūdens balstījis un nesis nevis viņu, bet tos dēļus, pie kuriem viņš bijis piesiets, taču tēvs Kaspars bija gana attapīgs un norādīja: ja jau ūdens ir balstījis nedzīvu koku, radību bez dvēseles, kas dabiski tiecas lejup, kā zināms ikvienam, kas kādu kokgabalu metis no augšas, tad vēl jo uzcītīgāk ūdens balstīs dzīvu radību, kas gatava pielāgoties šķidrumu dabiskajām tieksmēm. Roberto taču, ja vien viņš kādreiz ir iesviedis ūdenī kucēnu, vajadzētu zināt, ka dzīvnieks, ķepas kustinādams, ne tikai nenogrimst, bet ātri tiek krastā. Un, tēvs Kaspars piebilda, vai tad Roberto nav zināms, ka dažus mēnešus veci zīdaiņi, ja tos ieliek ūdenī, prot peldēt, jo daba mūs dabiski ir radījusi peldošus, tāpat kā visus pārējos dzīvniekus. Nelaimīgā kārtā mēs atšķirībā no citiem dzīvniekiem vairāk esam noskaņoti uz aizspriedumiem un kļūdīšanos un augdami iegūstam pārāk daudz maldīgu zināšanu par šķidrumu īpašībām, tāpēc bailes un neuzticēšanās ņem virsroku pār iedzimtajām dāvanām.

Tad Roberto apvaicājās, vai viņš, godātais tēvs, pats esot iemācījies peldēt, un godātais tēvs atbildēja, ka viņam pietiekot pieticības neiztaisīties labākam par citiem, kas arī vairījušies darīt lietas, kas nebūt nav peļamas. Viņš esot dzimis novadā, kas atrodas ļoti tālu no jūras, un uz kuģa klāja pirmoreiz kāpis jau gados, kad kā viņš pats teica visa miesa jau ir savecējusi, sprands kļuvis stīvs, redze aizmiglojusies, deguns pil, ausīs zvana, zobi sadzeltējuši, mugura uzkumpusi, pakakle nokārusies, papēžos iemetusies ģikts, āda savītusi, mati zaudējuši krāsu, ceļgali kļuvuši ļodzīgi un pirksti sākuši drebēt, kājas allaž ķeras, krūtīs šņāc un rūc, no rīkles nāk krēpas un pār zodu tek slienas.

Taču, viņš tūliņ precizēja, prātā gan būdams daudz veiklāks nekā pie miesas, viņš lieliski zinot to, ko savulaik atklājuši jau antīkās Grieķijas viedie vīri, proti, ka, iegremdējot kādu ķermeni šķidrumā, šis ķermenis saņem atbalstu un tiek stumts augšup, un augšup to stumj tieši tāds ūdens daudzums, kādu tas pats izspiedis, jo ūdens tiecas no jauna ieņemt vietu, no kuras ticis izraidīts. Un nav tiesa, ka ķermeņi var peldēt pa virsu vienīgi tad, ja tiem piemīt pareizā forma, un šajā ziņā antīkie vīri kļūdījās, uzskatīdami, ka plakans priekšmets peld, bet smails nogrimst; ja Roberto vajag uzskatāmu piemēru, lai viņš ar spēku iespiež ūdenī kaut vai pudeli, kas taču nav plakana, un viņš redzēs, ka tā saņem tādu pašu ūdens pretestību, kādu būtu saņēmusi plakana paplāte.

Tātad vissvarīgākais bija aprast ar elementu un sākt tam uzticēties, bet tālākais jau notiks pats no sevis. Un jezuīts ierosināja Roberto kāpt lejā pa virvju kāpnēm, kas nokarājās no buga līdzās enkura ķēdei un tika sauktas arī par Jēkaba trepēm, bet, lai viņam nebūtu lieki jāuztraucas, viņš varēs palikt iesējies garas un gana izturīgas virves vai troses galā, kas savukārt būs piesieta pie falšborta. Un tad, ja viņam uznāks bailes no slīkšanas, vajadzēs tikai šo auklu paraustīt.

Lieki piebilst, ka skolotājs, kam nebija nekādas praktiskas pieredzes mākslā, kuru viņš nu dzīrās mācīt, nebija ņēmis vērā neskaitāmus blakus apstākļus, kam pienācīgu uzmanību nebija pievērsuši arī grieķu gudrie vīri. Piemēram, lai apmācāmais varētu brīvi kustēties, viņš to bija aprīkojis ar visai garu virvi, tāpēc, kad Roberto, kā jau ikviens iesācējs peldēšanas prasmēs, pakļuva zem ūdens, vajadzēja vilkt diezgan ilgi, līdz peldētājs atkal iznira virspusē, sarijies jau tik daudz sālsūdens, ka vismaz šajā pirmajā dienā no turpmākiem mēģinājumiem vēlējās atteikties.

Pats sākums gan bija izrādījies iedrošinošs. Nokāpis lejā pa trepītēm un tik tikko pieskāries ūdenim, Roberto atklāja, ka šķidrums ir patīkams. No kuģa grimšanas laikiem tas viņa atmiņā bija palicis ledains un varmācīgs, un tagad pārsteigums par tīkami siltu jūru mudināja viņu iegremdēties dziļāk, un, joprojām turēdamies pie virvju kāpnēm, viņš piesardzīgi laidās zemāk, līdz ūdens sniedzās līdz zodam. Uzskatīdams

šo mērcēšanos par peldēšanu, viņš, mazliet pašūpodamies šurpu turpu, stāvēja uz spraišļa un ļāvās atmiņām par Parīzes smalko dzīvi.

Kopš ierašanās uz kuģa viņš, kā jau redzējām, laiku pa laikam bija apmazgājies, taču līdzīgi kā kaķēns, kas ar mēli kopj savu kažoku, un ūdens nebija skāris neko vairāk par viņa seju un kaunumu. Bet citādi un jo niknāk viņš aizrāvās ar Iebrucēja medībām, jo lielākā mērā viņa kājas bija aplipušas ar biezajām tilpnes saskalām un sviedri bija pielipinājuši apģērbu pie miesas. Tagad, saskāries ar šo tīkami silto valgmi, kas vienlaikus mazgāja gan drēbes, gan miesu, Roberto atcerējās, kā Rambuijē pilī bija atklājis veselus divus lielus kublus, kuros mēdza vannoties marķīze, un viņas pārmērīgā aizraušanās ar rūpēm par miesu bija bieža sarunu tēma Parīzes sabiedrībā, kur mazgāšanās nebija ierasta lieta. Pat visizsmalcinātākie no marķīzes viesiem uzskatīja, ka tīrības pamatu pamats ir svaiga veļa un par eleganci liecina bieža tās mainīšana, ne jau mērcēšanās ūdenī. Un daudzās smaržīgās esences, ar kurām marķīze reibināja savus viesus, nebija nekāda izšķērdīga greznība, viņai tā bija nepieciešamība, jo spēcīgo smaržu barjera pasargāja viņas jutīgās nāsis no citu ķermeņu smārdiem.

Juzdamies daudz lielāks smalkmanis nekā Parīzē, Roberto, ar vienu roku cieši turēdamies pie kāpnēm, ar otru rīvēja kreklu un bikses pret savu netīro miesu un tikmēr ar vienas kājas pirkstiem kasīja otras papēdi.

Tēvs Kaspars viņu ieinteresēti vēroja, taču neko neiebilda, gribēdams, lai Roberto iedraudzējas ar jūru. Tomēr pēc brīža jezuītu pārņēma bažas, ka, pārmērīgi rūpējoties par savu miesu, puiša prāts var aizklīst neceļos, tāpēc viņš centās piesaistīt tā uzmanību un atkal ņēmās runāt par plūdmaiņām un mēness pievilkšanas spēku.

Viņš pūlējās panākt, lai Roberto apjēdz, cik neticama un apbrīnojama ir šī parādība: ja jau paisumi un bēgumi atsaucas mēness aicinājumiem, tad tiem vajadzētu notikt tad, kad mēness ir redzams, nevis tad, kad tas atrodas mūsu planētas pretējā pusē. Taču uzplūdi un atplūdi turpinās abās zemeslodes pusēs, itin kā cits citu dzenājot, ik pa sešām stundām. Roberto klausījās runās par plūdmaiņu un domāja par mēnesi par kuru arī visās iepriekšējās naktīs bija domājis daudz vairāk nekā par paisumiem un bēgumiem.

Viņš pajautāja, kā izskaidrojams tas, ka mēs vienmēr redzam tikai vienus mēness sānus, un tēvs Kaspars izskaidroja, ka mēness griežoties uz riņķi līdzigi kā bumba, ko iesietu auklā tur atlēts, liekot tai rotēt ap savu asi un pats redzēdams tikai to pusi, kas pavērsta pret viņu.

"Bet," Roberto izaicināja jezuītu, "vienus un tos pašus mēness sānus redz gan indieši, gan spāņi, turpretī mēness iemītnieki savu mēnesi gan redz no visām pusēm, un viņu mēness ir mūsu zeme, ko tie dēvē par Volvu tās griešanās dēļ. Zemvolvieši, proti, tie, kuri dzīvo pret zemi pavērstajā mēness pusē, mūsu planētu redz vienmēr, toties bezvolvieši, kas dzīvo mēness pretējā puslodē, par to pat nenojauš. Iztēlojieties, cik izbrīnīti un satriekti viņi jūtas, ja nokļūst šajā pusē: tas varētu būt varens pārdzīvojums ieraudzīt naktī lidojam lodi, kas ir piecpadsmit reižu lielāka par to, kuru naktī» redzam mēs! Varbūt viņi bīstas, ka tā kuru katru brīdi uzkritīs viņiem uz galvas, līdzīgi kā senie gaili baidījās, ka viņiem virsū uzgāzīsies debesis! Nemaz nerunājot par tiem, kuri dzīvo tieši uz abu mēness pusložu robežas un allaž redz Volvu rēgojamies pie paša apvāršņa!"

Jezuīts nu veltīja visai dzēlīgus un skarbus vārdus pasakām par mēness iemītniekiem, jo esot taču zināms, ka debesu ķermeņiem piemīt pavisam citāda daba nekā mūsu planētai un tie nav piemēroti par mājvietu dzīvām būtnēm, tāpēc labāk visas zvaigžņu platības atstāt eņģeļu kohortu ziņā, jo tie garīgi spēj traukties cauri debesu kristālam.

"Kā gan debesis var būt no kristāla? Ja tā būtu, tad komētas, tām cauri skrienot, sasistu tās lauskās."

"Kas tev teica, ka komētas cauri debesu ēteriskajiem nogabaliem lido? Komētas cauri sublunārajam nogabalam lido, id est, nogabalam starp mēnesi un zemi, kurš ir gaisa pilns, kā tu pats redzēt vari."

"Nekustas nekas, kas nebūtu ķermenis. Debesis kustas. Tātad debesis ir ķemenis."

"Lai blēņu pasakas stāstītu, tu par Aristoteļa sekotāju iztaisies. Bet es zinu, kāpēc tu tā runā. Tu gribi, lai debesīs gaiss būtu, lai tad vairs nekāda differentia starp augšu un apakšu nebūtu, viss ietu uz riņķi vien, un zeme grozītu pēcpusi kā palaistuve!"

"Bet mēs katru nakti redzam zvaigznes citādi izkārtotas…"

"Pareizi. Tās de facto kustas."

"Pagaidiet, es vēl nepabeidzu. Jūs gribat, lai saule un visas zvaigznes, kas taču ir milzīgi ķermeņi, apskrien visapkārt zemei divdesmit četrās stundās un lai stāvzvaigznes jeb lielais gredzens, kurā tās iestiprinātas, noskrietu šai laikā vairāk nekā divdesmitseptiņtūkstoš reizes divsimt miljonus jūdžu? Tieši tā tam būtu jānotiek, ja mūsu zeme pati neapgrieztos ap savu asi ikkatrās divdesmit četrās stundās. Kā lai stāvzvaigznes varētu tik ātri paskriet? Turienes iemītniekiem reibtu galva!"

"Ja tur vispār kāds iemītnieks iraid. Tas ir petitio principu.”

Un aizrādīja viņam, ka viegli izgudrojams ir viens vienīgs arguments par labu saules kustībai, toties ir vesels milzums argumentu, kas vēršas pret zemes kustību.

"To es labi zinu," atbildēja Roberto, "Mācītājs saka: terra autem in aeternum stat, sol oritur; un Jozua apturēja sauli, nevis zemi. Bet jūs pats man teicāt, ka, lasot Bībeli burtiski, sanāktu, ka gaisma pastāvējusi jau pirms saules radīšanas. Tātad svētā grāmata ir jālasa cum grano salis, un arī svētais Augustīns zināja, ka šī grāmata bieži vien runā more allegorico…"

Tēvs Kaspars pasmaidīja un atgādināja viņam, ka jezuīti jau ilgāku laiku savus pretiniekus mēdz satriekt nevis ar īpaši smalku rakstu pārzināšanu, bet gan ar neuzveicamiem pierādījumiem, kas balstās uz astronomijas, veselā saprāta, kā ari matemātiskiem un fizikāliem apsvērumiem.

"Kuri tad būtu šie pierādījumi, verbi gratin?" noprasīja Roberto un nokasīja no vēdera vēl kādu drusku netīrumu.

“Verbi gratia,” mazliet aizkaitināts atteica tēvs Kaspars, "tas stiprs Riteņa Arguments. Klausies. Domā tagad uz vienu riteni, ja?"

"Domāju uz riteni."

"Bravo. Tātad arī tu pats domāt spēj, ne tikai kā viens mērkace tās Parīzē sagramstītas blēņas atkārtot. Domā uz to riteni un iedomā to tādu, kas uz vienas ass kā podnieka ripa uzmaukts ir, un tagad iedomā, ka tev to ripu pagriezt vajaga. Ko tu dari?"

"Uzlieku rokas vai varbūt vienu pirkstu uz ripas malas, pakustinu pirkstu, un ripa sāk griezties."

"Tu nodomā, ka labāk būtu to asi ripas vidū sajemt un griezt?"

"Nē, tas nebūtu iespējams…"

"Rau! Un tavi galilejieši un kopernikieši grib to sauli nekustīgu kā centrum universi līdzīgi tai podnieka ripas asij nolikt, lai tad viss liels planētu riņķis tai riņķī iet, un tie neiedomā, ka kustība no tā liela debesu riņķa nāk, kamēr tā zeme nekustīgi stāv. Kā gan Dominus Deus būtu varējis to gaišu sauli universuma zemākā punktā nolikt, bet to tumšu un samaitājamu zemi starp tām mūžīgi starodamām zvaigznēm celt? Vai tagad savu kļūdu saproti?"

"Bet saulei noteikti ir jāatrodas visuma centrā! Visiem ķermeņiem dabā ir nepieciešama šī pirmējā uguns, un tāpat tiem nepieciešams, lai šī uguns degtu dabas valstības pašā sirdī un apmierinātu visu tās daļu vajadzības. Vai tad dzemdināšanas cēlonis nav liekams visa centrā? Vai tad daba nav likusi sēklu ģenitālijās, kas atrodas pusceļā starp galvu un kājām? Un vai tāpat ābolam sēkliņas neatrodas pašā vidū? Un vai vidū nav firziķa kauliņš? Un tātad zeme, kam vajadzīga šīs uguns izstarotā gaisma un siltums, riņķo tai apkārt, lai no visām pusēm saņemtu svētīgo saules spēku. Būtu taču smieklīgi domāt, ka saule pati riņķo ap kādu punktu, pēc kura tai nav nekādas vajadzības un ar kuru tā nezina, ko iesākt! Un vai tad, redzot ceptu druli, kāds domā, ka tam ilgi apkārt ir vadāts pavards ar uguni…"

"Ak tā gan? Un, kad viens bišofs baznīcai apkārt iet, to ar turribulu apsvētīdams, tu gribētu, lai tā baznīca ap bišofu staigā? Saule var kustēties, jo tā no uguns elementa ir. Un tu labi zini, ka tā uguns lido un kust, un nekad mierā nestāv. Bet vai tu esi redzējis kalnus kustam? Kā tad lai tā zeme kustētu?"

"Saules stari, atskrējuši līdz zemei un pret to atsitušies, to iegriež, līdzīgi kā bumbu var iegriezt, uzsitot tai ar plaukstu vai, ja bumbiņa ir maza, uzpūšot elpu… Un galu galā vai tad jūs gribat, lai Dievs saulei, kas taču ir četrsimt trīsdesmit četras reizes lielāka par zemi, liek skriet tikai tāpēc, lai tā nogatavinātu mūsu kāpostus?"

Un lai šo pēdējo iebildumu apveltītu ar īsteni teatrālu izteiksmību, Roberto gribēja pasliet rādītājpirkstu pret tēvu Kasparu, tāpēc izstiepa

roku visā garumā, atspērās ar kājām un atliecās pēc iespējas tālāk no kuģa sāniem. Taču šajā kustībā arī otras rokas tvēriens atspruka vaļā no trepēm, Roberto krita atmuguriski un pakļuva zem ūdens, bet virve, kā jau minējām, bija tik vaļīga, ka pirmajā mirkli no tās nebija nekāda labuma. Un viņš uzvedās kā jau visi slīcēji haotiski vicināja rokas un kājas un sarijās vēl vairāk ūdens, kamēr tēvs Kaspars beidzot pienācīgi nostiepa virvi un pievilka viņu atpakaļ pie kāpnēm. Roberto izrāpās uz klāja, zvērēdams, ka vairs nekad nelīdīs atpakaļ ūdenī.

"Rīt tu atkal provēsi. Tas sāls ūdens kā medicamentum ir, no tā nekāds liels ļaunums neceļas," viņu mierināja tēvs Kaspars. Un, kamēr Roberto makšķerēdams lēnām izlīga ar jūru, jezuīts skaidroja, cik daudz un dažādi ieguvumi abiem tiks, ja viņš sasniegs Salu. Un nebija pat vērts starp daudzajiem labumiem pieminēt ari to, ka viņi atgūs laivu un tad kā brīvi cilvēki varēs pārvietoties starp kuģi un sauszemi, un tāpat tiks pie Specula Melitensis.

Pēc Roberto atstāstījuma var spriest, ka viņa sapratnes spēja tomēr nav jaudājusi aptvert šo tēva Kaspara izgudrojumu vai varbūt tēvs Kaspars, kā jau bieži, daudz ko savā runā neapzināti atstājis noklusētu un ar jūsmīgiem izsaucieniem pūlējies aprakstīt gan mašīnas formu, gan tās uzdevumu, gan Ideju, kas iedvesmojusi uz tās radīšanu.

Turklāt šī Ideja nemaz nebija viņa paši izgudrota. Par Specula viņš bija uzzinājis, rakņādamies pa kāda miruša ordeņbrāļa atstātajiem papīriem, un šis nelaiķa brālis ceļojumā uz Maltu, ko devē arī par Melita, bija dzirdējis slavinām riku, kurš ticis uzbūvēts pēc pavēles, ko devis viņa eminence, Princeps ļohannes Paulus Lascaris, daudz cildināto Maltas bruņinieku lielmestrs.

Kā īsti šī Specula izskatījusies, neviens nebija redzējis: no tā pirmā mirušā brāļa bija atlikusi tikai skiču un piezīmju burtnīca, tak laika gaitā nozaudējās arī tā. Bet arī šis opusculum, kā žēlojās tēvs Kaspars, bijis "brevissime conscriptum, ar nekādām schemate visualiter patefacto, bez tabulām, bez rotulām, bez skaidrām instructiones."

Pamatojoties uz trūcīgajām ziņām, tēvs Kaspars ilgajā kuģojumā ar Dafni bija licis pie darba kuģa namdarus, pārplānojis vai varbūt pārpratis

un sagrozījis dažādos šī tehnikas brīnuma elementus, tad pēcāk salicis tos kopā uz Salas un turpat uz vietas pārliecinājies par mašīnas neskaitāmajiem tikumiem un šķiet, šī Specula patiešām bija īsta Ars Magna no miesas un asinīm, pareizāk, no koka, dzelzs, audekla un citām vielām, sava veida Megahorologium vai Liber Animatum, kas spēj atklāt it visus universa noslēpumus.

Specula esot tēvs Kaspars skaidroja, un viņa acis jūsmā kvēloja kā karbunkuli Viena Vienīga Visjaunāko Fizikas un Matemātikas Rīku Sintagma ar "mākslīgi sakārtotiem ratiem un riņķiem". Tad viņš zīmēja ar pirkstu gaisā vai uz klāja un mudināja Roberto iztēloties pašu pirmo jeb pamata daļu, kas esot apaļa un atveidojot Nekustīgo Horizontu, kurā iegravēta visu trīsdesmit divu vēju roze, un tāpat šajā pamatnē esot redzama visa Navigācijas Māksla un tiekot pareģotas gaidāmās vētras. "Tā vidēja daļa, kas uz tā pamata stāv," viņš turpināja, "tev jāiztēlo kā viens kubs ar pieciem sāniem. Iztēloji? Nē, ar sešiem ne, jo tie sēsti uz pamata balstās un tāpēc tos tu neredzi. Uz tiem pirmiem kuba sāniem, kuri tas Chronoscopium Universalis ir, tu redzi astoņus ratus, kas nebeidzamos ciklos izkārtoti iraid, un tie tos Jūlija un Gregora kalendārus atveido un rāda, un tāpat rāda, kad svētdiena iekrīt, kad Epactae, kad Circulum Solaris un visi tie Mainīgi un Lieldienu Svētki, un tāpat tās mēness fāzes ar pilnu un tukšu mēnesi, un tāpat saules un mēness kvadratūru. Uz tiem otriem kuba sāniem, kuri ir tas Cosmigraphicum Speculum, visu pirmām kārtām nāk tas Horoscopium, kas rāda, kāds laiks to pašu brīdi Melitā ir un kā visus citus laikus uz zemeslodes aprēķināt var. Turpat tu atroni vienu Ratu ar divām Planisfērām, no kurām viena visu to scientia rāda un māca, kas no Pritno Mobile iztek, bet otra rāda to mācību par Octava Sphaera un stāvzvaigznēm, un tāpat to kustību. Un tāpat tos atplūdus un pieplūdus jeb jūru atkāpšanos un pieaugumu, ko visā Universā tās Mēness kustības nosaka…"

Šī skaldne bija visaizraujošākā. Tieši tajā varēja iepazīt arī jau pieminēto Horologium Catholicum, kurā uz katra meridiāna bija atzīmēts pulksteņa laiks jezuītu misijās; un arī tas vēl nebija viss, jo šķita, ka šī skaldne spēja pildīt arī labas astrolābijas funkcijas, jo rādīja dienu un nakšu skaitu,

saules augstumu, tāpat arī Umbrae Rectae et Versae, zvaigžņu augstumu virs apvāršņa, mijkrēšļa ilgumu un katra gada, mēneša un dienas stāvzvaigžņu kulminācijas. Un tieši neatlaidīgi eksperimentēdams ar šo skaldni, tēvs Kaspars bija nonācis pie drošas pārliecības, ka patiesi beidzot atrodas uz antipodu meridiāna.

Tad bija trešā skaldne, kur septiņos riteņos bija ietilpināta visa Astroloģija, visi nākamie saules un mēness aptumsumi, visas astroloģiskās figūras, kas vajadzīgas, rēķinot pareizos laikus lauksaimniecībai, medicīnai un kuģniecības mākslai, un tāpat arī divpadsmit debesu mājokļu zīmes un no katras zīmes atkarīgo dabisko lietu fiziognomika, norādot arī attiecīgo Mājokli.

Man trūkst drosmes te atstāstīt visu Roberto atstāstījumu, un es tikai īsi pieminēšu ceturto skaldni, kam pienācās saturēt un rādīt visus botāniskās, spaģiriskās, ķīmiskās un hermētiskās medicīnas brīnumus un tāpat katras vienkāršos un saliktos medikamentus, kas iegūti no minerālas un dzīvnieciskas izcelsmes vielām, un tāpat arī "Alexipharmnca, kam iedarbība ir pievelkoša, remdinoša, purgatīva, mīkstinoša, gremošanu veicinoša, korozīva, konglutinatīva, aperitīva, kalefaktīva, infrigidatīva, attīroša, saēdoša, incizīva, midzinoša, diurētiska, narkotiska, kaustiska un nomierinoša."

Nespēju izskaidrot un lieku lietā arī savu izdomu, lai aprakstītu, kas notika uz piektās skaldnes, tātad uz kuba virspuses jeb jumta, kas atradās paralēli apvāršņa līnijai un, šķiet, bija ierīkots kā debesu velve. Taču Roberto piezīmēs tiek minēta arī piramīda, kuras pamatne nekādi nevarēja sakrist ar kuba virsu, jo tad jau tā būtu aizsegusi piekto skaldni, tāpēc varbūt ticamāka ir iespēja, ka šī piramīda klājās pāri visam kubam, kā telts, taču tad tai būtu vajadzējis būt darinātai no caurspīdīga materiāla. Droši zināms ir vienīgi tas, ka piramīdas četriem sāniem pienācās pārstāvēt četrus lielos pasaules novadus un no katras rādīt dažādo tautu alfabētus un valodas, ieskaitot pirmatnējās Adamiskās Valodas elementus, ēģiptiešu hieroglifus, ķīniešu un tāpat arī meksikāņu burtus, un tēva Kaspara aprakstā šī piramīda ir kā: "viena Sphyttx Mystagoga, viens Oedipus Aegi/ptiacus, viena Monas Ierogli/phica, viena Clavis Convenientia Linguarum,

viens Theatrum Cosmographicum Historicum, tā ikkatra dabiska un mākslīga alfabēta Sylva Sylvarum, viena Architectura Curiosa Nova, viena Lampas Combinatoria, viena Mensa Isiaca, viens Metametricon, viena Synopsis Anthropoglottogonica, viena Basiliea Cryptographica, viens Amphiteatrum Sapientiae, viena Cryplomensis Patefacta, viens Catoptron Polygraphicum, viens Gazophylacium Verborum, viens Mysterium Artis Steganographicae, viena Area Arithmologica, viens Archetypon Polyglotta, viena Isagoge Horapollinea, viens Congestorium Artificiosae Memoriae, viens Pantometron de Furtivis Literarum Notis, viens Mercurius Redivivus un viens Etymologicon LustgдrtleinV

Tas, ka visām šīm dižajām gudrībām lemts palikt tikai viņu divu privātajā īpašumā un pārvaldījumā, jo, visticamāk, viņi abi nekad vairs neatradīs atpakaļceļu uz mājām, tas veco jezuītu neuztrauca, un es nezinu, vai par iemeslu tam bija paļāvība uz Providenci vai mīlestība uz pašmērķīgām un pašpietiekamām Zinībām. Daudz vairāk mani pārsteidz, ka ap šo laiku arī Roberto prātā vairs nedzimst neviena reālistiska doma un arī viņš Salas sasniegšanu sāk uzlūkot kā notikumu, kas piešķirs jēgu turklāt uz visiem laikiem viņa dzīvei.

Lai arī jezuīts par Speculu stāstīja tik daudz brīnumu, Roberto vairāk par visu aizrāva doma, ka šis orākuls spēs viņam pateikt, ko un kur attiecīgajā brīdī dara viņa Pavēlniece. Un tas pierāda, ka mīlestības pārņemtam cilvēkam nav vērts stāstīt par Zvaigžņu Vēstnešiem, jo viņš, lai arī nodarbināts derīgos miesas vingrinājumos, tik un tā allaž meklēs tikai ziņas par savām saldajām sāpēm un mīļajām mokām.

Turklāt, lai arī ko stāstītu peldēšanas skolotājs, Roberto nemitīgi sapņoja par Salu, kura, viņa acīm lūkojoties, atradās nevis tagadnē, kurā bija viņš pats, bet gan pēc dievišķa lēmuma dusēja iepriekšējās dienas nerealitātē vai neesamībā.

Laizdamies iekšā jūras ūdeņos, viņš loloja cerību sasniegt Salu, kāda tā bijusi vakardienā un kuras simbols viņam šķita esam Pomeranču Dūja, tik izvairīga un nenotverama, it kā būtu iebēgusi pagātnē.

Priekšstati, kas dzina uz priekšu Roberto, nebija īsti skaidri arī viņam pašam, viņš tikai nojauta, ka viņa vēlmes nesakrīt ar to, ko vēlas

tēvs Kaspars, taču nezināja, ko īsti grib. Un mums jācenšas viņa mulsumu saprast, jo galu galā mūsu sugas pastāvēšanas vēsturē viņš bija pirmais cilvēks, kam pavērusies iespēja aizpeldēt atpakaļ uz iepriekšējo dienu.

Katrā ziņā viņš bija nonācis pie pārliecības, ka peldēt ir jāiemācās, un mēs visi zinām, ka pietiek ar vienu labu iemeslu, lai pārvarētu tūkstošiem baiļu. Tieši tāpēc arī nākamajā dienā mēs viņu sastopam no jauna kāpjam ūdenī.

Tagad tēvs Kaspars viņam skaidroja, ka vajadzētu atlaist kāpnītes, brīvi kustināt rokas, itin kā sekojot līdzi kādas muzikantu kapelas spēlētajam ritmam, un vēl brīvāk un nesaspringtāk kustināt arī kājas, un ar to pietiktu, lai jūra pati viņu balstītu. Viņš iedrošināja Roberto to izmēģināt sākumā ar nospriegotu virvi, bet vēlāk atlaižot to vaļīgāk un skolniekam par šīm pārmaiņām neko nesakot. Pareizāk, viņš to pavēstīja vienīgi tad, kad šķita, skolnieks jūtas jau gana droši. Skaidrs, ka, padzirdējis šos jaunumus, Roberto tūliņ sajuta, ka grimst, taču kliegdams arī instinktīvi sakustināja kājas un attapās ar galvu virs ūdens.

Šādi mēģinājumi turpinājās krietnu pusstundu, un Roberto pamazām sāka apjēgt, ka tiešām var noturēties virspusē. Taču ik reizi, kad centās kustēties sparīgāk, instinktīvi atmeta atpakaļ galvu. Tad tēvs Kaspars mudināja viņu ļauties šai tieksmei un atgāzt galvu uz aizmuguri vēl vairāk, cik tālu vien iespējams, augumu turēt stingru un izliektu vieglā lokā, bet rokas un kājas izstiept un izplest sāņus tā, it kā ar tām vajadzētu pieskarties riņķa līnijai: tad viņš tūliņ jutīšot, ka ūdens viņu balsta gluži kā šūpuļtīkls, un varēs tajā šūpināties kaut stundu stundām, pat gulēt un aizmigt, viļņu un zemās rieta saules skūpstīts. Kā tēvs Kaspars to visu zināja, ja jau pats nekad nebija peldējis? Caur to Fizikāli Hidrostatisku Teoriju, viņš apgalvoja.

Nebija viegli atrast pareizo stāvokli, Roberto vairākkārt gandrīz nožņaudzās ar virvi, pie viena sarīdamies ūdeni, sprauslādams un šķaudīdams, tomēr, kā rādās, pienāca brīdis, kad līdzsvars bija atrasts.

Pirmo reizi Roberto uztvēra jūru kā draugu. Paklausīdams tēva Kaspara pamācībām, viņš papleta rokas un kājas un sāka tās kustināt, paslēja

galvu augstāk un atgāza uz aizmuguri, pierada, ka ūdens ieplūst ausīs, un pierada pie tā radītā spiediena. Viņš pat spēja runāt un klaigāt gana skaļi, lai augšā uz klāja viņu dzirdētu skolotājs.

"Tagad tu apkārt griezies," pēc kāda laika teica tēvs Kaspars. "To labu roku nolaid, it kā tā pati zem rumpja nokarātos, tad to kreisu plecu viegli pacel un tūlīt ar vēderu uz leju būsi."

Viņš gan nepiebilda, ka šo manevru laikā ir jāaiztur elpa, jo to veicējs attopas ar seju zem ūdens, bet ūdens nevēlas neko citu, kā izpētīt iebrucēja nāsis. Grāmatās par Hidrauliski Pneimatisko Mehāniku nekas tāds nebija rakstīts. Un tādējādi tēva Kaspara ignoratio elenchi dēļ, Roberto dabūja iebaudīt vēl kārtīgu devu sāļā ūdens.

Bet nu jau viņš bija iemācījies mācīties. Divas vai trīs reizes mēģinājis apvērsties uz vēdera, viņš apjēdza principu, kas ir ārkārtīgi svarīgs ikkatram peldētājam, proti, ka, brīžos, kad galva ir zem ūdens, nevajag mēģināt ieelpot, pat caur degunu ne, toties vajag no visa spēka izelpot, itin kā cenšoties izpūst no plaušām to pašu nedaudzo un trūkstošo gaisu. Varētu domāt, ka šī ir intuitīva gudrība, taču, kā redzam no šī stāsta, tā nemaz nav.

Katrā ziņā Roberto jau bija sapratis, ka gulēt uz muguras un ar seju gaisā viņam ir daudz vieglāk nekā peldēt uz vēdera. Man šķiet tieši otrādi, taču Roberto vispirms iemācījās ļauties viļņiem atmuguriski, un tāpēc pāris dienu viņš turpināja šādi. Un pie reizes risināja dialogus par lielākajām pasaules sistēmām.

Viņi atkal pievērsās jautājumam par zemes kustību, un tēvs Kaspars kā pretargumentu minēja aptumsumus: ja zemi izņem no visuma centra un tās vietā ieliek sauli, tad zeme ir jānovieto vai nu virs, vai arī zem mēness. Ja mēs to novietojam mēnesim apakšā, mēs nekad neredzēsim saules aptumsumus, jo mēness, atrazdamies virs saules vai virs zemes, nekādi nevarēs nostāties starp zemi un sauli. Savukārt, ja mēs zemi novietojam virs mēness, nekad nebūs mēness aptumsumu, jo zeme, būdama virspusē, nevarēs iespraukties starp mēnesi un sauli. Turklāt astronomija vairs nevarētu paredzēt aptumsumus, kā to allaž ļoti labi ir pratusi, jo, kā zināms, visu šo aprēķinu pamatā allaž ir bijusi saules kustība, taču, pieņemot, ka saule nekustas, visi rēķini kļūtu nederīgi.

Un vēl, lai Roberto apdomājot Strēlnieka Argumentu. Ja zeme patiešām apgrieztos ap savu asi ikkatrās divdesmit četrās stundās, tad bulta, ko taisni augšup izšāvis loka šāvējs, nokristu atpakaļ uz zemes vairākas jūdzes nostāk uz rietumiem. Un savā ziņā līdzīgs ir arī Torņa Arguments: ja no torņa rietumpuses nomestu lejā kādu smagumu, tam vajadzētu nokrist nevis pie pašas ēkas sienas, bet gan krietnu gabalu tālāk, proti, tam vajadzētu krist nevis vertikāli, bet pa diagonāli, jo kritiena brīdī tornis (līdz ar visu zemi) jau būtu aizbīdījies uz austrumiem. Taču, tā kā visi paši pēc savas pieredzes zina, ka smagums krīt tieši perpendikulāri zemei, kļūst skaidrs, ka ideja par zemes griešanos ir muļķīga pasaciņa.

Nemaz nerunājot par Putnu Argumentu, jo putni, pat būdami nenogurdināmi, nekādi nespētu turēties līdzi zemes kustībai, ja tā ik dienu apgrieztos riņķī. Taču mēs ļoti labi redzam, ka putni tiek uz priekšu un pat tad, ja mēs jājam ar zirgu pretī saulei, spēj mūs panākt un apsteigt.

"Lai jau būtu. Es nezinu, ko atbildēt uz šiem jūsu iebildumiem. Taču esmu dzirdējis, ka, liekot griezties zemei un visām planētām, toties paturot uz vietas sauli, var izskaidrot ļoti daudzas parādības, kurpretī Ptolemajs bija spiests izgudrot epiciklus, deferentus un daudzas citas blēņas, kam nav nekāda pamata ne debesīs, ne uz zemes."

"Es tev piedodu, ja tu vienu Witz taisīt gribēji. Bet, ja tu nopietni runā, tad atbildu, ka es pagāns kā tas Ptolemajs neesmu un labi zinu, cik daudzas kļūdas viņš pielaidis bija. Un tāpēc es ticu, ka tam dižam Tiho no Uraniborgas ļoti pareiza doma bija: viņš teica, ka visas mums zināmas planētas, tātad Jupiters, Marss, Venera, Merkurs un Saturns, apkārt saulei griežas, bet tā saule kopā ar viņiem apkārt zemei griežas, un ap zemi mēness griežas, bet zeme pati stāv nekustīga tā stāvzvaigžņu gredzena vidū. Tā tās Ptolemaja kļūdas izskaidrot var un ķecerības nesarunāt, kurpretī Ptolemajs kļūdas taisīja un Galilejs ķecerības teica. Un tā nevajaga skaidrot, kā gan tā zeme, kas tik smaga ir, pa debesīm apkārt lidot var."

"Un kā tad to spēj saule un stāvzvaigznes?"

"Tu saki, ka tās smagas iraid. Es nesaku. Tie ir debesu ķermeņi, ne no šīs zemes! Zeme, tā gan smaga ir."

"Un kā tad kuģis ar simt lielgabaliem var peldēt pa jūru?"

"Jūra to dzen un vējš stumj."

"Tātad, ja gribam pateikt ko jaunu, bet nekaitināt Romas kardinālus, īsti vietā būs doma, ko dzirdēju no kāda Parīzes filosofa, kurš apgalvo, ka debesis ir veidotas no šķidras vielas, līdzīgi kā jūra, un šī šķidrā viela uz visām pusēm griežas, veidojot tādus jūras atvarus… tādus tourbillons…"

"Kas tie tādi?"

"Virpuļi, vortices."

"Ach so, vortices, ja. Un ko tie vortices dara?"

"Tātad tie virpuļi rauj planētas līdzi un liek tām griezties, un tieši tāpat viens virpulis velk zemi visriņķī saulei. Saprotiet, kustas virpulis, bet zeme pati ir nekustīga, virpulis tikai rauj to sev līdzi."

"Bravo, signor Roberto! Tu negribēji, lai tās debesis no kristāla ir, jo baidījies, ka komētas tās sadauzīs, tak tev patīk, ka tās šķidras ir, lai putni tur noslīkt varētu! Turklāt tā doma par vortices skaidro, kā tā zeme ap to sauli griežas, bet nesaka, ka tā zeme arī ap savu asi kā tāda bērnu spēļmanta griežas!"

"Jā, bet tas filosofs teica, ka arī šajā gadījumā griežas tikai jūru virspuse un mūsu zemeslodes virsējā garoza, bet dziļais kodols paliek nekustīgs. Man vismaz šķiet, ka tā viņš teica."

"Vēl vairāk dumji. Kur viņš to visu rakstīja?"

"Nezinu, man šķiet, viņš atteicās to pierakstīt vai nodrukāt grāmatā. Viņš negribēja saniknot jezuītus, kurus ļoti mīl."

"Tad man labāk sigitor Galileo patīk, kaut viņam ķecerīgas domas bija, bet viņš tās mīlošiem kardināliem izsūdzēja, un neviens viņu sārtā nelika. Man nepatīk tas tavs otrs kungs, kuram domas vēl ķecerīgākas ir, bet viņš tās neizsūdz. Pat saviem draugiem jezuītiem ne. Varbūt Galilejam kādu dienu Dievs piedos, bet šim otram ne."

"Katrā ziņā man šķiet, ka pēcāk viņš pats to pirmo domu mainīja. Manuprāt, vēlāk viņš teica, ka viss lielais matērijas pikucis, kas sniedzas no saules līdz stāvzvaigznēm, griežas milzīgā lokā, ko uz priekšu dzen vējš…"

"Tu neteici, ka tās debesis šķidras ir?"

"Varbūt nav, varbūt tas ir tikai liels vējš…"

"Redzi. Tu pats nezini…"

"Jā, bet tas vējš dzen visas planētas apkārt saulei un tai pašā laikā liek saulei griezties ap savu asi. Un vēl ir mazāks virpulis, kas mēnesim liek griezties ap zemi un zemei ap savu asi. Tomēr nevar teikt, ka zeme kustētos, jo kustas nevis zeme, bet vējš. Tieši tāpat, ja es gulētu aizmidzis uz Dafnes un Dafne aizpeldētu līdz tai salai rietumos, es nokļūtu no vienas vietas citā, tomēr neviens nevarētu apgalvot, ka mans ķermenis ir kustējies. Un, ja runājam par zemes dienišķajiem apgriezieniem ap asi, tas ir līdzīgi kā tad, ja es sēdētu uz kustīgas podnieka ripas, un skaidrs, ka vienubrīd es jums rādītu seju, bet citā muguru, taču tas nebūtu es, kas kustas, jo kustētos tikai ripa."

"Šī ir viena Hypothesis, ko tāds blēdis izteicis, kurš ķeceris grib būt un savu ķecerību slēpt. Bet tu man saki, kur te zvaigznes paliek. Vai arī visa Ursa Major un Perseus tajos virpuļos griežas?"

"Visas zvaigznes, ko mēs redzam, ir daudzas saules, un katra atrodas sava virpuļa centrā, un viss universs sastāv no virpuļu virpuļiem, kur griežas bezgalīgi daudzas saules un bezgalīgi daudzas planētas, un tā tas ir arī tajos tālumos, ko mūsu acis neredz, un uz katras ir savi iemītnieki!"

"Ha! Taisni to es no tevis un tiem taviem ķeceru draugiem gaidīju! To jūs gribat bezgalīgas pasaules!"

"Varbūt jūs būtu ar mieru man atvēlēt vismaz vairāk par vienu. Jo citādi, kur gan Dievs būtu novietojis elli? Tak ne jau zemes iekšās?"

"Kāpēc ne zemes iekšās?"

"Tāpēc," un te Roberto visai aptuveni atkārtoja argumentu, ko bija dzirdējis Parīzē, un es nevaru likt galvu ķīlā par šo aprēķinu pareizumu, "ka zemes centra diametrs ir divsimt itāļu jūdzes, un, ja mēs to kāpinām kubā, sanāk astoņi miljoni kubikjūdžu. Ņemot vērā, ka vienā itāļu kubikjūdzē ietilpst divsimt četrdesmit tūkstoši angļu kubikpēdu, un, tā kā Kungs ikvienam nolādētajam grēciniekam noteikti ir atvēlējis vismaz sešas kubikpēdas, ellē varētu ietilpt tikai četrdesmit miljoni nolādēto, kas, manuprāt, ir ļoti maz, ja skaitām kopā visus ļaunos cilvēkus, kas šajā pasaulē dzīvojuši kopš Ādama līdz mūsdienām."

"Tā tas būtu," atbildēja tēvs Kaspars, nemaz nepacenties rēķinus pārbaudīt, "ja tās nolādētas dvēseles ar visu miesu ellē nonāktu. Tak miesa klāt ir tikai pēc tās Miesas Augšāmcelšanās un tās Pastaras Tiesas! Un tad jau vairs nebūs ne zemes, ne planētu, ne citu debesu un jaunu zemju!"

"Labi, ja tās ir tikai nolādētas dvēseles, tad miljons tādu satilpst arī uz vienas spraužamadatas smailes. Taču ir tādas zvaigznes, ko mēs ar neapbruņotu aci neredzam, bet ar jūsu tālskati gan. Un vai tad jūs nevarat iedomāties simtreiz spēcīgāku tālskati, kas jums ļautu saredzēt vēl citas zvaigznes? Un tūkstošreiz spēcīgāks tālskatis jums ļautu saredzēt vēl tālākas zvaigznes, un tā nd infinitum. Vai tad jūs vēlaties nospraust radītās pasaules robežas?"

"Bībele par to ne vārda nesaka."

"Bībele ne vārda nesaka arī par Jupiteru, tomēr viņvakar jūs to pētījāt ar savu nolādēto tālskati."

Bet Roberto jau zināja, kurš būs galvenais un svarīgākais jezuīta iebildums. Tas pats, kuru izteica abats tovakar, kad Sensavēns ar viņu cīnījās divkaujā: ja pasauļu skaits ir bezgalīgs, vairs nav iespējams saskatīt jēgu Pestīšanā caur Kristu; un sanāk, ka esam spiesti iztēloties bezgalīgu skaitu Golgātu vai arī domāt par mūsu zemi kā par vietu, kas kosmosā izpelnījusies īpašas privilēģijas, jo tikai uz šejieni Dievs ir nosūtījis savu Dēlu, lai tas dzimtu starp mums un atbrīvotu mūs no grēka, turpretī citām pasaulēm viņš šādu žēlastību liedzis kas savukārt atkal būtu pretrunā ar pašu Dieva bezgalīgās žēlastības ideju. Un patiešām, taisni tāda bija tēva Kaspara atbilde, kas Roberto deva iespēju doties jaunā uzbrukumā.

"Kad Ādams krita grēkā?"

"Tie mana ordeņa brāļi perfektus matemātiskus rēķinus taisījuši ir, par pamatu tos Svētus Rakstus ņemot: Ādams grēkoja trīs tūkstoš deviņsimt un astoņdesmit četrus gadus pirms tā Mūsu Kunga atnākšanas."

"Ļoti labi, taču varbūt jums nav zināms, ka ceļotāji, kas ir sasnieguši Ķīnu, un starp viņiem ir arī daudz jūsu ordeņa brāļu tur atrada ķīniešu monarhu un valdnieku dinastiju sarakstus, no kuriem izriet, ka

Ķīnas karaliste pastāvēja jau vairāk nekā pirms sešiem tūkstošiem gadu, un tātad pirms Ādama grēka, un, ja tā tas ir Ķīnā, varbūt līdzīgi ir arī ar citām tautām. Tātad Ādama grēkā krišana un jūdu pestīšana, un visas pārējās skaistās mūsu Svētās Romas baznīcas patiesības, kas izriet no minētajām, attiecas tikai uz daļu cilvēces. Un pastāv ari cita cilvēces daļa, kuru pirmdzimtais grēks nav skāris. Tas neko nenolaupa Dieva bezgalīgajai žēlastībai, vien dara skaidru, ka Dievs pret Ādama cilti ir izturējies tāpat kā tēvs līdzībā par pazudušo dēlu un ir ziedojis savu Dēlu vienīgi viņu glābiņam. Un, lai arī tēvs par godu savam grēcīgajam dēlam lika nokaut baroto teļu, tas nebūt nenozīmēja, ka viņš mazāk mīlētu tā krietnos un tikumīgos brāļus, un tāpat arī mūsu Radītājs maigi mīl ķīniešus un visus pārējos, kas dzimuši pirms Ādama, un priecājas, ka tie nekad nav krituši pirmdzimtajā grēkā. Un, ja tā ir noticis uz zemes, kāpēc tā nevarētu būt arī uz zvaigznēm?"

"Kas tev tādu stulbu lietu stāstīja?" pārskaities auroja tēvs Kaspars.

"Daudzi par to runā. Un kāds arābu gudrais teica, ka tas izsecināms arī no kādas Korāna lappuses."

"Un tu man saki, ka Korāns patiesību pierāda?! Ak visuvarens Dievs un Kungs, es tevi lūdzu, sasper ar zibeņiem šo tukšgalvīgu, lielīgu, uzpūtīgu, nekaunīgu, neprātīgu, dumpīgu lopu no cilvēka, šo tukšprāti, šo suni, šo nešķīstu dēmonu, šo tiepīgu āzi, šo nolādētu nelgu, lai viņš vairs savu kāju uz šī kuģa nesper!"

Un tēvs Kaspars vispirms parāva virvi tā, ka tā kā pātaga iecirta Roberto pa seju, bet tad atlaida to pavisam vaļīgu. Roberto zaudēja līdzsvaru, pakļuva ar galvu zem ūdens, kārpījās rokām un kājām, centās pievilkt auklu, taču tā aizvien bija pārāk vaļīga, un viņš kliedza pēc palīdzības, sarīdamies arvien vairāk ūdens. Un tēvs Kaspars bļāva pretī, ka gribot redzēt, kā viņš spirinās un agonijā vārsta muti, pirms iegāžas ellē, kur tādiem izdzimumiem esot īstā vieta.

Bet tad, garā tomēr būdams īsts kristietis, viņš nosprieda, ka Roberto jau saņēmis pietiekamu sodu, un uzvilka viņu augšā. Tai dienai gan ar astronomijas priekšlasījumiem, gan ar peldētapmācību bija cauri, un abi aizgāja gulēt katrs uz savu kajīti, nepārmijuši vairs ne vārda.

Salaba viņi jau nākamajā dienā. Roberto atzinās, ka nemaz neticot tai hipotēzei par virpuļiem, viņš drīzāk uzskatot, ka bezgalīgi daudzas pasaules varētu būt rezultāts atomu ņirbēšanai tukšumā, un šāds uzskats nebūt neizslēdzot iespēju, ka par visiem šiem atomiem gādājot kāda Dievība, kas dod tiem pavēles un sakārto tos pēc saviem lēmumiem, kā viņam arī mācījis Dinjas kanoniķis. Tēvs Kaspars noraidīja arī šādus priekšstatus, jo tiem bija nepieciešama tukšā telpa, kurā atomi varētu kustēties, taču Roberto vairs nebija nekādas vēlēšanās strīdēties ar Parku, kura ir tik vēlīga, ka pavedienu, kurā iesieta viņa dzīvība, nevis pārgriež, bet palaiž pārāk vaļīgu.

Saņēmis solījumu, ka vairs netiks pakļauts nāves briesmām, Roberto atsāka eksperimentus ūdenī. Tēvs Kaspars mudināja viņu mēģināt ūdenī kustēties, kas taču ir ikkatras peldētmākslas obligātais pamatu pamats, un ierosināja sākt ar lēnām roku un kāju kustībām, bet Roberto labāk patika laiski gulšņāt uz ūdens virsmas.

Tēvs Kaspars viņam ļāva laiskoties un izmantoja šo brīdi, lai izklāstītu vēl dažus argumentus pret zemes kustēšanos. In primis, Saules Arguments. Ja saule stāvētu nekustīgi uz vietas un mēs precīzi pusdienlaikā uz to skatītos pa logu no kādas istabas dziļumiem, bet zeme grieztos ar ātrumu, kādu tai piedēvē, un šim ātrumam no tiesas jābūt lielam, lai tā pilnībā pagūtu apgriezties divdesmit četru stundu laikā tad vienā acu mirklī saule mūsu skatienam nozustu.

Nākamais bija Krusas Arguments. Reizēm krusa nāk no debesīm veselu stundu no vietas, taču, vienalga, vai mākoņi iet uz austrumiem vai uz rietumiem, uz ziemeļiem vai uz dienvidiem, krusas graudi nekad nesedz laukus vairāk nekā divdesmit četru vai trīsdesmit jūdžu platībā. Taču, ja zeme grieztos, tad tajās reizēs, kad krusas mākoņus vējš nestu pretēji šķietamajam zemes griešanās virzienam, krusai vajadzētu pārklāt laukus vismaz trīssimt vai četrsimt jūdžu platībā.

Tad nāca Balto Mākoņu Arguments. Kad laiks ir rāms, baltie mākoņi peld pa debesīm un allaž izskatās, ka tie peld nemainīgi lēni; taču, ja zeme grieztos, tiem mākoņiem, kas dodas uz rietumiem, vajadzētu traukties uz priekšu milzīgā ātrumā.

Un nobeidza viņš ar Zemes Dzīvnieku Argumentu, proti, tiem allaž instinktīvi vajadzētu kustēties uz austrumiem, izdabājot tai zemes kustībai, kas pār viņiem valda; un tieši tāpat tiem vajadzētu izrādīt lielu nepatiku pret kustēšanos uz rietumiem, jo šādu virzienu tie izjustu kā pretdabisku.

Roberto to visu kādu laiku klausījās, taču tad viņam apnika un visām jezuīta gudrībām viņš lika pretī Vēlmes Argumentu. "Bet galu galā," viņš teica, "nelaupiet man to prieku iedomāties, ka es varētu pacelties lidojumā un vērot, kā zem manis griežas zeme, un tad divdesmit četru stundu laikā es redzētu, kā garām paslīd visdažādākās sejas, baltas, melnas, dzeltenas, olīvkrāsas, ar platmaļu cepurēm un ar turbāniem, un pilsētas gan ar smailiem, gan apaļu kupolu rotātiem zvanu torņiem, gan ar krustiem, gan ar pusmēnešiem, un arī pilsētas ar porcelāna pilīm un ciemus ar būdiņām, un irokēzus, kas gatavojas dzīvu aprīt kādu karagūstekni, un sievietes no Teso zemes, kuras krāso zilas lūpas, lai izpatiktu planētas visneglītākajiem vīriešiem, un Kamulas sievietes, kuru vīri ir gatavi tās uzdāvināt pirmajam pretimnācējam, kā savā grāmatā stāsta mesers Milione…"

"Nu tu redzi? Kā es teicu: kad jūs par to savu filosofiju krogā domājat, tās domas vienmēr kārību pilnas ir! Un, ja tev galvā tādas nešķīstas domas nebūtu, tu tādu ceļojumu taisīt varētu, ja Dievs tev žēlastību apkārt pasaulei ceļot dotu, un tāda žēlastība mazāka nebūtu kā lēmums ļaut tev tais debesīs veselu dienu un nakti karāties."

Roberto tas nepārliecināja, taču viņš vairs nezināja, ko iebilst. Tad nu viņš izvēlējās garāko ceļu un par izejas punktu ņēma dažādus šur un tur saklausītus argumentus, kas, viņaprāt, nebija pretrunā ar apredzīga un gādīga Dieva ideju, un jautāja, vai tēvs Kaspars piekrīt uzskatam, ka daba ir kā liels teātris, kurā mēs redzam tikai to, ko autors ir uzvedis uz skatuves. Taču no savām vietām mēs neredzam to, kāds teātris ir patiesībā: dekorācijas un skatuves mašīnas ir izveidotas tā, lai radītu vajadzīgo iespaidu iztālēm, kamēr visi zobrati un atsvari, kas tās darbina un kustina, ir paslēpti no mūsu acīm. Un tomēr, ja skatītāju zālē būtu kāds vīrs, kurš pārzina šo mākslu, viņš prastu uzminēt, kā ir panākts,

lai no skatuves lidojumā piepeši paceļas mehānisks putns. Un līdzīgi arī filosofam vajadzētu izprast universa izrādi. Protams, filosofs saskaras ar daudz lielākām grūtībām, jo dabā mašīnu auklas ir apslēptas tik labi, ka ilgi tika jautāts un minēts, kurš tās kustina. Un tomēr arī šajā mūsu teātrī, ja Faetonts kāpj augšā pie saules, tas notiek tāpēc, ka viņu paceļ auklas un atsvars tikmēr slīd lejup.

Ergo (beidzot Roberto triumfēja, ar garām aplinku runām nonācis pie galvenā), skatuve mums rāda sauli, kas griežas, taču mašīnu daba ir pavisam citāda, ko mēs nevaram ievērot pirmajā acu uzmetienā. Mēs redzam izrādi, bet neredzam trīsi, kas liek kustēties Fēbam, pareizāk, mēs paši uz tā trīša rata dzīvojam, un te Roberto savos vārdos sapinās, jo, pieņemot trīša metaforu, tiktu zaudēta teātra metafora, un tādējādi visa argumentācija kļuva tik pārspīlēti pointu (kā būtu teicis Sensavēns), ka zaudēja visu asumu.

Tēvs Kaspars atbildēja, ka cilvēkam, ja tas grib likt kādai mašīnai dziedāt, tā vai citādi ir jāapstrādā koks vai metāls, jāurbj caurumi vai jānostiepj stīgas un tad tās jārīvē ar lociņu, vai kā viņš pats bija darījis uz Dafnesjāizgudro ūdens darbināta ierīce, turpretī, kad mēs paveram lakstīgalas knābi, mēs tur neredzam nevienu šādu mašīnu, un tas nozīmē, ka Dievs iet citādus ceļus nekā mēs.

Pēc tam viņš apvaicājās, vai tādā gadījumā, ja Roberto tik labvēlīgi uzlūko bezgalīgi daudzas sauļu sistēmas, kas griežas debesīs, viņam nevajadzētu arī atzīt, ka ikviena no šīm sistēmām ir daļa no kādas lielākas sistēmas, kas tieši tāpat savukārt griežas citas lielākas sistēmas iekšienē, un tā tālāk un tā joprojām, ņemot vērā, ka, izejot no šādām premisām, domātājs kļūst līdzīgs jaunavai, kas kritusi par upuri pavedējam, jo tā vispirms atļauj mazu mazumiņu, bet jau drīz ir spiesta atļaut tam vairāk un vairāk, un, kas zina, līdz kādām galējībām pa šādu ceļu var aiziet.

Protams, piekrita Roberto, iedomājams ir viss. Var iedomāties virpuļus, kuros planētu nemaz nav, un virpuļus, kas grūžas cits citam virsū, un virpuļus, kas ir nevis apaļi, bet sešstūraini, un tādējādi uz katra to sāna vai skaldnes var iekārtoties jauns virpulis, un visi kopā tie veido ko līdzīgu šūnām medus kārē, vai arī šie virpuļi ir daudzstūri, un, kad

tie cits pret citu atbalstās, spraugās paliek tukšums, ko daba aizpilda ar mazākiem virpuļiem, un tie visi ir cits ar citu sazoboti līdzīgi kā zobrati pulkstenī, un viss to kopums universa debesīs kustas kā liels kustīgs rats, kura iekšpusē griežas milzums mazāku ratu, un tā viss apļu apļiem, riņķu riņķiem griežas un griežas, un šī milzu griešanās turpinās gadu tūkstošiem un varbūt ir tikai daļa no lielāku virpuļu virpuļiem… Un šai brīdī Roberto no visiem tiem virpuļiem tā sagriezās galva, ka viņš gandrīz noslīka.

Un tieši tad bija pienākusi kārta triumfēt tēvam Kasparam. Labi, viņš teica, tātad, ja zeme griežas ap sauli, bet saule griežas ap kaut ko citu (un neņemsim tagad vērā apstākli, ka arī šis kaut kas cits griežas vēl ap kaut ko citu), mēs iegūstam roulette problēmu, par kuru Roberto droši vien jau ir dzirdējis runājam Parīzē, jo tieši no Parīzes tā sasniegusi arī Itālijas galilejiešus, kas vienmēr bijuši gatavi izgudrot jebko, lai tikai varētu izjaukt pasaules kārtību.

"Kas ir šī roulette?" jautāja Roberto.

"Tu to vari arī par cikloīdu vai trohoīdu saukt, bet tā būtība nemainās. Iedomā vienu riteni."

"To pašu, ko iepriekš."

"Nē, tagad vienu parastu ratu riteni iedomā. Un tagad iedomā uz tā riteņa loka vienu naglu. Tagad iedomā, ka tas ritenis mierā stāv un tā nagla tieši virs zemes ronas. Un tagad iedomā, ka tie rati sakustas un tas ritenis ripot sāk. Kas, tavuprāt, ar naglu notiek?"

"Nu, ja ritenis griežas, tad kādā brīdi nagla būs nonākusi augšā, un, kad ritenis būs apgriezies veselu apli, tā atkal būs tuvu zemei."

"Tātad tu domā, ka tā nagla tādu kustību kā riņķi būs taisījusi?"

"Nu tak ne jau tādu kā kvadrātu."

"Tad klausies uzmanīgi, tu, nelga. Tu saki, ka tā nagla pie zemes atronas tai pašā vietā, kur pirmāk bija?"

"Pagaidiet brīdi… Nē, ja rati ripo uz priekšu, tad nagla gan atrodas pie zemes, bet gabalu tālāk."

"Tātad tādu kustību kā riņķi tā taisījusi neir."

"Nē, pie visiem paradīzes svētajiem," noteica Roberto.

"Tu nesaki pievisiemparadīzsvētajiem!"

"Atvainojiet. Bet kādu kustību tad tā nagla ir veikusi?"

"Tā ir trohoīdu veikusi. Un, lai tu saproti, es saku, ka tā kustība ir tāda kā vienai bumbai, ko tu sev priekšā gaisā pamet, tad tā pret zemi atsitas un atkal jaunu riņķa pusi zīmē, un tad atkal no jauna vienīgi tā bumba visu laiku arvien mazākus lokus zīmē, bet tā nagla vienmēr vienādus, ja tie rati vienādā ātrumā brauc."

"Un ko tas nozīmē?" jautāja Roberto, neskaidri apjauzdams savu sakāvi.

"Tas nozīmē, ka tu daudzas i’ortices un bezgalīgas pasaules pierādīt gribi, un arī to, ka zeme griežas, bet raugi, tā tava zeme vairs negriežas, bet kā viena bumba pa bezgalīgām debesīm lēkā, tumpf, tumpf, tumpf ak, cik skaisti kust tā mūsu cildena planēta! Un, ja pareiza ir tā tava teorija par tiem vortices, tad visi debesu ķermeņi tādus tumpf, tumpf, tumpf taisa. Un tagad jauj man smieties, jo šis nu viens liels joks ir!"

Grūti ir ko iebilst pret tik izsmalcinātu un ģeometriski perfektu argumentu, kurš turklāt pasniegts, viltīgi noklusējot daļu patiesības, jo tēvam Kasparam gan vajadzēja zināt, ka līdzīgi notiktu arī tad, ja planētas kustētos tā, kā to vēlējās Tiho Brahe. Roberto aizvilkās gulēt izmircis un drūms. Naktī viņš ilgi prātoja, vai tikai viņam pašam nebūtu izdevīgāk atmest visus savus ķecerīgos uzskatus par zemes kustību. Paskatīsimies, viņš sev teica, vai tad, ja tēvam Kasparam no tiesas būtu taisnība un zeme nekustētos (jo citādi izskatās, ka tā uzreiz kustas par daudz, un tad to vairs nevar apturēt), nebūtu apdraudēts arī viņa atklātais antipodu meridiāns? Un vai nesabruktu viņa Grēku plūdu teorija? Un arī fakts, ka Sala atrodas iepriekšējā dienā? Nē, itin nemaz.

Tātad, viņš sprieda, varbūt prātīgāk būtu, ja es vairs neapstrīdētu sava jaunā skolotāja astronomiskos uzskatus un vairāk spēku veltītu peldēšanai, lai kādu dienu tiktu pie tā, kas mani patiešām interesē, nevis nopūlētos, pierādīdams, kam bijusi taisnība Kopernikam, Galilejam vai tam Tiho no Uraniborgas, un tad es ieraudzītu Pomeranču Dūju un spertu savu kāju iepriekšējās dienas salā, par ko ne Galilejs, ne Kopemiks, ne Tiho, nedz arī mani Parīzes skolotāji savu mūžu nav pat sapņojuši.

Tā nu nākamajā dienā viņš stājās tēva Kaspara priekšā kā skolnieks, kas padevīgs gan peldēšanas, gan astronomijas lietās.

Taču tēvs Kaspars, aizbildinādamies ar pārāk viļņotu jūru un to, ka viņam vajagot veikt nez kādus aprēķinus, todien peldēšanas stundu atcēla. Vakarpusē viņš paziņoja, ka peldētprasmi ir iespējams apgūt vienīgi klusumā un sakoncentrējoties, nevis lidinoties pa mākoņiem. Ņemot vērā, ka Roberto izrāda tieši pretējās noslieces, viņam atliekot vien secināt, ka māceklim nav vajadzīgo dotību, lai peldēšanu apgūtu.

Roberto neizpratnē minēja, kāpēc gan skolotājs, kurš taču tik ļoti lepojās ar savu meistarību, piepeši atteicies no ieceres. Un es domāju, ka Roberto atrastais izskaidrojums bija patiesais šī lēmuma iemesls. Tēvs Kaspars bija ieņēmies galvā, ka gulēšana un arī kustēšanās ūdenī un atklātos saules staros pārlieku sakairina Roberto smadzenes un pamudina viņu uz bīstamām domām. Tik tieši un nepastarpināti sajutis pats savu ķermeni un iemērcies šķidrumā, kas taču bija matērija, Roberto nez kādā veidā tuvinājās dzīvnieciskajam, un viņa galvā uzradās idejas, kas raksturīgas necilvēcīgām un ārprātīgām natūrām.

Tāpēc tagad tēvam Kasparam Vanderdroselam vajadzēja sagudrot citu paņēmienu, kā tikt līdz Salai, paņēmienu, kas neapdraudētu Roberto dvēseles veselību.

25.TECHN1CA CURIOSA

Kad tēvs Kaspars pavēstīja, ka atkal ir svētdiena, Roberto apjēdza, ka kopš abu satikšanās dienas jau ir aizritējusi vairāk nekā nedēļa. Tēvs Kaspars noturēja misi un tad apņēmīgu seju pievērsās Roberto.

"Es nevaru gaidīt, līdz tu peldēt iemācījies būsi," viņš teica.

Roberto atbildēja, ka tā neesot viņa vaina. Jezuīts piekrita, ka varbūt tā tiešām neesot viņa vaina, bet tikmēr nežēlīgie dabas spēki un savvaļas dzīvnieki bojājot viņa Specula, par kuru pienāktos rūpēties katru dienu. Tāpēc kā ultima ratio atliekot tikai viens risinājums: uz Salu dosies viņš pats. Un uz jautājumu, kā gan viņš to darīšot, tēvs Kaspars atbildēja, ka izmēģināšot Campana Aquatica jeb Ūdenszvanu.

Jau sen viņš esot pētījis, kā būtu iespējams kuģot zem ūdens. Viņš pat vienulaik esot domājis uzbūvēt īpašu, ar dzelzi stiprinātu koka kuģi ar dubultu korpusu, tādu kā kasti ar vāku. Šis kuģis būtu septiņdesmit divas pēdas garš, trīsdesmit divas pēdas augsts, astoņas pēdas plats un pietiekami smags, lai varētu ienirt zem ūdens virsmas. Uz priekšu to dzītu rats ar lāpstiņām, un šo ratu darbinātu divi vīri kuģa iekšienē, līdzīgi kā dzirnakmeņus mēdz griezt ēzeļi. Un, lai redzētu, kurp kuģis virzās, no ūdens būtu izbāzts tubospicillum, skatāmcaurule, kas ar vairāku, īpaši izkārtotu spoguļu palīdzību no iekšas ļautu saskatīt to, kas notiek ārpusē.

Kāpēc viņš to neuzbūvēja? Tāpēc, ka tā ir iekārtota daba, kas allaž tiecas pazemot mūsu niecīgumu, jezuīts atbildēja: ir idejas, kas uz papīra šķiet perfektas, taču, pārbaudītas īstenībā, izrādās tālas no pilnības, un neviens nezina, kāds ir to nepilnības iemesls.

Toties tēvs Kaspars bija uzbūvējis Ūdenszvanu: "Ja kāds stāstītu, ka tās Reinas dibenā ar sausām drānām nokāpt var, pat uguni rokās nesot, plebs ignorans teiktu, ka tā viena dumība ir. Taču tāds experimentum jau pirms simt gadiem Hispānijā, Toledo festungā taisīts ir. Un tagad es salu ar savu Ūdenszvanu sasniegšu, iedams tā, kā tu mani tagad iedamu redzi."

Viņš atkal devās lejā uz sota, kas acīmredzot bija neiztukšojama noliktava: laikam gan šajā telpā, kur bija glabājušies astronomijas rīki, vēl bija palikuši nez kādi citi brīnumi. Nu Roberto vajadzēja stiept augšā uz klāja jaunus stieņus un metāla puslokus, un arī milzīgu ādas vīstokli, kas joprojām oda pēc ragaiņa, kuram bija nodīrāts. Veltīgi Roberto atgādināja, ka neklājas strādāt, ja jau šī ir svētdiena, tā Kunga godam atvēlētā diena. Tēvs Kaspars atbildēja, ka šis neesot nekāds darbs, kur nu vēl zems un nicināms, viņi abi tagad te piekopjot cildenāko no mākslām, un visi viņu pūliņi tikšot veltīti lielās dabas grāmatas dziļākai izzināšanai. Un tas būtībā daudz neatšķiroties no dievbijīgām pārdomām par Svētajiem Rakstiem, ar kuriem dabas grāmata nenonāk pretrunā.

Tā nu, tēva Kaspara skubinātam, Roberto bija jāķeras pie darba, kurā jezuīts pats iesaistījās atbildīgākajos brīžos, kad metāla detaļas vajadzēja iestiprināt tiem paredzētajās vietās. Nostrādājis visu priekšpusdienu, viņš dabūja gatavu konusveidīgu būri, kas bija nedaudz augstāks par cilvēka augumu un ko veidoja trīs apļi virsējais ar mazāko diametru, apakšējie ar pakāpeniski lielāku -, kurus paralēli noturēja četras slīpas plankas.

Pie vidējā apļa bija pievienots savāds buraudekla jostu veidojums, ko cilvēks varēja apvilkt gluži kā īsas bikses vai gurnautu, taču saites un siksnas stiepās arī augšup, lai tāpat būtu apliekamas ap cilvēka pleciem un krūtīm, iestiprinot viņu šajā konstrukcijā ne tikai aiz gurniem un kāju stakles un tādējādi neļaujot izkrist rāmim cauri, bet balstoties arī uz kamiešiem tā, lai galva nepieskartos augšējam aplim.

Kamēr Roberto vēl minēja, kam šis saišu, stieņu un loku kopums varētu būt domāts, tēvs Kaspars atritināja ādas vīstokli, kas izrādījās esam etvija, cimds vai varbūt milzu uzpirkstenis, kas pēc lieluma ideāli atbilda

koka un metāla karkasam un bija tam viegli uzmaucams; iekšpusē ādas uzmava bija piestiprināma ar āķiem, un, kad ari šis darbs bija pabeigts, izskatījās, ka nost tā vairs nav nodīrājama. Gatavais veidojums bija konuss ar nošķeltu virsu, augšpusē noslēgts un apakšpusē vaļējs vai arī (un kāpēc gan ne?) tikpat labi to varēja saukt par zvanu. Šī zvana sānos starp augšējo un vidējo karkasa riņķi bija ierīkots mazs stikla lodziņš. Savukārt pašā zvana virspusē bija redzams izturīgs metāla gredzens.

Tad kopīgiem spēkiem viņi aizstiepa zvanu līdz enkura grieztuvim, aizkabināja virsējo gredzenu aiz trosē iesieta āķa, un trose savukārt tika izlaista cauri sarežģītai tricei, ko veidoja vairāki trīši un kas ļāva zvanu pēc vajadzības pacelt, nolaist, aizvirzīt pāri bortam, iegremdēt ūdenī vai izvilkt no tā ārā līdzīgi kā uz kuģiem tiek cilāta ikviena kaste, ķīpa vai pauna, kas tiek iekrauta vai izkrauta.

Enkura grieztu vis daudzajās bezdarbības dienās gan bija nedaudz ierūsējis, tomēr beigu beigās Roberto izdevās to iekustināt un pacelt zvanu virs klāja tā, lai būtu redzamas tā iekšas. Nu šis veidojums gaidīja pasažieri, kas tajā iekāptu, iesaitētos un tad kulstītos gaisā kā zvana mēle.

Iekšienē vietas pietika vienam cilvēkam, vienalga, liela vai maza auguma, jo siksnas bija regulējamas, pārspraužot sprādzes un pārsienot mezglus. Tad, kārtīgi iestiprināts siksnās un saitēs, šī zvana iemītnieks varētu iet uz priekšu, savu mājiņu nesot līdzi; un siksnas bija ierīkotas tā, lai gājēja galva atrastos tieši pretī lodziņam, bet zvana apakšējā mala paliktu aptuveni pie pusliela.

Tagad tēvs Kaspars triumfējoši paziņoja Roberto vajagot tikai iztēloties, kas notiks, kad zvanu ar trici nolaidīs lejā jūras ūdenī.

"Kas notiks? Zvana pasažieris noslīks," secināja Roberto, kā būtu secinājis ikviens. Bet tēvs Kaspars tūliņ atbildēja ar pārmetumu, ka viņš pārāk maz zinot par "šķidrumu līdzsvaru".

"Tu jau vari domāt," viņš teica, "ka kaut kur tukšums ir, kā saka tie Sātana Sinagogas ļaudis, ar kuriem tu Parīzē runāji. Bet varbūt tu atzīsti, ka šajā zvanā nevis tukšums, bet gaiss iekšā ir. Un, kad zvanu, pilnu ar gaisu, ūdenī ielaiž, ūdens tajā iekšā netiek. Tur vieta vienam. Ūdenim vai gaisam."

Taisnība, atzina Roberto. Un tātad, lai ari cik dziļa būtu jūra, tēvs Kaspars turpināja, cilvēks ar šādu zvanu var mierīgi staigāt zem ūdens, bet ūdens tajā neieplūst vismaz tik ilgi, kamēr viņš nav izlietojis visu gaisu un pārvērtis to tvaikos (kādus redzam, ja uzpūšam elpu uz spoguļa), kas, būdami mazāk blīvi nekā ūdens, beigu beigās tam piekāptos un ielaistu to zvanā, kas ir galīgais pierādījums tam, ka dabai tukšums iedveš šausmas, triumfējoši nobeidza tēvs Kaspars. Taču šāda izmēra zvanā, kā tēvs Kaspars bija aplēsis, tā pasažieris varēja paļauties, ka gaisa pietiks vismaz trīsdesmit minūtēm. Krasts izskatās ļoti tālu, vismaz tad, ja tas jāsasniedz peldus, taču, ejot kājām, tā būs īsa pastaiga, jo jau pusceļā starp kuģi un krastu sākas koraļļu valnis, kurš ir tik augsts, ka laiva tam nevarēja tikt pāri un bija spiesta meklēt piestāšanas vietu aiz zemesraga. Un dažviet tur koraļļi rēgojas ārā no ūdens. Ja viņš savu pārgājienu uzsāks atplūdu brīdī, tad zem ūdens veicamais ceļš saruks vēl īsāks. Vajadzēja tikai aiziet līdz koraļļiem, jo pietiktu kaut mazliet pabāzties ar zvana apakšmalu ārā no ūdens, lai tas atkal piepildītos ar svaigu gaisu.

Bet kā gan viņš ies pa jūras dibenu, kas noteikti ir nelīdzens un briesmu pilns, jautāja Roberto, un kā viņš uzrāpsies koraļļu rifā, kas veidots no asiem akmeņiem un koraļļiem, kas ir vēl griezīgāki par akmeņiem? Un vispār kā tādu zvanu var nolaist līdz dibenam tā, lai tas ūdenī neapgāztos un lai ūdens to neizstumtu atpakaļ virspusē, tieši tāpat kā uzstumj virspusē nirēja ķermeni?

Tēvs Kaspars ar viltīgu smaidiņu piebilda, ka Roberto ir aizmirsis vēl pašu svarīgāko iebildumu: mēģinot nogremdēt jūrā zvanu, kas pilns ar gaisu, sakustēsies tāds ūdens daudzums, kas atbilst zvana tilpumam, un šī ūdens svars nenoliedzami būs lielāks nekā zvana ķermenim, kas centīsies tajā iespiesties un kam ūdens izrādīs lielu pretestību. Taču zvana iekšienē būs arī visai daudzas mārciņas cilvēka smaguma, turklāt vēl jau būs arī Dzelzs Koturnas. Un savilcis apmierinātu izteiksmi kā cilvēks, kurš laikus apdomājis visu, viņš atkal devās uz savu neiztukšojamo noliktavu un atgriezās ar zābaku pāri: tiem bija dzelzs zoles piecu pirkstu biezumā un tie bija cieši piesaitējami zem ceļgaliem. Dzelzs darbosies kā balasts un sargās arī gājēja pēdas. Iešana ar tādām gan būs lēnāka,

taču atbrīvos viņu arī no bažām par nelīdzeno virsmu, kas tāpat soļus dara piesardzīgus un lēnus.

"Taču no lielā dziļuma, kas noteikti ir zem mums, ejot uz krastu, jums visu ceļu iznāks kāpt pret kalnu!"

"Tu te nebiji, kad tas enkurs izmests tika. Es ar loti to dziļumu mērīju. Nekāda bedre neir! Ja Dafne vēl mazliet uz priekšu brauktu, uz sēkļa sēdētu!"

"Bet kā jūs varēsiet noturēt zvanu, kas taču ar visu smagumu uzguls jums plecos?" jautāja Roberto. Un tēvs Kaspars viņam atgādināja, ka ūdenī šis smagums nebūs jūtams, un Roberto pašam to vajadzētu zināt, ja viņš kādreiz ir mēģinājis stumt laivu vai arī ar vienu roku izcelt no ūdens baseina dzelzs lodi, kas zem ūdens ir viegli kustināma, bet grūti paceļama kļūst tikai virspusē.

Redzot vecā vīra ietiepību, Roberto visiem spēkiem centās attālināt brīdi, kad tas pats sevi pazudinās. "Bet, ja zvanu nolaidīs lejā ar enkura grieztuvi, kā pēc tam varēs atāķēt virvi? Jo virve jūs turēs ciet un neļaus attālināties no kuģa."

Tēvs Kaspars atbildēja, ka Roberto noteikti pamanīšot brīdi, kad zvans būs sasniedzis jūras dibenu, jo tad trose atslābšot. Un tad viņa uzdevums būs šo trosi pārgriezt. Jo Roberto tak nedomājot, ka viņš taisās atgriezties kuģī pa to pašu ceļu? Nonācis uz Salas, viņš sameklēšot laivu un ar to tad pārbraukšot atpakaļ, ja tāds būs Dieva prāts.

Bet, kad viņš būs saniedzis sauszemi un atbrīvojies no visām siksnām, zvans, kuru trice vairs neturēs paceltu gaisā, kritīs lejā un ieslodzīs viņu kā būrī. "Vai atlikušo mūža daļu vēlaties pavadīt iespundēts zvanā?" Un vecais atbildēja, ka pēc atbrīvošanās no siksnu biksēm, viņam vajadzēšot tikai ar savu mazo nazīti pāršķelt zvana ādu, un viņš varēšot izkļūt ārā gluži kā Minerva no Jupitera galvas.

Un ko tad, ja viņš zem ūdens satiks kādu lielu zivi no tām, kas rij cilvēkus? Bet tēvs Kaspars par atbildi smējās un teica, ka pat visplēsīgākā no zivīm, savā ceļā sastapusi zvanu, kas pats kust uz priekšu (un droši vien iedvestu bailes arī nezinošam cilvēkam), apjuktu un izbītos tik ļoti, ka tūliņ bēgtu prom.

"Lai jau būtu," noteica Roberto, patiesi norūpējies par draugu, "taču jūs esat vecs un vārgs. Tāpēc, ja kādam tas zvans patiešām jāizmēģina, tad tas jādara man!" Tēvs Kaspars viņam teica paldies, taču iebilda, ka Roberto jau vairākkārt esot pierādījis savu vieglprātīgo dabu, un, ej nu sazini, ko tāds vējgrābslis varētu sastrādāt zem ūdens; un vēl viņš teica, ka viņam, Kasparam, šī jūras daļa un rifs esot diezgan labi pazīstami, turklāt līdzīgus rifus viņš ir redzējis arī citur un kārtīgi aplūkojis tos no plakandibena laivas; un to zvanu esot būvējis viņš pats, tāpēc vislabāk pārzinot tā vājās un stiprās vietas; un viņam esot arī labas hidrostatiskās fizikas zināšanas, tāpēc, ja atgadītos kas neparedzēts, viņš labāk zinātu, kā no sarežģījuma izkulties. Un visbeidzot, viņš piebilda, kā pasniegdams pēdējo no argumentiem, "un visbeidzot man ticība ir, bet tev neir".

Un Roberto apjēdza, ka šis nebūt nav pēdējais, bet gan pirmais un vissvarīgākais arguments. Un pilnīgi noteikti visskaistākais. Tēvs Kaspars Vanderdrosels ticēja savam zvanam tieši tāpat kā ticēja savai Specula, un ticēja, ka viņam jāizmanto zvans, lai tiktu pie Specula, un ticēja, ka to visu viņš dara un darīs, lai vairotu Dieva godu. Un, ja jau ticība var pārcelt kalnus, tā noteikti var uzveikt arī ūdeņus.

Neatlika nekas cits, kā nolaist zvanu atpakaļ uz klāja un sagatavot iegremdēšanai. Šis uzdevums viņus nodarbināja līdz pašam vakaram. Lai apstrādātu ādu tā, ka ūdens netiktu iekšā un gaiss ārā, vajadzēja izmantot īpašu pastu, kas bija gatavojama uz lēnas uguns, sajaucot kopā trīs mārciņas vaska, vienu mārciņu Venēcijas terpentīna un četras unces īpašas lakas, ko mēdz izmantot galdnieki. Kad maisījums bija uztriepts uz ādas uzmavas, vajadzēja ļaut tam kārtīgi iesūkties un nožūt līdz nākamajam ritam. Savukārt ar citu ziedi, kas bija pagatavota no piķa un vaska, vajadzēja aizsmērēt spraugas lodziņa malās, kur rūts jau bija iestiprināta ar darvu sajauktā ķitē.

Kā pats teica, "omnibus rimis diligeuter repletis," tēvs Kaspars nakti aizvadīja lūgšanās. Rītausmā viņi vēlreiz pārbaudīja zvanu, saites un āķus. Tēvs Kaspars gaidīja brīdi, kad vislabāk varēs izmantot bēgumu un saule jau būs pakāpusies pietiekami augstu, lai izgaismotu jūru viņa priekšā, visas ēnas aizstumjot aiz muguras. Tad abi apskāvās.

Tēvs Kaspars vēlreiz atkārtoja, ka šis pasākums būšot īsta izprieca, kuras laikā viņš redzēšot tādus brīnumus, ko nav varējuši iepazīt pat Ādams un Noa, tāpēc viņš baiļojoties, vai tikai nepastrādā lepnības grēku, tā lepodamies, ka būs pirmais cilvēks, kurš nokāpis jūras dzīlēs. "Tak," viņš piebilda, "tā es ari savu humilitatis et mortificatio pierādu, jo Mūsu Kungs Jēzus pa ūdeņu virsu gāja, bet es pa apakšu iešu, kā vienam grēciniekam pieklājas."

Nu vajadzēja atkal pacelt zvanu, ievietot tajā tēvu Kasparu un pārbaudīt, vai viņš ar šo ierīci spēj brīvi kustēties.

Dažas minūtes Roberto vēroja, kā pa klāju staigā milzīgs gliemezis, nē, milzonīgs pūslis, nē, migrējoša tintene vai atmatene, un tā pārvietojās lēniem, neveikliem soļiem, bieži apstājoties un par puskorpusu pagriežoties, kad tēvs vēlējās paskatīties pa labi vai pa kreisi. Izskatījās, ka šī klaidonīgā kapuce nevis soļo vai maršē, bet drīzāk neveikli dejo gavoti vai bourrйe, ko mūzikas neesamība padarīja vēl lempīgāku.

Visbeidzot šķita, ka tēvs Kaspars ar izmēģinājuma pastaigu ir apmierināts, un no zvana apakšas, it kā no smagajiem zābakiem, atskanēja viņa balss, sakot, ka nu jau varot doties ceļā.

Viņš aizsoļoja līdz enkura grieztuvim, Roberto atkal aizāķēja virvi un ņēmās griezt tītavu, bet, kad zvans bija pacelts, vēl pārbaudīja, vai vecā jezuīta kājas brīvi nokarājas, vai viņš neslīd ārā no saitēm un vai zvana kupols nemaucas viņam pārāk dziļi virsū. Tēvs Kaspars kūļājās kā zvana mēle un, balsij dobji atbalsojoties, sauca, ka viss esot vislabākajā kārtībā, taču vajagot pasteigties: "Šitās koturnas rauj man kājas ārā no gūžām un plēš pušu vēderu! Ātrāk, laid mani ūdenī!"

Roberto vēl uzsauca dažus uzmundrinājuma vārdus un lēnām laida lejā pār bortu zemūdens pārvietošanās rīku ar tā cilvēcisko dzinēju. Un tas nebūt nebija viegli, jo vienatnē vajadzēja paveikt vairāku matrožu darbu. Tāpēc viņam šķita, ka zvans laižas lejā veselu mūžību un, kamēr viņš griež grieztuvi arvien cītīgāk, jūra pamazām atkāpjas. Beidzot viņš dzirdēja nošļakstam ūdeni, juta, ka smagums virves galā kļūst vieglāks, bet vēl pēc dažiem mirkļiem (kas viņam šķita mūžību gari), manīja, ka vinča griežas tukšgaitā. Tātad zvans bija sasniedzis dibenu.

Roberto pārcirta virvi, metās pie margsienas un skatījās lejā. Un nekā neredzēja.

No tēva Kaspara un zvana vairs nebija ne miņas.

"Gudrs gan tas velna jezuīts," apbrīnas pilns nomurmināja Roberto. "Viņam izdevās! Padomā tik, tur lejā pa jūras apakšu iet jezuīts, un neviens to pat nenojaustu. Visas okeānu ielejas varētu būt pilnas ar tādiem jezuītiem, un neviens par to neko nezinātu!"

Tad viņš pievērsās nopietnākām domām. Tas, ka tēvs Kaspars bija tur lejā, bija neredzami acīmredzams. Taču nebija teikts, ka viņš tiks arī no ūdens ārā.

Šķita, ka jūra sāk vilnīt mazliet nemierīgāk. Šī diena pārdrošajam pasākumam bija izraudzīta tieši rāmā laika dēļ, bet, jau veicot pēdējos sagatavošanās darbus, bija sacēlies vējiņš, kas līdzās kuģim tikai mazliet saviļņoja virsmu, taču krastmalā dzina jau lielākas bangas, kas pie klintsradzēm, kuras jau bija izlīdušas no ūdens, varētu apgrūtināt tikšanu uz sausas zemes.

Pie ziemeļu zemesraga, kur krasts slējās augšup kā krauja un gandrīz gluda siena, bija samanāmas baltu putu šļakatas, kas pļaukāja klinti, un tad šķīda uz visām pusēm kā neskaitāmi balti putneļi. Nebija šaubu, ka šīs šļakatas saceļ viļņi, kas sitas pret mazu, ūdens daļēji apslēptu klintsradžu virkni, ko Roberto nevarēja saskatīt, taču, no kuģa raugoties, šķita, ka tur kāda bezdibeņu čūska izpūš virspusē kristāla liesmas.

Pie liedaga ūdens gan izskatījās daudz rāmāks, viļņošanās bija manāma tikai līdz pusceļam, un šī viļņu līnija Roberto bija labs orientieris: tā rādīja, kur no ūdens ārā rēgojas koraļļu rifs, aiz kura tēvam Kasparam vairs nedraudēs briesmas.

Kur tagad bija vecais jezuīts? Ja viņš sāka kustēt uz priekšu, tikko bija sasniedzis jūras dibenu, tad tagad viņam vajadzētu būt aizkļuvušam līdz… Bet cik ilgs laiks vispār ir aizritējis? Roberto vairs nemācēja pateikt, cik daudz mirkļu jau bija paskrējis, jo viņam ikviens no tiem bija šķitis mūžību garš, tā nu viņš šķietamo aprēķinu rezultātu vairākkārt samazināja un pārliecināja sevi, ka vecais tikai pirms brīža ir sasniedzis jūras dibenu: varbūt viņš vēl stāv zem kuģa ķīļa un cenšas noorientēties. Un tūlīt

Roberto pārņēma aizdomas, ka trose, lejup laizdamās, ir savērpusies un sagriezusi otrādi ari zvanu tā, ka tēvs Kaspars, pats to nenojauzdams, lejā ir nostājies ar seju pret rietumiem un tagad dodas uz atklātas jūras pusi.

Tad Roberto, sevi mierinādams, nosprieda, ka, ejot atklāto ūdeņu virzienā, ikviens pamanītu, ka kāpj lejup dziļumā, nevis virzās uz krastu, un steigšus grieztos uz otru pusi. Taču, ja nu iegadītos tā, ka tieši šajā vietā ir neliels uz rietumpusi vērsts kāpums, tad taču kāpējs varētu domāt, ka dodas uz austrumiem? Taču saules atspīdumi tam parādītu, kur atrodas un kurp virzās debesu spīdeklis… Bet vai lejā, dzelmē, sauli var saredzēt? Vai tās stari ciešos kūļos izspiežas cauri ūdenim līdzīgi kā caur baznīcu vitrāžām vai izkliedējas kustīgo pilienu blīvā tā, ka tur lejā saskatāma tikai neskaidra blāzma, kam nav nosakāms virziens?

Nē, viņš pats sev tūliņ teica, gan jau vecais lieliski zina, kurp jāiet, varbūt viņš jau ir pusceļā starp kuģi un rifu, nē, varbūt jau ir to sasniedzis, varbūt jau rāpjas pa to augšā ar savām lielajām dzelzs zolēm, un drīz es viņu ieraudzīšu…

Nākamā doma: bet agrāk taču neviens jūras dzīlēs nav bijis. Kā lai zina, vai jau pārdesmit olekšu dziļumā tur nevalda absolūts melnums, kur mājo tikai savādi radījumi, kuru acis izstaro neskaidru, ņirbošu gaišumu… Un kurš ir teicis, ka jūras dibenā cilvēkam nepazūd katra spēja noteikt pareizo virzienu? Varbūt nabaga tēvs Kaspars tur staigā riņķiem vien, atkal un atkal iet to pašu ceļu, bet gaiss viņa plaušās tikmēr pārvēršas mitrumā, kas vilina sev draudzīgo ūdeni ieplūst zvanā…

Viņš nožēloja, ka laikus nav iznesis uz klāja vismaz kādu smilšu pulksteni: cik daudz laika īsti bija aizritējis? Varbūt jau vairāk par pusstundu, par daudz, ak vai, un, to iedomājoties, arī Roberto sāka trūkt elpas. Tad viņš ieelpoja pilnu krūti, atguvās un šo straujo atlabšanu uzskatīja par pierādījumu tam, ka aizritējuši tikai nedaudzi mirkļi un tēvs Kaspars joprojām elpo tīru gaisu.

Bet varbūt vecais bija aizgājis šķērsām, un tāpēc ir veltīgi raudzīties taisni uz priekšu, it kā viņam no ūdens būtu jāiznirst tik precīzi taisnā līnijā, kādu uzzīmē arkebūzas lode. Viņš taču varēja aizvirzīties sāņus, meklējot vietu, kur vislabāk varētu uzrāpties rifā. Vai tad, darbojoties ar

zvanu, viņš nebija teicis, ka tā ir īsta laime, ka enkura grieztuvis atrodas precīzi tajā vietā? Desmit metrus tālāk uz ziemeļiem pie rifa esot daudz dziļāks, bet koraļļi veidojot stāvu sienu, kurā reiz ieskrējusi laiva, savukārt tieši iepretī grieztuvim esot tāda kā eja, kurai cauri izdevās izpeldēt arī laivai vienīgi drīz pēc tam tā uzsēdās uz koraļļu radzēm, kas rēgojās no ūdens tuvāk krastam.

Varbūt vecajam gadījās aizvirzīties mazliet slīpi un viņš nonāca pie stāvas sienas, tāpēc tagad dodas uz dienvidiem, meklējot kādu eju cauri rifam. Vai varbūt viņš dodas tālāk uz ziemeļiem. Tātad vajadzēja slidināt skatienu visgarām krastam, no vienas malas līdz otrai, jo varbūt viņš iznirs kur tālāk sāņus ar jūras efeju vainagu galvā… Roberto grozīja galvu un pētīja līci līdz abiem tālākajiem galiem, ik mirkli baidīdamies, ka, skatīdamies uz vienu pusi, var nepamanīt, ka tēvs Kaspars iznirst pretējā. Un tomēr arī šādā attālumā viņam vajadzētu varēt uzreiz saskatīt iznirušu cilvēku, kur nu vēl to ādas zvanu, kas saulē mirdzētu kā tikko nomazgāts vara katls…

Zivs! Varbūt šajos ūdeņos patiešām dzīvo kāda cilvēkēdāja zivs, kura itin nemaz nebaidās no zvana un jau ir aprijusi jezuītu ar visām koturnām. Nē, ja tāda zivs te būtu, viņš būtu samanījis tās tumšo ēnu, jo tāda varētu mājot vienīgi starp kuģi un koraļļu klintīm, taču ne aiz tām. Bet varbūt vecais jau ir ticis līdz klintīm, un kādi dzīvnieciskas vai minerālas izcelsmes ērkšķi ir pārdūruši viņa zvanu, izlaižot no tā nedaudzo atlikušo gaisu…

Un vēl kāda doma: kurš gan var galvot, ka ar gaisu zvanā no tiesas pietiek tik ilgam laikam? To teica tēvs Kaspars pats, taču viņš varēja kļūdīties galu galā viņš bija pārliecināts, ka izdosies arī eksperiments ar eļļas vannu. Būtībā krietnais jezuītu tēvs pagaidām bija apliecinājis, ka ir traks fantazētājs, un varbūt ari visas tās runas par Grēku plūdiem, meridiānu un Zālamana salu bija tikai viņa sadomātas blēņas. Un, pat ja viņam bijusi taisnība par Salu un meridiānu, viņš tik un tā varēja nepareizi aprēķināt cilvēkam vajadzīgo gaisa daudzumu. Un visbeidzot kā lai zina, ka visas tās eļļas un esences patiešām aizblīvēja ikkatru spraugu? Varbūt šobrīd zvana iekšpusē izskatās kā vienā no tām grotām, kur no visām pusēm

strūklo ūdens, un varbūt visa ādas uzmava laiž cauri ūdeni kā sūklis, jo vai tad arī mūsu āda nav veidota kā viens vienīgs siets ar nemanāmi sīkiem caurumiņiem, caur kuriem sviedri tomēr spēj izspiesties ārā? Ja caurumaina ir cilvēka āda, tad varbūt caurumaina ir arī vēršāda. Vai varbūt vērši nesvīst? Un vai lietus laikā vērsis jūtas samircis arī no iekšpuses?

Roberto lauzīja rokas un lādēja savu pārmērīgo steigu. Bija skaidrs, ka tikai viņa iedomās ir pagājušas vairākas stundas, lai gan īstenībā paskrējis tikai brītiņš dažu sirdspukstu ilgumā. Un viņš teica sev, ka viņam nav pamata baidīties, katrā ziņā drosmīgajam sirmgalvim bija daudz vairāk iemeslu bailēm. Varbūt būtu pareizāk atbalstīt tēva Kaspara gājienu ar kādu lūgšanu vai vismaz ar cerību vai labiem vēlējumiem.

Turklāt, viņš sev teica, es jau esmu izgudrojis pārāk daudzus traģēdijas variantus, un melanholiskiem gariem ir raksturīgi sadomāt rēgus, ko īstenība nemaz nespēj atdarināt. Tēvs Kaspars pārzina hidrostatikas likumus, ir mērījis šos ūdeņus ar loti un, pētot Grēku plūdus, ir izpētījis arī visu jūru fosilijas. Mierīgi, man tikai jāapjēdz, ka ir aizritējis pavisam īss laika sprīdis, un jāpaciešas un jāgaida.

Viņš atklāja, ka jau ir iemīlējis to, kuru iepriekš bija dēvējis par Iebrucēju, bet asaras acīs sariešas, pat tikai iedomājoties, ka ar viņu varētu būt noticis kas ļauns. Nu, vecais, saņemies, viņš murmināja, iznirsti, atgriezies, atdzimsti, Dieva dēļ, mēs apgriezīsim kaklu treknākajai vistai, un tu taču negribi pamest nepieskatītu savu Specula Melitensisl

Un piepeši viņš attapās, ka vairs nespēj saskatīt krastam tuvākās klintis, kas nozīmēja, ka jūrā sācies paisums; saule, ko iepriekš varēja uzlūkot, nepaceļot galvu, tagad atradās tieši virs viņa. Tātad kopš zvana nozušanas viļņos bija pagājušas nevis minūtes, bet stundas.

Lai spētu noticēt šai patiesībai, viņam to vairākas reizes vajadzēja atkārtot skaļā balsī. Tās, ko viņš bija uzskatījis par sekundēm, izrādījās bijušas minūtes. Un, kamēr viņš bija domājis, ka krūtīs steidzīgi sitas prātu zaudējis pulkstenis, īstenībā iekšējais pulkstenis savu gaitu bija palēninājis. Un jau nez cik ilgi viņš, ticēdams, ka tēvs Kaspars ir ieniris pavisam nesen, gaida iznirstam no ūdeņiem cilvēku, kam jau sen aptrūcies gaisa. Un varbūt jau stundām viņš gaida mirušo, kura miesas guļ nez kur dzelmē.

Kas gan varēja būt noticis? Viss, viss, ko viņš tikko bija iedomājies un, kas zina, varbūt tieši viņš pats ar savām nelaimi nesošajām bailēm bija to izraisījis, kā vārna saķērcis postu. Varbūt visi tēva Kaspara hidrostatikas likumi bija tikai maldi, varbūt ūdens tādā zvanā ieplūst arī no apakšas, jo sevišķi tad, ja tur iekšā ir cilvēks, kas ar kājām izspārda ārā gaisu? Bet ko gan Roberto patiesībā zināja par šķidrumu līdzsvaru? Vai varbūt sadursme ar jūras gultni bija pārāk strauja un zvans apgāzās. Vai tēvam Kasparam pusceļā aizķērās kāja un viņš pakrita. Vai nomaldījās. Vai viņa sirds, uzticīgi kalpojusi jau vairāk nekā septiņdesmit gadus, neizturēja šo pārlieko piepūli un apstājās. Un visbeidzot kurš gan var apgalvot, ka tādos dziļumos jūras ūdens smaguma spēks nevar saspiest ādas zvanu līdzīgi kā saspiežam citronu vai izspiežam pupas no pāksts?

Bet, ja tēvs Kaspars ir miris, vai tad viņa līķim nebūtu jāuzpeld virspusē? Nē, viņu kā enkuri lejā turēja dzelzs zoles, no kurām viņa nelaimīgās kājas atbrīvosies tikai tad, kad ūdens un mazu, negausīgu zivteļu bara kopdarbs padarīs viņu par skeletu…

Tad piepeši Roberto piemeklēja starojoša apjausma. Ko gan viņš te velti lauza galvu!? Tēvs Kaspars taču pats bija teicis, ka Sala, ko viņi redz tepat iepretī, ir nevis šodienas, bet vakardienas Sala. Meridiāna pretējā pusē aizvien vēl ir iepriekšējā diena! Vai tad viņš varēja visā nopietnībā vēlēties, lai liedagā, kas aizvien vēl atrodas vakardienā, uzrastos cilvēks, kurš ūdenī ienira šodien? Protams, ne. Vecais iegremdējās dzelmē pirmdienas rītā, taču, ja uz kuģa bija pirmdiena, tātad uz Salas vēl bija svētdiena, un tātad viņš redzēs to iznirstam krastā tikai savas rītdienas rītā, tad, kad arī uz Salas beidzot būs pienākusi pirmdiena…

Man jāgaida līdz rītdienai, viņš sev teica. Un tad: bet tēvs Kaspars nevar gaidīt veselu dienu, viņam zvanā nav tik daudz gaisa! Un vēl: tā veselā diena ir jānogaida man, nevis viņam, jo viņš vienkārši ir ieniris atpakaļ svētdienā un tikko šķērsojis meridiāna līniju. Mans Dievs, tātad Sala, ko es redzu, ir svētdienas Sala, un, ja viņš tur ir ieradies svētdienā, man jau būtu vajadzējis viņu ieraudzīt! Nē, es atkal visu sajaucu. Tā, kuru es redzu, noteikti ir šodienas Sala, jo nav iespējams, ka es varētu

saskatīt pagātni gluži kā burvju lodē. Tikai tur, uz Salas, vienīgi tur vēl ir vakardiena. Taču, ja es redzu šodienas Salu, man vajadzētu redzēt ari viņu, kas jau ir sasniedzis Salas vakardienu un tagad pieredz savu otro svētdienu… Un jebkurā gadījumā, ieradies vakardienā vai šodienā, viņš tur krastā būtu atstājis savu uzplēsto, tukšo zvanu, taču es to neredzu. Bet tikpat labi viņš būtu varējis to iestiept sev līdzi krūmos. Kad? Vakar. Tātad: pieņemsim, ka tā, ko es redzu, tomēr ir svētdienas Sala. Man jāsagaida rītdiena, lai redzētu, kā viņš tur ierodas pirmdienā…

Mēs varētu teikt, ka Roberti) pilnīgi un galīgi bija zaudējis prātu, un šāds apgalvojums nebūtu nepamatots, un vienalga, kā Roberto būtu rēķinājis, rēķini viņam nesakristu. Laika paradoksi liek zaudēt prātu arī mums. Tāpēc bija gluži normāli, ka viņš vairs nesajēdza, ko darīt. Tā nu viņš darīja to, ko būtu darījis ikviens vai vismaz ikviens, kurš kritis par upuri paša cerībām. Pirms ļauties pilnīgam izmisumam, viņš nolēma sagaidīt nākamo dienu.

Šo gaidīšanas laiku nav viegli rekonstruēt. Droši vien viņš staigāja šurpu turpu pa klāju, pat nepieskārās ēdienam, sarunājās pats ar sevi, ar tēvu Kasparu un zvaigznēm un varbūt atkal ķērās pie degvīna. Katrā ziņā nākamajā rītā mēs viņu redzam turpat uz klāja kad nakts tumsa jau balo un debesis iemanto krāsas, un turpat viņš ir arī vēlāk, pēc saullēkta, līdz ar katru aizritošo stundu saspringts arvien vairāk, un apjucis viņš tur stāv starp vienpadsmitiem un dienvidu, bet laikā no dienvidus līdz saulesrietam viņš jau ir pavisam satriekts, bet tad ir spiests padoties un samierināties ar īstenību tagad jau bez jebkādām šaubām. Vakar, pilnīgi noteikti vakar, tēvs Kaspars ienira dienvidu okeāna ūdenī, bet ārā no tā neizkāpa ne vakardienā, ne šodienā. Un, tā kā visi antipodu meridiāna brīnumi tiek izspēlēti tikai starp vakardienu un šodienu, nevis starp vakardienu un parītdienu vai rītdienu un aizvakardienu, bija skaidrs, ka tēvs Kaspars no šīs jūras vairs nekad neiznirs.

Ar matemātisku, pat kosmogrāfisku un astronomisku skaidrību nu bija zināms, ka viņa nelaimīgais draugs ir pagalam. Un Roberto nemācēja pateikt pat to, kur varētu būt viņa mirušās miesas. Kaut kur lejā,

dzelmē. Varbūt ari zem ūdens virsmas plūda spēcīgas straumes, un tēva Kaspara ķermenis jau bija ienests atklātā jūrā. Vai varbūt nē, varbūt zem Dafnes bija bedre, aiza, un tieši tur ielaidās zvans un vecais vīrs vairs netika ārā, un nedaudzo, aizvien ūdeņaināko gaisu iztērēja, velti saukdams pēc palīdzības.

Varbūt, gribēdams bēgt, viņš atraisījās no saitēm, un zvans, joprojām pilns ar gaisu, lēkšus uzskrēja augšup, taču tā dzelzs daļa šo pirmo impulsu apturēja, un tas palika šūpojamies pusceļā līdz virsmai. Tēvs Kaspars centās atbrīvoties no zābakiem, taču viņam tas neizdevās. Un tagad tai zemūdens ieplakā, iesakņojies kādā klints spraugā viņa nedzīvais ķermenis šūpojas kā ūdenszāle.

Un, kamēr Roberto tā domāja, otrdienas saule jau bija nonākusi viņam aiz muguras, un tēva Kaspara Vanderdrosela nāves brīdis atkāpās arvien tālākā pagātnē.

Saulriets aiz drūmi zaļās rietumpuses salas bija aplaidis debesis ar dzelti, un jūra bija melna kā Stiksa. Roberto saprata, ka daba skumst kopā ar viņu, un, kā jau gadās, zaudējot kādu dārgu cilvēku, pamazām sāka liet asaras ne vairs par šī cilvēka nāvi, bet gan pats par savu nelaimi par savu atgūto vientulību.

Tikai pirms nedaudzām dienām viņš no šīs vientulības bija izglābies, un tēvs Kaspars bija kļuvis par viņa draugu, tēvu, brāli, ģimeni un dzimteni. Tagad viņš atkal attapās esam pavisam viens un vientuļš. Šoreiz uz visiem laikiem.

Taču šajā nomāktībā pamazām veidolu ieguva jauna ilūzija. Tagad viņš bija pārliecināts, ka vienīgais paņēmiens, kā izkļūt no šī ieslodzījuma, ir meklējams nevis Telpā, ko nav iespējams šķērsot, bet Laikā.

Tagad viņam patiešām vajadzēja iemācīties peldēt un sasniegt Salu. Ne tik daudz tāpēc, lai atrastu kādas pagātnes krokās aizķērušās tēva Kaspara pēdas, bet lai apturētu paša rītdienas drausmo tuvošanos.

26.EMBLĒMU TEĀTRIS

Trīs dienas Roberto aizvadīja ar kapteiņa tālskati rokās (nožēlodams, ka otrs, daudz spēcīgākais, vairs nav izmantojams) un vērīgi pētīja krastmalas koku galotnes. Viņš gaidīja, kad tur parādīsies Pomeranču Dūja.

Trešajā dienā viņš sapurinājās. Viņš bija zaudējis vienīgo draugu, pavisam vientuļš un apjucis nīka uz tālākā no pasaules meridiāniem, taču ticēja, ka mierinājumu gūtu, samanot putnu, kurš varbūt bija lidinājies tikai tēva Kaspara iedomās?!

Viņš nolēma vēlreiz izpētīt savu patvērumu, lai saprastu, cik ilgi uz tā borta vēl spēs izdzīvot. Vistas turpināja čakli dēt, un bija izšķīlies arī bariņš cāļu. No jūrnieku ievāktajiem augļiem un sakneņiem nekas daudz vairs nebija atlicis, turklāt tie bija pārāk sažuvuši un labāk derēja par barību spārnainiem. Vēl bija atlikušas dažas mucas ar dzeramo ūdeni, taču, ja viņš krās lietusūdeņus, dzeramā netrūks. Un galu galā zivju bija papilnam.

Tad viņš iedomājās, ka tie, kas neēd svaigu augu barību, nomirst ar skorbutu. Bija, protams, visi apakšējā klāja augi, taču tie vajadzīgo ūdeni dabiski varēja saņemt tikai lietus laikā, taču, ja iestātos ilgstošs sausums, viņam vajadzētu tos laistīt ar dzeramo ūdeni. Savukārt, ja dienām ilgi turpinātos negaiss un vētra, ūdens gan netrūktu, toties viņš nevarētu zvejot.

Gribēdams aizgaiņāt bažīgās domas, viņš atkal un atkal atgriezās tai telpā, kur stāvēja ūdensērģeles, ko tēvs Kaspars viņam bija iemācījis iedarbināt. Viņš allaž klausījās tikai un vienīgi Daphne, jo nomainīt cilindru

gan neprata, taču viņam nebija nekas pretī stundu stundām klausīties arī vienu un to pašu melodiju. Un kādu dienu viņš Dafni, savu kuģi, pielīdzināja mīļotās sievietes augumam. Vai tad Dafne nebija nimfa, kura pārvērtās par laurkoku tātad par koku, koksni, par vielu, kas radniecīga tai, no kuras darināts arī šis kuģis? Un tātad ērģeļu melodija viņam dziedāja par Liliju. Kā redzam, Roberto domu ķēde ir visai savāda, taču tieši tā viņš domāja.

Viņš pārmeta sev, ka pēc tēva Kaspara uzrašanās novērsies no domām par mīļoto, un nožēloja, ka sekojis jezuītam tā neprātīgajās tehnikas un mehānikas dēkās, tā aizmirsdams savu mīlas zvērestu. Tā vienīgā dziesma, kuras vārdus ja tādi maz kādreiz bijuši viņš nezināja, palēnām pārvērtās par lūgšanu, un viņš gādāja, lai ērģeles šo lūgšanu atkārtotu katru dienu: Dafnes iekšienē Dafni spēlēja ūdens un vējš, tā atgādinot par senlaiku dievišķās Dafnes pārvērtībām. Un katru vakaru raugoties debesīs, šo melodiju viņš dūca pats gluži kā litāniju.

Tad devās atpakaļ uz kajīti un atkal rakstīja Lilijai.

Un tikai no jauna pievērsies naksnīgai rakstīšanai, viņš attapa, ka iepriekšējās dienas ir pavadījis zem klajas debess un gaišā dienas laikā, bet tagad no jauna ir patvēries pustumsā, kas patiesībā bijusi viņa dabiskā vide ne tikai uz Dafnes pirms tikšanās ar tēvu Kasparu, bet arī visus iepriekšējos gadus kopš Kasālē gūtā ievainojuma.

Godīgi sakot, es neticu, ka visus šos ilgos gadus Roberto patiešām būtu dzīvojis tikai naktīs, kā vairākkārt uzstājīgi apgalvo. Ticu, ka viņš vairījās no tiešiem un pārmērīgi spilgtiem saules stariem, bet galu galā Liliju viņš izsekoja dienas gaismā. Manuprāt, viņa slimība daudz lielākā mērā bija drūma noskaņojuma sekas nekā īsta acu vaina: savu gaismas nepanesību Roberto allaž ievēroja vismelnākajos un žultainākajos brīžos, taču, kamēr viņa prāts bija nodarbināts ar līksmākām domām, viņš šim traucēklim nepievērsa nekādu uzmanību.

Lai būtu kā būdams, tovakar viņš pirmoreiz pieķēra sevi prātojam par ēnu valdzinājumu. Rakstot vai paceļot spalvu, lai apmērcētu to tintnīcā, viņš redzēja gaismu kā zeltainu blāzmas aploku uz papīra vai kā vaskaini dzeltenīgu un gandrīz caurspīdīgu apmalojumu, kas iezīmēja

viņa tumšo pirkstu aprises. It kā gaisma dzīvotu viņa rokas iekšienē un atklātos tikai tās malās. Bet visapkārt tinās mīlīgs kapucieša habits, riekstu brūns gaišums, kas, saskāries ar ēnām, turpat uz tumsas robežas izgaisa.

Viņš vēroja eļļas lampiņas liesmu un saredzēja tajā divas dažādas ugunis: lejāk, tur, kur liesma barojās no zudīgās matērijas, tā bija sarkana, taču, ceļoties augstāk un izslejot smailo mēli, kļuva žilbinoši balta, bet pati virsotne krāsojās dzidrā zilumā. Tieši tāpat, Roberto sev teica, viņa mīlestība, ko baro un spēkā uztur mirstīgais ķermenis, dod dzīvību mīļotās debešķīgajam tēlam.

Pēc vairākām nodevības dienām viņš vēlējās nosvinēt savu atgriešanos tumsā un izlīgumu ar ēnām un izgāja atpakaļ uz klāja, kad nakts jau bija pārpludinājusi visu kuģi, jūru, Salu, no kuras bija samanāmas vairs tikai strauji samelnējušo pakalnu aprises. Atcerējies savu dzimto novadu, viņš raudzījās, vai nesamanīs krastā zibsnījam spīdvaboles, dzīvās, spārnotās dzirksteles, kas lidinās starp satumsušiem krūmu zariem. Lidojošas dzirkstis neredzēdams, viņš sāka prātot par antipodu oksimoroniem, saskaņā ar kuriem naksnīgajām spīd vabolēm varbūt jāspīd tikai un vienīgi dienvidū.

Tad viņš apgūlās uz kvarterklāja, vēroja mēnesi un ļāvās kuģa šūpām, ieklausīdamies no Salas atplūstošajās skaņās tur šalca paisuma viļņi un čirpstēja circeņi vai šajā zemes puslodē mājojošie circeņu radinieki.

Viņš klusībā sprieda, ka dienas skaistums ir līdzīgs gaišmatainai daiļavai, turpretī nakts skaistums atgādina tumšmataino. Viņš izgaršoja pretstatu nakts tumšumā izdzīvotu mīlestību pret gaišmatainu dievieti. Atcerēdamies nobriedušu kviešu krāsas cirtas, kuras staroja spožāk par jebkuru citu gaismekli Artenīkes salonā, viņš atzina par daiļu arī mēnesi, kas blāvi pludināja tālas un neredzamas saules atšķaidītos starus. Un viņš apņēmās, ka atgūtās dienas izmantos, lai viļņos zibsnījošos saules atspīdumus izlasītu kā slavas dziesmu mīļotās zelta matiem un viņas acu zilgmei.

Bet pagaidām viņš izbaudīja tumsas daiļumu izbaudīja to naktī, kad, šķiet, viss un visi guļ, zvaigznes kustas klusāk nekā saule, un vientuļais vērotājs tic, ka ir vienīgais pasaulē, kas palicis nomodā un ļaujas sapņiem.

Tonakt viņš gandrīz nolēma visas atlikušās mūža dienas pavadīt uz šī kuģa. Taču, pievērsis acis debesīm, ieraudzīja zvaigžņu kopu, kas piepeši šķita rādām lidojoša baloža aprises, tam bija izplesti spārni un knābī olīvzariņš. Tiesa, dienvidu puslodes debesīs, netālu no Lielā Suņa zvaigznāja pirms aptuveni četrdesmit gadiem bija atklāts Baloža zvaigznājs. Taču es nebūt neesmu pārliecināts, ka Roberto no savas atrašanās vietas un tai gada laikā varēja saskatīt tieši šīs zvaigznes. Katrā ziņā tie, kuri jaunajā zvaigznājā bija saredzējuši balodi (piemēram, Johanness Baijers savā Uranometria Nova un krietni vēlāk arī Koronelli savā Globusu grāmatā), apliecināja vēl lielākas iztēles spējas nekā Roberto; un es uzdrošināšos apgalvot, ka tobrīd jebkurš zvaigžņu izkārtojums Roberto būtu atgādinājis balodi, ūbeli, dūju vai sila dūduli, jo, lai arī vēl priekšpusdienā viņš bija apšaubījis šī putna eksistenci, Pomeranču Dūja viņam bija iespiedusies prātā kā nagla vai kā redzēsim drīzāk, kā zelta kniede.

Mums vajadzētu sev uzdot jautājumu, kāpēc, jau pirmoreiz padzirdējis tēvu Kasparu par šo putnu ieminamies, turklāt pieminot tikai kā vienu no daudziem brīnumiem, ko Sala viņam varētu piedāvāt, Roberto uzreiz tik ļoti ieinteresējās par Pomeranču Dūju.

Un, pamazām dodoties tālāk šai stāstā, mēs redzēsim, kā Roberto prātā, kas vientulībā iedegsies arvien dedzīgākās domās, šī dūja, ko jezuīts bija vien īsi pieminējis, kļūs jo dzīvāka un košāka, jo neiespējamāk būs to saskatīt, un tā pārvērtīsies par visu viņa mīlošās dvēseles kaislību sakopojumu, iemiesojot sevī apbrīnu, cieņu, pielūgsmi, cerību, greizsirdību, skaudību, izbrīnu un prieku. Viņam pašam nebija skaidrs (un tas nevar būt skaidrs arī mums), vai dūja viņam bija pārvērtusies par Salu vai par Liliju, vai varbūt par tām abām, vai varbūt tā bija vakardiena, uz kuru tās visas trīs bija izsūtītas, nepieejamas tam, kurš kā trimdinieks dzīvo nebeidzamā šodienā un kura vienīgā nākotne bija iespējama, kādā varbūtējā rītdienā sasniedzot iepriekšējo dienu.

Mēs varētu teikt, ka tēvs Kaspars pats viņam bija atsaucis atmiņā Dziesmu dziesmu, kuru skat, kāda sagadīšanās, mājskolotājs karmelīts viņam bija lasījis priekšā tik daudzas reizes, ka Roberto to gandrīz bija iemācījies no galvas, un jau kopš agras jaunības viņš izbaudīja saldas mokas, ilgodamies pēc būtnes ar dūju acīm, pēc dūjas, kuras vaigu un balsi cerēja samanīt kalnāja plaisās… Taču šāds izskaidrojums mani apmierina tikai daļēji. Domāju, ir nepieciešams nopietni pievērsties Baloža jeb Dūjas Izskaidrošanai, savākt materiālus un uzmest vismaz pirmās piezīmes traktātam, kura nosaukums varētu būt Columba Patefacta, un šāda iecere man nebūt nešķiet lieka un dīkdienīga, paturot prātā, ka cits autors veselu nodaļu ir veltījis pārdomām par vaļu nozīmību, bet vaļi galu galā ir neglīti, pelēki vai melni dzīvnieki (un labākajā gadījumā tikai viens no tiem ir balts), turpretī mums ir darīšana ar rara avis, kam spalvas ir vēl retākā krāsā, un cilvēce par to ir domājusi daudz vairāk nekā par vaļiem.

Lūk, tas arī ir izšķirošais moments. Vienalga, vai Roberto bija runājis ar karmelītu vai diskutējis ar tēvu Emanuēli, vai šķirstījis daudzas grāmatas, kas viņa laikā tika augsti vērtētas, vai Parīzē bija dzirdējis pārspriedumus par to, ko tolaik mēdza dēvēt par Emblēmām, Ģerboņiem, Enigmām vai Simboliskiem Attēliem, katrā ziņā par dūjām un baložiem viņam kaut ko vajadzēja zināt.

Atgādināsim, ka tie bija laiki, kad tika izgudroti vai atkal no jauna atklāti visdažādākie tēli, lai varētu tajos saredzēt visvisādas apslēptas un apskaidrojošas nozīmes. Pietika uzlūkot jebkuru priekšmetu un es pat neminēšu par piemēru skaistu ziedu vai krokodilu, jo tikpat labi derēja arī groziņš, kāpnes, siets vai kolonna, lai tūdaļ ap to varētu mēģināt izveidot nozīmju tīklu, kuru pirmajā acu uzmetienā neviens nekādi nevarēja saskatīt. Es te tagad nevēlos iedziļināties atšķirībās starp Emblēmu un Impresu un runāt par to, kā gan vienas, gan otras visdažādākajos veidos varēja papildināt ar īpaši sacerētām dzejiskām devīzēm vai moto (vienīgi īsi norādīšu, ka Emblēma no kāda partikulāra fakta apraksta, kas varēja arī nebūt izteikts tēlaini, izvedināja kādu universālu jēdzienu, turpretī Impresa no kāda partikulārā objekta konkrētā un tēlainā atveidojuma virzījās pie kāda atsevišķa indivīda tikumiem vai nodomiem, kā,

piemēram, sakot, "būšu baltāks par sniegu" vai "gudrāks par čūsku", vai ari "labāk mirt nekā nodot", tā nonākot līdz slavenajiem Frangar nort Flectar un Spiritus durissima coquit), taču tā laika ļaudis uzskatīja par nepieciešamu visu pasauli pārtulkot biezoknī, ko veidoja Simboli, Zīmes, Mājieni, Jātnieku Izrādes, Maskarādes, Gleznojumi, Dižcilšu Ieroči, Trofejas, Godazīmes un Regālijas, Ironiski Tēli, Monētu Reversi, Fabulas, Alegorijas, Apoloģijas, Epigrammas, Sentences, Pārpratumi, Divdomības, Sakāmvārdi, Spēļu Kauliņi, Lakoniskas Epistulas, Epitāfijas, Rotājumi, Uzraksti uz Kapakmeņiem, Vairogi, Glifi, Klipeji, un te, ja atļausiet, es likšu punktu, lai gan viņiem gan vēl nenāca ne prātā apstāties. Un katrai labai Impresai vajadzēja būt metaforiskai, poētiskai, veidotai gan no dvēseles, kuru pienācās uzminēt un atklāt, bet vēl jo vairāk no jūtīga ķermeņa, kas atsaucās uz kādu pasaules objektu, un šim ķermenim bija jābūt cildenam, apbrīnojamam, jaunam un tomēr atpazīstamam, uzkrītošam un tomēr iedarbīgam, īpatnējam, ar labām proporcijām telpā, asprātīgam un īsam, pārprotamam un spēcīgam, populāri enigmātiskam, atbilstošam, atjautīgam, oriģinālam un varonīgam.

īsāk sakot, Impresa bija noslēpumainu apsvērumu rezultāts, atbilsmes izpaudums, dzejolis, kas nedziedāja un bija veidots no mēma tēla un moto, kas šī tēla vietā uzrunāja uzlūkotāju; vērtīga tā bija vien tik, cik neuztverama, un tās spožums slēpās pērlēs un dimantos, ko tā rādīja vien paretam un tikai pa vienai krellītei. Tā pateica vairāk, saceļot mazāk trokšņa, un tur, kur Episkam Dzejojumam vajadzēja fabulas un epizodes, bet Stāstam lielus lēmumus un pacilātas runas, Impresai pietika ar divām svītriņām un vienu zilbi: tās smaržas sūcās tikai kā netveramas lāses, un tikai tad bija saskatāmi priekšmeti, kas slēpās zem pārsteidzošiem ietērpiem, līdzīgi kā Svešinieki vai Maskas. Impresa slēpa vairāk nekā atklāja. Tā neapkrāva garu ar matēriju, bet baroja to ar būtiskāko. Impresai bija jābūt neparastai un dīvainai jeb percgrinn, kā tolaik mēdza teikt, bet šis vārds apzīmē arī visu savādo un svešo.

Un kas gan var būt vēl neparastāks un dīvaināks par liesmkvēlo Pomeranču Dūju? Kas var būt vēl svešādāks un savādāks par dūju, par

balodi? Jo tas ir tēls, kuram ir ļoti daudz nozīmju, tās visas ir trāpīgas un nemitīgā pretrunā cita ar citu.

Pirmie par balodi, dabiski, runāja ēģiptieši un darīja to jau kopš vissenākajiem Hora Apollona Hieroglyphica, un šim putnam tika piedēvētas daudzas īpašības, bet svarīgāk par visu bija tas, ka viņu uzlūkoja kā tīrāko no dzīvniekiem, tāpēc, ja izcēlās mēris, kas saindēja gan cilvēkus, gan lietas, tīri un neskarti palika tikai tie, kuri ēda baložus. Un tam nevajadzētu mūs pārsteigt, jo, kā zināms, šis putns ir vienīgais no visiem dzīvniekiem, kam nav žults (un tātad tam nevar būt arī indes, kas pieķeras citu dzīvo radību aknām), un jau Plīnijs teica, ka balodis, ja tas saslimst, noplūc lauru lapiņu un tūliņ atkal ir vesels. Un, ja mēs paturam prātā, ka nimfa Dafne ir pārvērtusies laurkokā un laurkoks ir Dafne, mums visam vajadzētu būt skaidram.

Taču, tik tīri un šķīsti būdami, baloži vienlaikus ir arī daudz negantāks simbols, jo tie paši sevi sadeldē ar nevaldāmu baudkāri: tie augas dienas pavada skūpstīdamies (un skūpstus tie divkāršo, gribēdami viens otru apklusināt), likdami kopā knābjus un sakrustodami mēles, un tieši tas ir par iemeslu daudziem divdomīgiem izteicieniem, tādiem kā "dudināt kā diviem balodīšiem" un "pārmīt baložu skūpstu", kas lietojami, ja gribam izteikties kā kazuisti. Un dzejnieki rakstīja "baložot", "dūjot", ar to domādami tikpat biežu mīlēšanos, kā to dara baloži. Roberto noteikti bija pazīstamas dzejas rindas: "Kad guļvietā, ko pirmie ausmas stari skāra, / jau remdējušas svelmīgākās kaisles liesmas, / divas baudkāras sirdis dūjojot / viena no otras skūpstus dzēra." Un jāpatur prātā arī tas, ka citi dzīvnieki riesto un meklējas noteiktā periodā, bet nav gadā tāda laika, kad balodis nemītu balodieni.

Iesākumam norādīsim, ka baloži ir cēlušies no Kipras, no Veneras svētās salas. Apulejs, bet arī citi pirms viņa, stāsta, ka Veneras ratus velkot sniegbalti baloži, kurus tieši to pārmērīgās saldkaisles dēļ saucot par Veneras putniem. Citi atgādina, ka grieķi balodi sauc par peristera, jo par balodi skaudīgais Erots pārvērta nimfu Peristeru, kura Veneras karsti mīlēta bija tai palīdzējusi pieveikt Erotu puķu plūkšanas sacīkstēs. Un ko gan nozīmē tas, ka Venera "karsti mīlēja" Peristeru?

Elians raksta, ka baloži esot Veneras svētie putni un Sicīlijā, Eričes kalnā tikuši rīkoti svētki tai laikā, kad dieviete devās uz Lībiju; šajā dienā visā Sicīlijā nekur vairs neesot bijis redzams neviens pats balodis, jo tie visi bija šķērsojuši jūru kā Veneras pavadoņi. Taču deviņas dienas vēlāk Trinakrijā (kas ir tā pati Sicīlija) no Lībijas krastiem ieradās ugunssarkana dūja, kā to apraksta Anakreonts (un es lūdzu jūs iegaumēt šo krāsu), un tā bija pati Venera, kuru starp citu mēdz dēvēt par Purpursārto, un viņai sekoja milzīgs pulks pārējo baložu. Tas pats Elians stāsta arī par kādu meiteni, vārdā Pītija, kuru Jupiters esot mīlējis un pēcāk pārvērtis par dūju.

Asīrieši attēloja Semiramīdu baloža veidolā, jo baloži Semiramīdu bija uzaudzinājuši un vēlāk viņa pati bija pārvērtusies par balodi. Mēs visi zinām, ka viņa nekādi nebija dēvējama par tikumīgu sievieti, taču bija tik skaista, ka izmisīgā mīlā uz viņu iedegās Indijas ķēniņš Skaurobats, bet viņa bija asīriešu ķēniņa konkubīne, un nebija nevienas dienas, kad viņa savu valdnieku nekrāptu ar kādu citu, un vēsturnieks Juba raksta, ka viņa esot iemīlējusi pat kādu ērzeli.

Taču mīlas simbolam piedod daudz ko, un tas, arī no tikumiem atkāpdamies, nebeidz valdzināt dzejniekus, kuru pulkā (un skaidrs, ka Roberto šīs rindas bija zināmas) Petrarka jautāja: "Kāda žēlastība, kāda mīla, kāds liktenis / man baloža spalvas dāvās?", un Bandello rakstīja: "Tas balodis iededzies līdzīgi man / un degsmīgā Mīlas liesmā kvēlo, / un it visur bez rimas tas meklē / dūjiņu savu un ilgās mirst."

Taču dūjas ir kas labāks un kas vairāk nekā viena daiļa un netikla Semiramīda, un dūjās iemīlas tāpēc, ka tām piemīt vēl kāda maigi pievilcīga īpašība, proti, tās nevis dzied, bet kunkst un raud, it kā, pat tik daudz mīlas apmierinājuma guvušas, tik un tā nejustu sāta. Idem cantus gemitusque, pauda viena no Kamerāriusa emblēmām; bet cita, erotiski vēl vairāk intriģējoša, teica: Gemitibus Gandēt. Traks var palikt.

Un tomēr fakts, ka šie putni nemitīgi skūpstās un ir tik miesaskārīgi lūk, skaista pretruna, kas tiek piedēvēta tieši šiem putniem un paceļ tos pāri citiem, vienlaikus ir arī pierādījums to uzticībai, tāpēc tie vienlaikus ir arī šķīstības simbols, vismaz tiktāl, cik šķīstību var saprast kā uzticību

laulībā. Un to rakstīja jau Plīnijs: lai arī kāri uz nemitīgu mīlēšanos, baloži ir ļoti kautri un laulības pārkāpšana tiem ir sveša. Šādu baložu uzticību laulībā apstiprina arī pagāns Propercijs un tāpat Tertulliāns. Stāsta gan, ka tajās retajās reizēs, kad baložu tēviņam rodas aizdomas, ka mīļotā bijusi neuzticīga, tas kļūstot vardarbīgs, dūkojot pavisam žēlabaini un raidot niknus un nežēlīgus knābja cirtienus. Taču tūlīt pēc tam, gribēdams visas pārestības izlīdzināt, tēviņš pielabinās mātītei un pieglaimīgi met tai apkārt loku pēc loka. Šī doma, ka neprātīga greizsirdība uzkurina mīlestību, bet mīlestība atkal jaunu uzticību, un tad atkal var skūpstīties bez apstājas visu cauru gadu, man šķiet ļoti skaista, un, kā redzēsim, brīnumaini skaista tā šķita arī Roberto.

Kā gan var nemīlēt tēlu, kas sola uzticību? Turklāt uzticību, kas turpinās pat pēc nāves, jo šie putni, savu biedru zaudējuši, ar citu vairs pāri neveido. Tādējādi balodis tika izraudzīts arī par šķīstas atraitnības simbolu, lai gan Ferro stāsta par kādu atraitni, kura, rūgti sērodama par mirušo vīru, allaž turējusi sev līdzās baltu dūju un, kad viņai to pārmetuši, atteikusi: Dolor noti color, proti, nozīme ir sāpēm, nevis krāsai.

Katrā ziņā, lieki nelauzīdams galvu par šo putnu iespējamo miesaskārību, Origens, vērodams viņu pilnīgo atdevību mīlestībai, pasludina baložus arī par kristīgās mīlestības un žēlsirdības simbolu. Un tāpēc, raksta svētais Kiprians, Svētais Gars pie mums nonāk baloža veidolā arī tāpēc, ka šim putnam ne tikai nav žults, bet tas arī neskrāpējas un nevienam nekož, mīl cilvēku mitekļus, pats atzīst tikai vienas vienīgas mājas, baro savus mazuļus un dzīvi aizvada rimti draudzīgās sarunās, vadīdams laiku ar savu biedru šoreiz patiešām caurcaurēm šķīstu skūpstu saskaņā. No kā redzams, ka skūpstīšanās var būt arī lielas tuvākmīlestības izpausme, un galu galā arī Baznīcā pastāv miera skūpsta rituāls. Jau romiešiem bija paradums, satiekoties vai uzņemot viesus, sasveicināties ar skūpstu, un šādi sveicienus pārmija arī vīrietis ar sievieti. Ļaunīgi komentatori gan raksta, ka šāda skūpstīšanās paraža ieviesusies tāpēc, ka sievietēm bijis aizliegts dzert vīnu, un skūpstītāji šādi pārbaudījuši viņu elpu. Bet, piemēram, numīdiešus romieši izsmēja kā rupjus nelgas, jo tie bija raduši skūpstīt tikai savus bērnus.

Tā kā visas tautas gaisu ir uzskatījušas par īpaši cildenu elementu, tās godāja balodi, kas lido augstāk par citiem putniem un tomēr allaž uzticīgi atgriežas savā ligzdā. Tā gan dara ari bezdelīga, taču nevienam nekad nav izdevies bezdelīgas sadraudzēt ar mūsu sugu un piejaucēt, kurpretī baloži jo labi satiek ar cilvēkiem. Piemēram, svētais Bazīlijs stāsta par baložu ķērājiem, kas vienu balodi aplaistījuši ar smaržīgu balzamu, un tad citi baloži, šīs smaržas pievilināti, tam sekojuši lielā pulkā. Odore trahit. Kas laikam necik daudz nesaskan ar visu, ko teicu iepriekš, taču mani aizkustina šī smaržainā labvēlība, aromātiskā tīrība, pavedinošā šķīstība.

Tomēr balodis ir ne tikai šķīsts un uzticīgs, tas ir arī vienkāršs un nemākslots (columbina simplicitas: esiet gudri kā čūskas un bez viltus kā baloži, teikts Bībelē), un tāpēc reizēm šis putns simbolizē arī mūka vai vientuļnieka dzīvi, un labāk neprasiet man, kā tas saistīts un saskaņojams ar tiem nebeidzamajiem skūpstiem.

Vēl balodis valdzina ar savu trepiditas jeb biklo bailīgumu, un tā grieķiskais nosaukums treron noteikti nāk no treo, kas nozīmē “drebēdams bēgu". Par to runā jau Homērs, Ovidijs un Vergilijs ("bailīgi kā baloži melnā negaisā"), un neaizmirsīsim arī, ka baloži dzīvo nemitīgās bailēs no ērgļa vai, vēl ļaunāk, vanaga. Pie Valeriana ir lasāms, ka tieši šī iemesla dēļ baloži ligzdojot nepieejamās vietās, tā cenzdamies sevi pasargāt (kas savukārt bijis par pamatu impresai Secura nidificat); šo baložu paradumu piemin arī Jeremija, bet piecdesmit piektais psalms izsaucas: "Kaut būtu man spārni kā dūjai es lidotu prom un mitekli rastu, redzi, es aizlaistos tālu un mājotu tuksnesī!"

Jūdi mēdza teikt, ka baloži un ūbeles ir visvairāk vajātie putni un tāpēc cienīgi nonākt kā upuris uz altāra, jo labāk būt vajātam nekā vajātājam. Turpretī Aretīno, kurš nebija tik lēnprātīgs kā jūdi, teica: kurš par balodi kļūst, to vanags aprij. Bet Epifānijs saka, balodis nekad neaizsargājoties no briesmām, un Augustīns atkārto, ka tas neaizstāvoties ne tikai no lielajiem zvēriem, kas par to ir stiprāki, bet bez pretošanās padodoties pat zvirbuļiem.

Leģenda vēsta, ka Indijā augot kāds koks ar īpaši biezu un zaļu lapotni, kuru grieķiski dēvē par Paradision. Lapotnes labajā pusē dzīvojot

baloži, kas nekad neatkāpjoties no tās mestās ēnas; bet, ja šie putni no ēnas izietu, tos tūliņ aprītu pūķis, kas ir to lielākais ienaidnieks. Taču pūķa ienaidnieks ir koka ēna, un, kad ēna ir labajā pusē, pūķis sēž slēpnī kreisajā, un otrādi.

Tomēr, lai arī cik bailīgs balodis būtu, tam piemīt arī kaut kas no čūskas gudrības, un, ja Salā mājoja pūķis, gan jau Pomeranču Dūja zināja, kas darāms: patiesi, tiek stāstīts, ka dūja allaž laižas pār ūdeņiem, lai redzētu vanaga atspīdumu, ja tas iedomātos to vajāt. Un kā lai te tiek skaidrībā: baloži un dūjas sargājas no briesmām vai tomēr padodas tām nepretojoties?

Ar visām šīm daudzajām un dažādajām īpašībām balodim ir izdevies kļūt arī par mistisku simbolu, un man patiešām nav nekādas vajadzības garlaikot lasītāju ar sen zināmo stāstu par Grēku plūdiem, kad tieši šim putnam bija uzticēts uzdevums pavēstīt par mieru, rāmu laiku un jaunajām iznirušajām zemēm. Taču daudziem dievbijīgiem autoriem dūja ir kļuvusi arī par Mater Dolorosa un tās neaizsargāto raudu emblēmu. Un tāpēc par to saka Intus et extra, jo tā ir tīra gan no iekšas, gan no āra. Reizēm balodi atveido mirklī, kad tas pārrauj auklu, kas to turējusi gūstā, Effracto libera vinculo, un tad tas kļūst par simbolu Kristum, kurš augšāmcēlies no nāves. Tāpat daudziem autoriem nav šaubu, ka balodis allaž atgriežas vakarstundā, lai to nepārsteigtu nakts, kas nozīmē, ka balodis sargās, lai nāve to neapturētu, iekams nožuvuši grēka traipi. Nemaz nerunājot par to, kas (un mēs to jau pieminējām) ir uzzināms no Jāņa: "Es skatīju Garu nonākam kā balodi no debesīm un paliekam uz viņa."

Un kurš gan var zināt, cik daudz citu ar baložiem un dūjām saistītu Impresu bija redzējis Roberto; varbūt viņam bija pazīstama Mollius ut cubant, kas nepārprotami vēsta par balodi, jo tas, kā zināms, izplūc sev spalvas, lai mazuļiem būtu mīkstāka ligzda; un tāda ir arī Luce lucidior, jo balodis mirdz, paceldamies pretī saulei, un arī Quiescit in motu, jo balodis lidojot vienu spārnu allaž tur piekļautu pie sāna, lai pārlieku nenogurtu. Un bija arī kāds karavīrs, kurš, gribēdams attaisnot savu neapvaldīto miesaskāri, par ģerboni izvēlējās ķiveri, kurā ligzdu novijis baložu pāris, un klāt pierakstīja devīzi Amica Venus.

Lasītājam varētu likties, ka balodim nozīmju ir par daudz. Taču, ja kāds grib izvēlēties simbolu vai hieroglifu, ar kuru varētu iet arī nāvē, tad labāk izvēlēties tādu, kam nozīmju ir daudz, jo citādi tikpat labi maizi var saukt par maizi un vīnu par vīnu, vai atomu par atomu un tukšumu par tukšumu. Tāda tiešvārdība, protams, patiktu dabas filosofiem, kurus Roberto mēdza sastapt pie brāļiem Dipuī, bet itin nemaz nepatiktu tēvam Emanuēlem, un mēs labi zinām, ka mūsu kuģa trimdinieks pārmaiņus pieslējās te vienam, te otram uzskatam. Un galu galā visjaukākais bija tas, ka Dūja vismaz tā (es uzskatu) uzskatīja Roberto bija ne tikai Vēsts, kā jau ikviena Emblēma vai Impresa, bet gan tāda vēsts, kuras vēstījums ir atjautīgu vēstu neizdibināmība.

Kad Enejam jānokāpj mirušo valstībā, lai tur sameklētu tēva ēnu un tātad savā ziņā arī pagājušo dienu vai pagājušās dienas -, ko dara Sibilla? Tā saka, lai Enejs apglabā Misenu un ziedo dažus vēršus un citus lopus, taču, ja viņš patiešām vēloties paveikt to, ko līdz šim neviens neesot uzdrošinājies vai ko nevienam liktenis nav pavēlējis darīt, viņam esot jāatrod tāds biezi lapots un ēnains koks, kurā aug arī viens zelta zars. Šo koku slēpj mežs, bet mežu no visām pusēm sargā dziļas, ēnainas aizas, tomēr bez šī auricomus zara pazemes noslēpumus nevar izdibināt. Un kas gan palīdz Enejam šo zaru atrast? Divi baloži jeb dūjas, kas kā nu jau mums vajadzētu to zināt ir arī mātišķi putni. Bet tālākais jau ir zināms ikvienam. īsāk sakot, Vergilijs neko nezina par Nou, taču arī viņam balodis nes vēsti un norāda uz meklēto.

Turklāt arī Jupitera templī divi baloži pildīja orākula pienākumus, un Jupiters jautātājiem atbildēja ar šo putnu muti. Stāsta, ka pēcāk viens no baložiem aizlaidies uz Amona templi, bet otrs uz to, kas atrodas Delfos, un tas izskaidro, kāpēc ēģiptieši un grieķi pauž vienas un tās pašas patiesības, lai arī tumšu šķidrautu segtas. Bez baložiem nekādas atklāsmes nav iespējamas.

Bet mēs vēl šobaltdien neizpratnē minam, ko īsti nozīmē Zelta Zars. Kas pierāda, ka baloži vēstis gan atnes, taču tās ir aizšifrētas.

Nezinu, cik daudz Roberto bija zināms par jūdu kabalām, kas tolaik bija ļoti modē, taču, ja viņš apgrozījās monsinjora Gafarela paziņu lokā, kaut ko dzirdējušam viņam bija jābūt. Fakts ir tāds, ka jūdi, par pamatu liekot balodi, ir uzcēluši veselas nozīmju pilis. Mēs jau to pieminējām, pareizāk, to pieminēja tēvs Kaspars: sešdesmit astotajā psalmā ir runāts par dūjas spārniem, kas klāti ar sudrabu, un tās spalvām, kas klātas ar zaļu zeltu. Kāpēc? Un Sakāmvārdos ir sastopams ļoti līdzīgs tēls, proti, "zelta āboli, sudrabā iedarināti", ar norādi, ka šie āboli esot "vārdi, vietā pasacīti". Un kāpēc Dziesmu dziesmā, vēršoties pie meitenes, kuras "acis ir dūjas", tiek teikts: "Zelta rotas mēs tev kalsim ar sudraba lāsumiem"?

Jūdu komentētāji apgalvoja, ka zelts esot raksti, bet sudrabs baltās atstarpes starp burtiem un vārdiem. Un viens no viņiem, kuru Roberto varbūt nepazina, bet kurš joprojām iedvesmoja daudzus rabīnus, bija teicis, ka sudrabā smalki iedarinātie zelta āboli nozīmējot, ka ikvienam teikumam Rakstos (un pilnīgi noteikti arī katram pasaules priekšmetam vai notikumam) esot divas puses atklātā un apslēptā, un tā visiem redzamā un atklātā esot no sudraba, taču vērtīgāka, jo viscaur no zelta, esot tā otra, apslēptā. Un tas, kurš skatās iztālēm un redz sudraba pavedienos ievītos ābolus, domā, ka arī āboli ir no sudraba, taču, ieskatījies vērīgāk, atklāj to zelta mirdzumu.

Itin viss, kas ietverts Svētajos Rakstos, prinm facie zaigo kā sudrabs, taču apslēptā nozīme mirdz kā zelts. Dieva vārda neievainojamā šķīstība, kas apslēpta profānu acīm, ir itin kā kautrības plīvura piesegta un noglabāta noslēpuma ēnā. Tā piekodina nemest pērles cūkām priekšā. Un raudzīties ar tādām acīm kā baložiem nozīmē neapstāties pie vārdu burtiskās nozīmes, bet prast ietiekties to mistiskajā jēgā.

Taču šī jēga allaž bēg kā tramīga dūja un nekad nevar zināt, kur tā ir. Dūja jeb balodis nozīmē, ka pasaule runā caur hieroglifiem, un tātad tā pati ir hieroglifs, kas apzīmē hieroglifus. Un hieroglifs neko nesaka un neslēpj, tas tikai rāda.

Un citi jūdi ir teikuši, ka balodis ir orākuls, un tā nav nejaušība, ka ebrejiski balodi sauc tore, kas saistās ar Torah, kura taču ir viņu Bībele, svētā grāmata un ikvienas atklāsmes avots.

Kad balodis lido saulē, šķiet, tas vizuļo tikai kā sudrabs, bet tas, kuram pietiks pacietības gaidīt ilgāku laika sprīdi, atklās arī apslēpto pusi un ieraudzīs tā patieso zeltu, proti, zaigojošo pomeranču krāsu.

Sākot ar godājamo Izidoru, arī kristīgie autori ne reizi vien ir atgādinājuši, ka balodis lidojot atstaro saules starus un tāpēc rādās mums dažādās krāsās. Balodis ir atkarīgs no saules, un šī atkarība ir par pamatu tādām devīzēm kā No tavas gaismas mana rota vai arī Tev es rotājos un mirdzu. Gaismā baloža kakls ietērpjas dažādās un mainīgās nokrāsās, tomēr allaž paliek tas pats. Un tāpēc tiek piekodināts neuzticēties šķitumam, bet zem šķietamā atrast patieso veidolu.

Cik daudz krāsu ir balodim? Kā teikts kādā senā bestiārijā:

Unœr nп est net que vos devis des columps, qui sunt blans et bis: li un ont color aierine, et li autre l'ont stephanine; li un sont neir, li autre rous, li un vermel, l’autre cendrous, et des columps i a plusors qui ont trestotes les colors.

Un kāda tad būtu Pomeranču Dūja?

Nobeigumam (pieņemot, ka Roberto kaut kas no jūdu gudrībām bija zināms) piemetināšu stāstu, ko atradu Talmudā: Edomas varenie, vērsdamies pret Israēlu, pieņēma likumu, ka smadzenes jāizrauj ikvienam, kas nēsā filaktēriju jeb lūgšanu siksnas. Tad Elisejs apsējās lūgšanu siksnas un izgāja uz ielas. Kāds likumu sargs viņu pamanīja un dzinās pakaļ. Kad bēgošo Eliseju panāca, viņš siksnas ar lūgšanu kārbiņām noraisīja un paslēpa saujās. Vajātājs prasīja: "Kas tev ir rokās?" Un Elisejs atbildēja: "Baloža spārni." Otrs ar varu atlauza vaļā viņa delnas, un tur patiešām bija baloža spārni.

Es nezinu, ko šis stāsts nozīmē, taču, manuprāt, tas ir ļoti skaists. Un tā noteikti domātu arī Roberto.

Amabilis columba, unde, unde ades volando?

Quid est rei, quod altum coelum cito secando tarn copia benigna spires liquentem odorem?

Tam copia benigna unguenta grata stilles?

Ar to visu es gribu teikt, ka balodis ir svarīga zīme, un mēs varam saprast, kāpēc pie antipodiem nomaldījies cilvēks nolemj skatīties vēl vērīgāk, lai saprastu, ko tā nozīmē tieši viņam.

Sala bija nesasniedzama, Lilija zaudēta, ikkatra cerība sāpīgi šaustīta tad kāpēc lai neredzamā un liesmaini kvēlojošā Pomeranču Dūja nepārvērstos par medulla aurea, par filosofu akmeni, par visu mērķu mērķi, kas taču arī lidus traucas prom un pagaist, tāpat kā it viss, kas tiek kaislīgi iekārots? Ilgoties pēc kaut kā tāda, ko nekad nesasniegsi, vai tad tā nav visu vēlmju augstākā virsotne?

Man tas šķiet tik skaidri (luce lucidior), ka nolemju neturpināt savu Baloža Izskaidrojumu.

Atgriezīsimies pie mūsu stāsta.

27.JŪRAS UZPLŪDU UN ATPLŪDU NOSLĒPUMI

Nākamajā rītā, tikko atspīdēja pirmais saules gaišums, Roberto pilnībā izģērbās. Tēva Kaspara klātbūtnē viņš kautrības dēļ kāpa ūdenī ar visu kreklu un biksēm, taču jau bija sapratis, ka drēbes viņu dara smagāku un kavē kustības. Tagad viņš bija kails. Apsējis ap vidu virvi, viņš nokāpa lejā pa Jēkaba trepēm un, lūk, atkal iegremdējās jūrā.

Virs ūdens viņš turējās, vismaz tik daudz bija iemācījies. Tagad vajadzēja apgūt roku un kāju kustināšanu, atdarinot to, kā ķepas zem ūdens kustina suņi. Viņš piesardzīgi izmēģināja tā un citādi, kūlās pa ūdeni vairākas minūtes un secināja, ka ir attālinājies no trepēm tikai par dažām olektīm. Turklāt jau jutās piekusis.

Kā uz ūdens atpūsties, viņš jau zināja, un gulēja uz muguras labu brīdi, ļaudamies sīko vilnīšu un saules gludenajiem pieskārieniem.

Spēki pamazām atgriezās. Tātad vajadzēja airēties ar rokām un kājām, līdz pārņem nogurums, tad pāris minūšu gulēt uz ūdens kā slīkonim, un tad atkal airēties tālāk. Uz priekšu viņš tiks tikai pa mazam gabaliņam, un tas vilksies nebeidzami ilgi, taču tieši tā bija jārīkojas.

Vairākas reizes pārmaiņus peldējis un pūties, viņš pieņēma drosmīgu lēmumu. Trepes stiepās uz leju pa labi no bugšprita, Salas pusē. Tagad viņš mēģinās sasniegt kuģa rietumu sānus. Pēc tam atpūtīsies un griezīsies atpakaļ.

Peldējums zem bugšprita nebija ilgs, un iespēja uzlūkot kuģa priekšgalu no pretējās puses bija īsta uzvara. Viņš atkal atgūlās ūdenī ar seju augšup, iepletis rokas un kājas, un viņam šķita, ka šajā pusē viļņi viņu šūpo labāk nekā otrā.

Piepeši viņš sajuta rāvienu. Ap vidukli apsietā virve bija nostiepusies un nospriegota līdz pēdējam. Roberto atkal apgriezās peldoša suņa pozā un saprata: jūra bija aizskalojusi viņu uz ziemeļiem, aiznesot tālāk pa kreisi no kuģa, daudzas olektis prom no bugšprita. Citiem vārdiem sakot, tā straume, kas plūda no dienvidrietumiem uz ziemeļaustrumiem un kļuva patiešām spēcīga mazliet uz rietumiem no Dafnes, patiesībā bija jūtama arī līcī. Ielaidies ūdenī pie stīrborta, viņš to nemanīja, jo no straumes viņu sargāja flītas korpuss, taču, tikko viņš bija aizpeldējis līdz bakbortam, straume viņu satvēra un būtu aizrāvusi sev līdzi, ja vien viņu nenoturētu virve. Viņš bija domājis, ka guļ viļņos pavisam nekustīgi, taču kustējās līdzīgi kā zeme paša aprakstītajos virpuļos. Tāpēc viņam bija licies tik viegli appeldēt bugšpritu: peldētprasme nebūt nebija strauji uzlabojusies, jūra pati bija viņam izdabājusi.

Satraucies viņš gribēja izmēģināt, vai tiks atpakaļ līdz Dafnei pats saviem spēkiem, un pārliecinājās, ka, suniski kuldamies, tiek dažus sprīžus uz priekšu, taču, tikko sāk kustināt rokas un kājas lēnāk, gribēdams atvilkt elpu, aukla atkal nostiepjas, liecinot, ka straume viņu aiznesusi atpakaļ.

Viņš pieķērās pie auklas, vilka to sev klāt un, pats griezdamies uz riņķi, tina to sev ap vidukli, un tādējādi drīz vien atgriezās pie kāpnēm. Uzkāpis atpakaļ uz klāja, viņš nosprieda, ka mēģināt sasniegt krastu peldus būtu bīstami. Vajadzēja būvēt plostu. Viņš pārlūkoja Dafnes kokmateriālu krājumus un secināja, ka viņa rīcībā nav neviena rika, ar kura palīdzību varētu tikt pie baļķiem, protams, ja vien viņš nav gatavs pavadīt vairākus gadus pūliņos ar nazi pārzāģēt mastu.

Bet vai tad viņš pats nebija sasniedzis Dafni, piesējies pie durvīm? Tātad vajadzēja tikai izcelt no virām durvis un izmantot tās kā peldlīdzekli, ko var dzīt uz priekšu ar plaukstām. Izmantojot zobena pogu par āmuru un tā asmeni par sviru, viņam beigu beigās izdevās izcelt vienas no kopkajītes durvīm. Šo pūliņu laikā zobena asmens pārlūza. Neko darīt, galu galā tagad viņam vajadzēja cīnīties ar jūru, nevis ar cilvēkiem.

Taču, ja viņš nolaistos ūdenī un mēģinātu kuģot ar durvīm, kurp viņu aiznestu straume? Roberto aizstiepa durvis līdz labajam bortam un iesvieda jūrā.

Pirmajā mirklī durvis laiski šūpojās turpat pie kuģa sāniem, bet nebija aizritējusi pat minūte, kad tās jau bija attālinājušās vispirms devušās prom uz bakborta pusi, puslīdz tai pašā virzienā, kā straume bija nesusi viņu, un tad tālāk uz ziemeļaustrumiem. Jo tālāk no buga durvis peldēja, jo vairāk pieauga ātrums, līdz, nonākušas iepretī Salas ziemeļu ragam, tās strauji aiztraucās uz ziemeļiem.

Nu tās skrēja tā, kā skrietu Dafiie, pacēlusi enkuru. Ar neapbruņotu aci Roberto durvis spēja saskatīt, līdz tās bija papeldējušas garām ragam, tad viņš bija spiests ņemt tālskati un ar tā palīdzību vēl labu brīdi vēroja, kā durvis aizpeld ātras un arvien tālākas. Tātad durvis tik steidzīgi bēga, iekļuvušas platā upē, kam abi krasti bija turpat jūrā, kas šķietami tik rāmi skalojās visapkārt.

Roberto sprieda: ja jau simt astoņdesmitais meridiāns stiepjas pa iedomātu līniju, kas līča vidū savieno abus zemesragus, un ja šī zemūdens upe, paskrējusi garām līcim, vērš tecējumu uz ziemeļiem, tātad aiz zemesraga tā plūst precīzi pa antipodu meridiānu!

Ja viņš tagad kuģotu, uzgūlies tām durvīm, viņam vajadzētu peldēt pa līniju, kas atdala šodienu no vakardienas vai varbūt iepriekšējo dienu no tās rītdienas…

Taču šajā brīdī viņu nodarbināja citas domas. Ja viņš atrastos uz durvju dēļiem, viņam nebūtu nekādas iespējas pretoties straumei, varētu vienīgi airēties ar plaukstām. Grūti bija virzīt uz pareizo pusi pat savu augumu, kur nu vēl durvis, kam nav priekšgala, kas šķeltu viļņus, ne pakaļgala, ne stūres!

Viņa ierašanās naktī Amarilļa durvis bija nonākušas zem bugšprita tikai tāpēc, ka tās bija dzinis vējš vai kāda sekundāra straume. Lai varētu iepriekš paredzēt šāda veida parādības, viņam uzmanīgi vajadzētu studēt plūdmaiņu kustību nedēļu nedēļām, varbūt pat mēnešiem ilgi, metot jūrā dučiem dēļu un kas zina, ko vēl…

Nē, tas nebija iespējams, vismaz ar viņa pašreizējām hidrostatiskajām vai hidrodinamiskajām vai kā nu tās jāsauc zināšanām. Labāk tomēr paļauties uz peldēšanu. No straumes vidus krastu daudz vieglāk sasniedz suns, kas pats kulsta ķepas, nevis tas, kurš sēž grozā.

Tātad vajadzēja turpināt vingrināties. Un nepietiks ar to, ka viņš iemācīsies peldus pārvarēt attālumu starp Dafni un krastu. Arī līcī dažādās diennakts stundās, atkarībā no paisuma un bēguma, izpaudās mazāko straumju spēks, un tātad brīdī, kad viņš paļāvīgi peldēja uz austrumiem, ūdens rotaļas varēja viņu sagrābt un aiznest vispirms uz rietumiem, bet tad raut sev līdzi uz ziemeļu ragu. Un tas nozīmēja, ka jātrenējas peldēt arī pret straumi. Nodrošinoties ar izturīgu auklu, jāizaicina arī ūdeņi pa kreisi no kuģa.

Nākamajās dienās Roberto, turēdamies kāpnīšu pusē, atcerējās, ka Grīvā ir redzējis peldam ne tikai suņus, bet arī vardes. Un, tā kā cilvēka ķermenis ar garajām rokām un kājām ūdenī pēc formas vairāk atgādina vardi nekā suni, viņš nosprieda, ka varbūt varētu peldēt pa varžu modei. Domāts, darīts. Viņš pat uzmundrināja sevi arī ar balsi un, skaļi kvākstēdams, kustināja rokas un kājas. Pēc kāda laika viņš gan kvākšķēt pārstāja, jo šīs dzīvnieciskās skaņas tikai mudināja rauties uz priekšu pārlieku enerģiski un lika turēt muti vaļā, un ikvienam peldētājam ir zināms, kādas sekas ir liekai žokļa vārstīšanai.

Viņš pārvērtās par vecu un nopietnu vardi, kas peld majestātiski klusa. Juzdams, ka pleci pagurst, nemitīgi kustinot tālu sāņus izvērstās rokas, viņš turpināja more canino. Reiz, vērodams baltos putnus, kas klaidzīgi sekoja viņa vingrinājumiem un reizēm turpat līdzās straujā pikējumā ienira satvert kādu zivi (Kaijas dūriens!), viņš mēģināja peldēt tā, kā šie putni lidoja, proti, ņēmās kustināt rokas līdzīgi, kā tie kustināja spārnus; taču drīz vien Roberto pārliecinājās, ka muti un degunu turēt ciet ir daudz grūtāk nekā knābi, un atmeta šiem pūliņiem ar roku. Nu jau viņš pats vairs nezināja, par kādu dzīvnieku pārtapis: varbūt viņš bija suns, varbūt varde, vai varbūt spalvains krupis, četrkājains abinieks, jūras kentaurs vai vīriešu dzimuma nāra.

Katrā ziņā viņš pārliecinājās, ka vismaz.par kādu nieku uz priekšu tiek: uzsācis peldējumu pie buga, viņš nu jau bija papeldējis garām korpusa vidum. Taču, nolēmis griezties atpakaļ pie trepītēm, atklāja, ka trūkst spēka, un atkal bija spiests pievilkties pie virves.

Visvairāk viņam trūka pareizas elpošanas. Prom aizpeldēt viņš jaudāja, bet atpakaļ ne… Viņš bija kļuvis par peldētāju, taču pārlieku līdzinājās tam piligrimam, par kuru bija dzirdējis stāstām un kurš bija nogājis svētceļojumu no Romas līdz Jeruzālemei, ik dienas mērodams pa pusjūdzei šurpu turpu savā dārzā. Arī agrāk Roberto nebija nekāds atlēts, taču uz Amari(ļa pavadītie mēneši, mūždien uzturoties savā kajītē, pārpūle un spēku izsīkums pēc kuģa bojāejas, bezdarbība uz Dafnes (ja neskaitām tos nedaudzos fiziskos vingrinājumus, ko uzspieda tēvs Kaspars) bija padarījuši viņu pavisam vārgu.

Pēc ierakstiem spriežot, Roberto nezina, ka peldēšana varētu padarīt viņu spēcīgāku, nē, viņš prāto, kā iegūt spēkus, lai varētu peldēt. Tā nu mēs redzam, ka viņš izdzer pa divām, trim, četrām olām vienā piegājienā un aprij veselu vistu pirms kārtējās došanās ūdenī. Par laimi, ap vidukli bija apsieta virve. Tikko viņš bija iegremdējies ūdenī, uzbruka tādi kuņģa krampji, ka viņš gandrīz netika atpakaļ uz klāja.

Tā nu vakaros viņš sēdēja un pārdomāja jauno pretrunu: iepriekš, kad viņš pat nesapņoja sasniegt Salu, tā šķita esam turpat līdzās, vien rokas stiepiena attālumā, bet tagad, apgūstot mākslu, kas līdz turienei varētu viņu aizgādāt, Sala nemitīgi attālinājās.

Turklāt, tā kā viņš to redzēja tālu ne tikai telpā, bet arī laikā (skatoties atpakaļ), šķiet, ka, sākot no šī brīža, pieminēdams Salas tālumu, Roberto jauc telpas un laika jēgumus un raksta "ak vai, līcis ir pārlieku vakar" un "cik grūti nonākt krastā, kas ir tik agrs", vai arī "kāds jūras plašums mani šķir no tikko pagājušās dienas" un pat "no Salas puses veļas draudīgi negaisa mākoņi, bet šeit jau ir noskaidrojies…"

Bet, ja Sala attālinājās arvien vairāk, vai maz bija vērts mācīties to sasniegt? Nākamajās dienās Roberto atsakās no peldēšanas vingrinājumiem un atkal stundu stundām ar tālskati meklē Pomeranču Dūju.

Lapotnēs viņš samana papagaiļus, saskata visādus augļus, no rītausmas līdz saulrietam vēro, kā daždažādie zaļie krāstoņi kļūst spilgtāki un atkal izdziest, taču Dūju neredz. Viņš atkal atgriežas pie aizdomām, ka tēvs Kaspars viņam ir melojis vai ari pats noticējis tukšu izdomu stāstam. Brižam viņš pat nonāk pie pārliecības, ka nekāda tēva Kaspara nemaz

nav bijis, un uz kuģa vairs nevar atrast nekādas jezuīta klātbūtnes pēdas. Viņš vairs netic Dūjai un vairs netic pat tam, ka uz Salas atrodas Specula. No šādas domas viņš pat izmanās gūt mierinājumu, teikdams sev, ka būtu necienīgi ar tādu mašīnu apgānīt Salas neskarto tīrību. Un jau atkal viņš domā par Salu, kas darināta pēc mēra, pareizāk, pēc viņa sapņu mēra.

Ja Sala atradās pagātnē, tā neapšaubāmi bija vieta, kuru viņam vajadzēja sasniegt par katru cenu. Tur, no eņģēm izceltajā laikā, viņš nevis atrastu, bet no jauna izgudrotu pirmā cilvēka esamību. Būdama nevis mūžīgās jaunības avota mītne, bet pats šis avots, Sala varēja būt vieta, kur ikviena cilvēciska būtne, aizmirsusi savas skumjās un piesmakušās zināšanas, līdzīgi kā mežā pamests bērns, varētu izgudrot jaunu valodu, kas dzimusi no jaunas un citādas saskarsmes ar lietām. Un reizē ar šo valodu dzimtu arī vienīgā jaunā un patiesā zinātne, tā izceltos no nepastarpināta dabas pieredzējuma, un to nesagrozītu neviena filosofija (it kā Sala būtu nevis tēvs, kurš dēlam māca likuma vārdus, bet māte, no kuras tas iemācās izstostīt pirmos balsienus).

Tikai tā pēc kuģa bojāejas atdzimušais varētu atklāt baušļus, kas nosaka debesķermeņu skrējienu, un arī jēgu, ko pauž akrostihi, kurus tie skriedami zīmē debesīs, atklāt to visu, nevis urbjoties almagestos un gudrās astrologu grāmatās, bet nepastarpināti lasot aptumsumu iestāšanos, sudrabmatu meteoru ceļus un zvaigžņu fāzes. Tikai tad, kad deguns asiņos, jo tam būs trāpījis krītošs auglis, viņš vienā mirklī gan apjēgs likumus, saskaņā ar kuriem smago velk pie smagākā, gan sapratīs visu de motu cordis et sanguinis in animalibus. Tikai vērojot dīķa virsmu un iegremdējot tajā zaru, niedri vai kādu garu, stingru, metāliski vizošu lapu, viņš, jaunais Narciss, dioptrikas vai citu optikas zinātņu neapžilbināts, uztvers mainīgo gaismas un ēnu cīniņu. Un varbūt tad viņš spēs saprast, kāpēc zeme ir nespodrs spogulis, kas ar tinti aizkrāso visu, ko atstaro, un kāpēc ūdens ir siena, kas tai uzkritušās ēnas padara caurspīdīgas, turpretī gaisā attēli nekad neatrod virsmu, pret kuru atsisties, un skrien tam cauri līdz ētera tālākajām robežām, vienīgi reizumis atgriezdamies kā mirāžas vai citi redzes māņi.

Bet vai tad iegūt Salu nenozīmē iegūt Liliju? Un tātad? Roberto loģika nebija tā, ar ko lepojas cietpaurīgie un ģeķīgie filosofi, kuri, apmetušies Likeja priekšpagalmā, apgalvo, ka tas, kas ir tāds un šitāds, vienlaikus nevar būt arī tam tieši pretējais. Kļūdīdamies vai, pareizāk sakot, ļaudamies iztēles maldiem, kas raksturīgi mīlas pārņemtajiem, Roberto jau zināja, ka, iegūstot Liliju, vienlaikus piekļūs visu atklāsmju avotam. Universa likumu atklāšana ar tālskata starpniecību, viņaprāt, bija tikai ilgāks ceļš, pa kuru būtībā var nonākt pie tās pašas patiesības, kas atklātos baudas žilbinošajā spožumā, ja viņš varētu guldīt galvu mīļotās klēpī, tai dārzā, kur ikviens krūms ir Laba atzīšanas koks.

Bet, tā kā un to vajadzētu zināt arī mums stipra ilgošanās pēc kaut kā tāla un grūti sasniedzama parasti atmodina arī rēgu, kurš cenšas mums ilgoto laupīt, Roberto pārņēma bailes, ka Ēdenes laimībā jau ir ieperinājusies Čūska. Un tā viņu piemeklēja iedoma, ka arī uz Salas viņu apsteidzis allažīgais uzurpators, proti, ka tur viņu gaida Ferrante.

28.PAR ROMĀNU IZCELSMI

Mīlētāji savas ciešanas mīl vairāk nekā savus priekus. Roberto nevarēja neuzlūkot sevi kā cilvēku, kas ir šķirts no mīļotās uz mūžīgiem laikiem, taču, jo dziļāk viņš sajuta šo atšķirtību, jo vairāk viņu mocīja domas par kādu citu, kurš gan bija palicis tai līdzās.

Mēs jau iepriekš redzējām, ka, uzklausījis Mazarēna apsūdzības, kas piedēvēja atrašanos tur, kur viņš nemaz nebija bijis, Roberto iedomājās, ka Ferrante uzturas Parīzē un dažos gadījumos ir ieņēmis viņa vietu. Ja tā bija taisnība, tad pēc tam, kad kardināls Roberto apcietināja un nosūtīja uz Amarilli, Ferrante palika Parīzē un, pēc visu domām (un tā noteikti uzskatīja arī Lilija!), bija Roberto. Neatlika nekas cits, kā iztēloties Viņu līdzās Ferrantem, un nu gan šī jūras šķīstītava pārvērtās par elli.

Roberto zināja, ka greizsirdība uzrodas, neņemot vērā īstenību, neliekoties ne zinis, vai tās izraisītājs pastāv, nepastāv vai varbūt nepastāvēs nekad; zināja, ka greizsirdība ir dvēseles untums, kas no iedomāta ļaunuma gūst reālas sāpes; un zināja, ka greizsirdīgais ir kā hipohondriķis, kas saslimst no bailēm būt slimam. Tātad jāsargās nokļūt šo sāpinošo murgu varā, jo tie piespiež tevi iztēloties Viņu kopā ar Citu, un nekas neuzkurina šaubas labāk par vientulību, un nekas cits šīs šaubas nepārvērš drošā pārliecībā tikpat veikli, kā to izdara tukša fantazēšana. Taču, viņš piebilda, tā kā es nevaru pārstāt mīlēt, es nevaru pārstāt būt greizsirdīgs, un, nevarēdams atteikties no greizsirdības, nevaru izvairīties arī no fantazēšanas.

Patiešām, greizsirdība no visām bažām ir visnepateicīgākā: ja tu baidies no nāves, gūsti atvieglojumu, varēdams domāt, ka taisni pretēji nodzīvosi ilgu mūžu vai ceļojuma laikā atradīsi mūžīgās jaunības avotu;

un, nabadzīgs būdams, vari mierināt sevi ar domu, ka uziesi apslēptu mantu. Un it visam, no kā tu baidies, ir cerība, kas liekama par pretstatu un dzen tevi uz priekšu. Pavisam citādi notiek ar mīlestību, kad esi no mīļotās tālu prom, jo attālums uz mīlestību iedarbojas līdzīgi kā vējš uz uguni: mazo tas nopūš, bet lielajai liek liesmot vēl stiprāk.

Ja jau greizsirdība dzimst no dedzīgas mīlestības, tad tas, kurš nejūt greizsirdību pret mīļoto, nemaz nemīl vai an mīl ar pārāk vieglu sirdi, un ir taču dzirdēts par mīlētājiem, kuri, baidīdamies, ka viņu mīlestības liesmas noplaks, uzkurina tās, par katru cenu sameklēdami iemeslus greizsirdībai.

Tātad greizsirdīgais, kurš taču vēlētos arī, lai mīļotā ir šķīsta un uzticīga, negrib un pat nespēj viņu iztēloties citādu kā vien greizsirdības cienīgu un tātad jau vainīgu nodevībā, un tādējādi viņš klātesošajās ciešanās gūst promesošās mīlestības baudu. Arī tāpēc, ka, iztēlodamies, kā iegūsti tālo mīļoto, skaidri apzinoties, ka tā nav taisnība, tu nespēj viņas miesas siltumu, sarkumu, smaržu sajust tikpat spilgti un dzīvi kā tad, ja iztēlojies, kā visas šīs brīnišķās veltes izbauda kāds Cits. Par savu prombūtni tu esi pārliecināts, bet par to, ka ienaidnieks ir Viņai līdzās, tu, ja arī neesi pārliecināts, tad vismaz nevari to droši noliegt. Un mīlas sakars, ko griezsirdis iztēlojas, ir vienīgais \1eids, kā tas vispār var ticami iedomāties kādu citu ļaujamies mīlas priekiem, un, pat ja šie prieki nav neapšaubāmi, tie vismaz ir iespējami, kurpretī viņam pašam pieskarties mīļotai ir nešaubīgi neiespējami.

Tāpēc greizsirdīgais nespēj un arī negrib iztēloties savu bažu pretstatu, jo baudu viņš var gūt, vienīgi kāpinot savas ciešanas, un tad ciest no šīs kāpinātās baudas, kura tomēr tam ir un paliek liegta. Mīlestības prieki ir mocības, kas izraisa iekāri, un tajos nav atšķirības starp saldmi un sāpēm, un pati mīlestība ir no brīva prāta pieņemts neprāts, ellišķīga paradīze un debešķīga elle, īsāk sakot, tā ir kārotu pretstatu saskaņa, sāpjpilni smiekli un trausls dimants.

Un tā Roberto mocījās sāpēs, taču vienlaikus atcerējās arī bezgalīgo pasauļu skaitu, par kuru iepriekšējās dienās bija diskutējis ar tēvu Kasparu, kad viņu piepeši piemeklēja ideja, pareizāk, Ideja, patiesi spožs un grandiozs Prāta uzzibsnījums.

Viņš iedomājās, ka varētu sacerēt stāstu, kurā viņš pats, protams, nebūtu galvenais varonis, jo šī stāsta darbība risinātos nevis šajā pasaulē, bet gan Romānu Zemē, un attiecīgi notikumi ritētu paralēli tiem, kas notiek šajā pasaulē, kurā ir viņš pats, un abas piedzīvojumu virknes nekādi un nekad nevarētu krustoties vai pārklāties.

Kāds no tā bija Roberto ieguvums? Lielum liels. Nolēmis izgudrot stāstu, kas notiek citā, tikai un vienīgi viņa domās pastāvošā pasaulē, viņš pats kļuva par šīs pasaules saimnieku un varēja gādāt, lai tur notiekošais nekad nepārsniegtu viņa izturības un pacietības mēru. No otras puses, kļūdams pats par sava romāna lasītāju, viņš varēja dzīvot līdzi varoņu pārdzīvojumiem. Jo vai tad negadās, ka romāna lasītājs bez greizsirdības mīl Tisbi, iecēlis Piramu par savu aizstājēju, vai jūt līdzi Astrejai, par starpnieku izraudzījies Seladonu?

Mīlēt Romānu Zemē nebūt nenozīmē vispār nejust greizsirdību: tur tas, kas nepieder mums, savā ziņā mums tomēr pieder, bet tas, kas mums piederējis šajā pasaulē, bet ticis nolaupīts, tur nemaz neeksistē arī tad, ja tur eksistējošais līdzinās tam, kā šeit mums nav vai ko esam zaudējuši…

Un tātad Roberto vajadzēja sarakstīt (vai izdomāt) romānu par Ferranti un viņa mīlas sakaru ar Liliju, jo, tikai būvējot šo romāna pasauli, viņš aizmirstu dzeldīgās greizsirdības sāpes, ko greizsirdība viņam sagādāja reālajā pasaulē.

Turklāt, Roberto sprieda, lai saprastu, kas īsti ar mani notika un kā es iekritu Mazarēna izliktajos slazdos, man vajadzētu rekonstruēt šo notikumu Hroniku, atrodot to cēloņus un slepenos iemeslus. Bet vai gan ir kas nedrošāks un neuzticamāks par Hronikām, ko lasām: ja divi dažādi autori vēsta par vienu un to pašu kauju, atšķirības viņu rakstītajā ir tik lielas, ka brīžam mums šķiet, ka lasām par divām dažādām kaujām. Un vai gan ir kas drošāks un uzticamāks par Romānu, kur katras Mīklas beigās atrodam izskaidrojumu saskaņā ar visiem Ticamības likumiem? Romāns stāsta par lietām, kas varbūt patiesībā nav notikušas, taču ļoti labi būtu varējušas notikt. Ja izskaidrošu savas nelaimes Romāna formā, pārliecināšos, ka pastāv vismaz viens veids, kā šo mudžekli atpiņķēt, un tātad neesmu kritis par upuri murgam. Šī doma gan veido viltīgu

antitēzi iepriekšējai, jo tas nozīmētu, ka romāna notikumiem tomēr vajadzētu krustoties un pārklāties ar tiem, kas pieredzēti īstenībā.

Un visbeidzot, Roberto turpināja prātot, manis piedzīvotais ir stāsts par mīlestību pret kādu sievieti, un tikai Romāns katrā ziņā ne jau Hronika nodarbojas ar mēģinājumiem izskaidrot, ko domā vai jūt Ievas meitas, kuras taču kopš sendienām Paradīzes Dārzā līdz mūsdienām Galmu Ellē ir visai nozīmīgi ietekmējušas mūsu sugas likteni.

Ikviens no šiem argumentiem atsevišķi ir labu labais, ko nevar teikt, ja tos visus saliek kopā. Un patiešām pastāv atšķirība starp cilvēku, kurš raksta romānu, un to, kurš mokās greizsirdībā. Greizsirdīgais gūst baudu, iztēlodamies to, ko nemūžam negribētu piedzīvot īstenībā vai uzzināt kā reāli notikušu, taču tai pašā laikā atsakās ticēt, ka viņa iedomas jau ir piepildījušās, turpretī romāna sacerētājs liek lietā visus līdzekļus, lai lasītājs ne tikai gūtu baudu, iztēlojoties visu aprakstīto, bet arī kādā brīdī lasot aizmirstos tiktāl, ka visu uztvertu kā īstenībā notikušu. Greizsirdis nokaujas ar mokošām sāpēm, pat lasot citu sarakstītu romānu, jo, lai arī ko šie citi būtu rakstījuši, viss viņam šķiet vēstām vienīgi par viņa paša kaislībām un pieredzēto. Ko tad lai saka par greizsirdi, kurš tēlo, ka paša izjusto un pieredzēto ir izgudrojis?! Vai tad nemēdz teikt, ka greizsirdis piešķir miesu ēnām? Un tātad, lai arī cik ēnainas būtu romāna būtnes (neaizmirsīsim, ka romāns ir Hronikas miesīgais brālis), greizsirdīgajam tās vienmēr šķitīs pārlieku ķermeniskas, jo sevišķi tad, ja tās būs nevis kāda cita, bet viņa paša ēnas.

Un galu galā Roberto būtu vajadzējis zināt, ka Romāniem piemīt ne vien daudzi tikumi, bet arī trūkumi. Līdzīgi kā medicīna māca arī par indēm, kā metafizika ar nevēlamu sīkumainību satricina reliģijas dogmas, kā ētika mudina uz dāsnumu (kas ne visiem nāk par labu), kā astroloģija kļūst par aizbildni māņticībai, kā optika māna un mūzika uzkurina mīlestību, kā ģeometrija iedrošina netaisnīgi iegūt īpašumus, kā matemātika veicina skopumu, tā Romāna Māksla lai arī brīdinājusi, ka sniegs tikai izdomājumus, atver Absurda Pils durvis, kuras aizcērtas mums aiz muguras, tikko vieglprātīgi esam kāpuši pār slieksni.

Taču nav mūsu varā atturēt Roberto no šī soļa, jo mums ir droši zināms, ka viņš to spēra.

29.FERRANTES DVĒSELE

No kuras vietas atsākt stāstu par Ferranti? Roberto atzina, ka vislabāk būtu sākt ar to dienu, kad viņš, nodevis frančus, kuru pusē šķietami karoja Kasālē, un notēlojis kapteini Gambero, bija aizbēdzis uz spāņu nometni.

Varbūt Ferranti jūsmīgi sagaidīja kāds spāņu augstmanis, kurš bija solījis pēc šī kara paņemt viņu līdzi uz Madridi. Un tā sākās Ferrantes kāpiens augšup pa spāņu galma vistālāko ārmalu, un, augšup kārpīdamies, viņš iemācījās, ka valdītāju galvenais tikums ir to patvaļa un ka Vara ir nepiesātināms briesmonis, kam pazemīgi jāvergo, jo tikai tā ir iespējams uzlasīt katru drupaču, kas nokrīt no tās galda, un izmantot iespēju lēnām un ar lielām pūlēm izsisties soli pa solim vispirms kā apsargam un rokaspuisim, tad kā algotam slepkavam un spiegam, un visbeidzot izliekoties par augstdzimušu kungu.

Ferrante bija apveltīts ar asu prātu (citādi nemaz nevarēja būt), lai arī šis prāts bija negrozāmi vērsts uz visu ļauno, un jaunajā vidē viņš tūliņ apguva pareizo izturēšanās veidu uzklausīja vai varbūt uzminēja tos pašus galminieka gudrības principus, kuros Salasara kungs bija centies ievadīt arī Roberto.

Ferrante izkopa savu viduvējību (bandubērna zemo cilmi un zemiskumu), nebaidīdamies būt izcils viduvējās lietās, lai izvairītos no iespējas kādu dienu izrādīties viduvējs izcilajās.

Viņš bija sapratis: ja jau nevar tērpties lauvas ādā, gana laba ir arī lapsas āda, jo Grēku plūdos lapsas izglābās lielākā skaitā nekā lauvas. Ikkatrai radībai ir sava gudrība, un no lapsas viņš bija mācījies, ka atklāta spēle nedod ne izdevīgumu, ne baudu.

Ja viņam tika dots uzdevums izplatīt mēlnesīgas ziņas starp kāda nama kalpotājiem, lai tās pamazām sasniegtu arī kunga ausis, un ja viņš zināja, ka varētu pavisam viegli piekļūt kādas istabmeitas jaukumiem un pie reizes nodarīt, kas darāms, Ferrante darba devējam tūdaļ teica, ka krogā mēģinās vajadzīgos melus iestāstīt kučierim; bet, ja kučieris tai krogā bija viņa ierastais žūpošanas biedrs, viņš ar zinīgu smaidiņu teica, ka mēģinās piekļūt istabmeitas brunčiem un ausīm. Bet Ferrantes saimnieks, nekad nevarēdams zināt, kā viņš rīkojas, vai paredzēt, kā viņš rīkosies, savā ziņā palika zaudētājos, un Ferrante bija pārliecināts, ka tas, kurš uzreiz neatklāj visas savas kārtis, liek citiem mocīties minējumos. Tā nu viņš vienmēr centās rīkoties gana noslēpumaini, lai tādējādi izpelnītos citu cieņu un bijāšanu.

Novācot savus ienaidniekus, kas sākumā bija pāži un sulaiņi, bet pēcāk dižcilši, kuri viņu uzskatīja par savu līdzinieku, viņš parada allaž tēmēt sāņus, nevis tieši uz nolūkoto mērķi: gudrais un viltīgais cīnās, liekot lietā labi apdomātus paņēmienus, un nekad nerīkojas tā, lai citi viņa gājienus varētu uzminēt iepriekš. Ja viņš ļāva nojaust kādu ieceri, tas tika darīts, tikai lai maldinātu; ja iezīmēja gaisā žestu, šķietami ļaudams uzminēt nākamo, viņš tūliņ rīkojās neuzminami un neaprēķināmi, noliegdams iepriekšējos kustības aizmetņus. Viņš nekad neuzbruka, kamēr pretinieks bija spēcīgs un nenogurdināts (šādos brīžos viņš tam izrādīja draudzību un cieņu), uzbrukumā viņš devās, kad pretinieks atklāja savu neaizsargātību, un iegrūda to bezdibenī, izlikdamies, ka ir atsteidzies palīgā.

Viņš meloja bieži, taču nekad nedarīja to nepārdomāti. Ferrante zināja, ka viņam ticēs, ja viņš pratīs reizēm pateikt taisnību arī tad, kad pašam tā kaitē, vai arī noklusēt tajās reizēs, kad tā varētu nest labumus vai uzslavas. Turklāt viņš centās izpelnīties godīga un atklāta vīra slavu zemākstāvošo acīs, zinādams, ka agrāk vai vēlāk šīs runas sasniegs arī tos, kuri stāv augstāk. Viņš nonāca pie pārliecības, ka izlikties savu līdzinieku priekšā ir nelāgs paradums, turpretī neizlikties varenāko priekšā būtu pārdrošība.

Arī ar pārlieku neizlikšanos viņš neaizrāvās, katrā ziņā nedarīja to pārāk bieži, baidīdamies, ka citi varētu ievērot viņa vienveidību un kādu

dienu uzminēt tālākos soļus. Taču arī ar visa veida divkosību pārspīlēt nedrīkstēja, jo Ferrante baidījās, ka jau pēc otrās reizes viņa krāpšanos varētu atklāt.

Lai kļūtu gudrāks, viņš vingrinājās paciest muļķus un gādāja, lai tādi allaž būtu tuvumā. Viņš nebija tik neapdomīgs, lai vainotu viņus ikvienā savā kļūdā, taču, ja likmes bija patiešām augstas, gādāja, lai līdzās vienmēr būtu kāds dumiķis (tāds, kurš, tukšas godkāres dzīts, vienmēr censtos stāvēt pirmajās rindās un krist visiem acīs, kamēr Ferrante piesardzīgi turētos aizmugurē), kuram neveiksmes gadījumā vainu uzveltu nevis viņš, bet citi.

īsāk sakot, viņš neslēpti darīja to, kas varētu nest viņam labumu, turpretī darbus, kas varētu nest arī nepatīkamas sekas, paveica ar citu rokām.

Izrādot savus tikumus (ko mums drīzāk vajadzētu dēvēt pat viņa nolādētajām spējām), viņš zināja, ka nesalīdzināmi izdevīgāk ir pusi no tiem lielīgi izrādīt, bet otru pusi tikai ļaut nojaust, nevis atklāti nodemonstrēt. Reizēm arī izrādīšanās nozīmēja tikai daiļrunīgu klusēšanu un šķietamu vienaldzību pret savu uzskatāmo pārākumu, un viņš bija veikli iemanījies nekad un nevienam neatklāt sevi visu.

Pamazām virzīdamies uz augstāku stāvokli un tikdamies ar smalkākas kārtas ļaudīm, viņš pārsteidzoši labi iemācījās atdarināt to žestus un runasveidu, taču atdarināja tos vienīgi saskarsmē ar zemākas kārtas pārstāvjiem, kurus vajadzēja savaldzināt un pierunāt uz kādām nelikumībām; ar augstākstāvošajiem viņš allaž piesargājās rādīt savas zināšanas un prasmes un tēloja, ka apbrīno tās viņu gudrības, ko pats jau sen slepus bija pārņēmis.

Viņš paveica ikkatru amorālo uzdevumu, ko pasūtītāji uzticēja, taču vienīgi tad, ja nodarāmais ļaunums nebija tik liels, ka varētu izraisīt riebumu arī pašos pasūtītājos; ja viņam lika paveikt īpaši ļaunprātīgu noziegumu, viņš atteicās, pirmkārt, tāpēc, lai darba devēji nedomātu, ka reiz viņš tādu pašu ļaudarību varētu vērst pret viņiem, un, otrkārt, tāpēc, lai (ja grēka darbs būtu tik briesmīgs, ka brēktu pēc debesu atriebes) viņu acīs nekļūtu par nevēlamu liecinieku un sirdsapziņas iemiesojumu.

Ļaudīs viņš izrādīja dievbijību un kristīgu žēlsirdību, taču patiesībā cienīja tikai salauztu ticību, sabradātus tikumus, patmīlību, nepateicību un nicinājumu pret visu, kas svēts. Sirds dzijumos viņš lādēja Dievu un uzskatīja, ka pasaule ir radusies nejauši, tomēr paļāvās uz likteni, kas ir gatavs mainīt savus lēmumus par labu tam, kurš visur prot saredzēt izdevīgumu.

Retajos bezdarbības brīžos viņš ielaidās vienīgi ar precētām palaistuvēm, pielaidīgām atraitnēm un bezkaunīgām skuķēm. Taču arī šādus sakarus piekopa visai reti, dodams priekšroku atturībai, jo, mūždien nodarbināts ar tādām vai citādām mahinācijām, Ferrante mēdza atteikties no drīza iepriecinājuma, lai, lieki nekavējoties, varētu pievērsties nākamajai intrigai, it kā paša ļaunums viņam liegtu atpūtu.

Tā nu viņš dienu pēc dienas dzīvoja kā slepkava, kas nekustīgs slēpjas aiz bieza aizkara, kur gaisma neatspīd pat dunču asmeņos. Viņš zināja, ka pirmais un galvenais panākumu likums ir sagaidīt izdevību, taču nokāvās ar nepacietību, jo izdevība šķita aizvien vēl pārāk tāla.

Šī drūmās un ietiepīgās alkas laupīja viņam katru dvēseles mieru. Ferrante bija pārliecināts, ka vietu, kas pēc likuma pienākas viņam, nepelnīti ir ieņēmis Roberto, tāpēc neviena balva nesniedza viņam sātu, un Ferrantem šķita, ka dvēseli iepriecēt un darīt laimīgu varētu vienīgi brāļa nelaimes, kuras būtu izraisījis tieši viņš. Bet citādi viņa apziņā nemitīgi cīnījās rēgaini milži, un nebija nevienas jūras vai zemes, kur viņš rastu mieru un patvērumu. Tas, kas viņam piederēja, šķita aizvainojoši niecīgs, bet tas, ko viņš iekāroja, izraisīja tikai mocības.

Viņš nekad nesmējās, ja nu vienīgi krogā, kur apdzirdīja kārtējo ziņotāju, kurš savu lomu nemaz neapzinājās. Taču savas istabas slepenībā Ferrante katru dienu ilgi pētīja sevi spogulī, lai redzētu, vai kustības neatklāj slēpjamas bažas un satraukumu, vai skatiens nešķiet pārlieku nekaunīgs, vai piešķiebtā galva pārāk uzkrītoši neliecina par šaubām un vilcināšanos un vai dziļās grumbas uz pieres neliek izskatīties pārmēru nīgram.

Pārtraucis šos vingrinājumus, noguris un dziļā nakts stundā beidzot nometis visas maskas, Ferrante redzēja sevi tādu, kāds bija patiesībā, -

ha, un te Roberto nevarēja klusībā nenoskaitīt pirms dažiem gadiem lasītās, kāda tautieša sacerētās dzejas rindas:

Acīs, kurās redz mājojam skumjas un nāvi,

Allaž zvēro drūmi sarkana gaisma,

Greizie skati zib kā nelaimi vēstoši kāvi,

Kā astainu zvaigžņu nāvīgā plaiksna;

No bālajām lūpām un nāsīm dūmi veļas Tiem līdzi nešķīsta smirdoņa ceļas;

Kā lepnu dusmu pērkongrāviens Skan katrs vaids, ik elpa zibens šķīliens.

Tā kā neviens nav perfekts, pat ļaunumā ne, arī Ferrante, nespēdams pilnībā valdīt pār paša pārmērīgo negantību, nevarēja izvairīties no kļūmīga soļa. Maizes devējs bija pilnvarojis viņu sarīkot kādas šķīstas un augstdzimušas jaunavas nolaupīšanu, turklāt šī jaunava jau bija saderināta ar kādu tikumīgu dižcilti. Un Ferrante sāka rakstīt meitenei mīlestības vēstules, parakstīdamies ar sava kunga un kūdītāja vārdu. Un, lai arī pavedinātāja lenktā liedzās uz vēstulēm atbildēt, viņš ielauzās tās guļamkambarī un paņēma gandrīz ar varu to, ko nebija spējis panākt arī ar viltīgiem pavedināšanas trikiem. Tādējādi vienā piegājienā viņš piekrāpa meiteni, tās saderināto un arī to, kurš bija pasūtījis nolaupīšanu.

Noziegums nāca gaismā, vaina tika uzvelta Ferrantes saimniekam, un tas krita divkaujā ar piesmietās jaunavas saderināto, taču Ferrante ap to laiku jau bija ceļā uz Franciju.

Kādā labākas omas brīdī Roberto lika Ferrantem šķērsot Pirenejus tumšā janvāra naktī uz zagta zirgēzeļa, kas noteikti bija iestājies Reformēto Svētuļu ordenī, jo spalva tam bija noplukusi kā vecs mūka habits, un tas bija tik lēnīgs, dievbijīgs, atturīgs un pazemīgs, ka ne vien mērdēja savu miesu, par ko skaidri liecināja izspiedušās ribas, bet arī uz katra soļa lieca ceļgalus un skūpstīja zemi.

Kalnu aizas šķita pielietas ar rūgušpienu, bet visas sienas un kraujas nobalsinātas ar kaļķiem. Tie nedaudzie koki, kurus sniegs nebija apracis pavisam, stāvēja tik balti, ka izskatījās, tie ir novilkuši kreklus un

tagad vairāk dreb no aukstuma nekā no vēja. Saule sēdēja savā namā un neuzdrošinājās iznākt pat uz balkona, bet, ja tomēr īsi palūkojās ārā pa logu, ap degunu bija satinusi labi daudz mākoņu.

Retie ceļinieki, ko gadijās sastapt šajās kalnu takās, visi kā viens izskatījās pēc olivetiešu mūkiem baltos tērpos, kas brien sniegu, dziedādami lavabis me et super nivem dealbabor… Un Ferrante redzēja, ka arī pats ir nosnidzis tik balts kā miltiem noputējušie Kruskas jeb Pelavu akadēmijas gudrie vārdu malēji.

Kādu nakti no debesīm nāca lejā tik biezi un mīksti vetes pikuči, ka Ferrante baiļojās, vai nepārvērtīsies par sniega stabu, līdzīgi kā tie citi bija pārvērtušies sālsstabos. Ūpji un plīvurpūces, sikspārņi un siseņi, un tāpat plandīgi plestiķi virpuļoja viņam apkārt, dejodami, izsmiedami, vilinādami. Visbeidzot viņš ar degunu atsitās pret kāda pakārtā kāju pēdām, nelaimīgais nokarājās no koka zara kā groteska sev pašam šajā drūmi pelēcīgajā ainavā.

Taču Ferrante lai arī Romānam ir jāizrotājas ar jaukiem aprakstiem nekādi nevarēja būt komēdijas personāžs. Viņam vajadzēja tiekties uz mērķi, steigties uz Parīzi, kuru viņš iztēlojās savām vēlmēm atbilstošu, pēc mēra darinātu.

Tāpēc viņš alkaini čukstēja: "Ak, Parīze, neizmērojamais līcis, kur valzivis kļūst sīkas kā delfīni, tu, sirēnu mājvieta, greznības tirgus, baudu dārzs, intrigu labirints, galminieku Nīla, i/likšanās Okeāns!"

Un tad Roberto, gribēdams izgudrot ko tādu, ko neviens cits romānu autors vēl nav iedomājies, lai izpaustu šī negausīgā nelieša izjūtas, steidzoties iekarot pilsētu, kurā savienojušās Eiropa un tās civilizācija, Āzija un tās krāšņums, Āfrika un tās ekstravagance, Amerika un tās bagātība, pilsētu, kur visam jaunajam ir mājvieta, maldināšanai tronis, greznībai centrs, drosmei arēna, skaistumam amfiteātris, modei šūpulis, tikumam kaps, lika Ferrantes lūpās augstprātīgus vārdus: "Parīze, tagad redzēsim, kurš kuru…"

Pa ceļam no Gaskoņas līdz Puatū un no turienes līdz Ildefransai Ferrantem izdevās pastrādāt dažas sīkas nelietības, un rezultātā vairāku

lempju kabatu saturs pārceļoja uz viņa zutni, tāpēc Parīzē viņš varēja ierasties kā visai smalks, laipns un atturīgs jaunskungs, kas godājams par sinjoru del Poco. Franču lielpilsētu vēl nebija sasniegušas ziņas par viņa izdarībām Madridē, tā nu viņš visai droši sazinājās ar dažiem karalienei tuviem spāņiem, kas tūliņ novērtēja viņa spējas sniegt slepenus pakalpojumus, rūpējoties par valdnieces interesēm, jo tā, lai ari šķietami bija uzticīga laulātajam draugam un vismaz ārēji izrādīja cieņu Kardinālam, tomēr uzturēja sakarus ar ienaidnieku galmu.

Runas par to, ka Ferrante ir uzticams un cītīgs slēpjamu uzdevumu izpildītājs, sasniedza ari Rišeljē ausis, un viņš, būdams dziļš cilvēka dabas pazinējs, nosprieda, ka tāds sirdsapziņas neapgrūtināts jauns cilvēks, kurš kalpo Karalienei un kuram droši vien trūkst naudas, neatteiksies kalpot viņam, ja vien saņems dāsnākas atlīdzības piedāvājumu, un Kardināls pasāka izmantot Ferrantes pakalpojumus tik slepeni, ka pat viņa tuvākie līdzstrādnieki nezināja par šī jaunā aģenta esamību.

Ferrantem piemita ne tikai daudzās ļaundaru mākas, ko viņš bija izkopis jau Madridē, bet arī reti sastopamā spēja pavisam viegli apgūt svešas valodas un atdarināt dažādus akcentus. Viņš nebija radis ar saviem talantiem lielīties, taču kādu dienu, kad Rišeljē viņa klātbūtnē pieņēma angļu spiegu, Ferrante nodemonstrēja, ka ļoti labi spēj ar šo nodevēju sarunāties. Tā nu Rišeljē, kad bija pienācis viens no sarežģītākajiem brīžiem Francijas un Anglijas attiecībās, nosūtīja viņu uz Londonu, kur Ferrantem bija jātēlo tirgotājs no Maltas un jāievāc ziņas par kuģu kustību ostās.

Un tā daļa Ferrantes godkāro sapņu jau bija piepildījusies: viņš bija īsts spiegs un viņu algoja nevis kāds parasts dižkungs, bet īsteni biblisks Leviatāns, kura daudzās rokas stiepās uz visām pusēm.

Spiegs (spiegs! sašutis šausminājās Roberto), galmu ļaunākais mēris, Harpija, kas ar izkrāšļotu seju un līkiem, plēsīgiem nagiem nolaižas pie ķēniņu mielasta galdiem un lido, sikspārņa spārnus plivinot un vērīgi ieklausoties ar asdzirdīgajām ausīm, naktsputns, kas redz tikai tumsā, odze, kas ložņā starp rozēm, vabolis, kas sūc no ziediem saldu sulu un pārvērš to indē, priekškambaru zirneklis, kas nostiepj savus smalko runu pavedienus tā, lai tajos sapītos ikviena muša, līkknābja papagailis, kas

visu dzirdēto atstāsta, patieso sagrozījis par nepatieso un nepatieso par patieso, hameleons, kas pieņem ikviena un visu krāsas, izņemot to vienīgo, kurā patiešām ir viņa āda. Apveltīts ar visām tām īpašībām, par kurām kaunētos ikviens, izņemot tos, kuri pēc dievišķa (vai velnišķa) lēmuma jau ir piedzimuši par ļaunuma kalpiem.

Taču Ferrantem nepietika ar to, ka viņš ir spiegs un viņa varā ir visi, kuru domas viņš pārstāsta tālāk, nē, viņš vēlējās būt, kā tolaik teica, dubultspiegs, kurš gluži kā teiksmains briesmonis vienlaikus spēj doties uz divām pretējām pusēm. Ja sacīkstes, kurās saķeras Lielvaras, var salīdzināt ar intrigu labirintu, tad kurš gan ir Mīnotaurs, kurā savienojušās divas pretējas iedabas? Dubultspiegs! Ja kaujas lauku, kur cīņā viens otram pretī stājas Galmi, var dēvēt par Elli, kur pa Nepateicības gultni strauja un uzplūdusi tek aizmirstības Flegetona, kurā tumši mutuļo kaislību duļķainie ūdeņi, tad kurš būs Cerbers ar trim rīklēm, briesmīgais suns, kas skaļi rej, saodis to, kurš ieradies, lai tiktu saplosīts? Dubultspiegs…

Neilgi pēc ierašanās Anglijā, spiegodams Rišeljē labā, Ferrante nolēma, ka derētu nopelnīt vairāk naudas, sniedzot kādu pakalpojumu arī angļiem. Sēdēdams pie lieliem alus kausiem dūmainos krogos, kas piesmirduši ar aungaļas taukiem, un sadzerdams ar kalpiem un sīkiem ierēdņiem, no kuriem izvilināja derīgas ziņas, Ferrante uzdevās par spāņu garīdznieku, kurš nolēmis pamest Romas baznīcu, jo vairs nespēj paciest tās nešķīstās nelietības.

Šie vārdi bija kā medus pāvesta nīdēju ausīm, jo viņi tak nelaida garām nevienu iespēju dokumentēt katoļu klēra baisos grēka darbus. Un Ferrantem nemaz nevajadzēja stāstīt par noziegumiem, kas viņam nebija zināmi. Angļiem jau bija sagatavota kāda anonīma, varbūt īsta, bet varbūt sagudrota spāņu priestera atzīšanās. Ferrantem vajadzēja tikai apstiprināt šī dokumenta patiesīgumu, un viņš uz tā parakstījās ar Madrides bīskapa palīga vārdu, jo tas reiz bija izturējies pret viņu augstprātīgi un Ferrante bija zvērējis atriebties.

Jau saņēmis no angļiem uzdevumu atgriezties Spānijā ievākt atzīšanās rakstus arī no citiem katoļu priesteriem, kas būtu gatavi nomelnot

Svēto Sēdekli, viņš kādā ostmalas krogā sastapa dženoviešu ceļotāju, kuram uzmetās par draugu, izpelnījās tā uzticēšanos un drīz vien izdibināja, ka patiesībā viņu sauc par Mahmutu un viņš ir renegāts, kurš Austrumos pieņēmis musulmaņu ticību, bet tagad, pārģērbies par portugāļu tirgotāju, ievāc ziņas par angļu floti, kamēr citi Augstās Portas algoti spiegi šo pašu darbu veic Francijā.

Ferrante viņam atklāja, ka Itālijā ir strādājis turku aģentu labā, arī pats pieņēmis islāmu un līdz ar to ieguvis Dženneta Ogļu vārdu. Viņš nekavējoties pārdeva viltus portugālim ziņas par kuģu kustību angļu ostās un saņēma arī visai prāvu naudas summu kā atlīdzību par apņemšanos aizgādāt ziņu Mahmuta ticības brāļiem Francijā. Angļu garīdznieki bija pārliecināti, ka Ferrante jau pirms laba laika ir aizceļojis uz Spāniju, taču viņš nevēlējās zaudēt vēl vienu iespēju gūt peļņu no uzturēšanās Anglijā, tāpēc sazinājās ar Admiralitātes vīriem, stādījās priekšā kā venēcietis Grančeola (un savā ziņā tas bija atgādinājums par agrāko kapteini Gambero, jo tā uzvārds viņa dzimtajā itāļu mēlē nozīmēja vēzis, savukārt šis jaunais vārds zirnekļkrabis), kurš ir veicis slepenus uzdevumus Venēcijas republikas Padomes norīkojumā un galvenokārt interesējies par franču tirdzniecības floti. Taču sodīts par duelēšanos, viņš no savas republikas esot izraidīts trimdā un tagad meklējot patvērumu draudzīgā valstī. Lai apliecinātu savus krietnos nolūkus, viņš jaunajiem saimniekiem varot pavēstīt, ka Francijas labā ziņas angļu ostās ievāc kāds Mahmuts, turku spiegs, kurš dzīvo Londonā, uzdodamies par portugāli.

Mahmutu nekavējoties apcietināja, pie viņa atrada visai daudz piezīmju par angļu ostām, bet Ferrante, pareizāk, Grančeola, tika atzīts par uzticamu cilvēku. Saņēmis apsolījumu, ka viņam patiešām tiks nodrošināts patvērums Anglijā, un tāpat gluži prāvu ceļanaudu un uzdevumu doties uz Franciju un pievienoties citiem angļu aģentiem, Ferrante pameta Angliju.

Ieradies Parīzē, viņš nekavējoties nodeva Rišeljē visas ziņas, ko angļi bija atraduši čaklā Mahmuta pierakstos. Tūlīt pēc tam viņš sameklēja dženoviešu renegāta draugus, kuru adreses tas viņam bija iedevis, un stādījās priekšā kā Šarls de la Breše, izbijis mūks, kurš pārgājis musulmaņu

dienestā un Londonā tikko palīdzējis sarīkot sazvērestību, kas apkaunos visus kristīgos suņus. Turku aģenti labprāt viņam ticēja, jo tikko bija uzzinājuši, ka Anglikāņu baznīca ir publicējusi grāmatiņu, kurā atmaskotas kāda spāņu priestera nešķīstās ļaundarības (savukārt, kad šie jaunumi sasniedza Madridi, nekavējoties tika arestēts prelāts, kuram Ferrante bija šo nodevību piedēvējis, un tagad tas gaidīja nāvi inkvizīcijas cietuma kamerā).

Izpelnījies turku aģentu uzticēšanos, viņš no tiem ieguva Francijā centīgi ievāktās ziņas un ar kurjeru nosūtīja tās angļu admiralitātei, pretī saņemdams prāvu atlīdzību. Tad viņš atgriezās pie Rišeljē un pavēstīja, ka turpat Parīzē ir ieperinājies turku odžu midzenis. Rišeljē atkal pauda apbrīnu par Ferrantes veiklību un uzticību. Un piedāvāja viņam vēl sarežģītāku uzdevumu.

Kardinālu jau ilgāku laiku darīja bažīgu sanāksmes marķīzes de Rambuijē salonā, un viņam uzmācās aizdomas, ka brīvdomātāji, kas tur apgrozās, runā par viņu visļaunākās lietas. Taču Rišeljē pieļāva kļūdu, aizsūtīdams uz Rambuijē palastu vienu no saviem uzticamajiem galminiekiem, kurš bija tik neaptēsts, ka neslēpti apvaicājās nama saimniecei, vai tik te neskan nelāgas baumas par Kardinālu. Artenīke atbildēja, ka viesiem esot labi zināms, cik ļoti viņa ciena Viņa Eminenci, tāpēc, pat ja to prātos mājotu nelāgas domas, tie viņas klātbūtnē par Kardinālu runātu tikai to labāko.

Tā nu Rišeljē tagad bija iecerējis likt Parīzē parādīties kādam ārzemniekam, kurš varētu iekļūt marķīzes aprindās, neizraisot aizdomas. īsāk sakot, Roberto negribēja daudz pūlēties, izdomājot, ar kādiem paņēmieniem Ferrantem izdevās iefiltrēties smalkajā salonā, tomēr viņš uzskatīja par nepieciešamu sūtīt viņu turp, jau apgādājušos ar ieteikuma vēstulēm un rūpīgi nomaskojušos: parūka un sirma bārda, ar pomāžu un krāsu palīdzību novecināta āda, melns apsējs pār kreiso aci un, lūk, mūsu priekšā stājas abats de Morfi.

Roberto nespēja iztēloties, ka Ferrante, pēc izskata būdams viņam tik līdzīgs, varētu būt stāvējis turpat līdzās tajos vakaros, kas nu jau

palikuši tālā pagātnē, toties viņš atcerējās, ka salonā reizumis bija redzējis kādu pavecu abatu ar melnu pārsēju pār aci, un nolēma, ka tas varējis būt Ferrante.

Un tā nu Ferrante tieši tur, pie marķīzes pēc vairāk nekā desmit gadiem atkal sastapa Koberto! Nav iespējams izteikt vārdos to ļaunīgo līksmi, ko šis nelietis izjuta, no jauna ieraudzījis nīsto brāli. Un, savilcis seju izteiksmē, kas noteikti šķistu naida un skaudības izķēmota, ja vien to neapslēptu maska, viņš klusībā nosprieda, ka beidzot ir pienākusi izdevība iznīcināt Roberto un piesavināties viņa vārdu un bagātības.

Sākumā viņš to nedēļām ilgi izspiegoja un neuzkrītoši vēroja marķīzes salonā, pētīdams seju un pūlēdamies nolasīt katru brāļa domu. Tikpat veikli kā viņš prata slēpt savas domas, viņš prata nolasīt svešas. Turklāt mīlestību jau nav iespējams noslēpt: kā jau katru uguni to nodod ■dūmi. Sekodams Koberto skatieniem, Ferrante uzreiz saprata, ka viņš mīl savu Pavēlnieci. Un tūliņ nolēma, ka vispirms atņems Roberto to, kas tam ir visdārgākais.

Ferrante ievēroja, ka Roberto, piesaistījis Pavēlnieces uzmanību ar savu runu, tomēr nespēj sadūšoties tai tuvoties. Brāļa nedrošība viņam bija vairāk nekā izdevīga: Pavēlniece šādu vilcināšanos varēja noturēt par vienaldzību, bet uzsvērts intereses trūkums ir viens no labākajiem paņēmieniem sievietes iekarošanai. Roberto pats nolīdzināja Ferrantes ceļu pie Pavēlnieces. Kādu brīdi ļāvis Pavēlniecei mocīties šaubās un gaidās, Ferrante aprēķināja vispareizāko bridi un steidzās viņai pieglaimoties.

Bet vai tad Roberto varēja atzīt, ka arī Ferranti bija pārņēmusi tikpat stipra mīlestība kā viņu pašu? Protams, ne. Ferrante uzskatīja sievieti par nenoteiktības iemiesojumu, māņu un krāpšanas kundzēni, vieglprātīgu valodā, neveiklu kustībās un ātru uz visa veida untumiem. Viņu bija uzaudzinājuši drūmi askēti, kas aizvien bija atgādinājuši, ka El hombre es elfuego, la mujer la estopa, viene el diablo y sopla, un viņš bija radis ikvienu Ievas meitu uzlūkot kā nepilnīgu dzīvnieku, kā dabas kļūdu, kas sagādā mocības acīm, ja ir neglītene, un sāpes sirdij, ja ir skaistule, un bija

pārliecināts, ka sieviete ir nežēlīga tirāne pret katru, kurš to iemīl, ienaidniece tam, kurš to nicina, haotiska savās iegribās, nevaldāma sašutuma izpausmēs, spējīga apburt ar muti un savažot ar acīm.

Bet tieši šis nicinājums pret visu sieviešu dzimumu mudināja viņu sievieti pavedināt: no viņa lūpām plūda glaimu vārdi, bet sirdī viņš jau gavilēja par sava upura pazemojumu.

Tāpēc Ferrante steidzās jo drīzāk sakampt savās rokās ķermeni, kam Roberto nebija uzdrošinājies pieskarties pat domās. Vai tiešām šis nelietis, kas nīda visu, ko Roberto turēja svētu, būs gatavs nolaupīt viņam Liliju un padarīt to par banālu mīļāko savā komēdijā? Kādas mocības! Un cik mokošs ir rakstnieka pienākums sekot Romānu kroplajai loģikai, kas liek izklāstīt arī viszemiskākās jūtas un kā savas iztēles bērnam dzīvot līdzi arī visnīstamākajam un nicināmākajam no varoņiem.

Taču citas iespējas nebija. Ferrantem bija jāiegūst Lilija jo citādi kamdēļ gan sacerēt šos izdomājumus, ja beigu beigās tie nenes nāvi sacerētājam?

Tieši kā un kas bija noticis, Roberto nespēja iztēloties (droši vien tāpēc, ka pats nebija uzdrošinājies būt tik pārdrošs). Varbūt Ferrante naktī iekļuva Lilijas guļamkambarī, visticamāk, uzrāpies pa efejas zariem, kas līdzīgi uzstājīgam apskāvienam līcločiem vijās līdz pašam logam kā naksnīgs aicinājums, ko saredz ikviena mīloša sirds.

Rau, Lilija saniknota izrāda, ka viņas gods un tikums ir aizvainoti, un izpauž sašutumu tik dedzīgi, ka tam būtu noticējis ikviens, izņemot tādu cilvēku kā Ferrante, kurš allaž bijis pārliecināts, ka krāpties ir gatavs ikviens. Rau, Ferrante metas viņas priekšā ceļos un runā. Ko viņš saka? Sagrozītā balsī viņš saka visu, ko Roberto ne tikai būtu vēlējies sacīt, bet jau daudzkārt ir teicis taču tā, ka viņa šos vārdus nekad nav sadzirdējusi.

Bet kā gan šis laupītājs Roberto neizpratnē jautāja var zināt, kas bija teikts vēstulēs, ko es viņai sūtīju? Un ne tikai: rādās, ka Ferrantem ir pazīstamas arī tās, ko Kasālē man priekšā diktēja Sensavēns un ko es pats savām rokām iznīcināju! Un viņš zina no galvas pat tās, ko esmu uzrakstījis tikai pēc nokļūšanas uz šī kuģa! Tomēr nebija šaubu, ka Ferrante

tagad tēlotā jūtu pārpilnībā deklamēja tās pašas frāzes, kas Roberto jau bija labi pazīstamas:

"Mana Pavēlniec, Visuma brīnumainajā arhitektūrā jau kopš Radīšanas pirmās dienas ir bijis ierakstīts, ka es jūs sastapšu un iemīlēšu… Atvainojiet izmisuša cilvēka neapvaldīto jūtu izpausmi vai, labāk, nē, neliecieties par to ne zinis, jo vai tad valdniekiem kādreiz ir vajadzējis satraukties par savu vergu nāvi… Vai tad jūs neesat manas acis pārvērtusi par diviem alambikiem, lai tajos pārtvaicētu manu dzīvību? Lūdzu, nevērsiet sāņus savu daiļo seju: kad man liegts jūsu skatiens, esmu akls, jo jūs mani neredzat, esmu mēms, jo jūs ar mani nerunājat, un esmu zaudējis atmiņu, jo jūs mani neatceraties… Kaut nu mīlestība mani pārvērstu par bezjūtīgu atlūzu, par mandragoru, par akmens strūklaku, kas visas bailes iz sevis izraud ārā!"

Tagad Pavēlniece noteikti drebēja, viņas acīs kūsāja visa mīlestība, ko iepriekš viņa bija rūpīgi slēpusi, un viņa vēlējās mesties apskāvienos tik dedzīgi kā cietumnieks, kuram kāds palīdzējis salauzt Atturības restes un piedāvājis Izdevības kāpnes. Nu vajadzēja tikai iekvēlināt viņu vēl vairāk, un Ferrante neaprobežojās tikai ar vārdiem, ko bija nozadzis brālim, viņam bija zināmi arī citi, tikpat saldi, un tos viņš tagad dāsni lēja apburtās dāmas ausīs, apburdams arī Roberto, kurš patiesi neatcerējās, vai to visu jau ir rakstījis agrāk.

"Mana bālā saule, tavā maigajā balsnā rītausma savu sārtumu zaudē! Ak, saldās acis, neko es nevēlos vairāk, kā tapt jūsu sadzelts. Nav vērts man bēgt pa laukiem un pa mežiem, pūloties jūs aizmirst. Jo pasaulē nemelnē tāds mežs un mežā nezaļo tāds augs, un augam nav tāda zara, un zarā nav tādas lapotnes, un lapotnē nesmej tāds zieds, un no zieda nedzimst tāds auglis, kurā es nesaredzētu jūsu smaidu…"

Un, tikko viņa pietvīka: "Ak, Lilija, ja jūs zinātu! Es jūs mīlēju, vēl nepazīdams jūsu seju un nezinādams jūsu vārdu. Es jūs meklēju un nenojautu, kur esat. Taču kādu dienu jūs man atklājāties kā eņģelis… Ak, jūs jautāsiet, tad kādēļ gan šī mana mīlestība nepalika tīra klusēšanā un šķīsta tālumā… Taču es mirstu, ak mana sirds, jūs taču redzat, un dvēsele mani pamet, tāpēc neļaujiet tai aizskriet gaisos, labāk ļaujiet tai apmesties jūsu mutē!"

Ferrantes balss skanēja tik patiesi, ka pat Roberto tagad vēlējās, kaut nu viņa iekristu šajos saldajos slazdos. Vienīgi tā viņš varētu gūt pārliecību, ka Lilija viņu mīl.

Un, lūk, Lilija noliecās viņu noskūpstīt, tomēr pēdējā mirklī neuzdrīkstējās, trīs reizes, vienlaikus gribot un negribot, tuvināja lūpas iekārotajai elpai, trīs reizes rāvās atpakaļ, tad iesaucās: "Ak, jā, jā, ja jūs mani nesaslēgsiet ķēdēs, es nekad nebūšu brīva, un nekad es nebūšu šķīsta, ja nepaņemsiet mani ar varu!"

Un Lilija satvēra viņa delnu un, to noskūpstījusi, pielika sev pie krūtīm; tad pievilka viņu sev klāt un maigi zaga elpu no viņa lūpām. Ferrante pieliecās tuvāk šim līksmību traukam (kur Roberto bija sabēris savas sirds pelnus), un abi ķermeņi sakusa vienā dvēselē, divas dvēseles sakusa vienā miesā. Roberto vairs nezināja, kas īsti ir ieskauts šajās rokās, jo Lilija taču domāja, ka viņu ir apskāvis Roberto, un, tuvinādams Ferrantes lūpas viņas mutei, viņš lika Lilijai pagriezt galvu sāņus, lai liegtu savam ienaidniekam šo skūpstu.

Un tā, kamēr Ferrante viņu skūpstīja un Lilija uz šo skūpstu atbildēja, pats skūpsts izšķīda neesamībā, un Roberto neatlika nekas cits kā cieša pārliecība, ka viņam ir nolaupīts viss. [Taču viņš nevarēja nedomāt par to, ko atteicās iztēloties: viņš zināja, ka pārmērības ir daļa no mīlas būtības.

Šo pārmērību aizvainots, aizmirsis, ka viņa tās dāvā Ferrantem, uzskatīdama to par Roberto, un tas taču bija pierādījums, pēc kura viņš tik ļoti bija alcis, Roberto Liliju ienīda un skraidīja pa kuģi, gaudodams: "Ak nožēlojamā, es aizvainotu visu tavu dzimumu, ja nosauktu tevi par sievieti! Tas, ko tu nodarīji, vairāk piedien fūrijai, nevis mūsu sugas mātītei, un pat mežonīgas plēsoņas vārds būtu pārāk liels gods tādam elles izdzimumam kā tu! Un tu esi ļaunāka par aspīdu, kas nogalēja Kleopatru, ļaunāka par ragaino odzi, kas pievilina putnus ar meliem un tad upurē tos pašas izsalkumam, ļaunāka par amfisbēnu, kam katrā galā ir pa galvai un kas ikvienu, ko satvērusi, apšļāc ar tādu indes daudzumu, ka tas tūliņ mirst, ļaunāka par lepsu, kas, četriem indes zobiem bruņojies, samaitā katru miesu, kurā iekožas, ļaunāka par jakulu, kas metas lejā

no kokiem un savu upuri nožņaudz, ļaunāka par zalkti, kas savu indi ievemj ūdens avotos, ļaunāka par bazilisku, kas nogalina ar skatienu! Pekles megera, kas nepazīsti ne Debesis, ne zemi, ne sievišķo, ne vīrišķo, ne ticību, tu briesmone, kas piedzimusi akmenim, kalnam, ozolam!"

Tad aprāvās un atkal apjēdza, ka viņa taču atdodas Ferrantem, uzskatīdama to par Roberto, un tātad ir pelnījusi nevis lāstus, bet gan izglābšanu no šiem slazdiem: “Ak, uzmanies, mīļotā, tas ir svešinieks, kurš pie tevis ir ieradies ar manu seju, zinādams, ka nespēsi mīlēt nevienu citu, tik mani! Bet ko nu lai es daru? Vai man vajadzēs ienīst pašam sevi, lai varētu nīst viņu? Vai varu pieļaut, ka tu tiec nodota un krāpta, izbaudot apskāvienus, ko uzskati par maniem? Jau biju gandrīz samierinājies, ka dzīvošu šajā cietumā, kur visas dienas un naktis varēšu veltīt domām par tevi, vai tagad drīkstu pieļaut, ka tu šķieties noburam mani, lai gan patiesībā padodies cita burvestiem? Ak, Mīļā, Mīļā, vai gan neesi jau mani sodījusi pietiekami, un vai gan šī nav miršana, nāvi nesasniedzot?"

30.PAR MĪLESTĪBAS LIGU JEB EROTISKO MELANHOLIJU

Divas nākamās dienas Roberto atkal vairījās no gaismas. Sapņos viņš redzēja tikai mirušos. Viņam iekaisa smaganas un visa mute. Sāpes no zarnām uzkāpa augšup līdz krūtīm, tad pārņēma arī muguru, un viņš vēma skābas gļotas, lai arī neko nebija ēdis. Melnā žults, kodīdama un grauzdama visu viņa ķermeni, mutuļoja, saceļot burbuļus, kādus met ūdens, kas pakļauts lielam karstumam.

Viņš neapšaubāmi bija kritis par upuri (un patiešām neticami, ka pats to ievēroja tikai tagad) ligai, ko dēvē par Erotisko Melanholiju. Vai tad tovakar pie Artenīkes viņš nebija pratis izskaidrot, ka mīļotā cilvēka tēls izraisa mīlestību, kā rēgs vai atveids ieurbdamies acīs, kas taču ir dvēseles durvju sargi un spiegi? Bet pēcāk šis mīlas nospiedums lēnām aizslīd tālāk pa asinsvadiem un sasniedz aknas, izraisot iekāri un pamudinot visu ķermeni uz dumpošanos, tad dodas iekarot sirds cietoksni, no kurienes uzbrūk viscildenākajiem smadzeņu spēkiem un padara tos par vergiem.

Citiem vārdiem sakot, šīs ligas upuri gandrīz zaudē prātu, to maņas notrulinās, gars apjūk, iztēles spēja vājinās, un nabaga mīlētājs novājē, izdēdē, viņam iekrīt acis, viņš raida smagas nopūtas un nokaujas ar greizsirdību.

Kā no šīs kaites atlabt? Roberto uzskatīja, ka viņam ir zināms līdzeklis, kas labāks par visiem citiem (katrā ziņā tieši tas viņam bija liegts): iegūt mīļoto personu. Taču viņš nezināja, ka ar to nebūtu gana, jo melanholiķi nekļūst melanholiski mīlestības dēļ, viņi iemīlas, lai ļautu izpausties savai

melanholijai, un viņi dod priekšroku mežonīgām vietām, kur garīgi var apjūsmot tālu esošo mīļoto un domāt vienīgi par to, kā viņu sasniegt; taču, beidzot nonākuši mīļotajai līdzās, viņi sadrūmst vēl vairāk un jau sapņo par kādu citu grūti sasniedzamu mērķi.

Roberto pūlējās atcerēties, ko bija dzirdējis no zinātņu vīriem, kas īpaši bija pētījuši Erotisko Melanholiju. Iepējams, šo slimību izraisīja bezdarbība, gulēšana uz muguras un pārmērīga sēklas aizturēšana. Roberto jau pārāk daudzas dienas nīka piespiedu bezdarbībā, bet par sēklas aizturēšanas iemesliem viņam negribējās domāt, kur nu vēl prātot, kā šo aizturēšanu varētu novērst.

Viņš bija dzirdējis, ka medības veicinot visa veida aizmiršanos, un nolēma, ka jāatsāk turklāt daudz centīgāk peldēšanas vingrinājumi, neļaujot sev lieki pūsties, gulšņājot viļņos uz muguras; taču starp vielām, kas uzbudina jutekļus, tika minēta arī sāls, bet peldot sāli viņš sarijās visai lielos daudzumos… Vēl viņš bija dzirdējis, ka afrikāņi, kas vairāk pakļauti saules stariem, esot netiklāki par ziemeļniekiem.

Varbūt viņa saturniskās noslieces bija atmodinājis ēdiens? Ārsti aizliedza ēst medījuma gaļu, zosu aknas, pistācijas, trifeles un ingveru, taču nenorādīja, no kurām zivīm būtu vēlams izvairīties. Tāpat tie brīdināja nevalkāt pārāk mīkstas un ērtas drānas, piemēram, vairīties no sabuļādām un samta, un tieši tāpat piekodināja sargāties no muskusa, ambras, muskatriekstiem un Kipras pulvera, bet vai tad viņš varēja zināt, kādi apslēpti spēki piemīt tiem smaržu tūkstošiem, kas brīvi plūda no apakšējā klāja dārza un ko sev līdzi no Salas atnesa vēji?

Daudzām no šīm nelāgajām ietekmēm viņš būtu varējis pretoties, ņemot talkā kamparu, ārstniecības gurķeni vai skābenes, labi līdzētu arī klizmas vai vemšana, kas izraisīta ar buljonā izšķīdinātu vitriola sāli; un tāpat laba būtu arī asiņu nolaišana no rokas vai pieres asinsvadiem. Svētīgi būtu arī pārtikt vienīgi no cigoriņiem, endīvijas, lapu salātiem, melonēm un vīnogām, ķiršiem, plūmēm, bumbieriem un, galvenais, svaigām piparmētrām… Taču nekas no tā visa uz Dafnes nebija pieejams.

Viņš atsāka kustēties jūras viļņos, cenzdamies nesarities pārāk daudz sāls un atpūzdamies, cik vien maz iespējams.

Protams, viņš nepārstāja domāt arī par stāstu, kuram pats bija devis dzīvību, taču dusmas uz Ferranti tagad izpaudās kā niknuma uzplūdi, kuru varā nonācis, viņš spēkojās ar jūru, it kā, pakļaujot to savai gribai, varētu pieveikt arī mūžīgo ienaidnieku.

Pēc dažām dienām viņš kādā pēcpusdienā pirmoreiz ievēroja savu krūšu spalvu dzintaraino krāsu, un tādā pašā toni kā viņš pats piebilst, liekot lietā sarežģīti mežģītas retoriskas figūras bija arī tās, kas zēla uz kaunuma; un viņš attapa, ka spalvu zeltainums tā izceļas, jo miesa saulē ir iedegusi tumšāka. Piedevām ķermenis bija kļuvis spēcīgāks, un uz dilbiem viņš redzēja cilājamies muskuļus, kādus nekad agrāk sev nebija manījis. Nu viņš atzina sevi par īstu Hēraklu un zaudēja piesardzību. Nākamajā dienā ūdeni viņš iekāpa bez virves.

Viņš bija iecerējis palaist vaļā kāpnes, peldēt gar stīrbortu līdz pašai stūrei, apmest līkumu ahteram, gar bakbortu peldēt atpakaļ līdz bugšpritam un atgriezties pie kāpnēm. Domāts, darīts. Viņš ņēmās sparīgi kustināt rokas un kājas.

Jūra nebija īpaši mierīga, un nelieli vilnīši viņu nemitīgi grūda virsū kuģa sāniem, tāpēc vajadzēja piepūlēties divkārši, lai virzītos uz kuģa pakaļgalu un lai ieturētu no tā pietiekamu atstatumu. Viņš elpoja smagi, taču bezbailīgi turpināja iesākto. Līdz sasniedza pusceļu, tas ir, kuģa pakaļgalu.

Te viņš apjēdza, ka jau ir iztērējis visus spēkus. Vairs nepietika spara appeldēt apkārt otriem sāniem, nedz arī griezties atpakaļ. Viņš mēģināja pietverties pie stūres, taču tā bija noglumējusi tik slīdīga, ka nekādu atbalstu nesniedza un tikai žēli čīkstēja, viļņu ritmiski pļaukāta.

Virs galvas viņš redzēja galeriju, aiz tās stiklotajiem logiem samanīja savu mitekli, drošo un ilgoto patvērumu. Un klusībā nodomāja: ja kāpnes pie buga būtu atsprukušas vaļā, aizritētu vēl stundu stundas, kamēr viņš sagaidītu nāvi, izmisīgi alkdams nokļūt uz klāja, ko tik daudzas reizes bija gribējis pamest.

Sauli bija aizseguši mākoņu vāli, un viņam pamazām sāka kļūt vēsi. Viņš atlieca galvu atpakaļ kā guļot un ļāvās šūpām, bet, kad pēc brīža atkal atvēra acis un apgriezās uz vēdera, atklāja, ka ir notics tas, no kā viņš baidījās visvairāk: viļņi nesa viņu projām.

Viņš saņēma spēkus, atgriezās pie kuģa un pieskārās tā korpusam, kā cerēdams, ka šis pieskāriens viņu stiprinās. Tieši virs galvas no lūkas rēgojās lielgabals. Ja būtu līdzi virve, viņš sprieda, varētu sasiet cilpu un mēģināt to uzsviest augšā tā, lai tā apvītos ap stobra galu, un tad rāpties augšā, ar rokām ieķeroties virvē, bet ar kājām atsperoties pret kuģa sāniem… Taču virves nebija, un pat ja būtu, viņam nepietiktu dukas to tik augstu uzsviest, kur nu vēl pašam pēc tam uzrāpties… Un tomēr tik bezjēdzīgi būtu nomirt šādi līdzās savam patvērumam.

Viņš pieņēma lēmumu. Tagad, kad bija papeldēts garām pakaļgalam, vairs nebija atšķirības, gar kuriem kuģa sāniem atgriezties pie kāpnēm attālums abējādi bija vienāds. Paļaudamies uz labu laimi, viņš nolēma peldēt gar kreisajiem un sargāties, lai straume neaizrauj pārāk tālu no Dafiies.

Viņš peldēja, zobus sakodis, akmenī savilktiem muskuļiem, neuzdrošinādamies atslābināties, mežonīgā apņēmībā nolēmis izdzīvot, pat ja šī mērķa vārdā vajadzētu mirt tā viņš sev teica.

Ar gaviļu kliedzienu viņš sasniedza bugšpritu, pietvērās pie priekšvadņa un visbeidzot aizkļuva līdz Jēkaba kāpnēm lai Dievs, Karapulku Pavēlnieks, svētī gan Jēkabu, gan pārējos Vecās Derības svētos patriarhus!

Spēka vairs nebija, un pārgurums milzīgs. Varbūt pusstundu viņš palika stāvam, ieķēries trepēs. Tomēr beigu beigās jaudāja uzrāpties augšā uz klāja, kur mēģināja apkopot un izvērtēt visu pieredzēto.

Pirmkārt, viņš spēja nopeldēt no viena kuģa gala līdz otram un atpakaļ; otrkārt, šāds pasākums nozīmēja fizisko spēku galējās robežas sasniegšanu; treškārt, tā kā attālums no kuģa līdz krastam bija neskaitāmas reizes lielāks par Dafnes perimetru, arī bēguma laikā viņš nevarēja cerēt sasniegt drošu pamatu; ceturtkārt, bēgums gan padarīja cietzemi tuvāku, taču ūdeņi plūda projām no Salas un virzīties uz priekšu pret šo atplūdu straumi bija daudz grūtāk; piektkārt, ja pusceļā viņam piepeši liktos, ka tālāk peldēt vairs nav spēka, arī atgriezties viņš vairs nejaudātu.

Tātad vajadzēja turpināt peldēt ar virvi, bet tagad ņemt to daudz garāku. Tad peldēt uz austrumiem, cik ilgi vien pietiek spēka, un tad ar auklas palīdzību pievilkties atpakaļ pie kuģa. Vienīgi pēc šādiem daudzu

dienu ilgiem treniņiem viņš varēs mēģināt doties uz austrumiem bez drošinājuma.

Viņš izvēlējās rāmu pēcpusdienu, kad saule jau bija aizripojusi aiz muguras. Sagādājis garum garu virvi, vienu tās galu viņš stingri apsēja ap grotmastu un tad izkārtoja to uz klāja likumu līkumos, gatavu pēc vajadzības brīvi atritināties. Viņš peldēja mierīgi, sevi pārlieku negurdinādams un bieži atpūzdamies. Un vēroja liedagu un abus zemesragus. Tikai tagad, raugoties no lejas, viņš aptvēra, cik tāla tomēr ir iedomātā līnija, kura sniedzas no viena zemesraga lidz otram ziemeļu dienvidu virzienā un, kuru šķērsojis, viņš iekļūtu iepriekšējā dienā.

Pārpratis tēva Kaspara stāstīto, viņš uzskatīja, ka koraļļu valnis sākas tikai tur, kur sīki balti vilnīši liecina par klintsradzēm, kas rēgojas tuvu ūdens virsmai. Taču patiesībā koraļļi bija daudz tuvāk. Jo citādi taču Dafne nebūtu noenkurojusies tik tālu no krasta.

Tā nu viņš sasita kailās kājas pret kaut ko cietu un asu, kas bija samanāms cauri ūdenim tikai tad, kad viņš jau bija uzpeldējis tam tieši virsū. Un gandrīz tai paša mirklī viņš samanīja arī strauju un krāsainu apveidu kustību zem ūdens virsmas un sajuta neizturami svilinošas sāpes ciskā un apakšstilbā. It kā viņam kāds būtu iekodis vai ieplēsis ar nagiem. Lai tiktu ātrāk prom, viņš atspērās ar papēdi un tā savainoja arī pēdu.

Viņš pieķērās pie virves un vilka sevi uz priekšu ar tādu sparu, ka, atgriezies uz klāja, secināja, ka plaukstas ir kā nodīrātas, taču daudz lielākas raizes viņam darīja sāpes kājās. Visās savainotajās vietās bija izveidojušās ārkārtīgi sāpīgas čūlas. Viņš tās apmazgāja ar saldūdeni, un dedzināšana nedaudz mazinājās. Taču vēlāk vakarā un arī pa nakti svilinošajai sūrstoņai pievienojās nieze, un pa miegam viņš droši vien bija kasījies, jo no rīta čūlas asiņoja un no tām plūda baltas strutas.

Nu viņš lika lietā tēva Kaspara preparātus (Spiritus, Olea, Flores), kas iekaisumu puslīdz apremdināja, tomēr vēl visu dienu vajadzēja cīnīties ar mokošu vēlmi plēst niezošos buboņus ar nagiem.

Jau atkal viņš izvērtēja pieredzēto un tika pie četriem secinājumiem: pirmkārt, koraļļu rifs ir daudz tuvāk, nekā liek domāt paisuma ūdeņi, un to varēja uzskatīt par papildu iedrošinājumu doties turp atkal; otrkārt,

daži no šī rifa iemītniekiem, kādi krabji, zivis vai varbūt koraļļi vai asie akmeņi, spēj viņam izraisīt ko līdzīgu mērim; treškārt, ja viņš vēlas pie tiem akmeņiem atgriezties, jāpeld uz turieni ar apaviem un drēbēm, bet tie noteikti kavēs kustības; ceturtkārt, tā kā viņš jebkurā gadījumā nespēs pasargāt visu ķermeni, ir jāspēj redzēt, kas darās zem ūdens.

Pēdējais secinājums lika atcerēties Persona Vitrea jeb Acstiklu, tēva Kaspara rādīto masku, kas bija īpaši izgudrota šādai vajadzībai. Roberto uzlika masku galvā un aizsprādzēja uz pakauša; tā nosedza visu seju, bet ārā varēja skatīties gluži kā pa logu. Viņš mēģināja elpot un atklāja, ka drusku gaisa tajā tomēr iekļūst. Ja iekšā tiek gaiss, tātad tiks arī ūdens. Tātad vajadzēja aizturēt elpu (jo vairāk gaisa būs atlicis maskā, jo mazāk ūdens tajā ieplūdīs) un iznirt, tikko maska būs piesmēlusies.

Tas nevarēja būt ne viegli, ne vienkārši, un Roberto pavadīja trīs dienas ūdenī turpat līdzās Dafnei, vingrinoties un izmēģinot visas dažādās kustības. Pie matrožu guļvietām viņš bija sameklējis šņorējamus augststulmu apavus no bieza audekla, kas nebija smagi, toties labi sargāja kājas, un arī garās bikses, ko varēja nosaitēt ap ikriem. Viņam vajadzēja veselu dienu, lai no jauna iemācītos kustības, kas jau tik labi padevās, peldot kailam.

Pēc tam viņš vingrinājās peldēt ar masku. Dziļajā ūdenī neko daudz saredzēt nevarēja, taču viņš manīja, kā daudzas olektis zem viņa gluži kā baseinā garām papeld zeltainas zivis.

Tās, kā jau teicām, bija trīs dienas. Un to laikā Roberto vispirms iemācījās skatīties lejup, aizturot elpu, pēc tam peldēt uz priekšu un pie reizes skatīties dziļumā, un visbeidzot arī noņemt masku, paliekot ūdenī. Masku nost raisot, viņš instinktīvi apguva jaunu pozu: proti, vajadzēja izgāzt un pacelt augšup krūtis, ātri kustināt kājas, it kā sperot steidzīgus soļus, un pasliet pēc iespējas augstāk zodu. Daudz grūtāk bija saglabāt līdzsvaru, uzliekot masku atpakaļ un pūloties to atkal aizsaitēt uz pakauša. Un drīz vien Roberto sev teica, ka, nonācis pie koraļļu rifa, viņš, šādi nostājies ūdenī stāvus, tūliņ sasistu kājas pret klintīm, jo, izbāzis galvu virspusē, nemaz neredzēs, kurp īsti vērš straujos spērienus. Tāpēc viņš nosprieda, ka pareizāk būtu masku nevis aizsaitēt, bet ar abām

plaukstām turēt piespiestu pie sejas. Bet tas savukārt nozīmēja, ka uz priekšu jāvirzās tikai ar kāju kustībām turot tās izstieptas horizontāli, lai neatdauzītu pret pamatni. Šādu peldēšanas veidu viņš iepriekš nebija izmēģinājis, un vajadzēja vingrināties visai ilgi, līdz kustības izdevās pietiekami veiklas.

Šajās peldēšanas treniņu dienās ikvienus dusmu uzplūdus viņš pārvērta par jaunu nodaļu savā Romānā par Ferranti.

Un lika tā notikumu gaitai ritēt virzienā, kas solīja Ferrantem pelnīto sodu.

31.BREV1AR1UM POLIT1CORUM

Galu galā bija laiks turpināt šo stāstu. Ir taisnība, ka Dzejnieki, pavēstījuši par kādu vērā ņemamu vai pat neaizmirstamu notikumu, kādu laiku par to vienaldzīgi klusē, lai lasītājs ar aizturētu elpu gaidītu turpinājumu, un tieši pēc šāda paņēmiena var pazīt labi izdomātu romānu; tomēr nevienu tēmu nedrīkst pamest novārtā arī pārāk ilgi, lai lasītājs nenomaldītos pārāk daudzās paralēlās norisēs. Tātad vajadzēja atgriezties pie Ferrantes.

Lilijas nolaupīšana mīlošajam Roberto bija tikai viens no diviem mērķiem, ko Ferrante bija apņēmies sasniegt. Otrs nodoms bija panākt, lai Roberto kristu Kardināla nežēlastībā. Un tas nebija viegli panākams, jo Kardināls pat nenojauta par tāda Roberto eksistenci.

Taču Ferrante prata izmantot savā labā ikvienu iespēju. Reiz Rišeljē viņa klātbūtnē lasīja kādu vēstuli un ieminējās:

"Kardināls Mazarēns man te ieminas par kādu jaunu angļu izgudrojumu, par tā saukto Simpātisko Pulveri. Vai jums Londonā nav gadījies par to dzirdēt?"

"Par ko īsti ir runa, Eminence?"

"Poco kungs, vai kā nu jūs sauc, iegaumējiet, ka nekad nevajag atbildēt uz jautājumu ar pretjautājumu sevišķi, ja runājat ar tiem, kam pieder vara. Ja es zinātu, par ko īsti ir runa, es to neprasītu jums. Bet, ja neesat neko dzirdējis par šo pulveri, varbūt jums ir gadījies ko dzirdēt par jauno un slepeno paņēmienu, kas ļaujot noteikt garuma grādus?"

"Atzīstos, ka visa šī joma man ir pilnīgi sveša. Ja jūsu Eminencei labpatiktos mani apgaismot, es varbūt varētu…"

"Poco kungs, jūs varētu dēvēt par uzjautrinošu, ja vien jūs nebūtu tik nekaunīgs. Es nebūtu šīs valsts saimnieks, ja būtu paradis apgaismot citus noslēpumos, kas man pašam nav zināmi, ja vien šie citi nav pats Francijas karalis, taču, manuprāt, tas nav jūsu gadījums. Tāpēc dariet vienīgi to, ko protat: turiet ausis vaļā un atklājiet noslēpumus, kas iepriekš jums nav bijuši zināmi. Pēc tam visu izdibināto izstāstiet man, bet pats pacentieties aizmirst."

"Tieši tā es vienmēr esmu rīkojies, Eminence. Vismaz tā man šķiet, jo esmu jau aizmirsis, ko īsti darīju."

"Tādi vārdi man patīk. Ejiet."

Pēc kāda laika, proti, tai neaizmirstamajā vakarā Rambuijē salonā, Ferrante izdzirda Roberto gari un plaši runājam tieši par šo pulveri. Viņš nespēja noticēt šādai veiksmei: nu viņš varēja ziņot Rišeljē, ka pilsētā ir kāds itāļu dižciltis, kas bieži tiekas ar to angli d'Igbī (kurš, kā visiem zināms, agrāk bijis cieši saistīts ar duc de Bouquinquant) un, šķiet, visai daudz zina par Kardinālu interesējošo pulveri.

Taču, sākot nomelnot Roberto, Ferrantem vienlaikus vajadzēja rūpēties par iespēju agrāk vai vēlāk ieņemt tā vietu. Tāpēc viņš Kardinālam pavēstīja, ka viņš, Ferrante, gan dēvējot sevi par sinjoru del Poco, jo ziņu pienesēja darbs prasa zināmu slepenību, taču patiesībā viņš esot īstais Roberto della Grīva, kurš Kasāles aplenkuma laikos tik varonīgi cīnījies franču pusē. Savukārt tas otrs, kurš tik gudri izrunājas par angļu pulveri, ir blēdis un avantūrists, kas izmanto savā labā abu attālo fizisko līdzību, bet agrāk ar Mahmuta Arāba vārdu kā turku algots spiegs darbojās Londonā.

Ar šādām runām Ferrante gatavojās brīdim, kad, iedzinis postā brāli, pats varēs ieņemt tā vietu un kļūt par vienīgo, patieso Roberto un ne tikai La Grīvas muižā atlikušo radinieku acīs, bet arī visas Parīzes priekšā, it kā tas otrs nekad nebūtu eksistējis.

Un tai pašā laikā Ferrante, aizsedzies ar Roberto veidolu, iekaroja Liliju un, tāpat kā citi, uzzināja par nelaimi, kas piemeklējusi Senkmāru, un, protams, visai nopietni riskēdams, taču gatavs ziedot dzīvību, lai

tikai izdotos atriebties nīstamajam brālim, viņš, allaž uzdodamies par Roberta, pasāka uzkrītoši apgrozīties sodītā sazvērnieka draugu sabiedrībā.

Tā viņš pamazam vien iedvesa Kardinālam, ka neīstais Roberta della Grīva, kuram tik daudz zināms par angļiem tik dārgo noslēpumu, acīm redzami ir iesaistījies kādā sazvērestībā, un pat pagādāja lieciniekus, kas varēja apliecināt, ka ir redzējuši Roberto kopā ar to vai citu sazvērnieku.

Kā redzams, Ferrante uzbūvēja visai sarežģītu melu un izlikšanās konstrukciju, un Roberto patiešām iekrita slazdos. Taču šajos slazdos viņš iekrita pavisam citādi, nekā Ferrante bija plānojis, un viņam nezināmu iemeslu dēļ, jo visas Ferrantes ieceres izjauca Rišeljē nāve.

Kas gan patiesībā notika? Rišeljē mūždien turēja aizdomās visus un ikvienu, tāpēc izmantoja Ferrantes pakalpojumus, taču nevienam par to nestāstīja, pat Mazarēnam ne, jo, redzēdams, kā tas gluži kā maitasputns riņķo ap viņa slimo miesu, bija pārstājis uzticēties arī savam favorītam. Tomēr, slimībai pieņemoties spēkā, Rišeljē atklāja Mazarēnam šādas tādas informācijas druskas, gan neminēdams to avotu.

“Starp citu, mīļais Zil…"

"Jā, Eminence un mīļotais Tēvs…"

"Gādājiet, lai no acīm netiek izlaists tāds Roberto della Grīva. Viņš vakaros mēdz apmeklēt Rambuijē kundzes salonu. Liekas, viņam visai daudz ir zināms par to jūsu Simpātisko Pulveri… Un, kā apgalvo kāds mans ziņotājs, viņš piedevām apgrozoties arī sazvērnieku aprindās."

"Nenogurdiniet sevi pārlieku, Eminence. Es par visu parūpēšos."

Un, lūk, Mazarēns neatkarīgi sāk ievākt ziņas par Roberto, līdz izdibina to nieku, ko apliecināja zinām pēc viņa apcietināšanas. Taču, ievācot šīs ziņas, viņš neko neuzzina par Ferrantes esamību.

Un Rišeljē tikmēr guļ uz nāves gultas. Bet kas pa šo laiku un tūlīt pēc tam notiek ar Ferranti?

Pēc Rišeljē nāves viņš zaudē ikkatru atbalstu. Viņam vajag stāties sakaros ar Maza rēnu, jo bezgodis gluži kā saulgrieze allaž pavēršas uz visvarenākā pusi. Taču pie jaunā ministra nav vērts doties, ja viņš tam

uzskatāmi nevar nodemonstrēt savu vērtību. Roberto nez kāpēc ir pazudis bez pēdām. Kas zina, vai brālis ir saslimis vai devies ceļojumā? Ferrante apsver dažādas iespējas, taču viņam neienāk prātā, ka apmelojumi ir sasnieguši mērķi un Roberto ir apcietināts.

Ferrante vairs neuzdrošinās staigāt apkārt, uzdodamies par Roberto, bīdamies izraisīt aizdomas tajos, kuri zina Roberto prombūtnes iemeslus. Lai arī kas noticis starp Ferranti un Liliju, viņš pārtrauc visus sakarus arī ar Viņu tik aukstasinīgi kā cilvēks, kurš zina, ka ikviena uzvara prasa ilgu laiku. Viņš apzinās, ka jāizmanto savā labā atšķirtība un tālums; labās īpašības zaudē mirdzumu, ja tās izrāda pārāk uzkrītoši, bet iztēle spēj aiztiekties tālāk nekā skatiens; un arī fēnikss mēdz patverties nomaļās vietās, lai uzturētu dzīvu savu leģendu.

Tomēr tukša gaidīšana nevar būt bezgalīga. Ferrante grib panākt, lai brīdī, kad Roberto atgriezīsies Parīzē, Mazarēns jau turētu viņu aizdomās par visļaunākajiem grēkiem un vēlētos viņa nāvi. Ferrante ievāc ziņas no saviem līdziniekiem galmā un izdibina, ka Mazarēnam visvieglāk esot tuvoties ar jaunā Kolbēra starpniecību, tā nu viņš uzraksta Kolbēram vēstuli, kurā neskaidri izsakās par draudiem, ko rada angļi, un vēl neskaidrāk par ģeogrāfiskā garuma jautājumu (jo viņam par to nav zināms itin nekas, viņš tikai vienreiz ir dzirdējis, kā to piemin Rišeljē). Vēstulē viņš pieprasa arī visai prāvu summu par ziņām, ko varētu sniegt, un panāk uzaicinājumu uz tikšanos, kurā ierodas, pārģērbies par veco abatu un aizsedzis vienu aci ar melnu apsēju.

Taču Kolbērs nav vientiesīgs muļķis. Šī abata balss viņam izklausās jau dzirdēta, bet nedaudzie fakti, ko tas atklāj, izklausās aizdomīgi, tāpēc viņš pasauc divus sargus, pieiet tuvāk apmeklētājam, norauj tam apsēju un bārdu, un ko gan viņš ierauga? To pašu Roberto della Grīvu, kuru pats nesen uzticējis saviem vīriem un licis nogādāt uz doktora Bērda kuģi.

Šo stāsta daļu sacerot, Roberto līksmoja. Ferrante bija ieskrējis lamatās pats no brīva prāta. "Tas esat jūs, Sanpatricio?!" Kolbērs tūliņ izsaucās. Un, redzot, ka Ferrante nodreb, taču klusē, pavēlēja viņu iemest cietumā.

Un lielisku izklaidi Roberto sagādāja nākamās epizodes un attiecīgās sarunas iztēlošanās, jo Kolbērs par notikušo tūlīt steidzās ziņot Mazarēnam.

"Tas cilvēks droši vien ir zaudējis prātu, Eminence. To, ka viņš ir uzdrošinājies atteikties no mūsu uzticētā pienākuma, vēl varētu saprast, taču tas, ka viņš ierodas šeit un mēģina mums pārdot to, ko paši esam viņam iedevuši, patiesi liecina par ārprātu."

"Kolbēr, nav iespējams zaudēt prātu tik lielā mērā, lai uzskatītu mani par muļķi. Tātad šis cilvēks nav jucis, viņš spēlē savu spēli, būdams pārliecināts, ka viņam rokās ir visi trumpji."

"Kā to saprast?"

"Piemēram, varbūt viņš uzkāpa uz tā kuģa un tūlīt atklāja visu, ko vajadzēja atklāt, tāpēc viņam vairs nebija iemesla tur palikt ilgāk."

"Taču, ja viņš būtu vēlējies mūs nodot, viņš taču uzreiz būtu devies pie spāņiem vai holandiešiem. Tad taču viņš nebūtu atgriezies tik pārdroši izaicināt mūs. Un ko gan viņš prasa? Naudu! Lai gan viņam ir pateikts, ka par godīgi izpildītu uzdevumu viņš saņems pat vietu galmā."

"Tātad acīmredzot viņš ir atklājis noslēpumu, kas ir daudz vairāk vērts nekā vieta galmā. Ticiet man, es cilvēkus pazīstu. Mums neatliek nekas cits, kā pielāgoties viņa spēlei. Gribu šo cilvēku redzēt jau šovakar."

Mazarēns pieņēma Ferranti, pie reizes pats savām rokām veikdams pēdējos uzlabojumus uz grezni klāta galda, ar kuru vēlējās pārsteigt savus viesus un uz kura triumfēja šķietamība, proti, it viss šķita esam kas cits. Uz galda mirdzēja lāpas, kuras rēgojās no ledus traukiem, un vīna pudeles, kurās vīni bija citādās krāsās, nekā varētu gaidīt, un tām apkārt bija salikti groziņi ar salātlapām, izrotāti ar smalki iesmaržinātiem mākslīgiem ziediem un augļiem.

Mazarēns, būdams pārliecināts, ka blēdīgajam Roberto, pareizāk, Ferrantem, ir zināms kāds noslēpums, no kura tas grib izspiest maksimālu labumu, nolēma tēlot, ka viņam viss ir zināms (proti, zināms

viss, ko viņš nezināja), lai tādējādi panāktu, ka otrs runājot neviļus atklāj ko vairāk.

Savukārt Ferrante, atvests pie Kardināla, jau bija apjēdzis, ka Roberto ir zināms kāds noslēpums, no kura vajadzēja izspiest maksimālu labumu, tāpēc nolēma tēlot, ka viņam viss ir zināms (proti, zināms viss, ko viņš nezināja), lai tādējādi panāktu, ka otrs runājot neviļus atklāj ko vairāk.

Tā nu mums uz skatuves ir divi vīri, un tiem abiem nav zināms nekas no tā visa, ko, viņuprāt, zina otrs, un, gribēdami viens otru apmānīt, tie runā mājienos, abi vienlīdz tukši cerēdami, ka otram ir zināma šī šifra atslēga. Kāds jauks stāsts, apmierināti noteica Roberto, meklēdams pavediena galu šai mudžeklī, kuru pats bija sapinis.

"Sanpatricio kungs," Mazarēns teica, pieiedams tuvāk traukam ar dzīviem omāriem, kas izskatījās vārīti, un otram ar vārītiem omāriem, kas izskatījās dzīvi, "pirms nedēļas mēs jums Amsterdamā likām kāpt uz Amariļļa. Nedomāju, ka jūs šo uzdevumu esat pametis neizpildītu, jo labi zināt, ka par šādu rīcību samaksātu ar dzīvību. Tātad jūs jau esat atklājis to, ko jums pienācās atklāt."

Nonācis šādas dilemmas priekšā, Ferrante secināja, ka viņam patiešām nav izdevīgi teikt, ka viņš uzdevumu pametis neizpildītu. Atlika tikai otra iespēja. "Ja Jūsu Eminencei tā labpatīk," viņš atbildēja, "varu teikt, ka zināmā mērā man ir zināms tas, ko Jūsu Eminence man pavēlēja uzzināt." Bet klusībā pats sev piebilda: "Un, rau, esmu jau noskaidrojis, ka noslēpums atrodas uz kuģa, kuru sauc Amarillis un kurš pirms nedēļas devies ceļā no Amsterdamas…"

"Neesiet nu tik pieticīgs. Es lieliski zinu, ka esat uzzinājis daudz vairāk, nekā es no jums būtu gaidījis. Pēc jūsu aizceļošanas esmu saņēmis jaunas un bagātīgas ziņas, un jūs taču nedomāsiet, ka esat mans vienīgais aģents. Tāpēc zinu, ka jūsu atklājums ir ļoti vērtīgs, taču neesmu noskaņots uz lieku tirgošanos. Toties gribu jums jautāt, kāpēc mēģinājāt atgriezties pie manis tik savādā veidā." Un tikmēr ar rokas mājienu pavēlēja kalpiem ievietot gaļu koka traukos, kas bija veidoti zivs formā, un pārliet nevis ar sāļām mērcēm, bet gan ar sīrupu.

Nu Ferrante vēl skaidrāk saprata, ka noslēpums ir nenovērtējami dārgs, un klusībā sprieda, ka viegli ir nošaut putnu, kas lido taisni, bet daudz grūtāk to, kas nemitīgi maina virzienu. Tāpēc viņš vilcinājās un mēģināja saprast, kas pretiniekam aiz ādas: "Jūsu Eminence zina, ka likme šoreiz ir tik augsta, ka bez savādiem paņēmieniem neiztikt."

"Ak, blēdi," nodomāja Mazarēns, "tu pats skaidri nezini sava atklājuma cenu un gaidi, kad to nosaukšu es. Tomēr tu būsi spiests runāt pirmais." Viņš pārvietoja uz galda vidu sorbetus, kuri izskatījās pēc svaigiem firziķiem, kas joprojām turas pie zara, un skaļi teica: "Es zinu, kas jums ir. Un jūs zināt, ka nevarat šo preci piedāvāt nevienam citam, vienīgi man. Tāpēc nedomāju, ka jums būtu izdevīgi uzdot baltu par melnu un melnu par baltu."

"Ak, tu nolādēti viltīgā lapsa," klusībā teica Ferrante, "patiesībā tu nezini to, kas man būtu jāzina, taču nelaime tāda, ka to nezinu arī es." Un skaļā balsī turpināja: "Jūsu Eminencei ir labi zināms, ka reizēm patiesība līdzinās rūgtuma esencei."

"Patiesība nekad nenodara ļaunu."

"Taču reizēm sāpina."

"Nu tad sāpiniet mani. Sāpes noteikti nebūs lielākas par tām, ko sajutu, uzzinājis, ka esat apgānījies ar valsts nodevību, un sapratis, ka vispareizāk būtu atdot jūs bendem."

Beidzot Ferrante apjēdza, ka, spēlējot Roberto lomu, riskē nonākt pie bendes bluķa vai karātavām. Tad jau labāk atklāt, kas viņš ir patiesībā, jo tad sods nevarētu būt briesmīgāks par piekaušanu un izmešanu pa durvīm.

"Eminence," viņš teica, "es kļūdījos, neatklājot jums uzreiz visu patiesību. Kolbēra kungs mani noturēja par Roberto della Grīvu, un viņa maldīšanās droši vien iespaidoja arī Jūsu Eminences allaž tik aso skatienu. Taču es neesmu Roberto, esmu viņa miesīgs brālis, Ferrante. Es ierados, gribēdams piedāvāt ziņas, kas, manuprāt, varētu interesēt Jūsu Eminenci, ņemot vērā, ka Jūsu Eminence pats bija pirmais, kas mirušajam un neaizmirstamajam Kardinālam ieminējās par angļu intrigām… Jūsu Eminence zina labāk… par Simpātisko Pulveri un garuma grādu problēmu…"

To izdzirdot, Mazarēna kustības neviļus izpauda tik lielu aizkaitinājumu, ka viņš gandrīz izmeta no rokām zupas terīni, kas bija darināta no viltota zelta, bet izrotāta ar īstiem dārgakmeņiem, kas bija padarīti līdzīgi vienkāršiem stikla gabaliņiem. Vainu par šo kļūmi viņš uzvēla kalpam un tad klusi noteica Kolbēram: "Aizgādājiet šo cilvēku atpakaļ, no kurienes viņš nācis."

Patiesi, dievi padara aklus tos, kurus vēlas pazudināt. Ferrante uzskatīja, ka izraisīs vairāk intereses, ja tēlos, ka viņam ir zināmi mirušā Kardināla visslepenākie noslēpumi, taču pārcentās kā pārmērīga lepnuma piemeklēts sikofants, kurš cenšas pierādīt, ka visu zina labāk par savu saimnieku. Taču Mazarēnam līdz šim neviens nebija teicis, ka Ferrante iepriekš ir uzturējis kādus sakarus ar Rišeljē (un to būtu grūti pierādīt). Un Mazarēna priekšā tagad stāvēja cilvēks vienalga, Roberto vai kāds cits -, kuram bija zināms ne vien tas, ko viņš bija teicis Roberto, bet arī tas, ko viņš bija rakstījis Rišeljē. Kā šis nekauņa to varēja zināt?

Kad Ferrante bija izvests pa durvīm, Kolbērs jautāja: "Vai Jūsu Eminence tic tam, ko teica šis cilvēks? Ja viņš patiešām būtu Roberto della Grīvas dvīņubrālis, daudz kas kļūtu skaidrs. Tad mēs varētu uzskatīt, ka Roberto joprojām ir jūrā un…"

"Nē, ja šis ir viņa brālis, skaidrības ir vēl mazāk. Kā viņš var zināt to, kas iepriekš bija zināms vienīgi man, jums un mūsu angļu informatoram, un pēcāk arī Roberto della Grīvām?"

"Viņam to izstāstījis brālis."

"Nē, viņa brālis visu no mums uzzināja tikai tonakt, bet pēc tam vairs ne brīdi nav izlaists no acīm, līdz kuģis pacēla enkuru. Nē, šim cilvēkam ir zināms pārāk daudz tādu lietu, ko viņam nevajadzētu zināt."

"Ko mēs ar viņu iesāksim?"

"Interesants jautājums, Kolbēr. Ja viņš ir Roberto, tad zina, ko ir redzējis uz tā kuģa, un tad mums jāpanāk, lai viņš runā. Bet, ja viņš nav Roberto, mums pilnīgi noteikti ir jāuzzina, kur viņš ņēmis ziņas. Abos gadījumos nevar būt ne runas par viņa tiesāšanu, jo tiesas priekšā viņš runātu par daudz un pārāk daudziem dzirdot. Tāpat mēs nevaram viņu novākt, ietriecot mugurā asu dunci: viņš mums vēl nav pateicis to, ko

gribam uzzināt. Turklāt, ja viņš ir nevis Roberto, bet tas, kā viņš teica, Ferrands vai Fernands…"

"Ferrante, man šķiet."

"Vienalga. Ja viņš nav Roberto, kas stāv aiz viņa? Pat Bastīlija tādam nav pietiekami droša vieta. Ir taču zināms, ka ieslodzītie tur ir saņēmuši ziņas un arī paši tās no turienes sūtījuši. Mums jāsagaida, līdz viņš sāk runāt. Vai arī jāizdomā, kā atdarīt viņa muti. Taču pagaidām viņš jānobēdzina vietā, kas nebūtu zināma nevienam un kur neviens nezinātu, kas viņš tāds ir."

Un tieši tad Kolbēru piemeklēja drūmi spoža doma.

Pirms dažām dienām kāds franču burinieks pie Bretaņas krastiem bija notvēris pirātu kuģi. Un paskat, kāda sagadīšanās tā bija holandiešu flīta ar, protams, pilnīgi neizrunājamu nosaukumu, Tiveede Daphne jeb Otrā Dafne, kas kā norādīja Mazarēns nozīmēja, ka droši vien kaut kur kuģo arī Pirmā Dafiie, un tikpat skaidri apliecināja arī to, ka protestantiem niecīga ir ne vien ticība, bet arī iztēle. Kuģa apkalpē bija nolasījušies visu rasu salašņas. Būtībā tos visus varētu pakārt bez liekas domāšanas, tomēr bija vērts noskaidrot, vai viņi ir Anglijas algoti un kam īsti nolaupījuši šo kuģi, ko tad varbūt varētu izdevīgi iemainīt atpakaļ likumīgajiem īpašniekiem.

Tāpēc tika nolemts kuģi noenkurot netālu no Sēnas grīvas, mazā, gandrīz apslēptā līcī, ko nebija ievērojuši pat svētā Jēkaba piligrimi, kuru ceļš no Flandrijas uz Santjago de Kompostelu veda garām turpat netālu. Tur uz zemes mēles, kas nošķīra šo līci no jūras, slējās vecs forts, kurš savulaik bija izmantots kā cietums, taču pēdējā laikā vairs gandrīz nemaz netika izmantots. Tur pirātus ieslodzīja, bet par sargiem tiem pielika tikai trīs vīrus.

"Ar to būs gana," teica Mazarēns. "Ņemiet desmit manus gvardus un izraugieties kādu kapteini, kurš būtu vienlīdz drosmīgs un apdomīgs…"

"Biskarā. Tas vienmēr ir izcēlies ar abiem šiem tikumiem jau kopš laikiem, kad duelējās ar musketieriem, aizstāvot Kardināla godu…"

"Lieliski. Lieciet aizvest gūstekni uz to nomaļo fortu un nometināt sardzes namā. Biskarā lai vienmēr ietur maltītes kopā ar viņu turpat kamerā, un tieši Biskarā lai ved viņu pastaigās pa pagalmu. Viens sargs

lai stāv pie durvīm arī naktīs. Ieslodzījums parasti salauž arī visietiepīgākos garus, un mūsu spītniekam būs pieejams tikai viens sarunbiedrs, proti, Biskarā, un var gadīties, ka viņam tas nejauši atklāj ko vairāk. Bet, galvenais, gādājiet, lai ieslodzīto neviens nevarētu sazīmēt ne pa ceļam, ne fortā…"

"Bet pastaigu brīžos…"

"Lieciet lietā savu attapību, Kolbēr. Lai viņam aizsedz seju."

"Es varētu ieteikt… dzelzs masku, kas aizslēdzama ar piekaramo slēdzeni, kuras atslēgu varētu iemest jūrā…"

"Nu, nu, Kolbēr, mēs taču neesam Romānu Zemē! Vakar redzējām tos itāļu komediantus ar ādas maskām un milzīgajiem deguniem, kas izķēmo sejas vaibstus, bet muti atstāj brīvu. Sagādājiet viņam tādu masku. Lai to viņam uzliek galvā tā, ka viņš pats nevar to noņemt, un parūpējieties, lai kamerā viņam būtu spogulis: tad viņš, tajā skatīdamies, katru dienu varēs mirt no kauna. Viņš gribēja tēlot savu brāli? Nu tad lai tagad tēlo Pulčinellu! Un esiet piesardzīgs: no šejienes līdz fortam lai viņu ved slēgtā karietē, apstājoties tikai naktīs un visdziļākajos laukos. Un lai neviens viņu neievērotu arī pasta stacijās! Ja kāds uzdod jautājumus, lai tam atbild, ka uz robežu tiek vesta augstdzimusi dāma, kura vērpusi sazvērestības pret Kardinālu."

Ērmotās maskošanas samulsināts un apjucis, Ferrante nu jau daudzas dienas (pa nelielu aizrestotu lodziņu, kurš viņa kamerā ļāva ieplūst kādam niekam gaismas) vēroja kailu kāpu ieskautu, pelēku jūras amfiteātri un līcī noenkuroto Tiveede Daphne.

Biskarā sabiedrībā viņš tomēr aizvien vēl spēja savaldīties un savus vārdus rūpīgi kontrolēt, tāpēc reizēm ļāva tam nojaust, ka ir Roberto, bet reizēm teicās esam Ferrante, tādējādi panākdams, ka atskaites, ko kapteinis sūtīja Mazarēnam, vienmēr bija neizpratnes pilnas. Dažas reizes viņam bija laimējies saklausīt garām ejošo sargu sarunu druskas un no tām secināt, ka forta pagrabos ir ieslodzīti pirāti.

Gribēdams atriebties Roberto par pārestību, ko tas viņam nemaz nebija nodarījis, Ferrante prātoja, kā varētu izraisīt ieslodzīto dumpi, atbrīvot

šo neliešu varzu, sagrābt kuģi un mesties Roberto pa pēdām. Viņš taču zināja, no kurienes sākt meklējumus: Amsterdamā viņš noteikti atrastu spiegus, kas par Amarilli mācētu pateikt ko vairāk. Tad viņš šo kuģi panāktu, atklātu Roberto noslēpumu, traucējošo dubultnieku iesviestu jūrā, bet jaunās ziņas pats varētu pārdot Kardinālam par visaugstāko cenu.

Vai varbūt nē, varbūt pēc noslēpuma izdibināšanas viņš varētu izlemt, ka izdevīgāk būtu pārdot to kādam citam. Un vispār kāpēc pārdot? Roberto noslēpums tikpat labi varēja būt kādas apslēptu bagātību salas karte, vai varbūt tas bija Alumbrados vai pēdējos divdesmit gados tik bieži pieminēto Rožkrustiešu noslēpums. Viņš varētu pats gūt visu iespējamo labumu no šī atklājuma, un tad vairs nevajadzētu spiegot kāda saimnieka labā tad viņš pats varētu algot spiegus. Un, ticis pie bagātības un varas, viņš iegūtu ne tikai senču vārdu un īpašumus tad viņam, bez šaubām, piederētu arī Pavēlniece.

Skaidrs, ka neveiksmju un sarūgtinājumu piemeklētais Ferrante nemaz nebija spējīgs just patiesu mīlestību, taču Roberto sprieda ir cilvēki, kas nemūžam nebūtu iemīlējušies, ja nebūtu dzirdējuši citus par mīlestību runājam. Varbūt sava ieslodzījuma kamerā Ferrante atrod romānu, lasa to un notic, ka mīl, jo šī iedomātā mīlestība iztēlē ļauj izrauties no ieslodzījuma.

Varbūt pirmās tikšanās laikā Pavēlniece kā mīlas ķīlu ir uzdāvājusi Ferrantem savu ķemmi. Un tagad Ferrante to skūpsta un skūpstīdams kā nemaņā grimst tai jūrā, kuras viļņus ir šķīris šis ziloņkaula priekšvadnis.

Kas zina, varbūt arī tāds nelietis var atmaigt, atceroties brīnumaini daiļo seju… Un nu Roberto redzēja, kā Ferrante sēž tumšajā kamerā pie spoguļa, kurā ikviens, kas nostātos viņam blakus, saskatītu atspīdam tikai sveci, kas nolikta tam tieši pretī. Vērojot divus gaismekļus, no kuriem viens ir tikai otra izmēdītājs, skatiens aizklīst tālumos, prāts aizsapņojas, dzimst vīzijas. Ferrante mazliet piešķiebj galvu un redz Liliju, viņas šķīsti balto seju, kas ir tik pārpilna ar gaismu, ka uzsūc ikkatru citu staru, un atglaustie, gaišie mati šķiet plūstam viņai pār muguru kā tumša straume, un krūtis tik tikko ir nojaušamas zem vieglā krekla…

Tad Ferrante (beidzot! iesaucās Roberto) sakāroja gūt vēl vairāk baudas no sava tukšā un veltīgā sapņa, alkatīgi paliecās uz priekšu, tuvāk spogulim un nu aiz sveces atspīduma ieraudzīja tikai maskas izķēmoto paša seju.

Niknumā mēmi trakojošais zvērs, apzinādamies, ka zaudējis nepelnīto dāvanu, nu atkal čamdīja Pavēlnieces ķemmi, bet gandrīz izdegušās sveces gaismā tagad šis priekšmets (kas Roberto būtu kļuvis par dārgāko un pielūgtāko no relikvijām) atgādināja zobotu muti, kas gatava sāpīgi iekosties viņa izmisumā.

32.BAUDU DĀRZS

Domājot par to, kā Ferrante, ieslodzīts uz savas salas, vēro Tiveede Daphne, kuru nemūžam nesasniegs, un skumst pēc tālās Pavēlnieces, Roberta juta atļausim to viņam nosodāmu, taču saprotamu apmierinājumu, kas vienlaikus bija arī tāda stāstnieka apmierinājums, kuram ar veiklu vārdu pārstatījumu izdevies ieslodzīt savu pretinieku vietā, kas, savādi spoguļojoties, atšķiras no viņa paša ieslodzījuma.

Tu ar savu ādas masku no savas salas to kuģi nemūžam nesasniegsi. Turpretī es ar savu stikla masku no kuģa jau pavisam drīz sasniegšu savu Salu. Tā Roberta (viņam) teica, gatavodamies jaunam ceļojumam pa ūdeni.

Viņš atcerējās, cik tālu no kuģa bija savainojies iepriekšējā reizē, tāpēc sākumā peldēja mierīgi, aizspraudies masku aiz jostas. Nospriedis, ka rifs jau ir gana tuvu, uzlika masku un ņēmās pētīt jūras dibenu.

Kādu brīdi viņš redzēja tikai traipus, līdz piepeši līdzīgi kā kuģinieks, kas miglainā naktī piepeši tieši sev priekšā ierauga iznirstam klintsragu, samanīja vietu, kur beidzās dziļums, virs kura bija peldējis.

Viņš noņēma masku, izlēja no tās ūdeni, atkal piespieda ar abām rokām pie sejas un tad, lēnām kustinādams kājas, devās pretī ainai, ko pirms mirkļa bija neskaidri saredzējis.

Tātad tādi izskatījās tie koraļļi! Spriežot pēc Roberta piezīmēm, pirmais iespaids bija apjukums un izbrīns. Viņam šķita, ka pēkšņi ir nonācis audumu tirgotāja veikalā, kur acu priekšā plājas un pland tafts un brokāts, atlass un damasts, zīds un samts, un visvisādi pušķi un bārkstis,

skrudzes un lentes, un tāpat stolas, pluviāli, ornāti un dalmatikas. Taču šie audumi kustējās kā dzīvi, jutekliski kā austrumu dejotājas.

Šajā ainavā, kuru Roberto neprot aprakstīt, jo redz pirmoreiz un atmiņā neatrod piemērotus tēlus, lai ieraudzīto varētu iztulkot vārdos, negaidīti ielaužas dzīvu būtņu pulks, un tās gan viņš spēj atpazīt vai vismaz salīdzināt ar kaut ko jau agrāk redzētu. Tās bija zivis, kas šāvās kā krītošās zvaigznes cauri augusta debesīm un, cita citai garām skrienot, zibināja tik dažādus toņus un zvīņu rakstus, ka šķita, daba vēlējusies uzskatāmi nodemonstrēt, cik daudz un dažādu krāsu ir pasaulē un cik daudz to var satilpināt vienuviet.

Tur bija zivis ar vairāku krāsu svītrām, un dažām svītrojums bija garenisks, citām statenisks, vēl citām stiepās šķērseniski, un bija arī tādas, kam svītras gāja viļņu viļņiem. Bija zivis, kas līdzinājās vissmalkākajām intarsijām, un sīki krāsu punktiņi tām bija izkārtoti uz sāniem pārsteidzošos rakstos tās bija lāsainas un graudainas, kaņepainas un raibumotas, vai sīksīki punktainas, bet dažām pār sāniem stiepās dzīslas kā marmoram.

Bija arī tādas, ko rotāja čūsku vai savītu ķēžu raksti. Un arī tādas, kas izskatījās pārklātas ar visspožāko emalju, izrotātas vairogiem vai rozetēm. Un viena, skaistākā no visām, šķita savīta no aukliņām un bārkstīm, kas izveidojušas divas vīnogu un piena krāsas kruzuļu joslas, un to kustība izskatījās tik brīnumaina, ka likās, šo daiļumu darinājusi mākslinieka roka.

Un tikai tagad, aiz zivīm skaidrāk saskatījis koraļļu apveidus, ko pirmajā acu uzmetienā nebija saredzējis, Roberto ieraudzīja banānu ķekarus, grozus ar maizes klaipiņiem un vāceles ar bronzā mirdzošām mespila ogām, un pāri šaudījās kanārijputniņi, košas ķirzakas un kolibri.

Viņš bija nonācis virs dārza, nē, viņš maldījās, tagad tas vairāk izskatījās pēc akmenī sastinguša meža, pēc biezokņa, ko veido sēņu drupas, lai gan nē, viņš atkal ticis maldināts, nu tie drīzāk izskatījās pēc pauguriem, ieplakām, kraujām, aizām un alām, pēc dzīvu akmeņu klintāja, uz kura zemei sveša veģetācija izkārtojas visdažādākajās formās šie šķietamie augi bija saplacināti, apaļi un zvīņaini, un tādi, kas šķita ietērpušies no granīta darinātos važiņu bruņukreklos, un arī mezglaini

vai kumpi sačokurojušies. Bet lai arī tik dažādi, visi šie veidoli bija brīnumaini skaisti un pievilcīgi, un pat tie, kas bija darināti mānīgā paviršībā vai pat nevērībā, savu raupjumu izrādīja tik majestātiski, ka, izskatīdamies pēc briesmoņiem, tomēr bija daiļuma briesmoņi.

Vai varbūt (Roberto svītro uzrakstīto un pats sevi labo, un nekādi nespēj atrast īstos vārdus līdzīgi kā cilvēks, kuram pirmoreiz mūžā nākas aprakstīt četrstūrainu apli, plakanu kalnu, trokšņainu klusumu, naksnīgu varavīksni) tie, ko viņš redzēja, bija cinobra krūmi.

Varbūt, tik ilgi aizturot elpu, viņam bija aizmiglojies skatiens, un ūdens plūda iekšā maskā, sagrozot formas un nokrāsas. Viņš izbāza galvu virspusē, lai ievilktu plaušās gaisu, un tad atkal peldēja gar zemūdens vaļņa malu, izsekodams tā gravām un spraugām, vērodams krītamas ejas, kurās cits aiz cita ienira vīna apreibināti arlekīni, bet uz kādas pārkares redzēja atpūšamies lēni elpojam un tikpat lēni cilājam spīles cekulainu jūrasvēzi piena krāsā, un zem tā bija tīklots koraļļu savijums (šie gan bija līdzīgi tiem, ko viņš jau pazina no rotām, taču šķiet, bija veidoti no vielas, kas nekad neizsīkst kā neiztērējams vērdiņš).

Tas, ko viņš uzlūkoja tagad, nebija zivs, taču nebija arī auga lapa katrā ziņā tā bija dzīva radība, kas izskatījās pēc divām bālganas vielas šķēlēm, kas apdarinātas ar šarlaksarkanu apmali, un vēl šis radījums atgādināja spalvu vēdekli; un tur, kur, pēc katra vērotāja domām, būtu piemērota vieta acīm, rēgojās divi, it kā no zīmoglakas veidoti radziņi.

Tīģersvēdraini polipi, glumi locīdamies un tārpveidīgus taustekļus snaicīdami, atklāja, ka viducī tiem slēpjas liela, košsārta lūpa, un reizumis pieskārās baltu pimpalu plantācijai, kas klanīja amarantkrāsas galviņas; rožainas, zaļbrūnu punktiņu izraibinātas zivteles bakstīja pelnpelēkus, sarkanām lāsēm apslacītus ziedkāpostus un tuklus gurnus, kam visapkārt mijās kapardzeltenas un melnas švīkas… Un vēl viņš redzēja liela dzīvnieka porainās aknas maigi violetā krāsā un dzīvsudraba arabesku uguņošanas dzirkstis, un asinīs lāsojošu ērkšķu pudurus, un visbeidzot arī tādu kā kausu no ļumīga perlamutra…

Un piepeši šis kauss viņam atgādināja pelnu urnu, un Roberto iedomājās, ka kaut kur starp šīm klintīm guļ tēva Kaspara līķis. Redzams tas

vairs nebija, jo droši vien ūdens vilnīdams to ātri vien bija apsedzis ar koraļļu smalkmi, bet vēlāk koraļļi, izsūcot zemes sulas no jezuīta miesām, iemantos dārza ziedu un augļu apveidus. Varbūt drīz vien viņš nabaga veco vīru sazīmēs kādā būtnē, kas agrāk šai zemūdens valstībai bijusi sveša: pauri veidos pluskains kokosrieksts, divi savītuši āboli būs vaigu vietā, acis un plakstiņi būs divas skābas aprikozes, deguns līka mīkstpienes sakne, grubuļaina kā nez kāda dzīvnieka mēsli; un zemāk, lūpu vietā izkaltētas vīģes, biete ar visu smailo saknes galu būs likta par zodu, bet grumbains lapu artišoks krunkainā kakla vietā; un abos deniņos divi saldo kastaņu durstīgie eži, un ausu vietā izlobītu valriekstu čaulas; par pirkstiem būs pārvērtušies burkāni, par vēderu arbūzs, un cidonijas par ceļgaliem.

Kā gan Roberto spēja tik skumjām domām piešķirt tik grotesku veidolu? Pavisam citādi bija jāizskatās viņa nelaimīgā drauga miesām, kad tās šai zemūdens dārzā liktenīgi izsaucās: "Et in Arcadia ego…"

Lūk, varbūt piemērots veidols bija tas akmenspelēkais koraļļu galvaskauss… Šis akmens līdzinieks viņam šķita jau izcelts no savas ierastās guļvietas. Tāpēc varbūt žēlsirdības mudināts, varbūt gribēdams paņemt piemiņu no zaudētā skolotāja, varbūt kārodams nolaupīt jūrai vismaz kādu no tās dārgumiem, viņš to paņēma un, tā kā šai dienai bija redzējis gana daudz, noglabāja laupījumu pie krūtīm un atgriezās uz kuģa.

33.PAZEMES PASAULES

Koraļļi kļuva par izaicinājumu Roberto. Atklājis uz kādu izdomas dažādību ir spējīga daba, viņš šķitās saklausījis aicinājumu sacensties. Viņš taču nevarēja pamest Ferranti tai cietumā un pats savu stāstu pusratā: tā viņš varētu apmierināt savu naidu pret sāncensi, taču neapmierināts paliktu stāstnieka lepnums. Kādus gan pieredzējumus viņš varētu sarīkot Ferrantem?

Ideja Roberto iešāvās prātā kādu rītu, kad viņš, gaismai austot, kā parasti bija iekārtojies savā novērošanas punktā ar tālskati rokās, cerēdams uz Salas ieraudzīt Pomeranču Dūju. Agrajās rīta stundās saule triecās tieši acīs, un Roberto pat bija mēģinājis no izplēstas kuģa žurnāla lapas pierīkot tālskatim galā ko līdzīgu vizierim, taču dažubrīd viņš tik un tā nespēja saskatīt neko vairāk par žilbinošu ņirbu. Un vēlāk, kad saule pacēlās augstāk virs apvāršņa, jūra pārvērtās par tās spoguli un divkāršoja katru staru.

Taču torīt Roberto ieņēma galvā, ka no tiesas ir redzējis kaut ko paceļamies no koku galotnēm pretī saulei un tad saplūstam ar zaigojošo lodi. Varbūt tas bija tikai šķitums. Šajā gaismā zeltaini lāsmojošs izskatītos arī jebkurš cits putns… Tā nu Roberto bija pārliecināts, ka ir redzējis Dūju, un vienlaikus jutās vīlies par saviem maldiem. Tik divdabīga noskaņojuma pārņemts, viņš atkal jutās apkrāpts.

Tādam cilvēkam kā Roberto, kurš nonācis tik tālu, ka greizsirdīgu baudu gūst vienīgi no tā, kas tam laupīts, bija viegli pievērsties fantāzijām par to, kā Ferrante turpretī iegūst visu, kas viņam, Roberto, liegts. Taču,

tā kā Roberto pats bija šī stāsta autors un nevēlējās atvēlēt Ferrantem pārāk daudz, viņš nolēma, ka tas drīkstēs skatīt vienīgi otru dūju, to, kurai spalvas bija zilzaļas. Un par iemeslu šādam lēmuma bija tas, ka Roberto, lai arī droši neko nezinādams, bija nospriedis, ka dūju pārī pomeranču zeltainā noteikti ir mātīte jeb, citiem vārdiem sakot, Viņa. Un, tā kā Ferrantes stāstā, dūja nekādi nevarēja būt galīgais mērķis un bija vien starpniece iegūšanā un iemantošanā, viņam tika šī putnu pāra tēviņš.

Vai zilzaļā dūja, kas lidinās tikai pār Dienvidu jūrām, varēja nolaisties uz palodzes pie tā loga, aiz kura restēm pēc brīvības ilgojās Ferrante? Jā, Romānu Zemē tas bija iespējams. Un galu galā Tiveede Dtiplme varēja būt tikko atgriezusies tieši no tām jūrām, veiksmīgāka par savu vecāko māsu, un tilpnē līdzi tā varēja būt atvedusi putnu, kas tagad bija izsprucis svabadībā.

Katrā ziņā Ferrante, kam par Antipodiem nekas nebija zināms, ar šādiem jautājumiem galvu nelauzīja. Viņš vienkārši ieraudzīja balodi, sākumā baroja to ar maizes drupačām, kavēdams sev laiku, bet vēlāk sāka prātot, vai putns nevarētu būt noderīgs viņa mērķiem. Viņš zināja, ka baložus reizēm izmanto kā ziņnešus, protams, bet, uzticot ziņu šim putnam, nekādi nevarēja būt pārliecināts, ka tas patiešām aizgādās to turp, kur sūtīts. Taču cietuma bezdarbībā bija vērts izmēģināt laimi.

Kam gan varēja lūgt palīdzību viņš, kas, nīzdams visus un arī pats sevi, allaž bija pratis sagādāt vienīgi ienaidniekus, bet tie nedaudzie cilvēki, kas reizēm bija snieguši tādus vai citādus pakalpojumus, bija gatavi viņam sekot vienīgi veiksmē, nevis nelaimēs? Un tad viņš sev teica: es lūgšu palīdzību Pavēlniecei, kura mani mīl ("bet kā viņš to tik droši var zināt?" skaudīgi prātoja Roberto, izdomādams šo epizodi).

Biskarā bija atstājis kamerā visu rakstīšanai nepieciešamo gadījumam, ja nakts Ferrantem nestu apskaidrību un viņš vēlētos beidzot nosūtīt atzīšanos Kardinālam. Tā nu viņš ņēma papīra lapu un vienā pusē tai uzrakstīja Pavēlnieces adresi, turpat klāt pierakstot, ka tas, kurš šo vēsti aizgādās adresātei, saņems atlīdzību. Tad lapas otrā pusē pavēstīja, kur atrodas (šīs vietas nosaukumu viņš bija dzirdējis no cietumsargiem), kritis par upuri Kardināla intrigām, un izmisīgi lūdza pēc

glābiņa. Tad viņš lapu saritināja, piesēja putnam pie kājas un skubināja to celties spārnos.

Taisnību sakot, viņš pats šo nosūtīto vēsti gandrīz aizmirsa, katrā ziņā necik daudz par to vairs nedomāja. Jo kā gan viņš varētu cerēt, ka zilzaļais balodis aizlidos tieši pie Lilijas? Tādas lietas notiek vienīgi pasakās, bet Ferrante nebija no tiem, kas ticētu pasaku sacerētājiem. Vai varbūt mednieks balodi nošaus, un krītot starp koka zariem tas vēsti pazaudēs…

Ferrante nezināja, ka patiesībā balodi ar putnu līmi notvēra kāds zemnieks, kurš tūliņ nosprieda gūt visu iespējamo labumu no tā, kas nepārprotami izskatījās pēc svarīgas vēsts varbūt pat kādam karaspēka komandierim sūtītas.

Nu zemnieks ar vēstuli rokās devās pie vienīgā vīra, kas viņa ciemā prata lasīt, proti, pie savas draudzes prāvesta, un tas gādāja par visu tālāko. Izdibināja, kur meklējama Pavēlniece, un aizsūtīja pie tās kādu draugu, kurš nodeva vēstuli, bet pretī saņēma gan prāvu ziedojumu ciema baznīcai, gan atlīdzību zemniekam, kurš putnu bija notvēris. Lilija vēstuli izlasīja, paraudāja un tad vērsās pie uzticamiem draugiem un lūdza padomu. Vai mēģināt atmaidzināt Kardināla sirdi? Skaistai galmadāmai tas būtu izdarāms pavisam vienkārši, taču Lilija apmeklēja Artenīkes salonu, bet Mazarēns marķīzei neuzticējās. Jau bija izplatīti satīriski dzejas panti par jauno ministru, un daži apgalvoja, ka šīs vārsmas nākot no Rambuijē palasta. Tāpēc prčcieuse, kas dotos pie Kardināla un lūgtu apžēlot kādu draugu, panāktu vienīgi to, ka draugs tiek sodīts vēl bargāk.

Nē, vajadzēja savākt drosmīgu vīru pulku un mēģināt atbrīvot gūstekni ar varu. Bet pie kā griezties?

Te Roberto apjuka un vairs nezināja, kā stāstu turpināt. Ja viņš būtu karaļa musketieris vai Gaskoņas kadets, Lilija varētu uzrunāt šos drosminiekus, kas allaž bijuši slaveni ar savu biedriskumu. Bet kurš gan riskēs izpelnīties ministra un varbūt pat karaļa dusmas, glābjot ārzemnieku, kas saietas tikai ar bibliotekāriem un astronomiem? Un par pašiem bibliotekāriem un astronomiem vispār nav vērts runāt: lai arī pieņēmis romāna

žanra noteikumus, Roberto nekādi nevarēja iztēloties Dinjas kanoniķi vai monsinjoru Gafarelu zirga mugurā auļojam uz cietumu, kur ieslodzīts Roberto, tas ir, Ferrante, kuru visi tagad uzskatīja par Roberto.

Risinājums un iedvesma nāca pēc dažām dienām. Pa šo laiku Roberto bija atstājis novārtā Ferrantes piedzīvojumus un atkal pievērsies koraļļu vaļņa izpētei. Todien viņš sekoja bariņam zivju, kam purniem priekšā bija nolaistas dzeltenas ķiveres un kas izskatījās pēc strauji virpuļojošiem kareivjiem. Šī karadraudze grasījās doties iekšā plaisā starp diviem akmens torņiem vietā, kur koraļļi bija saauguši kā noslīkušas pilsētas sagruvušie nami un pilis.

Roberto iztēlojās, ka šīs zivis klejo starp nogrimušās īsas pilsētas drupām, viņš bija dzirdējis stāstām, ka šī pilsēta joprojām esot atrodama nedaudzu jūdžu attālumā no Bretaņas krastiem, kur to noslīcināja viļņi. Un, lūk, prāvākā no zivīm bija zemūdens pilsētas vecais ķēniņš, kam nopakaļ sekoja augstmaņi, un tie visi devās meklēt savus mūžsenos, jūras aprītos dārgumus…

Bet kāpēc domāt par pagājušu laiku leģendām? Kāpēc gan neuzlūkot zivis kā atsevišķas pasaules iemītniekus? Un šajā zivju pasaulē tāpat ir savi meži, kalni, ielejas un koki, un tā neko nenojauš par pasauli, kura atrodas virs ūdens. Tieši tāpat arī mēs dzīvojam, neko nenojauzdami par citām pasaulēm, kuras slēpj dobās debesis un kuru iemītnieki nestaigā un nepeld, bet lido vai kuģo pa gaisu; ja tas, ko mēs dēvējam par planētām, patiesībā ir viņu vēderainie kuģi, no kuriem mēs saredzam tikai zaigojošo korpusu apakšpusi, tāpat šie Neptūna bērni redz virs galvas pārslīdam mūsu galeonu ēnas un uzskata tos par ēteriskiem ķermeņiem, kas kustas viņu ūdeņaino debesu velvē.

Un, ja ir iespējamas būtnes, kas dzīvo zem ūdens, vai pastāv arī tādas, kas dzīvo apakš zemes salamandru ciltis, kuras pa savām ejām spēj sasniegt kodola uguni, kas uztur visas mūsu planētas dzīvību?

Tā prātodams, Roberto atcerējās kādu Sensavēna izteikto argumentu: mēs domājam, ka dzīve uz mēness virsmas būtu pārāk grūta, jo uzskatām, ka tur nav ūdens, taču varbūt ūdens tur glabājas pazemes iedobumos un

varbūt daba tur ir izrakuši dziļas akas, kuras arī ir tie plankumi, ko varam saskatīt. Un kurš gan var apgalvot, ka mēness iemītnieki patvērumu nav raduši tieši šajās apslēptajās grotās, kas labi sargā no neciešamā saules tuvuma? Vai tad pirmie kristieši nedzīvoja zem zemes? Tā varbūt arī mēness ļaudis vienmēr mājo katakombās, kas tiem šķiet gluži ērtas un ierastas.

Un nav jau teikts, ka tiem jādzīvo mūžīgā tumsā. Varbūt šī satelīta garoza ir caurumu caurumos un iekšpusē gaisma iespīd pa lielāku un mazāku plaisu tūkstošiem, un tad tā ir nakts, ko šķērso neskaitāmi gaismas kūļi, un tāds skats daudz neatšķiras no baznīcu jomiem vai Dafnes apakšējā klāja. Vai varbūt uz mēness virsmas ir atrodami fosforiski akmeņi, kas pa dienu uzsūc saules gaismu, bet naktī to atdod atpakaļ, un mēnesļaudis katru vakaru ap saules rietu šos akmeņus salasa lielos daudzumos, un tad viņu tuneļi allaž mirdz tik spoži kā karaļpils.

Parīze, nodomāja Roberto. Un vai tad nav zināms, ka zem Parīzes, tāpat kā zem Romas, ir papilnam pazemes eju un katakombu, kur, kā stāsta, naktīs patveroties zagļi un ubagi?

Ubagi! Lūk, kas izglābs Ferranti! Stāsta, ka pār ubagiem valdot viņu pašu karalis, un tāpat viņiem esot savi, turklāt dzelžaini stingri likumi. Tā ir atsevišķa draudīgu salašņu sabiedrība, kas pārtiek no ļaundarībām, nelietībām, zādzībām un laupīšanām, slepkavībām un izspiešanām, krāpšanām un blēdībām, allaž cenšoties iedzīvoties uz kristīgās žēlsirdības rēķina!

Šāda doma varēja iešauties prātā tikai mīlošai sievietei! Lilija Roberto sev stāstīja neatklāja savu slēpjamo vajadzību galma dižcilšiem vai vīriem, kas ieņem augstus amatus, nē, viņa visu izsūdzēja pēdējai no savām istabmeitām, kura uzturēja netiklu sakaru ar kādu važoni, kas savukārt labi pazina visus krogus un dzertuves ap Dievmātes katedrāli, un tieši tur mēdz pulcēties ubagi, kas visu dienu diedelējuši žēlastības dāvanas uz dievnama sliekšņiem… Lūk, risinājums.

Dziļā naktī pavadonis aizved Liliju uz Lauku Svētā Mārtiņa baznīcu, paceļ kora grīdas akmens plāksni, un tad abi dodas lejā Parizes katakombās un, ceļu ar lāpu gaismodami, dodas meklēt Ubagu karali.

Un, lūk, Lilija, pārģērbusies par dižciltīgu jaunekli, slaika, vijīga un androgīna, steidzas pa ejām, rāpjas pa trepēm un šaurām lūkām, un tumsā te šur, te tur samana starp lupatām un skrandām guļam greizus augumus, viņa redz sejas, kas apaugušas kārpām, izsitušās pūtēs, pumpās un čūlās, pārklājušās ar ēdes plankumiem, vecām nokasītām krevelēm un pūžņojošām vātīm, un visi šie ļaudis stiepj viņai pretī rokas ej nu sazini, vai lūgdami kādu dāvanu vai gluži kā kambarkungi norādīdami: "Ejiet, mūsu kungs jūs jau gaida."

Un viņu kungs patiesi bija tur zālē, kas atradās dziļum dziļi zem pilsētas, un šī pazemes salona pašā vidū viņš sēdēja uz mucas, un apkārt viņam stāvēja kabatzagļi, somgrieži, krāpnieki, viltotāji, ielu dziedoņi, visu blēdību un ļaunu triku meistari.

Kā izskatījās pats Ubagu karalis? Ievīstījies noplukušā apmetnī, puniem noagušu pieri, puves saēstu degunu, ar marmora acīm, no kurām viena bija zaļa, bet otra melna, un abas raidīja viltīgus caunas skatienus zem biezām, lejup noslīgušām uzacīm; viņa šķeltā zaķalūpa atklāja asus, uz priekšu izvirzītus vilka zobus, mati bija pinkaini, āda smilšu pelēkumā, pirksti īsi un strupi, ar līkiem nagiem…

Uzklausījis Pavēlnieci, šis skrandaiņu valdnieks teica, ka viņa rīcībā esot armija, salīdzinājumā ar kuru Francijas karaļa karaspēks esot vien nožēlojams provinces garnizons. Turklāt ubagu armija arī izmaksājot daudz lētāk: ja šiem vīriem piesolīšot pietiekamu atlīdzību teiksim, divreiz vairāk, nekā viņi paši attiecīgajā laika posmā varētu saubagot, viņi tik dāsna algotāja dēļ būšot gatavi iet kaut nāvē.

Lilija nomauca no pirksta gredzenu ar prāvu rubīnu (kā jau šādos brīžos pieņemts) un ķēnišķīgā lepnumā noprasīja: "Vai ar to būs gana?"

"Man pietiks," atbildēja Ubagu karalis, alkatīgām lapsas acīm glāstot dārgakmeni. "Sakiet, kur mums jādodas uzbrukumā?" Un, to uzzinājis, piebilda: "Mani vīri nepārvietojas jāšus zirgos vai braukšus ratos, taču to vietu var sasniegt ar liellaivām pa Sēnas straumi."

Roberto iztēlojās, kā vienu vakaru, saulei rietot, Ferrante kopā ar kapteini Biskarā stāv forta sargtornī un piepeši ierauga šos ļaudis

tuvojamies. Vispirms tie parādījās kāpās, bet drīz vien pa nogāzēm devās lejā uz līci.

"Svētā Jēkaba piligrimi," nicīgi noteica Biskarā, "turklāt visnīkulīgākā vai nelaimīgākā paveida piligrimi, kas dodas meklēt veselību, ar vienu kāju jau būdami kapā."

Šie svētceļnieki tuvojās garum garā virdzē, tie nāca arvien tuvāk krastam, un nu jau bija saredzams vesels pūlis aklo, kas klumzāja, rokas uz priekšu pastiepuši, vienkāji un bezkāji lēca uz kruķiem, un tiem nopakaļ virzījās spitālīgie un kraupainie, čūlainie un kašķainie, nepārskatāma varza klibo, līko un greizo, un tie visi bija tērpušies lanckaru lanckaros.

"Es negribētu gan, ka šie nāktu tuvāk un prasītu naktsmājas," teica Biskarā. "Neko vairāk par netīrību un mēsliem tie mums neatnestu." Un viņš pavēlēja pāris reižu izšaut ar musketi gaisā, lai liktu saprast, ka mazais cietoksnis ir neviesmīlīga vieta.

Taču likās, ka šie šāvieni vairāk kalpojuši par pievilinātājiem, nevis atbaidītājiem. Tālumā uzradās arvien jauni un jauni salašņas, bet pirmie nāca fortam arvien tuvāk, un jau bija saklausāma viņu lopiskā vervelēšana.

"Turiet viņus pa gabalu!" iesaucās Biskarā un pavēlēja nomest mūru pakājē maizi, liekot saprast, ka tā ir šejienes kunga žēlastības dāvana, bet neko vairāk lūgties nav vērts. Taču nešķīstais pūlis piemilza kā palu ūdeņi, un tā priekšpulki jau bija sasnieguši cietokšņa sienas, bradāja maizi kājām un skatījās augšup, kā meklēdami ko labāku.

Nu, kad šos ļaudis varēja aplūkot tuvumā, bija skaidrs, ka nekādi svētceļnieki tie nav, un tie neizskatījās arī pēc nelaimīgiem sirdzējiem, kas meklē remdinājumu savām vātīm. Šie bez šaubām satraukts teica Biskarā bija klaidonīgi nelaimes putni, barā kopā savākušies iztikas meklētāji. Vismaz īsu brīdi tie vēl izskatījās tieši tādi, bet jau drīz, vakara krēslai sabiezējot, šis pelēko žurku ņudzošais jūklis pārpludināja visu piekrasti un kāpas.

"Pie ieročiem, pie ieročiem!" kliedza Biskarā, beidzot apjēdzis, ka šis ir nevis svētceļojums vai diedelēšana, bet gan uzbrukums. Un viņš lika raidīt dažus šāvienus pret tiem, kas jau gramstīja cietokšņa mūrus. Taču tikpat labi šāvienus varētu raidīt nepārskatāmā grauzēju ņudzeklī -

tālākie stūmās virsū tuvākajiem, pakritušos sabradāja, uz tiem pakāpās, lai tiktu augstāk, un nu jau ne viens vien ķērās vecā mūrējuma plaisās, bāza pirkstus spraugās, lika kājas uz izvirzījumiem, atspērās un jau tvērās zemāko logu restēs, un grūda savus kroplos locekļus šaujamlūkās. Taču lielākā daļa šīs paisuma straumes mutuļoja uz zemes un ar lielu spēku triecās pret vārtiem.

Biskarā bija pavēlējis vārtus no iekšpuses aizbarikadēt, taču vērtņu dēļi, lai arī cik biezi būdami, jau draudīgi krakšķēja, padodamies vazaņķu spiedienam.

Sargi turpināja šaut, bet nedaudzajiem pakritušajiem uzbrucējiem pāri tūliņ rāpās daudzi citi, visa cietokšņa piekāje bija pārtapusi verdošā murskulī, no kura piepeši augšup sāka skriet virvju čūskas, kam galā, kā tūlīt atklājās, bija dzelzs āķi, un drīz vien daži no tiem stingri aizķērās aiz mūru dzeguļiem. Bet, tikko kāds no sargiem paliecās uz priekšu, lai šos metāla nagus nokabinātu nost, tie uzbrucēji, kas bija tikuši augstāk, steidzās cietokšņa aizstāvi bakstīt ar iesmiem un sist ar nūjām, vai arī apmeta tam virvju cilpu un norāva lejā, kur tas pazuda dēmonu rojas verpetēs, un upura gārdzieni nebija atšķirami no tā nobendētāju rēcieniem.

Ja kāds notiekošo vērotu no kāpām, tas fortu saskatīt gandrīz vairs nevarētu, un redzētu tikai mušas ņudzam ap maitu, bites spietojam ap kāri un satracinātus sirseņus spindzam.

Tikmēr no lejas atskanēja vārtu krakšķi, un trokšņainā varza ieplūda pagalmā. Biskarā un viņa vīri aizsteidzās uz torņa pretējo pusi, bet par Ferranti vairs nelikās ne zinis. Viņš bija iespiedies durvju ailā pie torņa kāpnēm, taču īpašas bailes nejuta, jo nojauta vēstīja, ka šie iebrucēji ir viņa draugi.

Bet šie draugi jau bija sasnieguši dzeguļotās apmales un tikuši tām pāri, un, dzīvību nesaudzēdami, tie krita no pēdējiem muskešu šāvieniem, krūtis nesargādami, pārvarēja paslieto zobenu barjeru, ar neprātā izvelbtām acīm iedvesdami šausmas cietokšņa aizstāvjiem. Un Kardināla gvardi, kas parasti bija tēraudcieti vīri, meta ieročus ārā no rokām un lūdzās žēlastību debesīm, jo tiem šķita, ka uzbrucēji ir elles izdzimumi, bet šie izdzimumi zvetēja tos ar nūjām, bet tiem, kas pēc pirmajiem sitieniem

vēl bija dzīvi, metās virsū ar dūrēm, nagiem un zobiem, plēsa, koda un dīrāja, ļāva vaļu nevaldāmam niknumam, trakumā plosīja arī tos, kas jau bija izlaiduši dzīvību, un Ferrante redzēja, kā tie atplēš vaļā mirušā krūtis, izrauj sirdi un, citu jūsmīgajiem auriem skanot, to aprij.

Pēdējais dzīvajos palikušais bija Biskarā, kurš cīnījās kā lauva. Redzēdams, ka galīgā sakāve jau ir tuvu, viņš nostājās ar muguru pret parapetu, ar asiņaino zobenu novilka sev priekšā līniju un izsaucās: “Icy mourra Biscarnt, seul de ceux qui sont avec luy!"

Taču tai pašā brīdī no kāpņu akas iznira kāds vienacis ar koka kāju. Tam rokā bija pamatīgs cirvis, un ar to viņš valdonīgi pamāja, likdams pārtraukt slaktiņu un sasiet Biskarā. Tad šis vīrs pamanīja Roberto un atpazina tieši pēc maskas, kurai būtu vajadzējis vērst viņu neatpazīstamu. Vienacis sveicināja viņu ar plašu bruņotās rokas mājienu, novicinādams cirvi gluži kā platmaļu cepuri ar spalvām, un teica: "Kungs, jūs esat brīvs."

Tad vienacainais vienkājis izvilka no azotes vēstuli, kuras zīmogu Ferrante tūliņ pazina, un sniedza to bijušajam gūsteknim.

Rakstītāja bija Lilija, kas lūdza, lai viņš uzņemas vadību pār baiso, taču uzticamo karapūli un gaida viņu turpat cietoksnī, jo viņa ieradīšoties ap rītausmu.

Ferrante, atsvabinājies no maskas, tūliņ atbrīvoja pirātus un noslēdza ar tiem vienošanos. Noruna paredzēja atgūt kuģi un tad doties jūrā, klausot Ferrantes pavēlēm un neuzdodot liekus jautājumus. Bet atlīdzībā būs prāva daļa no dārgumiem, kas ir lielāki, nekā var iztēloties vispārdrošākajos sapņos. Ferrante, kā jau paradis, nemaz nedomāja šo solījumu turēt. Kad Roberto būs atrasts, viņš pirmajā ostā, kas gadīsies ceļā, savu apkalpi nosūdzēs kā pirātus un, kad tie visi būs pakārti, paliks par vienīgo kuģa saimnieku.

Arī ubagi viņam vairs nebija vajadzīgi, un to vadonis, godīgs vīrs būdams, teica, ka samaksu par šo karagājienu viņi jau esot saņēmuši. Viņš tikai vēlējās pēc iespējas drīzāk pamest cietokšņa apkaimi. Tā nu diedelnieku varza izklīda kur kurais, mangodami gāja no ciema uz ciemu, līdz atgriezās Parīzē.

Forta piestātnē stāvēja laiva, un nebija grūti ar to aizpeldēt līdz kuģim un iemest ūdenī tos vienīgos divus vīrus, kam bija uzticēta Tiveede Daplme sargāšana. Ķēdēs saslēgtais Biskarā tika iegrūsts tilpnē, jo tik vērtīgs ķīlnieks vienmēr var noderēt kādam maiņas darījumam. Ferrante īsi nosnaudās, bet brīdi pirms rītausmas atgriezās fortā īstajā brīdī, lai sagaidītu karieti, no kuras izkāpa Lilija, vīriešu drānās vēl daiļāka nekā parasti.

Roberto uzskatīja, ka vislielākās mocības sagādās tieši šī aina: abi cienīgi un atturīgi sasveicinās, sargādamies atklāt savas jūtas pirātu priekšā, jo apkalpei bija jātic, ka uz kuģa kāps jauns un dižciltīgs puisis.

Viņi sasniedza kuģi, Ferrante pārbaudīja, vai viss ir pienācīgi sagatavots ceļam, un, tikko enkurs bija pacelts, nokāpa kajītē, kura jau laikus bija sagatavota, lai varētu uzņemt smalko pasažieri.

Un Lilija tur gaidīja Ferranti, un viņas acis nelūdza neko citu, tikai mīlestību, un vijīgie mati tagad vilnīdami brīvi krita pār pleciem, un visa viņas būtne bija gatava līksmi ziedoties. Ak, klaidu cirtas, ak, zeltainās un dievinātās cirtas, ak, gredzenu gredzenos savītās cirtas, kas lidus laižaties un smejot maldināt un vilināt, -alkaini dvesa Roberto, iejuzdamies Ferrantes ādā…

Viņu sejas tuvojās viena otrai, lai ievāktu skūpstu ražu, ko nesusi senā nopūtu sēja, un šajā mirklī arī Roberto domās dzēra no šīm rožainajām lūpām. Ferrante skūpstīja Liliju, un Roberto tai pašā mirklī trīcēdams un drebēdams iztēlojās, kā iekožas šajos visīstenākajos koraļļos. Bet jau nākamajā brīdī juta, kā Lilija aizslīd projām kā vēja pūsma, un zaudēja to miesas siltumu, ko mirklīgi bija šķities baudām savos apskāvienos, un nu jau redzēja viņu ledaini saltu un tālu, cita roku apskautu, svešā gultā uz sveša kuģa.

Lai pasargātu mīlētājus, viņš tiem priekšā nolaida skaudīgas caurspīdības šķidrautu, un to kailie augumi pārvērtās par saulainas nekromantijas grāmatām, bet svētie vārdi, ko tie dvesa, atklājās tikai viņiem pašiem diviem izredzētajiem, kas pa zilbei vien dvesa tos no mutes mutē.

Kuģis strauji attālinājās no Bretaņas krastiem, Ferrante triumfēja. Lilija, mīlēdama Roberto, mīlēja Ferranti, bet Roberto sirdī šīs ainas krita smagas kā svins un svilināja to, kā liesmas svilina izkaltušus žagarus.

34.MONOLOGS PAK PASAUĻU DAUDZSKAITLĪBU

Mēs taču vēl atceramies es ceru, jo Roberto no sava laika romānistiem bija aizguvis paradumu vienlaikus stāstīt tik daudzus stāstus, ka agrāk vai vēlāk pienāk brīdis, kad to pavedieni samudžinās kopā un to galus atrast nav viegli -, ka mūsu varonis, atgriezdamies no pirmā koraļļu pasaules apmeklējuma, atgādāja uz kuģi "akmens līdzinieku", kas viņam bija atgādinājis galvaskausu, varbūt pat tēva Kaspara galvaskausu.

Tagad, gribēdams aizmirst Lilijas un Ferrantes mīlināšanos, viņš saulrietā sēdēja uz klāja, vēroja šo priekšmetu un pētīja tā struktūru.

Pēc galvaskausa tas tomēr neizskatījās. Drīzāk pēc minerālas meduskāres, kas veidota no neregulāriem daudzstūriem, taču daudzstūri nebija šī saauduma sīkākie pamatelementi: ikviena daudzstūra pašā centrā bija saredzams kas līdzīgs simetriskai daudzstarainai zvaigznei, kas veidota no smalkum smalkiem pavedieniem, un, sasprindzinot redzi, varēja samanīt, ka starp šiem pavedieniem ir tukšumi, kas droši vien veido atkal jaunus daudzstūrus, un, ja redze varētu ietiekties vēl dziļāk un saskatīt vēl smalkākus veidojumus, tā varbūt atklātu, ka arī šie mazie daudzstūri ir veidoti no citiem, vēl mazākiem, līdz katru sīko dalu sadalot vēl sīkākās, un to atkal sīkākās pienāktu brīdis, kad jāapstājas, jo mūsu acu priekšā būtu tās daļiņas, ko sīkāk saskaldīt vairs nav iespējams, proti, atomi. Taču, tā kā Roberto nezināja, cik tālu matēriju varētu šķelt un dalīt, viņam nebija skaidrs arī tas, cik tālu viņa acis kas, ak vai, nebija tik asas kā lūsim, jo viņam nebija pieejama tā spēcīgā lēca, ar kādu tēvs Kaspars bija pratis saskatīt pat mēra tārpiņus, varētu laisties dziļāk bezdibenī, aiz jau apjaustajām atrodot aizvien jaunas un jaunas formas.

Arī abata galva, kā tonakt dueļa laikā klaigāja Sensavēns, varēja būt vesela pasaule viņa utīm, ak, toreiz Roberto, šos vārdus dzirdot, bija domājis par pasauli, kurā laimīgāki par laimīgiem dzīvo Annas Marijas (vai Frančeskas) Novarietes kukainīši! Bet, ņemot vērā, ka arī utis nav atomi, bet neizmērojamas pasaules atomiem, kuri tās veido, varbūt arī uts ķermenī mājo citi, vēl sīkāki dzīvnieki, kuriem to dzīvojamā vide šķiet plaša pasaule. Un varbūt arī mana miesa prātoja Roberto un ari manas asinis nav nekas cits kā sīksīku radību saaudums un ņudzeklis, un kustēdamies tie kustina arī mani, tomēr ļauj, lai mana griba tos vada kā kučieris. Un mani dzīvnieciņi tagad droši vien neizpratnē jautā cits citam, kurp gan es tos vedu, pārmaiņus pakļaudams te vēsajam jūras ūdenim, te saules svelmei, un, šajā neizprotamajā klimatu maiņā apjukuši, viņi par savu likteni mokās tikpat lielā neziņā kā es pats par savējo.

Un ko tad, ja arī šo tikko pieminēto radījumu universā mājotu citi, vēl sīkāki, kas tieši tāpat savu dzīves telpu uztvertu kā neizmērojamu un bezgalīgu?

Un kāpēc lai es tā nedomātu? Vai tikai tāpēc, ka nekad neko tamlīdzīgu neesmu dzirdējis? Kā mēdza teikt mani draugi Parīzē, cilvēks, kurš, uzkāpis Dievmātes katedrāles tornī, iztālēm noraugās uz Sendenī priekšpilsētu, nemūžam nevarētu iedomāties, ka šo neskaidro plankumu apdzīvo mums līdzīgas cilvēkveidīgas būtnes. Mēs redzam Jupiteru, un tas ir milzonīgi liels, taču no Jupitera mūs gan neviens nevar saskatīt, un tātad nevar pat iztēloties mūsu esamību. Un vēl vakar es nebūtu varējis pat iedomāties, ka zem jūras virsmas pat ne uz kādas tālas planētas vai sīka ūdens piliena, bet tepat mūsu pašu universā pastāv pavisam Cita Pasaule.

Un galu galā, ko gan es vēl pirms nedaudziem mēnešiem zināju par dienvidu puslodes zemēm? Es teiktu, ka Terra Australis ir tikai ķecerīgu ģeogrāfu izdomājums, un kas zina, vai tikai šajās salās sen pagājušos laikos nav sadedzināts kāds vietējais filosofs, kurš ietiepīgi apgalvojis, ka pastāv Monferrata un Francija. Vai arī tagad, kad esmu te un gribot negribot esmu spiests ticēt Antipodu pastāvēšanai, esmu pārliecinājies,

ka pretēji tam, ko apgalvojuši daudzi vīri, kurus savulaik uzskatīja par gudrajiem, es nestaigāju ar kājām gaisā. Viss ir pavisam vienkārši: šīs pasaules iemītnieki ir iekārtojušies ahterā, bet mēs uz buga, taču visi atrodamies uz viena un tā paša kuģa, lai arī cits par citu neko nezinām.

Tā arī lidošanas māksla mums joprojām ir sveša, tomēr, ja varam ticēt Godvina kungam, par kuru man stāstīja d'lgbī kungs, kādu dienu cilvēki aizlidos uz mēnesi tieši tāpat, kā reiz aizbrauca uz Ameriku, lai gan pirms Kolumba neviens pat nenojauta par šī kontinenta esamību, nemaz nerunājot par vārdu, kādā to nosauks.

Saulriets pamazām dzisa, piekāpdamies vakara krēslai un nakts tumsai. Mēness, ko tagad Roberto redzēja pie debesīm pilnu un apaļu, rādīja savus plankumus, ko bērni un nejēgas uzskata par acīm un muti labsirdīgā ģīmī.

Gribēdams ķircināt tēvu Kasparu (diez kurā pasaulē, uz kuras taisnīgo vīru planētas tagad mājo krietnais sirmgalvis?), Roberto viņam bija stāstījis par mēness iemītniekiem. Bet vai mēness no tiesas varētu būt apdzīvots? Kāpēc gan ne? Te atkal bija spēkā līdzība par Sendenī: kā gan šīs pasaules cilvēki var zināt, kas tur tālumā notiek?

Un Roberto turpināja virknēt argmentus: ja, stāvēdams uz mēness, es pasviestu augšup akmeni, vai tas nokristu zemē? Nē, tas nokristu atpakaļ uz mēness. Tātad mēness, tāpat kā ikviena cita planēta vai zvaigzne, ir atsevišķa pasaule ar savu centru un perifēriju, un šis centrs pievelk visus ķermeņus, kas mājo šīs pasaules ietekmes zonā. Tieši tāpat kā tas notiek uz zemes. Bet tad kāpēc gan uz mēness, tieši tāpat kā uz zemes, nevarētu notikt arī viss pārējais?

Arī mēnesim ir sava atmosfēra. Man taču stāstīja, ka pirms četrdesmit gadiem Palmu svētdienā kāds uz mēness esot saredzējis mākoņus. Un vai tad pirms aptumsumiem uz mēness nav novērojama satraukta trīsēšana? Vai tad tas gana labi nepierāda, ka visapkārt mēnesim ir gaiss? Planētas izgaro, un tāpat arī zvaigznes un kas gan cits, ja ne šādi garaiņi, ir tie plankumi, kuri, kā stāsta, esot redzami uz saules un no kuriem ceļas krītošās zvaigznes?

Un uz mēness noteikti ir ūdens. Jo kā gan citādi var izskaidrot tā plankumus, ja nepieņemam, ka tie ir ezeri (kāds pat ir rakstījis, ka tie esot mākslīgi radīti ezeri, proti, gandrīz cilvēciska darba rezultāts, jo tik skaidri ir iezīmētas to robežas un tik vienmērīgā attālumā cits no cita tie ir izvietoti)? Un, no otras puses, ja sākotnēji mēness būtu iecerēts tikai kā liels spogulis, kam dots uzdevums raidīt uz zemi gaismu, kas saņemta no saules, kāpēc tad Radītājs to būtu izķēmojis ar šādiem traipiem? Tātad mēness plankumi nevis liecina par perfekcijas trūkumu, bet gan šo perfekciju apstiprina, būdami dīķi vai ezeri, vai jūras. Un, ja tur augšā ir ūdens un gaiss, tad tur ir arī dzīvība.

Dzīvība, kas varbūt atšķiras no mūsējās. Varbūt tur ūdens garšo (kā lai es to zinu?) pēc lakricas, kardamona vai melnajiem pipariem. Ja pasauļu skaits ir bezgalīgs, tas pierāda, ka bezgalīgs ir mūsu universa Diženā Inženiera prāts, un tātad arī viņam pašam nav nekādu robežu. Viņš varbūt it visur radījis apdzīvotas pasaules un katrā no tām ielicis citādus iemītniekus. Varbūt saules iedzīvotāji ir saulaināki, gaišāki un apgaismotāki par zemiešiem, ko matērija dara smagus, bet mēness iemītnieki ir kaut kas pa vidu starp šiem pirmajiem un otrajiem. Uz saules dzīvo būtnes, kas viscaur ir forma vai Darbība, bet zemes būtnes ir veidotas no Potencēm, kas nemitīgi atttīstās, savukārt uz mēness tie varētu būt fluctuantes un, kā lai saka, visai lunātiski…

Vai mēs spētu dzīvot mēness gaisā? Droši vien ne, mums no tā reibtu galva; galu galā arī zivis nespēj izdzīvot mūsējā, nedz putni tajā, kur mājo zivis. Mēness gaiss noteikti ir daudz tīrāks par mūsējo, un, tā kā mūsu gaiss sava blīvuma dēļ darbojas kā dabiska lēca, kas filtrē saules starus, selenīti droši vien sauli redz daudz skaidrāk. Rītausma un vakara blāzma, kas mums dod gaišumu, kad saule vēl nav uzlēkusi vai ir jau norietējusi, ir dāvana, kuru pasniedz gaiss, kas, būdams piesārņots, notver un pārraida mums saules gaismu, tādu gaismu, kas patiesībā mums nemaz nepienāktos, tomēr tiek bagātīgi dāvāta. Un tādējādi mēs pamazām tiekam sagatavoti saules iemantošanai vai zaudēšanai. Varbūt uz mēness, kur gaiss ir daudz smalkāks, diena uzaust un nakts satumst

strauji un negaidīti. Saule piepeši parādās pie apvāršņa, it kā būtu atvēries priekškars. Un tad vakarā no visspilgtākā spožuma tikpat pēkšņa ir pāreja uz piķa melnu tumsu. Un uz mēness noteikti nav varavīkšņu, ko rada ar gaisu sajaukušies ūdens tvaiki. Bet varbūt šī paša iemesla dēļ tur nav arī ne lietus, ne pērkona, ne zibeņu.

Un kādi varētu būt saulei tuvāko planētu iemītnieki? Varbūt tādi kā mori, tikai daudz garīgāki par mums. Un cik liela viņiem izskatās saule? Kā viņi spēj izturēt tās gaismu? Varbūt tur metāli dabiski kūst paši un plūst kā upes?

Bet vai tiešām pasauļu skaits ir bezgalīgs? Gadījās, ka Parīzē šāds jautājums izraisīja divkauju. Dinjas kanoniķis teica, ka viņam atbilde uz to neesot zināma. Pareizāk, pētījumi fizikas jomā viņu mudinot atbildēt apstiprinoši, sekojot dižā Epikūra pēdās. Pasaule nevar būt citāda kā vien bezgalīga. Atomi grūstās tukšumā. To, ka ķermeņi pastāv, mums apliecina maņas. To, ka pastāv tukšums, mums apliecina prāts. Jo kā gan citādi un kur varētu kustēties atomi? Ja nebūtu tukšuma, nebūtu kustības, protams, ja vien ķermeņi neiespiestos cits citā. Būtu taču smieklīgi iedomāties, ka brīdī, kad muša ar spārnu pagrūž gaisa daļiņu, tā tūliņ pastumj uz priekšu citu, kas atrodas blakus, un šī cita daļiņa pastumj atkal nākamo, un tādējādi ikkatra blusas kājas kustība, atomiem citam citu stumdot, varētu uzsist punu pasaules pretējā galā!

Savukārt, ja tukšums būtu bezgalīgs, bet atomu skaits galīgs, šie pēdējie bez apstājas kustētos it visur un nekad nesaskrietos un nesadurtos (līdzīgi kā divi cilvēki nemūžam nesatiktos, klejodami pa bezgalīgu tuksnesi, un to tikšanās būtu uzskatāma par pilnīgi neticamu sagadīšanos), un neradītu nekādus savienojumus. Un, ja pasaule būtu galīga, bet ķermeņu skaits bezgalīgs, pasaulē tiem visiem vienkārši nepietiktu vietas.

Dabiski, pietiktu iedomāties galīgu tukšumu, kurā mājo galīgs skaits atomu. Un Dinjas kanoniķis apgalvoja, ka tieši tas esot visprātīgākais viedoklis. Kāpēc mums vajadzētu domāt, ka Dievs gluži kā teātra trupas saimnieks ir spiests uzvest bezgalīgi daudz izrāžu? Viņš savu brīvību

mūžīgi izpauž, radīdams un uzturēdams vienu vienīgu pasauli. Nav pārliecinošu argumentu, lai noliegtu pasauļu daudzskaitlību, taču nav arī tādu, kas šo daudzskaitlību pārliecinoši pierādītu. Dievs, kurš taču pastāvēja jau pirms pasaules, radīja pietiekamu skaitu atomu telpā, kas bija pietiekami plaša, lai varētu tajā izveidot savu meistardarbu. Un Ierobežojumu Ģēnijs arī ir daļa no viņa bezgalīgās pilnības.

Lai redzētu, kādas un cik daudzas pasaules ir saredzamas mirušajās lietās, Roberto devās uz Dafnes mazo muzeju un visus tur atrastos brīnumus salika sev priekšā uz klāja kā mazus miesas vai spēļu kauliņus: fosilijas, akmeņus, asakas. Viņš slidināja pār tiem skatienu un turpināja prātot par Gadījumu un nejaušām sakritībām.

Kurš gan man var apgalvot, Roberto sev teica, ka Dievs tiecas pēc robežām, ja pieredze man nemitīgi atklāj aizvien jaunas un citas pasaules gan augšā, gan apakšā? Varētu taču būt arī tā, ka nevis Dievs, bet pati pasaule ir mūžīga un bezgalīga, un tāda tā vienmēr bijusi un vienmēr ir, bezgalīgi kombinēdama savus bezgalīgos atomus bezgalīgā tukšumā atbilstoši likumiem, kas man pagaidām nav zināmi, un atomi šaudās šurpu turpu neparedzami, tomēr pēc noteikumiem, jo citādi viss sajuktu pilnīgā juceklī. Taču, ja tā, tad sanāk, ka pasaule ir Dievs. Tad būtu jāpieņem, ka Dievs piedzimst no mūžības kā universs bez robežām, bet es esmu pakļauts tā likumiem, šos likumus nezinādams.

Muļķības, saka citi: tu, nelga, vari runāt par Dieva bezgalīgumu tikai tāpēc, ka ar savu prātu tev nemaz nav paredzēts to apjēg, šim bezgalīgumam tu vari tikai ticēt kā noslēpumam un mistērijai. Taču, ja tu gribi runāt par dabas filosofiju, tev šo bezgalīgo pasauli vajadzētu aptvert arī ar prātu, taču to tu nespēj.

Varbūt. Bet tad pamēģināsim iztēloties, ka pasaule ir pilna un galīga. Un tagad pamēģināsim iztēloties to neko, kas atrodas tur, kur pasaule beidzas. Kad mēs domājam par šo neko, vai mēs to varam iztēloties kā vēju? Nē, jo tam patiesi jābūt nekam un tas nedrīkst būt pat vējš. Un vai dabas filosofijas nevis ticības jēgumos ar prātu ir aptverams nebeidzams nekas? Daudz vieglāk ir iztēloties pasauli, kas sniedzas tālāk par skatienu, līdzīgi kā dzejnieki, likdami kopā jau pazīstamo lietu daļas,

iztēlojas ragainus cilvēkus un zivis ar divām astēm: jo šādā gadījumā pasaulei tai vietā, kur tā, mūsuprāt, varētu beigties, ir tikai jāpievieno aizvien jaunas daļas (vēl tālākus tālumus un plašumus, kas tieši tāpat ir veidoti no ūdens un zemes, un zvaigznēm un debesīm), līdzīgas mums jau pazīstamajām. Bez robežām.

Savukārt, ja pieņemam, ka pasaule ir galīga, bet nekas būdams nekas nemaz nevar eksistēt, kas tad paliek aiz pasaules robežām? Tukšums. Un, lūk, tādējādi mēs, noliegdami bezgalību, apliecinātu tukšuma pastāvēšanu, bet šis tukšums nevar būt citāds, kā vien bezgalīgs, jo citādi tā galā mums atkal vajadzētu iztēloties kādus jaunus un neiedomājamus nekā plašumus. Tad jau labāk uzreiz un no brīva prāta domāt par tukšumu un iemitināt tajā atomus, un paturēt sev tiesības domāt par tādu tukšumu, par kuru tukšākam būt nemaz nav iespējams.

Roberto šobrīd izbaudīja lielas privilēģijas, kas piešķīra jēgu nelaimei, kurā viņš bija iekļuvis. Lūk, viņa acu priekšā ir uzskatāms pierādījums tam, ka pastāv citas debesis, un tai pašā laikā viņš, nemaz nedodamies otrpus augstākajām debesu sfērām, var nojaust daudzas jo daudzas pasaules vienā vienīgā korallī. Vai gan bija nepieciešams rēķināt, cik daudzos un dažādos veidolos var sastāties universa atomi vai arī dedzināt sārtā tos, kuri apgalvo, ka šādu veidolu skaits ir bezgalīgs, ja pilnīgi pietiktu dažus gadus gremdēties pārdomās par jebkuru no šiem jūras dzīļu priekšmetiem, lai saprastu, ka tikko viens vienīgs atoms novirzās sāņus (vienalga, pēc Dieva vai Nejaušības gribas), tūliņ dzimst iepriekš pat nenojausti Piena Ceļi?

Pestīšana un Kristus? Greizs arguments protestēja Roberto, negribēdams iekulties nepatīkamos strīdos ar nākamajiem jezuītiem, ko gadīsies sastapt, pareizāk, arguments, kādu var izteikt vienīgi tas, kurš nespēj iedomāties Dieva visvarenību. Kurš gan var atmest iespēju, ka radīšanas plānā pirmdzimtajam grēkam bija paredzēts notikt visās pasaulēs vienlaicīgi atšķirīgos, neiedomājamos un pārsteidzošos veidos, tomēr vienā un tai pašā mirklī, un tāpat Kristus uz krusta mira par visiem arī par selenītiem, Sīriusa iemītniekiem un tiem koralliešiem, kas dzīvoja uz šī caurumotā akmens molekulām, kad tas vēl bija dzīvs?

Patiesībā Robertu pats par saviem argumentiem nebija pārliecināts; viņš gatavoja ēdienu no pārāk daudzām un nesaderīgām sastāvdaļām vai, pareizāk, vienā vienīgā spriedumā mēģināja sakopot daudzās un dažādās vietās dzirdēto un viņš nebija tāds lētdabis, lai pats to nemanītu. Tāpēc, vispirms sakāvis iespējamo pretinieku, viņš tam deva vārdu vēlreiz un uzklausīja tā iebildumus kā pats savējos.

Reiz, kad abi sprieda par tukšumu, tēvs Kaspars viņu bija apklusinājis ar siloģismu, uz kuru viņš nebija pratis atbildēt: tukšums ir neesamība, bet neesamība neeksistē, tātad tukšums neeksistē. Arguments bija labs, jo noliedza tukšumu, tomēr pieļāva, ka par to ir iespējams domāt. Jo patiesi, mēs taču pavisam viegli varam domāt par lietām, kuras nemaz nepastāv. Vai himera, kas rūkdama klejo pa tukšumu, var aprīt slēptus nodomus? Nē, jo himera neeksistē, tukšumā nekāda rūkšana nav dzirdama, slēptie nodomi ir mentālas parādības, un no izdomātiem bumbieriem neviens pārtik nevar. Un tomēr es varu iedomāties himeru, lai arī tā ir himeriska, proti, tās nemaz nav. Un līdzīgi ir arī ar tukšumu.

Roberto atcerējās atbildi, kuru bija sniedzis kāds deviņpadsmit gadus vecs puisis, kurš kādu dienu Parīzē bija ataicināts uz tikšanos ar viņa draugiem filosofiem, jo, kā runāja, šis jauneklis projektējot mašīnu, kas spēs veikt aritmētiskus aprēķinus. Roberto tā arī nesaprata, kā šai mašīnai būtu jādarbojas, un uzskatīja puisi (varbūt skaudības dēļ) par pārāk nīkulīgu, bālu un pārgudru savam vecumam, jo paša draugi libertīni viņam bija mācījuši, ka gudrība var būt arī rotaļīga un līksma. Un vēl neciešamāks šis jauneklis viņam šķita, kad saruna pievērsās tukšumam un arī jaunais gudrelis vēlējās izteikt savu viedokli, turklāt visai nekaunīgi: "Par tukšumu jau ir runāts pārāk daudz. Tagad ir pienācis laiks to pierādīt ar eksperimentiem." Un to viņš pateica tā, it kā šo pienākumu jau būtu uzticējis pats sev.

Roberto vaicāja, par kādiem tieši eksperimentiem viņš runā, bet puisis atbildēja, ka tas viņam pagaidām neesot zināms. Gribēdams jaunekli pazemot, Roberto ņēmās uzskaitīt visus sev zināmos filosofiskos iebildumus

pret tukšumu: ja tukšums pastāvētu, tas nebūtu matērija (jo matērija ir pilna, nevis tukša), tas nebūtu gars, jo nav iedomājams tukšs gars, tas nebūtu Dievs, jo tad tas būtu brīvs arī pats no sevis, un tas nebūtu ne substance, ne akcidence, tas pārraidītu gaismu, nebūdams caurspīdīgs… Kas tad īsti tas tukšums būtu?

Puisis atbildēja vienlīdz pazemīgi un drosmīgi, turēdams skatienu nodurtu: "Varbūt tukšums būtu kaut kas vidējs starp matēriju un neesamību, taču nebūtu piederīgs ne vienai, ne otrai. No neesamības tas atšķirtos ar savām dimensijām, bet no matērijas ar nekustīgumu. Tas būtu gandrīz neesamība. Ne pieņēmums, ne abstrakcija. Tas vienkārši būtu. Tas būtu kā lai saka fakts. Tīrs un vienkāršs fakts."

"Kas gan ir tīrs un vienkāršs fakts, kas brīvs no ikkatras noteiktības?" sholastiskā augstprātībā noprasīja Roberto, lai gan patiesībā viņam nemaz nebija stingras nostājas tukšuma jautājumā, viņš tikai vēlējās paspīdēt ar gudriem izteikumiem.

"Es neprotu definēt to, kas ir tīrs un vienkāršs," atbildēja puisis. "Bet, no otras puses, kā jūs, kungs, definētu esamību? Lai to definētu, būtu jāsaka, ka tā ir kaut kas. Tātad, esamību definējot, mēs nenovēršami teiktu, ka tā ir, un tātad būtībā šajā definīcijā izmantotu pašu definējamo terminu. Esmu pārliecināts, ka pastāv tādi termini, kurus definēt nemaz nav iespējams, un varbūt tukšums ir viens no tiem. Bet varbūt es kļūdos."

"Jūs nekļūdāties. Tukšums ir kā laiks," noteica viens no Roberto draugiem libertīniem. "Laiks nav kustības skaitliskais daudzums, jo kustība ir atkarīga no laika, nevis otrādi. Laiks ir bezgalīgs, neradīts, nepārtraukts, un tas nav telpas akcidence… Laiks vienkārši ir, un viss. Telpa vienkārši ir, un viss. Tukšums vienkārši ir, un viss."

Kāds iebilda, sacīdams: ja kaut kas vienkārši ir un viss, bet tam nav nekādas definējamas būtības, tad tikpat labi var apgalvot, ka tā nemaz nav. "Kungi," nu ierunājās Dinjas kanoniķis, "ir taisnība, ka telpa un laiks nav ne ķermenis, ne gars, ja vēlaties, varam teikt, ka tie ir nemateriāli, taču tas nebūt nenozīmē, ka tie nebūtu reāli. Tie nav akcidences un nav substances un tomēr pastāvēja jau pirms radīšanas, pirms katras

substances un katras akcidences, un tie pastāvēs ari tad, kad visas substances būs iznīcinātas. Tie ir negrozāmi un nemainīgi, lai arī ko jūs tajos ievietotu."

"Bet," iebilda Roberto, "telpa ir izvērsta dimensijās, bet šāds izvērsums ir raksturīgs ķermeņiem…"

"Nē," atteica draugs libertīns, "tas, ka visi ķermeņi ir izvērsti dimensijās, nebūt nenozīmē, ka viss izvērstais noteikti ir ķermenis, kā gan gribētu apgalvot tas mums visiem zināmais kungs, kurš gan mani ar atbildi nepagodinātu, jo, kā izskatās, vairs nevēlas atgriezties no Holandes. Izvērsums piemīt visam pastāvošajam. Un telpa ir absolūtā izvērse, mūžīga, bezgalīga, neradīta, neaprakstāma, neizmērīta un neizmērojama. Tāpat kā laiks, arī telpa nenoriet un neizbeidzas, tā nav izšķīdināma, tā līdzinās arābu fēniksam, tā ir čūska, kas iekodusies savā astē…"

"Kungs," atkal ierunājās Dinjas kanoniķis, "nevajadzētu gan likt telpu Dieva vietā…"

"Kungs," atbildēja libertīns, "jūs nevarat mums piesaukt idejas, ko visi uzskatām par patiesām, bet pēc tam pieprasīt, lai mēs no tām neizvedinām tālākos secinājumus. Man ir aizdomas, ka tagad, kad esam nonākuši šajā punktā, mums vairs nav nekādas vajadzības ne pēc Dieva, ne pēc viņa bezgalības, jo nu jau visās malās mums ir pietiekami daudz citu bezgalību, kas mūs pašus pārvērš par ēnām, kuras pastāv tikai īsu brīdi un neatgriezeniski pagaist. Tāpēc es aicinu mest visas bažas un bailes pie malas un labāk visiem kopā doties uz krogu."

Kanoniķis skumji pašūpoja galvu un atvadījās. Un arī jaunais puisis, kuru šīs runas bija stipri satriekušas, atvainojās un, skatienu nodūris, lūdza atļauju doties mājās.

"Nabaga puika," teica libertīns, "viņš konstruē mašīnas, lai saskaitītu galīgo, bet mēs viņam iedvesām šausmas ar pārāk daudzu bezgalību mūžīgo klusumu. Un, lūk, laikam gan būs pienācis gals kādam cildenam aicinājumam."

"Jā, šis trieciens izrādīsies viņam par smagu," noteica kāds cits pirronietis, "viņš mēģinās izlīgt ar pasauli un beigu beigās nonāks pie jezuītiem!"

Tagad RobertO prātoja par šo dialogu, kas bija risinājies pirms vairākiem gadiem. Tukšums un telpa bija līdzīgi laikam, vai varbūt laiks līdzinājās tukšumam un telpai. Vai tas nozīmē: nav iedomājams, ka tāpat kā pastāv tāda zvaigžņu telpa, kur mūsu zeme līdzinās skudriņai, un tādas koraļļu pasaules, kas šķiet sīkas skudriņas mūsu universam, lai arī tie visi pastāv cits iekš cita, varētu pastāvēt arī universi, kas pakļauti atšķirīgiem laika ritējumiem? Vai tad nav teikts, ka uz Jupitera viena diena esot gadu gara? Tātad droši vien pastāv arī tādi visumi, kas savu dzīvi nodzīvo un nomirst visīsākajā laika sprīdī, vai arī tādi, kas pastāv tik ilgi, ka nekādas mūsu rēķināšanas spējas tos nespēj aptvert, pat ja varam saskaitīt ķīniešu dinastijas vai noteikt Grēku plūdu laiku. Visumi, kur ikviena kustība un atbilde uz ikvienu kustību prasa nevis minūtes vai stundas, bet gadu tūkstošus; un tāpat arī citi visumi, kur planētas dzimst un mirst tik strauji, ka paspējam vien samirkšķināt acis.

Un vai tad tepat blakus neatrodas vieta, kur laiks kavējas vakardienā?

Varbūt viņš jau bija iekļuvis kādā no šiem visumiem, kur no brīža, kad ūdens atoms sāka grauzt kāda miruša koraļļa garozu, līdz brīdim, kad šis korallis pamazām sāka sairt, ir pagājuši tikpat daudzi gadi kā no Ādama līdz Pestīšanas mirklim. Un vai tad arī savu mīlestību viņš nepieredz šādā laikā, kur gan Lilijas, gan Pomeranču Dūjas iegūšanai viņa rīcībā ir neskaitāmi, lēni gadsimti? Un vai tad arī viņš pats nav noskaņojies uz dzīvošanu bezgalīgi ilgā nākotnē?

Uz šādām pārdomām pamudināts jutās jaunais dižciltis, kurš nesen bija atklājis koraļļus… Un kas zina, cik tālu šajās pārdomās viņš būtu aizkļuvis, ja viņam piemistu īsta filosofa gars. Taču Roberto nebija filosofs, viņš bija nelaimīgs mīlētājs, kurš tikko ir atgriezies no pagaidām vēl uzvaras un panākumu nevainagota ceļojuma uz Salu, kas nemitīgi bēg no viņa, patveroties iepriekšējās dienas ledainajā miglā.

Taču viņš bija mīlētājs, kurš, lai arī izglītojies Parīzē, tomēr nav aizmirsis arī dzīvi laukos. Tāpēc viņš nonāca pie secinājuma, ka laiks, par

kuru viņš gremdējas pārdomās, ir izstiepjams tūkstoš dažādos veidos, tieši tāpat kā mīkla, kura iejauta no miltiem un olu dzeltenumiem un kuru visvisādi staipām un veidojam viņš bija redzējis La Grīvas muižas sievietes. Nezinu, kāpēc Roberto iešāvās prātā tieši šāds salīdzinājums, varbūt no pārmērīgas domāšanas bija atmodies izsalkums, vai varbūt arī viņam pašam visu to bezgalību mūžīgais klusums bija iedvesis šausmas, tāpēc vairāk par visu viņš vēlējās atkal būt mājās, savas mātes virtuvē. Taču vajadzēja vien tīro nieku, lai viņš pievērstos atmiņām par citiem gardumiem.

Tātad tur, bērnības mājās, bija sacepumi, kas pildīti ar sīkiem putniņiem, zaķiem un fazāniem, kas itin kā vēstīja, ka daudzas pasaules var pastāvēt gan cita citai līdzās, gan cita iekš citas. Taču māte cepa arī tortes, ko pati sauca par vācu kūkām, un tām bija vairākas augļu kārtas, kam pa vidu likts sviests, cukurs un kanēlis. Un šādu torti ņēmusi par pamatu iedvesmai, viņa bija izgudrojusi arī sāļo torti, kur starp vairākiem mīklas slāņiem bija likts gan šķiņķis, gan kārta ar šķēlēs sagrieztām, cieti novārītām olām, gan dārzeņu kārta. Un šis atmiņu tēls pamudināja Roberto iedomāties, ka pasaule varētu būt cepampanna, kurā vienlaikus cepas dažādi stāsti un notikumi, un katram no tiem ir savs laika ritums, lai gan varbūt visās darbojas vieni un tie paši personāži. Un līdzīgi kā tortē, kur vārītās olas nezina, kas notiek aiz nākamās mīklas kārtas ar viņu līdziniecēm olām vai varbūt ar šķiņķa šķēlītēm, kas saliktas vienu slāni augstāk, tāpat varbūt arī Roberto vienā visuma kārtā neko nezina par to, ko dara citas kārtas Roberto.

Nevar noliegt, ka šis nebija visprātīgākais domu gājiens, kam salīdzinājumi turklāt ņemti no ķēķa. Taču ir acīmredzams, ka viņš jau bija nonācis pie secinājuma, kuru vēlējās iegūt: vienā un tajā pašā mirklī daudzi roberto var darīt atšķirīgas lietas un varbūt pat saukties dažādos vārdos.

Varbūt kādu no tiem var saukt pat par Ferranti? Un tādā gadījumā viss, ko viņš pats uzskatīja par pašsacerētu stāstu, kas vēstīja par naidīgo un nīstamo brāli, nebija nekas cits kā neskaidra nojausma par citu pasauli, kurā viņš, Roberto, pieredz citādus notikumus, kas atšķiras no šajā pasaulē un šajā laikā piedzīvotajiem?

Kā gan citādi, viņš sev teica, skaidrs, ka tu pats gribētu piedzīvot visu to, ko piedzīvoja Ferrante, kad Tiveede Daphne pacēla buras un devās jūrā. Bet par iemeslu šādām vēlmēm ir tās apslēptās domas, kuras mēs, kā teica Sensavēns, nemaz neapzināmies, domas, kas iespaido mūsu sirdi tā, ka ne sirds (ne prāts) to nemaz nepamana. Un nekādi nav novēršams tas, ka dažas no šīm domām kas reizēm ir tikai slepenas vai pat ne pārāk slepenas vēlmes ielavās arī tai Romānā, ko tu domājies saceram vienīgi paša priekam un gribēdams izvest uz skatuves kāda cita domas un vēlmes… Taču es esmu es, un Ferrante ir Ferrante, un tagad es to sev pierādu, likdams viņam piedzīvot notikumus, kuru galvenais varonis es nekādi nevarētu būt, turklāt universs, kurā šie piedzīvojumi risinās, ir saucams par Fantāzijas pasauli, un tā nepastāv paralēli kādai citai.

Un visu šo nakti viņš, aizmirsis par koraļļiem, tīksminājās par savu izdomu un ar lielu baudu sacerēja piedzīvojumu, kas jau atkal aizvedīs viņu pie vismokošākās saldkaisles, pie vissaldākajām sāpēm.

35.KUĢINIEKU MIERINĀJUMS

Lilija bija gatava ticēt jebkuriem meliem, ja vien tie skanēja no mīļotajām lūpām, un Ferrante viņai izklāstīja gandrīz patiesu stāstu vienīgā atšķirība no patiesajiem notikumiem bija tā, ka šajā atstāstā viņš pats ieņēma Roberto vietu, bet Roberto bija atvēlēta ļaundara loma. Tad Ferrante pierunāja Liliju pārdot visas dārglietas no līdzpaņemtā šķirstiņa šo naudu varētu izmantot, lai sadzītu pēdas viltvārdim un atņemtu tam dokumentu, no kura esot atkarīgs visas valsts liktenis un kuru šis nelietis esot nolaupījis Ferrantem; turklāt, ja minētais dokuments atgrieztos pie likumīgā īpašnieka, izdotos atgūt arī Kardināla labvēlību.

Pēc aizbēgšanas no Francijas piekrastes Tiveede Daphne pirmā piestāšanas vieta bija Amsterdama. Tur Ferrante, pieredzējis dubultspiegs būdams, prata atrast kādu, kurš viņam zināja šo to pastāstīt par Amarilli. Lai arī ko viņš būtu izdibinājis, nav šaubu, ka jau pēc dažām dienām Ferrante bija Londonā un meklēja kādu cilvēku. Un skaidrs, ka viņa meklētais nemaz nevarēja nebūt visnešķīstākais savas sugas pārstāvis, kurš gatavs nodot arī tos, kuru algots mēdza nodot citus.

Un, lūk, Ferrante, saņēmis no Lilijas neiedomājami dzidru dimantu, naktī dodas uz drūmu ūķi, kur viņu sagaida nenosakāma dzimuma radījums, kuru varbūt turki savulaik padarījuši par einuhu, uz tā gludajiem vaigiem bārda neaug, bet mute ir tik maza, ka smaidīt viņš varētu, vienīgi kustinot degunu.

Istaba, kur šis atbaidošais nama saimnieks ieved Ferranti, ir piekvēpusi no dūmiem, kas kāpj no pavarda, kurā vārga uguns pamazām deldē

miroņkaulu krāvumu. Tālāk stūrī ar kājām gaisā karājas līķis, no kura mutes misiņa bļodā lēnām sūcas nātru zaļas gļotas.

Einuhs tūliņ sazīmēja Ferranti kā radniecīgu un tikpat noziedzīgu dvēseli. Viņš uzklausīja jautājumu, aplūkoja piedāvāto dimantu un bija gatavs nodot savus saimniekus. Nu viņš veda Ferranti uz citu telpu, kas izskatījās pēc aptiekāra veikala un bija piekrauta pilnum pilna ar visādiem māla, stikla, alvas un vara traukiem. Tajos glabājās vielas, ko varēja izmantot tie, kuri vēlējās sagrozīt savu patieso izskatu, gan vecas megeras, kuras kāroja izskatīties jaunas un daiļas, gan krāpnieki, kuri gribēja uzdoties par kādu citu: ziedes, ādas mīkstinātāji, asfodeļu saknes, dievkociņa mizas un citas substances, kas spēja padarīt ādu gludāku un bija gatavotas no stirnas kaulu smadzenēm un kaprifolijas sulas. Te bija pastas matu balināšanai, iejauktas no zaļiem akmensozola dzinumiem, rudziem, marūbijas, salpetra, alauna un pelašķiem; tāpat arī tādas, kas ļāva mainīt ādas krāsu, un to sastāvdaļas bija ņemtas no govīm, lāčiem, ķēvēm, kamieļiem, zalkšiem, trušiem, valzivīm, lielajiem dumpjiem, dambriežiem, savvaļas kaķiem un ūdriem. Un vēl tur bija eļļas sejai, iegūtas no stiraksa jeb likvidambara, citroniem, pīniju riekstiem, vīksnām, apiņiem, vīķiem un aunazirņiem, un tāpat tur bija vesels plaukts ar pūšļiem, kas bija paredzēti tam, lai grēcinieces uzdotu par jaunavām. Tiem, kuri kāroja kādu ievilināt mīlas tīklos, bija domātas odžu mēles, paipalu galvas, ēzeļu smadzenes, moru pupas, āpšu ķepas, akmeņi no ērgļu ligzdām, speķa sirdis, kas sadurstītas ar nolauztām adatām, un citi atbaidoša skata priekšmeti, kas veidoti no dubļiem un svina.

Telpas vidū stāvēja galds, bet uz tā ar asiņainu drānu pārsegta bļoda, un einuhs, savilcis zīmīgu grimasi, rādīja uz šo trauku. Ferrante nesaprata, un resnis paskaidroja, ka tas esot viņa galvenās intereses objekts. Un izrādījās, tieši einuhs bija savainojis doktora Bērda suni un katru dienu iepriekš norunātajā laikā ņēma lupatu, kas piesūcināta ar dzīvnieka asinīm, mērcēja to vitriola šķīdumā vai tuvināja ugunij, tādējādi pārraidot uz Amarilli signālus, ko Bērds nepacietīgi gaidīja.

Einuhs izstāstīja visu par Bērda ieplānoto kuģojumu un uzskaitīja visas ostas, kurās tam bija paredzēts piestāt. Ferrante, kas joprojām neko

daudz vai vispār neko nesaprata no ģeogrāfisko garumu problēmas, nespēja iztēloties, ka Mazarēns ir aizsūtījis Roberto šai ceļojumā ar kuģi tikai tāpēc, lai tas atklātu to, kas Ferrantem pašam jau šķita skaidrāks par skaidru, tā nu viņš nosprieda, ka patiesais Roberto uzdevums ir pavēstīt Kardinālam Zālamana salu atrašanās vietu.

Ferrante uzskatīja, ka Tweede Daphne ir ātrāka par Amarilli, un paļāvās arī uz savu veiksmi, tāpēc bija pārliecināts, ka pavisam viegli varēs panākt Bērda kuģi, kad tas jau būs sasniedzis Salas, tur, krastā, apkaut tā ekipāžu, Roberto ieskaitot, un tad pēc savas patikšanas izrīkoties ar zemi, kurai nu pats būs kļuvis par vienīgo atklājēju.

Tieši einuhs viņam ieteica paņēmienu, kas ļautu doties tālajās jūrās, nenomaldoties no kursa: vajadzētu tikai pagādāt vēl vienu suni. Tad viņš, einuhs, katru dienu darbotos ar suņa asiņu paraugu tieši tāpat, kā rīkojas ar Amariļļa suņa asinīm, un Ferrante varētu saņemt tādus pašus ziņojumus, kādus ik dienas saņem doktors Bērds.

Došos ceļā tūlīt, paziņoja Ferrante, bet, kad otrs iebilda, ka vispirms vajagot sameklēt suni, atteica: "Man uz borta ir citāda paveida suns." Viņš aizveda einuhu uz savu kuģi un noskaidroja, ka paša apkalpē ir bārddzinis, kurš ir pieredzejis āderu cirtējs un labi tiek gala ari ar līdzīgām vajadzībām. "Es, kaptein," lielīgi teica šis vīrs, kas vismaz tūkstošreiz bija paglābies no karātavu cilpas, "tajos laikos, kad tā nopietnāk laupījām, esmu nozāģējis vairāk roku un kāju saviem biedriem, nekā ievainojis ienaidniekiem!"

Nokāpis lejā tilpnē, Ferrante pievažoja ķēdēs saslēgto Biskarā pie krusteniski sanaglotiem baļķiem un tad pats ar savu roku iešķēla viņam sānos dziļu brūci. Biskarā sāpēs kunkstēja, bet einuhs piespieda brūcei lupatu, piesūcināja to ar asinīm un noglabāja īpašā tarbā. Tad viņš izskaidroja bārddzinim, ka visu ceļojuma laiku ir jāgādā, lai brūce būtu vaļēja un nesadzijusi, uzmanot, lai ievainotais nenomirtu, taču arī neizveseļotos.

Pēc šī jaunā nozieguma pastrādāšanas Ferrante pavēlēja uzvilkt buras un doties meklēt Zālamana salas.

* * *

Izstāstījis šo sava romāna nodalu, Roberto sajuta dziļu riebumu un nogurumu, viņš pats bija piekusis un pārpūlējies visās aprakstītajās ļaundarībās.

Viņš vairs nevēlējās iztēloties turpinājumu un tā vietā uzrakstīja lūgsnu dabai, lai tā līdzīgi kā māte, kad vēlas panākt, lai bērns šūpulī aizmieg, pārklāj tam pāri drānas gabalu, tā apsegdama ar mazu nakti, pārsedz planētu ar lielo nakti. Viņš lūdzās, lai nakts, nolaupa viņa acīm visu redzamo un pamudina tās aizvērties; un tad reizē ar tumsu lai nāk arī klusums; bet pēc tam, līdzīgi kā, saulei austot, lauvas, lāči un vilki (kas visi, tāpat kā zagļi un slepkavas, nīst gaismu) skrien paslēpties alās, kur ir to midzeņi un brīve, lai saskaņā ar pretstatu likumu, saulei nozūdot aiz rietumu apvāršņa, alās paslēpjas arī visa juceklīgo domu varza. Un lai tad, kad gaisma beidzot būs nomirusi, arī viņā pamirst visi gari, ko iekustina gaisma, un lai arī viņam tad tiek kluss miers un rāma dusa.

Viņš nopūta gaismekli, un nākamajā mirklī viņa rokas apspīdēja vairs tikai mēness stars, kas ielauzās kajītē no ārpuses. Augšup no kuņģa uz smadzenēm sāka kāpt dūmaka, kas drīz vien uzgūla plakstiņiem un aizspieda tos ciet, lai gars vairs nenogurdinātu sevi, raudzīdamies uz priekšmetiem, kas domas aizvilina neceļos. Un nu gulēja ne tikai viņa acis un ausis, bet arī rokas un kājas nomodā palika vienīgi sirds, kas neatpūšas nekad.

Vai miegā iegrimst arī dvēsele? Ak vai, nē, tā paliek modra un nomodīga, tikai patveras dziļāk aiz priekškara un sarīko izrādi: nu uz skatuves iznāk rēgi kumēdiņu rādītāji un uzsāk savas ākstības, taču šī komēdija ir tik nesakarīga, it kā visi aktieri būtu apdzērušies vai jukuši, tik ķēmīgi ir tēli, tik dīvaini tērpi, tik nepiedienīga izturēšanās, neloģiskas visas sarunas un pārspīlēti izteikumi.

Kad simtkāji sagriež vairākās daļās, visi vaļā pasprukušie posmi aizskrien kur kurais, un brāžas tie, paši nezinādami kur, jo acis ir tikai vienai no daļām, kurai klāt palikusi galva, bet pārējās ir aklas; bet tik un tā šīs aklās daļas aizskrien kā veselas vaboles, savas piecas vai sešas atlikušās

kājas kustinādamas, un katra aiznes sev līdzi arī gabaliņu dvēseles. Un tieši tāpat sapnī gadās redzēt, ka no puķes kāta izaug dzērves kakls, kam galā ir babuīna galva, ko rotā četri gliemeža radziņi, no kuriem ārā šaujas uguns, vai arī gadās redzēt, ka vecam vīram bārdas vietā ir pāva aste, bet kādam citam rokas ir kā mezglos sametušies vīnogulāji, bet acis mazi gaismeklīši gliemežvākos, un deguns kā stabule…

Roberto gulēja un sapnī redzēja turpināmies Ferrantes ceļojumu taču tagad viņš to skatīja sapņainu kā jau sapni.

Es pat gribētu teikt, ka šis sapnis viņam atklāja daudz vērtīga. Rodas iespaids, ka Roberto pēc ilgajiem prātojumiem par bezgalīgām pasaulēm, vairs nevēlējās turpināt iztēloties sava stāsta notikumus risināmies Romānu Zemē, nu viņš vēlējās īstus notikumus īstā pasaulē, kurā dzīvoja arī pats, vienīgi līdzīgi kā Sala atradās nesenā pagātnē viņa sadomātajiem notikumiem vajadzēja risināties ne pārāk tālā nākotnē, kurā tiktu apmierināta viņa vēlme pēc telpas, kas nebūtu tik ierobežota kā tā, kurai viņu lēmusi kuģa avārija.

Sava stāsta sākumā viņš Ferranti bija uzvedis uz skatuves kā manierisma garā radītu Jago, kurā nemitīgi gruzd aizvainojums un dusmas par pārestību, kas patiesībā nemaz nav pieredzēta, taču tagad, nevarēdams paciest, ka Otrs stāv līdzās viņa Lilijai, viņš pats centās ieņemt tā vietu un uzdrošinādamies atzīt par savām arī dubultnieka vistumšākās domas atklāti atzina, ka Ferrante ir viņš pats.

Nu jau būdams pārliecināts, ka pasauli var izdzīvot caur bezgalīgi daudzām paralaksēm, viņš, lai arī sākumā bija iecēlis sevi par nekautru aci, kas uzmanīgi vēro visu, ko Ferrante dara Romānu Zemē vai pagātnē, kas reiz bija piederējusi arī viņam pašam (un bija viņam pieskārusies tā, ka viņš to nemaz nemanīja, un ietekmējusi viņa tagadni), tagad pats kļuva par Ferrantes acīm. Kopā ar savu pretinieku viņš vēlējās izbaudīt visus piedzīvojumus, ko liktenim būtu vajadzējis atvēlēt viņam, Roberto.

Tā nu burinieks traucās pa šķidro ūdeņu laukiem, un pirāti bija rāmi un paklausīgi. Tie modri gādāja par abu mīlnieku kuģojumu, un ceļā gadījās sastapt vienīgi dažu labu jūras briesmoni, un tā, vēl nesasnieguši

Amerikas piekrasti, viņi sastapa Tritonu. Cik nu daudz no tā miesas bija redzams virs ūdens, tā izskatījās gluži kā cilvēkam, vienīgi rokas šķita nesamērīgi īsas priekš spēcīgā rumpja. Plaukstas tam bija lielas, mati biezi un pelēki, un pār krūtīm līdz pašam vēderam stiepās gara bārda. Acis Tritonam bija lielas, un āda raupja. Kad matroži tam piepeldēja tuvāk, tas likās padevīgs un peldēja uz tīkla pusi. Taču, tikko sajuta, ka tīkls viņu velk uz laivas pusi, pat vēl neizniris augstāk par nabu un tā arī neatklājis, vai aste viņam ir tāda pati kā nārām, Tritons ar vienu rāvienu saplēsa tīklu un nozuda. Vēlāk viņiem gadījās to redzēt gulšņājam saulē uz kādas klints, taču arī tagad ķermeņa apakšdaļu slēpa ūdens. Tritons skatījās uz kuģi un kustināja rokas, itin kā aplaudējot.

Iepeldējuši Klusajā okeānā, viņi sasniedza kādu salu, kur lauvas bija melni, vistas apaugušas ar biezu vilnu, koki ziedēja tikai naktīs, zivīm bija spārni, putniem zvīņas, akmeņi peldēja pa virsu, bet koksne grima lejā, tauriņi zaigoja naktī, un ūdens reibināja kā vīns.

Nākamajā salā viņi redzēja pili, kas bija būvēta no satrunējušas koksnes un nokrāsota acīm netīkamās krāsās. Viņi gāja pilī iekšā un nonāca zālē, kas bija iztapsēta ar kraukļa spalvām. Katrā sienā bija nišas, taču tajās nebija izvietotas akmens bistes, tur bija salikti dzīvi cilvēciņi ar kalsnām sejām, un tie visi nez kāda dabas untuma dēļ bija piedzimuši bez kājām.

Neiedomājami nosušķētā tronī tur sēdēja ķēniņš, kurš pamāja ar roku un tūliņ pēc viņa pavēles sākās koncerts: āmuri rībēja, urbji šņirkstēja pret akmens plāksnēm, naži griezīgi džirkstēja pret porcelāna šķīvjiem, un tad uzradās seši kārni un atbaidoši šķielējoši vīri.

Iepretī šiem kaulu kambariem nostājās arī sievietes, par kurām resnākas nemaz nav iedomājamas; tās paklanījās saviem biedriem, un visi uzsāka deju, kas vēl vairāk izcēla ikviena dejotāja ērmības un kroplības. Tad zālē iebruka seši neuzvedīgi puiši, kas izjauca deju, un visi seši izskatījās viena klēpja dzemdēti ar tik lieliem deguniem un milzonīgām mutēm, un piedevām ar tik kuprainām mugurām, ka vairāk izskatījās nevis pēc dzīvām būtnēm, bet pēc dabas meliem.

Pēc šīs dejas mūsu ceļinieki, kas pagaidām uz salas nevienu nebija dzirdējuši runājam, taču jau bija nosprieduši, ka vietējā valoda noteikti pārlieku atšķiras no viņu pašu runātās, mēģināja uzdot jautājumus ar žestiem, kas ir universāla valoda, kurā vienlīdz labi var sazināties arī ar mežoņiem. Taču tronī sēdošais vīrs atbildēja valodā, kas vairāk izlausījās pēc zaudētās Putnu valodas, un to veidoja vieni vienīgi treļļi, čirpsti un svilpieni. Un mūsu ceļinieki visu saprata tik skaidri, it kā pils saimnieks būtu izteicies viņu mēlē. Tā viņi uzzināja, ka atšķirībā no visām citām vietām, kur vislielākā vērtība ir skaistumam, šajā pilī augstu tiek vērtēta vienīgi savādība. Un tieši savādības viņi pārpārēm redzēšot, ja turpināšot ceļu cauri zemēm, kur apakšā atrodas tas, kam citur vieta ir augšā.

Viņi kuģoja tālāk un nonāca trešajā salā, kas šķita tukša un neapdzīvota, un Ferrante divatā ar Liliju devās dziļāk iekšzemē. Bet, kad viņi tā gāja, atskanēja balss, kas viņus brīdināja un ieteica bēgt: šī esot Neredzamo Ļaužu sala. Šai pašā brīdī viņiem abiem apkārt stāvot jo daudzi un ar pirkstiem rādot uz savādajiem viesiem, kas bez kauna un kautrības atklāj sevi skatieniem. Jo šī tauta uzskatīja, ka uzlūkotais kļūst par vērotāja upuri, jo skatiens tam nolaupa patieso dabu un pārvērš par paša pretstatu.

Ceturtajā salā viņi sastapa vīru ar iedubušām acīm, plānu balsi un grumbainu seju, kam ādaskrāsa tomēr bija svaiga. Bārda un mati šim cilvēkam bija smalki un mīksti kā vate, bet viss augums un locekļi savilkušies kopā tik līki un stīvi, ka viņam vajadzēja griezties ar visu augumu, ja viņš gribēja paskatīties sāņus. Un šis vīrs teica, ka viņam esot trīssimt četrdesmit gadi un pa šo laiku viņš trīsreiz esot atjaunojis savu jauneklību, dzerdams ūdeni no Jaunības avota, kas atrodoties tieši šai zemē un pagarinot mūžu taču nekad ilgāk par trīssimt četrdesmit gadiem, tāpēc viņš drīz miršot. Un vecis piekodināja ceļiniekiem šo avotu nemeklēt: dzīvot trīsreiz un kļūt sev pašam par otro un trešo atkārtojumu esot ļoti nomācoši, un beigās cilvēks vairs nejēdzot, kas viņš īsti ir. Esot sāpīgi un mokoši trīs reizes izdzīvot vienas un tās pašas sāpes, taču ne mazāk mokoši esot trīs reizes izdzīvot arī tos pašus priekus. Dzīvotprieku rada

apziņa, ka ilgi neturpināsies ne līksmība, ne sēras, un briesmīga būtu mūsu dzīve, ja mēs zinātu, ka mums lemta mūžīga svētlaime.

Antipodu pasaule ir skaista savā daudzveidībā, un, nobraukuši vēl tūkstoš jūdzes, viņi atrada piekto salu, kur cits pie cita bija neskaitāmi dīķi. Un visi šīs salas iemītnieki aizvadīja dzīvi, nometušies ceļos un vērodami savu atspulgu ūdenī, jo bija pārliecināti, ka eksistē tikai tas, kam pievērsts skatiens, un tādējādi, novēršoties paši no sevis, viņi mirtu.

Tad viņi piestāja pie sestās salas, kas atradās vēl tālāk uz rietumiem un kur visi salinieki bez apstājas sarunājās, ikviens nemitīgi stāstīja kādam citam, kas un kā šim citam, pēc stāstītāja domām, būtu jādara, un pats uzklausīja līdzīgus stāstus par sevi. Šīs salas iemītnieki bija pārliecināti, ka spēj dzīvot vienīgi tad, ja tiek izstāstīti; un, ja kāds ļaunprātis klāstīja par citiem nejaukus stāstus, tādējādi piespiezdams tos arī izdzīvot, pārējie par šo nelieti vairs nestāstīja neko, un tādējādi viņš nomira.

Visgrūtāk šiem saliniekiem bija izgudrot katram biedram citādu stāstu: jo, patiesi, ja visi izdzīvotu vienādus stāstus, tie drīz vien vairs cits no cita neatšķirtos, jo ikviens no mums ir tāds, kādu mūs izveido pieredzētais. Lūk, kāpēc viņi bija uzbūvējuši lielu ratu, ko dēvēja par Cynosura Lucensis, un uzstādījuši to ciema galvenajā laukumā. To veidoja seši koncentriski apļi, kas griezās neatkarīgi cits no cita. Pirmais bija iedalīts divdesmit četros lauciņos vai lodziņos, otrais trīsdesmit sešos, trešais četrdesmit astoņos, ceturtais sešdesmit, piektais septiņdesmit divos un sestais astoņdesmit četros. Dažādajos lodziņos atbilstoši kritērijiem, ko Lilijai un Ferrantem tik īsā laikā tomēr neizdevās izprast, bija ierakstītas darbības (tādas kā iet, nākt vai mirt), kaislības (tādas kā ienīst, mīlēt vai salt), tad sekoja veidi (tādi kā labi vai slikti, skumji vai priecīgi), un visbeidzot vietas un laiki, piemēram, savās mājās vai pēc mēneša.

Iegriežot visus ratus, varēja iegūt stāstus, piemēram: "vakar aizgāja mājās, atrada tur savu ienaidnieku, kas mocījās sāpēs, un viņam palīdzēja" vai arī "ieraudzīja dzīvnieku ar sešām galvām un to nogalināja". Paši salas iemītnieki apgalvoja, ka šī mašīna spējot uzrakstīt vai izdomāt septiņsimt divdesmit divus miljonu miljonus atšķirīgu stāstu, tāpēc ar tiem būs gana, lai piešķirtu jēgu ikviena salinieka dzīvei arī nākamajos

gadsimtos. Un Roberto tas patika, jo viņš labprāt šādu ratu uzbūvētu ari pats, lai varētu turpināt sacerēt stāstus arī tad, ja uz Dafnes viņam vajadzētu palikt vēl desmit tūkstošus gadu.

Vēl bija daudz citu dīvainu un jaunatklātu zemju, ko Roberto labprāt būtu atklājis pats. Taču kādā sava sapņojuma brīdī viņš sagribēja abiem mīlētājiem atvēlēt kādu mazāk apdzīvotu vietu, lai tie varētu izbaudīt savu mīlestību.

Tā nu viņš tiem lika piestāt pie septītās salas, kuras liedags bija neaprakstāmi jauks un kur turpat jūras krastā zaļoja neliels mežiņš. Viņi šķērsoja šo mežu un nonāca karaliskā dārzā, kur cauri puķu dobju rotātām pļavām stiepās kokiem apstādīta aleja, bet tās malās šļakstēja daudzas jo daudzas strūklakas.

Bet, it kā šie divi meklētu nomaļāku vietu, bet viņš pats jaunas ciešanas, Roberto lika tiem nonākt pie ziedošas arkas, un, izgājuši tai cauri, abi nokļuva ielejā, kur niedru saaudzes čabēja vieglā vējiņā, kas pildīja gaisu ar brīnišķīgu smaržu sajaukumu, bet no dzidra ezera mirdzošiem soļiem skrēja strauts, tik zaigojošs kā pērļu vija.

Roberto gādāja un man šķiet, ka šo mizanscēnu veidojot, viņš ievēroja visus žanra noteikumus -, lai kupla ozola ēna vilināt vilinātu mīlētājus ļauties mīlai, un šai ainai viņš pievienoja līksmas platānas, pazemīgus zemeņkokus, durstīgus kadiķus, trauslus tamariskus un lokanas liepas, kas gluži kā vainags ieskāva pļavu, kas izrakstīta kā austrumu paklājs. Un ar ko gan daba, šīs pasaules apgleznotāja, būtu varējusi izdaiļot pļavu? Ar vijolītēm un narcisēm.

Viņš ļāva, lai tie abi zaudē apjēgu par visu apkārtējo, bet tikmēr mīlīga magone pacēla miegaino galvu no dziļas aizmirstības un dzēra mīlētāju rasainās nopūtas. Bet tad Roberto labpatika, lai magone, tik liela skaistuma pazemota, kaunā un negodā piesarktu purpura košumā. Un mums atliek tikai piekrist Roberto, ka tā tam nekautrajam ziedam vajadzēja.

Lai ilgāk nevajadzētu skatīties uz to, kura vietā viņš tik karsti vēlētos redzēt pats sevi, Roberto savā sapņa viszinībā un visspēcībā itin kā

pacēlās virs salas un pārlūkoja tās plašumus, kur strūklakas tagad čalodamas apsprieda mīlestības brīnumu, kam vēlējās stāvēt kūmās.

Tur bija strūklakas, kas veidotas kā smalkas kolonnas, amforas un pialas, no kurām ārā šāvās viena vienīga strūkla vai daudzas smalkas šaltis, citām pašā virsotnē bija tāda kā arka, no kuras loga lejup tecēja ūdens aizkars, kas krītot radīja ko līdzīgu divkārt raudošam sēru vītolam. Bija arī tāda, kam pamats bija darināts kā cilindrs, kam augšgalā pierīkoti citi mazāki cilindri, pavērsti katrs uz savu pusi tā, ka šis veidojums atgādināja kazemātu vai cietoksni, vai karakuģi ar daudziem jo daudziem lielgabalstobriem, taču šie šāva tikai ar ūdens lādiņiem.

Bija tādas, kas izskatījās spalvu pušķiem izrotātas, krēpēm un ūdens bārdām apaugušas, un to dažādība bija tik liela kā Austrumu Ķēniņu zvaigznēm, ko mēdz likt pie Jēzus silītes, un tieši šādas vadzvaigznes asti pūlējās atdarināt to strūklas un čurksles. Uz vienas bija novietota statuja zēns, kas kreisajā rokā turēja lietussargu, kuram no katra spieķa tecēja pa straumītei, bet ar labo puika turēja savu pimpaliņu un laida mīzalu strūklu baseinā, kur tā sajaucās ar ūdeņiem, kas plūda no kupola.

Citā strūklakā uz pamatīga kapiteļa bija novietota zivs ar līkumā izliektu asti, un tā izskatījās tik varena, it kā tikko būtu aprijusi Jonu, un ūdens šļācās tai no rīkles un diviem caurumiem virs acīm. Un jāšus uz šīs zivs sēdēja ar trejžuburi bruņojies amoriņš. Cita strūklaka bija darināta kā zieds, bet tās augšupvērstā ūdens šalts bija tik spēcīga, ka uz tās balstījās bumba; vēl cita bija veidota līdzīga kokam ar daudziem ziediem, un katrs no šiem ziediem ar savu strūklu lika griezties lodei, un likās, tās ir daudzas planētas, kas virpuļo cita ap citu lielas ūdens sfēras iekšienē. Bija arī tādi strūklaku ziedi, kuriem ziedlapiņas veidoja ūdens, kas vienmērīgi šļācās no spraugas, kura bija ierīkota visapkārt apaļam kolonnas galam.

Lai aizstātu gaisu ar ūdeni, te bija iekārtotas ērģelēm līdzīgas strūklakas, no kuru stabulēm plūda nevis skaņas, bet šķidras dvesmas; un, lai aizstātu ar ūdeni arī uguni, te bija novietoti svečturi, kam stāvā balsta iekšpusē plandošās liesmiņas uz ārpusi meta putojošas ūdensgaismas, kas šļācās uz visām pusēm.

Vēl cita strūklaka līdzinājās pāvam uz galvas spalvu kronītis, platā aste izvērsta un zaigojoša visās debesu dāvinātajās krāsās. Nemaz nerunājot par tām, kas atgādināja paliktņus, kādus izmanto parūku meistari, un no šīm plūda šalkojošas ūdens sasukas. Viena izskatījās kā saulgrieze ar dzirkstošu lapiņu vainagu. Bet kādai citai bija akmenī smalki cirsta saules seja, kam visapkārt izvietotas ūdens sprauslas tā, lai šī saule raidītu nevis karstuma, bet spirdzinoša svaiguma starus.

Viena bija kā grozīgs cilindrs, kas bez mitas izvirda ūdeni pa daudzām spirāliskām kanelūrām. Bija arī strūklakas kā lauvu un tīģeru mutes, kā grifa knābis, kā čūskas mēle, un bija pat sieviete, kas raudāja gan ar acīm, gan krūtīm. Un vēl bija milzums faunu, kas vēma bagātīgas straumes, un turpat šļakstījās spārnotas būtnes, plunkšķinājās gulbji, no snuķiem ūdeni pūta Nīlas ziloņi, guldzēja alabastra amforas un savas dāvanas dāsni lēja pārpilnības ragi.

Un visas šīs vīzijas Roberto patiesībā sagādāja tikai vēl lielākas mokas.

Tikmēr ielejā abi mīlnieki, jau piesātinājušies un remdējušies viens otra skavās, nu pastiepa roku, lai pieņemtu dārgās veltes, ko sniedza ķekariem apsmadzis vīnogulājs un vīģeskoks, kurš, šķiet, lēja medaini saldas asaras, tikko redzētās mīlas saplūsmos aizkustināts, kamēr ziedu dārgakmeņiem rotātā mandeļkokā kunkstēja un ūboja Pomeranču Dūja…

Līdz beidzot Roberto, sviedriem noplūdis, pamodās.

"Bet kā gan tā?" viņš sev teica. "Es padevos kārdinājumam izdzīvot izdomāto, par starpnieku izmantojot Ferranti, taču tagad redzu, ka viņš pats mani ir izmantojis un dzīvojis caur mani, un, kamēr es tikai tukši sapņoju, viņš patiešām pieredzēja visu, ko pats viņam biju ļāvis pieredzēt!"

Lai atdzesētu savas dusmas un izbaudītu skatus, kas Ferrantem bija liegti (vismaz tas viņam nebija ļauts!), Roberto jau agri no rīta, apmetis ap vidukli virvi un uzlicis uz sejas Persona Vitrea, devās uz savu koraļļu pasauli.

36.ARS MORIENDI

Nonācis pie koraļļu rifa, Roberto peldēja ar seju zem ūdens, vērodams mūžīgās galerijas un arkas, taču šoreiz nespēja apbrīnot dzīvos akmeņus ar rāmu dvēseli, jo kāda Medūza viņu pašu bija pārvērtusi par nedzīvu klinti. Sapnī Roberto bija redzējis, kādus skatienus Lilija velta uzurpatoram, un, lai gan pa miegiem tie viņu bija iekaitējuši liesmās, tagad, atmiņas saglabāti, tie viņu stindzināja.

Viņš vēlējās atgūt savu Liliju un peldēja, iegremdējis seju, cik dziļi vien iespējams, it kā, šādi savienodamies jūru, varētu iegūt to balvu, ko sapnis bija atvēlējis Fcrrantem. Viņa gars bija radināts veidot domu tēlus, tāpēc tam nebija grūti iztēloties Liliju ikvienā šī nogrimušā parka tēlu viļņotajā izliekumā un ieliekumā, saskatīt viņas lūpas katrā ziedā, kurā viņš gribētu apmaldīties kā saldkāra bite. Caurspīdīgajos košumdārzos viņš atkal redzēja šķidrautu, kas pirmajos vakaros bija sedzis viņas seju, un pastiepa roku, lai šo aizsegu paceltu.

Šāda prāta apreibuma pārņemts, viņš nožēloja, ka acis nevar ietiekties tik tālu, kā vēlētos sirds, un starp koraļļiem skurbi meklēja mīļotās sievietes rokassprādzi, matu tīkliņu, auskaru, kas izdaiļojis viņas auss ļipiņu, un krelles, kas vijušās ap viņas gulbja kaklu.

Aizrāvies ar šīm medībām, viņš vienubrīd padevās īpaši greznas, kādā dziļākā plaisā vizošas rotas vilinājumam. Viņš noņēma sejas masku, izlieca muguru, sakļāva kājas kopā un, pasitis tās augšup, nira lejā. Taču šīs kustības viņš bija izdarījis ar pārāk lielu sparu un nu gribēja pietverties pie kāda klints izvirzījuma, un tikai īsu brīdi, pirms pirksti sakļāvās ap grumbuļaini kreveļainu akmeni, viņš šķitās samanām, kā šis akmens

paver apaļu, miegainu aci. Tai pašā mirklī viņš atcerējās, ka doktors Bērds bija stāstījis par Akmenszivi, kas slēpjoties koraļļu grotās, lai ikvienu dzīvu radību pārsteigtu ar savu zvīņu indi.

Par vēlu: viņa roka jau bija nolaidusies uz šī Radījuma un spēcīgas sāpes izšāvās cauri dilbam līdz pat plecam. Sasprindzinājis un strauji izliecis gurnus, viņš brīnumainā kārtā spēja izvairīties no uzskriešanas virsū šim Briesmonim arī ar seju un krūtīm, taču, lai apturētu kustību inerci, viņš bija spiests iesist tam ar masku. Triecienā stikliņš sašķīda, un jebkurā gadījumā vajadzēja masku atlaist. Ar pēdām atspēries pret vēl dziļāku klinti, viņš tomēr spēja iznirt virspusē, pirms tam paguvis pāris sekundes nolūkoties, kā Persona Vitrea nogrimst dzelmē.

Labā delna un apakšdelms jau bija pietūkuši, plecs tirpa un bija kļuvis nejutīgs; Roberto baidījās zaudēt samaņu, tomēr pieķērās pie virves un ar lielām pūlēm, turēdamies tikai ar vienu roku, palēnām vilkās atpakaļ uz kuģi. Līdzīgi kā pirmajā naktī viņš pusnemaņā uzrāpās augšā pa kāpnēm un tāpat kā šai pirmajā naktī saļima turpat uz klāja.

Bet šoreiz saule jau bija uzkāpusi augstu debesīs. Roberto, zobus klabinādams, atcerējās, ka doktors Bērds bija stāstījis, ka pēc tikšanās ar Akmenszivi lielais vairums mirstot, izdzīvojot vien retais, un nekādas pretindes pret šīs zivs dzēlieniem neesot zināmas. Skatiens miglojās, bet Roberto vēl pūlējās aplūkot brūci: tā bija tikai niecīga skramba, taču laikam gan liela diezgan, lai pa to dzīslās varētu ieplūst nāvējošā viela. Samaņa pagaisa.

Kad viņš atmodās no ģībiena, drudzis bija pieņēmies spēkā un mocīja mežonīgas slāpes. Roberto apjēdza, ka šajā kuģa daļā, kur viņa miesa ir pakļauta visu dabas elementu iedarbībai, turklāt tālu no ūdens un ēdiena, viņš palikt nedrīkst. Rāpus viņš aizvilkās līdz apakšējam klājam un nosprieda, ka gana laba vieta būs pusceļā starp pārtikas pieliekamo un vistaploku. Alkatīgi viņš pieklupa ūdens mucai un dzēra, taču juta, ka kuņģis sāk raustīties krampjos. Un atkal zaudēja samaņu, iekrizdams ar seju atvemtajā peļķē.

Pienāca nemierīga un baisu murgu plosīta nakts, un nu par savu ciešanu izraisītāju viņš uzskatīja Ferranti, ko vairs nejaudāja atšķirt no

Akmenszivs. Kāpēc Ferrante tik ļoti negribēja, lai viņš sasniedz Salu un Dūju? Vai tāpēc tas tik nadzīgi dzinās viņam pakaļ?

Viņš redzēja sevi guļam uz grīdas un vērojam citu sevi, kas, tērpies ērtās mājas drānās, turpat blakus sēdēja pie pavarda un pūlējās tikt skaidrībā, vai paša rokas, ko čamdīja, un ķermenis, ko juta, patiešām ir viņa rokas un viņa ķermenis. Viņš, gulošais, kurš vēroja to otru, sēdošo, jutās tā, it kā drānas būtu uzliesmojušas un dedzinātu, taču tas nebija iespējams, jo apģērbies bija otrs, bet viņš gulēja zemē kails, un nu Roberto nosprieda, ka šie abi ir tikai viņa prāta radīti tēli. Viņš pats gan bija īsts, jo domāja, ergo eksistēja.

Tas otrs (bet kurš?) vienubrīd piecēlās kājās, taču laikam gan Ļaunais Ģēnijs bija ķēries pie viņa sapņa pasaules pārveidošanas, jo tagad tas vairs nebija viņš pats, bet tēvs Kaspars. "Jūs atgriezāties!" nomurmināja Roberto un pastiepa viņam pretī rokas. Taču jezuīts ne atbildēja, ne izkustējās no vietas. Tikai skatījās uz Roberto. Tas neapšaubāmi bija tēvs Kaspars, taču tāds, it kā jūra pirms atdošanas atpakaļ būtu viņu nomazgājusi un padarījusi jaunāku. Kopta bārda, apaļīga un sārta seja gluži kā tēvam Emanuēlem, tīra sutana bez plīsumiem un pleķiem. Tad, joprojām stāvēdams nekustīgi, deklamējot kā aktieris vai daudz pieredzējis orators, viņš drūmi pasmaidīja un nevainojami pareizā, skaidrā valodā teica: "Tu veltīgi aizstāvies. Visai pasaulei tagad ir atlicis tikai viens vienīgs mērķis, un tā ir elle."

Viņš turpināja runāt skaļā balsī, it kā sacītu sprediķi no baznīcas kanceles: "Jā, elle, par kuru jūs tu un tavi drauģeļi zināt pavisam maz, taču traucaties turp steidzīgiem soļiem un apstulbinātu prātu! Jūs domājat, ka ellē atradīsiet zobenus, dunčus, locekļu laužamos ratus un bārdas nažus? Sēra straumes un šķidra svina dzērienus, ledainu ūdeni, verdošus katlus un cepināmās restes, zāģus un cirvjus, līkus īlenus acu izduršanai, knaibles zobu izraušanai, asas ķemmes sānu uzplēšanai, ķēdes kaulu drupināšanai, plēsīgus zvērus, durstīgus dzeloņus, žņaudzīgas cilpas, moku solus, krustus, āķus un bluķus? Nē! Šīs mocības gan nenoliedzami ir nežēlīgas, taču tādas, ko cilvēka prāts vēl spēj izgudrot, jo mēs taču esam izgudrojuši bronzas vēršus, dzelzs krēslus un aiz nagiem sadurtas

asas adatas… Jūs cerat, ka elle būs koraļļu rifs, kur čumēs un mudžēs Akmenszivis. Nē, pavisam citādas ir elles mocības, jo tās dzimst nevis no mūsu galīgās izdomas spējas, bet gan dusmu pārņemta un atriebīga Dieva bezgalīgajā prātā, jo viņš ir spiests uzskatāmi izrādīt savu niknumu un skaidri jo skaidri pavēstīt, ka tikpat liels kā viņa žēlsirdība piedodot ir arī viņa taisnīgums sodot! Un tie sodi būs tik briesmīgi, lai mēs tajos saskatītu visu atšķirību, kas pastāv starp mūsu pašu bezspēcību un Dieva Visvarenību!"

"Šajā pasaulē," turpināja šis grēknožēlas vēstnesis, "jūs esat pieraduši redzēt, ka ikvienai kaitei ir savs dziedēklis, un nav tādas brūces, kam neatrastos balzams, un tādas indes, kam nebūtu pretindes. Taču nedomājiet, ka tāpat ir arī ellē. Apdedzinājumi tur sūrst jo sāpīgi, taču tiem nav nekāda remdinājuma; slāpes tur ir svilinošas, taču nav ūdens, kas tās atveldzētu; izsalkums tur grauž māgu kā suns kaulu, taču nav ēdiena, kas nestu sātu; kauns ir neizturams, taču nav drānu, ar ko piesegties. Kaut nu jel tur būtu vismaz nāve, kas darītu galu tik daudzām un briesmīgām mokām, nāve, jebkāda nāve… Taču visļaunākais ir tas, ka tur nevarēsiet cerēt pat uz tik drūmu žēlastību, kas nestu jums pilnīgu iznīcību! Jūs meklēsiet nāvi visos tās veidolos, meklēsiet nāvi, taču jums neveiksies to atrast. Nāve, nāve, kur tu esi? tā jūs kliegsiet. Kurš gan būs tas žēlsirdīgais dēmons, kurš mūs nogalēs? Un tad jūs apjēgsiet, ka tur lejā mocībām beigas nepienāk nekad!"

Tad vecais ieturēja pauzi, pastiepa rokas pret debesīm, un, itin kā uzticēdams briesmīgu noslēpumu, kas nedrīkst izkļūt ārpus šīm sienām, pusbalsī čukstēja: "Ciešanas, kas nekad nebeidzas? Vai tas nozīmē, ka mēs mocīsimies tik ilgi, cik daudz laika vajadzētu mazam putnelim, lai, katru gadu iemalkojot tikai pa vienai lāsei, izdzertu sausas visas jūras? Nē, vēl ilgāk. In saecula. Vai mēs mocīsimies tik ilgi, cik daudz laika vajadzētu laputij, lai, katru gadu nokožot pa mazai kripatai, aprītu visus mežus? Nē, vēl ilgāk. In saecula. Vai tātad mēs mocīsimies tik ilgi, kamēr skudra, ik gadu sperot pa vienam solim, apietu apkārt visai zemei? Nē, vēl ilgāk. In saecula. Un tad, ja viss šis universs būtu viens vienīgs smilšu tuksnesis, no kura ik gadsimtu tiktu paņemts nost pa vienam graudiņam,

vai tad mūsu mocības beigtos, kad šī pasaule būtu atbrīvota no smiltīm? Arī ne. In saecula. Tad iztēlosimies, ka elles mokām lemtais ik pēc dažiem miljoniem gadsimtu izraud pa divām asarām, un jautāsim, vai viņa mokas izbeigsies, kad viņš būs pieraudājis tādu asaru jūru, ka no tās izcelsies varenāki plūdi nekā tie, kuri senatnē apslīcināja cilvēku dzimumu? Ak, metīsim nu pie malas šos bērnišķīgos jautājumus! Jo varu jums atbildēt tikai vienu: in saecula, in saecula būs jācieš visiem nolādētajiem, in saecula, un tas nozīmē, ka šiem gadsimtiem nav ne skaita, ne beigu, ne mēra."

Nu tēva Kaspara vaibsti atkal bija pārveidojušies, un viņš līdzinājās La Grīvas muižas karmelītam. Viņš pievērsa acis debesīm, kā gribēdams tur atrast vienīgo cerību uz žēlsirdību. "Bet vai Dievs," viņš izsaucās kā grēknožēlnieks, kas pelnījis līdzcietību, "vai Dievs nejūt sāpes, noraugoties mūsu ciešanās? Vai viņu nepārņems līdzcietība, un vai beigu beigās viņš mums neatklāsies, lai mierinājumu mums sniegtu vismaz viņa asaras? Ak vai, lētticīgie! Diemžēl Dievs mums atklāsies, taču jūs nejaudājat iztēloties, kāda būs šī parādīšanās! Kad mēs pacelsim acis, mēs ieraudzīsim, ka viņš vai tas maz jāsaka? -, kļuvis mums par Neronu nevis netaisnīguma, bet bardzības dēļ, ne tikai nevēlas mūs mierināt vai steigties mums palīgā, vai izrādīt žēlumu, bet gan smejas par mums ar neiedomājamu baudu! Iztēlojieties nu, kādā neprāta niknumā mēs tad kliegsim! Mēs degam mēs teiksim -, bet Dievs smejas? Mēs degam, un Dievs smejas? Ak, cietsirdīgais Dievs! Kāpēc tu labāk nepārvērt mūs pelnos ar saviem zibeņiem, bet aizvaino ar saviem smiekliem? Ak, nežēlīgais, ja vēlies, liec tām ugunīm, kurās degam, pacelties divreiz augstāk, taču nesmejies un nelīksmo par mūsu sāpēm! Ak, tavi smiekli mums šķiet rūgtāki par pašu asarām! Ak, tavs prieks mūs sāpina vairāk par mūsu pašu bēdām! Kāpēc ellē nav tādu bezdibeņu, kuros mēs varētu patverties, lai neredzētu smejošā Dieva seju? Meloja tie, kuri apgalvoja, ka par sodu mums vajadzēs uzlūkot saniknota Dieva vaigu. Būtu jel tie labāk mums stāstījuši, ka Dievs smiesies… Mēs gribētu, lai kalni uzgāžas mums uz galvas vai zeme pazūd zem kājām, lai tikai nevajadzētu redzēt un dzirdēt šos smieklus. Taču nekā, mēs būsim

spiesti uzlūkot vislielāko sāpju avotu, un būsim kurli un akli pret visu pārējo vienīgi pret to ne, ko redzēt un dzirdēt nevēlēsimies, alkdami kurluma un akluma!"

Roberto saoda, kā smako dēļu spraugās sabirušās vistu barības atliekas, bet no ārpuses saklausīja jūras putnu klaigas, ko noturēja par Dieva smiekliem.

"Bet kāpēc man būtu jānonāk ellē?" viņš jautāja. "Un kāpēc tur jānonāk pārējiem? Vai tad elle nebija paredzēta tikai nedaudziem, jo mūs visus ir atpestījis Kristus?"

Tēvs Kaspars smējās gluži kā nolādēto dvēseļu Dievs. "Kad tad viņš jūs atpestīja? Un uz kuras planētas un kurā universā tu, tavuprāt, šobrīd dzīvo?"

Viņš satvēra Roberto aiz rokas, raušus uzrāva stāvus no guļasvietas un vilkšus aizvilka pa Dafnes labirintu, bet nabaga slimniekam iekšas graizīja briesmīgas sāpes un galvā tikšķēja neskaitāmi pulksteņi. Pulksteņi, viņš domāja, laiks, nāve…

Kaspars viņu aizvilka uz telpu, kuru nekad agrāk Roberto uz kuģa nebija ievērojis. Tur bija balti balsinātas sienas, bet pašā vidū stāvēja slēgts katafalks, kam vienos sānos bija ierītots tāds kā apaļš iluminators. Iepretī šim iluminatoram bija pierīkots šaurs plauktiņš ar padziļu gropi, bet šajā gropē bija iestiprināts plāns dēlītis, kurā bija izveidoti daudzi apaļi caurumi, kas pēc izmēriem precīzi atbilda katafalka iluminatoram, turklāt tie visi bija aizstikloti ar šķietami blāviem stikliem. Ja plāksnīti stūma uz priekšu pa gropi, šos aizstiklotos caurumus citu pēc cita varēja aizbīdīt priekšā lielās kastes iluminatoram. Roberto atcerējās, ka jau Provansā bija redzējis šādu mašīnu, tikai mazāka izmēra, un, kā runāja, šī ierīce ar ēnu spēku varēja likt atdzīvoties gaismai.

Kaspars atvēra vienus kastes sānus, tās iekšpusē ļaujot saskatīt trijkāji ar lielu lampu, un šī lampa bija veidota tā, ka deglim pretējā pusē bija nevis rokturis, bet gan īpaši izliekts apaļš spogulis. Kad lampas deglim pielaida uguni, šis spogulis gaismas starus raidīja iekšā caurulē, tādā kā tālskatī, kam galā lēcas vietā bija kastes sānu iluminators. Un pa šo

atveri (tikko tēvs Kaspars kasti atkal bija aizvēris) stari tiecās cauri koka plāksnītē iestiprinātajam un iluminatoram priekšā aizbīdītajam stiklam, veidojot gaišu konusu un uz baltās sienas liekot parādīties krāsainiem attēliem, kas Roberto acīm šķita kā dzīvi tik koši un skaidri tie bija.

Pirmajā bija redzams vīrs ar dēmonisku seju, un tas bija pieķēdēts pie vientuļas klints jūras vidū, kur to šaustīja viļņi. Roberto no šīs parādības vairs nespēja novērst acis un sapludināja to ar nākamajām (kam tēvs Kaspars lika parādīties, bīdot caurumoto plāksnīti pa gropi), un itin kā sapņodams sapnī sakausēja visas kopā tā, ka vairs nespēja atšķirt dzirdamo no redzamā.

Klintij tuvojās kuģis, kurā viņš sazīmēja Tiveede Daphne; un no kuģa izkāpa Ferrante un atsvabināja savažoto. Viss bija skaidrs. Savos klejojumos Ferrante bija uzdūries klinšainajai saliņai, pie kuras, kā stāsta, pašā okeāna vidū esot piekalts Jūda, kur tam jāizpērk sava nodevība.

"Paldies," Jūda teica Ferrantem, taču Roberto šo balsi, protams, saklausīja no tēva Kaspara lūpām. "Kopš mani te šodien devītajā stundā piekala, es bez mitas cerēju, ka savu grēku vēl varēšu labot… Es tev pateicos, brāli…"

"Vai tad tu te esi pavadījis tikai nepilnu dienu vai pat mazāk?" jautāja Ferrante. "Savu grēku tu taču pastrādāji trīsdesmit trešajā gadā pēc Mūsu Kunga piedzimšanas, un tātad vairāk nekā pirms tūkstoš sešsimt desmit gadiem…"

"Ak, lētticīgais," atbildēja Jūda, "skaidrs, ka pie šīs klints mani pievažoja pirms tūkstoš sešsimt desmit jūsu gadiem, taču no manējiem vēl nav pagājusi un nekad nepaies pat viena diena. Tu taču nezini, ka, iepeldēdams šai jūrā, kas ieskauj manu salu, iekļuvi citā visumā, kas pastāv jūsējam blakus un iekšā, un šeit saule ap zemi iet lēnāk par bruņurupuci, un katru nākamo soli sper arvien lēnāk. Tādējādi šai manā pasaulē viena diena sākumā bija tik gara kā divas jūsējās, pēc tam kā trīs jūsējās, un tā stiepās garumā, līdz tagad, kad pie jums ir aizritējuši tūkstoš sešsimt desmit gadi, es joprojām esmu devītajā stundā. Un drīz laiks kļūs vēl lēnāks, un tad vēl un vēl, bet es mūžīgi dzīvošu trīsdesmit trešajā gadā kopš Betlēmes nakts, devītajā stundā…"

"Bet kāpēc?" jautāja Ferrante.

"Tāpēc, ka Dievs vēlējās, lai man par sodu vienmēr būtu jādzlvo Lielajā piektdienā un mūžam jāatceras ciešanas, ko pieredzēja tas, kuru es nodevu. Pirmajā mana soda dienā, kamēr citiem cilvēkiem jau tuvojās saulrieta stunda un tad ari nakts, un pēc tam Klusās sestdienas rītausma, man šeit bija aizritējis tikai tās pašas piektdienas devītās stundas vienas minūtes atoma atoms. Un tad saules gaita kļuva vēl lēnāka, pie jums Kristus augšāmcēlās, bet es joprojām biju tai pašā stundā. Un tagad pie jums ir pagājuši daudzi gadsimti, bet es joprojām esmu vien sprīža tiesu no pirmā mirkļa…"

"Taču arī tava saule tomēr kust uz priekšu, un tātad pienāks diena lai arī varbūt pēc desmit tūkstošiem gadu vai vēl vēlāk -, kad ari tu sagaidīsi savu sestdienu."

"Jā, un tad būs vēl ļaunāk. Tad es izkļūšu no savas šķīstītavas un nonākšu savā ellē. Tad vairs nebeigsies sāpes par to nāvi, kam biju cēlonis, un es būšu zaudējis arī vienīgo, pagaidām vēl atlikušo, iespēju padarīt notikušo par nenotikušu."

"Bet kā?"

"Tu nezini, ka netālu no šejienes stiepja? antipodu meridiāns. Aiz šīs līnijas gan tavā, gan manā universā ir iepriekšējā diena. Ja es tagad, beidzot atguvis brīvību, varētu šķērsot šo līniju, es atkal nonāktu savā Zaļajā ceturtdienā, jo šis skapulārs, ko redzi man uzklātu plecos, manai saulei uzliek par pienākumu sekot man gluži kā ēnai un gādāt, lai visur, kur es nonāku, jebkurš laiks ritētu kā manējais. Tā es varētu izmantot savu garum garo ceturtdienu un aizceļot atpakaļ uz Jeruzālemi, un nonākt tur, iekams būtu pastrādāta mana nelietība. Un tādējādi es izglābtu savu Skolotāju no viņa likteņa."

"Taču," iebilda Ferrante, "ja tu neļausi piepildīties Ciešanām, tad nekad nepienāks arī Pestīšana, un tad pasaule vēl šobaltdien būtu pirmdzimtā grēka varā."

"Ak vai!" raudot iesaucās Jūda. "Un es domāju tikai par sevi! Bet ko tad lai es daru? Ja atstāšu pastrādāto pastrādātu, tad neatbrīvošos no lāsta un soda. Ja savu kļūdu labošu, tad būšu licis šķēršļus Dieva plānam

un mani sodīs un nolādēs. Vai tiešam jau kopš laiku sakuma ir bijis nolemts, ka esmu nolādēts būt nolādētais?"

Jūdam vēl lejot gaužas asaras, attēlu virkne izdzisa, jo lampā izsīka eļļa. Nu atkal runāja tēvs Kaspars, taču viņa balss bija pārvērtusies līdz nepazīšanai. Pavisam nedaudz gaismas telpā iespīdēja vienīgi pa spraugu sienā, un izgaismota bija tikai viena jezuīta sejas puse un šajā neskaidrajā gaišumā viņa deguna līnija izkropļojās un bārda iemantoja neizprotamu krāsu kļūstot pa pusei sirma un pa pusei tumša. Acis gan dziļi iedubušas nu izskatījās abas, un arī gaismas apspīdētā likās nogrimusi ēnā. Un tikai tagad Roberto ievēroja, ka patiesībā to sedz melns pārsējs.

"Un tad," teica tas, kurš bez šaubām bija abats de Morfi, "tieši tai pašā brīdī tavs brālis izgudroja īstu sava Atjautīgā Prāta meistardarbu. Veicot Jūdas ierosināto ceļojumu, viņš varētu panākt, lai Kristus Ciešanas nepiepildās un cilvēcei netiek Pestīšana. Pestīts tad nebūtu neviens, un mēs visi būtu pirmdzimtā grēka upuri, visi kā viens lemti ellei, un tavs brālis, protams, būtu grēcinieks tāpat kā agrāk, taču tagad tāds pats kā visi citi un tātad attaisnots."

"Bet kā tad viņš to varētu, kā viņš to varēja?" jautāja Roberto.

"Ak," biedējoši līksmi atsmaidīja abats, "pietika ar tīro nieku. Vajadzēja tikai piemānīt Visaugstāko, kurš taču nespēj iepriekš nojaust visus veidus, kā varētu tikt apslēpta patiesība. Vajadzēja nogalināt Jūdu (un to es izdarīju turpat uz klints), noņemt viņa skapulāru un uzlikt to plecos, tad laikus aizsūtīt savu kuģi pie Salas un likt tam noenkuroties tās pretējā pusē, tad ierasties šeit, izliekoties par citu, un gādāt, lai tu neiemācītos pareizi peldēt un nevarētu aizsteigties uz Salu pirmais, un visbeidzot piespiest tevi uzbūvēt ūdens zvanu manām vajadzībām, lai es pats gan uz Salas varētu nonākt." Un runājot viņš lēnām novilka sutanu, lai parādītu skapulāru, un tādējādi atklāja skatienam arī savas pirāta drānas, bet pēc tam tikpat nesteidzīgi atbrīvojās no liekās bārdas un parūkas, līdz Roberto šķita, ka viņš raugās spogulī pats uz sevi.

"Ferrante!" viņš izsaucās.

"Es pats, brālīt. Un, kamēr tu te ķepurojies pa ūdeni brīžam kā suns, brīžam kā varde, es Salas pretējā pusē atkal kāpu uz sava kuģa un, izmantodams savu nebeidzami garo ceturtdienu, mierīgi aizburāju uz Jeruzālemi, sastapu citu Jūdu, kurš bija gatavs kuru katru brīdi pastrādāt nodevību, un pakāru viņu vīģes koka zarā, lai liegtu viņam Cilvēka Dēlu atdot Tumsas bērnu rokās, tad ar saviem uzticamajiem palīgiem ielauzos Getzemenes olīvdārzā un nolaupīju Mūsu Kungu, pie viena paglābdams no Krusta mokām! Un tagad gan es, gan tu mēs visi dzīvojam pasaulē, kas nav tikusi pestīta!"

"Bet Kristus? Kur tagad ir Kristus?"

"Tātad tu nezini, ka jau senie teksti apgalvoja, ka pasaulē esot ugunssarkanas Dūjas, jo Mūsu Kungs pirms krustā sišanas valkāja koši sarkanu tuniku? Vai tu joprojām neesi sapratis? Jau tūkstoš sešsimt desmit gadus Kristus ir gūsteknis uz Salas, no kurienes cenšas izbēgt Pomeranču Dūjas veidolā, taču projām viņš netiek, jo līdzās Specula Melitensis es noliku Jūdas skapulāru, tāpēc tur vienmēr ir viena un tā pati diena. Tagad man atliek vēl nogalināt tevi, lai pēc tam es varētu brīvs dzīvot pasaulē, kur nožēla ir sveša, toties ikvienam ir droši apsolīta elle, un tur lejā mani kādu dienu uzņems kā jauno Luciferu!" Un, izvilcis īsu zobenu, viņš tuvojās Roberto, lai paveiktu pēdējo no saviem noziegumiem.

"Nē," iekliedzās Roberto, "to es tev neļaušu! Es labāk nogalināšu tevi un atbrīvošu Kristu! Ari es protu paukoties, bet tev mans tēvs savus slepenos dūrienus nav mācījis!"

"Man bija tikai viens tēvs un viena māte tavas slimās smadzenes," ar skumju smaidu atbildēja Ferrante. "Tu man esi mācījis vienīgi ienīst. Vai tu domā, ka esi man pasniedzis lielu dāvanu, dāvājot dzīvību vienīgi tāpēc, lai tavā Romānu Zemē es varētu kļūt par Aizdomu iemiesojumu? Kamēr tu būsi dzīvs un domāsi par mani to, kas man par sevi jādomā pašam, es nepārstāšu sevi nicināt. Ejam augšā uz klāja!"

"Piedod, mans brāli," raudot iesaucās Roberto. "Jā, kāpsim augšā, būs pareizāk, ja viens no mums mirs!"

Ko īsti Roberto vēlējās? Mirt? Atbrīvot Ferranti, viņu nogalinot? Liegt Ferrantem ilgāk aizkavēt Pestīšanu? To mēs nekad neuzzināsim, jo to nezināja arī Roberto pats. Taču tā ir veidoti sapņi.

Viņi uzkāpa uz klāja, Roberto meklēja savu ieroci un to arī atrada līdz pusei nolūzušu (kā mēs labi atceramies); taču viņš iesaucās, ka Dievs viņam dāvāšot spēku, turklāt labs paukotājs varot cīnīties arī ar nolauztu asmeni.

Brāļi pirmo reizi stājās viens otram pretī, lai uzsāktu savu pēdējo

cīņu.

Debesis bija nolēmušas būt par sekundantu šajā divkaujā, kur brālis nokaus brāli. Sārts mākonis piepeši izpleta asiņainu ēnu starp kuģi un debesīm, it kā tur augšā kāds būtu pārgriezis rīkli Saules zirgiem. Un tad sāka šķilties zibeņi un rībēt pērkoni, mākoņi sprāga vaļā un lēja savus ūdeņus, un debesis un jūra kopīgiem spēkiem apdullināja abus duelantus ar briesmīgu troksni, žilbināja acis un šaustīja to rokas ar ledaina ūdens strūklām.

Taču viņi abi itin kā dejoja starp uguns bultām, kas krita visapkārt, viņi uzbruka viens otram ar tiešiem un sāniskiem dūrieniem, strauji kāpās atpakaļ un brīžam ieķērās kādā virvē, lai lidus izvairītos no uzbrūkoša asmeņa, izkliedza lamas un apvainojumus, ritmiski pieskaņojot šīs klaigas katram izklupienam, bet visapkārt tikpat nikni auroja vējš.

Uz klāja glumi slidenajiem dēļiem Roberto cīnījās par to, lai Kristu piesistu Krustā, un viņš lūdza Dieva palīdzību; bet Ferrante cīnījās, lai Kristus no šīm ciešanām tiktu pasargāts, un piesauca par palīgiem visus velnus.

Un, tieši izkliegdams nešķīstā Astarota vārdu, Iebrucējs (kurš nu jau bija iebrucējs arī Providences plānos) neapzināti padarīja sevi par piemērotu upuri Kaijas dūrienam. Vai varbūt viņš padevās tīšām, lai pieliktu punktu šim nesakarīgajam sapnim.

Roberto izlikās, ka pakrīt, pretinieks metās virsū, lai viņu piebeigtu, bet Roberto atspiedās uz kreisās rokas un grūda zobena strupuli pret brāļa krūtīm. Viņš gan nepielēca kājās tik strauji un veikli kā Sensavēns, taču Ferrante liecās lejup tik sparīgi, ka vairs nevarēja šo kustību

apturēt un pats uzduras uz paslieta asmeņa. Un pār Roberto nolija asiņu straume, kas mirstošajam ienaidniekam gāzās no mutes.

Viņš vēl juta asiņu garšu mutē, jo droši vien, drudža murgos svaidīdamies, bija sakodis sev mēli. Tagad viņš peldēja pa šīm asinīm, kas vilnīja no kuģa līdz pat Salai; bet tālāk peldēt negribēja, jo baidījās no Akmenszivs. Taču pagaidām viņš bija paveicis tikai savas misijas pirmo daļu, Kristus viņu gaidīja uz Salas, lai varētu doties liet savas asinis, un Roberto bija vienīgais, kas Pestītājam varēja kļūt par pestītāju.

Ko nu viņš savā sapnī darīja? Ar Ferrantes zobenu viņš sagraizīja strēmelēs buru, bet šīs strēmeles sasēja un savija kopā; tad apakšējā klājā notvēra spēcīgākos gārņus vai stārķus, vai kas nu tie bija, un ar izturīgām auklām piesēja to kājas pie sava lidojošā paklāja, padarīdams tos par debesu zirgiem.

Ar šādu lidojamo ierīci viņš pacēlās gaisā un devās uz Salu, kas nu bija sasniedzama. Specula Melitensis pakājē viņš atrada skapulāru un saplēsa to driskās. Tikko Roberto bija atdevis laikam telpu, pār viņu nonāca Dūja, un beidzot viņš, ekstāzes pārņemts, varēja to skatīt visā godībā. Un bija dabiski, pareizāk, pārdabiski, ka tagad viņa acīm tā atklājās nevis pomeranču krāsā, bet gan spodri balta. Un tas vairs nevarēja būt ne balodis, ne dūja, jo šiem putniem nepienākas pārstāvēt Trīsvienības Otro Personu, tāpēc varbūt tagad tas bija Dievbijīgais Pelikāns, kā jau Dēlam pieklājas. Tā nu viņš īsti nesaskatīja, kāds putns laipni stājās par priekšburu viņa spārnotajam kuģim.

Viņš zināja vienīgi to, ka tagad traucās augšup, un ainas mijās tik strauji un zibīgi, kā nu to vēlējās rēgi kumēdiņu rādītāji. Viņi kuģoja uz visām neskaitāmajām un bezgalīgajām pasaulēm, uz ikvienu planētu, uz ikvienu zvaigzni, lai tajās visās šai pašā mirklī un gandrīz vienlaikus piepildītos Pestīšana.

Pirmais sasniegtais debesu ķermenis bija baltais mēness, kura nakti izgaismoja zemes dienvidus. Un zeme bija turpat, pie apvāršņa līnijas tā rēgojās kā draudīga un milzonīga kukurūzas polenta, kas vārījās debesīs un grasījās uzkrist Roberto uz galvas, burbuļodama drudžaini drudžotā

drudža drudzībā, karsonīgi karsēdamās karsonī, mutuļainos mutuļu mutuļos mutuļaini mutuļodama, burzdalu burzdalās burzdalēdama, virru vurru, ploku plaku. Bet, ja tevi nomoka drudzis, tu pats pārvērties par kūsājošu polentu, un visi uguņi, kas šķīst tev gar acīm, ir izšķīlušies tavā galvā.

Un tā uz mēness kopā ar Dūju…

Es paļaujos, ka mēs nemēģināsim atrast ticamību un loģiskumu visā, ko tikko esmu atstāstījis, jo galu galā tas bija murgs, ko skatīja sāpju mocīts cilvēks Akmenszivs indes iespaidā. Taču tas, ko stāstīšu tālāk, pārspēj visu, ko mēs varētu iedomāties. Roberto prāts vai sirds un katrā ziņā viņa iztēles spēks negaidīti sagudroja īpaši zaimojušu metamorfozi: tagad Roberto redzēja sevi uz mēness nevis kopā ar savu Pavēlnieku Kristu, bet gan ar savu Pavēlnieci Liliju, kas beidzot bija atgūta! Un Selenes ezeru krastos viņš ieguva to, ko brālis bija guvis starp strūklaku salas dīķiem. Viņš ar acīm skūpstīja Lilijas seju, vēroja viņu ar muti, zīda, koda un kodīja, un mīlošās mēles rotaļājās līksmā spēlē.

Tikai tad, drudzim droši vien pierimstot, Roberto atguva samaņu, taču aizvien vēl jutās piesaistīts visam redzētajam, kā jau reizēm notiek pēc sapņiem, kas satricinājuši ne tikai mūsu garu, bet arī miesu.

Viņš nezināja, vai raudāt aiz laimes par atgūto mīlestību vai aiz nožēlas par to, ka neviļus par sabiedroto ņēmis drudzi, kam visi Žanru Noteikumi ir sveši, savu Svēto Epopeju bija pārvērtis par Izlaidīgu Komēdiju.

Ar šiem mirkļiem, viņš sev teica, es patiešām būšu izpelnījies elli, jo skaidrs, ka neesmu labāks ne par Jūdu, ne par Ferranti, pareizāk, pats vien šis Ferrante esmu un visu šo laiku neesmu darījis neko citu, kā izmantojis viņa ļaunumu, lai varētu sapņot par nodarījumiem, ko tikai paša gļēvulība man allaž liegusi pastrādāt.

Varbūt man tomēr neliks atbildēt par šo grēku, jo grēkoju ne jau es, bet Akmenszivs, kas lika man sapņot savas indes sapņus. Taču tas, ka esmu aizdomājies līdz tik briesmīgiem maldiem, nepārprotami liecina,

ka esmu uz nāves sliekšņa. Un, re, kā man vajadzēja sagaidīt Akmenszivi, lai beidzot pievērstos domām par nāvi, lai gan tieši šādām domām būtu jābūt ikviena krietna kristieša pirmajam pienākumam.

Kāpēc nekad agrāk es nedomāju par nāvi un smejoša Dieva dusmām? Tāpēc, ka sekoju tam, ko māca mani filosofi, kuriem nāve ir tikai dabiska nepieciešamība, bet Dievs tas, kurš atomu juceklī ir ieviesis Likumu, kas tos sakārto Kosmosa harmonijā. Bet vai tāds Dievs, būdams lielākais ģeometrijas Meistars, varētu radīt nekārtību ellē kaut vai tikai dzenoties pēc taisnīga soda un smieties par to, kā izjaukta kārtības jaucēju kārtība?

Nē, Dievs nesmejas, pats sev teica Roberto. Viņš piekāpjas paša gribētajiem un noteiktajiem Likumiem, un saskaņā ar tiem sairst mūsu miesas kārtība, kā tagad droši vien šī sairuma vidū jau sairst manējā. Un turpat blakus savai mutei viņš redzēja kūņojamies tārpus, taču tie vairs nebija drudža murgi, šie bija radījumi, kas dabiski dzimuši no vistu sakašņātajiem mēsliem un atbirām, tā bija no izmetumiem cēlusies cilts.

Nu viņš sveica šos sabrukuma vēstnešus, sapratis, ka šī lēnā ieslīgšana glumā un puvekļainā matērijā ir jāuztver kā visu ciešanu gals saskaņā ar Dabas un Debesu gribu, ko viena lemj, bet otras īsteno.

Ilgi man vairs nebūs jāgaida, viņš čukstēja kā lūgšanā. Nedaudzu dienu laikā manas miesas, kas pagaidām vēl ir tik labi būvētas, mainīs krāsu, kļūs dzeltenīgas un blāvas un tad nomelnēs no galvas līdz kāju pēdām, un tās pārņems drūms un biedīgs siltums. Tad ķermenis sāks tūkt, un šos pretīgos pampumus pārņems smirdīgs, biezs pelējums. Nepaies ilgs laiks, kad uz uztūkušā vēdera dažviet parādīsies plaisas un dažviet plīsumi, pa kuriem ārā sūksies pūžņu un strutu straume, un tajā peldēs un pludināsies pūstošās miesas gabali puse acs, kurā ņudzēs tārpi, un satrusušas puvešainu lūpas driskās. Tad šajos treknajos dubļos dzims milzums sīku mušiņu un citu sīku kustoņu, kas čumēt čumēs manu asiņu recekļos un tos aprīs pa gabaliņam vien. Daļa šo tārpu līdīs ārā no krūtīm, citi līdz ar nez kādiem puvekļiem un gļotām iztecēs pa nāsīm; vēl citi, trūdos ļumēdami, lodās šurpu turpu pa muti, bet tie, kuri

visātrāk būs pierijušies līdz sātam, murdēdami plūdīs lejā pa rīkli… bet Dafne tikmēr pārvērtīsies par putnu valstību, un no Salas šurp atlidojoši dīgļi te pārvērtīsies dzīvnieciskos augos, un mana trūdošā ķermeņa sulas baros to saknes, kas stiepsies lejup līdz pat bilžām. Un visbeidzot visa šī miesas ēka pārvērtīsies par tīru skeletu, un tad, mēnešiem un gadiem vai varbūt pat gadu tūkstošiem aizritot, arī šis kaulu karkass lēnām sabirzīs atomu putekļos, pa kuriem staigās dzīvie, neapjauzdami, ka visa zemes lode ar tās jūrām, tuksnešiem, mežiem un ielejām nav nekas cits kā dzīva kapsēta.

Nav cita paņēmiena, kas palīdzētu veseļoties tikpat labi kā vingrinājumi Miršanas Mākslā, jo tie, liekot samierināties, nomierina. Tā reiz bija teicis karmelīts, un laikam gan tā bija taisnība, jo Roberto atkal sajuta slāpes un izsalkumu. Būdams vājāks nekā sapnī, cīnīdamies uz klāja ar brāli, bet stiprāks nekā tobrīd, kad bija saļimis līdzās vistu aplokam, viņš tomēr jaudāja izdzert vienu olu. Labs bija šķidrums, kas tecēja lejup pa rīkli. Un vēl labāka bija sula no kokosrieksta, ko viņš pāršķēla pieliekamajā. Tik ilgi meditējis par savu mirušo ķermeni, nu viņš savā ķermenī, kam taču vajadzēja atlabt, lika mirt citiem labiem un veseliem ķermeņiem, kam daba ik dienas dāvāja dzīvību.

Lūk, kāpēc ja neskaitām nedaudzos karmelīta piekodinājumus La Grīvā viņam neviens nebija mācījis domāt par nāvi. Ģimenes sarunu brīžos, kas gandrīz vienmēr iegadījās pie pusdienu vai vakariņu galda (pēc tam kad Roberto bija atgriezies no kārtējās ekspedīcijas pa veco muižu, kur ilgi bija kavējies plašā, ēnainā kambarī, kurā uz grīdas gatavoties bija sabērti āboli), parasti tika apspriests, cik labas ir padevušās melones, kad vajadzētu sākt pļaut kviešus un kādas cerības ir liekamas uz vīnogu ražu.

Roberto atcerējās, kā māte viņam bija mācījusi, cik labi, laimīgi un mierīgi viņš varēs dzīvot, ja pratīs izmantot visas Dieva dāvanas, ko La Grīvas īpašumi viņam varēja sniegt: "Un tu darīsi labi, ja neaizmirsīsi sarūpēt sālītas vēršgaļas krājumus, un tāpat iesāli aitas, tekuļa, teļa un cūkas gaļu, jo tā visa ir ilgi glabājama un lietojama lielos daudzumos. Sagriez

gaļu ne pārāk lielos gabalos, liec bļodā un pa virsu saber labi daudz sāls, atstāj nostāvēties astoņas dienas un tad sakarini gaļas gabalus pie virtuves griestu sijām līdzās pavardam, lai dūmi tos kaltē, taču šo darbu dari, kad laiks ir sauss, auksts un pūš tramontāna, un nekad ne agrāk par svētā Mārtiņa dienu, un tad gaļa glabāsies ilgi jo ilgi. Septembrī ir īstais laiks mazajiem putniņiem, bet jēri ir kaujami visu ziemu, un tāpat arī kapauni, vecās vistas, pīles un tām līdzīgas radības. Neapsmādē arī ēzeli, ja kādam gadās salauzt kāju, jo no ēzeļa gaļas var sadēt apaļas desiņas, ko pēcāk ar naža galu vajag viegli iegriezt un cept, un tas nu ir tāds gardums, ka der pat augstu kungu galdam. Un gādā, lai Lielajam gavēnim laikus būtu sarūpētas sēnes, dārzeņi zupām, valrieksti, vīnogas, āboli un viss pārējais, ko Dievs devis. Un tāpat gavēnim sagādā melnsaknes un plostbāržus, un visādas garšzāles, jo tādas saknes, apviļātas miltos un eļļā izceptas, garšo labāk par nēģiem; un neaizmirsti, cik labi Lielā gavēņa laikā ir ravioli vai kalisoni, mīkla tiem jāmīca no eļļas, miltiem, rožūdens, safrāna un cukura, piešļācot arī mazliet malvāzijas, un, kad mīkla izrullēta, sagriez to apaļos gabalos, vidū liec rīvētu maizi, ābolus, krustnagliņas un piestā sagrūstus valriekstus, uzkaisi arī drusciņu sāls, aizspied ciet un liec krāsnī cepties, un tu ēdīsi labāk par klostera prioru. Pēc Lieldienām nāk kazlēni, sparģeļi un jaunie balodīši… Vēlāk arī rikota un svaigais siers. Un nevajadzētu aizmirst arī zirņus un pupiņas, ko var vārīt, apviļāt miltos un cept pannā, un tādiem atrodas vieta uz katra galda… Ja vien tu, dēls, dzīvosi tāpat, kā dzīvoja mūsu senči, tava dzīve būs laimīga un brīva no lielām rūpēm un raizēm…"

Jā, La Grīvas muižā neviens nemēdza runāt par nāvi, Pastaro tiesu, elli vai paradīzi. Nāvi Roberto atklāja tikai Kasālē, savukārt Provansā un Parīzē iemācījās par to prātot, uzklausīdams gan tikumīgas, gan brīvdomīgas valodas.

Es noteikti miršu, viņš sev teica, ja arī ne tūlīt no Akmenszivs indes, tad vismaz vēlāk, jo ir skaidrs, ka no šī kuģa es projām vairs netikšu, jo sevišķi tagad, kad līdz ar Persona Vitrea esmu zaudējis vienīgo iespēju puslīdz droši tuvoties rifam. Un ko gan es biju iedomājies? Tā vai citādi

man agrāk vai vēlāk būtu jāmirst ari tad, ja uz šī vraka es nemaz nebūtu nonācis. Es iekļuvu dzīvē, zinādams, ka no tās vajadzēs atkal iziet, jo tāds ir likums. Kā teica Sensavēns, mēs katrs spēlējam savu lomu, cits ilgāk, cits īsāk, un tad noejam no skatuves. Esmu redzējis, kā daudzi šīs skatuves dēļus pamet, citi redzēs aizejam mani un paši šo izrādi sniegs saviem pēcnācējiem.

No otras puses, cik gan garš ir laiks, kad manis nav bijis un atkal vairs nebūs! Gadu bezdibenī es aizpildu pavisam niecīgu telpu. Šis sīkais laika sprīdis ir par mazu, lai es varētu atšķirties no neesamības, kurā man atkal vajadzēs atgriezties. Esmu ieradies pasaulē būt viens no neskaitāmi daudziem. Mana loma ir tik nenozīmīga, ka pat tad, ja es būtu palicis aiz kulisēm, visi tik un tā sacītu, ka šī komēdija ir perfekta. Tas ir līdzīgi kā vētrā: daži noslīkst uzreiz, citus viļņi izšķaida pret klintīm, citi kādu laiku turas pie koka atlūzām, taču agrāk vai vēlāk nogrimst arī tie. Dzīve nodziest pati, līdzīgi kā svece, kas degdama pati sevi iztērējusi. Un pie šī sarukuma mums vajadzētu būt pieradušiem, jo, tāpat kā degoša svece, arī mēs sākām izšķiest savus atomus jau tai pašā brīdī, kad iedegāmies.

Nav liela gudrība to visu zināt, Roberto sev teica, skaidrs, ka nav. To visu mums vajadzētu apzināties jau kopš piedzimšanas brīža. Taču parasti mēs pārdomās gremdējamies tikai un vienīgi par citu nāvi. Jā gan, mēs visi esam gana spēcīgi, lai panestu svešas nelaimes. Bet tad pienāk brīdis, kad par nāvi mums jādomā, jo nelaime piemeklējusi mūs pašus, un tad mēs attopamies, ka nespējam cieši lūkoties uz nāvi, tāpat kā nevaram skatīties saulē. Ja vien mums nav bijuši labi skolotāji.

Man tādi bija. Kāds man teica, ka patiesībā tikai retais pazīst nāvi. Lielākoties nāvei ļaujas muļķības vai paraduma dēļ, nevis tāpēc, ka tāds ir bijis mirēja lēmums. Cilvēks mirst, jo citādi rīkoties nemaz nevar vai neprot. Vienīgi filosofs prot domāt par nāvi kā par pienākumu, kas paveicams no laba prāta un bez bailēm: kamēr mēs vēl pastāvam, nāve vēl nav ieradusies, bet, kad ierodas nāve, mūsu vairs nav. Kāpēc gan lai es būtu tērējis tik daudz laika filosofiskās sarunās, ja tagad nespētu padarīt savu nāvi par dzīves meistardarbu?

Spēki viņam pamazām atgriezās. Viņš pateicās mātei, atmiņas par kuru bija viņu novērsušas no domām par drīzo galu. Kā gan citādi tieši viņa tam bija dāvājusi visa sākumu.

Roberto ņēmās prātot par savu dzimšanu, par ko zināja vēl mazāk nekā par savu nāvi. Viņš sev teica, ka arī pārdomas par paša sākotni ir filosofa cienīgas. Filosofam ir viegli attaisnot un pamatot nāvi: pasaulē nav daudz lietu, kas būtu tikpat skaidras kā doma, ka visam agri vai vēlu ir jāiegāžas tumsā. Filosofam daudz vairāk grūtību sagādā nevis beigu dabiskums, bet gan sākuma noslēpums. Mēs varam neinteresēties par mūžību, kas valdīs pēc mums, taču nevaram izvairīties no satrauktā jautājuma par to mūžību, kas pastāvējusi pirms mums: vai tā bija matērijas mūžība vai Dieva mūžība?

Lūk, kāpēc, viņš ir nonācis uz Dafnes, Roberto nosprieda. Vienīgi šajā mierīgajā vientuļnieka miteklī viņš varēs netraucēti gremdēties pārdomās par vienīgo jautājumu, kas mūs atbrīvo no visām bažām par neesamību un liek atdevīgi brīnīties par esamību.

37.PARADOKSĀLI VINGRINĀJUMI AKMEŅU DOMĀŠANAS VEIDĀ

Cik ilgi viņš slimoja? Dienām? Nedēļām? Vai varbūt viņa slimības laikā pār kuģi brāzās vētra? Vai varbūt jau pirms sastapšanās ar Akmenszivi viņš bija tik ļoti jūras un sava Romāna pārņemts, ka nemaz nemanīja, kas notiek apkārt? Bet tādā gadījumā cik sen viņš jau bija zaudējis apjēgu par īstenību?

Katrā ziņā Dafiie bija pārvērtusies. Klājs bija netīrs; mucas laida cauri ūdeni un draudēja nomest stīpas; dažas buras bija atraisījušās un nospurušas plandījās no mastiem līdzīgas maskām, kas bola caurumu acis un šķībi viebj plīsumu mutes.

Putni žēli brēkāja, un Roberto tūliņ steidzās tos apkopt. Daži bija nobeigušies. Par laimi, augi, lietus dāsni laistīti un gaisa baroti, bija paaugušies un daži bija iespiedušies arī putnu būros, tā daudziem no tiem sniedzot barību, bet citu vajadzībām uz apakšējā klāja bija savairojušies kukaiņi. Izdzīvojušajiem putniem pat bija izšķīlušies cāļi, un tā mirušos aizstāja jauni dzīvie.

Sala gan nebija mainījusies; taču Roberto bija zaudējis peldamo masku, un Sala bija itin kā attālinājusies, jūras straumju aizrauta. Tagad viņš zināja, ka rifu sargā Akmenszivs, tāpēc tas bija kļuvis nepārvarams. Viņš, protams, vēl peldēs, taču tikai tāpēc, ka peldēšana viņam iepatikusies, un turēsies pa gabalu no klintīm.

"Ak, cilvēka prāta izgudrojumi, cik himeriski gaistoši jūs esat," viņš murmināja. "Ja cilvēks nav nekas vairāk par ēnu, jūs esat dūmi. Ja cilvēks nav nekas vairāk par sapni, jūs esat rēgi. Ja cilvēks nav nekas vairāk

par nulli, jūs esat punkti. Ja cilvēks nav nekas vairāk par punktu, jūs esat nulles."

Pieredzēt tik daudz, lai atklātu, ka esmu plika nulle, Roberto sev teica. Nē, patiesībā tagad esmu kļuvis vēl niecīgāks un bezvērtīgāks nekā brīdī, kad pie šī kuģa piestāju. Vētra un Amarilļa grimšana mani sapurināja, pamudināja cīnīties par dzīvību, bet tagad man vairs nav nekā, par ko vai pret ko cīnīties. Esmu nolādēts uz ilgu atpūtu. Varēšu te apcerīgi vērot nevis kosmisko telpu tukšumu, bet gan pats savējo: un no šī tukšuma dzims tikai garlaicība, skumjas un izmisums.

Drīz ne tikai manis, bet arī Dafnes vairs nebūs. Mēs pārvērtīsimies fosilijās kā šis korallis.

Jo koraļļu galvaskauss joprojām stāvēja turpat uz klāja, vispārējā sairuma neskarts un tātad pasargāts no nāves, tādējādi būdams vienīgā īsti dzīvā lieta.

Roberto bija mācījies jaunas zemes atklāt tikai ar vārdu teleskopa palīdzību, un pēdējā trāpīgi savdabīgā runas figūra no jauna iekustināja viņa domas. Ja jau šis korallis te ir vienīgais dzīvais, viņš sprieda, tad tas ir arī vienīgā patiešām domājošā būtne pārējo domu haosā. Tas noteikti domā par savu sakārtoto sarežģītību, par kuru pats zina visu, un negaida nekādus neparedzētus satricinājumus savā stabilajā arhitektūrā.

Vai lietas dzīvo un domā? Kanoniķis reiz bija teicis: lai pamatotu dzīvību un tās attīstību, ikkatrā lietā ir jābūt matērijas ziediem, sporām, sēklām. Molekulas ir noteiktā formā izkārtotu noteiktu atomu savienojumi, un, ja jau Dievs ir uzspiedis likumus atomu haosam, tad šie savienojumi var būt paredzēti vienīgi tādu pašu savienojumu dzemdināšanai. Vai ir iespējams, ka mums pazīstamie akmeņi joprojām ir tie paši, kas pastāvēja arī pirms Grēku plūdiem, un nav tapuši no jauna, un no tiem nav dzimuši citi?

Ja universs nav nekas cits kā vienkāršu atomu kopums un šie atomi saduras, lai radītu savus savienojumus, tad nav iespējams, ka šie atomi pārstāj kustēties pēc tam, kad savos savienojumos ir savienojušies. Ikkatrā priekšmetā ir jāsaglabājas nepārtrauktai kustībai: vējos tā ir virpuļaina, dzīvnieciskos ķermeņos plūstoša un vienmērīga, augu ķermeņos -

lēna, bet nepielūdzama, un, protams, vēl lēnāka, taču tik un tā pastāvoša tā ir minerālos. Un ari šis korallis, kura koralliskā dzīve jau beigusies, joprojām bauda savu iekšējo, apslēpto kustēšanos, tieši tāpat kā akmens.

Roberto grima pārdomās. Pieņemsim, ka ikviens ķermenis ir veidots no atomiem, arī tie ķermeņi, kas pastāv tikai izvērsumā kā tie, par kuriem mums stāsta Ģeometri, un pieņemsim, ka šie atomi sīkāk vairs nav sadalāmi. Ir skaidri zināms, ka katru taisnu līniju var sadalīt divās vienādās daļās neatkarīgi no tās garuma. Taču, ja jau garumam nav nozīmes, var gadīties, ka divās daļās ir jāsadala līnija, ko veido nepāra skaits sīkāk nedalāmu elementu. Tas nozīmētu, ka tad, ja mēs nevēlamies iegūt divas nevienādas daļas, mums tomēr jādala uz pusēm vidējais nedalāmais. Taču arī šis vidējais nedalāmais elements pastāv izvērsumā, un tātad pats ir taisna līnija, lai arī tās garums ir neiedomājami īss, un tātad, kā jau ikviena taisna līnija, ir sadalāms divās vienādās daļās. Un tā līdz bezgalībai.

Kanoniķis apgalvoja, ka arī atoms vienmēr sastāvot no atsevišķām daļām, taču tas esot tik blīvs un kompakts, ka mēs nemūžam nevarēsim to saskaldīt sīkāk. Mēs ne. Bet citi?

Nav blīvāka un kompaktāka ķermeņa par zeltu, tomēr varam ņemt unci šī metāla, un no šīs unces zeltkalis iegūs tūkstoš zeltījamo lapiņu, un pat ar pusi šī lapiņu zelta būs gana, lai viscaur apzeltītu sudraba stieni. Un no tās pašas unces zelta tie meistari, kas gatavo sudraba un zelta pavedienus audumu rotāšanai, ar saviem velkamajiem rīkiem izstieps pavedienu tik smalku kā matu, un šis zelta diedziņš būs ceturtdaļjūdzi garš vai pat garāks. Amatniekmeistars kādā brīdī apstājas, jo viņam nav piemērotu riku, turklāt ar neapbruņotu aci viņš vēl smalkāku pavedienu nemaz nespētu saskatīt. Taču kukaiņi tik sīki, ka mēs tos nevaram saredzēt, un tik čakli un prasmīgi, ka veiklībā pārspēj visus mūsu sugas amatniekus varbūt spētu šo pavedienu izstiept vēl smalkāku, un tad tas stieptos noTurīnas līdz Parīzei. Taču, ja šo kukaiņu pasaulē pastāvētu savi vēl sīkākie kukaiņi, cik sīks tad varētu būt šis zelta pavediens?

Ja man būtu Arga acis un ar tām es varētu ietiekties šī koraļļa daudzstūros un tāpat smalkajos pavedienos, kas tur stiepjas kā stari, un tāpat

pavedienos, kas šos pavedienus veido, tad es varētu doties arvien dziļāk un bezgalīgi meklēt nesadalāmo atomu. Taču, ja atoms būtu sašķeļams bezgalīgi, sadalot to arvien sīkākās un sīkākās daļās, kas tieši tāpat būtu atkal šķeļamas, es varētu nonākt līdz punktam, kur matērija nebūtu nekas cits kā bezgalīga šķeļamība, un visa tās stingrība un viss tās pilnums balstītos uz šāda vienkārša līdzsvara starp tukšumiem. Tad matērijai tukšums šausmas vairs neiedvestu, tad matērija tukšumu dievinātu un būtu no tā veidota, tā būtu tukša pati sevī, tā būtu absolūts tukšums. Absolūtais tukšums tad atrastos neiedomājamā ģeometriskā punkta pašā vidū, un šis punkts nebūtu nekas cits kā Utopijas sala, par kuru mēs sapņojam okeānā, kas viscaur sastāv tikai un vienīgi no ūdens.

Tātad hipotēze par materiālu izvērsumu, kas sastāv no atomiem, mūs novestu līdz brīdim, kad atomu vairs nav? Bet kas tad paliktu? Virpuļi. Vienīgi šie virpuļi nerautu sev līdzi saules un planētas, pilno matēriju, kas pretojas to vējam, jo tad arī saules un planētas pašas būtu virpuļi, kas rautu savos lokos mazākus virpuļus. Un vislielākajam virpulim, kas liktu virpuļot galaktikām, pašā vidū būtu citi virpuļi, un arī tie būtu virpuļu virpuļi, mutuļojoši atvari, kas sastāvētu no mutuļojošiem atvariem, un šīs no vērpešu vērpetēm veidotās vislielākās vērpetes bezdibenis ietiektos bezgalībā un balstītos uz Nekā.

Un mēs, kosmosa lielā koraļļa iemītnieki, uzskatītu atomu par pilnu matēriju (lai arī šo atomu nemaz nevaram saskatīt), taču arī atoms, tāpat kā viss pārējais, būtu tikai tukšumu savijums tukšumā, un mēs sauktu par esamību, par blīvu un pat piepildītu esamību to netveramību virkni, to nebeidzamo izvērsumu, kas tāpatinās ar absolūto neko un no savas neesmības dzemdē visa ilūziju.

Un tātad es te ļaujos ilūzijām par ilūzijas ilūziju, pats sev būdams ilūzija? Un man vajadzēja zaudēt visu un nonākt uz šī antipodos pazaudētā vraka, lai saprastu, ka nekā zaudējama nemaz nav bijis? Bet vai, to saprazdams, es neiemantoju visu, jo kļūstu par vienīgo domājošo punktu, kurā universs atpazīst un atzīst paša ilūzijas?

Bet tomēr vai tas, ka es domāju, nenozīmē, ka man ir dvēsele? Cik samudžināti viss sanāk! Viss ir darināts no nekā, bet, lai to saprastu, ir

vajadzīga dvēsele, kas, lai arī būdama niecīgāka par niecīgu, tomēr ir kas vairāk par neko.

Kas esmu es? Ja es saku es Roberto della Grīvas nozīmē, tad es to daru, būdams atmiņa par visiem pagājušajiem brīžiem un būdams summa no visa, ko atceros. Ja saku es, ar to domādams to kaut ko, kas šeit ir šajā brīdī, tomēr nav ne grotmasts, ne šis korallis, tad esmu savu šībrīža sajūtu summa. Bet kas ir tas, ko es šajā brīdī jūtu? Tas ir to attiecību kopums, kas pastāv starp šķietami nedalāmām daļiņām, kuras ir izkārtojušās īpašā attiecību kopumā, tai īpašajā kārtībā, ko saucu par savu ķermeni.

Un tātad mana dvēsele nav matērija, kas veidota no īpaši sīkām daļiņām (kā to vēlējās Epikūrs), vai ar karstumu sajaukusies pūsma, bet gan veids, kurā šīs attiecības tiek izjustas kā attiecības.

Cik maigs sabiezējums, kāda sabiezējusi netveramība! Es neesmu nekas cits kā attiecības starp manām daļām, kas cita citu uztver, būdamas savstarpēji saistītas. Bet savukārt šīs daļas ir sadalāmas citās saistībās (un tā tālāk), un tātad ikviena attiecību sistēma, pati sevi apzinādamās, pareizāk, pati būdama sevis apzināšanās, ir domājošs kodols. Es domāju sevi, domāju savas asinis, savus nervus; bet katra mana asiņu lāse domā pati sevi.

Vai šīs lāses domā, tāpat kā es? Protams, nē, cilvēks pats sevi izjūt ļoti sarežģīti, dzīvnieks jūt mazliet vienkāršāk (tas spēj sajust izsalkumu, taču ne nožēlu), un augs sajūt, kā aug, un noteikti ari to, kā to nocērt vai nopļauj, un varbūt arī tas saka es, taču daudz neskaidrāk, nekā to daru es. Ikviena lieta domā taču atkarībā no savas sarežģītības.

Un ja tā, tad domā arī akmeņi. Arī šis akmens, kas patiesībā nemaz nav nekāds akmens, bet gan izbijis augs (vai dzīvnieks?). Kā tas domā? Kā jau akmens. Ja Dievs, kas ir visspēcīgākās attiecības, kas pastāv starp visām visuma attiecībām, pats par sevi domā kā par domājošu (kā to apgalvo Filosofs), tad šis akmens domā par sevi tikai kā par akmeņojošu. Dievs domā visu visaptverošo īstenību un visas bezgalīgās pasaules, ko pats rada un uztur dzīvas ar savu domu, es domāju par savu nelaimīgo mīlestību, par savu vientulību uz šī kuģa, par saviem mirušajiem vecākiem, par saviem grēkiem un drīzo nāvi, un šis akmens varbūt domā

tikai: es akmens, es akmens, es akmens. Nē, varbūt tas nedomā pat es. Tikai: akmens, akmens, akmens.

Tas noteikti ir ļoti garlaicīgi. Vai varbūt garlaicīgi tas šķiet tikai man, kas varu domāt arī ko vairāk, bet akmens jūtas visnotaļ apmierināts ar savu akmenību, tikpat apmierināts un laimīgs, cik apmierināts un laimīgs ir Dievs, būdams Dievs, jo Dievs izbauda Visa būšanu, bet šis akmens izbauda gandrīz nebūšanu, bet, tā kā tam nav pazīstami citi esamības veidi, tas tīksminās par savējo un ir mūžīgi pašapmierināts…

Bet vai tiesa, ka akmens nejūt neko citu kā vien savu akmenīgumu? Kanoniķis teica, ka arī akmeņi esot ķermeņi, kas noteiktos apstākļos varot sadegt un pārvērsties par kaut ko citu. Un patiešām, ja akmens iekrīt vulkānā, kur to dedzina šķidrā uguns, ko senatnes ļaudis dēvēja par Magmu, tas sakūst kopā ar citiem akmeņiem vienotā, nokaitētā masā, izplūst ārā no vulkāna un pēc kāda brīža (vai ilgāka laika) attopas, kļuvis par daļu no cita, lielāka, akmens. Vai gan ir iespējams, ka, pārstādams būt iepriekšējais akmens un grasīdamies kļūt par citu, tas nejūt savu sakarsumu un līdz ar to arī savu drīzo un nenovēršamo nāvi?

Saule kveldēja klāju, viegls vējiņš svelmi kliedēja, sviedri nožuva uz Roberto ādas. Jau ilgāku laiku nopūlējies, iztēlodamies sevi par akmeni, ko pārakmeņojusi maiga Medūza, kura pirms tam viņu ar savu skatienu savaldzinājusi, viņš nolēma pamēģināt domāt tā, kā domā akmeņi varbūt lai sagatavotos tai dienai, kad būs pārvērties par vienkāršu baltu kaulu kaudzīti, ko karsē tā pati saule un dzisina tas pats vējš.

Viņš izģērbās kails, apgūlās aizvērtām acīm un ar pirkstiem aizbāza ausis, lai nedzirdētu nekādus traucējošus trokšņus, kā tos droši vien nedzird akmens, kam nav nekādu maņu orgānu. Un viņš centās izdzēst visas atmiņas, visas cilvēciskā ķermeņa vajadzības. Ja vien būtu varējis, viņš būtu nodzēsis arī savu ādu, taču, to nevarēdams, lūkoja padarīt to pēc iespējas nejutīgu.

Es esmu akmens, es esmu akmens, viņš sev teica. Un tad, lai izvairītos no sevis uzrunāšanas: akmens, akmens, akmens.

Ko es justu, ja tiešām būtu akmens? Visu pirmām kārtām es justu, kā kustas tie atomi, no kuriem sastāvu, vai arī justu, kā pastāvīgi vibrē

attiecības, kas pastāv starp manu daļu daļu daļām. Es justu, kā dūc mana akmenība. Taču es nevarētu teikt es, jo, lai teiktu es, tomēr ir nepieciešami arī citi kaut kas, kam sevi pretstatīt. Akmens principā nevar zināt, ka ārpus viņa pastāv vēl kaut kas. Tas dūc, akmeņaini sevi akmeņojošu akmenē un nekā cita neapjauš. Tā ir atsevišķa pasaule pati par sevi. Pasaule, kas pasauļojas pašpietiekami.

Un tomēr, pieskaroties šim korallim, es jūtu, ka tā virsmas daļa, kas bijusi saulē, ir saglabājusi siltumu, turpretī tā, kas balstījās uz klāja, ir vēsāka; un, ja es to pāršķeltu uz pusēm, varbūt justu, kā siltums no augšas uz leju pamazām sarūk. Siltā ķermenī atomi kustas straujāk nekā vēsā, un tātad šis akmens, ja tas pats sevi izjūt kā kustību, nevar sevī nesajust kustības atšķirības. Ja tas mūžīgi paliktu guļam saulē vienā un tai pašā pozā, varbūt tas sāktu atšķirt ko līdzīgu augšai un apakšai ja ne citādi, tad vismaz kā divus atšķirīgus kustības paveidus. Nezinādams, ka šo atšķirību cēlonis ir ārējs spēks, tas par šo cēloni uzskatītu pats sevi un domātu, ka tādas kustības ir tā dabā. Taču, ja sāktos nogruvums un akmens ripotu lejā no kalna, līdz ieņemtu citu stāvokli, tas sajustu, ka tagad kustas citas daļas, kas iepriekš bijušas lēnas, savukārt tās, kas iepriekš bija ātras, tagad kļuvušas lēnākas. Un, ja tas būtu nevis nogruvums, bet pavisam lēns noslīdējums, akmens justu, kā siltums, pareizāk, no tā izrietošā kustība, pakāpeniski pārvietojas no vienas ķermeņa daļas uz citu.

Tā prātodams, Roberto lēnām grieza pret saules stariem dažādas miesas daļas, ripinājās pa klāju, līdz nonāca ēnā un mazliet sadrūma, kā droši vien tumšāks būtu sadrūmis arī akmens.

Kas zina, viņš sev jautāja, vai šādās kustībās akmens nesāk apjēgt arī ja ne atrašanās vietas, tad vismaz stāvokļa jēdzienu; katrā ziņā tas noteikti apjauš pārmaiņas. Kaislības jēdziens tam noteikti ir svešs, jo tas nepazīst kaislības pretstatu, kas ir rīcība. Vai varbūt tomēr. Akmens visu laiku jūt, ka ir akmens, kurš veidots tieši tā un ne citādi, turpretī to, ka brīžam vieni sāni ir karsti vai auksti, tas sajūt tikai palaikam. Tātad tādā vai citādā veidā akmens spēj sevi kā substanci nošķirt no savām akcidencēm. Vai tomēr nē: ja tas sevi izjūt kā attiecību, tas sevi jūt kā attiecību starp

dažādām akcidencēm. Tad droši vien tas sevi uztver kā substanci, kas ir tapšanas procesā. Un ko tas nozīmē? Vai tad es pats sevi sajūtu citādi? Kas zina, vai akmeņi domā, tāpat kā Aristotelis vai Kanoniķis. Katrā ziņā tas viss akmenim varētu prasīt gadu tūkstošus, bet ne jau tā ir problēma; svarīgāks ir jautājums, vai akmens pats spēj ievērot dažādus un secīgus sevis uztvērumus. Ja tas brīžam jūtas augšdaļā silts un apakšdaļā auksts, bet pēc tam tieši otrādi, taču, otro stāvokli sajutis, pirmo vairs neatceras, vai tas uzskatītu, ka tā iekšējā kustība vienmēr ir vienāda?

Taču, ja jau tas sevi uztver, kāpēc lai tam nebūtu atmiņa? Atmiņa ir dvēseles spēja, un, lai arī cik maza akmens dvēsele būtu, tai tomēr varētu piemist arī attiecīgu izmēru atmiņa.

Tas, kuram ir atmiņa, apjēdz agrāk un vēlāk, citādi arī es domātu, ka sāpes vai prieki, ko atceros, patiesībā pastāv atcerēšanās mirklī. Taču es zinu, ka šīs atmiņas ir pagātnes uztvērumi, jo tie ir vājāki par tagadnē uztverto. Tātad svarīgākā problēma ir laika izjūta. Un arī man šādas izjūtas verētu nebūt, ja laiks būtu kas tāds, ko iemācās. Bet vai tad pirms dažām dienām vai pirms dažiem mēnešiem, katrā ziņā pirms slimības es neteicu, ka laiks ir kustības nosacījums, nevis tās rezultāts? Ja akmens daļas atrodas kustībā, šai kustībai noteikti piemīt ritms, kas, lai arī nesaklausāms, varētu būt līdzīgs skaņām, kuras rada pulkstenis. Tad akmens pats sev būtu pulkstenis. Justies kustībā nozīmē apzināties savu aizejošo laiku. Zeme, kas ir liels akmens debesīs, jūt savas kustības laiku, savu plūdmaiņu elpas laiku, un to, ko zeme jūt, es redzu iezīmējamies zvaigžņotajā velvē: zeme jūt to pašu laiku, ko es redzu.

Tātad akmens pazīst laiku turklāt laiku tas pazīst, vēl pirms savas siltuma izmaiņas ir uztvēris kā kustību telpā. Manuprāt, akmens varētu nemaz neievērot, ka šīs siltuma izmaiņas ir atkarīgas no novietojuma telpā, tikpat labi tas varētu tās uzskatīt par parādību, kas atkarīga no izmaiņām laikā, līdzīgi kā pāreja no miega uz nomodu, no mundruma uz nogurumu, vai arī, kā es šobrīd ievēroju, ka no ilgas nekustēšanās man ir notirpusi kreisā kāja. Bet nē, akmenim ir jāuztver arī telpa, ja jau tas uztver kustību tur, kur iepriekš bijis miers, un mieru tur, kur iepriekš bijusi kustība. Tātad akmens spēj domāt arī par te un tur.

Bet iztēlosimies tagad, ka šo akmeni kāds paņem un iesloga starp citiem akmeņiem, lai uzmūrētu sienu. Agrāk tas uztvēra savu iekšējo attiecību rotaļu, jo juta savus atomus saspringstam centienos sastāties un savienoties kā bišu šūnas, juta tos cieši blīvējamies un iespiežamies starp citiem, kā droši vien jūtas akmeņi baznīcas velvēs, kur ikviens spiežas virsū citiem un visi kopā spiežas uz slēgakmens pusi, bet slēgakmenim tuvākie akmeņi spiež pārējos lejup un uz āru.

Taču, kad pie šāda spiediena un pretspiediena ir pierasts, visa velve droši vien sajūt un apzinās sevi kā veselumu neredzamajā kustībā, ko rada tās elementi, cits citu stumdami un spiezdami; un tāpat velve droši vien sajūt piepūli, kas kādam ir nepieciešama, to sagraujot, un droši vien apzinās savas pastāvēšanas beigas, kad balsta sienas ar visiem kontrforsiem sabrūk.

Tātad akmens, iespiests starp citiem akmeņiem tik stipri, ka gandrīz ir gatavs sašķelties un sadrupt (un, ja spiediens vēl pieņemtos spēkā, tas tiešām sašķeltos), droši vien jūt saspiestību, kādu agrāk nepazina un nejuta, spiedienu, kas zināmā mērā ietekmē arī viņa iekšējo kustību. Vai šis nevarētu būt tas brīdis, kad akmens uztver arī kaut ko, kas pastāv ārpus viņa paša? Tādā gadījumā akmens apzinātos Pasauli. Vai varbūt tas domātu, ka spēks, kurš to spiež, ir kaut kas daudzkārt spēcīgāks par viņu, un tādā gadījumā tāpatinātu Pasauli ar Dievu.

Taču tai dienā, kad mūris sagrūtu un saspiestībai pienāktu gals, vai akmens pieredzētu Brīvības sajūtu tieši tāpat, kā to izjustu es, ja es nolemtu izkļūt no spaidiem, ko pats sev esmu uzspiedis? Taču atšķirība ir tā, ka es brīvi varu vēlēties ilgāk šādā stāvoklī vairs nepalikt, bet akmens nevar. Tātad brīvība ir pasīva kaislība, turpretī griba būt brīvam ir rīcība, un tā ir galvenā atšķirība starp mani un akmeni. Es varu gribēt. Akmens labākajā gadījumā (un kāpēc gan ne?) var tikai tiekties atgriezties pirmsiemūrēšanas stāvoklī un sajust patiku, kad atkal kļūst brīvs, taču nevar pieņemt lēmumu rīkoties, lai īstenotu to, kas tam patīk.

Bet vai es tiešām varu gribēt? Šajā brīdī būšana par akmeni man sagādā baudu saule silda, vējš padara paciešamus mana ķermeņa izdalījumus, man nav ne mazākās vēlmes pārstāt būt akmenim. Kāpēc?

Tāpēc, ka man patīk. Tātad arī es esmu kaislības vergs, un šī kaislība cenšas mani atrunāt no brīvas izvēles par labu tās pretstatam. Taču, ja es gribētu, es tomēr varētu gribēt. Un tomēr to nedaru. Tad cik lielā mērā es esmu brīvāks par akmeni?

Nav briesmīgākas domas jo sevišķi filosofam kā doma par brīvo gribu. Filosofiskas gļēvulības dēļ Roberto to padzina kā pārāk smagu tāda tā neapšaubāmi bija viņam un vēl jo lielākā mērā akmenim, kam viņš jau bija atvēlējis pasīvās kaislības, taču liedzis jebkādu iespēju rīkoties. Katrā ziņā, lai arī akmenim bija liegta iespēja prātot par iespējām sevi no brīva prāta pazudināt, tas tomēr jau bija iemantojis daudzas un cildenas spējas, kādas cilvēku dzimums agrāk tam netika piedēvējis.

Brīvās gribas problēmu atmetis, Roberto tagad pievērsās jautājumam, vai akmens tajā mirklī, kad iekrīt vulkānā, apzinās savu nāvi. Noteikti nē, jo tas nekad nav varējis uzzināt, ko nozīmē mirt. Bet vai tad, kad akmens pilnībā ir nozudis magmā, tas var apzināties nāvi kā jau notikušu? Nē, jo tad tas vairs nepastāv kā individuāls atomu savienojums, kas saucams par akmeni. Un galu galā, vai mēs kādreiz esam dzirdējuši par cilvēku, kurš būtu pamanījis, ka ir nomiris? Ja tagad kaut kas apzinās pats sevi, tā ir magma: es magma, es magma, es magma, šlufff, šlafff, es plūstu, teku, straumjoju, sūcos, šļurr, vurrr, es burbulēju, mutuļoju verdošos virekļos, cepos, čurkstu, čūkstu, švirkstu, šņācu, plakšķu un plukšķu. Un iztēlodamies sevi par magmu, Roberto siekalojās un spļaudījās kā hidrofobijas piemeklēts suns un pūlējās izvilināt burbuļojoši burkšķošas skaņas no savām iekšām. Un gandrīz aptaisījās. Viņš nebija piemērots magmas dzīvei, nē, labāk griezties atpakaļ un atkal domāt kā akmenim.

Bet kas gan agrākajam akmenim daļas par magmu, kas tik magmaini sevi magmē? Akmeņiem nepastāv dzīve pēc nāves. Un tā nepastāv nevienam, kam pēc nāves ir apsolīts vai ļauts kļūt par augu vai dzīvnieku. Kas notiktu, ja es nomirtu un pēc tam, kad mana miesa zemē jau būtu kārtīgi sadalījusies un izsūkusies cauri saknēm, visi mani atomi sakārtotos un savienotos no jauna, bet šoreiz par skaistu palmu? Vai es teiktu es palma? To

teiktu palma, kas domājoša ir ne mazākā mērā kā akmens. Bet, kad palma teiktu es, vai tā domātu es Roberto? Būtu ļauni laupīt tai tiesības sacīt es palma. Un kas gan tā vairs būtu par palmu, ja teiktu es Roberto esmu palma? Tas savienojums, kurš varēja teikt es Roberto, jo tieši kā tādu savienojumu sevi uztvēra, vairs neeksistē. Un, ja tas vairs neeksistē, tad līdz ar sevis uztveri ir zaudējis arī atmiņu par sevi. Es nevarētu pat teikt es palma biju Roberto. Ja tas būtu iespējams, man tagad vajadzētu zināt, ka es, Roberto, agrāk biju… Kas? Kaut kas. Taču es neko tādu neatceros. Es vairs nezinu, kas biju agrāk, tieši tāpat kā nespēju sevi atcerēties kā nedzimušu augli mātes klēpī. Es zinu, ka biju auglis, jo citi man ir to teikuši, taču ja paļaujamies tikai uz manu zināšanu un atmiņām es tāds varētu arī nebūt bijis.

Ak Dievs, es taču varētu priecāties par savu dvēseli, un pat akmeņi to varētu, taču tieši no akmens dvēseles es uzzinu, ka mana dvēsele nedzīvos ilgāk par manu miesu! Kamdēļ es tā cenšos tēlot akmeni un domāt kā akmens, ja pēc tam pat neapjēgšu pats sevi?

Bet galu galā kas tad ir šis es, kas, manuprāt, mani domā? Vai tad es jau neteicu, ka tas nav nekas cits kā apziņa, kura piemīt tukšumam (kas ir identisks izvērsumam) šajā konkrētajā atomu savienojumā? Tātad es pats nemaz nedomāju mani domā tukšums vai izvērsums. Un tātad šis atomu savienojums ir tikai akcidence, pie kuras tukšums un izvērsums kavējas pavisam īsu mirkli, lai pēc tam atkal domātu sevi pavisam citādi. Šajā lielajā tukšuma tukšumā patiešām pastāv vienīgi nemitīga pārtapšana neskaitāmos un pārejošos savienojumos… Kas tajos savienojas? Viens vienīgs liels nekas, kas arī ir visa Substance.

Un šī Substance pakļaujas varenai nepieciešamībai, kas to mudina radīt un ārdīt pasaules un saaust mūsu blāvās dzīves. Ja es to pieņemu, tad spēju šo Nepieciešamību pat mīlēt, atgriezties pie tās un padoties visam, ko tā gribēs nākotnē, un tas būtu Laimes stāvoklis. Tikai pieņemot tās likumu, es atradīšu savu brīvību. Ieplūšana atpakaļ Tajā būs Glābiņš un Pestīšana, aizbēgšana no kaislībām vienā vienīgā kaislībā, Intelektuāla Mīlestība pret Dievu.

Ja es to patiešām iespētu saprast, es būtu vienīgais cilvēks, kas atradis Patieso Filosofiju, un zinātu visu par Dievu, kurš slēpjas. Taču kuram

gan pietiktu drosmes iet pa pasauli un sludināt šadu filosofiju? Tas ir noslēpums, ko paņemšu sev līdzi Antipodu kapā.

Es jau teica, ka Roberto trūka īsta filosofa rūdījuma un izturības. Tikko sasniedzis šo Epifāniju, kuru taču bija pulējis un slīpējis tik rūpīgi kā optiķis lēcu, viņš piepeši no jauna piedzīvoja atkritienu atpakaļ mīlestībā. Tā kā akmeņi nemīl, viņš pieslējās sēdus un atkal kļuva par mīlošu cilvēku.

Bet tātad, viņš sev teica, ja jau mums visiem vajadzēs atgriezties tai lielajā varenās un vienīgās substances jūrā, tur augšā vai tur lejā, vai vienalga, kur nu tas būtu, es tur pilnībā saplūdīšu kopā ar savu Pavēlnieci! Mēs abi būsim varenā Makrokosmosa daļa un veselums. Es būšu viņa, un viņa būs es. Vai tik šī nav dziļākā jēga, kas slēpjas mītā par Hermafrodītu? Lilija un es, viena miesa un viena doma…

Un vai tad es neesmu pasteidzinājis šī notikuma piepildīšanos? Es taču jau pirms daudzām dienām (nedēļām, mēnešiem?) esmu iemitinājis viņu pasaulē, kas viscaur ir mana, lai arī ar Ferrantes starpniecību. Viņa jau ir kļuvusi par manas domas domu.

Varbūt tieši to nozīmē Romānu rakstīšana: dzīvot caur saviem personāžiem, panākt, lai tie mājo mūsu pasaulē, un tādējādi gan sevi, gan pašu radītās būtnes uzticēt vēlāko paaudžu domām, lai arī šīs paaudzes nāks tad, kad mēs vairs nevarēsim sacīt es…

Bet tātad tikai es varu pieņemt lēmumu uz visiem laikiem padzīt Ferranti no manas pasaules, visu izkārtot tā, lai viņa pazušana būtu dievišķā taisnīguma gribēta un izveidotos apstākļi, kuros es atkal varētu savienoties ar Liliju.

Jauna entuziasma pārņemts, Roberto nosprieda pievērsties domām par sava stāsta pēdējo nodaļu.

Viņš nezināja, ka Romāni sevišķi tad, ja autori jau ir noskaņojušies uz miršanu bieži vien rakstās paši un virzās turp, kur tiem pašiem labpatīk.

38.PAR ELLES IEDABU UN VIETU

Roberto sev stāstīja, ka, klejodams no salas uz salu un vairāk dzīdamies pēc dažādām baudām nekā pēc pareizā kursa, turklāt neprazdams nolasīt signālus, ko einuhs pārraidīja uz Biskarā brūci, Ferrante galu galā pavisam zaudēja apjēgu par atrašanās vietu.

Kuģis tikmēr peldēja tālāk un tālāk, jau tāpat trūcīgie pārtikas krājumi samaitājās, un ūdens mucās saglumēja. Ferrante bija noteicis, ka ikviens ekipāžas vīrs drīkst nokāpt tilpnē tikai vienreiz dienā un pilnīgā tumsā paņemt to nieku, kas nepieciešams izdzīvošanai, un tādējādi neizturamais skats uz sarūkošo proviantu nevienu lieki nesāpināja.

Vienīgi Lilija neko nemanīja, līksma un rāma viņa pacieta visas grūtības un šķita pārtiekam no lāsītes ūdens un sausiņa drupatas, jo vairāk par visu viņai rūpēja, lai mīļotais veiksmīgi paveiktu iecerēto. Ferrante, kam šī mīlestība nebija vienaldzīga vien tiktāl, cik lielā mērā sagādāja viņam baudu, turpināja uzkurināt savu matrožu dedzību un alkatību, krāšņiem vārdiem zibinādams to acu priekšā apslēpto dārgumu ainas. Un tā aklais, ko aklu padarījis naids, veda citus aklos, kam acu gaismu laupījusi mantkārība, paturēdams gūstā ar viltus mīlas saitēm sasietu aklu daiļumu.

Taču daudziem ekipāžas vīriem no slāpēm smaganas jau bija piepampušas tā, ka gandrīz pilnībā nosedza zobus, bet kājas tiem pārklājās ar augoņiem, kuru nešķīstie izdalījumi kāpa augšup līdz dzīvībai svarīgākajiem orgāniem.

Un tā nu, kad viņi bija aizkuģojuši aiz divdesmit piektā dienvidu platuma grāda, pienāca brīdis, kad Ferrantem vajadzēja apspiest dumpi. Viņš to paveica ar piecu uzticamāko korsāru (tie bija Andrapods, Borids,

Ordonjo, Safars un Asprands) palīdzību, un dumpinieki (ar nelieliem pārtikas krājumiem) tika iesēdināti laivā un uzticēti viļņu varai. Taču tagad Tiveede Daphne bija palikusi bez jebkādiem glābšanas līdzekļiem. Kāda gan tam nozīmē, teica Ferrante, driz mēs sasniegsim to vietu, kurp mūs vilina neprātīgās alkas pēc zelta. Taču uz kuģa vairs nebija pietiekami daudz vīru, kas paveiktu visus darbus.

Turklāt arī atlikušie vairs negribēja pakļauties Ferrantem: viņi to bija atbalstījuši dumpja laikā, bet tagad gribēja būt viņam par līdziniekiem. Viens no pieciem bija izspiegojis noslēpumaino dižciltīgo jaunekli, kas tik reti iznāca uz klāja, un bija atklājis, ka patiesībā tā ir sieviete. Nu šie slepkavnieki pieprasīja, lai Ferrante pasažieri atdod viņiem. Ferrante, pēc izskata būdams Adonīds, bet dvēselē Vulkāns, augstāk vērtēja Plutonu, nevis Veneru, un tā bija īsta laime, ka Lilija nedzirdēja, kā viņš dumpiniekiem čukstus apsolīja to vēlmēm piekāpties.

Roberto nedrīkstēja pieļaut, ka Ferrante pastrādā šo zemisko nelietību. Tā nu viņš nolēma, ka Neptūnam šai brīdī ir jāsaniknojas uz tiem, kas iedomājušies šķērsot plašos ūdeņu laukus, nebīdamies viņa dusmu. Vai arī, lai notikumi nerisinātos pār mēru pagāniski, tomēr saglabātu vajadzīgo atjautīgumu, viņš iztēlojās, ka Debesis nekādi nevarēja atstāt nesodītu šo negantības kuģi (jo, kā zināms, romānam ir jāpauž arī morāles pamācības). Un tā nu viņš jūsmīgi veidoja prāta ainas, kurās gan ziemeļu, gan dienvidu vēji Nots, Akvils un Austers -, šie nevaldāmie rāmas jūras naidnieki, kas pagaidām nebija traucējuši maigajam Zefiram un citiem tā rietumu brāļiem valdīt pār taku, pa kuru Tiveede Daphne turpināja kuģojumu, tagad gan sāka nepacietīgi dauzīties pret savu pazemes kambaru sienām.

Roberto tos atbrīvoja no ieslodzījuma visus reizē. Kuģa apšuvums ievaidējās, un kā atbalss šiem vaidiem skanēja jūrnieku kunksti; jūra vēma pār viņiem, un viņi vēma jūrā, un brīžam kāds vilnis viņus ieskāva tā, ka, no krasta raugoties, šo klāju varētu noturēt par ledus zārku, ap kuru zibeņi iedegas kā vaska sveces.

Sākumā vētra trieca mākoņus pret mākoņiem, ūdeņus pret ūdeņiem, vējus pret vējiem. Taču drīz vien jūra izkāpa no tai ierādītajām robežām

un tūkdama un piebilzdama kāpa augšup arvien tuvāk debesīm, no kurām gāzās tik postošs lietus, ka ūdens sajaucās ar gaisu, putni iemācījās peldēt un zivis lidot. Tā vairs nebija dabas cīņa pret kuģiniekiem, šajā kaujā dabas elementi karoja cits ar citu. Nebija neviena gaisa atoma, kas nepārvērstos krusas graudā, un Neptūns traucās augšup, lai nodzēstu zibens šautras Jupitera rokās, gribēdams laupīt brālim līksmo iespēju sadedzināt cilvēkus, kurus pats kāroja noslīcināt. Jūra izraka dziļu kapu savās krūtīs un, nevēlēdamās atdot šos kuģiniekus zemei, tikko pamanījusi, ka nevadāmais kuģis brāžas virsū kādai klintij, cirta tam pļauku un lika peldēt uz citu pusi.

Kuģis iegrima te ar priekšgalu, te ar pakaļgalu, un katru reizi, kad tas gāzās lejā no viļņu galotnēm, šķita, tas lido lejup no augsta torņa: ahters iemērcās līdz pašai galerijai, bet pie buga likās, ka ūdens grib aprīt visu bugšpritu.

Andrapods centās saritināt kādu buru, kad vējš viņu norāva no rājas, bet krizdams jūrā, viņš trāpīja virsū Boridam, kurš tobrīd nospriegoja virvi, turklāt trāpīja tik neveiksmīgi, ka šī pati virve tam norāva galvu.

Kuģis atteicās pakļauties stūrmanim Ordonjo, un nākamā brāzma vienā rāvienā noplēsa bezānburu. Safars joprojām pūlējās buras saritināt, un viņu, lāstus izbrēkdams, skubināja Ferrante, taču marsbura vēl nebija kārtīgi nostiprināta, kad kuģis sagriezās šķērsām un saņēma trīs tik spēcīgus viļņus no sāniem, ka Safars pārlidoja pār bortu. Tūlīt arī grotmasts pārlūza uz pusēm un iegāzās jūrā, pirms tam vēl paguvis sapostīt klāju un ielauzt galvaskausu Asprandam. Visbeidzot sīkās šķēpelēs sašķīda stūre, bet tās pinne ar drausmīgu triecienu laupīja dzīvību Ordonjo. Nu uz šī nelaimīgā vraka vairs nebija atlicis neviena apkalpes vīra, bet pēdējās žurkas cita pēc citas lēca jūrā, tā nonākdamas ūdenī, no kura vēlējās paglābties.

Ir grūti noticēt, ka šādos apstākļos Ferrante spētu domāt par Liliju, un daudz ticamāk mums liktos, ja viņam rūpētu tikai un vienīgi paša dzīvība. Nezinu, vai Roberto apzinājās, ka pārkāpj sava stāsta ticamības robežas, negribēdams pieļaut, ka bojā iet tā, kurai bija atdāvinājis savu sirdi, tā nu viņš atvēlēja sirdi arī Ferrantem, lai arī tikai uz īsu brīdi.

Tātad Ferrante izvelk Liliju augšā uz klāja, bet ko viņš dara tālāk? Roberto pieredze mācīja, ka Ferrantem Lilija cieši jāpiesaitē pie durvīm un jāļaut tām ieslīdēt jūrā, cerot, ka pat nežēlīgie bezdibeņu briesmoņi nespēs nodarīt pāri tādam skaistumam.

Pēc tam arī Ferrante pats pietveras pie kāda kokgabala un grib tam piesties ar virvi. Taču tieši šajā brīdī, kuģim neprātīgi zvalstoties, nez kādā veidā atbrīvojies no savas mocību vietas, uz klāja parādās Biskarā, kam rokas joprojām ir saslēgtas ķēdēs, bet acīs gail naids.

Visu ceļojuma laiku Biskarā ir palicis ieslodzīts tilpnē, kur mocījies sāpēs, tieši tāpat kā Amariļļa suns, un katru dienu viņa brūce tika uzplēsta no jauna un tad atkal apkopta, lai noturētu viņu pie dzīvības, un visus šos mēnešus Biskarā ir aizvadījis ar vienu vienīgu domu: atriebties Ferrantem.

Kā Deus ex machina Biskarā negaidīti uzrodas aiz muguras Ferrantem, kas vienu kāju jau uzcēlis uz margsienas. Biskarā paceļ rokas augšup un, pārvērzdams savas važas par cilpu, apmet ķēdi Ferrantem ap kaklu un aizžņaudz rīkli. Un, kliegdams: "Kopā ar mani beidzot uz elli!", viņš mēs to redzam un gandrīz arī sajūtam savelk ķēdi tik cieši un strauji, ka Ferrantes kakls pārlūst un viņa mēle izkaras pār zaimojošajām lūpām, tā pavadot pēdējo lāstu. Un tad ar nāvi sodītā nelieša mirušais ķermenis iegāžas jūrā, gluži kā pleciem pieplakušu apmetni aizraujot līdzi arī joprojām dzīvo bendi, kas triumfējošs traucas pretī kareivīgajiem viļņiem, jo viņa paša sirdī beidzot valda miers.

Roberto nespēja iztēloties, ko, šādu skatu redzot, būtu izjutusi Lilija, tāpēc cerēja, ka viņa neko nav redzējusi. Un, nespēdams atcerēties, kas notika ar viņu pašu pēc tam, kad mazo plostu bija sagrābis ūdens virpulis, viņš nemācēja iztēloties, kas īsti tālāk notiek ar dēļiem piesieto mīļoto.

Patiesībā viņu tik ļoti nodarbināja uzdevums sarūpēt Ferrantem pelnīto sodu, ka viņš nolēma tam sekot līdzi arī viņsaulē un uzmanīt brāļa tālāko likteni. Bet Liliju viņš pagaidām atstāja virpuļojam viļņu vērpetēs.

Tikmēr jūra Ferrantes mirušās miesas bija izmetusi vientulīgā liedagā. Ūdens tagad bija pavisam mierīgs, gluds kā kausā ieliets, un pret

krastu nesitās pat vissīkākie vilnīši. Visu bija pārņēmusi viegla dūmaka, kāda vērojama, kad saule jau norietējusi, bet nakts vēl nav pārņēmusi debesis savā varā.

Šī liedaga malu neiezīmēja koki vai krūmu saaudzes, un krastā aiz smilšu klajuma tālāk pletās caurcaurēm minerāls līdzenums, kurā pat tās, kas pirmajā mirklī izskatījās pēc cipresēm, vēlāk atklājās esam svina stēlas. Pie apvāršņa rietumpusē slējās kalni, kas nu jau bija satumsuši, vienīgi nogāzēs vietumis mirgoja dažas gaismiņas, gluži kā sīkas uguntiņas kapsētā. Taču virs kalnu masīva blīvējās gari, melni mākoņi ar pavēderēm dziestošu ogļu krāsā, un šie mākoņi šķita esam smagi un blīvi, līdzīgi sēpiju kauliem, kas reizēm redzami dažās gleznās un zīmējumos un kas, uzlūkoti no sāniem, piepeši atklājas esam galvaskausi. Starp mākoņiem un kalnu debesīs vēl jautās dzeltenīgas nokrāsas un varētu teikt, ka tā ir pēdējā gaisa telpa, kam paguvusi pieskarties mirstošā saule, ja vien šī vieta neradītu iespaidu, ka šādas pēdējās saulrieta krampjainās kustības te tā arī nav sākušās un nekad nebeigtos.

Tur, kur līdzenums pamazām pārgāja nokalnes slīpumā, Ferrante samanīja nelielu ļaužu pulciņu un devās uz viņu pusi.

Pēc cilvēkiem vai vismaz pēc cilvēkveidīgām būtnēm tie izskatījās tikai iztālēm, jo, piegājis tuvāk, Roberto ieraudzīja, ka tie, pat ja savulaik bijuši cilvēki, tagad kļuvuši vai grasījās kļūt par anatomiskā teātra uzskates līdzekļiem. Tādus viņus bija iecerējis Roberto, jo atcerējās reiz apmeklējis vienu no šiem iestādījumiem, kur bariņš ārstu tumšās drānās, piesārtušām sejām un vēl spilgtāk sarkaniem sīkiem asinsvadiņiem uz deguna un vaigiem, visnotaļ izskatīdamies pēc bendēm, kas pilda amata pienākumus, bija sastājušies ap līķi, lai izceltu ārpusē visu, kas bijis iekšpusē, un, izmantojot mirušos, atklātu dzīvo noslēpumus. Viņi nomauca ādu, nogrieza nost miesu, atkailināja kaulus, atraisīja nervu saites, atsēja muskuļu mezglus, atvēra maņu orgānus, nošķirus pasniedza skatieniem visas atdalītās membrānas, visas nošķeltās krimstalas, visas atdalītās ķidas. Kad ikviena cīpsla bija nošķirta no citām, ikviena artērija atšķetināta, ikvienas kaulu smadzenes izceltas virspusē, viņi sanākušajiem rādīja visas svarīgākās dzīvības darbnīcas: lūk, viņi teica, te tiek sagremots ēdiens, te tiek

attīrītas asinis, te barības vielas tiek šķirotas, te veidojas ķermeņa šķidrumi, un te nobriest gari… Un kāds, kas stāvēja līdzās Roberto, pusbalsī noteica, ka pēc mūsu pasaulīgās nāves tieši tāpat ar mūsu miesām rīkosies daba.

Taču dievišķais anatoms pavisam citādi bija izrīkojies ar šīs salas iemītniekiem, ko Ferrante tagad skatīja arvien tuvāk.

Pirmais bija ķermenis bez ādas, nospriegotiem muskuļu saišķiem, rokas padevīgi nokāris lejup, pievērsis debesīm ciešanu pilnu seju, no kuras atlikuši gandrīz tikai kauli. Otrajam delnu āda nokarājās lejup no pirkstgaliem gluži kā cimdi, bet kāju āda bija nomaukta lejāk zem ceļgaliem kā mīkststulmu zābaki.

Trešajam ne tikai āda, bet arī muskuļi bija iegriezti un atbīdīti sāņus tā, ka viss augums un jo sevišķi seja izskatījās pēc atvērtas grāmatas. It kā šis ķermenis vienlaikus vēlētos nodemonstrēt ādu, miesu un kaulus, būdams trīskārt cilvēcisks un trīskārt mirstīgs; taču viņš izskatījās pēc kukaiņa, kam šie miesas lēveri būtu spārnu vietā, ja vien šai salā būtu vējš, kas varētu tos plandīt. Taču spārni nekustējās gaisa kustības kustināti, jo gaiss mijkrēslī stāvēja kā sastindzis: tie tik tikko manāmi plivinājās līdzi gurdenā ķermeņa kustībām.

Turpat netālu kāds skelets stāvēja, atbalstījies pret lāpstu, varbūt tas grasījās rakt sev kapu, acu dobuļi pievērsti debesīm, zobu rindas sašķiebtas vīpsnā, kreisā roka paslieta, kā lūdzot žēlastību vai vismaz uzklausīšanu. Cits skelets, sameties līkumā uz priekšu, rādīja savas kumpās muguras skriemeļus un virzījās uz priekšu puslēkšiem, ar kaulainajām plaukstām aizsedzis nodurto seju.

Citam, kuru Ferrante redzēja tikai no mugurpuses, uz paura vēl rēgojās matu kušķi, kas atgādināja ar varu galvā uzmauktu kažokādas cepuri. Taču šīs cepures apmale (bāla un rožaina kā jūras gliemežnīca), filcs, kas balstīja virsējo kažokādu, arī bija veidots no ādas, kas galvas sānos bija pāršķelta un uzlocīta augšup.

Bija daži citi, kam nolaupīts gandrīz viss, un tie izskatījās pēc skulptūrām, kas darinātas tikai no nerviem: virs kakla strupuļa, kas jau zaudējis galvu, staipījās tie, kuri agrāk bija vijušies augšup uz smadzenēm, bet kājas izskatījās pēc klūdziņu pinuma.

Bija vēl citi, kam atvērtajās pavēderēs rēgojās violeti mirdzošas, tūkstošas zarnas, it kā šie skumjie rīmas būtu negausīgi saēdušies, bet apēsto nejaudājuši kārtīgi sagremot. Tur, kur tiem agrāk bija dižojies vīrišķais loceklis, kas nu bija nomizots un pārvērsts par tievu kātiņu, rēgojās sačokurojušies pauti.

Ferrante redzēja arī tādus, no kuriem bija atlikušas tikai vēnas un artērijas, tie šķita esam staigājošas alķīmiķu laboratorijas, nepārtrauktā kustībā esošas caurules un stobriņi, kam uzticēts destilēt bezasiņu asinis no neesošas saules gaismā sanīkušām ķirzakām.

Visi šie ķermeņi nesatricināmi un sāpīgi klusēja. Pie dažiem varēja samanīt lēnu pārvērtību zīmes, kas liecināja, ka no miesas skulptūrām tie pārvēršas par šķiedru statujām.

Pēdējais no viņiem, nodīrāts kā svētais Bērtulis, labajā rokā augstu paslietu nesa savu joprojām asiņaino ādu, kas bija sajukusi kā no pleciem noņemts apmetnis ar kapuci. Šajā novilktajā ģērbā vēl bija samanāma viņa seja ar acu un nāsu caurumiem, tāpat arī mutes bedre, un izskatījās, ka tās ir atliekas no piepeša karstuma pārsteigtas vaska maskas.

Un šis cilvēks (pareizāk, viņa nomauktās ādas sašķiebtā, bezzobainā mute) uzrunāja Ferranti:

"Nelaipni lūgts," tas teica, "Mirušo zemē, ko mēs dēvējam par Vesālijas salu. Drīz arī tevi piemeklēs tāds pats liktenis, kāds ir ķēris mūs, un nedomā, ka šeit kāds izdziest tikpat strauji kā kapā guldītie. Atkarībā no katram pielemtā soda, mēs visi sasniedzam noteiktu sairuma pakāpi, lai varētu izgaršot kādu nieku tās galīgās pazušanas, kas ikvienam no mums šeit nozīmētu vislielāko prieku. Oo, kāda laime iztēloties smadzenes, kas no visniecīgākā pieskāriena sašķīst, plaušas, kas izjūk no pirmās gaisa pūsmas, kas tām rada kaut visniecīgāko piepūli! Cik ilgota aina ir mati un spalvas, kas izkrīt pavisam, mīkstie audi, kas kļūst vēl mīkstāki, un tauki, kas izkūst un iztek! Taču nekā. Kā tu redzi, ikviens no mums ir sasniedzis savu pašreizējo stāvokli, pats to nemanīdams, jo pārmaiņas ir bijušas neuztverami lēnas, un katra mūsu šķiedra ir dilusi jau tūkstošiem tūkstošgades. Un neviens nezina, cik tālu mums būs atļauts sabrukt, un

tie, kurus tu redzi stāvam tur tālāk un kuri jau ir pārvērtušies plikos kaulos, joprojām sapņo, kaut nu varētu nomirt kaut mazliet vairāk, un kas zina, vai šādās gaidās viņi nenīkst jau tūkstošiem gadu. Citi, tādi kā es, ir iemantojuši šādu izskatu pirms nezināma laika jo šajā naktī, kas nekad neiestājas, mēs esam zaudējuši sajēgu par laika ritējumu, un tomēr arī es ceru, ka man būs atjauts kaut vislēnākais sabrukums un iznīcība. Tā ikviens no mums alkst sairuma, kas un mēs to labi zinām nekad nebūs pilnīgs, bet mēs nebeidzam cerēt, ka Mūžība mums vēl nav sākusies, un vienlaikus baidāmies, ka esam tajā jau iekļuvuši tai pašā mirklī, kad reiz piestājām šīs salas krastos. Kad bijām dzīvi, ticējām, ka elle ir mūžīga izmisuma vieta, jo tā mums tika teikts. Taču diemžēl tā nav taisnība, jo šī ir nebeidzamu cerību vieta, kur cerības padara katru jaunu dienu vēl drūmāku par iepriekšējo, jo šīs slāpes, kas mūsos allaž tiek uzturētas dzīvas, nekad netiks remdētas. Tā kā mums joprojām ir vismaz kādas ķermeņa atliekas, bet ikviens ķermenis tiecas augt vai mirt, mēs nekad nepārtraucam cerēt un tieši tā mūsu Tiesnesis mums ir lēmis mocīties in saecula."

Tad Roberto jautāja: "Bet uz ko jūs cerat?"

"Drīz uz to pašu cerēsi arī tu… Cerēsi, ka atskries kaut visniecīgākā vēja pūsmiņa, vismazākā jūras saviļņošanās, atlīdīs kaut viena izbadusi dēle un ka tie visi mūs pa atomam vien atdos atpakaļ dižajam universa tukšumam, lai mēs atkal tā vai citādi varētu iesaistīties lielajā dzīves ciklā. Taču gaiss te stāv kā pamiris, jūra nevilnī, mēs nekad nejūtam ne aukstumu, ne karstumu, nepazīstam ne rītausmas, ne rietus, un šajā zemē, kas ir mirusi vēl vairāk nekā mēs, nav nekādu dzīvnieku vai augu. Ak, tārpi, kurus mums savulaik solīja nāve! Ak, mīļie tārpiņi, kas varētu kļūt par mūsu garīgās atdzimšanas tēviem! Jūs zīstu mūsu žulti un šķīstītu mūs ar nevainības pienu! Jūs kodītu mūsu miesu, un šie kodieni dziedinātu mūs no visiem nodarījumiem, ar saviem nāves glāstiem jūs ieaijātu mūs jaunā dzīvē, jo kaps mums būtu gluži kā mātes klēpis… Taču nekas no tā visa nenotiks. Mēs to zinām, taču mūsu miesa to atkal un atkal aizmirst."

"Un Dievs?" jautāja Ferrante. "Vai Dievs smejas?"

"Ak vai, nē," atbildēja nodīrātais, "jo arī pazemojums mūs iejūsminātu. Cik jauki būtu, ja mēs redzētu vismaz smejošu Dievu, kurš par mums uzjautrinātos! Cik labi no drūmajām domām mūs novērstu skats uz Kungu, kurš sēž tronī un kopā ar visu savu debesu svēto kompāniju izsmej mūs! Tad mēs varētu nolūkoties citu priekā, kas iepriecina tikpat labi, kā noraudzīšanās uz citu dusmām. Taču nekā te neviens neļaujas sašutumam, nesmejas un vispār nevienam nerādās acīs. Te Dieva nav. Te ir tikai bezmērķīgas cerības."

"Pie Dieva, kas debesīs, lai nolādēti visi svētie!" vēl nikni mēģināja izsaukties Ferrante. "Ja esmu lemts tādām mokām, tad man taču būs tiesības izrādīt dusmas kaut vai sev pašam!" Taču viņš atklāja, ka balss no krūtīm plūst pavisam vārga, bet nākamajā mirklī viņa miesa saļima zemē, un viņš vairs nejaudāja pat niknoties.

"Redzi nu," teica nodīrātais, taču viņa mute nespēja savilkties smaidā, "tavas mocības jau ir sākušās. Tagad tev ir liegts pat naids. Šī sala ir vienīgā vieta visumā, kur nekādas kaislības nav atļautas, vienīgā vieta, kur slābena cerība neatšķiras no bezdibenīgas garlaicības."

Roberto turpināja sacerēt Ferrantes drūmā gala ainas, kails gulšņādams uz klāja, tāpat kā iepriekš bija gulšņājis, iztēlodamies sevi par akmeni, un pa šo laiku saule bija apsvilinājusi viņa seju, krūtis un kājas, tā izraisot atkal to pašu drudžaino stāvokli, no kura viņš bija paglābies pavisam nesen. Nu jau būdams gatavs sajaukt kopā ne tikai romānu un īstenību, bet arī dvēseles sūrstēšanu ar miesas sūrstoņu, viņš piepeši atkal sajuta iekvēlojamies mīlestību. Un kā tad Lilija? Kas ar Liliju ir noticis pa to laiku, kamēr Ferrantes līķis aizpeldēja uz mirušo salu?

Ar lēcienu, kādi nebūt nav neraksturīgi Romānu stāstniekiem, kad tie nezina, kā apvaldīt nepacietību, un vairs neievēro laika un telpas vienotības likumus, Roberto strauji pārmetās pāri jo daudziem notikumiem, lai atkal ieraudzītu Liliju vairākas dienas vēlāk paglābušos uz durvīm, lēnām peldam ar tām pa jūru, kas nu jau bija norimusi un zaigoja saulē, un tuvojamies (to nu gan tu, mans mīļais lasītāj, nemūžam nebūtu uzdro

šinājies paredzēt) Zālamana salas austrumu piekrastei, proti, pretējai tai, pie kuras bija noenkurojusies Dafne.

Kā Roberto bija dzirdējis no tēva Kaspara, austrumpusē liedagi nebija tik draudzīgi kā rietumos. Dēļu durvis, ilgāk nejaudādamas nest savu kravu, uzskrēja klintsradzei un sašķīda. Lilija no trieciena atmodās un pieķērās pie šiem akmeņiem, bet viņas plosta atliekas tikmēr aizrāva projām straumes.

Nu viņa tur gulēja uz akmens, uz kura viņas augumam tik tikko pietika vietas, un ūdens svēdra kas viņai nozīmēja īstu okeānu viņu šķīra no krasta. Vētras mētāta, ilgās badošanās izvārdzināta un vēl jo nežēlīgāk slāpju spīdzināta, viņa nespēja no šīs klintsradzes aizkļūt līdz piekrastes smiltīm, kur viņas aizmiglotais skatiens nojauta neskaidri zaļojam augu apveidus.

Taču klints bija neizturami karsta zem maigajiem sāniem, un, smagi elpodama, Lilija nevis remdēja iekšējo svelmi, bet ierāva plaušās arī gaisa sveloņu.

Viņa cerēja, ka turpat netālu urdz veikli strauti ar ēnainiem krastiem, taču šie sapņi viņu neveldzēja, tie slāpēm lika pieņemties spēkā. Nelaimīgā gribēja saukt palīgā Debesis, taču mēle bija kā piekaltusi aukslējām un vārdi pārvērtās aprautos nopūtu dvesienos.

Laiks ritēja, vēja pātagas viņu šaustīja un skrāpēja kā plēsīga putna nagi, un nu viņa vairāk baidījās nevis mirt, bet dzīvot te tik ilgi, līdz dabas elementi viņu izķēmos pavisam, pārvēršot par atlūzu, pret kuru var just tikai riebumu, nevis mīlu.

Pat ja viņa sasniegtu kādu lāmu vai dzīva, tekoša ūdens straumi, tad, piekļāvusi tai lūpas, ieraudzītu savas acis, kas reiz bija divas spilgtas zvaigznes, kas solīja dzīvību, bet nu bija pārvērtušās par diviem biedējošiem aptumsumiem, un viņa saskatītu arī savu seju, kur agrāk rotaļīgi mēdza piestāt amoriņi, bet kura nu bija kļuvusi par mitekli šausmām. Pat ja viņa nonāktu kāda dīķa malā, viņas acis, žēlumā raudot par savu izskatu, satecinātu tajā vairāk lāšu, nekā no tā pagūtu izdzert mute.

* * *

Katrā ziņā tādas domas Roberto lika Lilijai domāt. Taču pats viņš par tām noskaitās. Un noskaitās arī uz Liliju, kura, būdama vien soli no nāves, uztraucas par savu skaistumu, kā jau nereti tiek apgalvots Romānos; un viņš dusmojās arī uz sevi, ka bez šādām prāta hiperbolām neprot ieskatīties savas mirstošās mīlestības sejā.

Patiešām, kā šobrīd varēja izskatīties Lilija? Kāda viņa atklātos, ja viņas stāvam novilktu šīs nāvesdrānas, kas austas no vārdiem?

Pēc garajā kuģojumā piedzīvotajām ciešanām un pēdējās katastrofas viņas mati droši vien bija savēlušies kā pakulu kodaļa, kurā iemetušies arī sirmi pavedieni; viņas krūtis noteikti bija zaudējušas liliju svaigumu un tvirtumu, un seju bija izvagojis laiks. Sagrumbojusies bija smalkā āda uz kakla un virs krūtīm.

Nē, arī šāds viņas vītuma slavinājums izklausījās pēc paļaušanās uz tēva Emanuēles poētiskās mašīnas ieteikumiem… Roberto gribēja redzēt Liliju tādu, kāda viņa patiešām bija. Galva atgāzta, neprātīgās acis no sāpēm sarāvušās mazākas un novietotas pārāk tālu no deguna pamatnes, zem redzokļiem smagi, pietūkuši maisiņi, bet kaktiņos parādījies smalku krunciņu tīkls, līdzīgs zvirbuļa pēdām smiltīs. Degungals kļuvis smails, nāsis nedaudz ieplestas, viena no tām mazliet gaļīgāka par otru. Lūpas saplaisājušas un iemantojušas blāvu ametista krāsu, divas dziļas, izliektas grumbas uzradušās līdzās mutei, augšlūpa mazliet izvirzījusies uz priekšu un nenosedz divus priekšzobus, kas vairs nevar lepoties ar ziloņkaula krāsu. Sejas āda mazliet noļukusi, divas nedrošas rievas iezīmējušās visapkārt zodam, izķēmojot tā agrākās, glītās aprises…

Un tomēr šo savītušo augli viņš nebūtu gatavs iemainīt pat pret visiem debesu eņģeļiem. Viņš Liliju mīlēja arī tādu, un to, ka viņa reiz izskatījās citādi, viņš taču nebija zinājis arī tai tālajā vakarā, kad viņu pirmoreiz iemīlēja, bet viņas seja vēl bija apslēpta aiz tumšā šķidrauta.

Vadīdams dienas uz šī vientuļā vraka, viņš bija ļāvies maldiem un iekārodams iztēlojies viņu tikpat harmonisku kā visu sfēru sistēmu; taču jau Parīzē viņam bija teikuši (tikai šo gudrību viņš nebija uzdrošinājies

atstāstīt tēvam Kasparam), ka varbūt planētas nemaz neriņķo ap sauli perfektos apļos, bet gan virzās ap lielo spīdekli, mezdamas dīvainus lokus.

Skaistums ir skaidrs un gaišs, bet mīlestība ir noslēpumaina: nu Roberto atklāja, ka mīl nevis pavasari, bet ikvienu no mīļotās gadalaikiem, un savā rudens norietā tā bija vēl iekārojamāka. Viņš to vienmēr bija mīlējis tādu, kāda viņa bija un kāda varētu būt, un tikai šādā nozīmē mīlestība bija sevis atdāvināšana, neko neprasot pretī.

Viļņos šalcošā trimda viņu bija apdullinājusi, un, šādas apmātības varā būdams, viņš allaž bija meklējis kādu citu sevi: galēji ļaunu Ferrantes tēlā un neaprakstāmi lielisku Lilijā, ar kuras spožumu vēlējās izrotāties pats. Taču mīlēt Liliju nozīmēja mīlēt viņu tādu, kāds tagad bija viņš pats, atdevis tos abus laika nežēlīgajiem zobiem. Līdz šim viņš Lilijas skaistumu bija izmantojis, lai tikai vēl vairāk piesārņotu savu prātu. Tai mutē viņš bija licis vārdus, ko pats vēlējās dzirdēt, tomēr nebija ar tiem apmierināts. Tagad viņš vēlētos būt tai līdzās, iemīlējies viņas izmocītajā skaistumā, jutekliskajā sagurumā, sazilējušajā smalkumā, savītušajā dailē, izkāmējušajā kailumā, būt līdzās, lai varētu viņu saudzīgi glāstīt un klausīties viņas vārdos, patiešām viņas vārdos, nevis tajos, ko pats tai aizlienējis.

Viņam vajadzēja to iegūt, atsakoties pašam no sevis.

Taču nu jau bija par vēlu izrādīt šādu cieņu savam slimajam elkam.

Salas pretējā pusē pa Lilijas dzīslām jau ritēja Nāve.

39.ITJNERAR1UM EXTATICUM COELESTE

Vai tad tā var nobeigt Romānu? Romāni ne tikai uzkurina naidu, lai beigās mēs varētu izbaudīt, kā tiek sakauti tie, kurus ienīstam, bet mudina arī uz līdzcietību, lai pēcāk aizvestu mūs līdz atklājumam, ka tiem, kurus mīlam, nekādas briesmas vairs nedraud. Romānu, kas beigtos tik slikti, Roberto nekad nebija lasījis.

Ja nu vienīgi Romāns vēl nebija galā un tam krājumā bija slepenais Varonis, kas varētu iesaistīties darbībā un paveikt varoņdarbu, kāds iedomājams tikai Romānu Zemē.

Mīlestības skubināts, Roberto nolēma pats paveikt šo varoņdarbu un doties iekšā savā stāstā.

Ja es jau būtu ticis līdz Salai, tagad es viņu varētu izglābt, viņš sev teica. Tikai slinkuma dēļ esmu te aizkavējies tik ilgi. Tagad mēs abi esam noenkurojušies jūrā un alkstam pēc vienas un tās pašas zemes pretējiem krastiem.

Taču viss vēl nav zaudēts. Tagad es viņu redzu izdziestam tieši šajā brīdī, taču, ja es šai pašā brīdī sasniegtu Salu, es tur nonāktu vienu dienu iepriekš pirms pie tās krastiem būtu pieskalota viņa, un tad es varētu viņu sagaidīt un izglābt.

Nav nozīmes tam, ka no jūras es viņu saņemtu pamirušu un gatavu izdvest pēdējo nopūtu. Ir taču zināms, ka šādos brīžos spēcīgas emocijas var atmodināt jaunus dzīvības spēkus arī ķermenī, kas bijis vien pussoli no nāves, un jau ir pieredzēts, ka mirēji atgriežas dzīvē un atplaukst, uzzinājuši, ka visi viņu nelaimju cēloņi zuduši.

Un vai tad ir iespējami vēl spēcīgāki jūtu satricinājumi jo sevišķi šai mirējai kā atkal ieraudzīt sveiku un veselu savu mīļoto! Dabiski, es nedrīkstētu viņai atzīties, ka neesmu tas, kuru viņa mīlēja, jo galu galā viņa atdevās man, nevis tam otram; es vienkārši ieņemtu vietu, kas man pienākusies jau kopš sākta gala. Turklāt Lilija saredzētu manā skatienā citādu mīlestību, kas būtu brīva no katras miesaskāres un drebētu tīrā pielūgsmē.

Ikviens nu varētu jautāt, kā gan Roberto neienāca prātā, ka Liliju viņš šādi varētu izglābt vienīgi tad, ja patiešām sasniegtu Salu šīs pašas dienas laikā katrā ziņā ne vēlāk par nākamās dienas pirmajām rīta stundām, taču tas, kā liecināja nesenā pieredze, viņam nekādi nebija pa spēkam. Un kā gan viņš neapjēdza, ka patiesi plāno doties uz Salu, lai atrastu un izglābtu to, kura tur nokļuvusi tikai viņa paša sacerētā romāna īstenībā?

Taču kā jau mēs redzējām Roberto, lai arī sākumā domājis par Romānu Zemi, kas ir pilnīgi sveša un nošķirta no viņa paša pasaules, tagad bija nonācis pie neapzināta lēmuma abus visumus iepludināt vienu otrā un sakausēt kopā to likumus, turklāt bija to paveicis bez jebkādām pūlēm. Viņš uzskatīja, ka var sasniegt Salu, jo šādu notikumu pavērsienu bija iztēlojies, un tāpat pavisam vienkārši varēja iztēloties, ka Lilija tur ierodas tikai tad, kad viņš to jau sagaida krastā, jo tieši tā visus notikumus vēlējās pavērst. Būtībā Roberto to īpašo brīvību, kas ļauj iecerēt notikumus un redzēt, kā tie piepildās, šo sacerētāja brīvību, kas Romānus padara tik neparedzamus, bija attiecinājis uz savu pasauli: beidzot viņš sasniegs Salu turklāt sasniegs pavisam vienkārša iemesla dēļ, jo citādi vairs nezinātu, ko stāstīt tālāk.

Ap šo ideju, kas liktos ārprātīga vai vājprātīga ikvienam, kurš kopā ar mums nebūtu sekojis Roberto līdz pat šim brīdim, tagad viņa domas riņķoja matemātiskā precizitātē, izvērtējot visas iespējamības, ko paredzēja gudrība un apdomīgums.

Līdzīgi kā ģenerālis, kurš naktī pirms kaujas izplāno visas kustības, ko viņa vienības veiks nākamajā dienā, un ne tikai iztēlojas grūtības, kas

varētu rasties cīniņu gaitā, un nejaušības, kas viņa plāniem varētu traucēt, bet arī iejūtas ienaidnieku ģenerāļa prātā un cenšas paredzēt tā iecerētos gājienus un atbildes triecienus, lai varētu savus nākotnes plānus pieskaņot, rēķinoties ar apstākļiem, kuri izriet no pretinieka rēķināšanās ar apstākļiem, kas izriet no viņa paša plāniem, tā arī Roberto prātoja par līdzekļiem un rezultātiem, par cēloņiem un sekām, izvērtēja visus par un pret.

Domu, ka viņš varētu aizpeldēt līdz rifam un to šķērsot, vajadzēja atmest. Ūdens apslēpto vaļņa daļu un droši pārvaramās vietas viņš vairs nekādi nevarētu saskatīt, savukārt virsūdens daļa bija sasniedzama, vienīgi tiekot garām daudziem neredzamiem un nāvējošiem slazdiem. Un, pat pieņemot, ka viņam izdotos koraļļu valni sasniegt vienalga, tā zemūdens vai virsūdens daļu -, nav teikts, ka viņš pa to varētu paiet ar saviem plānajiem audekla apaviem un ka valnī nav apslēptas aizas un bedres, kur viņš varētu iekrist un vairs netikt ārā.

Tātad Salu sasniegt viņš varēja, dodoties pa to pašu ceļu, ko agrāk bija mērojusi laiva, proti, peldot uz dienvidiem, virzoties pāri līcim un paliekot no krasta aptuveni tai pašā attālumā, kādā ir noenkurota Dafne, un tad aiz dienvidu zemesraga griežoties uz austrumiem un sasniedzot to mazo ielīci, par kuru bija stāstījis tēvs Kaspars.

Šis plāns nebija saprātīgs divu iemeslu dēļ. Pirmkārt, pagaidām Roberto ar lielām pūlēm bija spējis aizpeldēt tikai līdz koraļļu valnim un jau tur viņa spēki bija gandrīz izsīkuši, un tātad nebija loģiski iedomāties, ka tagad viņš spēs pieveikt četras vai piecas reizes garāku distanci, turklāt bez virves ne tik daudz tāpēc, ka tik garas virves viņam nemaz nebija, bet tāpēc, ka šoreiz viņš grasījās peldēt līdz galam un, ja viņš savu mērķi nesasniegtu, nemaz nebūtu jēgas peldēt atpakaļ. Otrkārt, peldēt uz dienvidiem nozīmēja peldēt pret straumi, bet viņš jau zināja, ka straumei jaudās pretoties vien dažus vēzienus, pēc tam spēki būs galā un viņu nepielūdzami aizraus uz ziemeļiem garām ziemeļu ragam, arvien tālāk no Salas, prom atklātā jūrā.

Skarbi izvērtējis un apsvēris šīs izredzes (paturēdams prātā, ka dzīve ir īsa, māksla plaša, izdevība mirklīga un izmēģinājums nedrošs),

I

viņš sev teica, ka nav dižciltīga vīra cienīgi iedziļināties tik sīkumainos rēķinos gluži kā tādam sīkpilsonim, kurš aplēš visas iespējas, liekot uz spēles savus niecīgos ietaupījumus, un tikai tad met kauliņus.

Tomēr, viņš sev teica, ja bez aprēķiniem iztikt nevar, tiem jābūt cildeniem, jo cildena ir likme. Ko īsti viņš liek uz spēles šajās derībās? Savu dzīvību. Taču, ja viņš tā arī nekad netiks projām no kuģa, viņa dzīvība nav necik daudz vērta, jo sevišķi tagad, kad vientulību papildinās apziņa, ka mīļotā ir zaudēta uz visiem laikiem. Un ko viņš iemantos, ja šo pārbaudījumu izturēs? Visu: prieku viņu atkal ieraudzīt un izglābt, vai vismaz nomirt pār viņas mirušajām miesām, pārklājot viņas augumu ar skūpstu līķautu.

Protams, izredzes nebija vienlīdzīgas. Daudz lielāka bija iespēja, ka viņš ies bojā pa ceļam, nevis sasniegs sauszemi. Taču tik un tā bija vērts riskēt: it kā viņam kāds būtu pateicis, ka šajā spēlē ir tūkstoš iespējas zaudēt niecīgu summu pret vienu vienīgu iespēju laimēt neiedomājamus dārgumus. Kurš gan nebūtu ar mieru?

Un beidzot viņam prātā iešāvās doma, kas brīnumaini samazināja šīs spēles riskus un būtībā padarīja viņu par laimētāju abos gadījumos. Pat ja straume viņu aizraus uz pretējo pusi, tad, ticis garām ziemeļu zemesragam, viņš tūliņ nokļūs spēcīgajā straumē (un to viņš zināja, jo pats bija eksperimentējis, pārsviežot pār bortu durvis), kas viņu nesīs projām tieši pa meridiāna līniju…

Ja viņš ļausies straumei un peldēs, pievērsis acis debesīm, tad vairs neredzēs sauli kustamies, tikai bezgalīgi slīdēs pa šo robežu, kas šodienu nošķir no iepriekšējās dienas, pa līniju, kas atrodas ārpus laika, mūžīgā dienvidū. Un, ja viņam laiks būs apstājies, tas apstāsies ari uz Salas, tādējādi aizkavējot arī Lilijas nāvi, jo tagad viss, kas notika ar Liliju, pilnībā bija atkarīgs no stāstītāja gribas. Kamēr viņš pats uzturas starpstāvoklī ārpus laika, apstājas arī notikumi uz Salas.

Starp citu, tas bija ārkārtīgi veiksmīgs hiasms: viņa paliks vietā, kas būtībā neatšķiras no tās, kurā viņš pats uzturējies ilgu, bet vairs nesaskaitāmu laiku, pavisam tuvu Salas krastiem, un viņš, aizmaldīdamies

okeānā, viņai atdāvinās to, kas bijusi viņa paša ceriba, un noturēs viņu uz nebeidzamu un nepiepildāmu ilgu līnijas, un viņi abi būs bez nākotnes, un tātad pie viņiem nevarēs ierasties arī nāve.

Tad Roberto iztēlojās, kāds būs drīzais ceļojums, un, tā kā abus visumus jau bija sapludinājis kopā, viņš to vienlaikus iztēlojās kā Lilijas ceļojumu. Roberto apbrīnojamie piedzīvojumi arī viņai nodrošinās nemirstību, ko šī ģeogrāfisko garumu drāma viņai citādi nebūtu atvēlējusi.

Viņš virzīsies uz ziemeļiem mērenā, vienmērīgā ātrumā: pa labi un pa kreisi no viņa mīsies dienas un naktis, gadalaiki, aptumsumi un plūdmaiņas, jaunas zvaigznes skries pāri debesīm, atnesot līdzi sērgas un impēriju sabrukumus, monarhi un pāvesti nosirmos un pārvērtīsies pīšļos, visi universa virpuļi daudzkārt apvirpuļos ap savu asi, citas zvaigznes izveidosies no veco zvaigžņu upursārtu pelniem… Un jūra ap viņu trakos un atkal norims, pasāti metīs savas untumainās cilpas, taču uz viņa rāmās un nesatricināmās takas nemainīsies nekas.

Vai kādu dienu viņš apstāsies? Cik nu viņš atcerējās no kartēs redzētā, neviena cita zeme, izņemot viņa Zālamana salu, šajos garuma grādos atrasties nevarēja, katrā ziņā ne agrāk par Polu, kur šis meridiāns savienosies ar visiem pārējiem. Taču, ja kuģim, kas zēģelē ar labu ceļavēju un neskaitāmām burām, vajag daudzus jo daudzus mēnešus, lai nobrauktu attālumu, kas līdzinās viņa iecerētajam ceļam, tad cik ilgi gan turpināsies viņa peldējums? Varbūt gadu gadiem, līdz viņš nonāks vietā, kur vairs nav apjausmas par dienu un nakti un gadsimtu ritējumu.

Un tikmēr viņš atpūtīsies mīlestībā, kas ir tik maiga un smalka, ka tai vairs nerūp zaudētas lūpas, rokas, acu zīlītes. No viņa ķermeņa ārā iztecēs visas dzīvības sulas, asinis, žults un gļotas, ūdens viņā iesūksies pa visām porām, ielauzīsies ausīs un pārklās smadzenes ar sāls kārtiņu, pamazām aizstās acu stiklainos ķermeņus, iesprauksies nāsīs un palēnām vien izšķīdinās visas zemes elementu pēdas. Tai pašā laikā saules stari viņu baros ar sīksīkām uguns daļiņām, un tās šķidrumu padarīs tik smalku, ka tas pārvērtīsies gaisa un uguns rasā, kuru simpātiskie spēki aicinās celties augšup. Un tad viņš, kļuvis viegls un gaisīgs, pacelsies un vispirms savienosies ar gaisa gariem, bet pēc tam ar saules gariem.

Un tas pats notiks arī ar Liliju klintsradzes sastingušajā gaismā. Viņa izkusīs un izpletīsies kā visgaisīgākais un plānākais lapiņu zelts.

Un tā, dienām ritot, viņi abi atkal savienosies vienā veselumā. Un patiesi kļūs par diviem cirkuļdvīņiem, kas viens otram ir stingrais balsts, un kustēsies līdzi, ja sakustēsies otrs, un pielieksies un modri skatīsies, kad otrs aizslīdēs tālāk, un atkal izsliesies, kad tas pārnāks mājās.

Tad abi turpinās savu ceļojumu tagadnē un dosies taisni uz debesu spīdekli, kas viņus jau gaidīs, un viņi būs atomu putekļi starp citām sīksīkām kosmosa daļiņām, virpulis starp virpuļiem, jau kļuvuši tikpat mūžīgi kā pasaule, jo veidoti no tukšuma. Un abi būs samierinājušies ar savu likteni, jo zemes kustība izraisa slimības un bailes, bet sfēru trīsas ir caurcaurēm nevainīgas un nekaitīgas.

Tātad jebkurš šī stāsta turpinājums viņam nestu uzvaru. Viņš nedrīkstēja vilcināties. Taču uz triumfālā upuraltāra viņš nedrīkstēja kāpt, neveicis visus vajadzīgos rituālus. Tā nu Roberto uztic papīram visus pēdējos notikumus un visu, ko ir iecerējis darīt, lai gan šajos pierakstos vairāk ir nepateiktā, bet žesti, laiks, ritms ir drīzāk uzminami nekā izlasāmi.

Viņš ķērās pie pirmā šķīstījošā atbrīvošanās rituāla. Gandrīz stundu nopūlējās, novākdams lielāko daļu režģu, kas nošķīra virsējo klāju no apakšējā. Tad nokāpa lejā un atvēra visus putnu būrus. Atrāva vaļā niedru pinumus, un ap viņu šalca arvien vairāk spārnu, un viņam pat vajadzēja pacelt rokas, sargāt seju un atgaiņāties, saucot "Tiš, tiš!", un viņš skubināja lēnīgākos gūstekņus un dzina no aploka ārā pat vistas, kas kladzināja, nekādi nespēdamas atrast izeju.

Līdz beidzot, uzkāpis atpakaļ augšā uz klāja, viņš ieraudzīja, kā milzīgs spārnainu bars paceļas augšup starp mastiem un rājām, un īsu brīdi viņam šķita, ka saule pārklājas ar visām varavīksnes krāsām, bet šai varavīksnei cauri šaudās blāvākie jūras putni, kas ziņkāri atsteigušies piedalīties košuma dzīrēs.

Tad viņš sameta jūrā visus pulksteņus, un viņu itin nemaz neuztrauca doma, ka, krāmēdamies ar laikrāžiem, viņš zaudē dārgo laiku:

nē, viņš laiku izdzēsa, lai radītu pareizos apstākļus ceļojumam pret laika straumi.

Visbeidzot, lai liegtu sev iespēju gļēvulīgi pārdomāt, viņš uz klāja līdzās grotmastam kaudzē savāca visus baļķēnus, dēlīšus un tukšās mucas, aplaistīja ar eļļu no visām lampām un piešķīla uguni.

Pacēlās pirmās liesmas, kas tūliņ sāka laizīt buras un vantis. Pārliecinājies, ka šis uguns perēklis deg gana spēcīgi un netaisās dzist, Roberto noskaņojās uz atvadīšanos.

Viņš joprojām bija kails jau kopš tā brīža, kad bija sācis mirt, pārvērzdamies par akmeni. Un tagad viņa kailums bija vēl lielāks, jo viņš neapjoza ap vidukli auklu, kas nedrīkstēja kavēt vai ierobežot peldējumu. Un viņš nokāpa lejā jūrā.

Atspēries pret kuģa sāniem, viņš metās uz priekšu, lai uzreiz no tiem attālinātos, tad gar Dafnes korpusu aizpeldēja līdz pakaļgalam un nu devās projām pavisam pretī vienai no divām laimēm, kas viņu noteikti gaidīja.

Es gribētu, lai Roberto, iekams liktenis vai ūdeņi ir pieņēmuši lēmumu viņa vietā, peldēdams un ik pa brīdim apstādamies atvilkt elpu, kā atvadoties pārlaistu acis Dafnei un tad aizslidinātu skatienu līdz Salai.

Un tur, virs līnijas, ko iezīmē koku galotnes, viņš, kam acis piepeši kļuvušas neticami asas, ieraudzītu paceļamies lidojumā gluži kā bultu, kas grib ietriekties saulē Pomeranču Dūju.

40.KOLOFONS

Tā. Kas tālāk notika ar Roberto, es nezinu un nedomāju, ka to būtu iespējams izdibināt.

Kā gan var izveidot romānu no notikumiem, lai ari romāna garam tik atbilstošiem, ja nav zināms to nobeigums vai, pareizāk sakot, patiesais sākums?

Ja nu vienīgi mēs izvēlamies stāstīt nevis Roberto paša, bet viņa pierakstu stāstu lai gan arī šajā gadījumā minējumu ir vairāk nekā droši zināmā.

Ja jau šie, starp citu, fragmentārie pieraksti, no kuriem es izvedināju stāstu (vai veselu virkni stāstu, kas brīžam savijas kopā vai pārklājas), ir saglabājušies līdz mūsdienām, atliek secināt, ka Dafne pilnībā nesadega, vismaz par to, manuprāt, nevarētu būt šaubu. Kas zina, varbūt uguns tikai aplaizīja mastus un tad šajā bezvēja dienā izdzisa pati. Vai arī un tādu iespēju mēs nevaram atmest jau pēc pāris stundām sākās spēcīga lietusgāze, kas ugunsgrēku nodzēsa…

Cik ilgi Dafne tur vēl tā stāvēja, iekams kāds kuģi atrada un atklāja arī Roberto piezīmes? Piedāvāšu divas hipotēzes, abas no fantāzijas jomas.

Kā jau iepriekš ieminējos, dažus mēnešus pirms aprakstītajiem notikumiem, precīzāk, 1643. gada februārī Ābels Tasmans, izbraucis no Batāvijas 1642. gada augustā un vispirms nonācis kādā salā, kuru nodēvēja par Van Dīmena zemi un kura pēcāk kļuva par Tasmaniju, tad iztālēm uzlūkojis Jaunzēlandi un pagriezis kuģi uz Tongas pusi (šīs salas jau 1615. gadā bija sasnieguši Shautens un Lemērs, kuri tās nokristīja par

Kokosriekstu un Nodevēju salām), devās tālāk uz ziemeļiem un atklāja daudzas smilšainu liedagu ieskautas saliņas, kuras piereģistrēja ar 17,19 dienvidu platuma un 201,35 garuma grādiem. Par garuma grādiem nestrīdēsimies, taču šīs salas, ko Tasmans nosauca par Prins Willelms Ejilanden, nevarēja atrasties pārāk tālu no mūsu stāsta Salas, protams, ja vien manas hipotēzes ir pareizas.

Tasmans šo ceļojumu, kā pats apgalvo, pabeidz jūnijā, tātad labu brīdi pirms tai apkaimē varēja ierasties Dafne. Taču nav teikts, ka Tasmana dienasgrāmatās ir rakstīta taisnība (turklāt oriģināli nemaz nav saglabājušies)*. Tāpēc pamēģināsim iztēloties, ka, kārtējo reizi novirzījies no kursa šai kuģojumā, kurā līdzīgu piedzīvojumu netrūka, Tasmans vēlreiz atgriezās pie mazajām, smilšainajām salām, teiksim, tā paša gada septembrī, un atrada tur Daftii. Kuģis bija zaudējis visus mastus un buras, un nebija nekādas iespējas to salabot tā, lai tas atkal būtu lietojams. Tasmans uzkāpa uz Dafiies klāja, lai izdibinātu, no kurienes tas atpeldējis, un atrada Roberto papīrus.

Itāļu valodu viņš prot pavisam vāji, taču ar šīm zināšanām pietiek, lai saprastu, ka pierakstos spriests par ģeogrāfiskā garuma problēmu, un tātad šie papīri acumirklī pārvēršas par ārkārtīgi slepenu dokumentu, kas nododams Ostindijas sabiedrībai. Tāpēc Tasmans savu atradumu un visu, kas ar to saistīts, dienasgrāmatā nemaz nepiemin, varbūt pat vilto datumus, lai pilnībā izdzēstu šī piedzīvojuma pēdas, bet Roberto pieraksti nonāk kādā slepenā arhīvā. Turklāt nākamajā gadā Tasmans veica vēl

* Par manu vārdu patiesīgumu ikviens var viegli pārliecināties, ieskatoties: P. A. Leupe, "De haiidschriften der ontdekkingreis vati A. /. Tasman eit Franchoys ļacobsen Vissche 1642-3", Bijdragen voor vaderlandsche geschiedenis en oudheidkinde, N.R. 7, 1872, pp. 254-93. Neapstrīdami, protams, ir dokumenti, kuri sakopoti kā Ceiterale Missiven un starp kuriem ir iekļauts izvilkums no "Daghregistervan liet Casteel Batnvia" 1643. gada 10. jūnija ieraksta, kurā ziņots par Tasmana atgriešanos. Ja mana hipotēze ir pareiza, mums nebūtu grūti pieņemt, ka tikpat labi sagrozīts varēja tikt ari ieraksts minētajā reģistrā, jo garuma grādu noslēpums bija tā vērts. Turklāt saziņa starp Batāviju un Holandi bija tik lēna un nevienmērīga, ka šāda divu mēnešu nobīde varēja palikt nepamanīta. Turklāt es nebūt neesmu pārliecināts, ka Roberto ieradās pie Salas tieši augustā, nevis agrāk.

vienu ceļojumu, taču Dievs vien zina, vai viņš tiešām kuģoja turp, kur teicās kuģojam.*

Iztēlosimies, kā holandiešu ģeogrāfi šķirsta tos papīrus. Mēs zinām, ka tajos nav atrodams nekas interesants, ja nu vienīgi doktora Bērda suņa metode, taču esmu gatavs saderēt, ka daudzi spiegi par to jau bija uzzinājuši citos veidos. Vēl pierakstos ir pieminēta Specula Melitensis, taču es vēlētos atgādināt, ka pēc Tasmana ceļojuma aizrit vēl simt gadi, līdz Kuks šīs salas atklāj vēlreiz, turklāt, ja viņš būtu sekojis Tasmana norādījumiem, nemūžam nebūtu tās atradis.

Visbeidzot arī tieši gadsimtu pēc mūsu stāsta notikumiem Harisons izgudro jūras hronometru un tādējādi pieliek punktu drudžainajiem punto fijo meklējumiem. Garuma grādu problēma vairs nav nekāda problēma, un kāds no Ostindijas sabiedrības arhivāriem, gribēdams atbrīvot skapjus, izmet, atdāvina, pārdod kas zina Roberto papīrus, kas nu ir pārvērtušies par parastu kuriozitāti manuskriptu kolekcionāriem.

Otra hipotēze izklausās pārliecinošāka un romānam piemērotāka. 1789. gadā tai apkaimē nonāk kāds apburošs personāžs. Tas ir kapteinis Blajs, kuru Bounty dumpinieki kopā ar astoņpadsmit uzticamākajiem vīriem iesēdinājuši laivā un uzticējuši viļņu žēlastībai.

Šis apbrīnojamais cilvēks, lai arī kādi būtu viņa rakstura trūkumi, spēj pieveikt vairāk nekā seštūkstoš kilometru un visbeidzot piestāt Timorā. Šajā pārsteidzošajā ceļojumā viņš brauc cauri arī Fidži arhipelāgam, gandrīz sasniedz Vanua Levu un šķērso Jasavas salu grupu. Tas nozīmē, ka viņam būtu vajadzējis nogriezties tikai mazliet tālāk uz austrumiem, un viņš būtu varējis nonākt pie Taveuni, kur kā man labpatīk uzskatīt atrodas arī mūsu Sala, un, ja jautājumos, kas drīzāk skar ticēšanas vai neticēšanas sfēru, kaut ko izšķirt var arī parasti pierādījumi, es apgalvoju, ka Pomeranču Dūja jeb Orange Dove, jeb Flame Dove, jeb, pareizāk,

* No ši otrā ceļojuma vispār nav saglabājušās nekādās kuģa dienasgrāmatas. Kāpēc?

Ptilinopus Victor, dzīvo vienīgi tur, taču diemžēl, riskējot samaitāt visu stāstu, man jāatzīst, ka oranžs ir šīs sugas tēviņš,

Ja tāds cilvēks kā Blajs, kurš taču tur bija ieradies ar vienkāršu laivu, būtu atradis Dafni kaut puslīdz ciešamā stāvoklī, viņš būtu darījis visu iespējamo, lai to savestu kārtībā. Taču bija aizritējis jau gandrīz pusotrs gadsimts. Vētras kuģi bija turpinājušas purināt un zvalstīt, līdz bija norāvušas no enkura un uzsviedušas uz koraļļu rifa, vai arī, nē, kuģi bija sagrābusi straume un izmetusi uz citiem sēkļiem vai arī uz klintīm pie citas, tuvējas salas, kur tas gulēja, pakļauts laikazobam.

Droši vien Blajs uzkāpa uz šī rēgu kuģa klāja. Dafnes sāni bija apauguši ar gliemežvākiem un noglumējuši zaļi no aļģēm, caurajā tilpnē skalojās ūdens un tā bija kļuvusi par patvērumu moluskiem un indīgām zivīm. Varbūt pussabrukusi vēl turējās pūpe, un tur, kapteiņa kajītē izkaltušas un noputējušas vai, nē, drīzāk mitras un plankumainas, taču joprojām salasāmas Blajs atrada Roberto piezīmes.

Šajos laikos garumu jautājums nevienu vairs īpaši neinteresēja, bet varbūt Blaju piesaistīja nesaprotamā valodā izteiktie mājieni par Zālamana salām. Gandrīz desmit gadus agrāk kāds Biaša kungs, Francijas karaļa un flotes oficiālais ģeogrāfs, Zinātņu akadēmijai bija cēlis priekšā ziņojumu Par Zālamana salu pastāvēšanu un atrašanās vietu, kurā apgalvoja, ka šīs salas neesot nekas cits kā tas pats Švasela līcis, kuru Bugenvils sasniedza 1768. gadā (un kura apraksts pilnībā sakrīt ar to, ko senlaikos sniedzis Mendanja), un tāpat Terres des Arsacides, ko 1769. gadā sasniedza Sirvils. Un kamēr Blajs kuģoja ar savu laivu, kāds anonīms autors, kurš droši vien bija Flerjē kungs, grasījās publicēt grāmatu ar nosaukumu Dйcouvertes des Franзois en 1768 & 1769 dans les Sud-Est de la Nouvelle Guinйe.

Nezinu, vai Blajam bija gadījies lasīt Biaša kunga apgalvojumus, taču katrā ziņā angļu flotē ar visai lielu aizkaitinājumu tika spriests par augstprātīgajiem franču brālēniem, kuri lielījās, ka esot atraduši neatrodamo. Frančiem bija taisnība, bet Blajs varēja to nezināt vai negribēt zināt. Tāpēc varbūt viņš cerēja, ka atrastais dokuments ne tikai apgāzīs franču apgalvojumus, bet piedevām viņu pašu padarīs par patieso Zālamana salu atklājēju.

Pieņemu, ka vispirms viņš domās pateicās Flečeram Kristiānām un pārējiem dumpiniekiem, kas viņu tik brutāli bija aizraidījuši pa šo slavas ceļu, bet pēc tam, krietns patriots būdams, kopā ar pārējiem nolēma noklusēt gan šo īso novirzīšanos uz austrumiem, gan savu atklājumu, bet pēc tam absolūtā slepenībā nodot papīrus britu Admiralitātei.

Taču arī šajā gadījumā Roberto pieraksti acīmredzot tiek atzīti par mazvērtīgiem vai katrā ziņā par neizmantojamiem franču apstrīdēšanai un jau atkal nonāk starp papīru žūkšņiem, kas saistoši var likties vienīgi erudītiem literātiem. Blajs atsakās no Zālamana salām, samierinās ar admirāļa titulu, ko viņam piešķir par nenoliedzami izcilajiem kuģotāja talantiem un nāvi sagaida visnotaļ apmierināts ar dzīvi, nenojauzdams, ka Holivuda viņu pārvērtīs par derdzīgu tēlu, kas iedvesīs riebumu pēctečiem.

Un tātad, pat ja kāda no manām hipotēzēm būtu piemērota stāsta turpināšanai, nevienam no šiem turpinājumiem nebūtu izstāstīšanas cienīgu beigu, un ikviens lasītājs justos sarūgtināts un neapmierināts. Un arī šādā veidā no Roberto pieredzējumiem nebūtu izvedināma nekāda morāles mācība un mēs joprojām neizpratnē prātotu, kā gan viņam gadījās piedzīvot to, ko viņš piedzīvoja, un visbeidzot mēs nonāktu pie secinājuma, ka dzīvē notikumi notiek tāpēc, ka notiek, un vienīgi Romānu Zemē tie šķiet notiekam ar kādu mērķi vai atbilstoši Providences iecerēm.

Un, ja man no visa aprakstītā tomēr vajadzētu izlobīt kādu secinājumu, es būtu spiests atgriezties pie tiem Roberto pierakstiem, kas tapuši vienā no naktīm, kad viņš vēl prātoja, vai uz kuģa varētu būt Iebrucējs. Tonakt Roberto atkal raudzījās debesīs. Un atcerējās, kā La Grīvas muižā no vecuma reiz bija sabrukusi ģimenes kapela, un tad viņa skolotājs karmelīts, kurš daudzas un dažādas gudrības bija apguvis Austrumos, ieteica šo mazo dievnamu pārbūvēt pēc bizantiešu modes apaļu un ar kupolu pašā vidū, un šim ierosinājumam nebija nekā kopīga ar Monferratā ierasto stilu. Bet vecais Poco negribēja jaukties mākslas un reliģijas lietās, tāpēc šī svētā un gudrā vīra padomus uzklausīja.

Vērojot antipodu debesis, Roberto apjēdza, ka La Grīvā, kur ainavu no visām pusēm ieskāva pakalni, viņš debesis bija skatījis līdzīgas šī mazā dievnama kupolam īsā apvāršņa loka stingri norobežotas un izrotātas ar pāris zvaigznājiem, ko viņš prata sazīmēt. Un šis bērnības debesu kupols nesteidzīgi mainījās nedēļu pēc nedēļas, jo, tā kā Roberto allaž devās pie miera agri, viņam nekad nebija gadījies ievērot, ka tas mainās arī ikvienas nakts laikā. Tāpēc šis kupols viņam vienmēr bija šķitis stabils un apaļš, un attiecīgi kā tikpat stabilu un apaļu viņš domās bija iztēlojies visu universu.

Kasālē, plaša līdzenuma vidū, viņš bija sapratis, ka debesis ir daudz plašākas, nekā viņš bija domājis agrāk, taču tēvs Emanuēle viņu pārliecināja vairāk laika veltīt ar sarežģītām metaforām aprakstītajām zvaigznēm, nevis pētīt tās, kas bija redzamas virs galvas.

Tagad, kļuvis par antipodisku skatītāju, kas debesīs noraugās no okeāna bezmēra plašumiem, viņš redzēja, ka apvārsnis ir bezgalīgs. Un augstu gaisā virs galvas skatīja nekad agrāk neredzētus zvaigznājus. Savas puslodes zvaigznājus viņš bija paradis uzlūkot kā tēlus, ko jau izsenis bija izveidojuši citi, lūk, Lielo Greizo Ratu daudzstūrainā simetrija, lūk, Kasiopejas alfabētiskā precizitāte. Taču uz Dafnes viņa rīcībā nebija jau gatavu figūru, un viņš ikvienu punktu varēja pēc patikas savienot ar jebkuru citu, izvedinot no tiem visdažādākos zīmējumus čūsku, milzi, matu cirtu vai indīga kukaiņa asti, lai pēc tam šos tēlus atkal izjauktu un mēģinātu veidot citus.

Francijā un Itālijā viņš arī debesīs saskatīja ainavu, kurā kārtību noteikusi stingra monarha roka, kas ievilkusi ceļu un pasta sakaru līnijas, vietumis starp tām atstājot mežainas platības. Turpretī šeit viņš bija pionieris nezināmā zemē, un viņam pašam bija jāizlemj, kādas takas savienos kalna virsotni ar ezeru, un nekādu izvēles kritēriju nebija, jo pagaidām ne kalna nogāzēs, ne ezera krastos vēl nebija ne pilsētu, ne ciemu. Roberto te neskatījās uz zvaigznājiem: viņam bija pielemts sods tos izveidot pašam. Un viņu biedēja atklājums, ka zvaigžņu kopas viņam izkārtojas kā spirāles, gliemežu čaulu vijumi un virpuļi.

Un tad viņš atcerējās kādu salīdzinoši nesen celtu baznīcu, ko bija redzējis Romā (un tā viņa piezīmēs ir vienīgā reize, kad viņš ieminas, ka

šo pilsētu reiz ir apmeklējis, droši vien pirms ceļojuma uz Provansu). Šī baznīca viņam šķita pārlieku atšķirīga gan no La Grīvas kupola, gan no jomu un velvju ģeometriski sakārtotajiem dievnamiem, ko bija redzējis Kasālē. Tagad viņš saprata, kāpēc: šīs Romas baznīcas griesti bija gluži kā dienvidu debesis, kas mudināja acis traukties projām, sekojot aizvien jauniem un jauniem ceļiem, ne mirkli nekavējoties un neatpūšoties pie kāda viduspunkta. Un, lai arī kur zem šī kupola cilvēks nostātos, raugoties augšup, tas vienmēr jutās stāvam tālā nomalē.

Tagad Roberto saprata, ka šo pašu sajūtu, ka atpūta un miers mūžam būs liegti, viņš ne tik izteiktā un varbūt ne tik teatrālā veidā, drīzāk caur sīkiem ikdienas pārsteigumiem, jau bija pieredzējis vispirms Provansā un pēc tam Parīzē, kur ikviens savā ziņā sagrāva viņam kādu drošu pārliecību un norādīja jaunus paņēmienus, kā atkal un atkal varētu pārzīmēt pasaules karti, taču no dažādām pusēm saņemtie ieteikumi nekādi nebija savienojami galīgā un pabeigtā zīmējumā.

Viņš dzirdēja stāstām par mašīnām, kas visu dabas fenomenu kārtību varot sagrozīt tā, lai smagais tiektos augšup un vieglais kristu lejup, lai uguns saslapētu un ūdens dedzinātu, it tā pats universa Radītājs varētu labot savus agrākos lēmumus un piespiest augus un puķes zaļot neatbilstoši gadalaikiem, bet pašus gadalaikus raidīt cīņā pret laiku.

Ja Radītājs ir ar mieru mainīt savus lēmumus, vai tad vispār vēl pastāv kārtība, ko viņš ir noteicis visam universam? Varbūt viņš jau kopš sākta gala ir noteicis vairākas atšķirīgas kārtības, ko ir gatavs mainīt dienu pēc dienas, un varbūt pastāv arī kāda slepenā kārtība, kas diktē šo kārtību un perspektīvu mainību, taču mums nav lemts šo slepeno likumu atklāt, mēs varam tikai sekot līdzi mainīgajai spēlei, kurā griežas šie kārtības šķitumi, kas pārkārtojas līdz ar katru jaunu pieredzi.

Un tādā gadījumā stāsts par Roberto della Grīvu būtu tikais stāsts par nelaimīgu mīlētāju, kuram lemts dzīvot zem pārspīlētām debesīm un kurš nekādi nevar samierināties ar domu, ka zeme klejo pa elipsi, kurā saule ir tikai viens no centriem.

Un domāju, daudzi man piekritīs, ka ar to patiešām ir par maz, lai izveidotu sakarīgu stāstu ar sākumu un beigām.

Un visbeidzot, ja es no šī stāsta patiešām gribētu izveidot romānu, es kārtējo reizi pierādītu, ka rakstīt ir iespējams, vienīgi ņemot par palimpsestu kādu atrastu manuskriptu, kas, protams, neaizdzen Bailes no svešās Ietekmes. Un tad es nevarētu paglābties no lasītāja bērnišķīgās ziņkārības, kas mudinātu jautāt, vai Roberto patiešām ir sarakstījis visas tās lappuses, pie kurām esmu kavējies jau pārāk ilgi. Un man pilnīgi godīgi vajadzētu lasītājam atbildēt, ka šīs lappuses tikpat labi būtu varējis sarakstīt kāds cits, kurš tikai tēlojis, ka stāsta patiesību. Un tad viss romāna iespaids būtu pagalam: jo, kā zināms, romānos gan izliekas stāstām patiesas lietas, taču nekad visā nopietnībā neatzīstas, ka tā ir tikai izlikšanās.

Un es pat nemācētu sagudrot pēdējos izšķirošos notikumus, kas Roberto vēstulēm un piezīmēm būtu ļāvuši nonāk tā cilvēka rokās, kurš tad pēcāk tās būtu atgādājis man, izvilktas no citu pusizdzisušu un nospurušu manuskriptu kaudzes.

"Autors ir nezināms," viņš man droši vien būtu teicis, "rakstības veids ir visai izsmalcināts, bet, kā redzat, teksts vietām ir stipri izdzisis un lapas salipušas kopā. Ja runājam par saturu, te, cik nu man izdevās saprast, ir lasāmi manierīgi stila vingrinājumi. Jūs jau zināt, kā rakstīja tai laikmetā… Tie bija cilvēki bez dvēseles."

CITVALODU IZTEICIENU TULKOJUMI

"7s the Pacifique Sea my Home?", johii Donne, Hymne to God my God "Vai Klusais okeāns ir mana mājvieta?", Džons Donns, Slavas dziesma Dievam, manam Kungam, (ang.)

Pestis, quae dicitur bubonica mēris, saukts buboniskais. (lat.)

In primis, in secundis pirmkārt, otrkārt, (lat.)

Senor, no es menor gloria vencer al enemigo con la cortesia en la paz que con las armas en la guerra. Kungs, miera laikā uzveikt ienaidnieku ar laipnību nav mazāks gods kā pieveikt to ar ieročiem karā. (sp.)

Yo tambiйn! Es arī! (sp.)

Ne tirez pas, cornichons, on est des amis, Nevers, Nevers! Nešaujiet, muļķi, mēs esam savējie! Nevēra, Nevēra! (fr.)

Trиs bien fait, mon cher ami. Ļoti labi darīts, mans dārgais draugs, (fr.)

Quel con! Kāds idiots! (fr.)

La Raison d'Estat, ah, la Raison d'Estat Valstiski apsvērumi, ha, valstiski apsvērumi. (fr.)

Bon ton labais tonis, (fr.)

Pavane Ladmjme asaru pavana, (lat.)

Et alors? Un tātad? (fr.)

Haute йcole augstākais līmenis; burt.: augsta skola, (fr.)

Honnкte Homme krietns, labi audzināts cilvēks, (fr.)

Que es pequeno, y que es feo, y infeliz, y ridiculo Ka tas ir mazs un neglīts, un nelaimīgs, un smieklīgs, (sp.)

Minimum Quod Sic mazākais iespējamais, (lat.)

Puta de los franceses! Franču mauka! (sp.)

In limine uz sliekšņa, (lat.)

Exit noiet no skatuves; aiziet. (lat.)

Ab opere cessare pārstāt strādāt, (lat.)

Terra Incognita Nezināmā Zeme. (lat.)

Une heure aprиs la mort, notre вme йvanoьie, sera ce que'elle estoit une heure avant la vie. Stundu pēc nāves mūsu gaistošā dvēsele būs atkal tāda pati, kāda tā bija stundu pirms dzīves, (fr.; Savinjēns Sirano de Beržeraks, Agripīnas nāve.)

Horologium Oscillatorium Svārsta pulksteņi, (tat.)

Il tuon dal ciel fu dopo Zibens no debesim nogranda vēlāk, (it.; anagramma no Umberto Eko romāna Fuko svārsts nosaukuma itāliski: Il pendolo di Foucault.)

Le doux prкtre maigais, labsirdīgais priesteris, (fr.)

Qui se ptasoit а l'amour des masles kurš gūst patikšanu no vīriešu mīlestības, (fr.)

Honnкtes gens izglītoti, labi audzināti ļaudis, (fr.)

Noblesse de robe mantijas dižciltība; tituli, kas iegūti ar amatiem, (fr.)

Ars combinatoria savienošanas māksla, (lat.)

Medicinae Doctor, Eques Auratus e Armigew Oxoniense Medicīnas doktors, zelta jātnieks, Oksfordas bruņinieks, (lat.)

Horror vacui bailes no tukšuma, (lat.)

Hаgase el milagro, y hвgalo Mahoma. Ka tik notiek brīnums, kaut vai Muhameda paveikts, (sp.)

Ad angutos aequales vienādos leņķos, (lat.)

Longitudinum Optata Scientia Ģeogrāfisko garumu ilgotā zinātne, (tat.)

Terra Incognita Australis Dienvidu Nezināmā zeme. (lat.)

C'est par mon ordre et pour le bien de l’йtat que le porteur du prйsent a fait ce qu'il a fait. Tas, ko izdarījis šī dokumenta uzrādītājs, ir darīts pēc manas pavēles un valsts labā. (fr.; Aleksandrs Dimā, Trīs musketieri.)

Aqua vitae degvīns; burt.: dzīvības ūdens, (lat.)

Fretum Magellanicum Magelāna šaurums, (lat.)

Mās Afuera Vistālāk Ārpusē, (sp.)

Wit atjautība, (ang.)

But now behold the skie is over cast with cloudes; wherfore let us haste to our lodging, and ende our talke. Bet, rau, debesis ir aizvilkušās ar mākoņiem; dosimies uz saviem mitekļiem un beigsim mūsu sarunu, (senang.)

They pricke the Carde. Viņi iedursta kartē, (senang.)

Encountered winde always so scant sastapa allaž tik skopus vējus, (senang.)

Por los errores tan enormes, como se conoce por esta linea, que muestra la diferencia de las distancias to ārkārtīgi lielo kļūdu dēļ, kuras redzamas no šīs shēmas, kas parāda atšķirības attālumos, (sp.)

Aye aye! Jā, tieši tā! (ang.)

Doen Daphne d'over schoone Maeght Kad Dafne, visdaiļākā jaunava… (nid.) Nevers et Saint-Denis! Nevēra un Sendenī! (fr.)

Perpetuum mobile mūžam kustīgais; mūžīgais dzinējs, (lat.)

Gratias ago, domine Pateicos, kungs, (lat.)

Tetluris Theoria Sacra Zemes svētā teorija, (lat.)

Vereenigde Oost-Indische Compagnie Apvienotā Ostindijas sabiedrība, (nīd.) Specula Melitensis Maltas novērošanas ierīce, (lat.)

Portus Sancti Thomae Svētā Toma osta. (lat.)

Sudor Anglicus angļu sviedri, (lat.)

Dysenteria Melitensis Maltas dizentērija, (lat.)

Elephantiasis Aegyptia Ēģiptes elefantiāze. (lat.)

L'Arte del navegar Kuģošanas māksla, (sp.)

Typhis Batavus Batāvijas lepnums, (lat.)

De rebus oceanicis et orbe novo decades tres Par okeānu lietām un jauno pasauli trīs dekādēs, (lat.)

Contagium animatum dzīva infekcija, (lat.)

Vis naturalis dabisks spēks, (lat.)

Propagatores exigui sīciņi izplatītāji, (lat.)

Ad maiorem Deigloriam lielākam Dieva godam, (lat.)

Cuius Deus venterest kuru Dievs ir vēders, (lat.)

Spiritus Dei ferebatur super aquas Dieva gars lidinājās pār ūdeņiem, (lat.)

Fiat Lai top! (lat.)

Goldene Quelle des Universums Visuma zeltainais avots, (v.)

Offenbarung Gцttlicher Mayestat Dievišķās Majestātes atklāsme, (v.)

Primum Mobile pirmkustinātājs. (lat.)

Probleme physicum-hydrodynamicum fizikas un hidrodinamikas problēma, (lat.) Horrendum et formidandum spectaculum drausma un biedējoša aina. (lat.)

Oh, horrenda justitiae divinae spectacula! Ak, drausmīgie dievišķā taisnīguma skati! (lat.)

Redet mit der Zunge, donnert mit dem Himmel, blitzet mit den schnellen Wolken runā ar mēli, pērkondārdina ar debesim, zibeņo ar straujiem mākoņiem, (v.) Terribilis ut castrorum acies ordinata barga kā karogoti pulki, (lat.-, Dz 6:4.) Consensus gentium visu tautu piekrišana, (lai.)

Circulus vitiosus apburtais loks; pamatošana ar tēzi, kas pati izriet no pamatojamās tēzes, (lat.)

Petitio principii nepierādīta apgalvojuma izmantošana par pierādījumu, (lat.)

Terra aulem in aelernum slat, sol oritur bet zeme mūžam stāv, saule uzlec (Int.; Māc 1:4,5.)

Cum grano salis kritiski; burt.: ar graudiņu sāls (lai.)

More allegorico alegoriski, (lat.)

Verbi gratia par piemēru, (lat.)

Ars Magna meistardarbs, (lat.)

Megaliorologiitm dižpulkstenis. (lat.)

Liber Animatum dzīva grāmata, (lat.)

Umbrae Rectae et Versae taisnas un slīpas ēnas. (lat.)

Alexipharmaca pretindes, (lat.)

Ad infinitum līdz bezgalībai, (lat.)

Pointu ass, smails, (fr.)

Technica Curiosa Neparasta tehnika, (lat.)

Ultima ratio pēdējais līdzeklis, (lat.)

Omnibus rimis diligenter repletis visas spraugas kārtīgi aizpildījis, (lat.) Columba Patefacta Izskaidrotais balodis, (lat.)

Rara avis rets putns, (lat.)

Frangar non Flectar Lūzt, bet neliekties, (lat.)

Spiritus durissima coquit Gars arī viscietāko padara mīkstu, (lat.)

Idem cantus gemitusque Dziesma un kunksti ir viens un tas pats. (lat.) Gemitibus Gaudet Kunkstot līksmo, (lat.)

Odore trahit Ar smaržu pievilina, (lat.)

Columbina simplicitas baloža vienkāršība, (lat.)

Secura nidificat drošu ligzdu novijis, (lat.)

Intus et extra no iekšpuses un ārpuses, (lat.)

EJfracto libera vinculo brīva no sarautām važām, (lat.)

Mollius ut cubant lai mīkstāk gulētu, (lat.)

Luce lucidior gaismā starojošs, (lat.)

Quiescit in niotu atpūšas kustībā, (lat.)

Arnica Venus draudzene Venera, (lat.)

Auricomus zeltlapu. (lat.)

Prima facie pirmajā acu uzmetienā, (lat.)

Medulla aurea zelta serde, (lat.)

More canino pa suņu modei, (lat.)

De motu cordis et sanguinis in animalibus par dzīvnieku sirds un asiņu kustību. (lat.)

Lavabis me et super ttivem dealbabor nomazga mani, un būšu baltāks par sniegu, (lat.)

El hombre es cl fuego, la muijer la estopa, viene el diablo y sopla Vīrietis ir uguns, sieviete pakulas, atnāk velns un uzpūš, (sp.)

Breviarium Politicorum Politiķu breviārs. (lai.)

Et in Arcadia ego… Un Arkādijā ari es… (lai.)

Icy mourra Biscarat, seul de ceux qui sont avec luy! Te mirs Biskarā, pēdējais no tiem, kas bija kopā ar viņu! (fr.)

Fluctuantes mainīgi, (lat.)

Ars Moriendi miršanas māksla, (lat.)

In saecula mūžīgi. (lat.)

ltinerarium Extaticum Coeleste Ekstātiskais debesu maršruts, (lat.)

SATURS

1.  Dafne 7

2.  Par to, kas notika Monferratā 24

3.  Brīnumu zvērnīca 38

4.  Uzskatāmā fortifikācija 46

5.  Pasaules labirints 52

6.  Diženā gaismas un ēnas māksla 62

7.  Pavane Lachnjme 69

8.  Tālaika spožāko prātu aizraujošā doktrīna 76

9.  Aristoteļa tālskatis 84

10.  Reformētā ģeogrāfija un hidrogrāfija 95

11.  Apdomības māksla 104

12.  Dvēseles kaislības 110

13.  Maiguma karte 121

14.  Traktāts par Ieroču Zinātni 126

15.  Horologium Oscillatorium 140

16.  Pārspriedums par Simpātisko Pulveri 146

17.  Longitudinum Optata Scientia 168

18.  Nedzirdētas kuriozitātes 187

19.  Spožā jūrniecība 193

20.  Atjautība un izdomas māksla 215

21.   Telluris Theoria Sacra 227

22.  Pomeranču dūja 254

23.  Dažādas un mākslīgas mašīnas 263

24.  Dialogi par lielākajām pasaules sistēmām 277

25.  Technica Curiosa 302

26.  Emblēmu teātris 316

27.  Jūras uzplūdu un atplūdu noslēpumi 331

28.  Par romānu izcelsmi 338

29.  Ferrantes dvēsele 342

30.  Par Mīlestības Ligu jeb Erotisko Melanholiju 357

31.   Breviarium Politicorum 364

32.   Baudu dārzs 376

33.   Pazemes pasaules 380

34.   Monologs par pasauļu daudzskaitlību 390

35.   Kuģinieku mierinājums 403

36.  Ars Moriendi 414

37.  Paradoksāli vingrinājumi akmeņu domāšanas veidā 432

38.  Par Elles iedabu un vietu 444

39.  ltinerarium Extaticum Coeleste 456

40.  Kolofons 463 Citvalodu izteicienu tulkojumi 471

/

Content

Eko Umberto Iepriekšējās dienas sala

1 . dafne

2.PAR TO, KAS NOTIKA MONFERRATĀ

3 BRĪNUMU ZVĒRNĪCA

4.UZSKATĀMĀ FORTIFIKĀCIJA

5. PASAULES LABIRINTS

6. DIŽENĀ GAISMAS UN ĒNAS MĀKSLA

7. PAVANE LACHRYME

8. TĀLAIKA SPOŽĀKO PRĀTU AIZRAUJOŠĀ DOKTRĪNA

9.ARISTOTEĻA TĀLSKATIS

10. REFORMĒTĀ ĢEOGRĀFIJA UN HIDROGRĀFIJA

11. APDOMĪBAS MĀKSLA

12. DVĒSELES KAISLĪBAS

13. MAIGUMA KARTE

14. TRAKTĀTS PAR IEROČU ZINĀTNI

15. HOROLOGIUM OSCILLATORIUM

16. PĀRSPRIEDUMS PAR SIMPĀTISKO PULVERI

LONGITUDINUM OPTATA SCIENTIA

18. NEDZIRDĒTAS KURIOZITĀTES

19. SPOŽĀ JŪRNIECĪBA

20.ATJAUTĪBA un IZDOMAS MĀKSLA

21. TELLURIS THEORIA SACRA

22. POMERANČU DŪJA

23. DAŽĀDAS UN MĀKSLĪGAS MAŠĪNAS

24.DIALOGI PAR LIELĀKAJĀM PASAULES SISTĒMĀM

25.TECHN1CA CURIOSA

26.EMBLĒMU TEĀTRIS

27.JŪRAS UZPLŪDU UN ATPLŪDU NOSLĒPUMI

28.PAR ROMĀNU IZCELSMI

29.FERRANTES DVĒSELE

30.PAR MĪLESTĪBAS LIGU JEB EROTISKO MELANHOLIJU

31.BREV1AR1UM POLIT1CORUM

32.BAUDU DĀRZS

33.PAZEMES PASAULES

34.MONOLOGS PAK PASAUĻU DAUDZSKAITLĪBU

35.KUĢINIEKU MIERINĀJUMS

36.ARS MORIENDI

37.PARADOKSĀLI VINGRINĀJUMI AKMEŅU DOMĀŠANAS VEIDĀ

38.PAR ELLES IEDABU UN VIETU

39.ITJNERAR1UM EXTATICUM COELESTE

40.KOLOFONS

CITVALODU IZTEICIENU TULKOJUMI

SATURS