Eko Umberto

Pilotnumurs

Umberto Eko

Pilotnumurs

Anitai

Only connect! E. M. Forster

I SESTDIENA, 1992. gada 6. jūnijs, pulksten 8

Šorīt krānā nebija ūdens.

Plok, plok, divas zīdaiņa atraudziņas, un viss.

Pieklauvēju pie kaimiņienes durvīm: viņu dzīvoklī viss kārtībā. Droši vien esat aizgriezis centrālo ventili, viņa teica. Es? Es taču nemaz nezinu, kur tāds meklējams, dzīvoju te nesen, jūs zināt, mājās pārnāku tikai vēlu vakarā. Ak Dievs, vai tad jūs, kad braucat projām uz nedēļu, neaizgriežat gāzi un ūdeni? Es, nē. Tas nu gan nav prātīgi, ielaidiet mani pie sevis, es jums parādīšu.

Viņa atvēra skapīti zem izlietnes, kaut ko pagrieza, un ūdens sāka tecēt. Redzat? Jūs to bijāt aizgriezis. Atvainojiet, esmu tik izklaidīgs. Ak jūs, single men. Kaimiņiene exit, nu jau arī viņa runā angliski.

Ar nerviem man viss ir kārtībā. Poltergeisti neeksistē, tie ir tikai filmās. Un ar mēnessērdzību to tāpat nevar izskaidrot, jo arī, mēnessērdzīgi klīstot pa dzīvokli, es nebūtu zinājis par ventiļa eksistenci, jo citādi reizēm būtu to aizgriezis nomodā duša pil, un es regulāri riskēju pavadīt visu nakti, neaizverot ne acu un klausoties tai pilēšanā, juzdamies kā tāds Šopēns Valdemosā. Bieži vien naktīs pamostos, ceļos augšā un eju aizvērt vannasistabas durvis un durvis starp priekšnamu un guļamistabu, lai nedzirdētu to nolādēto pakšķēšanu.

Un pie vainas nevar būt arī, nezinu, kaut kādi strāvas traucējumi (ventilis nav elektrisks, tas ir griežams ar roku) vai peles, jo, pat ja te būtu uzradusies pele, tā ventili nebūtu spējusi aizgriezt. Tas ir

pamatīgs veclaiku dzelzs ripulis (šajā dzīvoklī viss ir minimums piecdesmit gadus vecs), kas piedevām ir sarūsējis. To varēja aizgriezt tikai roka. Cilvēkveidīgas būtnes roka. Bet kamīna te nav, tātad Morga ielas pērtiķis te iekļūt nevarēja.

Padomāsim. Katrām sekām ir savs cēlonis, tā vismaz parasti apgalvo. Atmetīsim iespēju, ka noticis brīnums, jo neredzu iemeslu, kāpēc lai Dievs būtu pievērsies manai dušai, tā nav nekāda Sarkanā jūra. Tātad dabiskas sekas izraisījis dabisks cēlonis. Vakar pirms gulētiešanas ieņēmu vienu stilnoksu ar glāzi ūdens. Tas nozīmē, ka tobrīd ūdens vēl bija. Bet šorīt vairs ne. Tātad, dārgais Vatson, krānu naktī kāds ir aizgriezis, un tas nebiji tu pats. Naktī kāds vai kādi bija ielavījušies manā dzīvoklī un baidījās, ka mani pamodinās nevis viņi (staigādami klusiem kaķa soļiem), bet ūdens lāses prelūdija, kas krita uz nerviem pat viņiem un varbūt lika neizpratnē jautāt, kāpēc neesmu vēl uzmodies. Tāpēc viņi, attapīgi būdami, rīkojās tāpat, kā būtu rīkojusies arī mana kaimiņiene, un aizgrieza ūdeni pavisam.

Un kas tālāk? Grāmatas ir izmētātas tikpat nekārtīgi kā vienmēr, tur varētu būt rakņājušies un lappusi pēc lappuses izšķirstījuši vai visas pasaules specdienesti, es tik un tā neko neievērotu. Un nav nekādas jēgas pārbaudīt atvilktnes vai rakņāties pa priekšnama skapi. Mūsdienās, ja gribi ko atrast, jārakņājas ir kompjūterā. Varbūt viņi, lai netērētu laiku, nokopēja visu un laidās prom. Un ap šo laiku, citu pēc cita pārbaudījuši visus dokumentus, viņi būs sapratuši, ka kompjūterā nebija nekā, kas varētu viņus interesēt.

Ko viņi cerēja atrast? Acīmredzot meklēja kaut ko, kas būtu saistīts ar avīzi, vismaz citu izskaidrojumu es neredzu. Muļķi viņi nav, droši vien nosprieda, ka esmu sakrājis piezīmes par visu, ko darījām redakcijā, un attiecīgi, ja man ir zināms kaut kas par Bragadočo lietu, arī to esmu kaut kur pierakstījis. Tagad viņi droši vien jau ir apjēguši, ka visu, kas man ir, es glabāju disketē. Šonakt viņi noteikti bija iegriezušies arī redakcijā, bet tur nevienu manu disketi neatrada. Tātad tagad (bet tikai tagad) viņi nonāks pie secinājuma, ka disketi

es glabāju kabatā. Ak mēs idioti, vajadzēja pārbaudīt žaketi, tā viņi droši vien saka un kož sev pirkstos. Idioti? Draņķi. Ja viņi tādi nebūtu (un būtu gudrāki), tik netīru darbu nedarītu.

Tagad viņi mēģinās vēlreiz, vismaz līdz vēstules nozagšanas paņēmienam aizdomāsies un sarīkos man uz ielas viltus laupītāju uzbrukumu. Tātad man viņi ir jāapsteidz un jānosūta diskete sev pašam uz pasta nodaļu pēc pieprasījuma, un tad jau redzēs, kad varēšu to savākt. Bet kādas muļķības man nāk prātā, viens līķis jau ir, un Simei ir aizlaidies. Un tiem tur neinteresē, vai es zinu un ko tieši zinu. Drošības pēc novāks mani un miers. Es taču nevaru ielikt avīzēs sludinājumu, ka man par to lietu nekas nav zināms, jo, pat to pieminēdams, jau pasaku, ka tomēr kaut ko zinu.

Kā es visā šai būšanā iepinos? Manuprāt, vainīgs ir profesors Di Samiss un manas vācu valodas zināšanas.

Kāpēc man tagad nāk prātā Di Samiss, trīsdesmit gadu seni notikumi? Tāpēc, ka vienmēr esmu uzskatījis, ka Di Samisa vainas dēļ es netiku pie universitātes diploma. Bet tieši tāpēc, ka pie diploma tā arī nekad neesmu ticis, es iepinos visā šajā padarīšanā. Starp citu, Anna mani pameta divus gadus pēc kāzām, kad atskārta (tie ir viņas vārdi), ka esmu neglābjams zaudētājs, kas zina, kam viņa bija noticējusi iepriekš, tolaik, kad vēl tikai centos viņai iepatikties.

Universitāti es nepabeidzu, jo pratu vācu valodu. Mana vecāmāte bija no Dienvidtiroles, un es kopš bērnības ar viņu runāju vāciski. Un jau universitātes pirmajā kursā, lai nopelnītu iztikšanu, sāku tulkot grāmatas no vācu valodas. Tajos laikos, ja tu zināji vācu valodu, tev jau bija profesija. Varēji lasīt un tulkot grāmatas, kas citiem nebija saprotamas (taču tika uzskatītas par svarīgām), un par šādu darbu maksāja labāk nekā par tulkojumiem no franču vai pat angļu valodas. Mūsdienās droši vien līdzīgi veicas tiem, kuri prot ķīniešu vai krievu valodu. Katrā ziņā vai nu tu tulko no vācu valodas, vai kārtīgi studē un pabeidz universitāti, abas lietas reizē nav iespējamas.

Tulkot galu galā nozīmē sēdēt mājās patīkamā siltumā vai tikpat patīkamā vēsumā, strādāt, neizkāpjot no čībām, un, galvenais, tulkojot visu, ko var iemācīties. Tad priekš kam vēl iet uz lekcijām universitātē?

Slinks būdams, biju nolēmis studēt ģermānistiku. Neko daudz nevajadzēs mācīties, es tāpat visu jau zinu, tā es sev teicu. Un spožākais ģermānistikas spīdeklis tolaik bija profesors Di Samiss, kurš savu ērgļa ligzdu (tā to sauca studenti) bija ierīkojis pussabrukušā barokālā palaco, kur, uzkāpis pa platām kāpnēm un iegājis pa ārdurvīm, nokļuvi plašā vestibilā. No vestibila varēja tikt tālāk uz Di Samisa institūtu vienā pusē vai arī griezties uz pretējo un nonākt lielajā aulā, kā to pompozi dēvēja pats Di Samiss, bet kas būtībā bija liela auditorija ar aptuveni piecdesmit vietām.

Institūtā ieiet drīkstēja, vienīgi apaujot īpašas čības. Pie durvīm stāvēja čību krājumi, ar kuriem pietika profesora asistentiem un diviem trim studentiem. Tie, kuriem čību nepietika, palika aiz sliekšņa un gaidīja savu kārtu. Institūtā viss bija ievaskots, manuprāt, arī grāmatas skapjos gar sienām. Un arī veco asistentu sejas. Šie asistenti jau kopš aizvēsturiskiem laikiem gaidīja savu kārtu, kad varēs kļūt par pilntiesīgiem pasniedzējiem.

Lielajā aulā bija neiedomājami augsti velvju griesti un gotiski logi (nekad neesmu sapratis, kāpēc šai barokālajā ēkā bija gotiski logi) ar zaļām vitrāžām. Noteiktā laikā, proti, vienmēr precīzi vienos un četrpadsmit minūtēs, profesors Di Samiss izgāja no institūta, un vienu metru viņam aiz muguras sekoja vecākais asistents, savukārt divu metru distanci ievēroja jaunākie asistenti tie, kuriem vēl nebija pilni piecdesmit. Vecākais asistents nesa grāmatas, jaunākie magnetofonu. Un tas bija milzīgais, piecdesmito gadu ražojuma magnetofons, kas pēc izmēra necik daudz neatpalika no Rolls-Royce.

Tos desmit metrus, kas institūta durvis šķīra no aulas, Di Samiss veica kā divdesmit metru attālumu, proti, viņš gāja nevis taisnā līnijā, bet meta līkumu, ar soļiem zīmējot, nezinu, parabolu vai elipsi, un

skaļā balsī atkārtojot: "Nākam, jau nākam!", tad devās iekšā aulā un iekārtojās uz tāda kā kokgriezumiem rotāta podija, un viss izskatījās tik svētsvinīgi, ka varēja domāt, viņš runu sāks ar vārdiem "Sauciet mani par Ismaēlu”.

Zaļajā vitrāžu gaismā viņa ģīmis izskatījās mironīgs, un viņš ļauni smaidīja, kamēr asistenti sagatavoja magnetofonu. Tad viņš ķērās pie lietas: "Pretēji apgalvojumiem, kurus nesen izteicis mans izcilais kolēģis profesors Bokardo…” un tādā garā tik uz priekšu divas stundas no vietas.

Tā zaļā gaisma man vienmēr uzdzina ūdeņainu miegainību, un to pašu miegainību es redzēju arī asistentu acīs. Zināju, ka viņu ciešanas ir vēl smagākas. Kad divas stundas bija pagājušas, mēs, studenti, steidzāmies ārā no aulas, bet profesors Di Samiss lika attīt magnetofona lenti atpakaļ, nokāpa no paaugstinājuma, demokrātiski apsēdās pirmajā rindā kopā ar asistentiem un klausījās visu divas stundas garo priekšlasījumu no viena gala līdz otram, un tais vietās, kas profesoram šķita sevišķi izdevušās, viņš apmierināti māja ar galvu. Un ņemiet vērā, ka lekciju kursa tēma bija Lutera veiktais Bībeles tulkojums vācu valodā. "Kas var būt labāks par šo!" teica mani apstulbušie studiju biedri, drūmi bolīdami acis.

Kad otrais kurss tuvojās beigām, es, kas lekcijas biju apmeklējis visai reti, uzdrošinājos lūgt iespēju rakstīt diplomdarbu par ironiju Heines darbos (man šķita mierinošs, manuprāt, pienācīgais cinisms, ar kādu viņš runā par nelaimīgu mīlestību, un laikam tak es gatavojos pats savām nelaimīgajām jūtām): "Ak, jaunieši, jaunieši," sarūgtināts atbildēja Di Samiss, "par mūsdienu autoriem vien domājat…"

Mani piemeklēja kas līdzīgs atklāsmei, un es sapratu, ka šāds diplomdarbs pie Di Samisa man nespīd. Tad iedomājos par profesoru Ferio, kurš bija jaunāks, baudīja žilbinoša intelektuāļa slavu un nodarbojās ar romantiķiem un viņu laikmetu. Taču pieredzējuši ļaudis brīdināja, ka Di Samisu es katrā ziņā dabūšot par oponentu, un lai es nekādā gadījumā nemēģinot tuvoties profesoram Ferio pa oficiālajiem

ceļiem, jo Di Samiss to tūliņ uzzināšot un uz mūžīgiem laikiem ierakstīšot mani melnajā sarakstā. Profesoram Ferio vajadzēja tuvoties pa apkārtceļiem, panākt, lai izskatītos, ka viņš pats piedāvājies man par darba vadītāju, un tad Di Samiss savu naidu vērsīs pret viņu, nevis pret mani. Di Samiss ienīda Ferio aiz tā vienkāršā iemesla, ka pats viņam bija palīdzējis kļūt par štata pasniedzēju. Universitātē (tā tas bija tolaik, taču nedomāju, ka mūsdienās kas būtu mainījies) viss ir tieši pretēji tam, kā notiek normālajā pasaulē: nevis bērni ienīst vecākus, bet vecāki bērnus.

Iedomājos, ka profesoram Ferio es šķietami nejauši varētu tuvoties kādā no ikmēneša vieslekcijām, kuras savā lielajā aulā mēdza rīkot Di Samiss un kuras apmeklēja arī daudzi viņa kolēģi, jo viņš par referentiem vienmēr izmanījās uzaicināt ievērojamus pētniekus.

Taču nekas nenotika tā, kā biju iecerējis. Referātiem uzreiz sekoja debates, kurās izteikties atļāvās tikai universitātes mācībspēki, bet pēc lekcijas profesūra aulu pameta kopā, jo kārtējais vieslektors allaž tika vests uz restorānu La Tartaruga uz labāko iestādījumu tuvākajā apkaimē, kur nemainīgi bija saglabājies deviņpadsmitā gadsimta vidus stils un viesmīļi joprojām valkāja frakas. Lai no ērgļa ligzdas nonāktu restorānā, bija jāiet pa portiku ieskautu ielu, jāšķērso vēsturisks laukums, jānogriežas ap stūri pie ievērības cienīga, monumentāla palaco un visbeidzot jāpāriet pāri mazākam laukumiņam. Pa portikiem orators gāja profesoru ielenkts, vienu metru nopakaļ turējās parasti docenti, divu metru distanci ievēroja asistenti, bet pieklājīgā attālumā turējās drosmīgākie no studentiem. Kad tika sasniegts vēsturiskais laukums, studenti nošķīrās un devās prom, pie monumentālā palaco stūra atsveicinājās arī asistenti, bet docenti vēl šķērsoja mazo laukumiņu un atvadu vārdus teica uz restorāna sliekšņa, pār kuru kāpa tikai godājamais viesis un profesori.

Un tādējādi profesors Ferio par manu eksistenci tā arī neuzzināja. Tikmēr biju zaudējis pēdējās siltās jūtas pret universitāti un uz lekcijām vairs negāju. Dragāju tulkojumus kā robots, bet tulkotājs

ir spiests ņemt visu, ko tam piedāvā, un man nācās Dantes cienīgos vārdos pārcelt trīssējumu sacerējumu par Frīdriha Lista nozīmi Zollverein, Vācu muitas ūnijas, tapšanā. Skaidrs, kāpēc ap to laiku pārstāju tulkot no vācu valodas, taču arī atgriezties universitātē jau bija par vēlu.

Nelaime irtā, ka tu, cilvēks, nekādi nespēj pieņemt īstenību un turpini dzīvot ilūzijās, ka agrāk vai vēlāk nokārtosi eksāmenus un dabūsi gatavu diplomdarbu. Un tas, kurš nemitīgi lolo neiespējamas cerības, jau ir norakstīts zaudētājos. Un, pats to apjēdzis, tu padodies un laidies lejā pa straumi.

Sākumā atradu mājskolotāja vietu kādam vācu zeņķim, kurš bija pārāk stulbs, lai ietu skolā. Strādāšana un dzīvošana bija Engadinas ielejā. Lielisks klimats, paciešama vientulība, un es tur noturējos veselu gadu, jo maksāja viņi labi. Bet tad kādu dienu puikas māte mani gaitenī piespieda pie sienas un lika saprast, ka viņai nebūtu iebildumu man atdoties. Man gan bija iebildumi, jo viņai bija uz priekšu izvirzīti zobi un tumšas Ūsiņas, tāpēc es viņas piedāvājumu pieklājīgi atraidīju. Pēc trim dienām mani no darba atlaida, jo puikam mācībās neesot novērojami nekādi panākumi.

Tad sāku pelnīt iztiku ar rakstu darbiem. Gribēju rakstīt lielajām avīzēm, taču darbu piedāvāt man varēja tikai mazie reģionālie izdevumi, kam vajadzēja recenzijas par provinces teātru uzvedumiem vai atbraukušajiem viesmāksliniekiem. Karjeras sākumā paguvu par nožēlojamiem honorāriem recenzēt varietē izrādes, no aizkulisēm vērot dejotājas stilizētos matrožu tērpos, apbrīnot viņu celulītu un pēc izrādes doties līdzi uz kafetēriju, kur tās stiprinājās ar baltu kafiju vai ja naudas bija vairāk ar ceptām olām. Tur es guvu pirmo seksuālo pieredzi ar kādu dziedātāju, atlīdzinot ar iecietīgu atsauksmi Saluco miesta avīzē, un viņai ar to bija gana.

Biju pasaules klaidonis, dzīvoju dažādās pilsētās (Milānā ierados, kad mani paaicināja Simei), lasīju korektūras vismaz trim izdevniecībām (vienmēr mazajiem universitāšu apgādiem, nekad lielajiem

izdevējiem), vienai izdevniecībai pārskatīju kādas enciklopēdijas šķirkļus (vajadzēja pārbaudīt datumus, darbu nosaukumus un tamlīdzīgi), un tā pamazām uzkrāju gluži cienījamu kultūras bagāžu. Zaudētājiem un autodidaktiem vienmēr ir plašākas zināšanas nekā uzvarētājiem: ja gribi uzvarēt, tev labi jāzina tikai kaut kas viens un nav vajadzības tērēt laiku visa pārējā izzināšanai, bet erudīcijas sniegtās baudas ir paredzētas zaudētājiem. Jo vairāk kāds zina, jo vairāk neveiksmju viņš ir piedzīvojis.

Dažus gadus mans darbs bija lasīt manuskriptus, ko izdevēji (dažreiz arī lielie un svarīgie) man izsniedza, jo pašās izdevniecībās neviens tos lasīt nevēlējās. Man maksāja piectūkstoš liru par viena manuskripta novērtēšanu, un tā es caurām dienām gulšņāju gultā, lasīju kā traks un tad bliezu augšā vērtējumu divu lappušu garumā, liekot lietā visindīgāko sarkasmu, lai iznīcinātu kārtējo neapdomīgo autoru, bet izdevniecībā visi jutās atviegloti un rakstīja pārdrošniekam atbildi, ka diemžēl ir spiesti viņa piedāvāto sacerējumu atraidīt. Jā, ir arī tāds amats: lasīt manuskriptus, kas nekad netiks publicēti.

Tostarp sākās un beidzās arī mana epopeja ar Annu, beidzās nelāgi, jo citādi beigties nemaz nevarēja. Kopš tā laika vairs neesmu spējis (vai arī neesmu īpaši gribējis) patiesi ieinteresēties par kādu sievieti, baidījos atkal piedzīvot neveiksmi. Ar seksu nodarbojos tīri terapeitiskos nolūkos, man pilnīgi pietika ar gadījuma rakstura sakariem, kas nedraud ar iemīlēšanos, viena nakts un viss, paldies, paldies, bija jauki, un reizēm, lai neapmierināta iekāre nekļūtu par traucēkli, pirku attiecības par naudu (dejotājas bija padarījušas mani vienaldzīgu pret celulītu).

Tikmēr, kā jau visi zaudētāji, es sapņoju, ka reiz sarakstīšu grāmatu, kas atnesīs man slavu un bagātību. Lai iemācītos, kā tas darāms, es pastrādāju arī kā literārais nēģeris (jeb ghost writer, tas ir, rēgrakstītājs, ja vēlamies būt politkorekti) vienam kriminālromānu autoram, kurš, vēlēdamies pārdot vairāk eksemplāru, bija pieņēmis amerikānisku pseidonīmu, līdzīgi kā aktieri spageti vesternos. Un man

patika strādāt ēnā, kur mani aizsedza divkāršs priekškars (Cits un Cita pseidonīms).

Sarakstīt svešu kriminālromānu bija vienkārši, vajadzēja tikai atdarināt Čandlera vai ļaunākajā gadījumā Spileina stilu; taču, kad mēģināju uzrakstīt kaut ko patiešām savu, atklāju, ka aprakstos es katru reizi atsaucos uz mākslas precedentiem: es nespēju vienkārši uzrakstīt, ka mans personāžs pastaigājas dzidrā un skaidrā pēcpusdienā, es rakstīju, ka viņš staigā "zem Kanaleto debesīm". Vēlāk pārliecinājos, ka tieši tāpat savulaik rīkojās D'Annuncio: gribēdams raksturot to vai citu Kostancas Landbrūkas īpašību, viņš rakstīja, ka tā līdzinās kādai Tomasa Lorensa gleznotai būtnei, par Elenu Muti izteicās, ka tās vaibsti atsauc atmiņā profilus, ko jaunībā gleznojis Gistavs Moro, bet Andrea Sperelli viņam atgādināja nezināma aristokrāta portretu Borgēzes galerijā. Tā nu romāna lasītājam vajadzētu turēt pa rokai mākslas vēstures grāmatas.

Ja D'Annuncio bija draņķīgs rakstnieks, tas taču nenozīmēja, ka par tādu noteikti jākļūst arī man. Lai atbrīvotos no citēšanas indeves, nolēmu vairs nerakstīt nemaz.

īsāk sakot, nekāda diži aizraujošā dzīve tā nebija. Un, sasniedzis piecdesmit gadu vecumu, es saņēmu Simei uzaicinājumu. Iemesla atteikties nebija. Kāpēc gan neizmēģināt atkal ko jaunu?

Un ko lai es tagad daru? Bāzt degunu ārā no mājas ir riskanti. Prātīgāk būs nogaidīt tepat. Varbūt viņi ierīkojuši slēpni tepat tuvumā un gaida, kad iznākšu uz ielas. Bet es neiznākšu. Virtuvē vēl ir vairākas paciņas krekeru un gaļas konservi. Un no vakarvakara palikusi pus pudele viskija. Dienu vai divas es izturēšu. Ieliešu sev šļuku (un pēc tam vēl drusciņ, bet tikai vēlāk pēcpusdienā, jo, dzerot no rīta, cilvēks notrulinās) un mēģināšu domās pārlūkot visu šo avantūru no paša sākuma. Man pat nevajag ieskatīties disketē, jo es visu atceros tāpat, vismaz šobrīd atceros pavisam skaidri.

Bailes no nāves lieliski iekustina atmiņu.

II PIRMDIENA, 1992. gada 6. aprīlis

Simei bija no kāda cita palienēta seja. Tas ir, gribu teikt, ka, piemēram, nekad nespēju atcerēties uzvārdus tiem, kurus sauc Rosi, Brambilla un Kolombo, vai pat Madzīni vai Mandzoni, jo tie ir kā no citiem palienēti uzvārdi, un es iegaumēju vienīgi to, ka viņus sauc tā, kā patiesībā sauc kādu citu. Un tieši tāpat Simei seju nebija iespējams iegaumēt, jo likās, tie nemaz nav viņa vaibsti. Patiesībā šī seja varēja piederēt jebkuram citam.

-  Grāmatu? es viņam jautāju.

-  Grāmatu. Žurnālista atmiņas, stāstu par gadu ilgu darbu, gatavojoties izdot laikrakstu, kas tā arī nekad netiek izdots. Tās avīzes nosaukumam vajadzētu būt Rītdiena, kas ir mājiens par mūsu politiķiem, kuri visu atliek uz rītdienu. Un attiecīgi grāmata sauksies Rītdiena: vakardiena. Spoži, ne?

-  Un jūs gribat, lai to uzrakstu es? Kāpēc nerakstāt pats? Jūs taču esat žurnālists, vai ne? Vismaz grasāties vadīt laikrakstu…

-  Ja kāds vada redakciju, tas nebūt nenozīmē, ka viņš māk rakstīt. Nav teikts, ka aizsardzības ministram ir jāprot mest granātas. Dabiski, visu nākamo gadu mēs to grāmatu apspriedīsim katru dienu: jūsu ziņā būs stils, visādi asumiņi, bet galvenās līnijas pieskatīšu es.

-  Jūs gribat teikt, ka uz grāmatas vāka būs gan jūsu, gan mans vārds? Vai ari tā būs kā intervija, ko Simei sniedz Kolonnām?

-  Nē, nē, dārgais Kolonna, uz vāciņa būs tikai mans vārds, bet jums pēc grāmatas uzrakstīšanas būs jāpazūd. Jūs, neņemiet ļaunā, būsiet un nиgre. Dimā bija savi rēgrakstītāji, tad kāpēc lai tāds nebūtu arī man?

-  Un kāpēc jūs izvēlējāties mani?

-  Tāpēc, ka jums ir rakstnieka dotības…

-  Paldies.

-   …bet pagaidām to vēl neviens nav ievērojis.

-  Vēlreiz paldies.

-  Jūs esat sadarbojies tikai ar provinces avīzēm, esat strādājis par kultūras melnstrādnieku vairākās izdevniecībās, esat pēc pasūtījuma sarakstījis romānu (neprasiet, kā tas nonāca manās rokās, bet teksts ir labi izdevies, tur ir ritms un viss, kas vajadzīgs), un piecdesmit gadu vecumā jūs atskrējāt pie manis, tikko padzirdējāt, ka varbūt varu piedāvāt darbu. Un tas nozīmē, ka jūs protat rakstīt, zināt, kas ir grāmata, bet pie labas dzīves neesat ticis. Nav ko kaunēties. Arī es laikrakstu, kas nekad neiznāks, taisos vadīt tāpēc, ka nekad neesmu kandidējis uz Pulicera balvu. Esmu bijis galvenais redaktors tikai iknedēļas sporta izdevumā un ikmēneša žurnālā, kas paredzēts vīriešu auditorijai, tā ka…

-  Bet es varētu nodemonstrēt pašlepnumu un atteikties.

-  Jūs neatteiksieties, jo es jums piedāvāšu sešus miljonus mēnesī veselu gadu no vietas (un nekādu nodokļu).

-  Tas ir daudz, ja vēlaties noalgot caurkritušu rakstnieku. Un pēc tam?

-  Pēc tam, kad būsiet man atdevis manuskriptu, teiksim, sešu mēnešu laikā pēc eksperimenta beigām, jūs saņemsiet vēl desmit miljonus skaidrā. Un tos es jums izsniegšu no savas kabatas.

-  Un tālāk?

-  Tālākais jau ir jūsu darīšana. Ja nebūsiet visu notriecis sievietēs, zirgos un šampanietī, būsiet pusotra gada laikā nopelnījis vairāk

nekā astoņdesmit miljonu, kas brīvi no nodokļiem. Varēsiet mierīgi apdomāties, ko pasākt tālāk.

-   Pagaidiet. Ja taisāties maksāt sešus miljonus man, tad, kas zina, cik daudz pelnīsiet jūs pats, atvainojiet sīkmanību, un vēl taču būs pārējie redakcijas darbinieki, ražošanas, iespiešanas un izplatīšanas izdevumi. Un jūs gribat teikt, ka ir kāds es pieņemu, izdevējs -, kurš ir gatavs veselu gadu apmaksāt šādu eksperimentu un pēc tam ļaut visam izkūpēt gaisā?

-   Nav teikts, ka viss izkūpēs gaisā. Viņam no tā būs savs labums. Bet man nekāda labuma nebūs, ja avīze tā arī neiznāks. Dabiski, es nevaru atmest iespēju, ka beigu beigās izdevējs nolems, ka laikrakstam tomēr jāiznāk, bet tādā gadījumā visa padarīšana kļūs pārāk nopietna, un es šaubos, vai viņš tad vēl gribēs redzēt mani kā redakcijas vadītāju. Tāpēc es sagatavošos variantam, ka gada beigās izdevējs secinās, ka eksperiments jau ir nesis vēlamos augļus, un nolems bodīti slēgt. Ja viss izputēs, es publicēšu grāmatu. Tā būs īsta bumba un ienesīs man smuku naudiņu no autortiesībām. Vai arī bet to es saku tikai piemēra pēc kāds nevēlēsies, lai es to publicēju, un samaksās man apaļu summu. Arī brīvu no nodokļiem.

-   Skaidrs. Bet varbūt, ja vēlaties mani kā uzticamu līdzstrādnieku, būtu labāk, ja jūs man pateiktu, kurš par to visu maksā, kāpēc vispār radies projekts Rītdiena, kāpēc avīze droši vien netiks izdota un ko jūs vēlaties pateikt grāmatā, kuru jūsu vietā patiesībā sarakstīšu es.

-  Tātad. Maksās komandors Vimerkate. Droši vien esat par viņu dzirdējis…

-  Vimerkati es zinu, laiku pa laikam viņa vārds parādās avīzēs: viņš kontrolē desmitiem viesnīcu Adrijas jūras piekrastē, neskaitāmus pansionātus invalīdiem un pensionāriem, vēl tiek runāts par dažādiem pusslepeniem biznesiem, un viņam pieder arī vairākas

reģionālās televīzijas, kas sāk translēt tikai pēc vienpadsmitiem vakarā un rāda izsoles, TV veikalus un šovus ar pusplikiem skuķiem…

-  Viņam pieder arī ap divdesmit periodisko izdevumu.

-   Kaut kādi trešās kategorijas žurnāli, ja nemaldos. Visādas tenku lapas par zvaigznēm, tādas kā Viņi un Lūriķis, iknedēļas kriminālziņu avīzes, piemēram, Ilustrētie noziegumi un Kas zem tā slēpjas, un vēl visādi mēsli.

-   Nē, viņam pieder arī specializēti žurnāli par dārzkopību, ceļojumiem, automobiļiem, burāšanu un pašārstēšanos. Vispār vesela impērija. Un kā jums patīk šis kabinets? Netrūkst pat fikusa kā pie valsts televīzijas lielajiem bosiem. Mūsu redaktoru rīcībā būs atvērtā plānojuma birojs, open space, kā saka Amerikā, bet jums atsevišķs kabinetiņš, mazs, bet pieklājīgs. Un vēl mums tiks atvēlētas arhīva telpas. Viss pilnīgi par velti. Šajā ēkā atrodas tikai komandora uzņēmumi. Turklāt pilotnumuru ražošanai un drukāšanai varēsim izmantot citu žurnālu jaudas, tāpēc eksperimenta izmaksas sarūk līdz pieņemamiem apmēriem. Un mēs faktiski atrodamies centrā, ne tā kā lielo avīžu redakcijas, uz kurām jākuļas ar metro, divreiz pārsēžoties, un tad vēl jābrauc ar autobusu.

-  Bet ko komandors no šī eksperimenta sagaida?

-   Komandors vēlas iekļūt ietekmīgās aprindās, kur apgrozās finansisti, baņķieri un, iespējams, arī lielo laikrakstu izdevēji. Un kā līdzekli mērķa sasniegšanai viņš izmantos apgalvojumu, ka tūlīt izdos jaunu dienas avīzi, kas rakstīs visu, kā ir. Pavisam būs divpadsmit pilotnumuri, sauksim tos par 0/1, 0/2 un tā tālāk, tie tiks nodrukāti ļoti nelielā tirāžā, komandors tos novērtēs un parūpēsies, lai tie nonāktu pie cilvēkiem, kam, pēc komandora domām, pilotnumurus vajadzētu redzēt. Kad komandors būs nodemonstrējis, ka spētu radīt nopietnus sarežģījumus finansistu un politiķu smalkākajām aprindām, ļoti iespējams, šīs smalkās aprindas palūgs, lai viņš savu ieceri labāk atmet, tad viņš no Rītdienas atteiksies un ar

prieku iekļausies attiecīgajās aprindās. Teiksim, iegūstot kaut vai divus procentus akciju kādā lielā laikrakstā, bankā vai ietekmīgā televīzijas kanālā.

Klusi iesvilpos. Divi procenti ir daudz! Vai viņam ir tāda nauda?

-  Netēlojiet naivo! Mēs runājam par finansēm, nevis par tirdzniecību. Finansistu aprindās tu vispirms vienojies par pirkumu, un pēc tam uzrodas arī nauda, ar ko samaksāt.

-  Sapratu. Un saprotu arī to, ka šis eksperiments var izdoties vienīgi tad, ja komandors nevienam neteiks, ka avīzei īstenībā nemaz nav paredzēts iznākt. Visiem jādomā, ka viņa rotaprinti, tā teikt, nepacietīgi dīžājas.

-   Dabiski. To, ka avīze neiznāks, komandors nav pateicis pat man, es vienkārši to nojaušu, pareizāk, esmu par to pārliecināts. Bet to nedrīkst zināt mūsu darbinieki, ar kuriem tiksimies rīt. Viņiem jāstrādā ar pārliecību, ka viņi liek pamatus savai nākotnei. Pārējais ir zināms tikai man un jums.

-   Bet kāds jums pašam būs labums no tā, ka tiks aprakstīts, kā jūs šī gada laikā palīdzējāt vākt šantāžas materiālus komandora vajadzībām?

-  Lūdzu, nelietojiet vārdu šantāža. Mēs publicēsim ziņas, kā saka The New York Times: "All the news that's fit to print…"

-  …un varbūt kādu papildus…

-   Redzu, ka jūs mani saprotat. Bet, vai pēcāk komandors mūsu pilotnumurus izmantos, lai kādu iebiedētu vai lai atslaucītu pēcpusi, tā vairs nebūs mūsu darīšana. Jums jāsaprot, ka manā grāmatā nav vienkārši jāatstāsta, kas pārrunāts redakcijas sapulcēs. Tam jūs nebūtu vajadzīgs, pietiktu ar magnetofonu. Grāmatai jārada priekšstats par citādu avīzi, jāparāda, kā mēs veselu gadu nopūlējāmies, gribēdami radīt neatkarīgas preses paraugu, kas brīvs no jebkādām ietekmēm, un jāļauj noprast, ka iecere cieta neveiksmi, jo šādu brīvu

balsi mums neļāva iedzīvināt. Tāpēc jums vajadzēs likt lietā iztēli, idealizēt, sacerēt epopeju, nezinu, vai izsakos pietiekami skaidri…

-Grāmatā viss būs jāizstāsta tieši pretēji īstenībai. Ļoti labi. Taču jūs apstrīdēs.

-   Kurš? Pats komandors, kas teiks: nē, nē, manas ieceres patiesais mērķis bija izspiešana? Viņam būs izdevīgāk ļaut uzskatīt, ka viņš no saviem plāniem atteicies, jo sajutis spiedienu. Un radīt iespaidu, ka nolēmis labāk likvidēt vēl nedzimušo laikrakstu, nekā paust svešus viedokļus. Un arī mūsu redaktori pretī nestrīdēsies, jo tos taču grāmata atspoguļos kā taisnības cīnītājus. Mana grāmata būs becellers, tieši tā viņš šo vārdu izrunāja un neviens pret to neko negribēs vai nevarēs pasākt.

-  Labi, ņemot vērā, ka mēs abi esam cilvēki bez īpašībām, atvainojiet citātu, es pieņemu jūsu priekšlikumu.

-  Man patīk strādāt ar cilvēkiem, kas saka visu, kā ir.

III OTRDIENA, 7. aprīlis

Pirmā tikšanās ar redaktoriem. Viņi ir seši. Domājams, ar to pietiks.

Simei laikus izskaidroja, ka man nevajadzēs skraidīt apkārt un šķietami vākt materiālus rakstiem, mans uzdevums būs vienmēr uzturēties redakcijā un fiksēt visu notiekošo. Un, lūk, kā viņš stādīja mani priekšā kolēģiem, lai pamatotu manu klātbūtni:

-   Kungi, iepazīsimies. Šis ir Kolonnas kungs, cilvēks ar milzīgu pieredzi žurnālistikā. Viņš darbosies kopā ar mani, tāpēc sauksim viņu par galvenā redaktora asistentu; viņa pamatuzdevums būs pārlūkot jūsu opusus. Katram no jums ir bijusi atšķirīga darba pieredze: viena lieta ir strādāt kreiso ekstrēmistu lapelē, un pavisam kas cits rakstīt Kanalizācijas Balsij, ko es minu tikai piemēra pēc. Kā redzat, mūsu nav daudz, un tam, kurš gadiem ir rakstījis tikai sēru sludinājumus, tagad varbūt vajadzēs pievērsties ievadrakstiem par valdības krīzi. Tas nozīmē, ka būs nepieciešams vienādot stilu, un, ja kādam sagribēsies rakstīt palinģenēze, Kolonna pateiks, ka tā darīt nevajag, un piemeklēs atbilstošākus vārdus.

-  Dziļa morāla atdzimšana, es noteicu.

-   Lūk, un ja kāds, gribēdams raksturot dramatisku situāciju, izteiksies, ka atrodamies vētras epicentrā, pieņemu, ka Kolonnas kungs būs gana acīgs, lai norādītu, ka epicentrs ir zemestrīcēm,

nevis vētrām, un piebildīs, ka tieši pašā ciklona centrā valda pilnīgs miers, bet vētra trako visapkārt.

-   Nē, Simei kungs, es iebildu, šādā gadījumā es tomēr ieteiktu lietot tieši vārdus vētras epicentrs, par spīti visam, ko apgalvo zinātne, jo lasītājiem tādas gudrības nav zināmas. Mūsu lasītājiem vētras epicentrs saistās ar lielām briesmām, un pie šāda vārdu salikuma tos jau ir pieradinājusi gan prese, gan televīzija. Tāpat kā pie daudzām citām nejēdzībām.

-   Lieliski, Kolonnas kungs. Mūsu uzdevums ir runāt ar lasītājiem viņu valodā, un nav jāiztaisās par intelektuāļiem, kas izsakās pārāk smalki un gudri. Turklāt varu piebilst, ka mūsu izdevējs reiz teica, ka viņa televīzijas kanālu skatītāju vidējais vecums (un ar to domāts garīgais vecums) ir divpadsmit gadi. Par mūsu lasītājiem to nevarētu apgalvot, tomēr ir lietderīgi apveltīt savu auditoriju ar konkrētu vecumu. Es teiktu, ka mūsu potenciālajiem lasītājiem ir pāri piecdesmit, viņi ir krietni un godīgi pilsoņi, kas alkst pēc likuma un kārtības, bet vēlas lasīt baumas un šokējošus atklājumus par visdažādākajām nelikumību un nekārtību izpausmēm. Balstīsimies uz pieņēmuma, ka mūsējie nav nekādi lielie grāmatnieki, pareizāk, varam diezgan droši pieņemt, ka vairākumam mājās nav nevienas grāmatas, tomēr vajadzības gadījumā mēs viņiem stāstīsim arī par populāriem romāniem, kas pasaulē pārdoti daudzu miljonu tirāžās. Mūsu lasītājs šīs grāmatas noteikti nelasīs, taču viņam patīk domāt, ka pasaulē ir ekscentriski mākslinieki un rakstnieki, kas izmanās saraust lielu naudu. Tieši tāpat viņš nekad mūžā nesastaps garkājainās kino dīvas, bet grib uzzināt visu par to slepenajiem mīlas sakariem. Bet tagad dosim vārdu pārējiem. Lai katrs pats iepazīstina ar sevi. Sāksim ar vienīgo dāmu, jaunkundzi vai kundzi…

-  Maija Fresija. Neprecējusies. Man ir divdesmit astoņi gadi un nepabeigta augstākā filoloģiskā izglītība. Biju spiesta studijas pārtraukt ģimenes apstākļu dēļ. Piecus gadus nostrādāju tenku žurnālā.

Mans uzdevums bija šovbiznesa aprindās izošņāt, kuram ar kuru veidojas maiga draudzība, un tad sarīkot fotogrāfu slēpņus, lai iegūtu vajadzīgās bildes. Bieži vien nācās pārliecināt kādu aktrisi vai dziedātāju, lai notēlo attiecības ar to vai citu tipu, un savest saldo viltus pārīti kopā ar paparaci. Nu, jūs tak zināt, pastaiga roku rokā vai viegls skūpsts. Sākumā man patika, bet tagad esmu no tām blēņām nogurusi.

-  Un kāpēc jūs, saulīt, piekritāt iesaistīties mūsu avantūrā?

-  Domāju, ka dienas laikraksts runās par nopietnākām lietām un man būs iespēja sevi apliecināt ar pētnieciskiem rakstiem, kam nebūs nekāda sakara ar saldiem pārīšiem. Esmu ziņkārīga, un, manuprāt, labi protu ievākt informāciju.

Viņa bija trausla meitene, runāja vienlaikus moži un piesardzīgi.

-  Ļoti labi. Un jūs?

-  Romāno Bragadočo…

-  Neparasts uzvārds. No kurienes jūs esat?

-   Par to uzvārdu mani izprašņā visi un vienmēr. Angliski tas laikam nozīmē kaut ko riebīgu, bet, par laimi, tikai angliski. Mans vectēvs bija atradenis, un, kā zināt, šādos gadījumos uzvārdu izgudroja ierēdnis, kas bērnu piereģistrēja. Ja tai amatā trāpījās sadists, varēja sagudrot, velns zina ko. Mana vectēva gadījumā ierēdnis bija tikai pa pusei sadists, toties daudz lasījis… Savukārt es esmu specializējies skandalozu, atmaskojošu rakstu sacerēšanā, iepriekš strādāju žurnālā Kas zem tā slēpjas, kas arī pieder mūsu izdevējam. Štatā nebiju, man maksāja par katru publikāciju atsevišķi.

Tad izteicās pārējie. Kambrija neskaitāmas naktis bija aizvadījis slimnīcu uzņemšanas nodaļās un policijas iecirkņos, medījot svaigas ziņas par arestētajiem un baisos satiksmes negadījumos bojā gājušajiem, taču nekādu dižo karjeru nebija uztaisījis; Lučidi iedvesa neuzticēšanos jau no pirmā acu uzmetiena, viņš bija strādājis izdevumos, par kuriem neviens nekad neko nebija dzirdējis; Palatīno ilgi bija

darbojies iknedēļas krustvārdu mīklu un rēbusu žurnālos; Kostanca bija strādājis par korektoru vairākās avīzēs, taču mūsdienās avīzēm ir tik daudz lappušu, ka neviens tās visas pirms drukāšanas nedz var, nedz mēģina pārlasīt, un tagad pat cienījamos dienas laikrakstos čum un mudž muļķīgas kļūdas, bet korektori ir teju izmiruši, tāpat kā Gūtenberga iespiedmašīnas. Nevienu no šiem ceļabiedriem šurp nebija atvedusi iejūsminoša pieredze. īsts Karaļa Ludviķa Svētā tilts. Man nav ne jausmas, no kurienes Simei šos tipus bija izracis.

Kad iepazīšanās bija galā, Simei ieskicēja mūsu izdevuma galvenās vadlīnijas.

-  Tātad mēs veidosim dienas laikrakstu. Kāpēc to sauks Rītdiena? Tāpēc, ka tradicionālie laikraksti vienmēr ir stāstījuši un diemžēl joprojām stāsta iepriekšējā vakara jaunumus, un tieši tāpēc tos sauc Corriere della Sera, Evening Standard vai Le Sair. Taču iepriekšējās dienas ziņas mēs jau astoņos vakarā esam uzzinājuši no televīzijas, tāpēc avīzes vienmēr stāsta to, kas jau ir zināms, un tas arī ir iemesls, kāpēc to pārdošanas apjomi nemitīgi sarūk. Rītdienā, protams, arī vajadzēs atkārtot un atgādināt šīs vecās un jau nedaudz iesmirdušās ziņas, taču mēs tās sakoposim pāris slejās, ko var izlasīt dažu minūšu laikā.

-  Un par ko tad rakstīs mūsu avīze? noprasīja Kambrija.

-   Tagad dienas laikrakstam nenovēršami ir jākļūst līdzīgākam nedēļas izdevumam. Mēs rakstīsim par to, kas varētu notikt nākamajā dienā, publicēsim rakstus, kas ietieksies dziļumā, pētnieciskus pielikumus, negaidītas prognozes… Minēšu kaut vai vienu piemēru. Četros pēcpusdienā uzsprāgst bumba, un nākamajā dienā tas visiem ir zināms. Bet mēs, sākot no četriem pēcpusdienā līdz pusnaktij, kad avīzei jāiet uz druku, pacentīsimies izrakt citur nepubliskotas ziņas par iespējamajiem vainīgajiem, visu ko tādu, kas pagaidām nav zināms pat policijai, ieskicēsim tuvākajā nedēļā gaidāmo notikumu scenāriju, kas, mūsuprāt, izriet no paša teroristu uzbrukuma…

Bragadočo iebilda: Lai astoņu stundu laikā veiktu tamlīdzīgu izmeklēšanu, ir vajadzīga par mūsējo vismaz astoņas reizes lielāka redakcija un miljons visādu kontaktu, pamatīgs informantu tīkls un tā tālāk…

-  Pareizi, un, kad mēs avīzi taisīsim pa īstam, tieši tā arī būs. Bet pagaidām, šogad, mums ir tikai jānodemonstrē, ka tas ir iespējams. Un to mēs varēsim izdarīt kaut vai tāpēc, ka pilotnumuram mēs varam uzlikt jebkuru datumu pēc pašu ieskatiem, un tikpat labi tā var būt kāda diena pirms vairākiem mēnešiem, kaut vai tā, kad teroristi uzspridzināja bumbu. Šajā gadījumā mēs jau zinām, kas notika pēc tam, taču rakstīsim tā, it kā lasītājam tas nebūtu zināms. Un attiecīgi visas mūsu neoficiālās ziņas izklausīsies nedzirdētas, pārsteidzošas, es pat teiktu, pravietiskas. Proti, mums pasūtītājam būs jāparāda: lūk, kā būtu izskatījusies Rītdiena, ja tā būtu iznākusi vakardien. Sapratāt? Un galu galā, arī ja nekādas bumbas nebūtu bijis, mēs varētu uztaisīt vienu numuru tā, it kā spridzināšana būtu notikusi.

-  Vai arī paši uzlaist gaisā bumbu, ja mums tā ir izdevīgi, nosmīkņāja Bragadočo.

-  Nerunājiet muļķības, viņu aprāja Simei. Bet, itin kā apdomājies, piebilda: Vai, ja tomēr sadomājat ko tādu darīt, nestāstiet man.

Kad sapulce bija galā, sagadījās tā, ka izgāju no redakcijas kopā ar Bragadočo. Vai mēs agrāk jau esam tikušies? viņš noprasīja. Atbildēju, ka, manuprāt, nē, bet viņš ar aizdomu pilnu izteiksmi sejā novilka: Var jau būt, un tūlīt sāka uzrunāt mani ar tu. Redakcijā Simei tikko bija iedibinājis pieklājīgu jūsošanu, un es vispār esmu radis ar citiem ievērot distanci: kāpēc man tevi uzrunāt ar tu, ja vienā gultā neesam gulējuši? Bet acīmredzot Bragadočo gribēja uzsvērt, ka tagad esam kolēģi. Negribēju izklausīties iedomīgs tikai tāpēc, ka Simei mani citiem bija stādījis priekšā kā savu vietnieku

vai uz to pusi. Turklāt šis tips likās interesants, un labāka darāmā man tobrīd tik un tā nebija.

Bragadočo saņēma mani aiz elkoņa un teica, ka jāiet iedzert uz vienu viņam zināmu iestādījumu. Smaids viņa biezajās lūpās un mazliet izvelbtajās, apaļajās acīs man likās drusku piedauzīgs. Pliks pauris kā fon Štroheimam, tāds kā pieplacināts pakausis, kas taisnā līnijā pāriet kaklā, bet seja kā Tellijam Savalasam, tam, kurš tēloja leitnantu Kodžaku. Tā, jau atkal nespēju iztikt bez citātiem un salīdzinājumiem.

-  Smukiņa tā Maija, ne?

Mazliet samulsis atbildēju, ka tā kārtīgi viņu nemaz nenopētīju, kā jau iepriekš ieminējos, es no sievietēm turos pa gabalu. Bet viņš mani paraustīja aiz dilba un nosmēja: Netēlo baigo džentlmeni, Kolonna. Es redzēju, kā tu viņu neuzkrītoši pētīji. Manuprāt, viņa ir no tām, kam nekas nebūtu pretī. Patiesībā jau viņām visām nekas nav pretī, jāzina tikai, no kuras puses piebraukt. Šī gan manai gaumei ir drusku par tievu, pupu vispār nav. Bet citādi nav ne vainas.

Bijām sasnieguši Turīnas ielu, un iepretī kādai baznīcai Bragadočo lika griezties pa labi šaurā, slikti apgaismotā, asi izliektā šķērsielā, kur daļa durvju izskatījās nevirinātas kopš aizlaikiem un nebija neviena veikala, it kā šī vieta vispār būtu pamesta un aizmirsta. Likās, pat gaiss te ir sasmacis, taču tas droši vien bija sinestēzijas iespaids no apdrupušajām un izbalējušu grafīti klātajām sienām. No kāda skursteņa augstu gaisā cēlās dūmi, taču nebija skaidrs, kur te kāds varētu ko kurināt, jo arī augšstāvu logi bija aizslēģoti, it kā te neviens vairs nedzīvotu. Droši vien dūmvads stiepās no kādas ēkas, kas pavērsta uz citu ielu, un neviens nesatraucās par šīs pamestās vietas piedūmošanu.

-  Šī ir Baņjeras iela, visšaurākā visā Milānā, lai arī ne tik šaura kā Parīzes rue dn Chat-qui-Peche, kur divatā blakus gandrīz nav

iespējams iet. Tagad šo sauc par Baņjeras ielu, bet agrāk dēvēja par Streta Bagnaria, par Pirts spraugu, jo te jau kopš romiešu laikiem atradās pirtis.

Tai brīdī uz ielas stūra parādījās sieviete ar bērnu ratiņiem.

-  Neapdomīga vai vienkārši naiva, noteica Bragadočo. Ja es būtu sieviete, es šeit nerādītos, sevišķi jau tumsā. Te jebkuru var nodurt viens un divi. Un šai gadījumā būtu žēl, jo meiča ir tīri tā neko, tipiska jaunā māmiņa, kas labprāt nodrāžas ar santehniķi, atskaties, redzi, kā šī groza pakaļu? Šai vietā ir notikušas briesmu lietas. Aiz tiem aiznaglotajiem vārtiem un durvīm joprojām ir pamesti pagrabi un varbūt arī slepenas ejas. Šeit deviņpadsmitajā gadsimtā Antonio Bodža vienā no pagrabiem ievilināja kādu grāmatvedi, teikdams, ka vajag kopīgi izskatīt rēķinus, un ieblieza viņam ar cirvi. Upurim brīnumainā kārtā izdevās izglābties, Bodžu arestēja un uz diviem gadiem ieslodzīja trakonamā. Bet, ticis brīvībā, viņš atkal sāka medīt naivus un naudīgus muļķus, ko iemānīja savā pagrabā, aplaupīja, nogalināja un apraka turpat pazemē. Sērijslepkava, kā teiktu mūsdienās, taču nepiesardzīgs sērijslepkava, jo nejēdza apslēpt savus darījumu sakarus ar nogalinātajiem. Tā nu viņu apcietināja, bet policija parakņājās pagrabā un atrada piecus vai sešus līķus. Bodžu pakāra pie Ludovika vārtiem, bet viņa galvu atdāvināja Lielās slimnīcas anatomijas kabinetam. Tie vēl bija Lombrozo laiki, kad galvaskausa formā un vaibstos centās saskatīt zīmes, kas liecinātu par iedzimtām nosliecēm uz noziedzību. Pēc tam to galvu laikam apglabāja Muzoko kapos, bet ej nu sazini, uz tādiem galvaskausiem briesmīgi kāri ir okultisti un visādu pasugu sātanisti… Arī mūsdienās te vēl var just Bodžas klātbūtni, tāda sajūta kā Džeka Uzšķērdēja laiku Londonā. Naktī es te negribētu staigāt, tomēr šī vieta mani pievelk. Es te bieži atgriežos un reizēm pat sarunāju tikšanās.

Izgājuši no Baņjeras ielas, nonācām Mentanas laukumā, no turienes Bragadočo stūrēja uz Moridži ielu, kas arī bija diezgan tumša,

bet tur vismaz bija daži veikaliņi un glītas fasādes. Izgājām klajā vietā, kur bija ierīkots autostāvlaukums, bet tam visapkārt rēgojās drupas. Redzi, teica Bragadočo, tās pa kreisi ir vēl romiešu celtņu atliekas, bet gandrīz neviens neatceras, ka Milāna ir bijusi arī impērijas galvaspilsēta. Tās drupas it kā ir vēstures piemineklis, bet visiem par tām nospļauties. Savukārt tās mājas tur, aiz stāvlaukuma, ir sabumbotas pēdējā kara laikā.

Šīs uzšķērstās ēkas neizstaroja vecišķu rāmumu kā romiešu mūrējumu atliekas, kuras jau sen samierinājušās ar nāvi. Grausti drūmi blenza tumšiem logu dobuļiem laika vilkēdes piemeklētās sejās, un to vaibstos nebija ne miņas no samierināšanās.

-   Nezinu, kāpēc šajā apkaimē neviens nemēģina būvēt neko jaunu, teica Bragadočo, varbūt šī ir kaut kāda aizsargājamā zona, varbūt īpašniekiem ir izdevīgāk pelnīt ar stāvvietām, nekā sabūvēt īres namus. Bet kāpēc neviens nenokopj bombardēšanu pēdas? Šī vieta mani biedē vairāk nekā Baņjeras iela, taču man tā patīk, jo te var redzēt, kā Milāna izskatījās pēc kara. Un patiesībā šai pilsētā ir palicis pavisam maz nostūru, kas vēl atgādina, kā viss bija pirms piecdesmit gadiem. Un tā ir tā Milāna, kuru es cenšos atrast, tā, kurā es dzīvoju bērnībā un pusaudža gados. Man bija deviņi gadi, kad beidzās karš, un reizēm man vēl tagad naktīs liekas, ka dzirdu, kā krīt bumbas. Bet te ir saglabājušās ne tikai drupas: paskaties tur, pašā Moridži ielas galā, tas tornis ir būvēts septiņpadsmitajā gadsimtā, bet izturēja pat bombardēšanas. Un pirmajā stāvā, redzi, vēl no paša gadsimta sākuma ir saglabājies krogs, Taverna Moriggi, nāc un neprasi man, kāpēc viņi nosaukumu raksta ar diviem g, ja ielas nosaukumā ir tikai viens, bet droši vien kļūdījās pašvaldība, izgatavojot ielas nosaukuma plāksnītes, jo taverna ir daudz senāka, un tāpēc taisnība droši vien ir izkārtnei.

Mēs iegājām telpā ar sarkanām sienām un aplupušiem griestiem, no kuriem nokarājās vecs kroņlukturis no kaltas dzelzs; aiz letes

rēgojās izbāzta brieža galva, vīna skapjos rindojās simtiem noputējušu pudeļu, masīvie galdi bija no raupja koka, Bragadočo teica, ka vēl nav pienācis vakariņu laiks, tāpēc galdi nav apsegti, bet vēlāk tos pārklāšot ar sarkanbaltrūtotiem galdautiem, savukārt ēdienkarte bija ar roku uzkricelēta uz tāfeles kā franču krodziņos. Pie galdiem sēdēja studenti, daži garmataini vecās bohēmas pārstāvji (bet tās nebija sešdesmit astotā gada paaudzes garās pinkas, šīs bija agrāko laiku dzejnieku frizūras, pie kurām pieklājās nēsāt platmales un zīda kaklautus), un vēl daži uz krūts jau uzņēmuši veči, par kuriem nevarēja saprast, vai viņi te sēž kopš gadsimta sākuma vai jaunie saimnieki viņus algo kā statistus. Pasūtījām uzkodu šķīvi ar sieriem, desām un Kolonnātas speķi un dzērām merlo, patiešām labu merlo.

-  Skaisti, vai ne? teica Bragadočo. It kā mēs būtu nokļuvuši ārpus laika.

-  Bet kāpēc tevi tā pievelk šī zudusī Milāna?

-  Es jau teicu: gribu redzēt to, ko pats gandrīz vairs neatceros, sava vectēva un tēva Milānu.

Viņš iedzēra prāvu malku, viņa acis iespīdējās, ar papīra salveti viņš noslaucīja apaļu vīna traipu, kas bija izveidojies uz vecā koka galda.

-   Manas ģimenes vēsture nav nekāda jautrā. Vectēvs bija nelietīgā režīma (kā tagad parasts teikt) hierarhs. Un 25. aprīlī tepat netālu no šejienes, Kapučo ielā, kad viņš mēģināja aizlaisties, viņu atpazina viens partizāns. Vectēvu saņēma ciet un nošāva turpat uz ielas stūra. Mans tēvs šos jaunumus uzzināja ar novēlošanos, jo, būdams uzticīgs vectēva uzskatiem, 1943. gadā bija iestājies 10. MAS divīzijā, viņu apcietināja pie Salo, un tad viņš vienu gadu pavadīja Koltāno koncentrācijas nometnē. Tomēr tika no turienes ārā, jo nekādu nopietno pierādījumu pret viņu nebija, turklāt jau 1946. gadā Toļjati izsludināja vispārēju amnestiju. Tādas nu ir tās vēstures pretrunas: komunisti reabilitēja fašistus, bet varbūt Toļjati bija taisnība,

un par katru cenu vajadzēja atgriezties pie normālas dzīves. Taču šai normālajā dzīvē manam tēvam visur līdzi vilkās viņa tēva ēna, un viņš nevarēja atrast darbu. Viņu uzturēja mana māte, šuvēja. Un tēvs pamazām nolaidās, dzēra arvien vairāk, atceros tikai viņa ūdeņainās acis un seju ar sarkaniem asinsvadiņiem, un to, kā viņš man klāstīja visu, ar ko bija apsēsts. Viņš nemēģināja attaisnot fašismu (savus ideālus viņš jau bija zaudējis), bet teica, ka antifašisti ir sadomājuši visādus šausmu stāstus, lai varētu fašismu nosodīt. Viņš neticēja, ka nometnēs nobendēti seši miljoni ebreju. Tas ir, viņš nebija no tiem, kas arī mūsdienās apgalvo, ka nekāda holokausta nav bijis, taču viņš neuzticējās tam, ko stāstīja atbrīvotāji. Visas tās liecības ir pārspīlētas, viņš man teica, es lasīju, ka daži izdzīvojušie apgalvo, ka nometnes vidū lielās kaudzēs esot bijušas samestas nonāvēto drēbes, un tie esot bijuši vairāk nekā simt metru augsti lupatu kalni. Simt metru augsti? Vai tu apjēdz, viņš man teica, tādai kaudzei taču ir piramīdas forma un attiecīgi pamatnei būtu jābūt lielākai par visas nometnes teritoriju?

-   Bet vai tad viņš nesaprata, ka cilvēks, kurš piedzīvojis kaut ko briesmīgu, pēc tam to atstāstot, vienmēr izmanto hiperbolas? Ja tu redzi avāriju un pēc tam stāsti, ka līķi gulēja asiņu jūrā, tu taču nemēģini iestāstīt, ka tur tiešām bija jūra, vienkārši gribi panākt, lai klausītājs saprot, ka asiņu bija daudz. Kur nu vēl cilvēks, kurš atceras savas dzīves drausmīgākos notikumus…

-   To es negribu apstrīdēt, taču tēvs mani pieradināja neticēt visam, ko stāsta. Avīzes melo, vēsturnieki melo, mūsdienās arī televīzija melo. Tu taču arī skatījies ziņas pirms gada, kad notika Līča karš. Atceries skatus ar kormorānu, kas mocījās, ieķepis naftā Persijas līcī? Pēc tam tika noskaidrots, ka tajā gadalaikā Persijas līcī kormorāni nemaz nav sastopami un attiecīgās ainas bija uzņemtas astoņus gadus agrāk, Irānas Irākas kara laikā. Vai arī, kā apgalvoja citi, viņi vienkārši bija paņēmuši kormorānus no zooloģiskā

dārza un nosmērējuši ar naftu. Un tieši tāpat viņi droši vien rīkojās ar fašistu noziegumiem. Ņem vērā, ka es neesmu sava tēva vai vectēva uzskatu piekritējs, un es arī netaisos noliegt ebreju slaktiņus. Galu galā daži no maniem labākajiem draugiem ir ebreji. Taču es nekam vairs neticu. Vai amerikāņi tiešām bija uz Mēness? Tikpat labi ir iespējams, ka viņi to visu uzbūvēja studijā, ja tu pavēro astronautu ēnas uz Mēness virsmas, tās neizskatās ticami. Un vai Līča karš tiešām notika? Varbūt mums demonstrēja tikai vecus ierakstus? Mēs dzīvojam totālos melos, un, ja tev visu laiku melo, tev pret visu ir jāizturas ar aizdomām. Un es ar aizdomām skatos uz visu un vienmēr. Vienīgās patiesās liecības man ir par šo Milānu, kāda tā bija pirms daudziem desmitiem gadu. Bombardēšanas tiešām notika. Un, starp citu, mūs bombardēja angļi vai amerikāņi.

-  Un kas notika ar tavu tēvu?

-  Nodzērās un nomira, kad man bija trīspadsmit. Kad izaugu, gribēdams atbrīvoties no tām atmiņām, es mēģināju pieslieties pretējai pusei. Sešdesmit astotajā gadā man jau bija pāri trīsdesmit, bet es izaudzēju garus matus, nēsāju džemperus un vējjakas ar kapuci un pievienojos grupai, kas iedvesmojās no ķīniešiem. Vēlāk uzzināju, ka Mao ir nogalinājis vairāk cilvēku, nekā Staļins un Hitlers kopā. Turklāt tai mūsu grupā, iespējams, bija iefiltrējušies provokatori no specdienestiem. Tad es nolēmu darboties tikai kā žurnālists, kurš medī sazvērestības. Tā man izdevās izvairīties no sapīšanās ar sarkanajiem teroristiem (jo bīstamu pazīšanos man netrūka). Zaudēju ticību jebkam, un droši zinu vienīgi to, ka mums aiz muguras vienmēr stāv kāds, kurš mēģina mūs apmuļķot.

-  Un tagad?

-  Un tagad, ja šitā avīze tiešām iznāks, varbūt būšu atradis vietu, kur manus atklājumus uztvers nopietni… Man šobrīd ir padomā tāds gabals… Derēs ne tikai avīzei, tur sanāks arī grāmata. Un tad… Bet lai paliek… Parunāsim par to, kad būšu savācis visus materiālus…

Vienīgi man ir jāpasteidzas, vajag naudu. Tas, ko maksā Simei, jau ir kaut kas, bet man vajag vairāk.

-  Dzīvošanai?

-   Nē, man vajag nopirkt mašīnu. Es, protams, pirkšu uz nomaksu, bet tik un tā katru mēnesi taču vajadzēs maksāt. Un vispār man braucamo vajadzētu tūlīt, citādi ir grūti veikt pētniecību.

-  Atvaino, vai tu man šobrīd saki, ka gribi nopelnīt naudu ar savu izmeklēšanu, lai varētu nopirkt mašīnu, bet mašīna tev ir vajadzīga, lai varētu ar izmeklēšanu nodarboties?

-  Lai varētu rekonstruēt notikumus, man vajadzētu daudz braukāt apkārt, apmeklēt dažādas vietas, varbūt izprašņāt cilvēkus. Bet bez mašīnas, turklāt ja katru dienu jāiet uz redakciju, man visu vajadzēs rekonstruēt pēc atmiņas, strādāt tikai galvā. Un tā nav vienīgā problēma.

-  Kas tad vēl?

-   Redzi, es nekādi nevaru pieņemt lēmumu, bet, lai saprastu, kā rīkoties, vajag sastatīt visus datus. Viens atsevišķs fakts neko neatklāj, tikai viss kopums ļauj apjēgt to, kas pirmajā acu uzmetienā nemaz nav saskatāms. Vajag izcelt to, ko no tevis cenšas noslēpt.

-  Vai tu runā par savu pētījumu?

-  Nē, es runāju par mašīnas izvēli…

Pamērcējis pirkstu vīnā, viņš zīmēja uz galda virsmas, it kā gribēdams savienot žurnāla rēbusa punktus, lai iegūtu noslēpumainas figūras aprises.

-   Mašīnai ir jābūt ātrai un pietiekami smalkai. Nekāds mazlitrāžas vāģis man nederēs. Vai nu priekšējā piedziņa, vai es labāk iztieku bešā. Es te prātoju par Lancia Thema Turbo vl6, tā ir viena no dārgākajām, maksā gandrīz sešdesmit miljonus. Varētu mēģināt. Maksimālais ātrums divsimt trīsdesmit pieci stundā, un paātrinājums no nulles līdz simtam septiņās, komats, divās sekundēs. Labāk gandrīz nevar vēlēties.

-  Dārga.

-   Ne jau tikai tas. Ir vēl viens rādītājs, ko viņi cenšas slēpt. Pat ja automašīnu reklāmas nemelo, tās tomēr cenšas noklusēt tev svarīgo. Ja kārtīgi izpēti tehniskos rādītājus specializētajos auto žurnālos, vari atklāt, ka šī modeļa platums ir simt astoņdesmit trīs centimetri.

-  Vai tad tas nav labi?

-  Arī tu nesaproti. Reklāmās parasti norāda garumu, kas, protams, ir ļoti svarīgs gan stāvvietas, gan prestiža ziņā, bet pavisam reti kāds piemin arī platumu. Taču platums ir būtisks, ja tev ir maza garāža vai arī pavisam šaura stāvvieta pie mājas, nemaz nerunājot par tām reizēm, kad tu riņķo kā sadedzis, nevarēdams atrast vietu, kur iespraukties un noparkoties. Platums ir svarīgs. Vajag orientēties uz modeli, kas nav platāks par simt septiņdesmit centimetriem.

-  Pieņemu, ka arī tādu netrūkst.

-   Protams, taču mašīnā, kas ir tikai metru septiņdesmit plata, tu sēdi saspiestībā, un, ja tev ir arī blakussēdētājs, tev trūkst vietas labajam elkonim. Turklāt nav arī visu to ērtību, kas ir platajās automašīnās, kam daudzi vadības slēdži ir izvietoti labajā pusē, netālu no ātrumpārslēga.

-  Nu un?

-  Jāskatās, kāds ir izkārtojums uz priekšējā paneļa. Un jāskatās, lai pietiekami daudz pogu un slēdžu būtu turpat pie stūres, lai nevajadzētu lieki staipīt labo roku. Un tā es esmu noskatījis Saab 900 Turbo, simt sešdesmit astoņi centimetri platumā, maksimālais ātrums divsimt trīsdesmit, un cena zem piecdesmit miljoniem.

-  Nu tad ņem ciet.

-   Jā, taču ar pavisam maziem cipariņiem viņi tev neuzkrītoši ieminas, ka ātrumu tas sābs uzņem astoņās, komats, piecās sekundēs, bet ideāli nedrīkstētu būt vairāk par septiņām, kā tas ir Rover 220 Turbo: cena četrdesmit miljoni, platums simt sešdesmit astoņi,

maksimālais ātrums divsimt trīsdesmit pieci, paātrinājums sešās, komats, sešās sekundēs, īsta raķete.

-Tātad šī tev varētu derēt…

-   Nē, jo pašās beigās viņi atklāj, ka augstums ir simt trīsdesmit septiņi centimetri. Par zemu tik druknam cilvēkam kā es. Gandrīz kā sporta mašīna, kas paredzēta tiem, kuri grib iztaisīties par sacīkšu braucējiem. Turpretī lančai augstums ir simt četrdesmit trīs un sābam simt četrdesmit četri, un tajās gan es varētu sēdēt kā kungs. Vienmēr ir jālasa tehniskie rādītāji, bet tos nodrukā tik sīkiem burtiņiem kā blakņu aprakstus zāļu lietošanas pamācībās, kur mierīgi var nepamanīt brīdinājumu, ka nomirsi jau nākamajā dienā, ja to draņķību lietosi. Rover 220 sver tikai tūkstoš simt astoņdesmit piecus kilogramus, un tas ir maz: ja saskrienies ar smago fūri, tavs rovers izšķīst lupatās. Vajag orientēties uz smagākām mašīnām, ar tērauda stiprinājumiem. Nesaku, ka tam jābūt Volvo, kas ir īsts tanks, taču pārāk lēns, pietiktu arī ar Rover 820 TI, ap piecdesmit miljoniem, divsimt trīsdesmit stundā un tūkstoš četrsimt divdesmit kilogrami.

-  Bet pieņemu, ka arī to tu esi atmetis, jo… es noteicu, tās pašas paranojas pārņemts.

-   Jo ātrumu tā uzņem tikai astoņās, komats, divās sekundēs, īsts bruņurupucis, nekāda uzrāviena. Un tāpat Mercedes C280, kam platums ir simt septiņdesmit divi, ātrumu uzņem tikai astoņās, komats, astoņās sekundēs, nemaz nerunājot par faktu, ka tas maksā sešdesmit sešus miljonus. Un piegāde ir jāgaida piecus mēnešus. Un tas ir vēl viens vērā ņemams parametrs: dažus no tiem modeļiem, ko es tikko minēju, ir jāgaida divus mēnešus, bet citi ir dabūjami uzreiz. Kāpēc uzreiz? Tāpēc, ka tos neviens negrib. Tātad nav pelnījuši uzticēšanos. Cik var saprast, uzreiz vari dabūt, piemēram, Calibra Turbo 16v, divsimt četrdesmit pieci kilometri stundā, pilnpiedziņas, paātrinājums seši, komats, astoņi, platums simt sešdesmit deviņi, un maksā drusku pāri par piecdesmit miljoniem.

-  Izcili, es teiktu.

-  Nē, jo svars ir tikai tūkstoš simt trīsdesmit pieci, pārāk viegla, un augstums tikai simt trīsdesmit divi, vēl sliktāk par pārējām, laikam paredzēta bagātiem punduriem. Un tās jau nav vienīgās problēmas. Vēl ir jāņem vērā bagāžnieks. Visietilpīgākais, protams, ir Thema Turbo 16v, bet tai platums ir simt astoņdesmit trīs. No šaurajām manu uzmanību piesaistīja Dedra 2.0 LX, kam ir ietilpīgs bagāžnieks, bet ātrumu viņa uzņem deviņās, komats, četrās sekundēs, piedevām sver tikai mazliet vairāk par tūkstoš divsimt kilogramiem un nevar izspiest vairāk par divsimt desmit stundā.

-  Un ko nu?

-  Tiešām nezinu, ko iesākt. Man jau tāpat galva ir pilna ar domām par manu pētījumu, bet piedevām es naktī raujos augšā no miega, lai salīdzinātu mašīnas.

-  Tu to visu zini no galvas?

-   Vispār es sastādīju tabulas, bet nelaime tāda, ka tabulas es iegaumēju, un tas ir neizturami. Brīžam liekas, ka mašīnas ir izgudrotas tikai tāpēc, lai es nevarētu nevienu nopirkt.

-  Tādas aizdomas gan izklausās pārspīlēti.

-  Aizdomas nekad nevar būt pārspīlētas. Ar aizdomām ir jāizturas pret visu un vienmēr, tikai tā var izdibināt patiesību. Vai tad to neapgalvo arī zinātne?

-  Apgalvo un šo principu arī ievēro.

-   Blēņas, arī zinātne melo. Ņemsim, piemēram, tās runas par auksto kodolsintēzi. Mēnešiem ilgi viņi mums meloja, un pēc tam izrādījās, ka viss ir bleķis.

-  Nu, bet vismaz tas tika pateikts.

-   Un kas to pateica? Pentagons, kas varbūt tādā veidā gribēja piesegt kaut ko citu, daudz mulsinošāku. Varbūt īstenībā taisnība bija tiem, kas teica, ka aukstā kodolsintēze ir iespējama, bet meloja tie, kuri viņus apsūdzēja melos.

-   Lai jau būtu Pentagons un CIP, bet tu taču negribēsi apgalvot, ka visi auto žurnāli ir atkarīgi no slepenajiem dienestiem, kurus kontrolē plutodemokrātiskie žīdmasoniskie ļaunie spēki, mēģināju viņu atvedināt atpakaļ pie veselā saprāta.

-  Ak nē? viņš ar rūgtu smaidu pārjautāja. Arī žurnāli ir saistīti ar amerikāņu lielrūpniecību un ar septiņām naftas māsām, kuras noslepkavoja Enriko Mātei, un, lai arī par viņa nāvi man varētu nebūt ne silts, ne auksts, tieši šīs lielās naftas kompānijas panāca, ka tiek nošauts mans vectēvs, jo finansēja partizānus. Redzi, kā viss ir savstarpēji saistīts?

Bet nu jau viesmīļi sāka klāt galdautus un lika mums manīt, ka tiem, kuri grib tikai iemest pa glāzei, pienācis laiks doties prom.

-  Agrāk te ar pāris glāzēm vīna varēja nosēdēt līdz diviem naktī, nopūtās Bragadočo, bet tagad pat viņi tēmē uz naudīgākiem klientiem. Varbūt kādu dienu vispār ierīkos diskotēku ar raustīgām gaismām. Protams, pagaidām te viss vēl ir īsts, bet pamazām sāk ost pēc falšuma. Iedomājies, man teica, ka šī taverna, kas taču ir caurcaurēm milāniska, jau sen piederot toskāniešiem. Man nav nekas pret toskāniešiem, droši vien arī viņi ir labi cilvēki, bet atceros, ka bērnībā, kad pieaugušie apsprieda paziņu meitu, kas bija neveiksmīgi apprecējusies ar dienvidnieku, tēva brālēns izteicās, ka pareizāk būtu uzbūvēt kārtīgu žogu drusku uz dienvidiem no Florences. Uz ko mana māte atbildēja: "Pie Florences? Tas žogs ir jābūvē jau pie Boloņas!"

Kamēr gaidījām rēķinu, Bragadočo man pusčukstus apvaicājās:

-   Vai tu varētu man kādu drusku aizdot? Pēc diviem mēnešiem atdošu.

-  Es? Man taču nav ne liras, tāpat kā tev.

-  Nūja. Es jau nezinu un nemaz nedrīkstu zināt, cik Simei tev bleķo. Prasīju prasīšanas pēc. Bet tu tagad samaksāsi par mums abiem, labi?

Tā es iepazinos ar Bragadočo.

IV TREŠDIENA, 8. aprīlis

Nākamajā dienā notika pirmā īstā redakcijas sapulce. Taisīsim avīzi, teica Simei, šī gada 18. februāra numuru.

-   Kāpēc tieši 18. februāra? jautāja Kambrija, kurš arī vēlāk izcēlās ar to, ka vienmēr uzdeva visstulbākos jautājumus.

-   Tāpēc, ka šoziem, 17. februārī karabinieri iebruka Mario Kjēzas birojā, bet Mario Kjēza, kā jūs zināt, ir vecļaužu pansionāta Pio Albergo Trivulzio direktors un viens no ietekmīgajiem Sociālistu partijas cilvēkiem Milānā. Un tāpat visi zināt, ka Kjēza bija pieprasījis kukuli kādai Moncas uzkopšanas firmai, proti, viņš pieprasīja desmit procentus no tiem simt četrdesmit miljoniem, par kuriem bija paredzēts noslēgt līgumu ar attiecīgo firmu. Kā redzat, pat vecļaužu pansionātā var atrast, ko noslaukt. Un laikam jau pie slaukšanas Kjēza neķērās pirmo reizi, jo tai uzkopšanas firmai jau bija apnicis viņam maksāt, un tā nu viņi ziņoja karabinieriem. Uzkopēju šefs ieradās pie Kjēzas ar pirmo porciju no apsolītajiem četrpadsmit miljoniem, bet līdzi viņam bija slepenā kamera un mikrofons. Tikko naudas žūksnis bija nonācis Kjēzas rokās, ieradās karabinieri. Kjēza pārbijies paķēra no atvilktnes vēl vienu stipri biezāku naudas žūksni, ko bija iekasējis no kāda cita, un metās uz tualeti, gribēdams noslīcināt banknotes podā, taču viņam uzlika rokudzelžus, pirms nauda bija iznīcināta. Tādi bija attiecīgie notikumi, un jūs droši vien tos atceraties. Tagad jūs, Kambrija, zināt, kas mums jāstāsta nākamās

dienas numurā. Ejiet uz arhīvu, kārtīgi izstudējiet tās dienas ziņas un uzrakstiet smuku ievadrakstiņu, nē, labāk tādu pamatīgu rakstu, jo, cik nu es atceros, iepriekšējā vakarā televīzijas ziņās par to notikumu nekas netika minēts.

-  Labi, šef. Eju.

-   Pagaidi. Jo tikai te sākas Rītdienas patiesā misija. Jūs noteikti atceraties, ka nākamajās dienās neviens no tā notikuma neko dižu neiztaisīja, Krāksi paziņoja, ka Kjēza esot tikai sīks blēdis, un nemaz nemēģināja viņu glābt, taču 18. februārī lasītāji vēl nevarēja zināt, ka izmeklētāji turpinās darbu un turklāt šai lietai ir pievērsies īsts asinssuns, maģistrāts Di Pjetro, kura vārdu tagad zina visi, bet tobrīd neviens vēl nebija dzirdējis. Di Pjetro prata izdarīt spiedienu uz Kjēzu, atklāja viņa kontus Šveicē, piespieda atzīt, ka šis nav bijis vienīgais kukuļņemšanas gadījums, un šobrīd Di Pjetro lēnām ceļ dienas gaismā politiskās korupcijas tīklu, kurā ir iesaistītas visas partijas. Un tieši šajās dienās bija manāmas pirmās šo notikumu atbalsis, jo, kā redzējāt, kristīgie demokrāti un sociālisti vēlēšanās zaudēja daudz balsu, toties nostiprinājās Ziemeļu līga, kas savā labā izmanto skandāla pastiprināto naidu pret Romas valdību. Arestēts jau ir ne viens vien, partijas pamazām sairst, un daži pat apgalvo, ka pēc Berlīnes mūra krišanas un Padomju Savienības sabrukuma amerikāņiem vairs neesot vajadzīgas partijas, ar kurām viņi iepriekš manevrēja, tāpēc viņi tās atdodot tiesu instancēm saplosīšanai. Un, protams, varam izteikt vēl pārdrošāku pieņēmumu, ka likumsargi spēlē pēc amerikāņu specdienestu sarakstīta scenārija, taču pagaidām nepārspīlēsim. Tāda ir šodienas situācija, taču 18. februārī neviens vēl nevarēja iztēloties, kas notiks tālāk. Toties to iztēlosies Rītdiena, un attiecīgi izteiks prognozes. Un šādu rakstu ar hipotēzēm un mājieniem par iespējamo notikumu attīstību es uzticu jums, Lučidi, un jums jāizmanās rakstīt šķietamus minējumus, teikt varbūt un iespējams, bet patiesībā izklāstīt, kā viss vēlāk notika. Pieminiet arī dažu

politiķu vārdus, bet ievērojiet līdzsvaru starp dažādām partijām, un noteikti iejauciet arī kreisos, ļaujiet nojaust, ka mūsu laikraksts veic neatkarīgu izmeklēšanu, un uzrakstiet to tā, lai no bailēm pamirtu pat tie, kas mūsu 0/1 numuru lasīs, labi zinādami, kas notika nākamajos divos mēnešos. Rakstiet tā, lai viņiem rastos jautājums, kāds būtu pilotnumurs, kas iznāktu ar šodienas datumu… Sapratāt? Pie darba.

-   Kāpēc jūs šo uzdevumu dodat tieši man? noprasīja Lučidi.

Simei uzmeta viņam dīvainu skatienu, itin kā brīnīdamies, ka

arī Lučidi nesaprot to, ko nesaprotam mēs, pārējie: Tāpēc, ka, manuprāt, jūs meistarīgi protat ievākt ziņas un tad atstāstīt tās ieinteresētām personām.

Vēlāk, kad bijām palikuši divatā, pajautāju Simei, ko īsti viņš gribējis teikt. Ar pārējiem par to nepļāpājiet, viņš atbildēja, bet es domāju, ka Lučidi sadarbojas ar tiem vai citiem orgāniem, un žurnālistika viņam ir tikai aizsegs.

-Jūs apgalvojat, ka viņš ir ziņotājs? Un kāpēc jūs tādu tipu gribējāt iekļaut redakcijas sastāvā?

-  Pie mums nekas nav izspiegošanas vērts, viņš savai priekšniecībai varēs atstāstīt tikai to, ko viņi tāpat apjēgs, izlasījuši jebkuru no mūsu pilotnumuriem. Taču viņš mums var piegādāt ziņas, ko izošņājis, izspiegojot citus.

Simei droši vien nav nekāds izcilais žurnālists, es nodomāju, bet savā jomā ir ģēnijs. Un man prātā iešāvās frāze, ko slavens diriģents, kurš izslavēts ar savām parupjajām dzēlībām, esot veltījis kādam mūziķim: "Savā jomā X ir īsts dievs, tikai tā joma ir pilnīgs sūds."

V PIEKTDIENA, 10. aprīlis

Kamēr turpinājām apdomāt, ar ko aizpildīt pirmo pilotnumuru, Simei nolēma pievērsties dažiem būtiskiem principiem, kas attiecināmi uz mūsu visu darbu.

-  Kolonna, īsumā izstāstiet mūsu draugiem, kā iespējams ievērot vai izlikties ievērojam vienu no svarīgākajiem demokrātiskas žurnālistikas pamatprincipiem, proti, pasniegt faktus un viedokļus atsevišķi. Viedokļrakstu Rītdienā būs daudz, un tie kā tādi arī tiks pasniegti, taču kā mēs pierādīsim, ka citos rakstos tiek minēti tikai fakti?

-   Pavisam vienkārši, es atbildēju. Paskatieties uz lielajiem angļu un amerikāņu laikrakstiem. Ja tur tiek ziņots, piemēram, par kādu negadījumu vai autoavāriju, viņi, protams, kopā ar ziņu nedrīkst paust savu viedokli. Tāpēc viņi attiecīgajā rakstā iekļauj pēdiņās ieliktus aculiecinieku vārdus to, ko teicis kāds garāmgājējs, sabiedriskā viedokļa paudējs. Ielikti pēdiņās, šie apgalvojumi kļūst par faktiem, proti, katra tāda tiešā runa ir fakts, ka tas un tas izteicis tādu un tādu viedokli. Taču kādam varētu rasties aizdomas, ka žurnālists citējis vienīgi tos, ar kuriem sakrīt viņa paša uzskati. Tāpēc līdzās tiek publicēti divi pretēji izteikumi, lai uzskatāmi nodemonstrētu, ka par attiecīgo notikumu pastāv dažādi viedokļi un laikraksts, protams, šo neapgāžamo faktu atspoguļo. Taču tiek izmantots viltīgs paņēmiens: vispirms pēdiņās tiek ielikts kāds banāls

izteikums, kam seko cits, sakarīgāks viedoklis, kas daudz neatšķiras no tā, ko domā pats žurnālists. Tādējādi lasītājam tiek radīts iespaids, ka viņu informē par diviem dažādiem faktiem, tomēr viņš netieši tiek pamudināts vienu konkrētu viedokli pieņemt kā pārliecinošāko. Minēšu piemēru: ir sabrucis ceļa pārvads, no tā nogāzusies smagā mašīna, autovadītājs gājis bojā. Tekstā vispirms sīki un lietišķi būs aprakstīts notikušais, bet tālāk būs teikts: mēs uzklausījām Rosi kungu, 42 gadus vecu tuvējā avīžu kioska īpašnieku. "Tā jau tas notiek, tas ir liktenis," viņš teica, "žēl, protams, to nabaga puisi, bet nekas tur nav līdzams." Un turpat blakus 34 gadus vecais celtnieks Bjanki kungs no tuvējā būvlaukuma paziņos: "Vainīga ir pilsētas pašvaldība! Jau sen bija zināms, ka ar šo pārvadu ir problēmas." Ar kuru no viņiem identificēsies lasītājs? Skaidrs, ka ar to, kurš sašutumu vērš konkrētākā virzienā un norāda, kas atbildīgs par notikušo. Skaidrs? Galvenais ir pareizi izvēlēties pēdiņās liekamos tekstus. Patrenēsimies. Sāksim ar jums, Kostanca. Fontānas laukumā uzsprāgusi bumba.

Kostanca mirkli apdomājās un piedāvāja savu versiju: Rosi kungs, 41 gadu vecs pašvaldības ierēdnis, kas sprādziena brīdī būtu varējis atrasties bankā, mums teica: "Es biju turpat tuvumā un dzirdēju eksploziju. Šausmīgi. Kāds droši vien grib izraisīt sajukumu un haosu, taču īstos vainīgos mēs nekad nenoskaidrosim." Arī Bjanki kungs (50 gadi, frizieris) atradās netālu, kad atskanēja sprādziens, ko viņš raksturoja kā drausmīgu un apdullinošu, piebilzdams: "Tas ir tipisks anarhistu gājiens. Par to nav nekādu šaubu."

-  Lieliski. Fresijas jaunkundz, ir pienākusi ziņa par Napoleona nāvi.

-   Nu, manuprāt, Blanša kungs, kam derēs jebkurš vecums un jebkura profesija, mums teiks, ka varbūt nebija taisnīgi ieslodzīt to nabaga cilvēku uz salas, viņš jau tāpat bija daudz zaudējis, un viņam tak bija ģimene. Savukārt Mandzoni kungs, nē, labāk, Mansonī

kungs, mums sacīs: "Ir miris cilvēks, kurš pārvērta pasauli no Mansanaresas līdz Reinai, dižens cilvēks."

-  Tas par to Mansanaresu bija labs, atzinīgi pasmaidīja Simei, un man nebija skaidrs, vai viņš ir atpazinis citātu no Mandzoni Odas. Taču ir vēl citi paņēmieni, kā neuzkrītoši paust viedokļus. Lai zinātu, ko atspoguļot avīzē, ir nepieciešams skaidrs režģis, kā to mēdz dēvēt citās redakcijās. Pasaulē ir bezgalīgs skaits ziņu, ko varētu publicēt, taču ir iespējams rakstīt par avāriju Bergamo, bet noklusēt to, ka smaga avārija notikusi arī Mesīnā, vai otrādi. Ne jau ziņas veido avīzi, tā ir avīze, kas veido ziņas. Un tas, kurš prot pareizi salikt kopā četras atsevišķas ziņas, patiesībā lasītājam pasniedz arī piekto. Lūk, paskatieties uz šo aizvakardienas avīzi, kas te ir blakus vienā lappusē: Milāna, zīdainis iemests tualetes podā; Peskara, brālim neesot nekāda sakara ar Davides nāvi; Amalfi, māte apsūdz krāpšanā psiholoģi, kas ārstējusi viņas anoreksisko meitu; Buskate, pēc četrpadsmit ieslodzījumā pavadītiem gadiem brīvībā iznāk puisis, kurš piecpadsmit gadu vecumā nogalināja astoņgadīgu zēnu. Visas četras ziņas ir lasāmas vienā un tai pašā lappusē, ko rotā kopīgs virsraksts Sabiedrība. Bērni. Vardarbība. Skaidrs, ka runa ir par vardarbības gadījumiem, kuros ir iejaukts kāds nepilngadīgais, tomēr tie ir pilnīgi atšķirīgi. Tikai vienā gadījumā runa ir par vecāku vardarbību pret bērniem (es domāju noslīcināto zīdaini). Apsūdzība pret psiholoģi, iespējams, vispār nav saistīta ar bērniem, jo anoreksiskās meitas vecums nekur nav norādīts. Peskaras gadījumā taisni tiek apstiprināts, ka nekādas vardarbības nav bijis, un zēns gājis bojā nelaimes gadījumā. Savukārt, ja uzmanīgi lasīsiet Buskates ziņu, secināsiet, ka izbijušajam cietumniekam jau ir gandrīz trīsdesmit, bet vardarbība notikusi pirms četrdesmit gadiem. Ko avīze vēlējās pavēstīt ar šo lappusi? Varbūt nekāda konkrēta nolūka nemaz nebija, vienkārši slinkam redaktoram trāpījās pa rokai šīs četras no aģentūras saņemtās ziņas un vajadzēja tās kaut kā apvienot, lai panāktu spēcīgāku iespaidu. Taču patiesībā avīze ar šādu lappusi pauž skaidru vēsti, brīdina, ceļ trauksmi… Katrā ziņā lasītājs ikvienu no šīm ziņām atsevišķi atstātu bez ievērības, taču visas četras kopā tās piesaista uzmanību. Sapratāt? Zinu, ka daudzi avīzēm pārmet, ka vienmēr tiek rakstīts "strādnieks no Kalabrijas uzbrūk savam darbabiedram", taču nekad neviens neraksta "Pjemontas strādnieks nogalina kolēģi", bet lai jau būtu, tas protams, ir rasisms, dienvidnieki vienmēr tiek parādīti sliktākā gaismā. Bet pamēģiniet iztēloties avīzes lappusi, kurā rakstīts, ka Pjemontas strādnieks nogalina kolēģi, pensionārs Venēcijā noslepkavo sievu, Boloņas kiosknieks izdara pašnāvību, Dženovā celtnieks vilto čeku, es teiktu, ka šajā gadījumā lasītājiem ir pilnīgi vienalga, kur dzimuši un kur dzīvo šie tipi. Turpretī, ja mēs runājam par strādnieku no Kalabrijas, pensionāru no Bari, kiosknieku no Neapoles un celtnieku no Palermo, lasītājs uzreiz uztraucas par noziedzību dienvidu reģionos, un ziņas tiek pamanītas… Mēs esam laikraksts, kas iznāk Milānā, nevis Katānijā, attiecīgi mums ir jārēķinās ar to, ko vēlas lasīt milānieši. Taisīt ziņas tas ir labs un precīzs izteiciens, un tieši tas mums jādara, jātaisa ziņas un jāprot tās iepīt ari starp rindām. Kolonnas kungs, jūs kādā brīvākā brīdī kopā ar mūsu redaktoriem papētiet, ko piesūta aģentūras, uztaisiet dažas tādas tematiskas lappusītes, patrenējieties radīt ziņas tur, kur to nebija, un izcelt tur, kur tās nebija saskatāmas.

Nākamā tēma, kam pievērsāmies, bija publicēto ziņu apstrīdēšana. Mēs pagaidām bijām laikraksts bez lasītājiem, tāpēc nekādu sašutuma pilnu atbildes reakciju nevarēja būt, vienalga, ko mēs drukātu. Taču laikraksta spēku apliecina arī tā spēja atbildēt tiem, kas apstrīdējuši publicēto, un jo sevišķi tas sakāms par laikrakstu, kas cenšas pierādīt, ka nebaidās rakņāties arī pa nelāgām lietām. Vajadzēja gan patrenēties nākotnei, kad saņemsim sašutuma pilnus iebildumus no īstajiem lasītājiem, gan sacerēt dažas iedomātu lasītāju

vēstules un uz tām atbildēt, lai parādītu mūsu izdevējam, ka lieliski tiksim galā ar šādiem gadījumiem.

-  Vakar es tieši runāju par to ar Kolonnas kungu. Vai jūs, Kolonnas kungs, varētu noturēt īsu priekšlasījumu par apstrīdējumiem un to atspēkošanas mākslu?

-  Labi, atbildēju, sāksim ar uzskatāmu piemēru, kas ir ne tikai sadomāts, bet arī pārspīlēts. Tā ir parodija par tipisku iebildumu vēstuli, un pirms dažiem gadiem bija publicēta žurnālā Espresso. Šķietamais autors ir Precīzis Iebildiņš, un es jums nolasīšu viņa vēstuli.

Godātais redaktor,

atsaucoties uz publikāciju "Idās es nevīdēju", kura Jūsu žurnālā bija lasāma pagājušajā numurā un kuru parakstījis Aletejs Patiesais, vēlos izteikt dažus iebildumus un precizējumus. Nav taisnība, ka es biju klāt brīdī, kad tika noslepkavots Jūlijs Cēzars. Kā varat pārliecināties no vēstulei klāt pievienotās dzimšanas apliecības kopijas, esmu dzimis Molfetas pilsētā 1944. gada 15. martā un tātad daudzus gadsimtus pirms nelaimīgā notikuma, kuru, starp citu, vienmēr esmu nosodījis. Patiesā kungs acīmredzot ir mani pārpratis, kad apgalvoju, ka vienmēr svinīgi atzīmēju četrdesmit ceturtā gada 15. martu.

Un tieši tāpat nav taisnība, ka es būtu Brutam teicis: "Mēs redzēsimies Filipos!" Precizēju, ka ar minēto Bruta kungu man nav bijis nekādas saskarsmes, un līdz vakardienai man nebija zināms pat viņa vārds. īsās, telefoniski notikušās intervijas laikā es Patiesā kungam ieminējos, ka drīzumā tikšos ar satiksmes departamenta darbinieku Filipi, taču viss manis teiktais bija saistīts ar tām vai citām automobiļu satiksmes problēmām. Un ne tās, ne arī kādas citas sarunas laikā neesmu apgalvojis, ka gatavojos noalgot slepkavas, lai tie likvidētu trako, sastresojušos Jūliju Cēzaru. Es izteicos, ka vēlos pamudināt "likvidēt trakos sastrēgumus Jūlija Cēzara laukumā".

Ar cieņu Precīzis Iebildiņš

-  Ka atbildēt uz šādiem apstridejumiem, nekrītot kauna? Luk, piemērota atbilde.

Vēlos norādīt, ka lebildiņa kungs nebūt neapstrīd faktu, ka Jūlijs Cēzars ticis nogalināts četrdesmit ceturtā gada marta Idās. Tāpat vēlos norādīt uz faktu, ka lebildiņa kungs vienmēr ar draugiem atzīmē 1944. gada 15. marta gadadienu. Tieši par šo savādo paradumu es vēlējos pavēstīt savā publikācijā. Nevēlos noraidīt iespēju, ka lebildiņa kungam netrūkst personīgu iemeslu šī datuma svinēšanai, bagātīgi patērējot alkoholiskus dzērienus, tomēr arī viņam ir jāatzīst, ka šī sakritība ir uzskatāma labākajā gadījumā par dīvainu. Un pieņemu, ka lebildiņa kungs nav aizmirsis, ka mūsu ilgās telefonintervijas laikā viņš izrunāja vārdus: "Uzskatu, ka Cēzaram vienmēr ir jādod tas, kas Cēzaram pienākas,” savukārt kāds lebildiņa kungam tuvu stāvošs avots (kura teikto man nav iemesla apšaubīt) norādīja, ka Cēzars saņēma neko citu kā divdesmit tris dunča dūrienus.

Vēlos uzsvērt, ka savā vēstulē lebildiņa kungs izvairās mums skaidri pateikt, kurš tieši raidīja šos divdesmit trīs dūrienus. Savukārt nepārliecinošo taisnošanos par Filipiem varu apstrīdēt pavisam vienkārši, jo manā piezīmju grāmatiņā ir nepārprotami atzīmēti lebildiņa kunga teiktie vārdi: "Mēs redzēsimies Filipos", nevis "Mēs redzēsimies ar Filipi".

Tas pats ir sakāms par draudīgajiem izteikumiem, kas veltīti jūlijam Cēzaram. Man uz rakstāmgalda acu priekšā šobrīd ir mani pieraksti, kas veikti mūsu telefonsarunas laikā un kur nepārprotami lasāms: "likvidēt trak sastr ļūl Cēz ". Nedrīkst bezatbildīgi rotaļāties ar vārdiem, sagrozīt teikto vai mēģināt iegrožot preses brīvību.

-  Un apakšā Aleteo Patiesā iniciāļi. Tātad, kāpēc šis apstridējuma apstridējums ir īpaši pārliecinošs? Pirmkārt, tiek norādīts, ka laikraksts publicēto informāciju ir saņēmis no lebildiņa kungam tuvu stāvošiem avotiem. Tas nostrādā vienmēr, konkrēti neviens netiek minēts, tomēr tiek ļauts noprast, ka redakcijai ir savi slepenie avoti,

kas, iespējams, ir uzticamāki nekā lebildiņš. Otrkārt, tiek piesaukta žurnālista piezīmju grāmatiņa. Pašu grāmatiņu neviens nekad nedabūs redzēt, taču apgalvojums, ka pastāv sarunas laikā veikti pieraksti, mudina uzticēties avīzei un ļauj domāt, ka pastāv rakstiski dokumenti. Un visbeidzot tiek atkārtoti mājieni, kas paši par sevi neko nepasaka, tomēr met nelāgu ēnu uz lebildiņa kungu. Es neapgalvoju, ka visiem atspēkojumiem jābūt tieši šādiem, šī drīzāk ir parodija, tomēr paturiet prātā trīs galvenos elementus, kas nepieciešami apstrīdējuma apstrīdējumam: ievāktas ziņas, piezīmes blociņā un dažāda rakstura šaubas par to, vai apstrīdētāja vārdiem var uzticēties. Skaidrs?

-  Skaidrs, visi vienā balsī atbildēja. Un nākamajā dienā ikviens atnesa ticamāku apstrīdējuma paraugu un tāpat arī attiecīgā apstrīdējuma atspēkojumu, un tie visi bija mazāk groteski, taču tikpat pārliecinoši. Mani mācekļi jauno vielu bija apguvuši perfekti.

Maija Fresija ierosināja: "Mēs pieņemam zināšanai šos iebildumus, taču vēlamies precizēt, ka publikācijā minēto informāciju saņēmām no tiesībsargājošām iestādēm un tātad no drošiem avotiem." Faktu, ka lebildiņa kungs ir ticis attaisnots jau izmeklēšanas laikā, lasītājs nezina un neuzzinās. Tāpat lasītājam nav zināms, ka izmeklēšanas dokumentiem vajadzētu būt pilnīgi slepeniem, un tātad nav skaidrs, kā tie nonākuši mūsu rokās un vai tie vispār ir īsti. Mājasdarbu es izpildīju, Simei kungs, tomēr, ja man atļauts izteikties, manuprāt, tā rīkoties ir cūcīgi.

-  Saulīt, atbildēja Simei, vēl cūcīgāk būtu atzīt, ka mūsu avīze nav kārtīgi pārbaudījusi avotus. Bet piekrītu, ka vienmēr ir labāk dot tikai neskaidrus mājienus, nevis svaidīties ar it kā drošiem faktiem, kurus tomēr kāds varētu pārbaudīt. Pilnīgi pietiek ar nekonkrētiem mājieniem, kuri ļoti labi palīdz mest šaubu ēnu uz publikācijas apstrīdētāju. Piemēram: "Mēs labprāt pieņemam zināšanai augstāk lasāmos precizējumus, taču saskaņā ar mums pieejamajām ziņām iebildiņa: Dievs ir vispilnīgākā būtne? Tāpēc ka, ja viņš būtu nepilnīgs, viņš būtu nevis Dievs, bet mans brālēns Gustavo.

Spēlē iesaistījos arī es: Kāpēc viskiju izgudroja Skotijā? Tāpēc ka, ja to būtu izgudrojuši Japānā, tas būtu sakē un to nevarētu dzert ar sodu. Kāpēc jūra ir tik plaša? Tāpēc ka zivju ir pārāk daudz un nebūtu saprātīgi tās visas salaist vienā mazā kalnu ezerā. Kāpēc vardes lec? Tāpēc ka, ja tās nevis lēkātu, bet lidotu, tie būtu putniņi.

-   Pagaidiet, teica Palatīno, es arī! Kāpēc glāzēm ir vaļēja augša, nevis apakša? Tāpēc ka pretējā gadījumā bāri bankrotētu. Kāpēc mamma vienmēr ir un paliek mamma? Tāpēc ka tad, ja tā reizēm būtu tētis, ginekologiem būtu jāmaina profesija. Kāpēc nagi visu laiku aug, bet zobi ne? Tāpēc ka citādi neirotiķi grauztu arī zobus. Kāpēc pēcpuse ir lejā, bet galva augšā? Tāpēc ka pretējā gadījumā būtu grūti izstrādāt dizainu tualetei. Kāpēc kājas lokās tikai uz vienu pusi? Tāpēc ka citādi varētu rasties bīstami sarežģījumi lidmašīnu avārijas nosēšanās laikā. Kāpēc Kristofors Kolumbs kuģoja uz rietumiem? Tāpēc ka tad, ja viņš būtu kuģojis uz austrumiem, viņš būtu atklājis kādu no Itālijas piekrastes miestiem. Kāpēc pirkstiem ir nagi? Tāpēc ka tad, ja tiem būtu plakstiņi, tie būtu nevis pirksti, bet acis.

Sacīkstes vairs nebija apturamas, un savus jautājumu un atbilžu komplektus atkal steidzās izteikt Fresija: Kāpēc aspirīna tabletes atšķiras no iguānām? Tāpēc ka pretējā gadījumā ciestu farmācijas rūpniecība. Kāpēc suņi nomirst pie saimnieka kapa? Tāpēc ka tur tuvumā nav koku, kur pačurāt, un trešajā dienā suņiem pārsprāgst urīnpūslis. Cik lielu daļu Milānas parkos sastāda skujkoki? Nepareizi uzdots jautājums: skujkoki neko nestāda, tos pašus iestāda.

-  Pietiek, pielika punktu Simei, kurš tomēr arī pāris reižu bija pasmaidījis. Šie tiešām ir studentu jociņi. Neaizmirstiet, ka mūsu lasītāji nav nekādi intelektuāļi un nav salasījušies sirreālistus, kas savos darbos lika kopā nesavienojamo. Mūsu lasītāji arī šādus jokus

uztvertu pilnīgā nopietnībā un nospriestu, ka esam jukuši. Labi, pajokojām un pietiek, tagad nav īstais brīdis ākstībām. Atgriežamies pie nopietniem priekšlikumiem.

Un tā jautājumu un atbilžu sadaļa tika likvidēta. Žēl gan, tā būtu bijusi laba izklaide. Taču šī epizode mani pamudināja uzmanīgāk palūkoties uz Maiju Fresiju. Ja jau viņa bija tik asprātīga, varbūt viņa bija arī smuka? Un zināmā mērā tiešām bija. Zināmā mērā un savā veidā. To mēru un veidu es gan pagaidām nespēju noteikt, taču mana interese bija atmodināta.

Taču Fresiju acīmredzot šis atraidījums bija aizvainojis, viņa jutās aplaupīta un mēģināja ierosināt ko citu, kas būtu viņas gaumē:

-   Drīz tiks izraudzīti kandidāti Stregas prēmijai. Vai mums nevajadzētu pastāstīt par visām tām grāmatām, kas kandidēs uz balvu?

-  Mūždien jūs, jaunieši, bāžaties virsū ar to kultūru. Labi, ka jūs, saulīt, nepabeidzāt universitāti, citādi ierosinātu publicēt kritisku apcerējumu piecdesmit lappušu garumā…

-  Diploma man nav, bet grāmatas es tomēr lasu.

-  Mēs nedrīkstam pārāk daudz pievērsties kultūras lietām. Mūsu lasītāji grāmatas nelasa, labākajā gadījumā pašķirsta kādu sporta avīzi. Taču piekrītu, ka avīzei ir vajadzīga lappuse, kas atvēlēta, es neteikšu, kultūrai, bet kultūrai un izklaidei. Taču uz popularitātes viļņa nonākušās kultūras parādības jāatspoguļo interviju formā. Intervija ar rakstnieku ir nomierinoša, jo neviens autors nerunā sliktu pats par savu grāmatu, un attiecīgi mūsu lasītāji ir pasargāti no kritiķu dzēlīgajiem, iznīcinošajiem un pārgudri nicīgajiem komentāriem. Un viss ir atkarīgs arī no jautājumiem, nekad nevajag pārāk daudz runāt par pašu grāmatu, labāk ļaut atklāties rakstnieka vai rakstnieces personībai, vēlams ar visiem ikdienas paradumiem un vājībām. Fresijas jaunkundz, jums ir laba pieredze ar saldajiem pārīšiem. Padomājiet par kādu interviju, protams, iztēlotu, nevis reālu,

ar kādu no slavenākajiem rakstniekiem. Ja grāmata ir par mīlestību, izviliniet no autora vai autores atmiņas par pirmo mīlu. Un neaizmirstiet viņiem piedēvēt arī kādus indīgus izteikumus par konkurentiem. Panāciet, lai tā draņķa grāmata izskatītos pēc kaut kā cilvēcīga, ko spēj saprast arī mājsaimniece, tā lai mājsaimnieces vairs nepārdzīvotu, ka nav to lasījušas un nelasīs. Un, no otras puses, kurš gan vispār lasa grāmatas, par kurām tiek rakstītas avīžu recenzijas? Recenzenti jau nu noteikti ne. Labākajā gadījumā varbūt pats autors, lai gan dažreiz arī par to uzmācas šaubas.

-  Ak Dievs, nobālējusi teica Maija Fresija, es nemūžam neatbrīvošos no tā saldo pārīšu lāsta…

-  Jūs taču nedomājāt, ka mēs jūs pieņēmām darbā, lai jūs rakstītu par ekonomiku vai starptautisko politiku?

-  Nedomāju, tomēr cerības nebiju atmetusi.

-   Nedusmojieties nu. Un pamēģiniet uzcept ko pārliecinošu. Mēs visi ticam jūsu spējām.

VI TREŠDIENA, 15. aprīlis, vakars

Atceros dienu, kad Kambrija teica: Pa radio dzirdēju, ka zinātnieki ar kaut kādiem pētījumiem esot pierādījuši, ka atmosfēras piesārņojums ietekmējot jauno paaudžu peņa lielumu, bet, manuprāt, šī problēma attiecas ne tikai uz dēliem, bet arī uz tēviem, kuri taču vienmēr tik lepni runā par dēlu vīrišķajiem atribūtiem. Atminos, kad man piedzima puika un slimnīcas jaundzimušo zālē man viņu parādīja, es teicu: "Paskaties tik, kas par vareniem pautiem!" un tad lepni stāstīju to visiem kolēģiem.

-            Visiem jaundzimušajiem ir milzīgi pauti, atbildēja Simei,

-   un tā saka visi tēvi. Bet jūs taču zināt, ka slimnīcās papīrus bieži sajauc, un varbūt tas nemaz nebija jūsu dēls, un, to sacīdams, es nedomāju izrādīt necieņu jūsu sievai.

-  Taču tā ziņa vistiešākajā veidā skar visus tēvus, jo postoši ietekmē arī pieaugušo vīriešu vairošanās orgānus, iebilda Kambrija. Ja izplatītos ideja, ka piesārņojuma dēļ pasaulē iet bojā ne tikai vaļi, bet īsāks saraujas arī daikts (atvainojiet tehniskas detaļas), domāju, ka daudzi nekavējoties pievērstos cīņai par dabas aizsardzību.

-  Interesanti, noteica Simei, bet kurš mums ir teicis, ka komandors vai vismaz cilvēki, kuru viedoklis viņam ir svarīgs, ir ieinteresēti samazināt atmosfēras piesārņojumu?

-  Bet tas taču būtu nopietns trauksmes signāls, ka apdraudēts ir vissvarīgākais, atbildēja Kambrija.

-   Var jau būt, bet mēs neesam nekādi trauksmes cēlāji, aizrādīja Simei, tas jau līdzinās terorismam. Jūs gribat nostāties pret gāzesvadiem, pret naftu, pret metalurģisko rūpniecību? Mēs taču neesam nekāda zaļo avīze. Mūsu lasītājus vajag nomierināt, nevis satraukt. Un tad, dažas sekundes apdomājies, piebilda: Ja nu vienīgi to piesārņojumu, kas kaitē vīrietībai, ražo kāda farmācijas rūpnīca, kuras mieru gan komandoram patiktu patraucēt. Šā vai tā katrs šāds gadījums ir izskatāms atsevišķi. Izsakiet visas savas idejas, un tad es izlemšu, ko attīstīt tālāk un ko ne.

Nākamajā dienā Lučidi ieradās redakcijā ar faktiski jau gatavu rakstu. Tā tapšanas iemesls bija vēstule, kuru bija saņēmis kāds viņa paziņa. Kā vēstules sūtītājs bija norādīts Neatkarīgaiš Jeruzalemes Svētā Jāņa Ordenis Maltas Bruņinieki Vildjē Svētās Trīsvienības Ekumeniskais Priors Valletas Ģenerālštābs Kvebekas Priors, bet tās tekstā Lučidi paziņam tika piedāvāts kļūt par Maltas bruņinieku, protams, pirms tam pārskaitot noteiktu naudas summa, kas likās visai pārspīlēta arī priekš piesolītās medaļas, ierāmēta diploma, krūšu nozīmītes un citiem niekiem. Lučidi bija sagribējies izdibināt ko sīkāk par dažādiem bruņinieku ordeņiem, un viņš bija izdarījis pārsteidzošus atklājumus.

-  Klausieties, man rokās nonāca viens karabinieru ziņojums (neprasiet, kā es to dabūju) par vairākiem Maltas viltus ordeņiem. Pavisam tādi esot sešpadsmit, un tos nedrīkstot jaukt ar īsto Neatkarīgo Militāro un Hospitālo Svētā Jeruzālemes Jāņa, Rodas un Maltas ordeni, kam sēdeklis atrodas Romā. Pārējiem sešpadsmit nosaukums ir variācijas par šī īstā tēmu, un tie savstarpēji cits citu atzīst vai noliedz. 1908. gadā krievi Amerikas Savienotajās Valstīs nodibina ordeni, ko vada Viņa Karaliskā Augstība princis Roberto Paterno Ajerbe Aragona, Perpinjānas hercogs, Aragonas karaļnama galva, pretendents uz Aragonas un Baleāru troni, Paterno Svētās Agates

Kaklarotas ordeņa un Baleāru Karaļtroņa ordeņa lielmestrs. Taču no šī ordeņa 1934. gadā atšķeļas kāds dānis, kurš nodibina citu ordeni un par tā kancleru izraugās Grieķijas un Dānijas princi Pēteri. Sešdesmitajos gados kāds cits atkritējs no krievu dibinātā ordeņa, Pols de Granjērs de Kasanjaks, nodibina ordeni Francijā un par aizstāvi tam izvēlas bijušo Dienvidslāvijas karali Pēteri II. Bet 1965. gadā bijušais karalis Pēteris II sastrīdas ar Kasanjaku un Ņujorkā nodibina citu ordeni, par kura lielo prioru kļūst Grieķijas un Dānijas princis Pēteris. 1966. gadā kā ordeņa kanclers figurē kāds Roberts Basaraba fon Brankovans Kimšašvili, kuru drīz vien no ordeņa izslēdz, un viņš nodibina Maltas Ekumēnisko Bruņinieku ordeni, par kura Ķeizarisko un Karalisko Aizstāvi kļūst Indriķis III Konstantins di Vigo Laskariss Aleramiko Paleologs del Monferrato. Minētais Indriķis jeb Enriko apgalvo, ka esot Bizantijas troņmantnieks un Tesālijas princis, un vēlāk viņš pats nodibina jaunu Maltas ordeni. Atradu arī ziņas par kādu Bizantijas protektorātu, ko izveidojis Rumānijas princis Kārlis, kas nošķīries no Kasanjaka dibinātā ordeņa. Un vēl pastāv Lielais Priorāts, kura Dižais Pārvaldnieks ir kāds Tonna-Bartē, bet savukārt Dienvidslāvijas princis Andrejs, kas, starp citu, iepriekš bijis lielmestrs Pētera II dibinātajā ordenī, ir Krievijas Priorāta lielmestrs (bet šis Priorāts vēlāk pārtop par Maltas un Eiropas Karalisko Lielo Priorātu). Vēl citu ordeni sešdesmitajos gados ir izveidojuši barons de Šuabērs un Vitorio Busa, kas pazīstams arī kā Viktors Timurs II, Bjalistokas pareizticīgo baznīcas metropolīts arhibīskaps, rietumu un austrumu diasporas patriarhs, Gdaņskas republikas un Baltkrievijas Demokrātiskās republikas prezidents, Tatarstānas un Mongolijas Lielhans. Un vēl ir Lielais Starptautiskais Priorāts, kuru 1971. gadā radīja jau minētā Karaliskā Augstība Roberto Paterno kopā ar Markes baronu di Alaro, un šim priorātam par Lielo Aizbildni 1982. gadā kļūst cits Paterno dzimtas pārstāvis Leopardi Tomasīni Paterno, Konstantinopoles Ķeizariskās Dinastijas Galva,

Austrumromas Impērijas troņmantnieks, likumīgais pēctecis, kuru svētījusi Bizantiskā rita apustuliskā ortodoksāli katoliskā baznīca, Monteaperto marķīzs, Polijas troņa pfalcgrāfs. 1971. gadā Maltā parādās Neatkarīgais Jeruzālemes Svētā Jāņa Ordenis (tas, ar kuru es uzsāku savu pētījumu), un par pamatu tā dzimšanai ir Basarabas dibinātā ordeņa šķelšanās, un jaunajam ordenim par augstāko aizstāvi kļūst Alesandro Likastro Grimaldi Laskariss Komnēns Ventimiļja, Lašastras hercogs, Deolas marķīzs un princis, savukārt par tā lielmestru kļūst marķīzs Karlo Stivala di Flavinjī, kurš pēc Likastro nāves piesaista ordenim Pjēru Paslo, kas pārņem visus vecos Likastro titulus un pievieno tiem arī jaunus, proti, viņš ir arī Viņa Augstība Beļģijas katoliski ortodoksālās baznīcas arhibīskaps patriarhs, Jeruzālemes Tempļa Neatkarīgā Militārā ordeņa lielmestrs, kā arī Memfisas un Misraimas apvienoto seno un sākotnējo austrumu ritu universālā masoniskā ordeņa lielmestrs. Gandrīz aizmirsu piebilst, ka viņš varētu pielāgoties modei un kļūt arī par Cionas priorāta locekli, jo viņa tiešais sencis taču ir Jēzus Kristus, kurš, kā zināms, apprecēja Mariju Magdalēnu un kļuva par Merovingu cilts pamatlicēju.

-   Šo personāžu vārdi paši par sevi varētu piesaistīt publikas uzmanību, noteica Simei, kurš apmierināts nez ko pierakstīja.

-   Ieklausieties, kungi: Pols de Granjērs de Kasanjaks, Likastro (vai kā nu tur bija) Grimaldi Laskariss Komnēns Ventimiļja, Karlo Stivala di Flavinjī…

-  …Robērs Basaraba fon Brankovans Kimčašvili, triumfējoši smaidot, atgādināja Lučidi.

-  Manuprāt, piebildu es, arī daudziem mūsu lasītājiem varētu būt gadījies saņemt tamlīdzīgus priekšlikumus, mēs viņiem palīdzēsim aizstāvēties no šādām spekulācijām.

Simei mirkli vilcinājās un teica, ka vispirms gribot apdomāties. Nākamajā dienā viņš acīmredzot bija ievācis informāciju un paziņoja

mums, ka mūsu godātais izdevējs sevi liek godāt par komandoru tāpēc, ka viņam ir piešķirta Svētās Marijas komenda Betlēmē: Un, kā izskatās, ari Betlēmes Svētās Marijas ordenis ir kārtējais blēžu projekts. īstais ir Jeruzālemes Svētās Marijas ordenis jeb Ordo fratrum domus hospitālis Sanctae Mariae Teutonicorum in Jerusalem, ko atzinis un savā pontifikālajā gadagrāmatā iekļāvis ari Vatikāns. Protams, ņemot vērā visas intrigas, kas notiek Vatikānā, ari šī gadagrāmata nekādu lielo uzticēšanos manī neraisa, tomēr būt Betlēmes Svētās Marijas komandoram ir aptuveni tāpat, kā lielīties ar kāda Brīnumzemes ciema vecākā amatu. Un jūs vēlaties, lai mēs publicējam rakstu, kas mestu aizdomu ēnu uz mūsu komandora titulu vai pat padarītu viņu par apsmieklu? Ļausim ikvienam ticēt savām ilūzijām. Man ļoti žēl, Lučidi, taču jūsu lielisko rakstu esam spiesti ielidināt papīrgrozā.

-Jūs gribat teikt, ka pirms katra raksta mums būs jāizvērtē, vai tas patiks vai nepatiks komandoram? noprasīja Kambrija, kas, kā jau teicu, specializējās muļķīgu jautājumu uzdošanā.

-  Obligāti, atbildēja Simei, viņš, tā teikt, ir mūsu galvenais akcionārs.

Tad drosmi saņēma Maija un izklāstīja iespējamas izmeklēšanas un attiecīga raksta ieceri. Stāsta būtība bija šāda: netālu no Tičīnas vārtiem, tai pilsētas daļā, kur ieklīst arvien vairāk tūristu, atrodas picērija un restorāns, ko sauc La Lasagna. Maija, kas dzīvo pie Navilji kanāliem, tur staigā garām jau gadiem ilgi. Un visus šos gadus picērija, kam ir pārsteidzoši plašas telpas (pa lielajiem logiem var redzēt vietas vismaz simt ēdājiem), vienmēr ir izmisīgi tukša, vienīgi pie āra galdiņiem reizēm sēž daži tūristi un dzer kafiju. Un nevar teikt, ka tas iestādījums būtu pamests un nolaists. Vienreiz Maija ziņkārības dēļ aizgāja tur paēst, un viņa bija gandrīz vienīgā apmeklētāja kādus divdesmit galdus tālāk vakariņoja kāda ģimene. Maija pasūtīja iestādījuma nosaukumā minēto lazaņju, ceturtdaļlitru baltvīna

un vēl ābolu torti saldajā, un viss garšoja izcili, cenas bija saprātīgas un apkalpošana ļoti laipna. Bet, ja kādam pieder tik plašs restorāns ar personālu, virtuvi un visu, kas pienākas, taču gadu gadiem nav apmeklētāju, saprātīgs īpašnieks tādu biznesu agrāk vai vēlāk slēgtu. Turpretī La Lasagna joprojām ir atvērta, dienu pēc dienas, varbūt jau desmit gadus, kas nozīmē aptuveni trīs tūkstoš sešsimt piecdesmit dienas.

-  Tur noteikti ir kāds noslēpums, secināja Kostanca.

-   Nedomāju, ka tas ir noslēpums, atbildēja Maija. Manuprāt, izskaidrojums ir uzkrītoši vienkāršs. Restorāns pieder vai nu triādēm, vai mafijai, vai kamorrai, tas ir nopirkts par netīru naudu un ir labs ieguldījums, kas redzams atklātībai. Jūs iebildīsiet, ka ieguldījums jau ir atmaksājies, attiecīgā nauda jau ir atmazgāta un iestādījumu varētu slēgt, neradot jaunus zaudējumus. Taču nekā, restorāns joprojām darbojas. Kāpēc?

-   Kāpēc? kā allaž muļķīgi, pārjautāja Kambrija.

Maijas atbilde pierādīja, ka smadzenes viņai darbojas labi.

-   Restorāns tiek izmantots, lai dienu pēc dienas atmazgātu netīru naudu, kas tiek pelnīta bez apstājas. Tu katru dienu apkalpo tikai dažus klientus, taču katru vakaru izsit neskaitāmus kases čekus, it kā klientu tev būtu bijis vismaz simt. Tu deklarē savus ienākumus un noguldi bankā, un, iespējams, lai nevienam neliktos aizdomīgi, ka tu mūždien ierodies ar tādām skaidras naudas čupām (jo tavā restorānā taču neviens nemaksā ar kredītkarti), tu atver kontus divdesmit dažādās bankās. No šī kapitāla, kas jau padarīts legāls, tu samaksā nodokļus, pirms tam, protams, vērienīgi atskaitījis nost visus attaisnojamos saimnieciskās darbības izdevumus, uzturēšanas un pārtikas piegāžu izmaksas (kā zināms, faktūrrēķinus viltot nav grūti). Un ir labi zināms, ka parasti, atmazgājot netīru naudu, jārēķinās ar to, ka piecdesmit procentus nāksies norakstīt zaudējumos, turpretī ar šādu sistēmu zaudējumi ir daudz mazāki.

-  Bet kā to visu varētu pierādīt? jautāja Palatīno.

-   Vienkārši, atbildēja Maija. Tur vakariņās ierodas divi cilvēki no finanšu policijas, vēlams viņš un viņa, tēlo pārīti, paēd un neaizmirst paskatīties apkārt, un redz, ka reizē ar viņiem vakariņo, piemēram, tikai divi citi klienti. Nākamajā dienā finanšu policija veic pārbaudi, atklāj, ka ir izsisti simt čeki, un prasa īpašniekiem paskaidrojumus.

-  Nē, nav nemaz tik vienkārši, es iebildu. Tie divi no finanšu policijas tur ierodas, pieņemsim, astoņos, taču, lai arī cik daudz viņi ēstu, pēc deviņiem viņiem ir jāiet prom, citādi izskatīsies aizdomīgi. Un kurš var pierādīt, ka tie simt klienti nav atnākuši starp deviņiem un pusnakti? Tātad ir jāsūta vismaz trīs vai četri policistu pāri, lai nosegtu visu vakaru. Un kas notiek nākamajā rītā, kad ierodas pārbaude? Parasti finanšu policija līksmo, ja izdodas kādu pieķert ieņēmumu nenorādīšanā, bet ko viņi var darīt, ja kāds ir norādījis pārāk daudz ieņēmumu? Restorāna darbinieki var pateikt, ka viņiem sabojājās kases aparāts: uzkārās, drukāja čeku pēc čeka un nebija apturams. Un kā tad rīkoties? Pārbaudīt visu vēlreiz? Restorānā nestrādā muļķi, pārīšus no finanšu policijas viņi ātri vien atpazīst un tajā vakarā nevienu viltus čeku neizsit. Vai arī finanšu policijas cilvēkiem vajadzētu to iestādījumu turpināt uzmanīt daudzus vakarus no vietas, nodarbinot veselu armiju picu ēdēju, un tā turpinot gadu no vietas, viņi varbūt novestu restorānu līdz sabrukumam, bet, manuprāt, finanšu policijai tas viss apniktu ātrāk, jo viņiem netrūkst cita darba.

-   Šā vai tā, aizvainota atcirta Maija, finanšu policija pati izvēlēsies paņēmienu, kā to labāk izdarīt, mums tikai jāatver viņiem acis.

-  Saulīt, labsirdīgi atbildēja Simei, es jums pateikšu, kas notiks, ja mēs publicēsim šādas pašu veiktas izmeklēšanas rezultātus. Pirmkārt, mēs noskaņosim pret sevi finanšu policiju, kurai būsim

izteikuši pārmetumu, ka tā laikus nav pamanījusi blēdīšanos, un finanšu policijas cilvēki prot atriebties, ja atriebība nevērsīsies pret mums, tad pret komandoru noteikti. Otrkārt, jūs pati jau teicāt, ka aiz tā visa noteikti slēpjas triādes, mafija, kamorra, ndrangeta vai kas tamlīdzīgs, un jūs domājat, ka viņi liks mūs mierā? Un mēs mierīgi gaidīsim, kad mums beidzot redakcijā ieliks bumbu? Un, treškārt, zināt, ko es jums teikšu? Mūsu lasītājus tā uzbudinās doma, ka par lētu naudu var labi paēst kriminālromāna cienīgā restorānā, ka La Lasagna tūlīt būs pilna ar ziņkārīgiem muļķiem, un mēs tam iestādījumam tikai būsim palielinājuši ienākumus. Tāpēc arī šī iecere lido papīrgrozā. Nomierinieties un atgriezieties pie horoskopiem.

VII TREŠDIENA, 15. aprīlis, vakars

Maija izskatījās tik nomākta, ka panācu viņu pie mūsu darbavietas ārdurvīm. Pats to neapzinādamies, saņēmu viņu aiz elkoņa.

-   Neņemiet galvā, Maija. Iesim, es jūs pavadīšu uz mājām, un pa ceļam kaut ko iedzersim.

-  Es dzīvoju pie Naviļji, tur bāru ir papilnam. Un es zinu vienu, kur taisa izcilu Bellini, tā ir mana vājība. Paldies.

Gājām pa Ripa Tičinēzi, un es pirmo reizi ieraudzīju Milānas kanālus. Skaidrs, ka es par Naviļji biju dzirdējis, taču vienmēr biju uzskatījis, ka tie visi sen ir nozuduši zem zemes, taču tagad atklāju, ka te izskatās kā Amsterdamā. Maija man ar zināmu lepnumu teica, ka savulaik Milāna tiešām ir bijusi kā Amsterdama, un kanālu loki ir šķērsojuši visu pilsētu līdz pašam centram. Droši vien tas bija ļoti skaisti, tāpēc Milāna tik ļoti patika Stendālam. Bet tad kanālus pārsedza higiēnas apsvērumu dēļ, vienīgi šajā pilsētas daļā tie vēl saglabājušies taču ar iesmirdušu, stāvošu ūdeni, turpretī agrākajos laikos kanālmalās strādāja veļas mazgātājas. Un, paejot nostāk no lielajām ielām, vietumis vēl bija saglabājušās vecās mājas. Turklāt daudzas no tām bija senie īres nami ar vienlaidu balkonu ieskautiem iekšpagalmiem un ārējām kāpnēm.

Šādas mājas, kur katru stāvu apjož metāla margas, man arī bija tikai flatus vocis, manā uztverē tās saistījās ar piecdesmito gadu fotogrāfijām, ko biju redzējis, rediģējot enciklopēdijas, kur tai vai citā

šķirklī bija pieminētas arī Bertolaci lugas milāniešu dialektā, kas iestudētas Mazajā teātrī. Katrā ziņā šādus iekšpagalmus es uzskatīju par piederīgiem deviņpadsmitajam gadsimtam.

Maija sāka smieties: Milānā šādu īres namu vēl ir daudz. Tikai tagad tās vairs nav nabadzīgo strādnieku mājas. Nāciet, es jums parādīšu. Viņa mani ieveda divos savienotos iekšpagalmos. Redzat, apakšstāvs ir pilnībā pārbūvēts, tagad te ir nelieli antikvariāti, patiesībā vecu krāmu bodes, tikai īpašnieki iztaisās par antikvāriem, lai varētu uzskrūvēt augstākas cenas, un vēl te darbnīcas ir iekārtojuši mākslinieki, kas cer uz drīzu slavu. Tagad te viss ir orientēts uz tūristiem. Bet tur, augstāk, tie divi stāvi joprojām izskatās tāpat kā vecajos laikos.

Redzēju, ka visapkārt pagalmam gar augšstāviem stiepjas kaltas metāla margas, bet durvis iziet taisni uz balkonu galerijām, un apjautājos, vai arī mūsdienās uz šiem balkoniem žāvē veļu.

Maija smējās: Mēs taču neesam Neapolē. Tagad viss ir pārveidots. Vecajos laikos kāpnes bija tikai ārpusē starp balkoniem, un dzīvokļos varēja nokļūt tikai tā. Un tālākajā galā bija vairākām ģimenēm kopīga tualete, parasta sausā ateja, par vannu vai dušu nevarēja pat sapņot. Tagad viss pārbūvēts pēc bagātnieku standartiem, dažos dzīvokļos ir pat džakuzi, bet cenas drausmīgas. Tur, kur dzīvoju es, tik traki vēl nav. Man ir divistabu dzīvoklītis ar mitrām sienām un notecējušiem griestiem, bet vismaz normāla tualete un duša ir ierīkota. Es dievinu mūsu kvartālu, bet skaidrs, ka arī pie mums visu drīz pārbūvēs, un tad es būšu spiesta izvākties, jo augstāku īri nevarēšu atļauties maksāt. Vienīgā cerība, ka Rītdiena drīz sāks iznākt un mani pieņems pastāvīgā darbā. Tikai tāpēc es paciešu tos pazemojumus.

-  Neņemiet tik ļoti pie sirds, Maija. Skaidrs, ka šādā sākuma fāzē ir jāsaprot, ko avīzei publicēt un ko ne. Turklāt Simei ir liela atbildība gan avīzes, gan izdevēja priekšā. Varbūt tolaik, kad rakstījāt

par šovbiznesa pasaules saldajiem pārīšiem, drukāšanai derēja viss, bet šoreiz ir citādi, mēs taču esam iecerējuši izdot kārtīgu dienas laikrakstu.

-   Nūja, es cerēju, ka esmu tikusi ārā no dzelteno tenku purva, gribēju kļūt par nopietnu žurnālisti. Bet laikam esmu vienkārši caurkrituši neveiksminiece. Universitāti nepabeidzu, jo vajadzēja palīdzēt vecākiem, un, kad viņi nomira, bija jau par vēlu atsākt studijas, dzīvoju drausmīgā ūķī un nekad nekļūšu par speciālkorepondenti, piemēram, Līča karā… Un ko es rakstu? Horoskopus lētticīgiem muļķiem. Vai tad tā nav tīrā neveiksminieku būšana un izgāšanās?

-   Mēs tikko esam sākuši darbu, un, kad viss ieies īstajās sliedēs, jums noteikti būs iespējas parādīt savas spējas. Pagaidām visi jūsu ieteikumi ir bijuši spoži, man tie patika, un domāju, ka patika arī Simei.

Apzinājos, ka meloju, man būtu vajadzējis pateikt, ka viņa ir iekļuvusi bezcerīgā strupceļā, uz Līča karu viņu neviens nesūtīs, un vispār būtu labāk, ja viņa no mūsu redakcijas laistos prom, kamēr nav par vēlu, bet man negribējās apbēdināt viņu vēl vairāk. Tomēr spontāni pateicu viņai arī patiesību tikai patiesību par sevi pašu.

Un, tā kā grasījos atklāt viņai savas sirds slēptos kambarus gluži kā dzejnieks, instinktīvi un pats to gandrīz nemanīdams, pārgāju uz tu.

-  Paskaties uz mani: arī es neesmu pabeidzis universitāti, man nekad nav bijis kārtīga, pastāvīga darba, un tagad pilnu piecdesmit gadu vecumā esmu nonācis avīzes redakcijā. Bet zini, kurā brīdī es tiešām kļuvu par zaudētāju? Tad, kad pats sāku sevi par tādu uzskatīt. ja es tik daudz laika nebūtu pavadījis, pārdomājot, cik ļoti man neveicas, man noteikti būtu veicies drusku vairāk.

-  Pilni piecdesmit. Jūs izskatāties, tas ir, tu izskaties jaunāks.

-Tu man dotu tikai četrdesmit deviņus?

-  Nē, atvaino, tu esi izskatīgs vīrietis un, kad tu mums kaut ko skaidro, ir jūtams, ka tev ir humora izjūta. Un tas liecina par svaigumu, jauneklīgumu…

-  Humora izjūta drīzāk liecina par gudrību, bet tā ir sirma vecuma pazīme.

-  Nē, var manīt, ka tu pats netici tam, ko mums saki, bet acīmredzot esi piekritis ielaisties šajā avantūrā, un dari to ar tādu… kā lai saka… līksmu cinismu.

Es un līksms cinisms? Lūk, viņa gan bija prieka un melanholijas sajaukums un raudzījās uz mani stirnas acīm (vai tā rakstītu draņķīgs rakstnieks?).

Stirnas acīm? Vienkārši, blakus ejot, viņai uz mani bija jāskatās no apakšas uz augšu, jo esmu par viņu garāks. Tas arī viss. Ikviena sieviete, kas uz tevi noraugās no apakšas uz augšu, izskatās pēc Bembija.

Tikmēr bijām nonākuši viņas pieminētajā bārā, viņa malkoja savu Bellini, bet es jutos gluži labi ar viskija glāzi rokā. Pēc ilgāka laika skatījos uz sievieti, kura nebija prostitūta, un man gandrīz vai šķita, ka atgūstu jaunību.

Varbūt pie vainas bija alkohols, katrā ziņā mani atklātības uzplūdi nebija apturami. Cik sen es ne ar vienu nebiju runājis tik atklāti? Izstāstīju Maijai, ka reiz man bija sieva, kas mani pameta. Teicu, ka pašos mūsu attiecību pirmsākumos viņa pilnībā iekaroja manu sirdi, kad es reiz, taisnodamies par kārtējām nepatikšanām, kuras biju ievārījis, palūdzu piedošanu un teicu, ka tā sanācis, jo laikam esmu stulbs, bet viņa atbildēja: es tevi mīlu, lai arī tu esi stulbs. Tādas epizodes var likt neprātīgi iemīlēties, taču laikam vēlāk viņa ievēroja, ka mans stulbums tomēr pārsniedz viņas pacietības robežas, un tā visam pienāca gals.

Maija smējās ("cik skaista atzīšanās mīlestībā: es tevi mīlu, lai arī tu esi stulbs") un tad izstāstīja, ka arī viņai aiz muguras ir vairākas

bēdīgi beigušās attiecības, lai arī viņa ir jaunāka un nekad nav uzskatījusi sevi par stulbu, un droši vien viņas gadījumā visam beigas pienākušas tāpēc, ka viņa neprot pieciest citu stulbumu, vai arī tāpēc, ka visi viņas vecuma un arī drusku vecākie vīrieši viņai liekas bērnišķīgi un nenobrieduši. "It kā es pati būtu pieaugusi. Tā nu redzi, man ir gandrīz trīsdesmit, bet es joprojām esmu vecmeita. Mēs vienkārši nekad neesam mierā ar to, kas mums ir."

Trīsdesmit gadi? Balzaka laikos trīsdesmitgadīga sieviete jau bija novītusi, bet Maija izskatījās kā divdesmitgadīga meitene, vienīgi ap acīm viņai bija sīkas, smalkas krunciņas, it kā viņa būtu daudz raudājusi vai it kā nepanestu saules gaismu un saulainajās dienās miegtu ciet acis.

-  Nav iespējama lielāka veiksme par divu neveiksminieku laimīgu satikšanos, es noteicu un pats gandrīz izbijos.

-  Muļķis, viņa bezrūpīgi attrauca. Tad atvainojās, baiļodamās, ka atļāvusies būt pārāk familiāra.

-  Nē, ko tu! Paldies, es atbildēju. Mani vēl neviens par muļķi nav nosaucis tik pavedinoši.

Biju pāršāvis pār strīpu. Labi, ka viņa tūliņ pasteidzās mainīt tēmu: Viņi te cenšas izskatīties pēc Harry's Bar, bet nejēdz pat izvietot dzērienu pudeles. Redzi, starp viskija pudelēm stāv arī Gordon džins, bet pārējās džina pudeles, Sapphire un Tanqueray, noliktas citur.

-   Ko? Kas? es neizpratnē pārvaicāju un skatījos uz priekšu, uz citu galdiņu pusi. Nē, nē, viņa teica, ne jau tur. Aiz letes. Pagriezos un nopētīju plauktus, viņai bija taisnība. Tomēr kā viņa varēja iedomāties, ka es redzu to pašu, ko redz viņa? Šai brīdī man pirmo reizi pazibēja nojausma par īpatnību, kuru atklāšu tikai vēlāk, turklāt manu uzmanību tai piesaistīs Bragadočo un viņa negantā mēle. Bet pagaidām es tai necik daudz vērības nepiegriezu un izmantoju iespēju palūgt rēķinu. Pateicu Maijai vēl dažas mierinošas

frāzes un pavadīju viņu līdz vārtrūmes durvīm, aiz kurām bija samanāma plaša eja uz iekšpagalmu un matraču meistara darbnīcu. Izrādās, tādas darbnīcas vēl pastāv, lai arī televīzijā reklamē atsperu matračus. Maija teica man paldies: Tagad es jūtos mierīgāka, viņa pasmaidīja un sniedza man roku. Tā bija silta un pateicīga.

Gāju mājās gar vecās Milānas kanāliem, un šī pagātnes Milāna bija labvēlīgāka nekā tā, kuru man bija rādījis Bragadočo. Man vajadzēja labāk iepazīt šo pilsētu, kas vēl glabāja daudz pārsteigumu.

VIII PIEKTDIENA, 17. aprīlis

Nākamajās dienās, kad ikviens gatavoja mājasdarbus (tagad mēs visi tos tā dēvējām), Simei runāja ar mums par iecerēm, kuras nebija paredzētas tuvākajam laikam, taču kuras tik un tā jau bija vēlams sākt apdomāt.

-  Vēl nezinu, vai to vajadzēs 0/1 vai 0/2 numuram, lai gan ari 0/1 mums vēl ir daudz tukšu lappušu, un es jau nesaku, ka mums uzreiz jāstartē ar sešdesmit lappusēm kā Corriere della Sera, bet vismaz divdesmit četras mums ir jādabū gatavas. Dažas mēs noteikti varam aizpildīt ar reklāmām, un nav nozīmes tam, ka reklāmu pie mums neviens nav nopircis. Paņemsim reklāmas no citām avīzēm un izliksimies, it kā tās būtu pasūtītas pie mums, un tādējādi pasūtītājam parādīsim, ka tas var būt labs ienākumu avots nākotnē.

-  Un vajag arī nelielu sleju ar sēru paziņojumiem un līdzjūtībām, ierosināja Maija, tie vienmēr ienes dzīvu naudu. Ļaujiet man dažus sacerēt. Man briesmīgi patīk nobendēt personāžus ar dīvainiem vārdiem, un patīk izmisuma pārņemtie tuvinieki, bet vēl vairāk man patīk līdzjūtības, ko ievērojamiem mirušajiem izsaka tie, kuriem patiesībā nerūp ne nelaiķis, ne viņa tuvinieki, bet kuri, publicējot līdzjūtību, vienkārši atgādina pasaulei par savu esamību un itin ka saka: redzat, es ari viņu pazinu.

Atjautīga kā vienmēr. Bet kopš tās vakara pastaigas es turējos

no Maijas pa gabalu, un ari viņa ievēroja distanci: abi jutāmies neaizsargāti, atklājuši viens otram pārāk daudz.

-   Lai būtu sēru sludinājumi un līdzjūtības, teica Simei, bet vispirms tieciet galā ar horoskopiem. Man bija prātā cita doma. Laba tēma būtu vecie priekanami. Es tos vēl atceros, biju jau pieaudzis cilvēks, kad 1958. gadā tos visus ar likumu slēdza.

-   Un es jau biju pilngadīgs un dažus paspēju izpētīt, teica Bragadočo.

-  Es nedomāju to Kjaravalles ielas iestādījumu, kas bija īsts bordelis, urinētavas tur atradās priekštelpā, lai apmeklētāju armija varētu iztukšot pūšļus un tikai tad iet iekšā…

-  …un tur tās ļumīgi resnās maukas staigāja gar ārdurvīm un rādīja mēli karavīriem un izbiedētiem laukiem, bet bordeļmadāma klaigāja: nu, kas ir, puikas, saņēmās un nāk iekšā, nav ko te slaistīties…

-  Bragadočo, neaizmirstiet, ka starp mums ir dāma.

-Ja jums tas jāapraksta, nekādu mulsumu neizrādot, ierunājās Maija, labāk varbūt rakstiet, ka cienījama vecuma hetēras laiskiem soļiem mēroja ietvi, veltot aicinoši jutekliskas zīmes potenciālajiem klientiem, ko jau pārņēmušas iekāres liesmas…

-  Lieliski, Fresija, varbūt šie vārdi tomēr nebūs īstie, tomēr vajadzēs piemeklēt atbilstošu un pietiekami smalku izteiksmi. Kaut vai tāpēc, ka mani savulaik visvairāk apbūra tieši cienījamākie iestādījumi, piemēram, tas, jūgendstilā ieturētais Sandžovanni del Muro ielā, tur vienmēr bija pilns ar intelektuāļiem, kas apgalvoja, ka ieradušies nevis seksa, bet mākslas vēstures dēļ…

-   Vai tas Fjori Kjari ielā, art deco stilā ar krāsainajām flīzītēm, nostalģiski turpināja Bragadočo. Kas zina, cik daudzi no mūsu lasītājiem to vēl atceras.

-   Vēl jau ir arī tie, kas tolaik nebija pilngadīgi, bet redzēja tās vietas Fellīni filmās, es atgādināju, jo tie, kam savu atmiņu nav, pasmeļas no mākslas.

-   Nu skatieties pats, Bragadočo, tēmu nobeidza Simei, uzrakstiet labu, kolorītu gabalu, kaut ko no sērijas: vecie, sen pagājušie laiki nebija nemaz tik slikti.

-  Bet kāpēc jāpievēršas tieši bordeļiem? šaubu pārņemts, jautāju es. Tāds raksts var uzbudināt vecos vīrus, taču vecās dāmas būs sašutušas.

-   Kolonna, teica Simei, es jums atklāšu vienu lietu. Tad, kad 1958. gadā spēkā stājās tas likums, kāds nopirka veco Fjori Kjari ielas priekamāju un ierīkoja tur restorānu, šiku restorānu ar visām koši emaljētajām flīzītēm. Un viņi saglabāja arī pāris atsevišķos kabinetus un apzeltīja bidē. Un, ja jūs zinātu, cik daudz uzbudinātu kundzīšu lūdza vīriem kopā apmeklēt tos kambarīšus, lai saprastu, kas un kā noticis agrākajos laikos… Skaidrs, ka ilgi tas šādi neturpinājās: vai nu kundzītēm apnika, vai ari virtuve viņiem nebija tikpat augstā līmenī kā iekārtojums. Restorānu slēdza, un ar to viss beidzās. Bet klausieties tālāk, esmu iecerējis tematisku atvērumu: kreisajā pusē Bragadočo gabals, bet labajā pētniecisks raksts par pagrimumu, kas valda nomales bulvāros, pa kuriem nepiedienīgi defilē tik daudz meiču, ka tur vakaros ar maziem bērniem nevar rādīties. Iztiksim bez jebkādiem komentāriem, kas saistītu abos rakstos aplūkoto, ļausim, lai lasītāji paši izdara secinājumus, sirds dziļumos viņi visi atbalstītu atgriešanos pie godīgiem publiskajiem namiem: sievietes tāpēc, lai vīri vairs nestātos ielas malā, lai uzņemtu mašīnā prastu ieleni, kas piesmirdina visu salonu ar lētām smaržām; vīrieši tāpēc, lai varētu neuzkrītoši ielavīties tai vai citā iestādījumā, bet tiem, kuri tomēr pamana viņus tur iegriežamies, varētu teikt, ka patiesais intereses objekts ir iestādījuma kolorīts vai jūgendstils. Nu, kurš man uztaisīs pētniecisku gabalu par ielenēm?

Kostanca teica, ka viņš par to parūpēšoties, un visi bija ar mieru; neviens cits nekāroja pavadīt vairākas naktis, vazājoties pa nomales

ielām, tērējot naudu par benzīnu un riskējot uzdurties tikumības policijas patruļai.

Tovakar uz mani lielu iespaidu atstāja Maijas skatiens. Likās, viņa piepeši ir apjēgusi, ka iekļuvusi čūsku midzenī. Tāpēc, atmetis savu mūžīgo piesardzību, es dažas minūtes nogaidīju uz ietves, pārējiem pateicis, ka man vēl jāuzkavējas centrā un jāiegriežas aptiekā, un tad, zinādams, pa kurieni Maija iet mājās, panācu viņu pusceļā.

-   Es iešu prom, iešu prom, viņa, gandrīz raudot, teica un drebēja pie visām miesām. Kur es vispār esmu nonākusi? Kas šī par avīzi? Mani saldie pārīši vismaz nevienam nekaitēja un palīdzēja nopelnīt sieviešu frizieriem, jo sievietes iet uz frizētavām palasīt taisni tādus žurnālīšus, kāds bija manējais.

-   Maija, nepārspīlē, Simei domās eksperimentē, nav jau teikts, ka viņš to visu tiešām publicēs. Mēs esam pašā sākuma stadijā, kad vajag izgudrot ko jaunu, izteikt pārdrošas hipotēzes, izspēlēt dažādus scenārijus, tā arī ir interesanta pieredze, un tev taču neviens nelika pārģērbties par ieleni un doties intervēt kādu no viņām. Šodien tev vienkārši nav laba diena, nedomā vairs par to visu. Ko tu teiktu, ja mēs labāk aizietu uz kino?

-Tajā tur rāda filmu, ko es jau esmu redzējusi.

-  Kur tajā tur?

-  Mēs tikko tam pagājām garām, tur, pāri ielai.

-   Bet es taču gāju ar tevi zem elkoņa un skatījos uz tevi, nevis pāri ielai. Un tas bija to vērts.

-   Tu nekad nepamani to, ko redzu es, viņa noteica. Bet lai būtu kino. Nopirksim avīzi un noskaidrosim, ko tepat tuvumā rāda.

Aizgājām uz filmu, no kuras neatceros vispār neko, jo, juzdams, ka viņa joprojām trīc, kādā brīdī saņēmu viņas roku, kas atkal bija silta un pateicīga, un tā mēs nosēdējām visu filmu kā bikls pārītis

no apaļā galda bruņinieku laikiem, pārītis, kas pirms gulētiešanas pa vidu noliek zobenu.

Atkal pavadīju viņu līdz mājām, un viņa tiešām bija mazliet labākā omā, un tad es viņu brālīgi noskūpstīju uz pieres un paplakšķināju viņai pa vaigu, kā jau pieklājas vecākam draugam. Būtībā (tā es sev teicu) es taču pēc vecuma varētu būt viņas tēvs.

Vai gandrīz.

IX PIEKTDIENA, 24. aprīlis

Tonedēļ darbi gāja uz priekšu lēni un ar ilgām pauzēm. Neizskatījās, ka kāds īpaši rautos strādāt, arī Simei nekādu centību neizrādīja. Galu galā divpadsmit numuri gada laikā nebija gluži tas pats, kas pa vienam numuram ik dienas. Es lasīju rakstu pirmos uzmetumus, pūlējos vienādot stilu un izskaust pārāk izsmalcinātus izteikumus. Simei to atzina par pareizu: Kungi, mēs te nodarbojamies ar žurnālistiku, nevis ar literatūru.

-  Starp citu, iejaucās Kostanca, tagad arvien vairāk modē nāk mobilie telefoni. Vakar vilcienā man blakus sēdēja viens tips, kurš ilgi runāja par saviem darījumiem ar banku, tagad es par viņu zinu visu. Manuprāt, cilvēki ir zaudējuši prātu. Vajadzētu vienu kārtīgu rakstu par manierēm un paradumiem.

-           Tā mobilo telefonu mode ilgi nenoturēsies, atteica Simei,

-  nekas tāds nevar turpināties. Pirmkārt, tie maksā pārāk dārgi un tos atļauties var tikai retais. Otrkārt, cilvēki drīz apjēgs, ka ir muļķīgi atbildēt uz visiem zvaniem jebkurā laikā un jebkurā vietā, un piedevām sajutīs, cik ļoti pietrūkst īstu privātu sarunu, aci pret aci, un tad vēl mēneša beigās saņems pilnīgi vājprātīgu rēķinu. Mobilo telefonu mode neturpināsies ilgāk par gadu vai diviem. Šobrīd tos izmanto laulības pārkāpēji, kas ērti var sarunāt randiņu, nelietojot mājas telefonu, un varbūt arī santehniķi, kuriem var piezvanīt katrā laikā, arī tad, kad viņi nav sazvanāmi pa parasto telefonu.

Bet nevienam citam tādu uzparikti nevajag. Tātad mūsu publikai, kam pārsvarā mobilo telefonu nav, šāds raksts par paradumiem un manierēm nebūtu interesants, bet tiem nedaudzajiem, kam mobilais ir, nebūtu ne silts, ne auksts, pareizāk, viņi nospriestu, ka mēs esam snobi vai radical chic.

-   Ne tikai tas, iesaistījos arī es, neaizmirstiet, ka tādiem cilvēkiem kā Rokfelleri vai Aņjelli, vai Savienoto Valstu prezidents nekādu mobilo telefonu nevajag, jo viņiem ir vesels bars sekretāru, kas visu nokārto un sarunā viņu vietā. Tātad pēc neilga laika cilvēki ievēros, ka mobilos lieto tikai plānā galdiņa urbēji vai tie nelaimīgie, kuriem vienmēr jābūt sasniedzamiem, lai no bankas varētu viņiem piezvanīt un pateikt, ka viņi ir iebraukuši mīnusos, vai arī lai priekšnieks vienmēr varētu kontrolēt, kur viņi ir un ko dara. Tā mobilais telefons kļūs par zema sociālā stāvokļa simbolu, un neviens to vairs negribēs.

-   Es nu gan to tik droši neapgalvotu, teica Maija. Tas ir līdzīgi kā ar prкt-а-porter vai klasisko kombināciju džinsi, krekliņš un lakats: tādu apģērbu var atļauties gan augstākās sabiedrības dāma, gan proletāriete. Vienīgi proletāriete nepratīs drēbes saskaņot, uzskatīs, ka džinsiem noteikti ir jābūt jauniem, nekad neatļausies tādus, kas jau izdiluši uz ceļgaliem, turklāt klāt pievilks kurpes uz augsta papēža, un uzreiz būs redzams, ka viņa nu gan nav no augstākās sabiedrības. Taču proletāriete to neapzinās, apmierināti staigā savās nesaderīgajās drēbēs, ar kuru bezgaumību pati sev paraksta spriedumu.

-   Un tā kā viņa, iespējams, lasīs Rītdienu, mēs viņai paziņosim, ka viņa nav nekāda smalkā dāma. Bet viņas vīrs ir plānā galdiņa urbējs vai laulības pārkāpējs. Un pēc tam vēl izrādīsies, ka komandors Vimerkate varbūt ir nodomājis iesaistīties kādā mobilo sakaru uzņēmumā, un mēs viņam būsim pasnieguši šādu dāvanu. Vienvārdsakot, tēma ir pārāk nenozīmīga vai arī pārāk nedroša. Tāpēc

labāk to neaiztiksim. Tas ir līdzīgi kā ar kompjūteriem. Komandors atļāva mums redakcijā katram vienu tādu sagādāt, un tie tiešām ir ērti rakstīšanai un datu uzglabāšanai, lai gan es esmu vecmodīgs un īsti nemāku ar tiem rīkoties. Lielākā daļa mūsu lasītāju ir tādi kā es, turklāt viņiem kompjūteru nemaz nevajag, jo viņiem nav nekādu uzglabājamu datu. Labāk neradīsim savai auditorijai mazvērtības kompleksus.

Piebeiguši elektronikas tēmu, todien pievērsāmies vienam jau kārtīgi izrediģētam rakstam, un Bragadočo aizrādīja: Maskava pauž sašutumu? Vai nav banāli visu laiku izmantot vienus un tos pašus pārspīlētos izteicienus: prezidents pauž sašutumu, pensionāri pauž sašutumu un tā tālāk un tā joprojām?

-  Nē, es atbildēju, lasītājs gaida tieši tādus vārdus, visas avīzes viņu pie tiem ir pieradinājušas. To, kas notiek, lasītājs saprot vienīgi tad, ja viņam pasaka: projekta aizstāvji stāv kā mūris, valdība sola pievilkt grožus, laiks savilkt jostas, sabiezē krīzes mākoņi, Kvirināls ir gatavs kaujai, Krāksi netaupa smago artilēriju, deputāti krusto šķēpus, ūdens smeļas mutē, blēdības nāk gaismā, pretinieki met izaicinājumu. Un politiķi nekad neko nesaka un neapgalvo, viņi lēš, pieļauj un prognozē. Un policija vienmēr apliecina augstu profesionalitāti.

-  Bet kāpēc vienmēr ir jāuzsver tā augstā profesionalitāte? mani pārtrauca Maija. Te taču visi strādā profesionāli. Ja būvdarbu vadītājs uzrauga celtnieku darbu un tie uzbūvē sienu, kas nesabrūk, viņi, protams, ir strādājuši profesionāli, bet tai taču būtu jābūt normai, un rakstīt vajadzētu tikai par tiem būvdarbu vadītājiem un celtniekiem, kuru būvētās sienas sabrūk. Ja es izsaucu santehniķi un viņš man iztīra aizdambējušos izlietni, es viņam saku paldies, taču man nenāk ne prātā teikt, ka viņš ir apliecinājis augstu profesionalitāti. Dīvaini būtu, ja viņš izlietni nebūtu savedis kārtībā, toties būtu

pārpludinājis manu dzīvokli. Uzsvērt kāda īpaši augsto profesionalitāti nozīmē, ka parasti, mūsuprāt, visi strādā kā bez nagiem.

-   Bet tā arī ir, atkal iesaistījos es, lasītāji domā, ka parasti visi halturē, tāpēc nepieciešams izcelt augstas profesionalitātes gadījumus, citiem vārdiem sakot, apliecināt, ka viss ir beidzies labi. Karabinieri aizturējuši sīku zaglēnu? Viņi ir apliecinājuši augstu profesionalitāti.

-  Bet tas ir tāpat kā ar labo pāvestu. Tāds apzīmējums mudina pieņemt, ka iepriekšējie bijuši ļauni.

-  Varbūt tieši tā cilvēki domā, citādi jau nebūtu šo iesaukuši par labo. Vai jums ir gadījies redzēt viņa priekšgājēja Pija XII fotogrāfijas? Filmās par Džeimsu Bondu viņu varētu izvēlēties par Spektra vadoni.

-  Bet to, ka Jānis XXIII ir labais pāvests, pasāka rakstīt avīzes, un lasītāji vienkārši pārņēma šo izteicienu.

-  Protams. Avīzes cilvēkiem māca, kā vajag domāt, mūs pārtrauca Simei.

-   Bet vai avīzes seko sabiedrības noskaņojumiem un viedokļiem vai pašas tos rada?

-   Gan tā, gan tā, Fresijas jaunkundz. Cilvēki sākumā neapzinās, kāds ir viņu noskaņojums un viedoklis, bet tad mēs viņiem to uzrakstām, un viņi arī paši pamana, ka tieši tā ir domājuši. Nevajag lieku filosofēšanu, vajag vienīgi augstu profesionalitāti. Labi, turpiniet, Kolonna.

-  Labi, es turpināju, pabeigšu savu uzskaitījumu: gādāt, lai vilks paēdis un kaza dzīva, nospiest vajadzīgās sviras, spēlēt uz visu banku, saskatīt gaismu tuneļa galā, kāpt uz galvas, nokaitēt atmosfēru līdz baltkvēlei, sacelt kājās un izkūpēt gaisā, norīt krupi, noraut maskas, neatšķirt baltu no melna, iznīdēt netikuma nezāli, pieprasīt lauvas tiesu, dot nepārprotamu signālu, sacelt vētru ūdens glāzē, meklēt kā ar uguni, iziet no eņģēm un atgriezties ierastajās

sliedēs, grozīties pa vējam un dancot pēc svešas stabules… Un galvenais atvainoties, atvainoties par visu. Anglikāņu baznīca atvainojas Darvinam, Virdžīnijas štats atvainojas par verdzību, valsts elektroenerģijas lieluzņēmums atvainojas par traucējumiem elektroapgādē, Kanādas valdība oficiāli atvainojas inuītiem. Un nemaz nav vērts pieminēt, ka baznīca ir pārskatījusi agrāko attieksmi pret Zemes griešanos, bet katrā ziņā pāvests atvainojas Galilejam.

Maija sasita rokas un teica: Taisnība, es nekad neesmu varējusi saprast, vai šī atvainošanās mode liecina par pazemības uzplūdiem vai drīzāk par nekaunību: tu izdari kaut ko tādu, ko nevajadzētu darīt, tad atvainojies un jūties brīvs no katras vainas. Nāk prātā veca anekdote par kovboju, kurš jāj pa prēriju un pēkšņi no debesīm izdzird balsi, kas viņam pavēl doties uz Abilīnu, bet Abilīnā balss mudina doties iekšā bārā un ruletē likt visu naudu uz piecinieku, kovbojs paklausa balsij no debesīm, bet ruletē uzkrīt astoņpadsmit, un balss nočukst: "Žēl gan, mēs zaudējām."

Mēs smējāmies, tad pievērsāmies citiem jautājumiem. Vajadzēja rūpīgi pārlasīt un apspriest Lučidi rakstu par notikumiem vecļaužu pansionātā Pio Albergo Trivulzio, un šī diskusija aizņēma vismaz pusstundu. Beigās, kad Simei mecenātisma uzplūdos no lejasstāva kafejnīcas bija pasūtījis visiem pa kafijai, Maija, kas sēdēja starp mani un Bragadočo, nočukstēja: Bet es rakstītu arī ačgārni, tas ir, gribu teikt, ja mūsu avīze būtu domāta kulturālākai publikai, man patiktu veidot rubriku, kur viss pateikts taisni pretēji.

-  Pretēji tam, ko uzrakstījis Lučidi? ar aizdomām noprasīja Bragadočo.

-   Nē, protams. Pretēji visiem tiem štampiem un valodas klišejām.

-  Mēs par to beidzām runāt vairāk nekā pirms pusstundas, aizrādīja Bragadočo.

-  Jā, bet es turpināju par to domāt.

-  Mēs gan ne, atcirta Bragadočo.

Neizskatījās, ka Maiju šis iebildums aizskartu, viņa raudzījās uz mums kā uz izklaidīgiem vai atmiņu zaudējušiem. Es domāju, pretēji visiem tiem pievilktajiem grožiem un lauvas tiesām. Piemēram, Venēcija ir dienvidu Amsterdama, reizēm iztēle pārspēj īstenību, vispirms vēlos norādīt, ka esmu rasists, smagās narkotikas noved pie marihuānas smēķēšanas, jūties kā manās mājās, esmu senils, bet ne jau vecs, pāriesim uz jūs, Romas darbadienas, man ķīniešu ābece ir īsta matemātika, būtībā Musolīni paveica arī daudz ko ļaunu, mirt un redzēt Parīzi, paēdīsi arī no plika paldies.

-  Jā, un viena ģimene noindēja veselu sēni. No kurienes jūs visas šitās blēņas raujat? Bragadočo noprasīja līdzīgi kā tumsonīgais kardināls lpolito, vērtēdams Ariosto vārsmas.

-   Šo un to izlasīju vienā grāmatiņā, kas iznāca pirms dažiem mēnešiem, atbildēja Maija. Bet atvainojiet, skaidrs, ka Rītdienai tas neder. Es atkal aizšāvu garām. Varbūt ir laiks izklīst pa mājām.

-   Paklau, pēc kāda brīža man teica Bragadočo, ejam kopā, man drausmīgi gribas tev izstāstīt vienu lietu. Ja neizstāstīšu, pārsprāgšu.

Pēc pusstundas mēs atkal sēdējām Moridži tavernā, bet pa ceļam Bragadočo savu svarīgo sakāmo man vēl nevēlējās uzticēt. Toties dalījās ar novērojumu: Vai tu esi ievērojis, kas par kaiti ir Maijai? Viņa ir autiste.

-  Autiste? Bet autisti taču ir noslēgti, ierāvušies sevī, ne ar vienu nekomunicē. Kāpēc tu saki, ka viņai ir autisms?

-  Es lasīju par eksperimentu, kurā pētīja autisma pirmos simptomus. Pieņemsim, ka istabā esam es, tu un Pjerīno, proti, puika, kam ir autisms. Tu man pasaki, lai es kaut kur paslēpju bumbiņu un tad izeju no istabas. Es bumbiņu ielieku vāzē. Kad es no istabas

i/eju, tu bumbiņu no vāzes izņem un ieliec atvilktnē. Tad tu jautā Pjerīno: kad Bragadočo kungs ienāks atpakaļ istabā, kur viņš meklēs bumbiņu? Un Pjerīno tev atbildēs: atvilktnē, protams. Jo Pjerīno neiedomājas, ka es joprojām esmu pārliecināts, ka bumbiņa ir vāzē, tāpēc ka viņa paša prātā tā jau ir pārceļojusi uz atvilktni. Pjerīno neprot iejusties cita ādā, viņš domā, ka visi domā to pašu, ko viņš.

-  Bet tas taču nav autisms.

-   Nezinu, kas tas ir, varbūt kaut kāda maiga autisma stadija, līdzīgi kā tie, kas ātri apvainojas, ir pirmās pakāpes paranoiķi. Taču Maija tāda ir, viņa nespēj iztēloties cita cilvēka skatpunktu, viņa ir pārliecināta, ka visi domā tieši tāpat kā viņa. Tu nebiji klāt, kad aizvakar viņa vienā brīdī paziņoja: tam čalim ar to nav nekāda sakara. Un ar to viņa domāja vienu tipu, kuru mēs bijām pieminējuši pirms kādas stundas. Viņa bija turpinājusi par to visu prātot vai arī viņai tas pēkšņi atkal iešāvās prātā, bet katrā ziņā viņa nepieļāva iespēju, ka mēs par to vairs nedomājam. Viņa ir traka, kad es tev saku, galīgi traka. Bet tu tik blenz uz viņu ar pavērtu muti un klausies tā, it kā viņa būtu kāds orākuls…

Man tas izklausījās pēc pilnīgām muļķībām, tāpēc pieliku šai tēmai punktu: Orākuli vienmēr ir traki, un viņa varbūt ir Kūmas Sibillas pēcnācēja.

Sasniedzām tavernu, un tur Bragadočo ķērās pie lietas.

-  Man ir sensacionāls materiāls, kuru nopublicējot, Rītdienu varētu pārdot simt tūkstoš eksemplāros, ja tikai mūsu avīzi vispār tirgotu. Un es gribu no tevis padomu. Vai to, ko esmu atklājis, man labāk atdot Simei vai tomēr mēģināt pārdot kādai citai, īstai avīzei, ko? Materiāls ir īsta bumba, un runa ir par Musolīni.

-  Neizklausās diez ko aktuāli.

-  Atklāt, ka līdz šim mūs visus ir krāpuši, ir pietiekami aktuāli.

-  Kādā ziņā krāpuši?

-  Tas ir garš stāsts, un pagaidām man ir tikai hipotēze. Nelaime tā, ka bez mašīnas es nevaru aizbraukt visur, kur man vajadzētu nonākt un iztaujāt vēl dzīvos lieciniekus. Lai būtu skaidrāks, sāksim ar plaši zināmajiem faktiem, bet pēc tam es tev pateikšu, kāpēc mana versija ir pārliecinošāka.

Un Bragadočo manīsi pārstāstīja visiem zināmo notikumu versiju, to, kuru viņš pats raksturoja kā pārāk vienkāršu, lai tā varētu būt patiesa.

Tātad sabiedrotie pārrauj Gotu aizsardzības līniju un virzās uz Milānu, karš jau ir zaudēts, un 1945. gada 18. aprīlī Musolīni pamet Gardas ezeru un ierodas Milānā, kur patveras prefektūrā. Viņš vēl apspriežas ar saviem ministriem par iespējām pretoties nepieejamākajā Valtellīnas ielejas daļā, taču jau ir sapratis, ka beigas ir nenovēršamas. Pēc divām dienām viņš vēl sniedz pēdējo sava mūža interviju pēdējam no uzticīgākajiem līdzgaitniekiem, Gaetāno Kabellam, kurš vadīja pēdējo Itālijas Sociālās republikas izdevumu Popolo di Alessatidria. 22. aprīlī Musolīni saka pēdējo uzrunu Republikas gvardes virsniekiem, un, kā daži apgalvo, saka: "Ja dzimtene ir zaudēta, dzīvot nav vērts."

Pēc pāris dienām sabiedrotie ieiet Parmā, tiek atbrīvota Dženova, un visbeidzot liktenīgā 25. aprīļa rītā strādnieki sagrābj fabrikas Sesto Sandžovanni rajonā. Pēcpusdienā Musolīni kopā ar dažiem saviem vīriem, starp kuriem ir arī ģenerālis Graciāni, ierodas arhibīskapijas telpās pie kardināla Šustera, kas palīdzējis sarīkot tikšanos ar Atbrīvošanas komitejas delegāciju. Šķiet, sapulces beigās Sandro Pertīni, kurš ir ieradies ar nokavēšanos, satiek Musolīni uz kāpnēm, taču iespējams, tā ir tikai leģenda. Atbrīvošanas komiteja pieprasa beznosacījumu padošanos un brīdina, ka pat vācu puse jau ir uzsākusi ar viņiem sarunas. Fašisti (kā zināms, pēdējie vienmēr ir visdedzīgākie un visizmisušākie) nav ar mieru padoties tik apkaunojoši, lūdz laiku pārdomām un dodas prom.

Vakarā Pretestības vadoņi vairs nav ar mieru gaidīt, līdz. pretinieki apdomāsies, un pavēl sākt vispārēju sacelšanos. Un tieši šajā brīdī Musolīni bēg uz Komo kopā ar uzticamākajiem biedriem.

Komo ir ieradusies arī Musolīni sieva Rakele ar bērniem Romāno un Annu Mariju, taču Musolīni neizskaidrojamā kārtā atsakās tikties ar ģimeni.

-  Kāpēc? man jautāja Bragadočo. Vai tāpēc, ka viņš gaidīja tikšanos ar savu mīļāko Klaretu Petači? Taču Petači vēl nebija atbraukusi, tad kāpēc viņam bija žēl atvēlēt kaut vai desmit minūtes ģimenei? Šo šķietamo sīkumu neaizmirsti, jo tieši tas izraisīja manas sākotnējās aizdomas.

Musolīni uzskata Komo par pietiekami drošu bāzi, jo tiek apgalvots, ka tuvākajā apkaimē partizānu esot maz, un te varot slēpties, līdz ieradīsies sabiedrotie. Tieši tas tobrīd bija Musolīni galvenais mērķis: nekādā gadījumā nekrist partizānu nagos, bet padoties sabiedrotajiem, kas viņam garantētu likumīgu tiesas prāvu, un tad jau redzētu, kā viss iegrozītos. Vai varbūt viņš ir pārliecināts, ka no Komo varēs sasniegt Valtellīnu, kur, kā solīja daži uzticamie līdzgaitnieki, tādi kā Pavolīni, viņš varēšot organizēt spēcīgu pretošanos un viņa rīcībā būšot vairāki tūkstoši vīru.

-Taču tieši tad viņš nolemj Komo pamest. Un neliec man atstāstīt, tieši kādus līkumus meta viņu sasodītā karavāna, jo šim maršrutam īsti nespēju izsekot pat es, bet mana pētījuma vajadzībām nemaz nav būtiski noskaidrot, kur un kā viņi braukājuši. Teiksim, viņi dodas uz Menadžo, varbūt cerēdami tikt uz Šveici, tad grupa sasniedz Kardāno, kur viņiem pievienojas Petači un uzrodas arī vācu eskorts, kas no Hitlera saņēmis pavēli aizvest viņa itāļu draugu uz Vāciju (iespējams, Kjavennā jau gaidīja lidmašīna, kam vajadzēja nogādāt Musolīni drošībā uz Bavāriju). Bet kādā brīdī tiek nospriests, ka līdz Kjavennai aizkļūt nav iespējams, mašīnu karavāna atgriežas Menadžo, kur naktī ierodas Pavolīni, kam būtu vajadzējis atgādāt

militāru palīdzību, taču kopā ar viņu ierodas tikai septiņi vai astoņi vīri no Republikas nacionālās gvardes. Duče jūtas kā vajāts zvērs. Kāda vairs pretošanās Valtellīnā! Un viņam neatliek nekas cits kā kopā ar atlikušajiem līdzgaitniekiem un to ģimenēm pievienoties vācu kolonnai, kas grib mēģināt šķērsot Alpus. Kolonnu veido divdesmit astoņas smagās mašīnas ar karavīriem, katrā mašīnā ir arī ložmetēji, un tagad tai pievienojas itāli, proti, viena bruņumašīna un aptuveni desmit vieglie automobiļi. Taču Muso ciemā netālu no Dongo miesta kolonna uzduras Puekera vienības vīriem no 52. Garibaldi brigādes. Šo vīru patiesībā nav daudz, viņus komandē Pedro, proti, grāfs Pjērs Luidži Bellīni delle Stelle, bet politiskais komisārs ir Bills, īstajā vārdā Urbāno Ladzaro. Pedro ir pārdrošs tips un aiz izmisuma sāk blefot. Viņš cenšas vāciešiem iedvest, ka apkārtējie kalni čum un mudž no partizāniem, piedraud, ka tūlīt bliezīs no smagās artilērijas (kas pagaidām vēl nemaz nav atņemta vāciešiem), un ievēro, ka vācu komandieris gan gribētu turēties pretī, taču kareivji jau ir iebiedēti, domā vienīgi par savu ādu un atgriešanos mājās, tāpēc Pedro turpina blefot vēl pārliecinošāk… Rezultātā pēc ilgām un mokošām pārrunām, kuru detaļas es tev aiztaupīšu, Pedro izdodas pierunāt vāciešus ne tikai padoties, bet arī pamest itāļus, kas pievienojušies viņu kolonnai. Ar šādiem noteikumiem viņi drīkstēšot doties uz Dongo, kur viņus pārmeklēs un pilnībā atbruņos. Vienvārdsakot, vācieši pret saviem agrākajiem sabiedrotajiem izturas cūcīgi, taču katram sava āda ir mīļāka.

Pedro pieprasa, lai itāļus atstāj viņam, ne tikai tāpēc, ka runa ir par augstām režīma amatpersonām, bet arī tāpēc, ka jau ir paklīdušas baumas, ka starp viņiem esot arī pats Musolīni. Pedro īsti nespēj tam noticēt un dodas apspriesties ar bruņumašīnas komandieri, proti, ar nu jau iznīcinātās Itālijas Sociālās republikas ministru padomes priekšsēdētāja vietnieku Barraku, kurš ir kara invalīds un pie krūtīm nēsā zelta medaļu, un vispār atstāj uz Pedro vislabāko

iespaidu. Barraku i/saka vēlmi doties uz Triesti, jo ir apņēmies paglābt pilsētu no dienvidslāvu invāzijas, bet Pedro laipni aizrāda, ka viņš ir traks, nemūžam līdz Triestei netiks, bet, pat ja līdz turienei aizkultos, būtu spiests ar niecīgiem spēkiem stāties pretī Tito armijai. Tad Barraku lūdz, lai viņam ļauj griezties atpakaļ un, Dievs vien zina kur, satikties ar Graciāni vadīto grupu. Pedro beigu beigās (pārmeklējis bruņumašīnu un pārliecinājies, ka Musolīni tur nav) ļauj viņiem griezties riņķī un doties prom, jo nekādi negrib izraisīt konfliktu ar šaudīšanos, kas varētu piesaistīt vāciešu uzmanību un pamudināt tos atgriezties. Tā Pedro pats iet pievērsties citām lietām, bet vienam no palīgiem pavēl uzmanīt, lai bruņumašīna tiešām brauc atpakaļ, no kurienes atbraukusi, nevis mēģina maukt tālāk. Ja tā pabraucot kaut pāris metru uz nepareizo pusi, lai bliežot virsū ar šaujamo. Taču notiek tā, ka bruņumašīna tiešām ar strauju rāvienu dodas nepareizajā virzienā, kas zina, varbūt vienkārši, lai apmestu līkumu, katrā ziņā partizāniem neiztur nervi, viņi atklāj uguni, rezultātā divi fašisti ir beigti un divi partizāni ievainoti, un pēc šīs apšaudes gan bruņumašīnas, gan vieglo mašīnu pasažierus arestē. Viens no apcietinātajiem Pavolīni mēģina bēgt un ielec ezerā, bet no turienes viņu izmakšķerē un slapju aizdzen atpakaļ pie pārējiem.

Tad Pedro no Dongo saņem Billa sūtītu ziņu. Dongo miestā viņi esot pārmeklējuši vācu kolonnas mašīnas, un kāds partizāns, vārdā Džuzepe Negri, esot pasaucis Billu un teicis: ghē chi el Crapun, kas normālā itāļu valodā nozīmē, ka, rau, tas tur ir ķirbjgalvis, proti, Džuzepem Negri likās, ka dīvainais kareivis ar ķiveri, saulesbrillēm un saslietu šineļa apkakli nav neviens cits kā Musolīni. Bi 11s pārbauda pats, dīvainais kareivis sākumā tēlo muļķi, bet beigās tiek atmaskots, un tiešām tas ir viņš Duče. Un Bills, īsti nezinādams, ko iesākt, cenšas rīkoties atbilstoši vēsturiskā momenta nozīmīgumam un paziņo: "Itālijas tautas vārdā, es jūs apcietinu." Un aizved Duči uz municipalitātes namu.

Tikmēr Muso ciemā starp itāļu automobiļu pasažieriem uzmanību piesaista divas sievietes, divi bērni un kāds tips, kurš apgalvo, ka esot Spānijas konsuls, kurš dodas uz Šveici satikt svarīgu angļu aģentu, taču atsakās nosaukt angļa vārdu. Spāņa dokumenti izskatās viltoti, un, par spīti viņa skaļajām klaigām un protestiem, viņš tiek arestēts.

Pedro un viņa vīri pieredz vēsturisku brīdi, bet sākumā paši to, šķiet, neapzinās, viņi tikai cenšas uzturēt kārtību, novērst nolinčošanu un garantēt, ka arestantiem no galvas nenokritīs ne matiņš un viņi tiks nodoti Itālijas valdībai, tikko izdosies ar to sazināties. Un 27. aprīļa pēcpusdienā Pedro izdodas telefoniski pavēstīt Milānai par Musolīni apcietināšanu, un nu spēlē iesaistās arī Atbrīvošanas komiteja, kas tikko no sabiedrotajiem ir saņēmusi telegrammu, kurā tiek pieprasīts nodot viņiem Duči un visus Itālijas Sociālās republikas valdības locekļus saskaņā ar kādu punktu pamiera līgumā, ko 1943. gadā parakstījuši Badoļjo un Eizenhauers ("Benito Musolīni, viņa galvenie fašistiskie līdzgaitnieki… kas tagad atrodas vai nākotnē atradīsies teritorijā, ko kontrolē Sabiedroto militārā pavēlniecība vai Itālijas valdība, tiks nekavējoties arestēti un nodoti Apvienoto Nāciju spēkiem). Un runāja, ka Breso lidostā kuru katru brīdi nolaidīšoties lidaparāts, kam būšot jāsavāc diktators. Atbrīvošanas komiteja bija pārliecināta, ka Musolīni, nonācis pie sabiedrotajiem, izspruks sveikā, varbūt viņu uz dažiem gadiem ieslodzīs kādā cietoksnī, taču pēc tam viņš atgriezīsies uz politiskās skatuves. Turpretī Luidži Longo (kurš komitejā pārstāvēja komunistus) apgalvoja, ka Musolīni noteikti ir jānogalina tūlīt jānogalina brutāli, bez tiesas un liekām ceremonijām. Un ari komitejas lielākā daļa juta, ka valstij nekavējoties ir nepieciešams simbols, konkrēts simbols, kas skaidri parādītu, ka fašisma divdesmitgade ir cauri, un par šādu simbolu varēja kļūt Dučes līķis. Nevēlama bija ne tikai iespēja, ka Duči pievāks sabiedrotie; vēl ļaunāk būtu, ja Musolīni pazustu un

viņa liktenis nevienam nebūtu zināms, tad viņa tēls saglabātos kā bezmiesīgs, tomēr stipri traucējošs mīts, līdzīgi kā Fridrihs Barbarosa, kurš saskaņā ar leģendu dus alā, gatavs iedvesmot jebkuras fantāzijas par pagātnes atjaunošanu.

-  Un, kā tu tūlīt redzēsi, milāniešiem bija taisnība… Taču ne jau visi komitejas locekļi bija vienādās domās, piemēram, ģenerālis Kadorna bija noskaņots izpatikt sabiedrotajiem, tomēr viņš palika mazākumā, un komiteja nolēma sūtīt uz Komo savus pārstāvjus, kam jāsoda Musolīni ar nāvi. Un šo grupu vismaz saskaņā ar populārāko versiju vadīja pārliecināts komunists pulkvedis Valerio, kā arī politiskais komisārs Aldo Lampredi.

Nemocīšu tevi, sīki atstāstot citas versijas, no kurām viena, piemēram, apgalvo, ka eksekutors bija nevis Valerio, bet kāds ietekmīgāks cilvēks. Ir pat izskanējušas baumas, ka, iespējams, liktenīgos šāvienus raidīja Mateoti vai varbūt Lampredi, kas bija visas šīs misijas smadzenes. Un tā tālāk. Bet pagaidām atzīsim par labu 1947. gadā izskanējušos faktus, ka Valerio ir tas pats grāmatvedis Valters Audisio, kurš pēcāk kā varonis kļuva par komunistiskās partijas deputātu parlamentā. Manā pētījumā konkrētā detaļa ir mazsvarīga, vienalga vai tas bija Valerio vai kāds cits, būtība nemainās, tāpēc turpināsim runāt, it kā tas tiešām būtu bijis Valerio. Tātad Valerio ar savu soda izpildes vienību dodas uz Dongo. Tikmēr Pedro, neko nezinādams par drīzo Valerio ierašanos, nolemj paslēpt Duči, jo baidās, ka fašistu vienības varētu mēģināt viņu atbrīvot. Lai gūstekņa patvērums paliktu slepenībā, Pedro nolemj viņu vispirms aizgādāt uz Džermasīno robežsargu kazarmām, protams, darot to neuzkrītoši, tomēr apzinoties, ka ziņas izplatīsies arī dziļāk Itālijas iekšzemē. Un pēc tam Pedro ir iecerējis nakts aizsegā Duči aizvest uz citu vietu netālu no Komo, kas gan būtu zināma tikai pavisam nedaudziem.

Džermasīno ciemā Pedro rodas iespēja pārmīt dažus vārdus ar gūstekni, un tas lūdz nogādāt viņa sveicienus sievietei, kas brauca

vienā mašīnā ar Spānijas sūtni, un beigu beigās atzīst, ka šī dāma ir Petači. Pēcāk Pedro satiekas ar Petači, viņa gan mēģina izlikties par kādu citu, tad atklāj patieso identitāti, ļaujas atklātībai un dedzīgi stāsta par dzīvi līdzās Dučem, un lūdzas, lai viņai izrāda pēdējo laipnību un ļauj pievienoties mīļotajam. Pedro, apjucis un šo cilvēcīgo kaislību aizkustināts, apspriežas ar saviem biedriem un piekrīt Klaretas lūgumu izpildīt. Un tā arī Petači ir klāt, kad naktī Musolīni ved uz citu vietu, taču šis slepenais galamērķis tā arī netiek sasniegts, jo pienāk ziņas, ka Komo jau ir iegājuši sabiedrotie, kuri tur pabeidz iznīcināt pēdējo fašistu pretošanās perēkli; tāpēc mazā grupa (tikai divas automašīnas) atkal pagriežas uz ziemeļiem. Mašīnas apstājas Acāno, bēgļi nelielu ceļa posmu vēl noiet kājām, un viņus uzņem uzticama ģimene De Marija, kas Musolīni un Klaretai atvēl atsevišķu istabiņu ar divguļamo gultu.

Pedro nezina, ka šī ir pēdējā reize, kad viņš redz Musolīni. Viņš atgriežas Dongo, un tur ciema galvenajā laukumā ierodas kravas mašīna, pilna ar bruņotiem vīriem tikko pašūtos formastērpos, kas uzkrītoši atšķiras no raibajām un noplīsušajām drēbēm, kādas valkā Pedro partizāni. Atbraukušie sastājas ierindā municipalitātes priekšā. Viņu komandieris stādās priekšā kā pulkvedis Valerio, virsnieks, kuram visplašākās pilnvaras piešķīris brīvprātīgo Brīvības korpusa ģenerālštābs, uzrāda nevainojamus dokumentus un paziņo, ka esot atsūtīts nošaut gūstekņus. Visus gūstekņus.

Pedro mēģina iebilst un pieprasa, lai gūstekņi tiktu nodoti tiem, kuri grib un var sarīkot likumīgu tiesas prāvu, taču Valerio iebildumus negrib ne dzirdēt, un viņa militārā pakāpe ir augstāka. Viņš pieprasa arestēto sarakstu un līdzās ikvienam vārdam ievelk melnu krustiņu. Pedro redz, ka nāves spriedums ir piespriests arī Klaretai Petači, aizrāda, ka runa taču ir tikai par diktatora mīļāko, bet Valerio atbild, ka tādas pavēles ir dotas Milānā.

-   Un šim epizodes atstāstam, kas Pedro atmiņās ir nepārprotami skaidrs, pievērs īpašu uzmanību, jo saskaņā ar citām versijām, arī ar Valerio stāstīto, Klareta Petači vienkārši apķērusies ap kaklu savam mīļotajam, kurš mēģinājis viņu pierunāt pakāpties malā, taču viņa nav paklausījusi un arī tikusi nošauta, tā teikt, kļūdas vai pārcentības dēļ. Turpretī Pedro atmiņās mēs skaidri redzam, ka arī viņai jau iepriekš bijis piespriests nāves sods. Un vēl svarīgāk ir tas, ka Valerio stāsta dažādas atšķirīgas versijas, un viņam ticēt nevar.

Tālākie notikumi ir juceklīgi: uzzinājis par Spānijas konsulu, Valerio vēlas to satikt, runā ar viņu spāniski, taču konsuls neprot atbildēt, kas nepārprotami pierāda, ka nekāds spānis viņš nav, tad Valerio viņam iecērt pamatīgu pļauku, secina, ka gūsteknis patiesībā ir Vitorio Musolīni, un pavēl Billam aizvest viņu uz ezera krastu un nošaut. Taču pa ceļam šo vīrieti kāds atpazīst kā Marčello Petači, Klaretas brāli, un Bills viņu ved atkal atpakaļ, taču labuma no tā nav nekāda, jo, lai arī Petači murgo par cildenajiem darbiem, ko paveicis Itālijas labā, un paša atklātajiem slepeniem ieročiem, par kuriem neko nav teicis Hitleram, Valerio arī viņu iekļauj nāvinieku sarakstā.

Tūlīt pēc tam Valerio ar saviem vīriem ierodas De Marijas namā, sēdina Musolīni un Petači mašīnā un aizved viņus līdz kādai Džulīno di Medzeras ieliņai, kur liek viņiem izkāpt. Liekas, pirmajā brīdī Musolīni ir pārliecināts, ka Valerio ieradies viņu atbrīvot, un tikai tagad apjēdz, kas viņu sagaida. Valerio viņu pagrūž pret kaltiem metāla vārtiem un nolasa viņam spriedumu, cenzdamies (tā viņš pēcāk apgalvos) nošķirt no viņa Klaretu, kas paliek stāvam izmisumā apskāvusi mīļoto. Valerio mēģina šaut, viņa ložmetējs ieklemmējas, viņš palūdz, lai Lampredi iedod citu ieroci, un raida pret Musolīni piecus šāvienus. Pēcāk viņš apgalvos, ka Petači negaidīti esot nostājusies ložu trajektorijā un tikusi nogalināta kļūdas dēļ. Tas ir 28. aprīlis.

-  Taču to visu mēs zinām no Valerio paša sniegtajām liecībām. Viņš apgalvo, ka Musolīni pēdējos brīžos izturējies kā lupata, turpretī vēlāka leģenda vēsta, ka Duče esot atrāvis vaļā šineli un izsaucies: tēmējiet sirdī! Patiesībā neviens nezina, kas notika uz tās nomaļās ielas, tas zināms vienīgi pašiem nāvessoda izpildītājiem, bet viņus vēlāk kārtīgi apstrādāja Komunistu partija.

Valerio atgriežas Dongo un organizē visu pārējo fašisma hierarhu nošaušanu. Barraku lūdz, lai viņam nešauj no aizmugures un ļauj stāvēt ar seju pret soda izpildītājiem, taču viņa lūgumu neviens neuzklausa. Valerio rindā kopā ar citiem nostāda arī Marčello Petači, bet visi pārējie nāvinieki protestē un klaigā, ka viņš esot nodevējs. Kas zina, ko šis tips bija sastrādājis. Tiek nolemts Petači nošaut atsevišķi. Kad pārējie jau ir pakrituši zemē, Petači izraujas un bēg uz ezera pusi, viņu noķer, viņš izmanās atbrīvoties vēlreiz, ielec ūdenī un izmisīgi peld prom, taču viņu panāk šāvieni. Vēlāk Pedro, kurš nevēlējās, lai viņa vīri piedalās soda izpildē, liek izvilkt Petači līķi no ūdens un iecelt tai pašā kravas mašīnā, kur Valerio salādējis visus pārējos. Mašīna vispirms dodas uz Džulīno di Medzegru, kur tiek iekrauti arī Dučes un Klaretas līķi. Tālāk šī krava dodas uz Milānu, kur 29. aprīlī visi nogalinātie tiek novietoti Loreto laukumā, tieši tai pašā vietā, kur pirms gada bija sasviesti nošauto partizānu līķi, turklāt toreiz fašisti nogalināto tuviniekiem aizliedza līķus savākt, iekams tie saulē nebija nogulējuši visu dienu.

Ticis līdz šai stāsta vietai, Bragadočo sagrāba manu dilbu un saspieda tik cieši, ka es ar asu rāvienu atbrīvojos no viņa tvēriena.

-  Atvaino, viņš teica, bet esmu nonācis gandrīz līdz pašam savas problēmas kodolam. Tagad klausies uzmanīgi: pēdējā reize, kad Musolīni plašākā sabiedrībā redzēja cilvēki, kas viņu tiešām pazina, bija tai pēcpusdienā Milānas arhibīskapijas telpās. Kopš tā brīža viņš pārvietojās kopā ar savām uzticības personām, un pēc tam, kad viņu pie sevis savāca vācieši un pēc tam arestēja partizāni, visi,

kam ar viņu iznāca kādas darīšanas, viņu personīgi nekad agrāk nebija satikuši un iepriekš bija redzējuši vienīgi fotogrāfijās un propagandas filmās. Un pēdējo divu gadu fotogrāfijās viņš izskatījās tik ļoti novājējis un sanīcis, ka cilvēki jau sačukstējās, ka viņš vairs neizskatoties pats pēc sevis. Es tev jau pieminēju pēdējo interviju, kuru Musolīni sniedza Kabellam 20. aprīlī un kuru viņš pats pārlasīja un parakstīja 22. aprīlī, atceries? Un, rau, Kabella atmiņās vēlāk raksta: "Es uzreiz ievēroju, ka Musolīni ir pie labas veselības, neraugoties uz pēdējā laikā paklīdušajām baumām. Viņš izskatījās nesalīdzināmi labāk nekā iepriekšējā reizē, kad biju viņu saticis. Tas bija 1944. gada decembrī, kad viņš teica runu Milānas Teatro Lirico. Un arī pirms tam, kad viņš mani bija pieņēmis -1944. gada februārī, martā un augustā -, viņš nekad man nebija šķitis tik spēkpilns kā tagad. Ādas krāsa bija veselīga, viņš bija nosauļojies; skatiens možs, kustības enerģijas pilnas. Viņš izskatījās arī nedaudz pieņēmies miesās. Katrā ziņā bija pazudis neveselīgais kārnums, kurš mani tik ļoti bija satriecis iepriekšējā gada februārī un kura dēļ viņa seja bija izskatījusies sakritusies, gandrīz vai izmocīta." Pat ja mēs atzīstam, ka Kabella nodarbojas ar propagandu un vēlas parādīt, ka Duče, kad viņš ar to sarunājās, bija spēkpilns un lemtspējīgs, tomēr pārāk uzkrītoša ir nesakritība ar to, kas izlasāms Pedro atmiņās, kur viņš ziņo par pirmo sastapšanos ar Duči tūlīt pēc aresta: "Viņš sēž pa labi no durvīm pie liela galda. Ja es nezinātu, ka tas ir viņš, iespējams, es viņu nemaz nepazītu. Viņš izskatās vecs, izkāmējis, nobijies. Acis šķiet izvalbītas, skatiens bēguļojošs, izvairīgs. Viņš dīvaini, svaidīgi groza galvu uz visām pusēm, un izskatās, ka viņam ir bail…" Labi, lai jau būtu, viņš ir tikko arestēts, loģiski, ka viņam ir bail, taču ir pagājusi tikai nedēļa kopš tās intervijas un vēl pirms dažām stundām viņš bija pārliecināts, ka varēs šķērsot robežu. Vai, tavuprāt, cilvēks var tā novājēt septiņu dienu laikā? Tātad vīrietis, ar kuru runāja Kabella, un tas, ar kuru runāja Pedro, nav viens un tas pats

cilvēks. Un ņem vērā, ka Duči personiski nepazina ari Valerio, kurš devās nošaut mitoloģisku tēlu, leģendu, vīru, kurš braši pļāva kviešus un sludināja Itālijas iesaistīšanos karā…

-Tātad tu gribi teikt, ka bija divi Musolīni…

-   Iesim tālāk. Milānā strauji izplatās ziņa, ka ir atvesti nošautie, un Loreto laukumu pārplūdina vienlaikus līksms un satracināts pūlis, kas spiežas virsū līķiem, bradā tos, spārda kājām un apspļauda. Kāda sieviete piecreiz iešauj Musolīni ar pistoli, lai atriebtos par saviem pieciem dēliem, kas krituši karā. Kāda cita uzčurā Klaretai Petači. Beigu beigās kāds, gribēdams pasargāt līķus no šādas apgānīšanas, pavēl tos aiz kājām pakārt gaisā pie degvielas uzpildes stacijas. Un tieši tādā skatā mēs tos redzam fotogrāfijās. Es tās esmu izgriezis no tālaika avīzēm. Lūk, Loreto laukums, un te jau ir nākamā diena, kad Musolīni un Klaretas līķus partizānu vienība aizveda uz morgu Gorīni laukumā. Apskati kārtīgi šīs fotogrāfijas. Līķu vaibsti ir izķēmoti. Sākumā lodes, pēc tam visa tā spārdīšana un grūstīšana. Un vai tu esi ievērojis, cik svešs izskatās cilvēks, kad to pakar kājām gaisā un mute ir tur, kur būt jābūt acīm, un otrādi? Seja kļūst pilnīgi neatpazīstama.

-  Tātad tu apgalvo, ka tas cilvēks Loreto laukumā, tas, kuru nogalināja Valerio, nemaz nebija Musolīni. Bet kā tad Klareta Petači? Viņa taču pazina Musolīni un satika viņu arī pēc aresta… viņai jau pēc apcietināšanas būtu vajadzējis…

-  Pie Petači mēs vēl atgriezīsimies. Tagad ļauj man izstāstīt savu hipotēzi. Ikvienam diktatoram ir nepieciešams dubultnieks, un kas zina, cik daudz reižu viņš to drošības apsvērumu dēļ bija izmantojis jau iepriekš, piemēram, oficiālajās parādēs, kur tam stalti jāstāv braucošā automašīnā un visi viņu redz tikai pa gabalu. Un tagad iztēlojies, ka tai brīdī, kad Duče dodas uz Komo, viņa vietā turp dodas dubultnieks, lai ļautu pašam Musolīni netraucēti aizbēgt…

-  Un kur tad īstais Musolīni paliek?

-   Pagaidi, ari pie tā es vēl nonākšu. Dubultnieks gadiem ilgi ir dzīvojis noslēgtu dzīvi ar labu algu un labu barošanu un tikai retumis parādījies sabiedrībā kā Duče. Taču viņš jau ir saaudzis ar Musolīni lomu, un viņu nav grūti pierunāt vēlreiz ieņemt tā vietu, turklāt viņam izskaidro, ka nekādu briesmu nav: pat ja viņu arestēs jau šaipus robežai, neviens neuzdrošināsies ko nodarīt Dučem. Viņam vienkārši bez liekas pārcentības jātēlo Musolīni, līdz ieradīsies sabiedrotie. Tad viņš varēs atklāt savu patieso identitāti, un nekādas nopietnas apsūdzības viņam izvirzīt neviens nevarēs, ļaunākajā gadījumā viņam dažus mēnešus vajadzēs pavadīt kādā koncentrācijas nometnē. Toties pēc tam viņu kādā Šveices bankā gaidīs smuka summiņa.

-  Bet kā tad tie hierarhi, kuri viņu pavadīja līdz pēdējam brīdim?

-   Hierarhi piekrita šim uzvedumam, lai viņu vadonis varētu aizbēgt un pēcāk, ja izdotos sasniegt sabiedrotos, izglābt arī viņus. Vai arī fanātiskākie no viņiem līdz pēdējam brīdim domāja par pretošanos, un galu galā arī viņiem bija nepieciešams pārliecinošs tēls, kas iedvesmotu pēdējos izmisušos režīma aizstāvjus cīņai. Un pastāv arī iespēja, ka Musolīni jau kopš paša sākuma mašīnā brauca kopā ar diviem vai trim visuzticamākajiem līdzgaitniekiem, bet visi pārējie hierarhi viņu redzēja tikai iztālēm, turklāt ar saulesbrillēm. Nezinu, bet tam nav lielas nozīmes. Vienkārši dubultnieka hipotēze ir vienīgā, kas izskaidro, kāpēc Pseidomusolīni atteicās Komo satikties ar ģimeni. Nebija pieļaujams, ka noslēpumu par dubultnieku uzzina arī viss plašais ģimenes loks.

-  Un kā tad Petači?

-Tas ir daudz aizkustinošāks stāsts: viņa steidzas pie Musolīni, pārliecināta, ka tiešām sastaps viņu, īsto, taču pa ceļam no kāda saņem instrukcijas, ka viņai jānotēlo, ka dubultnieks ir īstais Duče, tā šo izrādi padarot vēl ticamāku. Viņai jāiztur līdz robežai, bet pēc tam viņa būs brīva.

-  Bet kā tad tā beigu aina, kur viņa metas Musolīni ap kaklu un grib mirt kopā ar viņu?

-   To jau mēs zinām tikai no pulkveža Valerio stāsta. Mana hipotēze ir tāda, ka, pielikts pie sienas, dubultnieks aiz bailēm pietaisīja bikses un sāka bļaut, ka īstenībā nemaz nav nekāds Musolīni. Valerio droši vien nodomāja, ka Duče ir gļēvulis un par katru cenu mēģina glābt savu ādu. Un pavērsa pret viņu ieroci. Petači nebija ieinteresēta apstiprināt, ka šis patiesībā nav viņas mīļākais, tāpēc apkrita viņam ap kaklu, lai viss izskatītos ticamāk. Viņa nevarēja iedomāties, ka Valerio nošaus arī viņu. Bet, kas to lai zina, sievietes pēc dabas ir histēriķes, varbūt viņa zaudēja galvu un satrakojās tā, ka Valerio viņu varēja apklusināt vienīgi ar ložmetēja kārtu. Un vērā jāņem arī cita iespēja: Valerio šai brīdī apjēdza, ka viņa priekšā tiešām stāv pavisam cits cilvēks, taču viņš bija atsūtīts nogalināt Musolīni, tieši viņš, vienīgais no visiem itāļiem, un kāpēc gan lai viņš atteiktos no tāda goda? Tāpēc viņš izliekas, ka nav sapratis krāpšanu. Ja jau dubultnieks ir līdzīgs savam prototipam, dzīvs būdams, tad vēl vairāk viņš tam līdzināsies pēc nāves. Kurš gan strīdēsies pretī? Atbrīvošanas komitejai ir vajadzīgs līķis, un līķi viņi dabūs. Ja kādu dienu uzrastos īstais Musolīni, varētu apgalvot, ka tieši viņš ir dubultnieks.

-  Un kā tad īstais Musolīni?

-  Šī hipotēzes daļa man vēl jāizstrādā sīkāk. Jāizskaidro, kā viņam izdevās izbēgt un kurš viņam palīdzēja. Pagaidām varu to izklāstīt tikai galvenajās līnijās. Sabiedrotie nav ieinteresēti, lai Musolīni kristu partizānu rokās, jo viņš var izpaust noslēpumus, kas sabiedrotajiem varētu stipri kaitēt, piemēram, ja tiktu publiskota sarakste ar Čērčilu vai kādu citu no lielajiem dūžiem. Un tas vien ir gana labs iemesls. Bet galvenais ir tas, ka pēc Milānas atbrīvošanas sākas īsts aukstais karš. Krievi tuvojas Berlīnei un jau ir iekarojuši pusi Eiropas, turklāt lielākā daļa partizānu ir komunisti un

labi apbruņoti, attiecīgi viņi ir krievu piektā kolonna, kas gatava atdot krieviem arī Itāliju. Un tātad sabiedrotie, vismaz amerikāņi, ir spiesti gatavoties iespējai, ka vajadzēs pretoties padomiski ievirzītai revolūcijai. Un šādai pretestībai vajadzēs izmantot arī izbijušos fašistus. Jo vai tad viņi neizglāba nacistu zinātniekus, piemēram, fon Braunu, un neaizveda tos pāri okeānam, lai tie palīdzētu Amerikai iekarot kosmosu? Amerikāņu slepenie dienesti nav sīkumaini. Ja Musolīni vairs nevarēs kaitēt kā ienaidnieks, viņš būs labs diezgan, lai nākotnē noderētu kā draugs. Tātad vajag slepus izvest viņu no Itālijas un, tā teikt, uz laiku ieziemot.

-  Kādā veidā?

-   Atceries, kurš iejaucās un kļuva par starpnieku, lai situācija nenonāktu līdz galējībām? Milānas arhibīskaps, kurš noteikti darbojās saskaņā ar Vatikāna norādījumiem. Un kas neskaitāmiem nacistiem un fašistiem palīdzēja aizbēgt uz Argentīnu? Vatikāns. Tagad mēģini iztēloties: pēc apspriedes pie arhibīskapa mašīnā sēžas nevis Musolīni, bet dubultnieks, bet tikmēr Musolīni pats ar mazāk uzkrītošu braucamo dodas uz Sforcu pili.

-  Kāpēc tieši uz Sforcu pili?

-  Tāpēc, ka no arhibīskapijas, ja mašīna brauc gar Domu, šķērso Kordūzio laukumu un tālāk dodas pa Dantes ielu, pili var sasniegt piecās minūtēs. Stipri vienkāršāk nekā aizbraukt līdz Komo, ne? Un pilī arī mūsdienās ir saglabājušās neskaitāmas pazemes ejas. Dažas ir zināmas un tiek izmantotas kā izgāztuves, katrā ziņā ir piemēslotas, un kara laikā daudzas tika izmantotas kā bumbu patvertnes. Ir daudz dokumentu, kuros izlasāms, ka iepriekšējos gadsimtos pastāvēja daudz vairāk eju, īsti pazemes tuneļi, kas pili savienoja ar citām pilsētas vietām. Runā, ka viens no šiem tuneļiem pastāv joprojām, tikai ieeja tajā vairs nav atrodama pēc vairākiem nogruvumiem, un tas no pils ved uz Žēlastības Svētās Marijas klosteri. Tur Musolīni vairākas dienas paslēpj, kamēr visi viņu meklē ziemeļos un pēc tam

apgāna viņa dubultnieka līķi Loreto laukumā. Tikko stāvoklis Milānā kļuvis mierīgāks, automobilis ar Vatikāna pilsētvalsts numuru kādā naktī atbrauc viņam pakaļ. Ceļi tolaik ir visai briesmīgā stāvoklī, tomēr, braucot no klostera uz klosteri, no plebānijas uz plebāniju, beidzot tiek sasniegta Roma. Musolīni nozūd aiz Vatikāna mūriem, un es tev pašam ļauju izvēlēties labāko variantu: vai nu viņš paliek turpat uz vietas, pārģērbies par vecu, slimu monsiņjoru, vai arī ar Vatikāna pasi kā slimīgs un nīgrs mūks ar kapuci pār acīm un biezu bārdu kāpj kuģī uz Argentīnu. Un gaida turpmākos notikumus.

-  Kādus notikumus?

-   To es tev pateikšu vēlāk. Pagaidām mana hipotēze tālāk nesniedzas.

-  Bet hipotēzi tālāk var attīstīt vienīgi tad, ja ir pierādījumi.

-   Pierādījumi man būs savākti jau pēc dažām dienām, kad pabeigšu izskatīt dažus arhīvus un attiecīgā laikposma avīzes. Rīt ir 25. aprīlis, liktenīgais datums. Un es satikšu kādu cilvēku, kuram par tām dienām ir zināms daudz. Un varēšu pierādīt, ka tas, kas bija izstādīts Loreto laukumā, nebija Musolīni līķis.

-  Bet vai tad tev nav jāraksta par vecajiem bordeļiem?

-   Par bordeļiem es visu tāpat zinu no galvas, svētdien visu, ko vajag, uzrakstīšu stundas laikā. Paldies, ka mani uzklausīji, man vajadzēja ar kādu izrunāties.

Rēķina apmaksāšanu viņš atkal atstāja manā ziņā, un būtībā viņš bija pelnījis, ka izmaksāju. Izgājām no kroga, viņš aplaida visapkārt tramīgu skatienu un devās prom, turēdamies ēnas pusē pie pašām namu sienām, itin kā baidītos no izsekošanas.

X SVĒTDIENA, 3. maijs

Bragadočo bija jucis. Taču labāko vēl nebiju dzirdējis, tāpēc nolēmu sagaidīt turpinājumu. Lai arī viņa stāsts varbūt bija sadomāts, tā sižets bija gana aizraujošs. Tad jau redzēsim, kā tas pavērsīsies.

Bet, vienalga, vai Bragadočo bija vai nebija jucis, viņa izteikumus par Maijas autismu es neaizmirsu. Klusībā sev teicu, ka vēlos viņas psiholoģiskos mehānismus izpētīt tuvāk, taču tagad zinu, ka vēlējos pavisam ko citu. Tovakar pavadīju viņu uz mājām, taču neapstājos pie ārdurvīm, bet kopā ar viņu šķērsoju arī iekšpagalmu. Tur zem nelielas nojumes stāvēja sarkans, diezgan skumja paskata Fiat 500. Mans jaguārs, teica Maija. Vairāk nekā divdesmit gadu vecs, bet uz priekšu vēl kust. Pietiek reizi gadā aizvest pie meistara, un te tuvumā vienā servisā viņiem vēl ir vajadzīgās rezerves daļas. Lai savestu viņu patiešām labā kārtībā, vajadzētu ieguldīt baigo summu. Toties tad tā uzreiz būtu antīka mašīna, ko varētu pārdot kolekcionāriem. Bet es ar viņu braucu tikai uz Ortas ezeru. Tu jau nemaz nezini, ka esmu bagātā mantiniece. Vecāmāte man atstāja mājiņu tur, pakalnos pie Ortas ezera. Patiesībā tā ir tikai tāda būdele, ko pārdodot, pie lielas naudas nevarētu tikt. Bet es tur visu esmu pamazām iekārtojusi, krāsns tur ir, melnbaltais televizors arī, un pa logu var redzēt Sandžūlio salu. Tā vieta ir mans laimīgais patvērums, es tur braucu gandrīz katru nedēļas nogali. Starp citu, vai tu negribi svētdien pievienoties? Izbrauksim labi agri, pusdienās es

tevi tur paedinašu (un es tiešam labi gatavoju), un ap vakariņu laiku jau būsim atpakaļ Milānā.

Svētdien, kad bijām izbraukuši no pilsētas, Maija, kas sēdēja pie stūres, ieteicās: Redzēji? Galīgi sabrukusi, bet vēl pirms dažiem gadiem bija tik smukā tumši sarkanā tonī.

-Kas?

-  Nu, tā ceļu pārvaldes ēka, kam mēs tikko pabraucām garām.

-  Sasodīts, ja tā ēka bija kreisajā ceļa pusē, to redzēt varēji vienīgi tu. Es no savas vietas redzu tikai to, kas ir labajā pusē. Šitajos zīdaiņu rateļos braucot, man, ja es gribētu redzēt to, kas ir pa kreisi no tevis, vajadzētu pārkārties tev pāri un vēl izbāzt galvu ārā pa logu. Vai tu tiešām nesaproti, ka es to māju pat gribēdams nevarēju saskatīt?

-  Var jau būt, viņa noteica, it kā es būtu sarunājis kaut ko stipri dīvainu.

Un tad es jutos spiests viņai izskaidrot viņas pašas dīvainību.

-  Nepārspīlē, viņa smejoties atbildēja. Es vienkārši tevi jau uztveru kā savu aizstāvi un uzticos tik ļoti, ka man šķiet, ka tu vienmēr domā to pašu, ko domāju es.

Mani tas samulsināja. Es tiešām negribēju, lai viņa domā, ka es domāju to, ko domā viņa. Tas izklausījās pārāk intīmi. Bet vienlaikus mani pārņēma tāds kā maigs aizkustinājums. Jutu, ka Maija ir tik neaizsargāta, ka patveras savā iekšējā pasaulē, atteikdamās noskaidrot, kas notiek citu pasaulēs, kas varbūt viņu reiz ievainojušas. Un, pat par spīti šādiem varbūtējiem ievainojumiem, tieši mani viņa bija izvēlējusies par cilvēku, kam uzticēties, un fantazēja, ka es iekļūstu viņas pasaulē, nevarēdama vai negribēdama ieiet manējā.

Jutos apjucis, kad iegājām viņas mājiņā. Tā bija glīta, lai arī askētiski iekārtota. Bija maijs, taču tur, augšā kalnos, vēl bija vēss. Maija

tūliņ iekūra kamīnu un, kad liesmas sāka sprēgāt, piecēlās, laimīgi mani uzlūkoja (viņas seja vēl bija pietvīkusi no kamīna pirmās svelmes) un teica: Es tā priecājos, un ar šo prieku viņa mani iekaroja.

-  Es… es arī priecājos, atbildēju. Tad satvēru viņu aiz pleciem un, gandrīz neapjēgdams, ko daru, noskūpstīju viņu un jutu, kā viņa piekļaujas man klāt, tik smalka un trausla kā putnēns. Vismaz vienā ziņā Bragadočo bija kļūdījies: krūtis viņai bija, un es tās sajutu, mazas, bet tvirtas. Dziesmu dziesma: divi stirnēni, gazeļu dvīņi.

-  Es tā priecājos, viņa atkārtoja.

Vēl pēdējoreiz mēģināju pretoties: Tu taču zini, ka es varētu būt tavs tēvs?

-  Cik brīnišķīgs incests, viņa atbildēja.

Maija apsēdās gultā un, pirkstgalu uzspiedusi papēdim, katapultēja kurpes labi tālu. Varbūt Bragadočo bija taisnība vēl kādā ziņā un Maija tiešām bija traka, taču kurpju lidojums man lika padoties.

Pusdienas mēs izlaidām. Palikām viņas migā līdz pašam vakaram, un mums pat neienāca prātā, ka būtu laiks atgriezties Milānā. Biju notverts slazdā. Jutos divdesmitgadīgs, katrā ziņā vairāk par trīsdesmit man nebija.

-  Maija, es teicu, kad nākamajā rītā braucām atpakaļ, mums jāpaliek un jāstrādā pie Simei, kamēr man izdosies sapelnīt pietiekami daudz naudas, pēc tam es tevi no tās mēslu bedres dabūšu projām. Taču pagaidām tev vēl jāpaciešas un jāiztur. Pēc tam redzēsim, varbūt pārcelsimies uz kādām Dienvidjūru salām.

-  Neticu, bet doma man patīk, Tusitala. Un pagaidām, ja tu būsi man blakus, es pacietīšu arī Simei un rakstīšu viņam horoskopus.

XI PIEKTDIENA, 8. maijs

5. maija rītā Simei izskatījās uzbudināts. Man ir uzdevums priekš viena no jums, teiksim, priekš Palatīno, kas šobrīd ir brīvs. Jūs noteikti esat lasījuši, ka pirms dažiem mēnešiem un tātad februārī tā ziņa vēl bija pavisam svaiga -, kāds Rimini maģistrāts ir uzsācis izmeklēt pārkāpumus dažu vecļaužu pansionātu pārvaldīšanā. Tāda modīga tēma pēc skandāla ar Pio Albergo Trivulzio pansionātu. Neviens no šiem pansionātiem nepieder mūsu izdevējam, taču jūs zināt, ka viņam pieder citi pansionāti turpat Adrijas jūras piekrastē. Un pastāv iespēja, ka Rimini maģistrāts var sagribēt bāzt degunu arī komandora lietās. Tāpēc mūsu izdevējam būtu patīkami redzēt, kā mēs protam mest aizdomu ēnu pār tiesu varas pārstāvi, kurš jaucas, kur nevajag. Pievērsiet uzmanību tam, ka mūsdienās, lai apgāztu kādu apsūdzību, nebūt nav nepieciešams pierādīt pretējo, pilnīgi pietiek padarīt apšaubāmu pašu apsūdzētāju. Tātad, rau, tā tipa vārds un uzvārds, un jūs, Palatīno, tagad brauksiet uz Rimini ar magnetofonu un fotoaparātu. Sekojiet tam izcili godīgajam valsts kalpam, neviens nekad nav godīgs par visiem simt procentiem. Var jau būt, ka viņš nav pedofils, nav noslepkavojis savu vecomāti un nav ņēmis kukuļus, bet kaut ko dīvainu viņš noteikti ir darījis. Vai arī, ja citādi nevar, gādājiet, lai dīvaini izskatītos tas, ko viņš dara katru dienu. Vienvārdsakot, lieciet lietā iztēli, Palatīno. Skaidrs?

Pēc trim dienām Palatīno atgriezās ar pietiekami gardām ziņām. Viņš bija nofotografējis, kā maģistrāts sēž parkā uz soliņa un nervozi smēķē cigareti pēc cigaretes, un pie kājām viņam mētājas vismaz desmit izsmēķi. Palatīno pats nezināja, vai šādas bildes uzskatāmas par gana interesantām, taču Simei teica, ka tās esot labas: cilvēks, no kura mēs gaidām līdzsvarotu nosvērtību un objektivitāti, izskatās pēc neirotiķa un piedevām pēc slaista, kurš tukši nosit laiku parkā, nevis vaiga sviedros strādā pie dokumentiem. Vēl Palatīno caur vitrīnu bija nobildējis, kā maģistrāts ēd ķīniešu restorānā. Ar irbulīšiem.

-   Lieliski, teica Simei, mūsu lasītājs ķīniešu restorānus neapmeklē, iespējams, tur, kur viņš dzīvo, tādu nemaz nav. Katrā ziņā mūsu lasītājam nenāktu ne prātā ēst ar irbuļiem kā tādam mežonim. Kāpēc tas tips apgrozās pie šķībacainajiem, mūsu lasītājs jautās. Kāpēc viņš nevarētu ēst ravioli un spageti kā visi citi?

-  Tas nav viss, piebilda Palatīno. Viņam kājās bija zaļas zeķes, kā lai pasaka, nu tādā smaragda vai zāles zaļumā. Un mokasīni.

-   Mokasīni! Un smaragdzaļas zeķes! līksmoja Simei. Viņš taču mums ir dendijs. Vai puķubēms, kā savulaik mēdza teikt. Nav grūti iztēloties, ka viņš pīpē marihuānu. Bet tiešā tekstā to neteiksim, tas lasītājam jānoprot pašam. Pastrādājiet ar šiem elementiem, Palatīno. Uzgleznojiet portretu, kurā netrūktu tumšu nokrāsu, un šis cilvēks būs norakstāms. Un mēs no tukša gaisa būsim uztaisījuši ziņu. Turklāt neko nemelojot. Domāju, ka komandors būs ļoti apmierināts ar jūsu darbu, Palatīno. Un, protams, apmierināts ar mums visiem.

Tad ierunājās Lučidi: Nopietnai avīzei ir nepieciešami dosjē.

-  Kā to saprast? jautāja Simei.

-   Līdzīgi kā iepriekš sagatavoti nekrologi. Redakcija taču nedrīkst nonākt krīzes situācijā tikai tāpēc, ka desmitos vakarā pienāk ziņa, ka nomirusi kāda svarīga persona, bet neviens nespēj pusstundas laikā uzcept nekrologu ar visiem vajadzīgajiem nelaiķa dzīves datiem. Tāpēc laikus tiek uzrakstīti daudzi desmiti nekrologu, un

tad, ja kāds pēkšņi noliek karoti, nekrologs jau ir gatavs, vajag tikai pierakstīt klāt, kad un kur attiecīgais tips nomiris.

-   Bet mums taču savus pilotnumurus nevajag izdot katru dienu. Ja mūsu numurs ir pieskaņots tai vai citai dienai, pietiek paskatīties citās avīzēs, kas todien nomiris, un pārrakstīt viņu nopublicētos nekrologus, teicu es.

-   Un nekrologus liksim tikai tad, ja būs nomiris kāds, nezinu, ministrs vai ietekmīgs uzņēmējs, paziņoja Simei. Mūs nekādi nevar interesēt fakts, ka nomiris trešās šķiras dzejnieks, par kuru mūsu lasītāji nekad neko nav dzirdējuši. Par tādiem lai raksta lielās avīzes, kam katru dienu vajag aizpildīt savas kultūras lappuses ar visādiem nebūtiskiem tekstiem.

-  Nu nekrologus es minēju tikai kā piemēru, nelikās mierā Lučidi. Bet tiešām ir ērti, ja redakcijai ir tā vai cita personāža dosjē ar dažādu informāciju, kas var noderēt visādiem rakstiem. Tad, ja kaut kas svarīgs atgadās, nevajag pēdējā mirklī skraidīt un ievākt ziņas.

-  Es sapratu, teica Simei, bet tādu greznību var atļauties tikai lielās avīzes. Lai izveidotu dosjē, vajag veikt nopietnu darbu, bet es nevaru atļauties kādu no jums norīkot tikai pie šāda uzdevuma.

-   Nav nekādas vajadzības, pasmaidīja Lučidi. Tādus dosjē mierīgi var dabūt gatavus arī kāds universitātes students, kas par nelielu samaksu būs ar mieru pasēdēt periodikas lasītavās. Jūs taču nedomājat, ka šādos dosjē un ne jau tikai preses, bet arī slepeno dienestu dosjē tiek iekļautas tikai nepublicētas ziņas? Pat slepenie dienesti tā savu laiku neizšķiež. Dosjē ir apkopoti avīžraksti, izgriezumi no preses, kur izklāstītas visiem zināmas lietas. Vienīgi attiecīgajam ministram vai opozīcijas līderim, kura uzdevumā tas vai cits ziņojums tiek rakstīts, šie fakti nav zināmi, jo viņam vienkārši nav bijis laika lasīt avīzes, tāpēc viņš to visu uztver kā valsts noslēpumu. Katrā mapē ir sakrātas atsevišķas, nesaistītas ziņas, ko vajadzības gadījumā var sakārtot tā, lai rakstā būtu jūtami mājieni un

rastos aizdomas. Piemēram, vienā izgriezumā ir teikts, ka X kungs pirms vairākiem gadiem ir maksājis naudassodu par ātruma pārsniegšanu, citā teikts, ka viņš pagājušajā mēnesī viesojies skautu nometnē, bet trešajā rakstīts, ka vakar viņš redzēts diskotēkā. Un šos faktus pavisam viegli var izkārtot tā, lai rastos iespaids, ka X ir neapdomīgs tips, kas pārkāpj satiksmes noteikumus, lai brauktu uzdzīvot, turklāt ir iespējams, protams, tikai iespējams, ka viņam patīk jauni zēni. Un ar to ir gana, lai X tiktu diskreditēts. Turklāt iztiekot bez meliem. Un no šādām izgriezumu mapēm ir vēl kāds labums: dosjē var arī nevienam nerādīt, pilnīgi pietiek ar baumām, ka tāds pastāv un tajā ir sakopotas, teiksim, interesantas ziņas. X uzzina, ka tev par viņu ir savāktas ziņas, taču nezina, tieši kas tev ir zināms, bet ikvienam skapī glabājas kāds skelets, tāpēc X ir iekritis slazdā, un jebkurās pārrunās ar viņu būs viegli vienoties par tev izdevīgiem noteikumiem.

-  Jā, doma par dosjē ir laba, noteica Simei. Mūsu izdevējam patiktu šāds ērts paņēmiens, kas palīdzētu noturēt grožos tos, kuri viņu nemīl vai kurus nemīl viņš. Kolonna, esiet tik laipns, sastādiet sarakstu ar personām, kas tā vai citādi varētu būt saistītas ar mūsu izdevēju, sameklējiet kādu studentu, kam naudu vajag kā ēst, un lieciet, lai viņš sagatavo kādus desmit dosjē. Ar desmit pagaidām pietiks. Manuprāt, lieliska doma, turklāt izmaksas nav lielas.

-   Tā tiek taisīta politika, Lučidi paziņoja kā cilvēks, kurš skaidri zina, kā šī pasaule iekārtota.

-  Un jūs, Fresijas jaunkundz, nerādiet tik sašutušu seju, Simei iesmējās. Vai tad jūs domājat, ka jūsu dzeltenajiem žurnāliņiem nebija tādu dosjē? Varbūt tad, kad jūs gājāt fotografēt aktieru pārīti vai televīzijas šova dejotāju kopā ar futbolistu, viņi bija piekrituši sadoties rokās un pozēt jūsu žurnālam tikai tāpēc, lai netiktu izpildīti draudi un gaismā nenāktu daudz intīmāka informācija, piemēram, ka meiča pirms dažiem gadiem strādājusi pēc izsaukuma.

Lučidi laikam tomēr nebija pilnīgs bezsirdis, jo, redzot Maijas seju, nolēma steigšus mainīt tēmu.

-   Es šodien ierados ar citām ziņām, kas dabiski ir nākušas no maniem privātajiem dosjē. 1990. gada 5. jūnijā marķīzs Alesandro Džerīni atstāj mantojumā lielu summu Džerīni fondam, kas ir reliģiska organizācija, kura pakļauta Salēziešu kongregācijai. Līdz pat šai baltai dienai nav zināms, kur tā nauda ir palikusi. Daži izsaka mājienus, ka salēzieši mantojumu ir saņēmuši, tikai izliekas, ka nauda pazudusi, lai nebūtu jāmaksā nodokļi. Ticamāka ir versija, ka naudu viņi tomēr vēl nav dabūjuši, un daži paklusām apgalvo, ka šis pārskaitījums esot atkarīgs no kāda noslēpumaina starpnieka, kurš, iespējams, ir jurists un pieprasa sev ievērojamus procentus, kas patiesībā izskatās pēc liela kukuļa. Vēl klīst baumas, ka šādu operāciju atbalstot arī daži cilvēki pašu salēziešu aprindās, un tādā gadījumā runa būtu par nelegālu laupījuma sadalīšanu. Pagaidām tās ir tikai baumas, bet es varētu aprunāties, papētīt…

-  Pētiet, pētiet, teica Simei, bet tikai tā, lai mums nebūtu konfliktu ar salēziešiem vai Vatikānu. Varbūt nosauciet rakstu Salēzieši kļuvuši par upuri krāpšanai? Noteikti ar jautājuma zīmi. Lai mums ar viņiem nerastos nevajadzīgas problēmas.

-  Un ja mēs rakstītu Salēzieši vētras epicentrā? kā allaž neiederīgi pajautāja Kambrija.

Es viņa priekšlikumu skarbi noraidīju: Manuprāt, es iepriekš izteicos pietiekami skaidri. Mūsu lasītāju izpratnē vētras epicentrs nozīmē lielas nepatikšanas, bet nepatikšanās cilvēks var iekulties arī savas vainas dēļ.

-  Jā, piekrita Simei, pilnīgi pietiks, ja izteiksim vispārīgas, nekonkrētas aizdomas. Un, lai arī mēs nezinām, kurš šai gadījumā duļķo ūdeņus, mēs viņu nobiedēsim. Ar to pilnīgi pietiks. Un, kad pienāks laiks, piestādīsim rēķinu, pareizāk, rēķinu viņam piestādīs mūsu izdevējs. Malacis, Lučidi, turpiniet. Par salēziešiem izsakieties

ar vislielāko cieņu, tomēr tā, lai viegls nemiers pārņemtu ari viņus, par sliktu jau nenāks.

-  Atvainojiet, bikli iejautājās Maija, bet vai mūsu izdevējs atbalsta vai atbalstīs šādu politiku? Nu, visus tos dosjē, draudus un mājienus? Es vienkārši gribētu zināt…

-  Mums savam izdevējam nav jāatskaitās par katru soli un redakcijas darba paņēmieniem, sašutis atbildēja Simei. Komandors nekad un nekādā veidā nav izdarījis uz mani spiedienu. Bet tagad visi pie darba!

Todien man bija arī privāta saruna ar Simei. Es, protams, nebiju aizmirsis, kāpēc vispār uzturos šajā redakcijā, un jau biju uzmetis melnrakstu dažām grāmatas Rītdiena: vakar nodaļām. Stāstīju tajās par mūsu notikušajām sapulcēm, tikai sagrozot lomas, proti, parādot Simei drosmes pilnu un gatavu atmaskot jebkuras nelikumības, bet redakcijas darbiniekiem mutē liekot atgādinājumus, ka mums jābūt piesardzīgiem. Biju iecerējis pievienot arī svaigu nodaļu, kurā kāds augsti stāvošs un salēziešiem tuvs prelāts piezvana Simei un medaini saldā balsī lūdz neinteresēties par to nepatīkamo marķīza Džerīni gadījumu. Un tāpat vajadzēja aprakstīt citas telefona sarunas, kuru laikā Simei tiek draudzīgi brīdināts, ka nav labi apliet dubļiem Pio Albergo Trivulzio. Taču visiem šiem zvanītājiem manas grāmatas Simei atbild kā Hamfrijs Bogarts tai filmā: "Tā ir prese, jaukumiņ, un pret presi tu neko nevari iesākt!"

-  Lieliski, sajūsmināts teica Simei, jūs esat vērtīgs darbinieks, Kolonna, turpiniet tādā pašā garā.

Dabiski, es jutos pazemots vēl vairāk nekā Maija, kam bija jāraksta horoskopi, taču šobrīd biju starp vilkiem un kā vilkam man bija jākauc. Domājot par siltajām Dienvidjūrām, lai arī kur tās atrastos. Kaut vai tepat, Ligūrijas piekrastē. Zaudētājiem arī tāds patvērums būtu labs.

XII PIRMDIENA, 11. maijs

Nākamajā pirmdienā Simei mūs sasauca uz sapulci. Kostanca, viņš teica, jūs savā rakstā par senākās profesijas pārstāvēm lietojat tādus vārdus kā "maukumāja", "pilnīgā dirsā", "sūdīgs", un vienai no ielas meičām jūs liekat mutē vārdus: "Pisies dirst!"

-  Bet tā taču tagad runā! protestēja Kostanca. Mūsdienās visi lieto lamuvārdus, arī televīzijā, un visādas rupjības lieto pat smalkas dāmas.

-  Mūs neinteresē tas, kā runā augstākā sabiedrība. Mums jādomā par saviem lasītājiem, kuri no lamuvārdiem joprojām baidās. Lietojiet maigākus izteicienus. Kolonna?

-  Nu, varētu rakstīt "priekanams", "nožēlojamā situācijā", "slikts" un "ej dillēs".

-  Ko diez tais dillēs var darīt, nosmēja Bragadočo.

-  Tas mums nevienam nav jāpaskaidro, atteica Simei.

Tad pievērsāmies citiem jautājumiem. Bet stundu vēlāk, kad sapulce jau sen bija galā, Maija pasauca malā mani un Bragadočo: Es sākumā neko neteicu, jo vienmēr aizšauju garām, bet tomēr būtu labi nodrukāt ieteikumus, kā tos aizstāt.

-  Aizstāt ko? noprasīja Bragadočo.

-   Nu, tos lamuvārdus, par kuriem mēs runājām.

-   Mēs par tiem runājām pirms stundas! Bragadočo zaudēja savaldību un uzmeta man zīmīgu skatienu, kā teikdams: redzi, tā viņa dara vienmēr.

-  Tas taču nekas, es samiemieciski noteicu, ja jau Maija par to turpinājusi domāt… Nu, Maija, izklāsti mums, kas tie par ieteikumiem.

-  Manuprāt, būtu jauki ieteikt, ka tā vietā, lai kādu nosauktu par stulbu pimpi, var norādīt, ka viņš līdzinās vīrišķās uroģenitālās sistēmas orgānam, kurš kā cilindrisks piedēklis ir piestiprināts starpenes priekšējai daļai.

-  Pilnīgs murgs, savu viedokli neslēpa Bragadočo. Kolonna, pienāc, lūdzu, pie mana galda, es tev gribu parādīt vienu lietu.

Gāju līdzi Bragadočo, pirms tam piemiedzis ar aci Maijai, kuras autisma izpausmes (ja tās vispār bija autisma izpausmes) mani apbūra arvien vairāk.

Visi jau bija pametuši redakcijas telpas, un laukā lēnām tumsa vakars. Galda lampas gaismā Bragadočo pārcilāja kaudzīti ar fotokopijām.

-   Kolonna, viņš teica, novietojis dilbus uz galda ap papīru kaudzi tā, it kā vēlētos to pasargāt no svešām acīm, apskati šitos dokumentus, ko es atradu arhīvā. Nākamajā dienā pēc izstādīšanas Loreto laukumā Musolīni līķi aizved uz universitātes tiesu medicīnas institūtu, kur viņam veic autopsiju. Un, lūk, ārsta ziņojums. Lasi, Milānas Karaliskās universitātes Tiesu medicīnas un Apdrošināšanas ekspertīžu institūts. Profesors Mario Katabeni. Līķa sekcijas protokols Nr. 7241. Sekcija 1945. gada 30. aprīlī veikta 1945. gada 28. aprīlī mirušā Benito Musolīni līķim. Mirušā miesas bez drēbēm ir novietotas uz autopsijas galda. Līķis sver 72 kg. Garums 1,66 m ir nosakāms tikai aptuveni, jo galva ir stipri traumēta. Seju ir sakropļojuši daudzi šaujamieroču radīti

ievainojumi, kā arī sitieni, tāpēc vaibsti kļuvuši neatpazīstami. Nav iespējams veikt galvas antropometriskos mērījumus, jo to ir deformējuši galvaskausa un sejas kaulu lūzumi… Te drusku izlaidīsim. Galvu pilnībā deformējuši kaulu lūzumi, kreisajā galvaskausa pusē novērojams dziļš visas pakauša un paura daļas iespiedums, acs dobuli ieskaujošie kauli tai pašā galvas pusē saplacināti, acs ābols saspiests un pārplēsts, stiklveida ķermenis pilnībā iztecējis; tukšajā acs dobulī, ko atsedzis plašs ievainojums, nav novērojamas asinis. Pieres vidusdaļā un pieres-paura apgabala kreisajā pusē divi lineāri matainās ādas pāršķēlumi, kas atsedz galvaskausa kaulus, brūču malas plēstas, robotas, katra brūce aptuveni 6 cm gara. Pakauša daļā pa labi no viduslīnijas redzami divi tuvu novietoti caurumi, kuru maksimālais diametrs aptuveni 2 cm, šo atveru malas ir nevienādas, ar ārup vērstām malām, uz kurām novērojama sašķaidīta smadzeņu viela, bez redzama asiņu infiltrāta. Vai tu apjēdz? Sašķaidīta smadzeņu viela!

Bragadočo svīda, rokas viņam drebēja, apakšlūpu klāja sīki siekalu pilieniņi, viņš izskatījās pēc uzbudināta rīmas, kas osta šķīvi, kurā kārdinoši smaržo saceptas smadzenes, sutinātas govs kuņģa strēmelītes vai gulašs. Un viņš lasīja tālāk.

-   Pakauša lejasdaļā, nedaudz pa labi no viduslīnijas, plaša plēsta atvere gandrīz 3 cm diametrā ar ārup izvirzītām malām, bez asiņu pēdām. Labās puses deniņu apvidū divas tuvu cita citai novietotas gandrīz apaļas atveres ar viegli robotām malām bez asiņu pēdām. Kreisās puses deniņu apvidū plaša plēsta atvere ar ārup izvirzītām malām, uz kurām vērojama sašķaidītas smadzeņu vielas klātbūtne. Plaša lodes izejas brūce uz kreisās puses auss gliemežnīcas: arī šīs divas pēdējās brūces izskatās pēc tipiskiem pēcnāves ievainojumiem. Pie deguna pamatnes neliela plēsta atvere ar sīkiem, no brūces iznākušiem kaulu fragmentiem un nelielu asiņu klātbūtni. Uz labā vaiga trīs dziļu durtu brūču grupa, dūrieni izdarīti uz aizmuguri ar nelielu virzību ieslīpi uz augšu, brūču malas piltuvveidīgas, vērstas iekšup, bez asiņu klātbūtnes. Multipli augšžokļa lūzumi, plaši aukslēju mīksto audu un aukslēju kaula bojājumi ar tipiskām pēcnāves ievainojumu

pazīmēm. Te es atkal drusku izlaidīšu, jo te tikai aprakstīts brūču izvietojums, un mums būtībā neinteresē, kā un kurās vietās viņam trāpīja, pietiek, ka mēs zinām, ka uz viņu šāva. Galvaskausa multiplo lūzumu rezultātā daudzi kaulu fragmenti pilnībā atdalījušies un nobīdījušies, atsedzot pieeju galvaskausa dobumam. Galvaskausa kauli normāla biezuma. Cietais smadzeņu apvalks priekšpusē daudzviet pārplēsts. Nav novērojamas epidurālas vai subdurālas asiņošanas pēdas. Pilnīga smadzeņu izņemšana nav iespējama, jo smadzenītes, tilts, vidussmadzenes un dala smadzeņu pusložu apakšdaļas ir sašķaidītas, bez novērojama asiņu infiltrāta…

Viņš atkal un atkal atkārtoja vārdu sašķaidīts, ar kura lietošanu pārmērīgi aizrāvās profesors Katabeni, ko neapšaubāmi bija iespaidojis tas, cik briesmīgi ir sašķaidīts secējamais līķis, bet Bragadočo šo vārdu atkārtoja gandrīz vai ar baudu, tīksminādamies par šķ skaņu, ko centās īpaši uzvērt. Un man prātā iešāvās aina no Dario Fo lugas Mistero Buffo, kur izbadis zemnieks iztēlojas, kā beidzot līdz sātam saēdīsies to, pēc kā vienmēr kārojis.

-  Iesim tālāk. Puslīdz neskarta saglabājusies tikai lielākā dala pusložu izvirzījuma, smadzeņu saiklis un daļa starpsmadzeņu. Smadzeņu artērijas ir tikai daļēji nosakāmas starp atsevišķajiem galvaskausa pamatnes un pakauša kaula multiplo lūzumu radītajiem kaulu fragmentiem, un daļēji tās vēl ir savienotas ar smadzeņu masu. Šādi konstatējamās artērijas, starp kurām ir arī priekšējās smadzeņu artērijas, ir ar veselām sieniņām… Un, tavuprāt, ārsts, kurš piedevām ir pārliecināts, ka viņa priekšā guļ Dučes līķis, spētu saprast, kas patiesībā ir tas sašķaidīto kaulu un miesas blāķis? Turklāt viņam taču neļāva mierīgi strādāt, jo, kā daudzi rakstījuši, tai sekciju telpā nemitīgi nāca un gāja visādi cilvēki, žurnālisti, partizāni un uzbudināti ziņkārīgie. Kāds pat rakstīja, ka daļa iekšu bijusi nomesta un aizmirsta galda stūrī, bet divi sanitāri ar kaut kādiem iekšējiem orgāniem, nezinu, aknu vai plaušu gabaliem, esot spēlējuši pingpongu.

Bragadočo runājot izskatījās pēc runča, kas zaglīgi uzlēcis uz miesnieka letes, un, ja viņam būtu ūsas, tās tagad noteikti būtu saslietas gaisā un vibrētu…

-  Un, lasot tālāk, ir redzams, ka kuņģis nogalinātajam ir bijis pilnīgi vesels, ne vēsts no čūlas, lai gan mēs visi zinām, ka Musolīni mocījās ar kuņģa čūlu. Un tāpat netiek runāts par sifilisa pēdām, lai gan tika baumots, ka mirušais bijis sifilitiķis, kam šī kaite bijusi stipri ielaista. Un vēl jāņem vērā tas, ka Georgs Caharijs, vācu ārsts, kurš Salo gādāja par Musolīni, vēlāk liecināja, ka viņa pacientam bijis pazemināts asinsspiediens, anēmija, palielinātas aknas, to mocījuši kuņģa krampji, zarnu kūtrums un akūti aizcietējumi. Taču saskaņā ar autopsijas rezultātiem viss bijis vislabākajā kārtībā: aknas perfekta lieluma un izskata gan no ārpuses, gan iekšpuses, žultsvadi veseli, nieres un virsnieres ideālā stāvoklī, urīneeļi un ģenitālijas normālas. Beigu piezīme: Izņemtās saglabājušās smadzeņu daļas tika ievietotas formalīna šķīdumā, lai vēlāk varētu veikt to anatomisko un histopatoloģisko analīzi, savukārt smadzeņu apvalka fragments pēc V Armijas štāba Veselības aprūpes nodaļas (Kelvins S. Dreijers) lūguma tika nodots dr. Vmfredam H. Overholseram no Sv. Elizabetes psihiatriskās slimnīcas Vašingtonā. Tagad gan viss.

Viņš lasīja un izgaršoja katru rindiņu, it kā viņa priekšā patiešām būtu līķis, it kā viņš to aizskartu un čamdītu, it kā sēdētu pie galda Moridži tavernā, bet šmakstinātos nevis ap cūkas kāju ar štovētiem kāpostiem, bet gan ap to dobuli, kura acs ābols saspiests un pārplēsts un stiklveida ķermenis pilnībā iztecējis, it kā izgaršotu to smadzeņu tiltu, vidussmadzenes un pusložu apakšdaļas, it kā uzbudinātos no redzamās, gandrīz šķidrās smadzeņu vielas.

Mani bija pārņēmis pretīgums, taču nevaru noliegt, ka mani vienlaikus apbūra gan Bragadočo, gan tas izmocītais ķermenis, kuru viņš apjūsmoja, jutos itin kā čūskas skatiena nohipnotizēts deviņpadsmitā gadsimta romāna varonis. Lai darītu galu viņa ekstāzei, izteicu komentāru: Kas zina, kam īsti tā autopsija tika taisīta.

-Tieši tā. Tu redzi, ka mana hipotēze bija pareiza: Musolīni līķis nemaz nebija Musolīni līķis, katrā ziņā neviens nevarēja droši apzvērēt, ka tas tiešām bija viņš. Un tagad man vairs nav jāšaubās par notikumiem no 25. līdz 30. aprīlim.

Tovakar jutu nepārvaramu vēlmi attīrīties līdzās Maijai. Un, lai pēc iespējas attālinātu viņas tēlu no visa, kas saistīts ar redakciju, nolēmu izstāstīt viņai patiesību, proti, pateikt, ka Rītdiena nemaz neiznāks.

-  Jo labāk, teica Maija. Man vairs nevajadzēs uztraukties par nākotni. Izturēsim vēl dažus mēnešus, nopelnīsim kādu drusku naudas, tās nolādētās naudas, un tad laidīsim uz Dienvidjūrām.

XIII Maija beigas

Tagad mana dzīve ritēja pa divām paralēlām gultnēm. Pa dienu pazemojošā dzīve redakcijā, vakaros reizēm Maijas dzīvoklītis, reizēm manējais. Sestdienas un svētdienas Ortā. Vakari mums abiem atlīdzināja visu, kas pa dienu izciests pie Simei. Maija bija pārstājusi redakcijā izteikt priekšlikumus, kas vienmēr nemainīgi tika noraidīti, tagad viņa tos izklāstīja vienīgi man izklaidei un pašas mierinājumam.

Vienu vakaru viņa man parādīja izdevumu ar precību sludinājumiem. Paklausies, cik skaisti, viņa teica, vienīgi man labāk patiktu tos drukāt kopā ar tulkojumu.

-  Kādu tulkojumu?

-   Klausies: Čau, mani sauc Samanta, esmu 29 gadus veca, ar vidējo tehnisko izglītību, mājsaimniece, šķīrusies, bērnu nav, meklēju glītu vīrieti, kuram noteikti jābūt ar sabiedrisku un jautru raksturu. Tulkojums: man tūlīt būs trīsdesmit, darbu nevaru atrast, lai arī ar tādām pūlēm izcīnīju to savu grāmatvedes diplomu, un, kopš vīrs mani pameta, es nīkstu mājās pilnīgā bezdarbībā, jo arī bērnu man nav; meklēju vīrieti, kurš var nebūt nekāds skaistulis, galvenais, lai viņš nav brutāls lops kā tas, ar kuru es nelaimīgā kārtā apprecējos un kurš mani regulāri iekaustīja. Vai arī: Karolīna, 33 gadi, neprecējusies, augstākā izglītība, uzņēmēja, ar izsmalcinātu gaumi, tumšmate, gara un slaida, pašpārliecināta un atklāta, kaislīgi mīl sportu, kino, teātri, ceļojumus, literatūru, dejošanu,

gatava iegūt arī jaunus vaļaspriekus, labprāt iepazītu valdzinošu, spēcīgu personību, izglītotu vīrieti ar labu stāvokli sabiedrībā, uzņēmēju, brīvās profesijas pārstāvi, ierēdni vai militārpersonu, ne vecāku par 60 gadiem, mērķis laulība. Tulkojums: Trīsdesmit trīs gadu vecumā es joprojām nevienu neesmu atradusi, varbūt tāpēc, ka esmu kārna kā maikste un plakana kā dēlis, un arī par blondīni pārkrāsoties nevaru, bet cenšos par to lieki neuztraukties; ar lielām mokām pabeidzu filoloģijas fakultāti, bet pēc tam, meklējot darbu, nevienu konkursu tā arī neizturēju, tāpēc esmu iekārtojusi nelielu darbnīcu, kur nelegāli nodarbinu trīs albāņus, mēs tur ražojam zeķes, ko pārdodam lauku gadatirgos; es īsti nezinu, kas man patīk, paretam skatos televīziju, kopā ar draudzeni eju uz kino vai uz vietējā draudzes teātrīša izrādēm, lasu avīzi, un tur man visvairāk patīk precību sludinājumu sadaļa, man gribētos iet uz dejām, bet neviens mani dejot neved, un es pat būtu gatava interesēties par jebkuru jomu, ja tikai tas man palīdzētu atrast vīru, kuram būtu kaut drusku naudas, jo tad es varētu tikt vaļā no tiem albāņiem un zeķēm; man nebūtu iebildumu arī pret pavecu vīrieti, vēlams biznesmeni, un es būtu mierā ar zemes dienesta ierēdni vai karabinieru seržantu. Nākamais: Patrīcija, 42 gadi, neprecējusies, uzņēmēja, slaida tumšmate, maiga un jūtīga, vēlas iepazīties ar godīgu, uzticamu un sirsnīgu vīrieti, ģimenes stāvoklis nav svarīgs, svarīga ir vēlme iepazīties. Tulkojums: Bļāviens, man jau ir četrdesmit divi (un nesakiet, ka ar šādu sava laika modes vārdu man vajadzētu būt jau piecdesmitgadīgai kā vairākumam Patrīciju), bet es vēl ne reizi neesmu bijusi precējusies, šā tā kuļos uz priekšu, jo mamma mantojumā atstāja galantērijas veikaliņu; man ir viegla nosliece uz anoreksiju un visai stipra nosliece uz neirozēm; vai tuvumā ir kāds vīrietis, kas būtu gatavs ar mani pārgulēt? nav svarīgi, ka precēts, galvenais, ka gribošs. Un vēl: Ceru, man izdosies sastapt sievieti, kas spēj patiesi mīlēt, esmu 29 gadus vecs, neprecējies bankas darbinieks, manuprāt, izskatīgs un ļoti atklāts pēc dabas, meklēju skaistu, nopietnu,

izglītotu meiteni, ar kuru varētu izveidoties brīnišķīgas, aizraujošas attiecības. Tulkojums: Ar skuķiem man nekas nesanāk, tās nedaudzās, ar kurām esmu salaidis, izrādījās stervas, kas domāja tikai par precēšanos, bet es taču ar savu nožēlojamo algu knapi spēju uzturēt pats sevi; tā kā es viņas skaidri un gaiši pasūtu ellē, viņas saka, ka es esot pārāk tiešs un atklāts; izskatos es normāli un ceru atrast zaķi, kas nebūtu galīgi stulbs un no pārāk dziļiem pāķiem, tādu, kas būtu ar mieru normāli nodrāzties, nevis muldētu par precēšanos. Es te atradu arī vienu burvīgu citas jomas sludinājumu: Teātris jaunajai sezonai meklē aktierus, statistus, grimētāju, režisoru un šuvēju. Publika laikam viņiem jau ir pašiem.

Jā, Maijas talantam Rītdienā nebija pielietojuma. Tu taču nedomā, ka Simei būtu gatavs ko tādu publicēt? Sludinājumi viņam varbūt derētu, bet ne jau tie tavi tulkojumi!

-  Zinu, bet sapņot jau nevienam nav aizliegts.

-  Bet kā tu ar tādiem sapņiem tik daudzus gadus varēji nodarboties ar saldajiem pārīšiem?

-  Naudas dēļ, viss tikai nolādētās naudas dēļ. Tā ar neveiksminiekiem notiek. Viņa piekļāvās man ciešāk un piebilda: Bet tagad es vairs neesmu tik liela neveiksminiece kā agrāk, jo loterijā vinnēju tevi.

Un ko tad var atbildēt būtnei ar tik savādu pārliecību? Neko, var vienīgi pievērsties nodarbēm, kas ir vēl patīkamākas par sarunāšanos, un mīlējoties es sajutos gandrīz kā veiksminieks.

23. maija vakarā mēs televīziju neskatījāmies, tāpēc par atentātu pret Falkoni uzzinājām tikai nākamajā rītā no avīzēm. Mūs šī ziņa satrieca, un arī redakcijā visi izskatījās jaunumu stipri iespaidoti.

Kostanca pajautāja, vai mums nevajadzētu vienu numuru veltīt šim notikumam. Padomāsim par to, šaubu pilns atteica Simei. -Ja mēs rakstām par Falkones nāvi, mums jāraksta ari par mafiju,

par kārtību sargājošo spēku nolaidību un tamlīdzīgām lietām. Un tā mēs vienā piegājienā par ienaidniekiem dabūsim policiju, karabinierus un Cosa Nostra. Nedomāju, ka šāds pavērsiens varētu patikt komandoram. Ja kādu maģistrātu uzlaidīs gaisā tad, kad mēs izdosim īstu avīzi, mums, protams, būs par to jāraksta, turklāt jāraksta nevilcinoties un izsakot pārdrošas hipotēzes, kas jau dažas dienas vēlāk tiks apstrīdētas un atmestas. Tas ir risks, kas jāuzņemas ikvienai īstai avīzei. Bet kāpēc tā būtu jāriskē mums? Parasti arī īsta avīze atrod kādu piesardzīgu risinājumu, piemēram, spiež uz jūtām, dodas intervēt radiniekus. Varbūt esat ievērojuši, ka tieši tā rīkojas televīzijas žurnālisti, piezvana pie durvīm mātei, kurai tikko noslepkavots desmitgadīgs dēls, un jautā: kundze, ko jūs jutāt, uzzinājusi par sava bērna nāvi? Skatītājiem tūliņ ir valgas acis, un visi ir apmierināti. Vāciešiem ir labs, trāpīgs vārds Schadenfreude, bauda, ko sagādā citu nelaimes. Avīzei pret šādām izjūtām ir jāizturas ar cieņu un jācenšas tās uzturēt spēkā. Taču pagaidām mēs neesam spiesti nodarboties ar tik nožēlojamām būšanām, bet sašutumu par notikušo atstāsim kreiso avīžu ziņā, tā galu galā ir viņu specializācija. Un pati ziņa arī nemaz nav tik unikāla. Šis nav ne pirmais, ne pēdējais noslepkavotais maģistrāts. Mums arī vēlāk netrūks iespēju rakstīt par šādām tēmām. Pagaidām pie tā lieki nekavēsimies.

Vēlreiz novākuši Falkoni kā lieku traucēkli, pievērsāmies nopietnākām lietām.

Vēlāk pie manis pienāca Bragadočo un iebakstīja ar elkoni sānos: Redzēji? Tu taču saproti, ka šis notikums apstiprina manu teoriju?

-    Kāds tam sakars ar tavu teoriju?

-    Kāds sakars, pagaidām nezinu, bet sakaram noteikti jābūt. Ja pareizi māki lasīt kafijas biezumos, visam vienmēr ir sakars ar visu. Dod man drusku vairāk laika.

XIV TREŠDIENA, 27. maijs

No rīta pamodusies, Maija noteica: Tomēr viņš man diez ko nepatīk.

Jau biju pieradis pie viņas sinapšu savādajām spēlītēm. Tu runā par Bragadočo, es teicu.

-    Protams, par kuru tad vēl? Bet tad, itin kā attapusies, viņa noprasīja: Bet kā tu to saprati?

-   Saulīt, kā teiktu Simei, mums ir tikai seši kopīgi paziņas, es padomāju, kurš pret tevi ir izturējies visnejaukāk, un secināju, ka tas ir Bragadočo.

-    Bet es tikpat labi būtu varējusi domāt, piemēram, par prezidentu Kosigu.

-Taču nekā, tu domāji par Bragadočo. Un vispār, kāpēc tu centies visu sarežģīt, kad es beidzot vienreiz saprotu tevi no pusvārda?

-   Tātad tu sāc domāt to pašu, ko es?

Nolādēts, viņai bija taisnība.

-    Pediņi, torīt dienišķās sapulces laikā paziņoja Simei. Pediņi ir tēma, kas vienmēr piesaista uzmanību.

-    Neviens vairs nesaka "pediņi", uzdrošinājās iebilst Maija. -Tagad ir jāsaka "geji". Vai tad ne?

-    Zinu, zinu, saulīt, aizkaitināts attrauca Simei, taču mūsu lasītāji joprojām saka "pediņi", vai vismaz tā viņi domā, jo viņiem

riebjas izrunāt šo vārdu skaļi. Zinu, ka tagad vairs nedrīkst teikt "nēģeris" un jāsaka "melnādainais", vairs nedrīkst teikt "aklais" un jāsaka "neredzīgais". Bet tāpēc jau melnie baltāki nepaliek, un arī nabaga neredzīgie neredz, tāpat kā neredzēja agrāk. Man nav nekas pret pediņiem, tāpat kā nav nekas pret nēģeriem, ja vien viņi klusi sēž savās mājās.

-    Bet, ja jau mūsu lasītājiem geji riebjas, kāpēc mums par viņiem jāraksta?

-    Es nedomāju vispārīgi visus pediņus, saulīt, es aizstāvu brīvību: lai taču katrs dara ko grib, tikai nebāžas virsū citiem. Taču pediņi ir arī politikā, parlamentā, pat valdībā. Cilvēki domā, ka tikai daži literāti un baletdejotāji ir tādi, taču patiesībā daži no viņiem ir tikuši pie varas un komandē mūs visus, lai arī mēs to nemaz nezinām. Viņi ir īsta mafija un cits citam palīdz. Un tas gan mūsu lasītājus varētu interesēt.

Maija nepiekāpās: Bet viss pamazām mainās, varbūt pēc desmit gadiem cilvēks varēs pateikt, ka ir gejs, bet nevienam no tā nebūs ne silts, ne auksts.

-   Man vienalga, kas notiks pēc desmit gadiem. Mēs visi zinām, ka tikumi pagrimst. Taču pagaidām mūsu lasītāji uz šādiem jautājumiem reaģē ļoti jūtīgi. Lučidi, jums ir daudz interesantu ziņu avotu: ko jūs varētu pateikt par pediņiem politikā? Bet ņemiet vērā! iztiekot bez konkrētiem vārdiem, jo mums nav nekādas vajadzības taisnoties tiesas priekšā. Vajag tikai radīt priekšstatu, rēgu, panākt, lai lasītājam pārskrien šermuļi, lai viņš sajūtas neomulīgi…

Lučidi teica: Ja vēlaties, es varētu nosaukt daudz vārdu. Taču, ja mērķis ir panākt, ka lasītājs šausmās un riebumā noskurinās, es varētu atstāstīt visai populāras baumas par kādu Romas grāmatnīcu, kur mēdz satikties augsta ranga homoseksuāļi, un viņiem tas izdodas neuzkrītoši, jo pārsvarā to grāmatnīcu apmeklē normāli cilvēki. Un daži apgalvo, ka tur varot dabūt arī mazas, jaukas kokaīna

paciņas: tu izvēlies grāmatu, pieej pie kases, iedod grāmatu čalim aiz letes, viņš paņem grāmatu, ieliek to maisiņā un reizē ieslidina tur ari kokaīna devu. Runā, ka ari… labi, iztiksim bez konkrētiem vārdiem, teiksim, viens tips, kurš agrāk bija ministrs, ir homoseksuālis un šņauc balto. Un tā grāmatnīca kā tikšanās vieta ir visiem zināma, pareizāk, tā ir zināma ietekmīgiem cilvēkiem, zilais proletariāts tur neapgrozās, un arī nekādi baletdejotāji vai tamlīdzīgie ne, jo viņu manierīgās kustības pārāk piesaistītu uzmanību.

-    Baumas atstāstīt būtu labi, bet pievienojiet arī kādu pikantāku detaļu, raibumam, dažādībai. Ir viens labs paņēmiens, kā dot mājienus par konkrētiem personāžiem. Piemēram, var rakstīt, ka tā grāmatnīca ir visādā ziņā cienījams iestādījums un to apmeklē visaugstākajā mērā godājami cilvēki, un tad nosaukt septiņus vai astoņus rakstnieku, žurnālistu, parlamentāriešu vārdus, kas ir ārpus katrām aizdomām. Taču starp šiem vārdiem vajag iepīt arī vienu vai divus pediņus. Neviens nevarēs apgalvot, ka mēs kādu apmelojam, jo mēs taču viņus būsim minējuši kā uzticamus un cienījamus cilvēkus. Ziniet, nosauciet arī kādu, kurš visiem zināms kā brunču mednieks, tādu, par kuru visi zina, kas ir viņa pēdējā mīļākā. Bet vienlaikus būsim pārraidījuši kodētu ziņu. Kas gribēs saprast, sapratīs. Un dažs labs sapratīs arī to, ka mēs, labi gribēdami, varētu uzrakstīt daudz vairāk un atklātāk.

Maija bija satriekta, tas bija skaidri redzams, bet visus pārējos iecerētā raksta ideja patīkami satrauca, un, pazīstot Lučidi, bija gaidāms lielisks, ar indi bagātīgi aizdarīts gabals.

Maija no redakcijas izgāja agrāk par citiem, pamājusi man, kā sacīdama: atvaino, man šovakar jāpaliek vienai, gulēt likšos ar stilnoksa tableti. Un tā es kritu par upuri Bragadočo, kurš turpināja klāstīt man savus bezgalgaros stāstus, kamēr pastaigas solī klīdām pa pilsētu un tavu sagadīšanos! nonācām Baņjeras ielā,

it kā šīs vietas drūmums ideāli derētu par fonu viņa stāsta mironīgajai dabai.

-     Klausies, es te uzdūros šādiem tādiem faktiem, kas šķietami runā pretī manai hipotēzei, bet tu redzēsi, ka patiesībā tā nav. Tātad izķidāto Musolīni atkal aizšuj ciet, cik nu labi iespējams, un kopā ar Klaretu un visu pārējo kompāniju aprok Muzoko kapos, bet apbedīšanas vietu ar viņa vārdu neiezīmē un patur slepenībā, lai tur nepulcētos nostalģiski svētceļnieki. Droši vien šāds risinājums bija visizdevīgākais tiem, kas palīdzēja aizbēgt īstajam Musolīni, proti, viņi bija ieinteresēti, lai par Dučes nāvi pārāk daudz netiktu runāts. Skaidrs, ka nebija iespējams radīt leģendu par Barbarosu, kurš paslēpies nogaida īsto brīdi, leģendu, kas toties bija piemērota Hitleram, par kuru gan nebija skaidrs, kur palicis viņa līķis un vai viņš vispār ir miris. Tomēr, neko neiebilstot pret Musolīni nāves faktu (galu galā partizāni turpināja apjūsmot notikumus Loreto laukumā kā Atbrīvošanas cīņu maģisko mirkli), vajadzēja būt gataviem, ka agrāk vai vēlāk nelaiķis atgriezīsies un viss būs vēl labāk nekā pirms tam, kā teikts tai dziesmā. Un vai tad no miroņiem var augšāmcelties tāds sašķaidīts un uz ātru roku salāpīts mironis? Taču šajā brīdī spēlē iejaucas tas pajoliņš Lečīzi.

-Ja pareizi atceros, tieši viņš izzaga Dučes līķi.

-    Tieši tā. Tāds jauns, nieka divdesmit sešus gadus vecs puikiņš, viens no pēdējiem Salo aizstāvjiem, pilna galva ideālu, bet ne druskas saprāta. Viņš vēlas, lai viņa elks gulētu kārtīgā kapā, kas nebūtu anonīms, vai ari grib ar šo skandālu reklamēt atdzimstošo neofašismu. Viņš sapulcē kopā tādus pašus tukšgalvjus un kādā 1946. gada aprīļa naktī ar šo bandu iekļūst kapsētā. Nedaudzie naktssargi guļ saldā miegā, un Lečīzi ar savējiem dodas taisni pie Dučes apbedījuma vietas, jo acīmredzot, kāds viņam atklājis, kur tā meklējama. Viņi izrok līķi, kas tagad ir sadalījies vēl vairāk nekā tobrīd, kad to guldīja zārkā (vari iztēloties, kādā stāvoklī viņi to atrod, galu galā

bija pagājis jau gads), un tad klusām stiepj to prom, pa ceļam uz kapsētas taciņām pazaudējot gan drusku pussairušas organiskās vielas, gan divas Dučes pirkstu falangas. Kas skaidri parāda, kādi viņi bija nejēgas.

Man radās iespaids, ka Bragadočo pārdzīvo, ka pats nav varējis piedalīties šai derdzīgajā smirdīgo pīšļu pārvietošanas ceremonijā, un par viņa nekrofīliju man vairs nebija šaubu. Klusēju un ļāvu stāstīt tālāk.

-    Skandāls varens, milzīgi virsraksti avīžu pirmajās lapās, policija un karabinieri lien vai no ādas laukā, bet trīs mēnešus nespēj nozagtos pīšļus atrast, lai gan, pēc manas saprašanas, līķis smirdēja tā, ka būtu varēts izsekot tā ceļam cauri pilsētai pēc smakas vien. Katrā ziņā jau dažas dienas pēc nolaupīšanas tiek apcietināts viens no līdzdalībniekiem, kāds Rana, un tad cits pēc cita pamazām vien tiek saņemti ciet arī pārējie, līdz pašu Lečīzi arestē jūlija beigās. Un atklājas, ka līķis kādu laiku ticis slēpts Ranas mājās Valtellīnā, bet maijā aizgādāts tēvam Dzukam, Milānas Svētā Eņģeļa franciskāņu klostera prioram, kurš iemūrējis pīšļus vienā no savas baznīcas jomiem. Tēvs Dzuka un viņa palīgs tēvs Parīni paši ir atsevišķa stāsta vērti, daži viņus redz kā turīgās, reakcionārās Milānas kapelānus, kuri piedevām nodarbojušies ar naudas viltošanu un narkotiku tirdzniecību neofašistu aprindās, bet citi ir pārliecināti, ka viņi vienkārši bijuši krietni franciskāņi, kas nav varējuši atteikties no kristīgā pienākuma apglabāt pīšļus, parce sepultos, taču tas mani diez ko neinteresē. Mani daudz vairāk interesē tas, ka valdība ar kardināla Šustera atbalstu pacenšas Dučes līķi apglabāt Cerro Madžores kapuciešu klostera kapelā, un tur tas paliek no 1946. līdz 1957. gadam, un visus šos vienpadsmit gadus noslēpums nenāk gaismā. Tu saproti, ka šis ir izšķirošais moments? Tas idiots Lečīzi izkašņāja no kapa dubultnieku, un, lai arī tobrīd līķis jau bija tādā stāvoklī, ka nekādu nopietno identifikāciju vairs nebūtu iespējams veikt, tiem, kuri raustīja aukliņas šajos notikumos, izdevīgāk bija visu noklusināt, novērst liekas un bīstamas runas. Tikmēr Lečīzi, izcietis divdesmit viena mēneša cietumsodu, taisa politisko karjeru un kļūst par parlamenta deputātu, savukārt jaunais Ministru padomes priekšsēdētājs Adone Dzoli, kas valdībā iekļuva, tikai pateicoties neofašistu balsīm, gribēdams atlīdzināt, atļauj Musolīni pīšļus atdot ģimenei un apbedīt dzimtajā Predapio, tādā kā svētnīcā, kur arī mūsdienās pulcējas nostalģiski veči un fanātiski jaunieši, un tur redzami gan melni krekli, gan romiešu sveicienā paslietas rokas. Manuprāt, Adonem Dzoli nebija zināms, ka īstais Musolīni joprojām ir dzīvs, tāpēc dubultnieka kults viņu neuztrauca. Nezinu, varbūt viss notika citādi, un tāpat ir iespējams, ka visu šo būšanu ar dubultnieku kontrolēja nevis neofašisti, bet citi, daudz nopietnāki spēki.

-    Bet atvaino, kādu lomu spēlē Musolīni ģimene? Vai nu viņiem nav zināms, ka Duče ir dzīvs, kas man nešķiet ticami, vai arī viņi piekrīt ģimenes kapelā apbedīt viltvārdi.

-    Zini, ģimenes loma man pašam pagaidām nav skaidra. Es drīzāk sliecos uzskatīt, ka viņiem ir zināms, ka vīrs un tēvs ir dzīvs. Ja viņš slēpās Vatikānā, viņu satikt bija visai sarežģīti, jo ikviens Musolīni ģimenes loceklis, kas ieietu Vatikānā, piesaistītu uzmanību. Labāka ir Argentīnas versija. Kas par to liecina? Piemēram, Vitorio Musolīni. Viņš paglābjas no visām tīrīšanām, raksta filmu scenārijus un pēc kara ilgu laiku dzīvo Argentīnā. Saproti, tieši Argentīnā. Varbūt, lai būtu kopā ar tēvu? Un ir saglabājušās fotogrāfijas, kur otrs Dučes dēls, Romāno Musolīni, un citi radinieki Čampīno lidostā pavada Vitorio, kurš dodas uz Buenosairesu. Kāpēc piešķirt tik lielu nozīmi šādam braucienam, ja Vitorio ar lidmašīnām bija lidinājies jau pirms kara un pabijis ari ASV? Savukārt Romāno pēc kara kļūst par slavenu džeza pianistu, koncertē arī ārzemēs, un skaidrs, ka neviens vēsturnieks nav pētījis, tieši kur viņš uzstājies, bet mēs nevaram atmest iespēju, ka viņš iegriezies arī Argentīnā. Un donna Rakele?

Viņa ir brīvs cilvēks, neviens nevar viņai aizliegt ceļot. Varbūt, lai lieki nepiesaistītu uzmanību, viņa aizbrauc uz Zenēvu vai Parīzi, bet no turienes dodas tālāk uz Buenosairesu. Kas to lai zina. Kad Lečīzi un Dzoli kopīgiem spēkiem viņai negaidīti piespēlē tos pussatrūdējušos pīšļus, viņa nevar atteikties tos pieņemt un paziņot, ka tas nemaz nav viņas vīra līķis, tā nu viņa pielāgojas un apbedī dubultnieku kapelā, lai, gaidot īstā Dučes atgriešanos, uzturētu spēkā fašisma liesmas sekotāju sirdīs. Šā vai tā ģimene mani neinteresē, jo tieši te sākas mana pētījuma otrā daļa.

-    Nu, nu?

-    Zini, jau sen ir vakariņu laiks, un manā mozaīkā vēl trūkst dažu elementu. Parunāsim par to citreiz.

Netiku skaidrībā, vai Bragadočo ir prasmīgs stāstnieks, kas meistarīgi dozē savu mutisko turpinājumromānu, katru sēriju apraujot aizraujošā brīdī un paziņojot "turpinājums sekos", vai arī viņš tiešām pats vēl tikai lipināja kopā savu stāstu gabaliņu pa gabaliņam. Katrā ziņā turpinājumu tūlīt un uz līdzenas vietas es nepaģērēju, jo no visas tās nelāgi smirdošo līķu pārcilāšanas man bija sameties nelabi. Gāju mājās un arī iedzēru stilnoksu.

XV CETURTDIENA, 28. maijs

-     Vajadzētu 0/2 numuram sacerēt pamatīgu rakstu par godīgumu, torīt teica Simei. Ir taču zināms, ka partijās ir papilnam nesmukumu un visi ņem kukuļus. Vajag likt manīt, ka mēs, ja vien gribētu, varētu izraisīt nopietnu kampaņu pret partijām. Būtu nepieciešama jauna, godīgu cilvēku partija, tāda, kurā apvienojušies parasti pilsoņi, kas spēj runāt par citādu politiku.

-    Vai tad tieši tādus uzskatus nepauda Parasto pilsoņu fronte?

-    Parasto pilsoņu fronti uzsūca un savā labā izmantoja Kristīgo demokrātu partija, kas tolaik bija gan spēcīga, gan viltīga. Turpretī mūsdienās kristīgie demokrāti ir klibi uz abām kājām, šis vairs nav viņu varenības laiks, tagad tā ir tikai saujiņa neizdarīgu tizleņu. Turklāt mūsu lasītāji vairs nezina, kas bija Parasto pilsoņu fronte, tā taču darbojās pirms četrdesmit pieciem gadiem, teica Simei, bet mūsu lasītāji neatceras pat to, kas noticis pirms desmit gadiem. Vienā no galvenajiem dienas laikrakstiem nesen bija publikācija par Pretošanās kustību, un tā bija ilustrēta ar divām fotogrāfijām: vienā kravas mašīna ar partizāniem, otrā ierinda ar vīriem melnos orbačes formastērpos, paslējuši rokas romiešu sveicienā, un zem šīs otrās bildes bija rakstīts, ka tie esot skvadristi. Kādi vēl skvadristi? Fašistiskās rīcības vienības un to skvadristi darbojās divdesmitajos gados, un tie nenēsāja orbačes formastērpus. Tie, kas redzami bildē, bija vīri no Brīvprātīgās milicijas, kas darbojās trīsdesmitajos gados un četrdesmito

sākumā un tiešām nēsāja šādas formas, un mana vecuma cilvēki tādas lietas atšķir. Es nepieprasu, lai redakcijās strādātu tikai mana vecuma cilvēki, bet galu galā es ļoti labi spēju atšķirt La Marmoras bersaļjēru formas no tām, ko nēsāja Bavas Bekarisa vienības, lai arī, kad pied/.imu, gan vieni, gan otri jau sen bija miruši. Ja pat mūsu kolēģiem ir tik vāja atmiņa, vai gan var cerēt, ka mūsu lasītāji atcerēsies Parastos pilsoņus? Bet atgriezīsimies pie manas idejas: jauna godīgu cilvēku partija varētu piesaistīt ļoti daudzu uzmanību.

-    Godīgo līga, tā sauca vienu vecu Džovanni Moskas romānu, smaidot teica Maija, pirmskara gabals, bet tāds, ko ir vērts lasīt arī mūsdienās. Tur bija runa par krietnu vīru union sacree, un šiem godīgajiem vajadzēja iefiltrēties starp negodīgajiem un viņus atmaskot vai pat atgriezt uz taisnā ceļa. Taču, lai iekļautos bezgožu aprindās, arī godīgo līgas locekļiem vajadzēja izturēties nekrietni. Tālāko jūs paši varat iztēloties: godīgo līga ātri vien pārvērtās par bezgožu ligu.

-    Tā ir literatūra, saulīt, atteica Simei. Un kurš tad vairs atceras tādu Mosku? Jūs pārāk daudz lasāt. Katrā ziņā liksim to jūsu Mosku pie malas. Un, ja jau jums šāda tēma nav pa prātam, lai ar to nodarbojas kāds cits. Kolonnas kungs, ceru, ka jūs palīdzēsiet tapt nopietnam, nosvērtam materiālam. Spēcīgam rakstam, kas aicina uz godīgumu.

-    Labi, atbildēju. Aicinājumi uz godīgumu ir labi pārdodama prece.

-    Godīgo bezgožu līga, nosmīkņāja Bragadočo, skatīdamies uz Maiju. Šie divi tiešām nebija radīti viens otram. Un mani arvien vairāk nomāca apziņa, ka manam trauslajam, atjautīgajam un izglītotajam putnēnam ir jāsmok Simei sprostā. Taču pagaidām neredzēju nekādas iespējas viņu atbrīvot. Maijas problēmas nodarbināja mani vairāk nekā jebkuras citas domas (vai tās nodarbināja arī viņu?), nekas cits mani vairs īsti neinteresēja un nesaistīja.

Pusdienu pārtraukumā, kad devāmies lejā uz kafejnīcu apēst pa siermaizei, es viņai teicu: Ja gribi, pasūtīsim visu pie velna! Gribi, ziņosim par šito blēžu kompāniju un sagādāsim Simei un visai viņa bodītei reālas nepatikšanas?

-    Kam tad tu ziņosi? viņa jautāja. Pirmkārt, būtu muļķīgi, ja tu paliktu bez darba manis dēļ, otrkārt, nav jau kam sūdzēt un ziņot, jo, kā es pamazām saprotu, tieši tāpat strādā visu avīžu redakcijas. Visi taisa mahinācijas un cits citu piesedz…

-    Nekļūsti nu par tādu paranoiķi kā Bragadočo, kurš visur saskata sazvērestības. Katrā ziņā piedod, ka es tā runāju. Vienkārši es pārdzīvoju, jo… īsti nezināju, kā pabeigt teikumu, jo es laikam tevi mīlu.

-    Zini, tu iepriekš to neesi teicis.

-    Vai tad mēs nedomājam vienu un to pašu?

Bet viņai bija taisnība: iepriekš nebiju to teicis. Vispār jau gadus trīsdesmit nebiju teicis neko tamlīdzīgu. Bija maijs, un pēc trīsdesmit gadu pārtraukuma beidzot arī mani pavasaris bija pārņēmis līdz kaulam.

Kāpēc es pieminu kaulus? Cik nu atceros, tieši tai pēcpusdienā Bragadočo sarunāja ar mani tikšanos vecā Verdzjēres tirgus kvartālā pie Svētā Bemardīno kaulu baznīcas, šaurā ieliņā uz stūra ar Svētā Stefana laukumu.

-Skaista baznīca, teica Bragadočo, kad gājām iekšā dievnamā, -stāv te jau kopš viduslaikiem, taču vairākas reizes sabrukusi, nodegusi un pieredzējusi visādas citādas nelaimes, un šitādā skatā pārbūvēta tikai 18. gadsimtā. Sākotnēji to uzcēla, lai būtu, kur savākt kaulus no spitālīgo kapsētas, kas atradās tepat blakus.

Kā gan citādi. Ticis galā ar Musolīni līķi, kuru vēlreiz izvilkt no kapa nekādi nevarēja, Bragadočo meklēja citus mironīgus iedvesmas avotus. Devāmies uz priekšu pa šauru gaiteni un nonācām osārijā.

Telpa bija tukša, tikai pirmajā solā sēdēja večiņa un lūdzās, galvu rokās saķērusi. Augstas nišas starp pilastriem pilnībā bija aizpildītas ar miroņgalvām. Galvaskausi bija izkārtoti rakstā, veidojot lielu krustu, ko ieskāva gaišāku akmentiņu mozaīka, bet arī šie akmentiņi bija kauli, varbūt mugurkaula skriemeļi, locītavas, atslēgkauli un krūškauli, lāpstiņas un asteskauli, spieķkauli un gūžaskauli, ej nu sazini. Visur slējās kaulu būves, kas skatienu vedināja augšup, pretī Tjepolo manierē apgleznotai, gaišai velvei, kurā līksmi ņirbēja rožaini, krēmīgi mākoņi, starp kuriem lidinājās eņģeļi un svētlaimīgās dvēseles. Guleniskos plauktos virs vecām, aizbultētām durvīm gluži kā porcelāna traukos aptiekāra skapjos rindojās galvaskausi ar ieplestiem acu dobuļiem. Nišās, kas atradās vienā augstumā ar apmeklētājiem un ko sargāja tik reta pinuma metāla tīkls, ka pa tā acīm varēja iebāzt pirkstus, kauli un pauri bija spoži un gludi, dievbijīgu vai nekrofilisku roku pieskārieni tos gadsimtu gaitā bija nopulējuši tāpat kā svētā Pētera statujas kāju Romā. Galvaskausu te bija vismaz tūkstotis, bet sīkākie kauli nebija saskaitāmi. Pilastrus lepni rotāja no stilbkauliem darinātas Kristus monogrammas, kas labāk iederētos uz Tortī salas pirātu karogiem.

-    Tie nav tikai spitālīgo kauli, man teica Bragadočo, it kā pasaulē nebūtu nekā skaistāka. Te nonāca arī skeleti no citām tuvīnām apbedījumu vietām, galvenokārt Brolo slimnīcas pacienti, tāpat ar nāvi sodīto līķi, pakārtie, tie, kuriem nocirta galvu, cietumos nomirušie, arī laupītāji un zagļi, kas nāca izlaist garu baznīcā, jo tiem nebija citas vietas, kur klusi un mierīgi to nodarīt. Verdzjēre bija apkaime ar diezgan baisu reputāciju. Un man šķiet smieklīga tā Večiņa, kas atnākusi te lūgties, it kā šeit atdusētos nez kādu svēto relikvijas, lai gan patiesībā tās ir blēžu, bandītu, nolādētu dvēseļu mirstīgās atliekas. Un tomēr senatnes mūkiem piemita vairāk žēlsirdības nekā tiem, kuri apglabāja un atkal izraka Musolīni. Redzi, ar kādu rūpību un mīlestību pret mākslu (un vienlaikus ciniski) viņi

ir izkārtojuši visus šos kaulus, it kā tās būtu bizantiešu mozaīkas. Večiņu šie nāves tēli ir apbūruši tik ļoti, ka viņa tos neatšķir no svētuma tēliem. Bet, ja nemaldos, tur, zem tā altāra vajadzētu būt saskatāmam pa pusei mumificētam mazas meitenes līķītim, un runā, ka Mirušo piemiņas dienā viņa izlien no altāra apakšas un kopā ar citiem miroņiem dejo nāves deju.

Iztēlojos, kā šī meitene rokrokā ar saviem kaulainajiem draudziņiem aizdejo arī līdz Baņjeras ielai, tomēr atturējos no komentāriem. Tikpat iespaidīgus vai vēl iespaidīgākus osārijus biju redzējis Romā pie kapuciešu mūkiem un vēl drausmīgajās Palermo katakombās, kur pilnā augumā aplūkojami majestātiski mumificējušies kapucieši, tērpti pussairušos talāros, bet Bragadočo acīmredzot pilnīgi pietika ar milāniešu līķiem.

-Te ir arīputridarium, kur var nokāpt pa trepītēm iepretī galvenajam altārim, taču tikai tad, ja izdodas atrast ķesteri un viņš ir labā noskaņojumā. Mūki savus mirušos brāļus stiepa tur lejā un sēdināja īpašos akmens krēslos, kur tie saira, sašķīda, viss liekais aiztecēja prom, tad pārpalikums lēnām izkalta, un beigu beigās palika vien tīri skeletiņi, balti kā zobupastas reklāmu zobi. Pirms kāda laika iedomājos, ka šī būtu bijusi ideāla vieta, kur Lečīzi būtu varējis paslēpt nolaupīto Musolīni līķi, taču diemžēl es nerakstu romānu un tikai rekonstruēju vēsturiskus faktus, bet fakti liecina, ka Dučes līķi paslēpa citur. Žēl gan. Bet tieši tāpēc es pēdējā laikā te bieži iegriežos. Šī vieta mani iedvesmo uz pareizajām domām. Daži iedvesmojas, raugoties uz Dolomītu kalniem vai Madžores ezeru, bet mani iedvesma pārņem te. Man droši vien būtu vajadzējis strādāt par sargu morgā. Varbūt šīs tieksmes saistītas ar atmiņām par vectēvu, kas gāja bojā nelāgā nāvē (lai miers viņa dvēselei).

-    Bet kāpēc tu atvedi šurp mani?

-   Tāpēc, ka gribu tev izstāstīt šo to, kas man neliek mieru. Citādi, ja nevarēšu izrunāties, sajukšu prātā. Doma, ka esmu vienīgais,

kurš ir apjēdzis patiesību, ir apdullinoša. Turklāt šeit nekad neviena nav, tikai paretam iemaldās kāds ārzemju tūrists, kas tāpat ne velna nesaprot. Es beidzot esmu ticis līdz stay-behind.

-    Līdz stei-kam?

-Atceries, man vajadzēja izlemt, ko iesākt ar Duči, ar īsto, dzīvo Duči, lai viņam nevajadzētu sapūt Argentīnā vai Vatikānā. Tātad ko mēs ar Duči iesāksim?

-Ko?

-    Sabiedrotajiem un viņu atbalstītājiem Duče bija vajadzīgs dzīvs, lai vajadzības gadījumā viņu atkal varētu iesaistīt spēlē un izmantot kā pretspēku komunistu revolūcijai vai padomju uzbrukumam. Pēdējā pasaules kara laikā Ass okupētajās zemēs angļi pretošanās kustības koordinēja, izmantojot slepenu tīklu, kura darbību vadīja īpaša nodaļa Apvienotās Karalistes izlūkdienestos, Special Operations Executive, kas pēc kara darbu pārtrauca, taču atkal atsāka strādāt piecdesmitajos gados, kļūstot par jaunas organizācijas kodolu. Šīs organizācijas uzdevums dažādās Eiropas zemēs bija pretoties iespējamam Sarkanās armijas iebrukumam vai valsts apvērsumam, ko varētu mēģināt sarīkot vietējie komunisti. To visu koordinēja sabiedroto virspavēlniecība Eiropā, un tā dzima stay-behind (burtiski "palikt aizmugurē", "palikt aiz frontes līnijas") Beļģijā, Anglijā, Francijā, Rietumvācijā, Nīderlandē, Luksemburgā, Dānijā un Norvēģijā. Slepena paramilitāra struktūra. Itālijā priekšnoteikumi šāda tīkla izveidošanai pastāvēja jau kopš 1949. gada, bet 1959. gadā arī itāļu slepenie dienesti iesaistījās Plānošanas un koordinācijas komitejā, un beidzot 1964. gadā oficiāli tika dibināta Gladio organizācija, ko finansēja CIP. Vārds, kas izraudzīts par organizācijas nosaukumu tev nevarētu būt svešs, jo gladius ir romiešu leģionāru zobens, un tātad šī norāde uz seno Romu stipri atgādināja arī par fašistu simbolu izraudzītos fascijus, liktoru cirvjus un tamlīdzīgi. Šāds nosaukums viegli varēja piesaistīt pensionētus armijniekus, piedzīvojumu

meklētājus un tos, kuri juta nostalģiju pēc fašisma. Karš jau sen bija beidzies, taču daudzi joprojām loloja skaistas atmiņas par varonības pilnajām dienām, kad varēja doties kaujās ar Dučes un dzimtenes vārdu uz lūpām. Tie bija bijušie Itālijas Sociālās republikas atbalstītāji, kā arī gadus sešdesmit veci ideālisti un katoļi, kuriem šausmas iedvesa doma, ka krievu kazaki zirgus dzirdīs no svētītā ūdens traukiem Svētā Pētera katedrālē, un vēl zudušās monarhijas fanātiķi, un kāds pat apgalvoja, ka visā bijis iesaistīts arī Edgardo Soņjo, kurš taču bija vadījis partizānu brigādes Pjemontā, varonis, taču monarhists līdz kaulu smadzenēm, un tātad jau zudušas pasaules pielūdzējs. Savervētos sūtīja uz treniņnometni Sardīnijā, kur viņi mācījās (vai atcerējās), kā mīnējami tilti, kā veicami sabotāžas akti, kā lietojami ložmetēji, kā nakts aizsegā ar dunci zobos uzbrukt nelielām ienaidnieku vienībām un kā cīnīties, slapstoties kalnos un mežos…

-   Tie taču lielākoties bija pensionēti pulkveži, vecuma vainu nomocīti karabinieri un rahītiski grāmatveži. Es kaut kā nevaru iztēloties viņus rāpjamies tilta balstos kā Tiltā pār Kvai upi.

-   Jā, bet netrūka arī jaunu neofašistu, kas gribēja izvicināt dūres, un vēl visādu paveidu apolitisku karstgalvju.

-    Man šķiet, es pirms pāris gadiem ko tamlīdzīgu lasīju presē.

-   Protams, Gladio palika pilnīgā slepenībā visus pēckara gadus, un visa šī būšana bija zināma vienīgi slepenajiem dienestiem un armijas augstākajiem virsniekiem, kas to atklāja katram jaunajam republikas prezidentam, premjerministram un aizsardzības ministram. Bet, kad Padomju Savienība sāka brukt kopā, Gladio zaudēja jēgu, turklāt tā izmaksāja pārāk dārgi, un tieši prezidents Kosiga deviņdesmitajā gadā sāka pusvārdiem atzīt šādas organizācijas eksistenci, bet jau tai pašā gadā premjers Andreoti oficiāli paziņoja, ka, jā, Gladio pastāvēja, un tas nav iemesls nevajadzīgam sašutumam, jo šāda organizācija bija nepieciešama, tagad tas viss ir galā, un nav ko

lieki dzisināt mutes. Un neviens nekādu lielo traģēdiju arī no tā visa neiztaisīja, lielākoties visi vēlējās to ātrāk aizmirst. Vienīgi Itālijā, Beļģijā un Šveicē uzsāka parlamentāro izmeklēšanu, bet Džordžs H. V. Bušs atteicās sniegt komentārus, jo bija pārāk aizņemts ar gatavošanos Līča karam un negribēja kaitēt Ziemeļatlantijas organizācijai. Lieta tika noklusināta visās valstīs, kas bija iesaistījušās stay-behind, vienīgi šur tur notika daži nenozīmīgi negadījumi. Piemēram, Francijā bija zināms, ka tieši franču stay-behind biedri ir radījuši nelāgas slavas apvīto CMS, bet pēc neveiksmīgā Alžīras ģenerāļu puča Šarls de Golls sauca šos disidentus pie kārtības. Vācijā kļuva zināms, ka bumba, kas uzsprāga Minhenē 1980. gada Oktoberfestā, bija uztaisīta, izmantojot sprāgstvielas, kas nāca no vācu stay-behind slēptuves. Grieķijā atklājās, ka viņu stay-behind cīnītāji bijuši aktīvi Pulkvežu puča iedvesmotāji un īstenotāji. Portugālē noslēpumainā organizācija Aginter Press noslepkavoja Eduardu Mondlani, Mozambikas Atbrīvošanās frontes līderi. Spānijā gadu pēc Franko nāves radikāli labējie teroristi nogalināja divus karlistus, bet vēl pēc gada spāņu stay-behind sarīkoja īstu slaktiņu kādā Madrides advokātu kantorī, kas saistīts ar Komunistu partiju. Šveicē pirms diviem gadiem pulkvedis Abots, bijušais vietējā stay-behind komandieris, konfidenciālā, Aizsardzības departamentam adresētā vēstulē paziņoja, ka ir gatavs publiski pavēstīt "visu patiesību", un drīz vien pulkvedi atrada paša mājās, nodurtu ar viņa šautenes durkli. Turcijā ar stay-behind ir saistīti tā sauktie Pelēkie vilki, kas bija iejaukti atentātā pret Jāni Pāvilu II. Tā es varētu turpināt vēl ilgi, nolasīju tev tikai nelielu daļu no saviem pierakstiem. Bet, kā redzi, tie ir visai neglīti gadījumi, slepkavība te un slepkavība še, notikumi, par kuriem prese nevarēja nerakstīt, tomēr katru reizi viss ātri vien tika noklusināts. Kārtējie pierādījumi tam, ka avīzes ir radītas, lai ziņas apslēptu, nevis izplatītu. Notiek gadījums X, to nevar nepieminēt, taču tas ir pārāk mulsinošs, un liekas runas var kaitēt daudziem

svarīgiem cilvēkiem, tāpēc tai pašā numurā tiek publicēti milzīgi, kliedzoši virsraksti un ziņas, no kuriem ikvienam lasītājam mati ceļas stāvus: māte pārgriež rīkli četriem bērniem, mūsu noguldījumi droši vien izkūpēs gaisā, atklāti privāti dokumenti, kas liecina par Garibaldi netikumiem, un tā tālāk un tā joprojām, un patiesi svarīgā ziņa ātri vien noslīkst šajā informācijas jūrā. Taču mani interesē, ko Gladio darīja Itālijā no sešdesmitajiem līdz deviņdesmitajam gadam. Un nav šaubu, ka šī organizācija darīja visu ko: tā bija cieši saistīta ar radikāli labējām teroristu kustībām, spēlēja svarīgu lomu 1969. gada Fontānas laukuma sprādziena sarīkošanā, un ap to laiku (mēs runājam par laikaposmu, kad jau sākušies sešdesmit astotā gada studentu nemieri) kāds saprata, ka ir izdevīgi veicināt teroristu aktivitātes, lai pēc tam atbildību varētu uzvelt kreisajiem. Un runā, ka Gladio bija saistīta arī ar ļaunas slavas apvīto Ličo Dželli masonu ložu P2. Bet kāpēc organizācija, kuras uzdevums bija cīnīties pret sovjetiem, pievēršas tikai teroristiskiem aktiem? Un es biju spiests atšķetināt arī notikumus ar princi Jūnio Valerio Borgēzi.

Un Bragadočo ņēmās pārstāstīt to, ko savulaik pats biju lasījis avīzēs, jo sešdesmitajos gados daudz un ilgi tika runāts par militāristu iecerētiem valsts apvērsumiem, par "zobenu šķindu", atcerējos arī neskaidras baumas par (tā arī nenotikušo) ģenerāļa De Lorenco apvērsumu. Tagad Bragadočo man stāstīja par tā dēvēto Mežsargu puču. Tas savā ziņā ir grotesks stāsts, un, ja nemaldos, tad, iedvesmojoties no šiem notikumiem, tika uzņemta arī satīriska filma. Jūnio Valerio Borgēze, saukts par Melno Princi, savulaik bija komandējis 10. MAS divīziju. Skaidrs, ka viņš, būdams fašists līdz matu galiem (un, kā stāstīja, arī diezgan drosmīgs vīrs), nevarēja nepievienoties Itālijas Sociālistiskajai republikai, un tā arī nekad nav kļuvis skaidrs, kāpēc 1945. gadā, kad lielāko daļu viņa līdzgaitnieku apšāva, viņš tomēr izspruka sveikā un piedevām saglabāja sirdsšķīsta cīnītāja oreolu un tēlu: berete uz vienas auss, ložmetējs plecā, kājās viņa divīzijai

raksturīgās, pie potītēm kupli savilktās bikses, mugurā džemperis ar augstu apkakli, bet ģīmis tāds, ka šim tipam, pat ja viņš būtu ģērbies kā grāmatvedis, savu naudu neviens neuzticētu.

Un tātad 1970. gadā šis Borgēze nolēma, ka ir pienācis laiks sarīkot valsts apvērsumu. Bragadočo uzskatīja, ka Borgēze rēķinājās ar faktu, ka Musolīni (kurš tobrīd droši vien bija atgriezies no trimdas) jau bija gandrīz astoņdesmit septiņus gadus vecs, un pārāk ilgi vilcināties vairs nevarēja, jo arī 1945. gadā diez cik sprauns Duče neizskatījās.

-    Reizēm mani pārņem aizkustinājums, domājot par to nabaga veco vīru, teica Bragadočo, iedomājies, labi vēl, ja viņš bija Argentīnā, pat ja tos viņu milzīgos steikus Duče nevarēja ēst, jo viņam bija kuņģa čūla, bet viņš vismaz varēja vērot bezgalīgo pampu (lai gan arī tāds skats divdesmit piecu gadu laikā var apnikt), taču vēl ļaunāk noteikti bija tad, ja viņš tomēr palika Vatikānā, kur nevarēja atļauties neko vairāk par īsu vakara pastaigu dārzā: ūsainas mūķenes pienes dārzeņu zupiņu, bet pa galvu jaucas domas par zaudēto, jo viņš ir zaudējis visu Itāliju un mīļāko, un vairs nevar apskaut savus bērnus, un varbūt viņš tur pamazām sāka jukt prātā, zini, tā caurām dienām sēžot atpūtas krēslā un pārdomājot senās slavas dienas, bet to, kas notiek pasaulē, redzot tikai melnbaltajā televizorā. Vecuma aptumšotais un sifilisa uzbudinātais prāts droši vien kavējās pie spožā laika, kad viņš teica runas no Venēcijas pils balkona, pie vasarām, kad pļāva kviešus, izmeties līdz jostasvietai kails, un bučoja uz vaidziņiem bērnus, kuru mātes apslienāja viņam rokas, pārklājot tās badīgiem skūpstiem, un tāpat viņš droši vien sapņoja par pēcpusdienām Globusa zālē, kur sulainis Navarra pavēra durvis, ielaižot pie viņa audiencē kārtējo gaidās drudžaini drebošo dāmu, un tad viņš, steigšus atpogājis bikšupriekšu, gāza gribētāju guļus turpat uz rakstāmgalda un apsēkloja viens un divi, bet apsēklojamās elsoja kā kārīgas kuces un dvesa: ak, mans Duče,

mans Duče… Un, kamēr viņš ar vecumā savītušu daiktu gremdējās saldās atmiņās, kāds ik pa laikam uzstājīgi atgādināja, ka nu jau pavisam drīz notiks sacelšanās… Un tas man atgādina to anekdoti par Hitleru: viņš arī kā trimdinieks dzīvo Argentīnā, un neonacisti grib viņu pierunāt atgriezties uz politiskās skatuves un atkal iekarot pasauli; Hitlers ilgi šaubās, vilcinās, galu galā jaunība sen pagājusi, taču beigu beigās piekrīt un saka: labi, bet šoreiz gan tā skarbi un nevienu nežēlojot, labi?

-    Vienvārdsakot, Bragadočo turpināja, 1970. gadā viss liecināja, ka valsts apvērsums varētu izdoties. Slepenos dienestus tolaik vadīja ģenerālis Mičeli, kurš arī darbojās ložā P2. Dažus gadus vēlāk Mičeli kļuva par parlamenta deputātu no Itālijas Sociālās kustības, un ņem vērā, ka izmeklēšanas laikā arī viņu turēja aizdomās par piedalīšanos Borgēzes pučā, tomēr viņš no šīs lietas izkļuva sveikā un mierīgi nomira dabiskā nāvē tikai pirms diviem gadiem. Taču no drošiem avotiem es uzzināju, ka divus gadus pēc Borgēzes apvērsuma Mičēli saņēma astoņsimt tūkstošus dolāru no amerikāņu vēstniecības, bet īsti nav zināms, kāpēc un paiko. Tātad Borgēzi varēja rēķināties ar spēcīgu atbalstu visaugstākajās aprindās un Gladio, tāpat viņu atbalstīja spāņu Falangas veterāni, masoniskā vide un, kā daži apgalvo, arī mafija, jo galu galā mafija ir iesaistīta visur. Ēnā, kā vienmēr, darbojās Ličo Dželli, kas kūdīja karabinierus un augstākos armijas virsniekus, un gan karabinieru spēkos, gan armijā masonu jau bija papilnam. Un Ličo Dželli vārdu tu neaizmirsti, jo viņš ir būtiski svarīgs manos pieņēmumos. Kā zināms, Dželli, kurš pats to nekad nav noliedzis, cīnījās Spānijas karā, darbojās Itālijas Sociālajā republikā un strādāja kā sakaru virsnieks, sadarbojoties ar SS, taču tai pašā laikā viņš uzturēja kontaktus ar partizāniem, bet pēc kara ar CIP. Skaidrs, ka šāds cilvēks noteikti ir saistīts arī ar Gladio. Un klausies tālāk: 1942. gada jūlijā Dželli kā Nacionālās fašistu partijas inspektoram bija uzticēts uzdevums uz Itāliju aizgādāt

Dienvidslāvijas karaļa Pētera II dārgumus 60 tonnas zelta stieņu, 2 tonnas antīku monētu, 6 miljonus dolāru, 2 miljonus sterliņu mārciņu, ko bija rekvizējis Militārās informācijas dienests. 1947. gadā šos dārgumus beidzot atdod atpakaļ Dienvidslāvijai, taču izrādās, ka 20 tonnas zelta stieņu ir pazudušas, un runā, ka Dželli tos esot nosūtījis uz Argentīnu. Uz Argentīnu, saproti? Argentīnā viņam ir draudzīgi sakari ar Peronu un piedevām arī ar ģenerāli Videlu un citiem tā kolēģiem. Dželli saņem arī Argentīnas diplomātisko pasi. Un kurš vēl ir cieši saistīts ar Argentīnu? Dželli labā roka Umberto Ortolani, kas vienlaikus ir vienojošais posms starp Dželli un monsiņjoru Marcinku. Un ko no tā var secināt? To, ka visi pavedieni stiepjas uz Argentīnu, kur uzturas Duče un kur tiek gatavota viņa atgriešanās, kam dabiski ir nepieciešama liela nauda, laba organizācija un spēcīgs vietējais atbalsts. Lūk, kāpēc Dželli spēlē tik būtiski svarīgu lomu Borgēzes plānā.

-    Kad tu to izklāsti, izklausās pārliecinoši…

-     Protams. Bet tas tik un tā nekādi nemaina faktu, ka Borgēze bija sapulcinājis visai raibu piekritēju pūli, ne tikai nostalģiskus večukus (Borgēzem pašam jau bija pāri sešdesmit), bet arī jaunākus cilvēkus no dažādiem valsts pārvaldes sektoriem un arī veselas mežu apsardzes vienības neprasi man, kāpēc viņam pievienojās tieši mežsargi, varbūt pēckara gados mežus izcirta tik strauji, ka viņiem aptrūkās, ko sargāt. Katrā ziņā šī kompānija būtu varējusi sastrādāt briesmu lietas. Vēlāk no tiesas prāvas dokumentiem izrietēja, ka Ličo Dželli uzdevums bija gādāt par valsts prezidenta (šo amatu tolaik ieņēma Džuzepe Saragats) sagūstīšanu, un kāds Civitavekjas rēderis jau bija atvēlējis pučistiem savus tirdzniecības kuģus, lai ar tiem uz Lipari salu aizgādātu visus sagūstītos. Un tu neticēsi, kurš vēl bija iesaistīts šajā operācijā! Oto Skorcenī, kas atbrīvoja Musolīni no gūsta 1943. gadā Gransaso! Viņš vēl viens, kurš izglābies no pēckara politiskajām tīrīšanām, joprojām aktīvi darbojās, uzturēja sakarus ar C1I’, un tieši viņam bija jānodrošina, lai ASV nepretotos apvērsumam, lai ari ar nosacījumu, ka pie varas nāks "centriski demokrātiska" militārā hunta. Neiedomājami liekulīgs formulējums. Taču vēlākā izmeklēšana tā arī nekad necēla dienasgaismā faktu, ka Skorcenī acīmredzot uzturēja kontaktus ar Musolīni, kurš aizvien vēl bija viņa parādnieks, un, iespējams, tieši Skorcenī vajadzēja rūpēties par Dučes atgriešanos no trimdas, jo tas notiekošajam piešķirtu varonības auru, kas pučistiem bija tik ļoti nepieciešama. īsāk sakot, apvērsuma izdošanās pilnībā bija atkarīga no Musolīni triumfālas atgriešanās. Un tagad klausies uzmanīgi: apvērsumu rūpīgi plānoja kopš 1969. gada, kas ir gads, kad notika Fontānas laukuma slaktiņš, kas neapšaubāmi bija iecerēts tā, lai visas aizdomas kristu uz kreisajiem un tiktu sagatavots pareizais sabiedrības viedoklis, proti, vēlme, lai valstī atgrieztos stingra kārtība. Borgēze bija iecerējis ieņemt Iekšlietu ministriju, Aizsardzības ministriju, valsts televīzijas ēkas, telekomunikāciju (radio un telefonsakaru) centrus, kā arī deportēt parlamenta locekļus, kas nostātos opozīcijā. Tās nav manas fantāzijas, jo vēlāk tika atrasta laikus sacerēta uzruna tautai, ko Borgēzem būtu vajadzējis nolasīt radio. īsumā tur bija teikts, ka beidzot ir pienācis ilgi gaidītais politiskais pavērsiens, ka tā šķira, kura valdījusi pēdējos divdesmit piecus gadus, ir novedusi Itāliju uz morāla un ekonomiska sabrukuma robežas un ka armija un kārtību sargājošie spēki ir pārgājuši apvērsuma veicēju pusē. Un nobeigumā Borgēzem bija jāsaka: "Itāļi, atkal ieliekot jūsu rokās slavas apvīto Trikoloru, mēs jūs aicinām pievienoties mūsu varenajai mīlestības himnai: Itālija, lai dzīvo Itālija!" Tipiska Musolīni retorika.

Un 7. un 8. decembrī, kā Bragadočo man atgādināja, Romā sapulcējās vairāki simti sazvērnieku, jau sākās ieroču un munīcijas izsniegšana, divi ģenerāļi ieņēma pozīcijas Aizsardzības ministrijā,

bruņota mežsargu grupa iekārtojās slēpnī netālu no RAI televīzijas centra, bet Milānā bija plānots ieņemt Sesto Sandžovanni rajonu, kas tradicionāli bija komunistu cietoksnis.

-     Un kas notiek? Lai arī licies, ka viss iecerētais perfekti izdosies, un gandrīz jau var apgalvot, ka Roma ir sazvērnieku rokās, Borgēze pēkšņi visiem paziņo, ka operācija pagaidām tiek atcelta. Vēlāk teiks, ka valstij uzticīgie dienesti esot izrādījuši spēcīgu pretošanos Borgēzes sazvērestībai, bet tad taču viņi būtu varējuši arestēt Borgēzi jau iepriekšējā dienā, negaidot, lai Romā sarodas vesels bars bruņotu mežinieku formastērpos. Katrā ziņā visa šī padarīšana tiek neuzkrītoši nokārtota un noklusināta, pučistus izklīdina, neradot nevienam liekus sarežģījumus, Borgēze patveras Spānijā, un vienīgi daži idioti ļauj sevi arestēt, taču arī šiem laipni atvēl "ieslodzījumu" privātklīnikās, un dažus šajās slimnīcās apciemo Mičeli, kurš apsola ieslodzītos aizstāvēt, ja vien tie turēs muti. Notiek vairākas parlamentārās izmeklēšanas, taču prese par tām gandrīz nemaz neraksta, faktiski sabiedrība par puča mēģinājumu uzzina tikai trīs mēnešus pēc šiem notikumiem, un arī tad saņem tikai neskaidras un trūcīgas ziņas. Bet mani neinteresē, kas notika, mani interesē, kāpēc tik rūpīgi sagatavots apvērsums nedaudzu stundu laikā pēkšņi tika atcelts, pārvēršot nopietnu ieceri par farsu. Kāpēc?

-    Ceru, ka tu man to pateiksi.

-     Izskatās, ka esmu vienīgais, kuru ir nodarbinājis šis jautājums, un pilnīgi noteikti esmu vienīgais, kurš uz to ir atradis atbildi, kas ir skaidra kā diena: tieši tai naktī pienāk ziņa, ka Musolīni, kurš droši vien jau uzturas Itālijas teritorijā un ir gatavs parādīties tautai, negaidīti ir nomiris, un tas viņa vecumā un pēc nogurdinoša brauciena pāri puspasaulei nav nekas pārsteidzošs. Apvērsums tiek atcelts, jo ir zaudēts tā harismātiskais simbols, un šoreiz tas tiešām ir zaudēts pa īstam un uz visiem laikiem, divdesmit piecus gadus pēc šķietamās nāves.

Bragadočo acis mirdzēja, likās, tās apspīd neskaitāmos galvaskausus, kas mūs ieskāva no visām pusēm, rokas viņam drebēja, uz lūpām bija parādījušās baltas putas, un viņš satvēra mani aiz pleciem: Vai saproti, Kolonna? Tieši tā es rekonstruēju faktus!

-    Bet, ja es pareizi atceros, notika arī tiesas prāva…

-    Tā nebija nopietni ņemama prāva, Andreoti pats centās visus piesegt, un cietumā nonāca tikai otrā plāna personāži. Patiesība ir tāda, ka mēs uzzinājām tikai viltotus, sagrozītus faktus, un nākamos divdesmit gadus tikām krāpti un šiem meliem ticējām. Es jau tev teicu, ka nekad nedrīkst ticēt tam, ko mums stāsta…

-    Un ar to pašu tavs stāsts ir cauri…

-    Nav gan, jo tūlīt sākas nākamais, un es, protams, varētu par to neinteresēties, ja vien tālākie notikumi tieši neizrietētu no Musolīni nāves. Kad Dučes tēls ir zaudēts, Gladio vairs nevar cerēt uz varas atgūšanu, un arī iespēja, ka Padomju Savienība varētu uzbrukt Itālijai, pamazām kļūst arvien neticamāka, jo saspringums starptautiskajā situācijā atslābst. Taču Gladio neizklīst, tā kļūst sevišķi darbīga tieši pēc Musolīni nāves.

-    Kā tā?

-    Viņu mērķis vairs nav iedibināt savu varu, gāžot valdību, tagad Gladio pievienojas visiem tiem apslēptajiem spēkiem, kas cenšas destabilizēt Itāliju, lai liegtu nostiprināties kreisajiem spēkiem un sagatavotu priekšnoteikumus jaunu represijas formu ieviešanai, es domāju, tās represijas, kas notiek ar likuma svētību. Vai esi pievērsis uzmanību faktam, ka pirms Borgēzes apvērsuma teroraktu bija maz, viens no nedaudzajiem izņēmumiem ir sprādziens Fontānas laukumā, bet tikai tagad sāk veidoties Sarkanās brigādes, un tūlīt pēc tam, nākamajos gados teroristi sarīko slaktiņu pēc slaktiņa? 1973. gads, bumba Milānas policijas pārvaldē, 1974. gads, slaktiņš Lodžas laukumā Brešā, tai pašā gadā spēcīga bumba uzsprāgst ātrvilcienā Italicus, kas brauc no Romas uz Minheni, 12 mirušie un

48 ievainotie, bet ņem vērā, ka ar šo vilcienu būtu vajadzējis braukt premjeram Aldo Moro, taču viņu aizkavēja ministrijas funkcionāri, kas pēdējā bridi panāca, ka viņš no vilciena izkāpj parakstīt dažus steidzamus dokumentus. Un desmit gadu vēlāk cita bumba ātrvilcienā Neapole-Milāna. Nemaz nerunājot par Moro gadījumu, mēs taču vēl šodien nezinām, kas patiesībā notika. Un arī tas vēl nav viss. 1978. gada septembrī, tikai mēnesi pēc ievēlēšanas, noslēpumaini nomirst jaunais pāvests Albīno Lučāni. Infarkts vai insults, tā vismaz apgalvoja, taču kāpēc no pāvesta guļamistabas tūlīt pēc tam pazuda viņa personīgās mantas brilles, čības, pieraksti un pudelīte ar efortilu, ko vecais vīrs lietoja, jo viņam bija pazemināts asinsspiediens? Kāpēc šiem priekšmetiem vajadzēja pagaist bez pēdām? Varbūt tāpēc, ka neizskatījās diez ko ticami, ka cilvēku ar pazeminātu asinsspiedienu ķer sirdstrieka? Kāpēc pirmais svarīgais cilvēks, kas tūlīt pēc tam iegāja pāvesta istabā, bija kardināls Vijo? Tu teiksi, ka tas taču dabiski, Vijo bija valsts sekretārs, taču eksistē grāmata, ko sarakstījis tāds Jellops, un tur tiek atklāti vairāki fakti: pāvests esot sācis interesēties par ekleziastiski masoniskas kliķes pastāvēšanu, un šīs kliķes locekļi bijuši minētais Vijo, monsiņjors Agostīno Kazaroli, laikraksta Osservatore Romano vicedirektors, Radio Vaticana direktors un, dabiski, Marcinkus, visur un vienmēr klātesošais monsiņjors, kam bija vislielākā teikšana Vatikāna bankā IOR, kura, kā vēlāk atklājās, palīdzēja izvairīties no nodokļu maksāšanas, nodarbojās ar netīras naudas atmazgāšanu, kā arī piesedza tumšos darījumus, ko veica tādi tipi kā Roberto Kalvi un Mikēle Sindona, kuri kāda sagadīšanās! drīz vien ņēma nelabu galu: viens pakārts zem Black Friars tilta Londonā, otrs noindēts cietumā. Un uz Lučāni rakstāmgalda atrada nedēļas žurnāla II Mondo eksemplāru, kas atšķirts pie pētnieciska raksta par Vatikāna bankas šaubīgajām operācijām. Jellops aizdomās par slepkavību tur sešus cilvēkus: Vijo, Čikāgas kardinālu Džonu Kodiju, Marcinku, Sindonu, Kalvi un Ličo

Dželli, šo ložas P2 godājamo mestru, kurš iejaukts vienmēr un visur. Tu teiksi, ka tas viss nekādi nav saistīts ar Gladio, bet tavu sagadīšanos! daudzi no šiem tipiem manā stāstā figurēja jau iepriekš, un Vatikāns aktīvi piedalījās Musolīni glābšanā un slēpšanā. Varbūt tieši to Lučāni bija atklājis, lai arī kopš īstās Dučes nāves bija pagājuši jau vairāki gadi, un vēlējās tikt galā ar bandu, kas plānoja valsts apvērsumu jau kopš Otrā pasaules kara. Un es piebildīšu, ka, manuprāt, par šo lietu uzzināja arī Jānis Pāvils II, pret kuru trīs gadus vēlāk atentātu sarīkoja turku Pelēkie vilki, tie paši Pelēkie vilki, kas brāļojās ar mūsu valsts stay-behind… Vēlāk pāvests viņiem piedod, aizkustinātais uzbrucējs izpērk savu vainu cietumā, bet katrā ziņā pāvests nobīstas un vairs nejaucas šai lietā, turklāt izskatās, ka Itālija viņam diez ko nerūp un svarīgāk šķiet cīnīties ar Trešās pasaules protestantu sektām. Tāpēc viņu varam likt mierā. Vai ar šīm sakritībām tev pietiek?

-    Bet vai nav tā, ka tu vienkārši saskati sazvērestības arī tur, kur to nav?

-    Es? Ir taču izmeklēšanas un tiesu dokumenti, un tiem, ja labi grib, var piekļūt katrs, kas prot pareizi strādāt arhīvos, bet masu mediji šos faktus cilvēkiem pasniedza ieslēptus starp citām ziņām. Nu, kaut vai Peteāno gadījums. 1972. gada maijā karabinieriem paziņo, ka netālu no Gorīcijas nomaļa ceļa malā stāvot pamests Fiat 500 ar diviem ložu caurumiem vējstiklā. Karabinieri tur ierodas, mēģina pacelt pārsegu, un sprādziens trīs no viņiem nogalina. Kādu laiku tiek uzskatīts, ka tas ir Sarkano brigāžu ciarbs, taču pēc vairākiem gadiem šajā noziegumā atzīstas Vinčenco Vinčigverra. Un tas ir labais tips: vispirms viņš, lai izvairītos no apcietināšanas par nez kādiem citiem šaubīgiem gājieniem, aizlaižas uz Spāniju, kur viņam patvērumu dod starptautiskais antikomunistu tīkls Aginter Press, un tur viņš stājas sakaros ar citu labējo teroristu, vārdā Stefano Delle Kjaije, pievienojas Nacionālajam avangardam, pēcāk slapstās Čīlē un

Argentīnā, bet 1978. gadā viņu pārņem apskaidrība, viņš saprot, ka viņa cīņa pret valsti ir bezjēdzīga, un viņš pats piesakās Itālijas tiesībsargājošajām iestādēm. Ņem vērā, ka viņš savu vainu nenožēlo, joprojām uzskata, ka ir rīkojies labi un pareizi, un tātad varam jautāt: kāpēc viņš pats atzinās? Es teiktu: tāpēc, ka viņam vajadzēja reklāmu. Ir taču slepkavas, kas atgriežas nozieguma vietā, sērijslepkavas, kas sūta norādījumus policijai, jo paši alkst ātrāk tikt notverti, jo citādi nevar nokļūt avīžu pirmajās lappusēs. Un tā pār šī Vinčigverras lūpām sāk gāzties atzīšanās pēc atzīšanās. Viņš uzņemas atbildību par Peteāno slaktiņu, un sagādā problēmas valsts iestādēm, kas, kā viņš apgalvo, sākotnēji viņu piesegušas. Un tikai 1984. gadā kāds tiesnesis, Kasons, atklāj, ka Peteāno izmantotās sprāgstvielas nākušas no Gladio ieroču noliktavas, bet visintriģējošākais ir fakts, ka par šīs noliktavas esamību viņam esot pavēstījis uzmini kas? pats Andreoti, kuram tātad jau kopš sākta gala viss bija zināms. Kāds eksperts, kas strādāja itāļu policijas labā (un bija arī neofašistiskās organizācijas ļaunā kārtība biedrs), savulaik bija veicis ekspertīzi un secinājis, ka Peteāno sprāgstvielas esot identiskas tām, ko izmantoja Sarkanās brigādes, taču Kasons pierādīja, ka patiesībā lietota sprāgstviela C-4, ko izmanto NATO. Un, kā redzi, pagriez visu tā vai citādi, tik un tā iejaukts būs Gladio. Taču izmeklēšana parādīja arī to, ka jaunā kārtība sadarbojusies ar Itālijas militārās izlūkošanas dienestu, ar SID, un taču saproti: ja SID uzlaiž gaisā trīs karabinierus, viņi to nedara tāpēc, ka ienīstu Karabinieru spēkus, bet tāpēc, lai uzveltu vainu radikāli kreisajiem. Katrā ziņā izmeklēšana seko izmeklēšanai, Vinčigverram piespriež mūža ieslodzījumu, taču arī no cietuma viņš turpina dalīties informācijā, kādas stratēģijas izmantotas, lai kāpinātu spriedzi. Viņš stāsta arī par Boloņas slaktiņu (un tu pats redzi, ka sakarības starp to vai citu teroristisko aktu nav mans izdomājums) un paziņo, ka sprādziens Fontānas laukumā 1969. gadā bija iecerēts, lai pamudinātu toreizējo Ministru padomes prezidentu

Mariāno Rumoru izsludināt ārkārtas stāvokli. Un es tev nolasīšu, ko vēl viņš piebilst: "Bez naudas slapstīties nav iespējams. Bez atbalsta slapstīties nav iespējams. Man bija iespēja izvēlēties to pašu ceļu, kuru izvēlējās citi, un sameklēt atbalstu, piemēram, pie Argentīnas slepenajiem dienestiem. Es varēju izraudzīties arī noziedzības ceļu. Taču es nejūtu aicinājumu ne strādāt izlūkdienestu labā, ne kļūt par noziedznieku. Tātad man bija tikai viena iespēja, kā atgūt brīvību. Proti, man vajadzēja pieteikties tiesībsargājošajām iestādēm. Un tā es rīkojos." Tā, protams, ir jukuša ekshibicionista loģika, tomēr šim jukušajam ir arī daudz ticamas informācijas. Un tādējādi es faktiski esmu pabeidzis notikumu rekonstrukciju: Musolīni tiek uzskatīts par mirušu, un viņa ēna krīt pār visiem Itālijas notikumiem kopš 1945. gada līdz pat mūsdienām, savukārt viņa patiesā nāve izraisa visdrausmīgāko periodu šīs valsts vēsturē, iesaistot stay-behind, CIP, NATO, Gladio, P2 ložu, mafiju, izlūkdienestus, armijas virspavēlniecību, ministrus, piemēram, Andreoti, un prezidentus, piemēram, Kosigu, un, dabiski, arī lielu daļu radikāli kreiso teroristisko organizāciju, kurās ir papilnam iefiltrējušos aģentu un ar kurām manipulē citi spēki. Un, skaidrs, ka Aldo Moro tika nolaupīts un noslepkavots tāpēc, ka kaut ko zināja un būtu sācis runāt. Un visam šim uzskaitījumam var pievienot arī mazāk skaļus noziegumus, kam šķietami nebija nekādu politisku seku…

-   Jā, jā, Sangregorio ielas nezvērs, Korredžo ziepju vārītāja, Salārijas ielas briesmonis…

-   Tavs sarkasms ir nevietā, Kolonna. Varbūt pirmie pēckara noziegumi tādi nebija, bet vēlākajā laikā ir loģiskāk un, tā teikt, ekonomiskāk uzlūkot šos notikumus kā tādus, ko iedvesmojis un vadījis viens vienīgs virtuāls tēls, kas stāv uz Venēcijas pils balkona un žestikulē tā, it kā regulētu satiksmi, lai arī neviens viņu neredz. Skeleti, un viņš ar pirkstu norādīja uz klusajiem osārija iemītniekiem mums visapkārt, naktīs spēj izkāpt no kapa un dejot savu nāves

deju. Jo debess telpā un virs zemes, draugs… Pats zini. Skaidrs, ka tad, kad padomju briesmas pazuda, Gladio oficiāli tika nobāzta bēniņos pie citiem nevajadzīgiem krāmiem, un Kosiga un Andreoti par to runāja tieši tamdēļ, lai izgaiņātu rēgus, lai sabiedrībai šo organizāciju pasniegtu kā visnormālāko parādību, kas pastāvējusi ar valsts varas akceptu, kā patriotu kopienu, kā tādu pagājušo laiku karbonāru brālību. Bet vai tiešām viss ir cauri? Vai varbūt tomēr dažas neiznīdējamas grupas turpina strādāt ēnā? Manuprāt, mēs vēl pieredzēsim interesantas lietas.

Viņš sarauca pieri un aplaida visriņķī drūmu skatienu: Bet tagad labāk iesim prom, man nepatīk tā japāņu grupa, kas nāk iekšā. Tagad visur ir austrumnieku spiegi, spēlītē iesaistījusies arī Ķīna, un viņi saprot visas valodas.

Kad izgājām ārā un es beidzot varēju ievilkt plaušās svaigu gaisu, pajautāju: Bet tu tiešām visu kārtīgi pārbaudīji?

-    Es runāju ar labi informētiem cilvēkiem un prasīju padomu arī mūsu kolēģim Lučidi. Nezinu, vai tu to zini, bet viņš ir saistīts ar attiecīgajiem dienestiem.

-   Zinu, zinu. Bet vai tu viņam uzticies?

-   Tie cilvēki ir pieraduši klusēt, neuztraucies. Man vajag vēl tikai dažas dienas, lai savāktu neapgāžamus pierādījumus, tiešām neapgāžamus, un tad es iešu pie Simei un pasniegšu viņam sava pētījuma rezultātus. Taisni sanāks raksts divpadsmit turpinājumos mūsu divpadsmit pilotnumuriem.

Tovakar, lai aizmirstu Svētā Bemardīno kaulus, aizvedu Maiju uz restorānu un mēs pavakariņojām sveču gaismā. Skaidrs, ka es viņai neko par Gladio nestāstīju, izvairījos arī no ēdieniem, kurus ēdot vajadzētu kaut ko atkaulot, un tā pamazām atguvos no pēcpusdienas murga.

XVI SESTDIENA, 6. jūnijs

Bragadočo paņēma dažas brīvdienas, lai noslīpētu savu pētījumu, bet visu ceturtdienas rītu pavadīja divatā ar Simei viņa kabinetā. No turienes viņš iznāca ap vienpadsmitiem, un Simei, uz sliekšņa stāvēdams, vēl piekodināja: Tikai, lūdzu, vēl kārtīgi pārbaudiet tos datus. Mums jābūt pilnīgi drošiem.

-    Noteikti, apliecināja Bragadočo, burtiski izstarodams labu omu un optimismu. Es vēl šovakar satikšu kādu uzticamu cilvēku un veikšu pēdējo pārbaudi.

Bet vispār redakcija todien bija aizņemta, pabeidzot aizpildīt pirmā pilotnumura lappuses, kuras atvēlētas tradicionālajām sadaļām sportam, atjautības uzdevumiem, dažām lasītāju iebildumu vēstulēm, horoskopiem un sēru sludinājumiem.

-   Vienalga, cik daudz visu šo nieku sagudrosim, mēs nevarēsim aizpildīt divdesmit četras lappuses, kādā brīdī ieteicās Kostanca.

-    Vajag vairāk ziņu.

-    Labi, teica Simei, izskatās, ka arī jums, Kolonna, vajadzēs pielikt palīdzīgu roku.

-   Nav nekādas vajadzības izgudrot jaunas ziņas, ja var pārstrādāt vecās, es teicu.

-    Kā jūs to domājat?

-   Cilvēkiem ir īsa atmiņa. Minēšu paradoksālu piemēru: it kā visiem ir zināms, ka Cēzaru noslepkavoja marta īdās, un tomēr galvās

valda juceklis. Tāpēc pietiek paņemt jebkuru nesen izdotu angļu grāmatu, kurā Cēzara dzīve un nāve aplūkota jaunā gaismā, un tas ir lielisks pamats sensacionālam virsrakstam: Pārsteidzošs Kembridžas zinātnieku atklājums. Cezars tiešām ticis noslepkavots marta Idās. Var mierīgi pārstāstīt visus sen zināmos faktus, un sanāk visnotaļ lasāms gabals. Labi, šis piemērs ir drusku pārspīlēts, bet, piemēram, runājot par Pio Albergo Trivulzio lietu, lieliski iederētos analoģijas ar Banca Romana. Tie ir 19. gadsimta beigu notikumi, kas nekādi nav saistīti ar pašreizējiem skandāliem, taču ikviens skandāls atgādina kādu citu, un pietiek izteikt pāris mājienu, lai stāsts par Banca Romana izklausītos pat ļoti aktuāli. Esmu pārliecināts, ka Lučidi lieliski tiktu ar to galā.

-    Ļoti labi, teica Simei. Kas vēl, Kambrija?

-    Es redzēju aģentūras ziņu, ka vienā Dienviditālijas ciemā atkal sākusi raudāt kārtējā Dievmāte.

-    Brīnišķīgi! Uztaisiet no tā sensacionālu gabalu!

-    Kaut ko par aizspriedumu apnicīgo atkārtošanos…

-     Nekādā gadījumā! Mēs taču neesam ateistu un racionālistu biedrības brošūra! Cilvēki grib brīnumus, nevis radical chic skepticismu. Ja mēs stāstām par brīnumu, tas taču uzreiz automātiski nenozīmē, ka paši tam ticam. Mēs tikai izstāstām notikumu vai to, ka šo notikumu kāds ir pieredzējis. Bet tas, vai jaunavas tiešām raud, vairs nav mūsu darīšana. Secinājumus lai lasītājs izdara pats, un, ja viņš ir ticīgais, viņš ticēs. Un virsrakstu, lūdzu, pa visu lappusi.

Visi dedzīgi ķērās pie darba. Pagāju garām Maijas rakstāmgaldam, viņa bija nopietni pievērsusies sēru sludinājumiem. Es viņai teicu: Izmisusī ģimene nekur nerod mierinājumu…

-   Bet uzticamais draugs Filiberto līdzjūtīgi slēdz savās skavās nelaimīgo Matildi un dārgos Mario un Serēnu, Maija atbildēja. Nē, labāk ielikšu viņiem tādus mūsdienīgus, pusamerikāniskus vārdus.

Uzmundrinoši pasmaidīju un gāju prom.

Vakaru pavadīju pie Maijas, un arī šoreiz mums izdevās pārvērst par mīlas ligzdiņu viņas patumšo kambari, kur visās malās slējās grīļīgi grāmatu torņi.

Starp grāmatu kaudzēm un torņiem bija arī daudz skaņuplašu, tās bija no vecvecākiem mantotas klasiskās mūzikas vinila plates. Reizēm ilgi gulšņājām un tās klausījāmies. Tovakar Maija uzlika Bēthovena 7. simfoniju un asaru pilnām acīm stāstīja, ka jau kopš pusaudzes gadiem viņai vienmēr ir jāraud, klausoties otro daļu.

-    Tas sākās, kad man bija sešpadsmit: man nebija naudas, bet viens paziņa slepus par velti ielaida mani augšējā balkonā, taču savas vietas man nebija, es sēdēju uz pakāpieniem, bet pamazām izstiepos tur gandrīz pusguļus. Koks bija ciets, bet es to gandrīz nemanīju. Un, kad skanēja otrā daļa, es nodomāju, ka tā es gribētu nomirt, un apraudājos. Biju tāda drusku traka. Taču arī vēlāk, jau vecāka un gudrāka, pie otrās daļas es turpināju raudāt.

Es nekad nebiju raudājis, klausoties mūziku, taču mani aizkustināja tas, ka viņu gan mūzika saraudina. Pēc dažām klusuma minūtēm, Maija teica: Bet viņš gan bija pamuļķis.

-    Kas viņš?

-    Nu, skaidrs, ka Šūmanis, Maija atbildēja, it kā es lidinātos pa mākoņiem un pienācīgi nesekotu līdzi viņas domām. Kārtējā autisma izpausme.

-    Šūmanis bija pamuļķis?

-    Nūja, viņa mūzikā ir tik daudz romantisku jūtu izvirdumu, jo tāda ir laikmeta prasība, taču viņam tās jūtas nenāk no sirds, tas viss ir sadomāts. Un mēģinādams izspiest no prāta arvien vairāk sadomātu jūtu, viņš nojūdzās. Saprotu, kāpēc viņa sieva iemīlējās Brāmsā. Pilnīgi cits temperaments, pilnīgi cita mūzika, un viņš pats bija dzīves baudītājs. Es jau nesaku, ka tas Roberts galīgi nebija

nekur liekams, savā ziņā viņš bija talantīgs atšķirībā no tiem tukšajiem ākstiem, kas to vien darīja kā izrādījās.

-    Kuri tie būtu?

-    Piemēram, tas neciešamais Lists un apnicīgais Rahmaņinovs, viņi tiešām rakstīja draņķīgu mūziku, viss tikai ar vienu mērķi: iespaidot publiku un saraust naudu. Koncerts lētticīgiem muļķiem do mažorā. Un tamlīdzīgi. Manās plašu kaudzēs no viņu mūzikas tu neatradīsi neko. Es visu izmetu. Būtu labāk darījuši ko prātīgu, nevis zīmējuši notis.

-    Un kurš, tavuprāt, ir labāks par Listu?

-    Satī, protams.

-    Bet, Satī klausoties, tu taču neraudi, ne?

-     Protams, neraudu, viņam tas nebūtu paticis. Es raudu tikai pie Bēthovena septītās simfonijas otrās daļas. Un, mirkli klusējusi, viņa piebilda: Kopš pusaudzes gadiem es raudu arī, klausoties šo to no Šopēna. Bet ne jau koncertus.

-    Kāpēc koncertus ne?

-    Tāpēc, ka, atrauts no klavierēm un nostādīts orķestra priekšā, viņš neglābjami apjūk. Un mēģina panākt, lai visas instrumentu grupas stīgu, pūšamie un sitamie izklausītos pēc klavierēm. Un tu taču esi redzējis Kornela Vailda filmu, kur Šopēns nopilināja klavieru taustiņus ar asinīm? Un ko tad viņš darītu, diriģējot orķestri? Apšļakstītu ar asinīm pirmo vijoli, vai?

Maija nebeidza mani pārsteigt, lai ari jau domāju, ka viņu labi pazīstu. Kopā ar viņu man bija cerības iemācīties saprast mūziku. Vismaz saprast pa viņas modei.

Tas bija pēdējais laimīgais vakars. Vakarrīt es pamodos vēlu un ierados redakcijā tikai īsi pirms pusdienām. Iegājis iekšā, uzreiz ieraudzīju cilvēkus uniformās, kuri rakņājās pa Bragadočo

atvilktnēm, bet kaut kāds tips civilā izprašņāja visus klātesošos. Simei, pelēks no vaiga, stāvēja sava kabineta durvīs.

Kambrija panācās man pretī un klusām, it kā atklādams noslēpumu, paziņoja: Ir nogalināts Bragadočo.

-    Ko? Bragadočo? Kā?

-   Šorīt sešos viens naktssargs, atgriežoties mājās uz velosipēda, ieraudzīja līķi, kas gulēja uz mutes. Ar brūci mugurā. Bija agrs, un pagāja laiciņš, kamēr viņš atrada pirmo atvērto kafejnīcu, no kuras varēja piezvanīt slimnīcai un policijai. Tikai viens, bet ļoti spēcīgs naža dūriens, kā uzreiz konstatēja tiesu mediķis. Nazis brūcē nebija atstāts.

-    Kur tas notika?

-   Kaut kādā šķērsielā Turīnas ielas apkaimē, neatceros… laikam Baņjaras vai Baņjeras ielā.

Man tuvojās vīrietis civilā. Steidzīgas iepazīšanās frāzes. Viņš bija policijas inspektors un jautāja, kad esmu pēdējoreiz redzējis Bragadočo.

-   Šeit redakcijā, vakar, es atbildēju, tāpat kā, manuprāt, visi citi kolēģi. Un man šķiet, viņš no redakcijas aizgāja viens pats, mazliet agrāk nekā pārējie.

Inspektors man (tāpat kā droši vien arī citiem) jautāja, ko es darīju iepriekšējā vakarā. Teicu, ka biju vakariņās ar draudzeni un tūlīt pēc tam likos gulēt. Skaidrs, ka man nebija pārliecinoša alibi, bet laikam tāda nebija arī citiem, un neizskatījās, ka inspektoru tas pārlieku uztrauktu. Tas bija tikai rutīnas jautājums, kā mēdz teikt detektīvfilmās.

Tad viņš gribēja zināt, vai, manuprāt, Bragadočo ir bijuši ienaidnieki un vai viņš kā žurnālists šobrīd veica kādu bīstamu izmeklēšanu. Tā tik vēl trūka, lai es viņam būtu visu izklāstījis! Ne jau tāpēc, ka mani saistītu klusēšanas zvērests, bet tāpēc, ka pamazām sāku apjēgt, ka Bragadočo visticamāk ir novākts tieši sava pētījuma

dēļ, un man uzreiz radās iespaids, ka, tikko es izrādītu, ka man šis tas ir zināms, kāds noteikti nospriestu, ka būtu lietderīgi novākt arī mani. Nedrīkstu runāt pat ar policiju, es sev piekodināju, jo vai tad Bragadočo neteica, ka viņa pētītajos notikumos ir iejaukti visi, pat mežsargi? Un, lai gan vēl iepriekšējā dienā biju viņu uzskatījis par mītomānu, tagad nāve piešķīra vairāk ticamības viņa stāstītajam. Es svīdu, bet inspektors to laikam nepamanīja vai arī izskaidroja ar šādam brīdim piederīgu uztraukumu.

-     Nezinu, ar ko tieši šajās dienās nodarbojās Bragadočo, atbildēju, varbūt jums to mācēs pastāstīt Simei kungs, jo tieši viņš mums katram dod darba uzdevumus. Ja pareizi atceros, Bragadočo bija jāraksta par prostitūciju. Nezinu, vai šīs pēdas jums var noderēt.

-     Tad jau redzēsim, teica inspektors un pievērsās raudošās Maijas izjautāšanai. Viņa Bragadočo nemīlēja, tomēr nogalināts cilvēks ir nogalināts cilvēks, nabadzīte. Man bija žēl nevis Bragadočo, bet Maijas, kas noteikti pārdzīvoja, ka allaž runājusi par nelaiķi tikai sliktu.

Tai brīdī man pamāja Simei, aicinot ienākt viņa kabinetā. Kolonna, viņš teica, apsēzdamies pie rakstāmgalda, un rokas viņam drebēja, jūs zināt, ar ko nodarbojās Bragadočo.

-     Es vienlaikus zinu un nezinu, par šo to viņš ieminējās, bet neesmu pārliecināts, ka…

-    Netēlojiet muļķi, Kolonna, jūs lieliski saprotat, ka Bragadočo nodūra tāpēc, ka viņš grasījās nākt klajā ar saviem atklājumiem. Man joprojām nav skaidrs, kas no tā visa bija patiess un ko bija sagudrojis viņš pats, bet katrā ziņā, lai arī viņa izmeklēšana pievērsās simts dažādām lietām, vismaz vienā gadījumā viņš ar saviem minējumiem ir trāpījis tieši mērķī, un tieši tāpēc ticis apklusināts. Un, tā kā vakar viņš visas savas hipotēzes izklāstīja arī man, tad to vienu bīstamo faktu zinu arī es, tikai man nav ne jausmas, tieši kurš

no visiem tas ir. Un, tā kā Bragadočo man teica, ka ir visu izstāstījis arī jums, bīstamo faktu zināt arī jūs. Tātad mēs abi esam briesmās. Bet, it kā ar to nebūtu gana, pirms divām stundām piezvanīja komandors Vimerkate, kurš bija saņēmis kādu telefona zvanu. Viņš man neatklāja, ne kas tieši viņam zvanījis, ne ko teicis, bet katrā ziņā Vimerkate ir secinājis, ka viss Rītdienas pasākums ir kļuvis pārāk bīstams arī viņam, tāpēc ir nolēmis pielikt tam punktu. Viņš man jau atsūtīja čekus, kas izsniedzami redaktoriem, visi saņems aploksnīti ar divu mēnešu algu un izjustus atvadu vārdus. Darba līguma nevienam nav, tāpēc protestēt neviens nevarēs. Vimerkate nezināja, ka arī jums draud briesmas, taču, manuprāt, jums varētu būt visai sarežģīti doties uz banku, tāpēc jūsu čeku es labāk saplēsīšu un iedošu jums aploksnīti, kur attiecīgo divu mēnešu algu esmu ielicis skaidrā naudā no redakcijas īpašajiem fondiem. Jau rīt mūsu redakcijas telpas tiks demontētas. Savukārt mūsu abu vienošanos vajadzēs aizmirst. Aizmirstiet visus uzdevumus, ko jums devu, un aizmirstiet grāmatu, kuru jums būtu vajadzējis sarakstīt. Rītdiena mirst jau šodien. Taču, lai arī avīze tiek likvidēta, mēs abi tik un tā zinām pārāk daudz.

-    Esmu pārliecināts, ka Bragadočo runāja arī ar Lučidi…

-    Tātad jūs neko neesat sapratis! Tieši tas bija Bragadočo nelaimju cēlonis. Lučidi apjēdza, ka mūsu nelaiķis ir uzodis kaut ko bīstamu un tūlīt steidzās par to ziņot… Kam? Nezinu, katrā ziņā kādam, kurš nosprieda, ka Bragadočo zina pārāk daudz. Mūsu dārgajam Lučidi neviens neko sliktu nedarīs, viņš atrodas barikāžu pretējā pusē. Bet mums abiem gan varbūt. Tikko policija pametīs redakciju, es ielikšu somā skaidrās naudas atlikumu, laidīšos uz staciju un kāpšu pirmajā vilcienā uz Lugānu. Bez bagāžas. Tur es pazīstu vienu cilvēku, kurš jebkuram var nomainīt personas datus: jauns vārds, jauna pase, jauna adrese, tad jau redzēsim, kur. Es nozudīšu, iekams Bragadočo slepkavas pagūs mani atrast. Vismaz

es ceru viņus apsteigt. Un Vimerkatem es palūdzu, lai manu algu un kompensācijas pārskaita uz Credit Suisse, dolāros. Bet jums es nemaz nezinu, ko ieteikt. Sākumā ieslēdzieties mājās un lieki nevazājieties pa ielām. Pēc tam pacentieties nozust kaut kur patālāk. Es jūsu vietā izvēlētos kādu Austrumeiropas valsti, kur nekad nav pastāvējis stai/-behind.

-    Jūs domājat, ka tas viss ir stay-behind dēļ? Šīs organizācijas pastāvēšana taču nevienam nav nekāds noslēpums. Un arī stāsts par Musolīni nevar būt īstais iemesls. Tik groteskiem minējumiem neviens nemūžam neticētu.

-    Un ko par to teiktu Vatikāns? Pat ja viss stāsts būtu no pirksta izzīsts, tik un tā avīzes rakstītu, ka Baznīca atbalstījusi Dučes bēgšanu 1945. gadā un pēc tam viņu veselu mūžību slēpusi. Viņiem jau tāpat ir pārāk daudz skandālu ar Sindonu, Kalvi, Marcinku un pārējiem, un tagad, iekams viņiem izdotos pierādīt, ka tā Musolīni padarīšana ir tukši izdomājumi, skandāls jau būtu sasniedzis arī starptautisko presi. Neuzticieties nevienam, Kolonna. Ieslēdzieties mājās vismaz uz šo nakti un domājiet, uz kurieni aizlaisties. Dažiem mēnešiem jums naudas iztikšanai pietiks, un, ja aizbrauksiet, piemēram, uz Rumāniju, kur dzīve ir neticami lēta, jūs par tiem divpadsmit miljoniem, kas ir šajā aploksnē, ilgi varēsiet dzīvot kā kungs. Uz redzēšanos, Kolonna, man ļoti žēl, ka viss izvērtās tik nelāgi, taisni kā mūsu Maijas anekdotē par Abilīnas kovboju: žēl gan, mēs zaudējām. Un tagad ļaujiet man sagatavoties ceļam, jo es došos prom, tikko policisti būs aizgājuši.

Gribēju nozust no redakcijas nekavējoties, taču sasodītais inspektors izjautāja mūs atkal un atkal, lai arī neko prātīgu mēs viņam neatbildējām, un tā pienāca vakars.

Vienubrīd gāju garām Lučidi rakstāmgaldam, kad viņš tieši pārbaudīja savas aploksnes saturu. Vai saņēmāt pienācīgu atlīdzību? es jautāju, un gan jau viņš saprata, ko es ar to domāju.

Viņš pameta skatienu augšup un noprasīja: Un ko Bragadočo izstāstīja jums?

-    Viņš man teica, ka esot ticis kaut kam uz pēdām, bet neko sīkāk negribēja teikt.

-    Tiešām? Lučidi pārjautāja. Nabaga neveiksminieks. Kas zina, kur viņš bija iepinies. Un novērsās.

Tikko inspektors man atļāva doties prom, izteicis tradicionālo piekodinājumu palikt policijai sasniedzamam, es Maijai pačukstēju:

-    Tu ej uz savām mājām un gaidi no manis ziņu. Taču nedomāju, ka es tev piezvanīšu agrāk par rītdienas rītu.

Viņa raudzījās manī ar šausmām: Kāds tev ar to visu sakars?

-   Nekāds, man ar to nav nekāda sakara. Ko tu iedomājies? Vienkārši esmu izsists no sliedēm, bet tas ir dabiski.

-   Kas vispār notiek? Man izsniedza aploksni ar čeku un pateicības vārdiem par manu ieguldījumu redakcijas darbā.

-    Avīzi klapē ciet, vēlāk es tev visu izskaidrošu.

-    Kāpēc ne tagad?

-   Rīt, goda vārds. Tagad ej mājās un tur arī paliec. Lūdzu, dari, kā es saku.

Viņa raudzījās manī neizpratnes un asaru pilnām acīm. Bet es, vairs ne vārda nebildis, gāju prom.

Vakaru pavadīju mājās, bez ēšanas, toties iztukšoju puspudeli viskija, prātodams, ko lai tālāk iesāku. Tad mani pārņēma nogurums, es iedzēru stilnoksa tableti un aizmigu.

Un šorīt krānā nebija ūdens.

XVII SESTDIENA, 1992. gada 6. jūnijs, pulksten 12

Tā lūk. Tagad esmu visu rekonstruējis. Un mēģinu sakopot domas. Kas "viņi" ir? Kā izteicās Simei, Bragadočo bija sakopojis milzumu patiesu vai sadomātu faktu. Kurš no šiem faktiem kādam varēja izraisīt pārmērīgas bažas? Visa tā Musolīni padarīšana? Vai tādā gadījumā sviluma smaku bija saodis Vatikāns? Vai varbūt kāds no Borgēzes apvērsuma dalībniekiem, kas joprojām ieņēma augstu stāvokli valsts vadībā (bet, nē, pagājuši jau vairāk nekā divdesmit gadi, viņi visi droši vien jau apmiruši)? Vai varbūt kādi slepenie dienesti (bet kuri?)? Vai tomēr sanervozējies bija tikai kāds atsevišķs vecs kraķis, kurš pārtiek no bailēm un nostalģijas, un tagad darbojas vienatnē, varbūt īpašu izklaidi un iepriecinājumu sev sagādādams, piedraudot arī Vimerkatem un radot iespaidu, ka aiz viņa stāv, nezinu, piemēram, visa Apūlijas mafija. Tātad vientuļš jukušais, bet, ja jukušais tevi meklē, lai novāktu, viņš ir tikpat bīstams kā jebkurš gudrais un saprātīgais un pat vēl bīstamāks. Un vienalga "viņi" vai atsevišķs trakais, bet kāds šonakt manā dzīvoklī bija iekļuvis. Un, ja te varēja tik vienkārši iekļūt vienreiz, to varēs arī otrreiz. Tātad šeit man nevajadzētu palikt. Bet vai šis trakais vai šie "viņi" tiešām ir pārliecināti, ka man kaut kas ir zināms? Vai Bragadočo par mani ir runājis ar Lučidi? Drīzāk ne, vai arī neko daudz nav teicis, vismaz tāds iespaids man radās no pēdējās sarunas ar to spiegu. Bet vai varu uzskatīt, ka esmu drošībā? Skaidrs, ka ne. Un bēgt uz Rumāniju arī

būtu pārspīlēti, varbūt labāk nogaidīt, kas notiks tālāk, palasīt, kas būs rakstīts rītdienas avīzēs. Ja par Bragadočo slepkavību nekas nebūs teikts, viss ir daudz ļaunāk, nekā iztēlojos, jo tad tas nepārprotami liecinās, ka notikušo kāds grib noklusēt. Tomēr uz kādu laiku paslēpties man derētu. Bet kur, ja es vispār nedrīkstu bāzt degunu ārā no mājas?

Iedomājos par Maiju un Ortas mājiņu. Manas attiecības ar Maiju, šķiet, palika nepamanītas. Viņu droši vien neviens nenovēro. Viņas telefonu nenoklausās, bet manējo gan, tātad no mājām viņai zvanīt nedrīkstu, savukārt, lai piezvanītu no kādas telefona kabīnes, man vajadzētu iziet no dzīvokļa.

Atcerējos, ka no mana pagalma var iekļūt stūra kafejnīcas tualetēs un no turienes pašā kafejnīcā. Un tāpat atcerējos, ka pagalma pašā dziļumā ir dzelzs durvis, ko neviens nav virinājis jau gadu desmitiem. Par šīm durvīm man izstāstīja mājas saimnieks, kad izsniedza man atslēgas. Iedeva man ielas puses ārdurvju un dzīvokļa durvju atslēgas, bet kopā ar tām karājās vēl viena, veca un sarūsējusi. To jums droši vien nekad nevajadzēs, saimnieks smaidot teica, bet jau piecdesmit gadus tāda atslēga ir katra dzīvokļa iemītniekiem. Redziet, kara laikā mums te pašiem savas patvertnes nebija, toties diezgan laba bumbu patvertne bija tepat blakus mājā, tajā, kas atrodas Kvatro dei Mille ielā, kas iet paralēli mūsējai. Tad pagalma galā tika izveidots savienojums uz kaimiņu pagalmu, lai gaisa trauksmes laikā mūsu mājas ģimenes ātrāk varētu patverties pie kaimiņiem. Durvis vienmēr ir stāvējušas aizslēgtas, bet katram mūsu īrniekam ir atslēga, kas, kā redzat, pa šiem gandrīz piecdesmit gadiem ir sarūsējusi. Nedomāju, ka jums tā varētu noderēt, tomēr arī ugunsgrēka gadījumā tas varētu būt labs glābšanās ceļš. Ja gribat, varat to iemest atvilktnē un aizmirst.

Lūk, kas man jādara. Nokāpu lejā, pa aizmugures durvīm iegāju kafejnīcā, ar saimnieku bijām pazīstami, un es tā biju darījis arī agrāk.

Paskatījos apkārt, parasti no rītiem te gandrīz neviena nebija. Tikai pavecs pāris sēdēja pie galdiņa ar kapučīno un kruasāniem, viņi pēc slepenajiem aģentiem neizskatījās. Pasūtīju dubulto espreso, jo man taču vajadzēja pamosties, un iegāju telefona kabīnē.

Maija satraukti atbildēja uzreiz, bet es teicu, lai viņa klusē un klausās.

-    Klausies uzmanīgi un neko nejautā. Iemet somā mantas, kas varētu būt vajadzīgas, lai kādu laiciņu varētu palikt Ortā, tad kāp mašīnā un brauc šurp. Kvatro dei Milles ielā, kas iet paralēli manējai, tieši pretī manai mājai vajadzētu būt vārtrūmei, nezinu, kāds tur ir mājas numurs. Domāju, ka tā ir vaļēja un pa turieni var iebraukt pagalmā, kur ir kaut kāda noliktava. Brauc iekšā pagalmā vai gaidi ārpusē uz ielas. Ceļš līdz šejienei tev prasīs minūtes piecpadsmit. Saskaņojam pulksteņus un vienojamies, ka tev šeit ir jābūt precīzi pēc stundas. Ja vārti būs slēgti, es tevi gaidīšu uz ielas. Bet esi precīza, jo es negribu ilgi tur stāvēt. Lūdzu, neko neprasi. Paņem somu, kāp mašīnā, precīzi aprēķini laiku un brauc šurp. Pēc tam es tev visu izstāstīšu. Nedomāju, ka tev kāds sekos, tomēr drošības pēc iemet aci spogulītī, un, ja tev liekas, ka sekotāji tomēr ir, izdomā kaut ko, taisi absurdus līkumus un atbrīvojies no viņiem, tavā Naviļji rajonā tas būs grūti izdarāms, bet citur ir daudz iespēju aizlaisties, kaut vai šķērso krustojumu, kad jau iededzies sarkanais, tā, lai sekotāji būtu spiesti apstāties un atpalikt. Es uz tevi paļaujos, mīļā.

Maija varētu pievērsties bruņotu laupīšanu arodam, jo viss, ko biju lūdzis, viņai izdevās perfekti, norunātajā laikā viņa iebrauca kaimiņmājas pagalmā, saspringta, bet apmierināta.

Iekāpu mašīnā un pateicu, kā labāk pagriezties, lai pēc iespējas ātrāk izbrauktu uz Čertozas bulvāra, bet tālāk jau viņa pati zināja, kā tikt līdz Novārās šosejai, un arī pagrieziens uz Ortu viņai bija pazīstams labāk nekā man.

Gandrīz visu ceļu klusēju. Kad bijām sasnieguši mājiņu, teicu, ka tad, ja viņa uzzinās to, ko es varētu izstāstīt, arī viņai, iespējams, draudēs briesmas. Un ierosināju vienkārši uzticēties man un palikt neziņā. Kā tad! Maija, protams, nebija ar mieru. Atvaino, viņa teica, es joprojām nezinu, tieši no kā tu baidies, taču ir divi varianti: vai nu neviens nezina, ka mēs esam kopā, un tātad man nekas nedraud, vai arī viņi to zina vai uzzinās un tāpat būs pārliecināti, ka man viss ir zināms. Tāpēc klāj vaļā. Un kā tad citādi es varēšu domāt to pašu, ko domā tu?

Neiebiedējama. Un man vajadzēja viņai visu izstāstīt, galu galā viņa jau bija miesa no manas miesas, kā teikts Grāmatā.

XVIII CETURTDIENA, 11. jūnijs

Nākamajās dienās es iebarikādējos mūsu mājelē un baidījos iet ārā. Neāksties, teica Maija, te taču tevi neviens nepazīst. Lai arī kas būtu tie, no kuriem tu baidies, viņi nezina, ka tu esi šeit…

-   Vienalga, es atbildēju, nekad neko nevar zināt.

Maija sāka rūpēties par mani kā par slimnieku, deva nomierinošas zāles un masēja man sprandu, kad sēdēju pie loga un raudzījos uz ezeru.

Svētdienas rītā pēc mūsu ierašanās Ortā Maija tūlīt aizsteidzās nopirkt avīzes. Starp kriminālziņām figurēja arī Bragadočo slepkavība, taču īpaši izcelta tā nebija: noslepkavots žurnālists, kurš, iespējams, pētīja prostitūcijas tīklu un tāpēc izpelnījās kāda sutenera atriebību.

Izskatījās, ka viņi ir pieņēmuši versiju, par kuru ieminējos es, un varbūt pa līdzīgām pēdām viņus bija nosūtījis arī Simei. Skaidrs, ka par mums, redaktoriem, policija vairs nedomāja, neviens nebija pamanījis, ka mēs ar Simei esam pazuduši. Un galu galā, ja viņi atgriezās redakcijas telpās, viņus tur sagaidīja tukšums, bet tas inspektors pat nebija pacenties pierakstīt mūsu adreses. Megrē lepotos ar šādu kolēģi. Bet nedomāju, ka mēs inspektoram likāmies gana interesanti. Versija par jaukšanos prostitūcijas biznesā izklausījās pārliecinoši un ierasti. Kostanca dabiski būtu varējis aizrādīt, ka ar pērkamajām dāmām patiesībā nodarbojās viņš, nevis mirušais kolēģis,

taču acīmredzot arī Kostanca bija nospriedis, ka Bragadočo nāve varētu būt saistīta ar šo jomu, tāpēc bija sācis bažīties pats par savu dzīvību. Un klusēja kā kaps.

Nākamajā dienā Bragadočo vārds jau bija pazudis no kriminālās hronikas. Policijai šādu gadījumu droši vien bija vairāk nekā vajadzīgs, bet Bragadočo bija tikai neievērojams ceturtās šķiras reportieris. Round up the usual suspects, un viss.

Krēslas stundās es drūmi skatījos, kā sadrūmst ezers. Sandžū-

lio sala, kas saulainajās stundās burtiski izstaroja gaismu, tagad no ūdeņiem rēgojās kā Bēklina mirušo sala.

Tad Maija nolēma mani sapurināt un aizveda pastaigā uz Sakromonti. Nekad agrāk šai Svētajā kalnā nebiju bijis, tur stāvās pakalna nogāzēs atrodas divdesmit kapelas, un tajās ir apskatāmas mistiskas diorāmas ar koši krāsotām statujām cilvēka augumā, smejoši eņģeļi un daudz ainu no svētā Franciska dzīves. Bet, ak vai, vienā no šīm skulptūru grupām māte auklēja sāpju mocītu bērnu, taču es šajos tēlos spēju saskatīt vienīgi kāda sena teroristu uzbrukuma upurus. Citā kompozīcijā, kur bija atveidota svinīga vairāku kardinālu un drūmu kapuciešu mūku tikšanās ar pāvestu, es redzēju Vatikāna bankas apspriedi, kurā tiek pārrunāts, kā labāk saņemt ciet mani; un ne dievbijīgās terakotas tēlu izteiksmes, ne košās krāsas nespēja pamudināt mani uz domām par debesu valstību, es visur redzēju tikai maskētas alegorijas par elles spēkiem, kas ēnā klusām vērpj savas intrigas. Man pat ienāca prātā doma, ka naktīs šīs figūras pārvēršas skeletos (kas gan cits ir eņģeļa rožainās miesas, ja ne melīgs apvalks, kurš slēpj lai arī debešķīgas iedabas kaulu karkasu?) un tad iesaistās Svētā Bernardīno kaulu ģindeņu nāves dejā.

Nekad agrāk nebiju iedomājies, ka esmu tik bailīgs, un man bija kauns, ka mani šādā stāvoklī redz Maija (tā, tagad arī viņa mani

pametīs), bet neko tur nespēju līdzēt: man acu priekšā bija skats, kā Bragadočo uz mutes guļ Baņjeras ielā.

Brīžiem cerēju, ka varbūt piepeši Baņjeras ielā bijusi atvērusies laiktelpas sprauga (kā to sauca Vonnegūts? hronosinklastiskais infundibuls?) un tur nakts tumsā materializējies Bodža, tas slepkava, kurš tur uzdarbojās pirms simt gadiem, un tieši viņš nogalējis uzmācīgo svešinieku. Taču Bodžas parādīšanās neizskaidrotu telefona zvanu, ko saņēma Vimerkate, un šo argumentu es izmantoju sarunās ar Maiju, kad viņa centās man iegalvot, ka varbūt Bragadočo nāve bijusi parasta noziedzīgu rēķinu kārtošana, bija taču redzams, ka Bragadočo ir šaubīgs tips miers viņa dvēselei! varbūt viņš tiešām centās uzmesties par saimnieku kādai meičai un izpelnījās dunča dūrienu no viņas sutenera, tāda ikdienišķa lieta, no tām, par kurām mēdz teikt: de minimis non curat praetor. Jā, bet suteners taču nezvanīs izdevējam un nepieprasīs likvidēt avīzi! es nepiekāpos.

-    Bet kā tu zini, ka šāds zvans vispār bija? Varbūt Vimerkate jau tāpat nožēloja, ka ir uzsācis šo pasākumu, un bija secinājis, ka viss izmaksā pārāk dārgi. Un tagad, uzzinājis, ka viens no redaktoriem ir nogalināts, viņš šo ziņu izmantoja kā ieganstu, lai Rītdienu slēgtu, samaksājot visiem divu mēnešu, nevis vesela gada algu… Vai arī vēl viena iespēja: tu pats man teici, ka Rītdienu viņš bija iecerējis tāpēc, lai kāds viņam pateiktu: "Beidz ākstīties ar to avīzi un nāc uz nopietno puišu klubiņu." Pieņemsim, ka Lučidi vai kāds cits paziņoja saviem bosiem, tam nopietno puišu klubiņam, ka Rītdiena gatavojas publicēt pētniecisku rakstu, kas uzurdīs nevēlamus jautājumus, un viņi tad piezvanīja Vimerkatem un teica: okei, būs jau labi, klapē ciet to avīzi, tu esi uzņemts klubā. Bet Bragadočo nāve ar Vimerkates darbošanos vispār nav saistīta, Bragadočo ir kāda nejauša trakā upuris, un problēma ar telefona zvanu ir atrisināta.

-    Bet nav atrisināta trakā slepkavas problēma. Kurš tad, tavuprāt, naktī vandījās pa manu dzīvokli?

-   To es zinu tikai no taviem vārdiem. Kāpēc tu esi tik pārliecināts, ka naktī tavā dzīvoklī tiešām kāds bija?

-   Kurš tad aizgrieza ūdeni?

-   Vai tad pie tevis nenāk mājkalpotāja?

-    Nāk, bet viņa manu dzīvokli tīra tikai reizi nedēļā.

-   Un kad bija pēdējā reize?

-   Viņa vienmēr nāk piektdienas pēcpusdienā. Starp citu, tā bija diena, kad mēs uzzinājām par Bragadočo.

-   Un tātad? Vai tad nevar būt tā, ka ūdeni aizgrieza viņa, nevarēdama paciest to dušas pilēšanu?

-   Bet es piektdienas vakarā ielēju sev glāzi ūdens, lai iedzertu miegazāles…

-    Droši vien pielēji tikai pusglāzi, ar to tev pietika. Un arī tad, ja apakšā ventilis ir aizgriezts, caurulē drusku ūdens vēl ir, un tu vienkārši neievēroji, ka tas ir pēdējais, kas vēl iztek no krāna. Vai tu tovakar vēl ūdeni tecināji?

-   Nē, es arī vakariņas neēdu, izdzēru tikai puspudeli viskija.

-    Redzi? Es nesaku, ka tev ir paranoja, bet tu zināji, ka Bragadočo ir nogalināts, un biji saklausījies visas tās Simei runas, tāpēc uzreiz nodomāji, ka naktī kāds pie tevis ir bijis. Taču nekādu iebrucēju nebija, ūdeni pēcpusdienā aizgrieza apkopēja.

-   Bet Bragadočo taču nogalināja!

-   Mēs jau redzējām, ka viņš var būt nogalināts arī citu iemeslu dēļ. Un tātad ir iespējams, ka tevi neviens nemaz nemeklē.

Pēdējās četras dienas pavadījām, visu pārdomājot atkal un atkal, veidojot un atmetot arvien jaunas hipotēzes, es, kļūdams arvien drūmāks. Maija, būdama allaž pakalpīga, nenogurdināmi šaudīdamās turpu un atpakaļ uz ciema veikaliņiem, gādādama mums pārtikas krājumus un viskiju man, jo biju jau paguvis iztukšot trīs pudeles. Divreiz mīlējāmies, taču es to darīju nikni, ar dusmām, kā gribēdams nolaist tvaiku un izlādēties, nespēdams sajust baudu. Un

tomēr jutu, ka arvien vairāk mīlu šo būtni, kas no trausla putnēna bija pārvērtusies par uzticamu vilcēni, kas gatava pārkost rīkli katram, kurš gribētu darīt man pāri.

Tā tas turpinājās, līdz pienāca šis vakars, mēs ieslēdzām televīziju un gandrīz nejauši trāpījām uz Korrādo Audžasa raidījumu, kur viņš skatītājiem piedāvāja noskatīties angļu ražojuma dokumentālo filmu, ko BBC bija pārraidījis iepriekšējā vakarā: Operation Gladio.

Mēs skatījāmies kā apburti, nesarunādamies.

Likās, filmas scenāriju ir sarakstījis Bragadočo, un tajā bija viss, par ko Bragadočo tik dedzīgi bija stāstījis, un pat vēl vairāk, taču šajā gadījumā vārdus papildināja arī attēli un citi dokumenti, un kameras priekšā izteicās visdažādākās personas, arī slavenības. Sākumā tika runāts par Beļģijas stay-behind pastrādātajām ļaundarībām, tika teikts, ka par Gladio eksistenci mēdza informēt Ministru padomes prezidentus, taču tikai tos, kuriem uzticējās cip, un, piemēram, Moro un Fanfāni par to tā arī neko neuzzināja. Uz ekrāna lieliem burtiem parādījās slavenu spiegu izteikumi, tādi kā "Krāpšana ir prāta stāvoklis, un tieši šādā prāta stāvoklī dzīvo katra valsts." Ik pa laiciņam filmā (kas turpinājās divarpus stundas) parādījās Vinčigverra ar aizvien jauniem paziņojumiem, un viņš atklāja arī to, ka jau pirms kara beigām sabiedroto slepenie dienesti esot panākuši, lai Borgēze un 10. MAS divīzijas vīri paraksta apņemšanos nākotnē pretoties Padomju Savienības iebrukumam, un vairāki liecinieki neviltotā sirdsšķīstībā apgalvoja, ka tas esot dabiski un saprotami, ka tādai operācijai kā Gladio tika savervēti tieši bijušie fašisti, un tika parādītas arī paralēles ar Vāciju, kur amerikāņu specdienesti palīdzēja izvairīties no soda pat tādam bendem kā Klauss Barbī.

Vairākas reizes uz ekrāna parādījās arī Ličo Dželli, kurš godīgi paziņoja, ka ir sadarbojies ar sabiedroto izlūkdienestiem, bet kuru Vinčigverra raksturoja kā īstu fašistu; un Dželli stāstīja par saviem

varoņdarbiem, par saviem sakariem, kontaktiem un informācijas avotiem, itin nemaz nesatraukdamies, ka no viņa teiktā ikviens skaidri saprata, ka viņš vienmēr ir spēlējis dubultu spēli.

Kosiga stāstīja, kā 1948. gadā, būdams jauns un kareivīgs katolis, saņēmis automātu un rokasgranātas, lai varētu aktīvi rīkoties gadījumā, ja Komunistu partija nebūtu mierā ar vēlēšanu rezultātiem. Atkal un atkal kadrā parādījās Vinčigverra un vienā mierā stāstīja, ka visi radikāli labējie veltīja spēkus kopējai spriedzes nokaitēšanas stratēģijai, lai plašāku publiku psiholoģiski sagatavotu ārkārtas stāvokļa izsludināšanai, un neaizmirsa piebilst, ka gan Jaunā kārtība, gan Nacionālais avangards sadarbojās ar dažādu ministriju pārstāvjiem. Parlamentārajā izmeklēšanā iesaistītie senatori atklāti stāstīja, ka pēc katra kārtējā terorakta slepenie dienesti un policija jauca kārtis un dažādos veidos kavēja izmeklēšanu. Vinčigverra paziņoja, ka aiz spridzināšanas Fontānas laukumā stāvēja ne tikai neofašisti Freda un Ventura, kurus visi atzina par šī terorakta iecerētājiem, bet arī Iekšlietu ministrijas slepeno lietu departaments, kas vadīja visu operāciju. Un pēc tam Vinčigverra gari un plaši stāstīja, kā Jaunā kārtība un Nacionālais avangards iefiltrējās kreisajās grupās, lai pamudinātu tās nodarboties ar terorismu. Pulkvedis Osvalds Lī Vinters, viens no CIP darboņiem, apgalvoja, ka Sarkanajās brigādēs ne tikai darbojās iefiltrēti aģenti, bet piedevām tās saņēma pavēles no SISMI ģenerāļa Santovito.

Tam sekoja satriecoša epizode intervija ar vienu no Sarkano brigāžu dibinātājiem, Frančeskīni, kuru savulaik arestēja vienu no pirmajiem, un viņš tagad apjucis pats sev jautāja, vai, darbodamies ar viscēlākajiem mērķiem un pārliecību, patiesībā nav pildījis svešu spēku gribu, palīdzot tiem īstenot citus mērķus. Tad Vinčigverra paziņoja, ka Nacionālais avangards esot saņēmis uzdevumu izplatīt maoistiskas ievirzes manifestus, lai iedvestu sabiedrībai bailes no maoistu aktivitātēm.

Viens no Gladio komandieriem, ģenerālis Indzerilli, nevilcinājās atklāt, ka organizācijas ieroči glabājās karabinieru kazarmās un ka gladiatori jebkurā laikā drīkstēja ierasties pakaļ visam, kas vajadzīgs, kā pazīšanās zīmi uzrādot pusīti no pārplēstas tūkstoš liru banknotes (taisni kā turpinājumromānos). Un, dabiski, filma nevarēja izvairīties arī no Moro gadījuma un fakta, ka divi drošības policijas aģenti bija redzēti notikuma vietā Fani ielā tieši ap to laiku, kad premjerministrs tika nolaupīts; un tad viens no šiem tipiem taisnojās, ka uzturējies tai apkaimē, jo bijis ielūgts pie drauga pusdienās, tikai tā arī nekļuva skaidrs, kāpēc uz pusdienām viņš bija devies jau deviņos no rīta.

Bijušais CIP šefs, Kolbijs, protams, visu noliedza, taču citi CIP aģenti neslēpdamies runāja par dokumentiem, kuros sīki un smalki uzskaitītas summas, ko organizācija izmaksāja teroristisko slaktiņu rīkošanā iesaistītajiem, piemēram, ģenerālis Mičeli saņēma piectūkstoš dolāru algu mēnesī.

Un, kā teica šīs televīzijas filmas komentētājs, lai arī visi pierādījumi ir netieši un uz to pamata nevienu nav iespējams tiesāt, tomēr ar tiem ir gana, lai satrauktu sabiedrību.

Mēs ar Maiju bijām apstulbuši. Televīzijā atklātais pārspēja pat vistrakākās Bragadočo fantāzijas. Kā nu ne, teica Maija, viņš taču pats tev atgādināja, ka visas šīs ziņas jau sen cirkulē presē, taču ir tikušas izdzēstas no kolektīvās atmiņas. Vajadzēja tikai parakņāties pa arhīviem un bibliotēku periodikas nodaļām, lai saliktu kopā šīs mozaīkas gabaliņus. Arī es pati ne tikai studiju gados, bet arī vēlāk, kad nodarbojos ar saldajiem pārīšiem, lasīju avīzes, skaidrs, ka lasīju, un atceros, ka kaut kas tāds bija rakstīts, taču arī vienmēr visu aizmirsu, it kā jaunas ziņas izdzēstu vecās. Vajadzēja tikai visu izvilkt no aizmirstības: to izdarīja Bragadočo, un to izdarīja BBC. Ir uzjaukti divi perfekti kokteiļi, un grūti pateikt, kurš no tiem ir patiesāks.

-  Jā, bet Bragadočo tur droši vien pievienoja ari paša fantāzijas, piemēram, par Musolīni trimdu un pāvesta Lučāni noslepkavošanu.

-   Labi, viņš bija mītomāns un visur saskatīja sazvērestības, taču lietas būtību tas nemaina.

-    Dievs augstais, es teicu, bet vai tu apjēdz, ka tikai pirms dažām dienām kāds noslepkavoja Bragadočo, baidīdamies, ka šīs vecās ziņas atkal nāks gaismā, bet tagad, pateicoties šim raidījumam, to visu uzzināja miljoniem cilvēku?

-    Mīļais, teica Maija, tieši tā ir tava laime. Iedomāsimies, ka tiešām kaut kādi rēgaini viņi vai arī tas atsevišķais trakais briesmīgi baidījās, ka cilvēki atkal šo visu atcerēsies vai ka atklāsies kāds mazāk uzkrītošs fakts, kas arī mums, raidījumu skatoties, paslīdēja garām, bet joprojām varētu sagādāt nopietnas nepatikšanas kādam cilvēkam vai cilvēku grupai… Taču pēc šīs pārraides ne viņi, ne trakais vairs nebūs ieinteresēti novākt tevi vai Simei. Ja jūs abi rīt aizietu uz kādas avīzes redakciju un mēģinātu izklāstīt visu, ko jums sastāstīja Bragadočo, uz jums skatītos kā uz neriktīgajiem, kas atkārto to, ko dzirdējuši televīzijā.

-    Bet varbūt kāds baidās, ka varam izmuldēties par to, ko BBC noklusēja, par Musolīni un par Lučāni.

-    Labi, iztēlojies, ka tu ej un izstāsti kādam visu to Musolīni būšanu. Jau Bragadočo izpildījumā tā diez ko ticami neizklausījās, neviena pierādījuma, tikai neprātīgi pieņēmumi. Bet tagad tevi noturēs par psihopātu, kurš uzbudinājies no BBC raidījuma un papildinājis to ar paša sacerētām fantāzijām. Tu pat netīšām spēlētu viņu labā, jo viņi varētu teikt: redziet, tagad katrs, kam nav slinkums, sacer tādas stulbības. Un šādu atklājumu uzrastos tik daudz, ka uzmāktos šaubas, vai tikai arī BBC izpaustie noslēpumi nebija tukšas žurnālistu spekulācijas vai pilnīgas blēņas, no tās pašas sērijas kā apgalvojumi, ka amerikāņi nemaz nav pabijuši uz Mēness vai ka Pentagons visiem spēkiem slēpj no mums citplanētiešu eksistenci. Šī pārraide padara pilnīgi lieku un smieklīgu jebkuru nākamo mēģinājumu atklāt

patiesību, jo, kā tu zini (kā nu tur bija franciski?), la rйalitй dйpasse la fiction, vai arī varētu teikt, ka lieki ir visi nākamie sagudrojumi par šo tēmu.

-   Tātad tu saki, ka es esmu brīvs.

-    Protams. Kurš bija tas, kurš teica, ka patiesība jūs darīs brīvus? Šī patiesība jebkurai citai skandalozai un gaismā celtai patiesībai liks izskatīties pēc meliem. Savā ziņā BBC ir izdarījusi viņiem pakalpojumu. Sākot no rītdienas, tu varēsi staigāt apkārt un teikt, ka pāvests kauj un ēd mazus bērnus vai ka bumbu Italicus vilcienā ielika Kalkutas Māte Terēze, un cilvēki tev atbildēs: "Jā? Cik interesanti," un atkal pievērsīsies paši savām darīšanām. Un esmu gatava saderēt, ka avīzes rīt šo raidījumu nemaz nepieminēs. Šajā valstī nekas mūs nespēj nopietni satraukt. Galu galā esam redzējuši barbaru iebrukumus, Romas izlaupīšanu, Senigallijas slaktiņu, sešsimt tūkstošus mirušo Lielajā karā, Otrā pasaules kara elli, un vai tad šai ainā vairs ko diži maina daži simti cilvēku, kas uzlaisti gaisā četrdesmit gadu laikā? Noziedzīgi valsts slepenie dienesti? Smieklīgi, ja salīdzinām ar Bordžu ģimenes izdarībām. Mēs vienmēr esam bijuši tauta, kas ciena dunci un indi. Mēs esam kļuvuši imūni, un, lai kādas jaunas šausmas mums stāstītu, mēs sakām, ka esam dzirdējuši arī briesmīgākas lietas, un vispār varbūt sadomāts ir gan viens, gan otrs stāsts. Ja jau mums ir melojuši ASV un puse Eiropas drošības dienestu, mūsu pašu valdība un avīzes, tad kāpēc mēs nevarētu pieņemt, ka melo arī BBC? Katra pilsoņa vienīgā nopietnā problēma ir atrast paņēmienu, kā izvairīties no nodokļu maksāšanas, bet tie, kuri tikuši pie varas, lai rīkojas, kā grib, jebkurā gadījumā viņiem visiem ir kopīga sile. Un āmen. Redzi, man pietika nostrādāt pie Simei divus mēnešus, un esmu tik daudz ko paguvusi saprast.

-    Un ko mēs tagad darīsim?

-   Vispirms tu nomierināsies, tad es vienā mierā rīt aizbraukšu uz banku un samainīšu Vimerkates čeku pret skaidru naudu, un tu varētu izņemt bankā savus iekrājumus, ja tev tādi ir…

-   Kopš aprīļa esmu dzīvojis taupīgi, man ir iekrātas gandrīz divas algas, ap desmit miljoniem, un tad vēl tie divpadsmit miljoni, ko man iedeva Simei. Esmu bagāts.

-    Brīnišķīgi, arī es esmu drusku iekrājusi. Tad ņemam visu un laižamies prom.

-    Laižamies? Vai tad mēs tikko nenonācām pie secinājuma, ka mums vairs nav jābaidās?

-   Jā, bet vai tu vēl gribi dzīvot šajā valstī, kur viss turpināsies tāpat kā iepriekš, kur, sēžot picērijā, ir jābaidās, ka blakus sēž drošībnieku spiegs, vai, ejot pa ielu, jāuztraucas, ka tieši tur, kur tu ej, kāds taisās uzlaist gaisā bumbu, lai nogalinātu kārtējo Falkoni?

-    Bet uz kurieni tad mēs brauksim? Tu taču redzēji un dzirdēji, ka tas pats notika visā Eiropā, no Zviedrijas līdz Portugālei. Vai tu gribi laisties uz Turciju pie Pelēkajiem vilkiem, vai uz ASV (ja viņi tevi vispār ielaidīs), kur šauj nost prezidentus un varbūt mafija ir iefiltrējusies arī CIP? Visa pasaule ir pilnīgs murgs, mīļumiņ. Es labprāt izkāptu, taču man teica, ka tas nav iespējams, jo šis ekspresis braucot uz galastaciju, pa ceļam nekur nepieturot.

-    Sameklēsim kādu valsti, kur nekādu noslēpumu nav un viss notiek dienas gaismā. Centrālajā un Dienvidamerikā tādu zemju ir papilnam. Nekādas slepenības, ir skaidri zināms, kurš ir piederīgs narkotiku kartelim un kurš vada revolucionārās bandas, tu sēdi restorānā, garām iet bariņš draugu un iepazīstina tevi ar kādu tipu, stādot viņu priekšā kā ieroču kontrabandistu, un viņš ir tāds labi kopts un sasmaržojies, ģērbies tai viņu tipiskajā baltajā, iestīvinātajā kreklā, ko nēsā pāri biksēm, un oficianti viņam godbijīgi saka, lūdzu, senor, un paldies, senor, bet Civilās Gvardes komandieris pienāk apsveicināties. Tās ir valstis bez noslēpumiem, policija paģērē kukuļus, jo tie pienākas pēc reglamenta, tas, ka valdība pinas ar krimināliem elementiem, ir teju saskaņā ar konstitūciju, bankas pārtiek no naudas atmazgāšanas, un, ja tu neatved sev līdzi kādu žūksnīti šaubīgas izcelsmes piķa, tev atņem uzturēšanās atļauju, un viņi slepkavo cits

citu uz nebēdu, taču tūristus neaiztiek. Mēs tur varētu atrast darbu kādā avīzē vai izdevniecībā, man tur ir draugi, kas strādā saldo pārīšu žurnālos, kāds skaists un godīgs darbs, ja tā padomā, tu raksti pilnīgas muļķības, bet visi zina, ka tās ir muļķības un priecājas, bet tie, kuru sirds noslēpumus tu izklāsti, paši tos iepriekšējā vakarā jau ir izplājuši televīzijas kameru priekšā. Spāņu valodu var iemācīties nedēļas laikā. Tur mēs varētu atrast savu Dienvidjūru salu, mans dārgais Tusitala.

Vienatnē es nekad nespēju neko jaunu uzsākt, taču, ja man kāds piespēlē bumbu, reizēm tomēr trāpu vārtos. Maija vēl ir naiva, bet mani vecums apveltījis ar pieredzi un viedumu. Un, ja tu zini, ka esi zaudētājs, mierinājumu vari rast vienīgi domās, ka arī visi pārējie ap tevi ir cietuši sakāvi, pat tie, kuri ir uzvarējuši.

Tā nu es droši iebildu Maijai.

-    Mīļā, tu aizmirsi ņemt vērā, ka pamazām arī Itālija kļūst tāda pati kā tās sapņu zemes, uz kurieni tu gribi mūs aizsūtīt trimdā. Ja mēs iepriekš spējām pieņemt un pēc tam aizmirst visu, ko mums tagad vēlreiz izstāstīja BBC, tas nozīmē, ka pamazām zaudējam kauna jūtas. Vai tad tu neredzēji, kā šovakar intervijās visi tie tipi vienā mierā atzina, ka ir darījuši to un darījuši šito, atzina tik rāmi un pašapmierināti, it kā gaidītu medaļu? Vairs nebūs nekādu barokālu ēnojumu, nekādu mājienu un alūziju, tagad visi negodīgie darījumi notiks atklāti, taps plenērā kā impresionistu gleznas: korupcija būs atļauta ar likumu, mafiozi oficiāli varēs sēdēt parlamentā, nodokļu nemaksātāji valdībā, bet cietumā nonāks tikai sīki albāņu zaglēni. Kārtīgi cilvēki arī turpmāk vēlēs par tiem pašiem blēžiem, jo neticēs BBC teiktajam vai arī nekad neredzēs tādus raidījumus kā šovakar, jo skatās tikai visādus mēslus, Vimerkates kanālu televeikalus un šovus. Mēs paliksim ārpus šīm spēlēm: es atsākšu tulkot no vācu valodas, bet tu atgriezīsies savā žurnālā, ko lasa frizētavās un zobārstu uzgaidāmajās telpās. Vakaros skatīsimies labas

filmas, nedēļas nogalēs brauksim šurp, uz Ortu, bet visi citi lai iet pie velna. Vajag tikai pagaidīt: kad mūsu valsts pilnībā iekļausies Trešajā pasaulē, te gluži labi varēs dzīvot, it kā mēs būtu nonākuši tavās Dienvidjūru salās.

Patiesībā Maija man atdeva mieru un ticību sev pašam vai vismaz rāmu neuzticēšanos apkārtējai pasaulei. Dzīve ir ciešama, vienkārši nevajag sacerēties par daudz. Rītdien (kā teica Skārleta O'Hara, jā, es zinu, tas atkal ir citāts, bet es pats esmu apklusis un ļauju runāt citiem) būs jauna diena.

Sandžūlio sala atkal staros saules gaismā.

SATURS

I Sestdiena, 1992. gada 6. jūnijs, pulksten 8

II Pirmdiena, 1992. gada 6. aprīlis

III Otrdiena, 7. aprīlis

IV Trešdiena, 8. aprīlis

V  Piektdiena, 10. aprīlis

VI Trešdiena, 15. aprīlis

VII  Trešdiena, 15. aprīlis, vakars

VIII Piektdiena, 17. aprīlis

IX Piektdiena, 24. aprīlis

X Svētdiena, 3. maijs

XI Piektdiena, 8. maijs

XII Pirmdiena, 11. maijs

XIII Maija beigas

XIV Trešdiena, 27. maijs

XV Ceturtdiena, 28. maijs

XVI Sestdiena, 6. jūnijs

XVII Sestdiena, 1992. gada 6, jūnijs, pulksten 12

XVIII Ceturtdiena, 11. jūnijs

SIA "Jāņa Rozes apgāds". Reģ. nr. 40003573956 Kr. Barona ielā 5, Rīgā, LV-1050 E-pasts: apgads@jr.lv www.jr.lv

Iespiests un iesiets Jelgavas tipogrāfijā Langervaldes ielā la, Jelgavā, LV-3002

Content

Eko Umberto Pilotnumurs

I SESTDIENA, 1992. gada 6. jūnijs, pulksten 8

II PIRMDIENA, 1992. gada 6. aprīlis

III OTRDIENA, 7. aprīlis

IV TREŠDIENA, 8. aprīlis

V PIEKTDIENA, 10. aprīlis

VI TREŠDIENA, 15. aprīlis, vakars

VII TREŠDIENA, 15. aprīlis, vakars

VIII PIEKTDIENA, 17. aprīlis

IX PIEKTDIENA, 24. aprīlis

X SVĒTDIENA, 3. maijs

XI PIEKTDIENA, 8. maijs

XII PIRMDIENA, 11. maijs

XIII Maija beigas

XIV TREŠDIENA, 27. maijs

XV CETURTDIENA, 28. maijs

XVI SESTDIENA, 6. jūnijs

XVII SESTDIENA, 1992. gada 6. jūnijs, pulksten 12

XVIII CETURTDIENA, 11. jūnijs

SATURS