Eriā Filips

BusardelI-1

Filips Eriā

Busardeli-1

.

Filips Eriā Busardelu ģimene

''Busardelu ģimene''ir interesants romāns par 18. gs ģimeni Parīzē, Francijā. Ģimenes vārds Busardeli ir visai nepazīstams, ģimene neizceļas nedz ar bagātībām, nedz arī tituliem. Bet ģimenes tēvs cītīgi strādā un cer uz dēla piedzimšanu. Viņa sievai piedzimst dvīņi, bet pati dzemdībās nomirst. Tā tēvs paliek viens ar diviem dēliem un divām drusku lielākām meitām. Romāns stāsta par šīs ģimenes vēsturi, par izdevīgām laulībām un intrigām, caur ko ģimene vairojas bagātībā un ietekmībā. Interesanta lasāmviela, kas palīdz labāk iepazīt tā laika elitāro sabiedrību Francijas sirdī - Parīzē.

Tulkojusi Jausma Ābrama

izdevniecība «Liesma» Rīgā 1965

«Busardelu ģimene»: Zvaigzne; Rīgā ; 1965

.

I

Burti atstāj ļoti labu iespaidu, — viņš sacīja. — Ir gan tiesa, ka arī uzvārds ļoti piemērots ierakstiem. Pacēlis steku, viņš norādīja uz mauzoleja frontonu, kur bija sarindoti akmenī izcirsti burti, un, skaldīdams zilbes, izlasīja: — Busardelu ģimene. Pēc mirkļa viņš piebilda: — Mīļā draudzene, tu nekā nesaki? Sieva apjukusi smaidīja un, joprojām klusēdama, raudzījās uz pieminekli, kas acu priekšā izslējās nogāzes virsotnē. Viņai vajadzēja aprast ar to. Notikumi bija viņu kavējuši ierasties te un pavērot darbu gaitu, viņa pat nebija zinājusi, kādu projektu vīrs izvēlējies. Jau mēnešiem viņa, tāpat kā daudzi citi, bija dzīvojusi vienos uztraukumos.

Kapliča paugura galā ar savu monumentalitāti un krāšņumu viņu mulsināja. Rīta saules gaismā katra detaļa atklājās ar gluži jaunu lietu uzbāzīgo spilgtumu. Tur bija daudz simbolistisku, laikmeta gaumē izveidotu rotājumu; palmu zari mijās ar smilšu pulksteņiem; akmenī izcirstu lapu vijas savienoja antīkas asaru urnas ar apgāztām liesmojošām lāpām un pat ar pūcēm. Divviru durvis, kas sniedzās līdz pašai zemei, izskatījās tik smagas, it kā būtu kaldinātas bronzā. Skatot šo mākslas un greznības brīnumu, jaunā sieviete atcerējās savas ģimenes kapus, kas atradās Turenā, baznīcas pakājē, pat bez kapu velves. Tās bija vienkāršas, ar mauru apaugušas kapu kopiņas, no visām četrām pusēm apņemtas ar režģu sētiņu, pie kuras viņa bērnībā katru pūpolsvētdienu bija piespraudusi svētītu bukša zariņu. Viņas pašas pēdējā miera vieta būs tomēr šajā lielajā, dižajā pilsētas kapsētas kapličā, ko viņa te redzēja. Pārdomādama, ka dusēs mūžīgajā miegā šeit, šajā mazajā pilī, viņa atskārta, cik ļoti jau bija atraisījusies no savas iepriekšējās dzīves.

—   Vai pārsteigums tev laupījis valodu?

—   Jā …

Viņa atguvās.

— Floran, tu esi rīkojies pavisam neprātīgi!

Viņa zināja, ka šī praktiskā piezīme vīram itin labi patiks.

Viņš cienīgi atbildēja:

— Tēvs tā gribēja. Arī man iepatikās. Nekas nav par skaistu ģimenei, ko es esmu nodibinājis.

— Bet šī ģimene, mīļais, aprobežojas ar mūsu abām meitiņām.

— Vai tad mums vairāk bērnu nebūs?

Lidija nekā neatbildēja, tikai pietvīka. Tā kā pienāca būvdarbu vadītājs, lai parādītu, kā veras kapličas durvis, jaunā sieviete novērsās, nevēlēdamās, ka tas pamanītu viņas apmulsumu; tad vīrs satvēra un paspieda viņas pirkstus, un Busardelu pāris, saķērušies, rokrokā, galvu pacēluši, palika nekustīgi stāvot pie vēl tukšās kapličas ieejas kā divi cilvēki uz sava likteņa sliekšņa.

II

Visu apskatījis, pārbaudījis un atzinīgi novērtējis, Florans pamāja amatniekam, un tas atkal pienāca klāt.

— Draugs, ja mans atvaļinājums, kā es ceru, tiks pagarināts, tad šonedēļ pat aizbraukšu pie jūsu saimnieka un samaksāšu norunāto summu. Pieteiciet viņam manu apmeklējumu un pasakiet, ka esmu apmierināts.

Paņēmis sievu zem rokas, viņš pagrieza muguru mauzolejam. Paugura virsotne bija piemētāta ar dēļiem, akmeņiem un dažādu drazu, nupat veikto būvdarbu paliekām. Baidīdamās ieskrambāt savas prineļa kurpītes, Lidija lūdza vīru apmest līkumu un kāpt lejā pa blakus celiņu. Meistars, cepuri rokā turēdams, sekoja pasūtītājiem.

Viņš piedāvājās pavadīt abus līdz kapsētas vārtiem; visapkārt vēl auga daudz koku, jo pilsētas pārvalde tos izcirta tikai pārdotajās kapu vietās, un cilvēki, kas te ieradās pirmo reizi, dažkārt apmaldījās šajā nelīdzenajā meža klajumā.

Visi trīs devās lejup uz Parīzes pusi, un īsu brīdi izcirtumā atklājās pilsētas panorāma. Florans, kas nevairījās patērzēt ar zemāku slāņu ļaudīm, izjautāja lāga vīru par šajā kapsētas daļā jau aizņemtajām kapu vietām. Viņš nobrīnījās, ka tepat guldīta zemes klēpī Klerona jaunkundze, un apziņa, ka tuvs kaimiņš viņam būs hercogs d'Abrantess, glaimoja Floranam. Pretstatiem bagātā laikmetā mācību ietekmēts, nezinādams, kādas jaunas teorijas drīz var kļūt valdošās, Florans domāja, ka ir saprātīgi izrādīt stingrību morāles jautājumos un uzskatu plašumu politikā.

Domas atkal atgriezās pie celtnes, kas nesa viņa vārdu.

— Visumā mauzolejs pabeigts norunātajā termiņā, — viņš, soļodams uz priekšu, sacīja. — Taisni jāpabrīnās, ka notikumi nav ietekmējuši šo pasākumu!

Meistars paskaidroja, ka sēdējis dīkā ne ilgāk par trim nedēļām. Darbnīca esot aiztaisīta tikai jūnija vidū un jau jūlija sākumā atkal atvērta, turklāt ar tikpat lielu strādnieku skaitu, jo, tikko bijuši iesaukti dienestā jaunie akmeņkaļi, viņš savervējis darbā večus, kuriem par palīgiem pielicis mācekļus, piecpadsmitgadīgus zeļļus. Tāpēc pasūtījumu izdevies nobeigt laikā, — un vai tā neesot vislabāk? Kamēr armijas cita citu iznīcina kaujas laukos, tautas ielaužas citu tautu zemē un uz cepurēm mainās kokardes, — vai ikdienas darbs, kā uz laukiem, tā arī pilsētās, neprasot čaklu roku kā arvien?

— Patīkami dzirdēt tik saprātīgu valodu, — Florans sacīja. — Mūsu nelaimīgajai tēvijai, kas tik daudz cietusi, nepieciešama visu viņas bērnu rosība, un ik katra — gan liela, gan maza pienākums ir iet viņai talkā.

Tā runādams, Florans domāja par sevi. Izkļuvis sveiks un vesels no pēdējām kaujām, juzdamies kā parādnieks liktenim, viņš alka atgriezties civilā dzīvē, un viņam civilā dzīve bija darbs Valsts kasē. Domās viņš tur jau bija atgriezies. Kaut gan oficiāli Florans vēl nebija atbrīvots no karadienesta, tomēr šodien jau bija apģērbis zilu tūka uzvalku un uzlicis galvā cilindru.

Izņēmis no vestes kabatas sīknaudas monētu, viņš to iedeva amatniekam. Viņi jau bija sasnieguši Onē priekšpilsētas vārtus. No gaidošo kariešu rindas atdalījās kabriolets un brauca pretī Busardelu pārim; šo kabrioletu viņi, pirms pāris stundām iznākot no dievkalpojuma baznīca, bija noīrējuši uz visu priekšpusdienu.

Monluī kapsēta, kopš gadiem divpadsmit ierīkota uz pakalna, kur tēvam Lašēzam bija piederējusi vasaras mītne, atradās ārpus pilsētas; līdz turienei neveda neviena satiksmes līnija, un tur nokļūt varēja tikai īrētā pajūgā, bet jaunais vīrs par godu laimīgajai dienai, kurā atgriezās pie savas ģimenes pavarda, nebija gribējis ne fiakru, ne pusaizsegtu lando, un vaļējais kabriolets, viegli līgodamies uz bruģa, bija žigli atvedis viņu ar sievu no Senluīdantēna baznīcas līdz nekropolei pa līksmas rīta gaismas pielietajiem bulvāriem nepilnas stundas laikā.

Lai atgriešanos izvērstu par izpriecas braucienu, lai mazliet kaut ko atgūtu no izdevumiem par vedumu, Busardels lika kučierim braukt atpakaļ pa citu ceļu. Kučieris atgriezās pilsētā pa Rā ielu, tad brauca tālāk pa Mīrdelaroketas ielu un, sasniedzis Sentantuana ielu, iegriezās tanī. Busardeli devās uz Tilerijām, kur viņus gaidīja abu meitiņas, kas tur rotaļājās aukles uzraudzībā.

Ceļš bija tāls; sākot ar Sentonorē ielu, kustība kļuva aizvien dzīvāka, jo bija svētdiena. Saules apspīdētajos putekļu mākoņos, pakaviem klaudzot, ripoja parīziešu ekipāžas, kas nesen bija izvestas no ratnīcām, un stalti rikšoja okupantu armiju kavalēristi. Šis vilnis plūda gan uz Elizejas Laukiem, kur bija apmetušies kazaki, gan uz Marsa laukumu, kur atradās prūšu nometne, taču visvairāk uz Buloņas mežu, kurā bija izvietojušies Velingtona karapulki. Angļu nometne ar savu izvietojumu, ar visapkārt saceltajām bodītēm pievilka visus, kam vēl bija zirgi, lai nokļūtu tik tālu. Pēdējām saulainajām rudens dienām nevarēja vēlēties labāku izbraukumu mērķi.

Drūzmā kučierim bija vajadzējis palēnināt gaitu. Atsperu šūpas ieaijāja Lidiju. Ērti atlaidusies kabrioleta stūrī, roku pabāzusi zem vīra elkoņa, viņa ļāvās liegai atpūtai. Izbraukums rīta agrumā, siltais gaiss, garām ņirbošās spilgtās ainas, pat ērtais kabriolets pēc šausmīgajām jūnija, jūlija un augusta dienām, kad pēkšņi bija uzbrukušas visas nelaimes reizē, kad zeme šķita paveramies zem kājām un katrs sirdī atvadījās no saviem dārgajiem tuviniekiem, no visnepieciešamākajām mantām, pat no savas dzīves . . . Jaunā sieviete, kas nupat bija atguvusi mīļoto vīru, māte, kas nosargājusi savus lolojumus, meita, kas vecākus atstājusi Turenā pie labas veselības, īsi sakot, Lidija Fluē, Florana Busardela sieva, patlaban jutās kā laimīgākā sieviete pasaulē un viņas sirds atvilga aiz pateicības liktenim. Ak, lai citi, lai bēdu nomāktie raud un vaimanā, lai sūrojas, paredzot tēvzemei drūmu nākotni! Viņai žēlabas vairs neplūst pār lūpām, jo žēlabu nav vairs sirdī.

Pilnīgi izgaisis no prāta bija savādais iespaids, kādu viņa bija guvusi šorīt agri, raugoties uz pārāk krāšņo mauzoleju. Viņa nevarēja aizsargāties pret spējajām garastāvokļa maiņām . . . Nē, vissvarīgākais bija tas, ka Florans viņai ir atdots un, bez šaubām, uz visiem laikiem. Vīru viņai vairs neatņems. Nebūs vairs iesaukšanas, masveida mobilizāciju, pēkšņas ierindošanas armijā. Viss pagājis, izdzēsts. Mātes bija atbrīvotas no mokām, sievas atelpoja, dēlus un vīrus vairs nelaupīs nāve. Vīriešu cilts, kas vairāk nekā desmit gadus bija dzīvojusi šķirta no sieviešu cilts, tagad savienojas ar to, un sievietes varēs naktīs atkal mierīgi gulēt.

Lidija aizvēra acis. Viņa jutās gavilējoši laimīga un gurda. Patiesi, pirmo reizi kopš ilgiem mēnešiem, varētu pat teikt, — kopš gadiem, viņa varēja ļauties pašreizējā mirkļa saldmei. Vairs nevajadzēja baidīties no atgriešanās īstenībā. Viņa vairs nedzīvos kā trenkāts dzīvnieks, neuztrūksies pie mazākās čaboņas, vairs neiepletīs naktī baiļu pilnas acis, neieklausīsies klusumā.

Viņai karš bija beidzies. Visparastākajās parādībās viņa vairs nemeklēs apslēptu biedinājumu: kāpēc šis cilvēks tā steidzas pāri laukumam, ko viņš dabūjis zināt? Ko nozīmē ratu rīboņa uz ceļa, zirgu auļi, suņu rejas? Viņa vairs neielūkosies jautājoši garāmgājēju sejās, neošņās vēja atnestās smaržas, nepētīs atspīdumus debesīs. Viņa atvilks elpu. No jauna kļūs viņa pati, jo pēc dabas nebija radīta traģēdijām un smagiem satricinājumiem. Lidija nespēja tēlot varonīgas lomas, kādas bija iecienījušas viņas laikmeta sievietes. Viņa bija vienkāršāka, maz mantojusi no senajām romietēm. Kabrioleta šūpās Lidija, aizvērusi plakstus pār atgūto dvēseles mieru, atdzima dzīvei.

Liegajā snaudā uzplaiksnīja atmiņu zibšņi. Nesenie pārdzīvojumi aizēnoja iepriekšējā gada notikumus. Patiesi, ko gan nozīmēja agrākās naudas grūtības, algām uzliktie nodokļi, kuri toreiz jaunajam pārim bija šķituši īsta katastrofa? Ko nozīmēja atkārtotie satraukumi, vienmēr jaunās bažas, ka Floranu no nacionālās gvardes var pārvest uz imperatora armiju? Vai varēja salīdzināt pirmā ienaidnieku iebrukuma postu ar otrās invāzijas šausmām, iepriekšējo karu briesmas ar pēdējās trīs nedēļās pārdzīvotajām baismām?

Maijā Florans bija pieprasījis, lai Lidija ar bērniem aizbrauc no Parīzes. Nekur viņa neatradīšot drošāku patvērumu, Florans bija sacījis, kā provincē, savas ģimenes klēpī. Fluē tēvam, sīkam veikalniekam, Lanžē piederēja māja.

Lidija bija tur patvērusies, bažu tirdīta, ne uz soli neatlaizdama projām no sevis abas meitiņas. Baiļu pilnās dienas… Ziņu nekādu nesaņēma vai arī saņēma gauži sagrozītas. Ļaudis bija pilnīgā nezināšanā, mocījās gaidās, dežurēja krustcelēs un ceļmalās, uzklausīdamies baumas. Pēkšņi bija parādījušies pirmie izbiedēto zemnieku rati, piekrauti ar bērniem un sirmgalvjiem, juku jukām ar vērtīgākajiem putnu kūts iemītniekiem un iedzīves priekšmetiem. Viņi neapstājās, viņus bija apsēdusi doma pārkļūt pāri Luārai, un vasaras sākuma garās dienas veicināja šo pārceļošanu. Pilsētiņas iedzīvotāji skrēja viņiem pakaļ, tincinādami: «No kurienes jūs braucat?» — «No Marlī, no Versaļas, no Šatijonas. Mūsu mājas deg.» — «Bet kā tad ir ar Parīzi?» — «Parīze ir ielenkta.» Braucēji jau bija labā gabalā, tincinātāji vēl ilgi palika stāvot uz vietas, netikuši ne par matu gudrāki. Lidija lauzīja rokas. Parīze! Florans!… Vēl dažas dienas bija aizritējušas izmisīgā neziņā, un tad ceļus pārplūdināja armija, īgni ņerkstoša, bezspēcīga, izmisusi orda. Ne uzvarēta, pat ne bēgļu armija: vienkārši atvaļināto armija. Tēvzemes aizstāvji bija protestējuši pret maršala Davū pieņemtajiem pamiera noteikumiem un kļuvuši nevēlami, tāpēc tika padzīti no Parīzes, aizsūtīti pāri Luārai, jo valdībai bija vajadzējis iztīrīt galvaspilsētu, iekams to nodeva Svētās alianses karaspēkam. Karavīri paklausīja pavēlei un devās prom pa laukiem. Lidija redzēja, kā viņi atkāpās, spožas saules apspīdēti, klaigādami par nodevību. Viss bija pagalam.

Nekas nav beidzies. Franču karaspēks pārgājis pāri upei un tur ieņēmis pozīcijas. Bet nelielā attālumā viņiem seko prūši, un iedzīvotāji paslēpjas mājās. Caur žalūziju spraugām Lidija vēro, kā ienaidnieki piepilda pilsētiņas ielas, izplūst pa visu apkaimi un apmetas upes labajā krastā. Lanžē, kas sniedzas gandrīz līdz pašai ūdens malai, šajā puse pieder viņiem. Un reizē ar viņiem atnākušas šausmas un apjukums. Uzvarētāji nežēlīgi liek izjust savas valdonības jūgu. Liesmas aprij izlaupītas mājas, kur uz asinīm aptraipītas gultas vēl trīc piesmieta meitene. Ļaudis savās dziļajās izbailēs, meklēdami glābiņu no apspiedēja, pievēršas dzimtajai zemei. Kādu nakti Lidija ar savām meitiņām un vecākiem, slepus izlavījušies no mājām, iemūk mežā.

Tur viņi nav vieni. Daudz zemnieku jau sapulcējušies meža biezoknī, kaut kā iekārtojušies un dzīvo līdzīgi vajātiem zvēriem.

Tad stāvoklis šķiet nostabilizējamies. Ļaudis silā kļūst drošāki, aiziet līdz mežmalai, vēro ieleju. Bet kas tad tas? No jauna atskan kliedzieni, uzliesmo ugunsgrēki … Tagad rīkojas rojālisti! Savā pārmērīgajā dedzībā viņi slepkavo un laupa. Ļaudis atkal paslēpjas biezoknī.

Galu galā Lidiju uzmeklē vēstnesis, kas stādās priekšā. Viņu sūtījis Florans. Lai slavēts dievs, tātad Florans ir dzīvs! . . . Bet ko viņš raksta? Parīzē esot mierīgi. Neatlaidīgiem vārdiem Florans aicina sievu atgriezties Parīzē, atvest atpakaļ bērnus. Lidija nesvārstās ne mirkli: viņa pametīs vecākus. Līdzi paņems tikai lauku meiču, mātes kalpones meitu, kas palīdzēs rūpēties par bērniem. Tika noīrēti segti rati, nolīgts vedējs. Lidija aizbrauca. Viņa bija bēgusi no pilsētas, meklējot patvērumu provincē, tagad viņa bēga no provinces un atgriezās galvaspilsētā.

Posmu pēc posma viņi tuvojas Parīzei. Pakāpeniski parādās aizvien mierīgākas ainas. Tad viņi iebrauc ārzemnieku karaspēka pārpildītajā galvaspilsētā, bet te kustība netiek traucēta, veikali ir atvērti un sievietes joprojām valkā perkala kleitas un cepurītes бla Pamela.

Lidija sasniedz savu māju, tā stāv kā stāvējusi, fasāde šķiet neskarta. Ar strauji pukstošu sirdi Lidija ieiet pa vārtiem, uzkāpj savā stāvā. Dzīvokli aizņēmuši trīs austrieši, taču mēbeles ir savās vietās. Un uz galda Lidiju gaida Florana vēstule. Tātad šis dzīvoklis tomēr vēl ir mazliet viņu mājas? . . . Lidija atplēš aploksni, tad steigšus dodas uz vīra norādīto karaspēka daļas novietojumu un raudādama pieplok viņam pie krūts. Viņš ir dzīvs! Viņš apskauj sievu, nav pat ievainots … Ak, drūmās dienas izgaist kā dūmi!

Bet kādus pārbaudījumus izcietis Florans? Viņš izstāsta. Tie ir diezgan neparasti. Jau iepriekšējā gada martā, vēl ne divdesmit četras stundas pēc tam, kad Florans maršala Monsē vadībā bija aizstāvējis Klišī vārtus, viņam vajadzējis, tikko pilsētā ienākuši kazaki, pēc vienošanās ar tiem regulēt kustību ielās. Šoreiz likteņa pagrieziens bijis vēl spējāks un asāks. Pirmdien Oberviljē ciemā Florana bataljons šauj uz sabiedroto karaspēku, kas tuvojas Parīzei, un jau trešdien viņa bataljons, vēl asiņojošs no šīs kaujas, saņem pavēli aizsargāt Parīzi pret frančiem, tiem pašiem zaldātiem, ko Lidija Turenā redzēja plūstam garām; tur viņi jau bija mazliet norimuši, tālā gājiena nogurdināti, bet Parīzē vajadzējis savaldīt viņus, iekaisušus niknumā, atspiest uz ārējiem bulvāriem, aiz bailēm, ka sašutušie karavīri neietekmē visu pilsētu, iztrenkt viņus no kvartāliem, kuros viņiem izdevies apmesties, un Senmartēna priekšpilsētā, Tampla bulvārī, pie Jaunā tilta un pie Odeona pat atklāt uguni uz viņiem.

Jaunā valdība tomēr vēl neatbrīvos nacionālo gvardi — kārtības balstu vētraini risinošos notikumu virpulī. Florana un Lidijas dzīvoklis tik drīz vēl nekļūs par mierīgu patvērumu, par mīlas ligzdu. Tam vēl jākalpo citam uzdevumam. Dzīvoklī ir divas lielas istabas un divas mazas, bet tas atrodas jaunas celtnes antresolā un labā rajonā, Sentkruā ielas un Žubēra ielas stūrī, nelielā laukumiņā, uz kura iziet Burbonu ģimnāzijas sētas durvis. Šīs priekšrocības bija par cēloni dzīvokļa rekvizēšanai trim okupantu armijas apakšvirsniekiem. Žēloties par to būtu nevietā, jo varēja gadīties arī nepatīkamāki iemītnieki nekā šie austrieši.

Uzvarētāju klātbūtne tomēr sagandē dzīvokļa mājīgo atmosfēru; smagi jūtami arī izdevumi par viņu apkopšanu un uzturu, kurus, protams, nesedz atlīdzība piecdesmit sū apmērā par dienu. Visvairāk Lidija cieš no piespiestās tuvības ar skarbajiem karavīriem, jo abas meitenītes ir vēl tanīs gados, kad bērni ir bailīgi, turklāt viņu nervi jau tā satricināti no visa pārdzīvotā; jābūt nomodā arī par zaļoksnējo kalponi un beidzot par sevi pašu, jo vīra tik bieži nav mājās.

Lidija ar bērniem un kalponi apdzīvo vienu lielo istabu un tai līdzās esošo garderobes istabiņu. Pārējās telpas viņa atstājusi nelūgto ciemiņu rīcībā. Izejot no mājām, Lidija bērnus vienmēr ņem līdzi vai arī aizsūta viņus ar aukli uz kādu drošu vietu, kur nav no kā baidīties. Kaut gan ārēji trīs oficieru uzvešanās it nemaz neatgādina nesen redzētās baismīgās ainas, kas iespiedušās Lidijai atmiņā, tomēr atstāt nevainīgos radījumus viņu tuvumā vienīgi Batistinas uzraudzībā būtu tikpat kā kārdināt velnu, jo sevišķi tāpēc, ka meiča, gan būdama uzticama un saprātīga, savā divdesmit gadu plaukumā izskatās gaužām glīta ar sārtajiem vaigiem un zemnieces micīti galvā.

Tātad no mājām viņas allaž iziet kopā. Atslēgas uztic kaimiņienei, kas dzīvo tanī pašā stāvā, kādai pavecai sievietei, vārdā Ramelo, kura pieredzējusi revolūciju un nebīstas no trim austriešiem.

Šāda dzīve bija sagaidījusi Lidiju Sentkruā ielā. Daudzējādi sūra dzīve, salīdzinot ar pagātni, bet pēc šausmīgajām nedēļām, kuras viņa nupat bija pārlaidusi, šī dzīve šķiet salda. Aizrit neliels laika sprīdis. Lidija atkal ķeras pie meitu audzināšanas, ko, apstākļu spiesta, bija pametusi novārtā. Viņa sāk apmācīt arī Batistini. Reizēm ierodas Florans, parasti vakaros, bet pa nakti palikt viņš nekad nevar. Biežāk Lidija pati apmeklē viņu bataljonā.

Beidzot pienāk ilgotais mirklis. Kādu rītu pašā agrumā, pirms ausmas, Lidija pēkšņi uztrūkstas. No nemierīgā miega viņu atmodinājis pazīstamais Florana zvans pie durvīm. Vienā naktskreklā, uzmetusi uz pleciem šalli, viņa steidzas atvērt.

— Mīļā Lidij, es dabūju atvaļinājumu. Un ir iespējams, ka mani atbrīvo pavisam.

Šos vārdus viņš pasaka ar parasto aukstasinību. Tikai tad Lidija ierauga, ka Florans ģērbies civiluzvalkā, ne vairs formas tērpā, kurā viņa simtiem reižu sapnī redzējusi vīru nāvīgi ievainotu, noasiņojošu.. .

Viņa aicina Floranu atpūsties, pārģērbties mājas tērpā. Veltīgas pūles: viņš nekavējoties atgriežas dzīvē.

— Mīlulīt, esmu pirmo reizi brīvs, kopš tu atgriezies Parīzē. Iedzer tasi šokolādes, apģērbies, aiziesim uz rīta dievkalpojumu. Gribu šorīt pat aizvest tevi uz Monluī kapsētu. Saņēmu ziņu, ka mūsu mauzolejs ir pabeigts.

Un viņi dodas ceļā. Viņu kopdzīves pavediens atkal ir sasiets, pašā izpostītās zemes centrā. Ģimenes tradīcija turpinās, par spīti sakāvēm, tā pārdzīvo armijas. Mauzolejs, ko Busardels, tēvs, iekams devās uz aizsauli, bija varējis tikai vēlēties, tagad uzcelts, stalts un pastāvīgs šīspasaules drupu vidū.

… Busardels, dēls, pieskārās sievai pie rokas; Lidija to nemanīja, un Florans paspieda viņai pirkstus.

— Esam atbraukuši, — viņš sacīja.

Kučieris ierindojās kabrioletu virknē un vadīja zirgu soļos uz dārza ieeju. Lidija atvēra acis un ieraudzīja, ka Florans smaida. Viņa paslēpa seju pie vīra pleca, kas turpmāk aizvien būs blakus.

— Biju aizsnaudusies. Atvaino, es šorīt tik agri piecēlos …

Pilnīgi atguvusies, Lidija paskatījās apkārt un atskārta, kur viņi atradās. Piedienīgi izslējusies, viņa sakārtoja cepurīti. Bet kāds rēgs droši vien vēl šaudījās viņai atmiņa, jo viņa sāpīgā balsī piebilda:

— Ak, dievs, man vajadzētu gulēt mēnešiem ilgi…

— Nabaga draudzene, — Florans sacīja.

III

Bērnus atrast nebija grūti. Lidija bija noteikusi, kurā dārza daļā meitenītes lai rotaļājas. Viņa labi pazina Tilerijas. Kaut gan viņa veselu gadu nebija tur bijusi, tomēr domāja, ka notikumi nebūs sevišķi pārvērtuši ne parka izskatu, ne tā pastāvīgo apmeklētāju paradumus; pastaigu cienītāji droši vien tur atguvuši savas tiesības. Lidija nebija maldījusies. Okupācijas karaspēks bija pametis Tilerijas. Tur nometinātais grāfa fon Cītena korpuss jūlija beigās bija aizgājis, un Prūsijas karaļa gvarde, kas to aizstāja Parīzē, bija sameklējusi ērtāku apmešanās vietu. Uz pils sētas zeltīto režģu pīķiem vairs nebija izžauta prūšu veļa. Tilerijas atkal bija agrākās Tilerijas, pastaigu vieta, kur katrs atrada, ko vēlējas, un kur varēja viegli izvairīties no vienkāršiem ļaudīm un no bezkauņām. Pietika nepāriet zināmas robežas.

«Uzturieties starp pili un skaisto aleju upes pusē,» Lidija bija piekodinājusi Batistinei.

Bērnu meita, protams, paklausīja. Pēkšņi abas meitenītes izrāvās viņai no rokām un skriešus devās pretī vecākiem, kurus bija ieraudzījušas drūzmā. Viņas metās tēva un mātes apkampienos.

— Mums ir ļoti jautri! — abas čaloja.

Lidija skatījās uz bērniem ar dziļu maigumu. Viņa pārāk labi zināja, cik nepieciešams abām nabaga radībiņām aizmirst nesenās baismīgās atmiņas. Viņas patiesi bija ļoti jauki bērni. Vecākā, Adlina, bija septītajā gadiņā, bet varbūt grūtajos laikos un pastāvīgajā tuvībā ar rūpju mākto māti savam vecumam jau pārāk saprātīga, nopietna, pat mazliet skumīga; mazā Žilija bija draiskulīgs, tomēr viegli audzināms bērns.

— Māmulīt, vai tagad mēs varēsim pavizināties ar ratiņiem, kurus velk kazas?

Māte bija apsolījusi šo izpriecu, bet pieteikusi, lai uzgaida viņu. Lidija pati gribēja pavadīt mazo ekipāžu, jo bažījās, ka nenotiek kāda nelaime. Tagad viņa aizvien baidījās no ļaunākā . . . Māte ar meitiņām devās uz nojumi, bet Florans negāja viņām līdzi.

— Man ir darīšanas tanī pusē, — viņš sacīja, norādīdams uz Feijanu terasi.

Florans atgriezās laikā, lai redzētu piebraucam ratiņus, kuros lepni sēdēja abas māsas; izcēlis un nolicis zemē bērnus, viņš jautāja:

— Vai tagad esat izsalkušas? Iesim ēst brokastis.

— Bērni sapīka: tik agri doties mājās!

— Kāda runa par mājās iešanu! — tēvs pārtrauca abu žēlošanos. — Tētis vedīs jūs uz restorānu!

Nu klaigām nebija gala, Žilija lēkāja aiz prieka. Lidijai jau iepriekš bija zināms, ka brokastis ēdīs ārpus mājas, un viņa ierunājās par kaimiņienes Ramelo ieteikto ēdnīcu, kas atradās tepat tuvumā, pie Jaunā tirgus.

— Nē, uz turieni mēs šodien neiesim, — Florans sacīja.

— Tā, draugs? Bet kur tad?

— Pie Verī.

Mirkli iestājās klusums. Vērī vārds, kas bērniem nekā neizteica, mātei uz brīdi laupīja valodu.

— Pie Vērī? — viņa beidzot ierunājās. — Floran, tu to nedomā nopietni?

— Taisni otrādi, pavisam nopietni. Lai pienācīgi nosvinētu manu atgriešanos, mēs iesim tieši pie Verī, nupat jau liku rezervēt galdu. Neraizējies, — viņš piebilda klusāk, tikai sievai, — es apjautājos par cenām.

— Un kā?

—Varam atļauties. Vienu reizi. Dārgi jau ir, toties tas ir Verī. Šis restorāns tagad ir ļoti modē. Sevišķi kopš pamiera.

Batistine savāca rotaļlietas. Piedāvādams sievai elkoni, Florans piebilda:

— Stāsta, ka tur bieži ierodoties maršals Blīhers. Varbūt mums laimēsies viņu redzēt.

— Nejūtu sevišķu vēlēšanos, — Lidija, pakratīdama galvu, atbildēja. — Maršals Blīhers . ..

Ļoti apmierināta, ka beidzies šis karš, viņa joprojām palika sieviete un nespēja līdzīgi daudziem vīriešiem uzskatīt uzvarētājus vienkārši par pretējās nometnes cīnītājiem. Lidijai ienaidnieki bija un palika ienaidnieki, ļaudis, kas bija tēmējuši ar šautenēm uz viņas Floranu, iebrucēji, kas ar saviem zābakiem un zirgu pakaviem bradājuši viņas tēvzemi, postījuši kluso provinces nostūri, kur viņa bija dzimusi. Viņa nebija to aizmirsusi. Viņa nebija no tām neapzinīgajām vējagrābslēm, kuras šajās pašās Tilerijās karaļa atgriešanās dienā bija, piemirstot jebkuru lepnumu, kautrību un savu labo slavu, apskāvušas angļus un prūšus un griezušās ar tiem dejā.

Taču Florans skatījās uz visu citādi. Viņš apgalvoja, ka sabiedrotie vispirms ir zaldāti, un, bez šaubām, būtu teicis, ka Blīhers vispirms ir maršals. Daudzi argumenti, kas Lidijai, spriežot pēc skaidrākās sirdsapziņas, likās nepamatoti, viņas jauneklīgajam vīram šķita acīm redzami. Florans bija kalpojis un kalpoja vēl joprojām nacionālajā gvardē, kuras dalībnieki prata vērtēt apstākļus bez aizspriedumiem.

Kad viņi sasniedza Feijanu terasi, pie Verī restorāna durvīm Lidija vilcinādamās apstājās un paaicināja vīru sānis: kā rīkoties ar Batistini? Parastā restorānā aukle sēdētu pie kungu galda tāpat kā mājās, kur viņa ēdināja bērnus. Bet šeit? Turklāt izdevumi? Florans noraidīja iebildumus: šodien tas nevar būt par šķērsli. Taču Lidija šaubījās vēl par to, vai tik greznā restorānā var ievest meiču ar priekšautu un Turenas novada aubi galvā? Jaunā māte apsprieda šo jautājumu dedzīgi un ar lielu patiku, sirdī apsveikdama atgriešanos pie iemīļotajām saimniecības rūpēm, kas atkal ieņēma savu vietu viņu dzīvē. Florans, kuru ģimenē uzskatīja par pieredzējušu parīzieti, pārliecināja sievu, ka bērnumeitas klātbūtne pie brokastīm būs pilnīgi piedienīga, un izšķīra jautājumu īsi:

— Tā mēdz darīt.

Pret šādu argumentu Lidijai nebija nekā ko iebilst. Mazais pulciņš izkārtojās un iegāja restorānā.

Pirmā zāle pavērās skatieniem, ar ziediem rotāta, izlikta ar marmoru un spoguļiem, bet vēl tukša. Vai bija par agru? Viņi apjautājās bufetes dāmai. Tā paskaidroja, ka apmeklētāji mēdzot ierasties mazliet vēlāk. Tagad esot modē ēst brokastis tikai pēc divpadsmitiem.

Florana dzīves pieredze bija izrādījusies nepietiekama. Viņš ieteica apmest vēl līkumu pa dārzu, taču Lidija sacīja, ka ir nogurusi, un jau noņēma apmetni. Visi sasēdās ap galdu. Meitenītes bija izsalkušas, bet viņām lika paciesties: ja ēdīs tūlīt, tad viņi jau beigs brokastot, kad saradīsies ļaudis, un vajadzēs atbrīvot galdu. Florans vēl nepaņēma ēdienu karti. Ģimene salika rokas uz galda un klusēdama gaidīja.

Rosība sākās tiešām ap divpadsmitiem. Pirmie parādījās ārzemju oficieri. Ieradās četri, kuriem galds bija rezervēts netālu no Busardeliem. Tie bija krievi, liela auguma vīri zeltā vizošos mundieros, bet pēc izskata ļoti skarbi; viņi soļoja skaļi un, garām ejot, aplūkoja sevi sienas spoguļos. Atsēzdamies viņi nopētīja Lidiju. Jaunā sieviete vēsi novērsa galvu. Kopš atgriešanās Parīzē viņa bija iemācījusies ar cieņas pilnu izturēšanos laupīt drosmi pārdrošniekiem, no kuriem nevarēja izvairīties.

Laiks ritēja; galdi jau lielāko tiesu bija aizņemti; tad bariņš vīriešu civilā šķērsoja zāli. Kalpotāji ārkārtīgi godbijīgi sveicināja šos viesus, kas devās augšā pa kāpnēm, kuras veda uz kabinetiem.

— Viņu sejas man liekas redzētas, — Florans sacīja. Viņš ar mājienu pieaicināja apkalpotāju.

— Kas ir šie kungi?

Izrādījās, ka tie ir finansisti. Apkalpotājs, pieliecies Floranam pie auss, nosauca vārdus.

— Oho! — Florans, uzacis uzraukdams, ieteicās. Tad viņš savukārt pieliecās pie Lidijas un pačukstēja:

— Uvrārs …

Šo vārdu izrunājot, Floranā pulsēja gan neuzticība, gan piesardzība, gan māņticība, sarežģīts cieņas un necieņas mistrojums un daudz citu, nenoteiktu izjūtu.

Lidijai šī persona nebija sveša. Lidija nedižojās ar zināšanām valsts lietās vai finansu jautājumos, taču viņa bija veikalnieka meita, viņas audzināšanā bija ietilpusi iepazīstināšana ar grāmatvedību un saimniecības jautājumiem. No šī viedokļa viņa vērtēja finansistus, kuru vārdus lasīja avīzēs vai par kuru jaunākajiem pasākumiem dažkārt stāstīja Florans, atgriezies no ministrijas. Un vai gan patlaban, 1815. gadā, Parīzē atrastos kāds cilvēks, kas nekad nebūtu dzirdējis runājam par Uvrāru? Kopš divdesmit gadiem Uvrārs — skaudības krustugunīs un pielīdēju slavinājumu vīraka mākoņos — ieņēma priekšplānu sabiedrības skatuvē. Uvrārs te lidinājās labvēlības augstumos, te krita nežēlastībā, reizēm bankrotēja un reizēm atkal iedzīvojās bagātībā. Lai vai kāda nākotne nolemta Francijai, Uvrāra nākotnei liktenis aiztaupījis vēl ne mazumu pārsteigumu. Florans nenolaida acis no kāpnēm, pa kurām bija uzgājis slavenais armijas provianta piegādātājs.

— Finansu pasaule atkal sakustējusies, — jaunais vīrietis klusinātā balsī sacīja. — Šis Uvrārs! Viņš nevilcinoties atkal kāps seglos… Atceros tomēr, ka viņš četrus gadus nosēdēja cietumā.

— Draugs, ja jau imperators pēc tam viņu ataicināja pie sevis, tad jādomā, ka …

— Protams! Šādi ļaudis juku laikos zeļ, viņi prot makšķerēt duļķainā ūdenī. Saimnieciskas krīzes tādus rada.

— Un kā tu gribētu?

— Es gribētu, lai neuzpeldētu vienmēr tikai viņi!

Vecais Busardels bija audzinājis dēlu apdomīgas piesardzības un godīguma garā. Sasniedzis augstu posteni Muitas pārvaldē, Busardela tēvs bija gribējis vienīgo dēlu ievadīt savā darba nozarē; Taču Florans bija ļoti kustīgs un uzņēmīgs jauneklis, ar zināmu izpratni finansu lietās. Šajā jomā viņam nenoliedzami piemita attapība, viņš nereti izteica pareizus spriedumus. Florans pamatoti apgalvoja, ka izprotot savu laikmetu. Šī īpatnējā apdāvinātība viņam ļāva sekot jebkurām tieksmēm, un tēvs piekrita, ka dēls stājas darbā nevis muitas resorā, bet Fondu pārvaldē. Iesācējs ātri guva panākumus, kas viņam glaimoja, bet neremdināja visas viņa alkas. Jaunais buržuā, kam bija mazliet mākslotas manieres, sirdslietās apmierinājās ar rāmo ģimenes dzīves laimi, taču viņā brieda godkārīgi centieni. Šiem centieniem gan bija lielas izredzes piepildīties, jo tie tiecās nevis uz gara dzīves kalngaliem, bet uz tīri materiāliem labumiem.

— Esmu tomēr ļoti pārsteigts, — Florans turpināja, — ka šis tips atkal uzpeld un jau sāk izsisties uz augšu.

— Varbūt ļaudis pamatoti viņam piedēvē ļoti lielas spējas?

— O, es to neapšaubu.

Viņi bija izvēlējušies ēdienus. Tēvs iesāka ar austerēm, un pārējie ģimenes locekļi skatījās, kā viņš tās atplēsa no gliemežnīcas, pielika pie mutes un norija. Lidija necienīja austeres un nebija vēlējusies pamielot ar tām meitenītes. Batistinei bija uzlikta uz šķīvja viena austere, bet viņa neuzdrošinājās to nogaršot.

Viens no krievu oficieriem, kurš sēdēja tieši pretī Lidijai, joprojām uzvedās uzbāzīgi. Katru reizi, paceldams glāzi, viņš skatījās uz jauno sievieti, it kā uzdzerdams viņai malkus, ko ielēja sev rīklē. Nelaimīgā pēc kāda brīža vairs nezināja, kur dēties. Klaji pārsēsties citā vietā Lidija neuzdrīkstējās, bet arī nespēja izturēties tikpat vienaldzīgi kā Florans, kas viņai ieteica darīt tāpat.

— Neievērosim viņus, — vīrs pamācīja. — Tā būs saprātīgi. Ja izceltos kaut niecīgākais starpgadījums, tanī vainotu mūs.

Tieši tobrīd pa kāpnēm no augšstāva nonāca apkalpotājs, kas piegāja pie Florana un jautāja, vai viņš esot Busardela kungs.

— Jā. Kādēļ jūs vaicājat?

— Kāds viesis, kas ēd brokastis grifu salonā, lūdz jūs uz mirkli uzkāpt pie viņa.

Apkalpotājs pasniedza papīra lapiņu, uz kuras ar zīmuli bija uzrakstīts vārds, kas Floranam bija svešs.

Vai viņš ir Uvrāra kompānijā?

— Jā, kungs.

— Ak, dievs! — Lidija iesaucās.

— Labi, — Florans sacīja. — Atbildiet, ka es ieradīšos.

Apkalpotājs aizgāja.

— Ak, mīļais draugs, — teica Lidija, kas bija gluži pārvērtusies sejā, — tu runāji pārāk skaļi. Tavi vārdi droši vien būs atstāstīti Uvrāram.

— Esi mierīga.. . Tas nemaz nav droši zināms. Un kā tad viņi būtu dabūjuši zināt manu vārdu? Katrā ziņā mēs drīz vien to noskaidrosim.

Taču Florans vēl necēlās uz iešanu, un, kad Lidija brīnījās par to, viņš sacīja:

— Kā tā! Vai tad man tūlīt jāskrien kā sulainim? Nezinu, ko viņi no manis grib, bet neko nekaitēs, ja likšu sevi pagaidīt.

Kad Florans beidzot pazuda salona virzienā, Lidija katram gadījumam lika Batistinei savākt uz viena krēsla visus mēteļus. Viņa pati, izņēmusi no somiņas naudas maku, sameklēja attiecīgu monētu un turēja to visu laiku saujā, lai pie vajadzības atstātu uz galda samaksai par pārtraukto maltīti, Ļaužu pieplūdums bija liels, tā, ka mazākajam starpgadījumam varēja būt bēdīgas sekas; bufetes dāma jau raidīja jaunos apmeklētājus uz otru Verī restorānu Palērojālā.

Lidija, nemiera tirdīta, gaidīja. Viņa nedusmojās uz Floranu par tā pārsteidzīgajiem vārdiem; viņa nekad ne par ko nedusmojās uz vīru. Kad dažkārt nejauši attapās, ka domā citādi nekā Florans, Lidija tikai pabrīnījās, turklāt vairāk pati par sevi. Nesaprašanās nekad neizvērtās nopēlumā, un viņai nemūžam neienāktu prātā vīram kaut ko pārmest. Ne tādēļ debesis padarījušas viņu par Florana dzīvesbiedri, bet gan tādēļ, lai viņa ar vīru dalītos it visā. Tāda bija Lidijas apņemšanās. Pie tās viņu bija novedusi reliģiozā audzināšana, ģimenes tradīcijas un visi piemēri, kurus viņa kopš bērnības bija uzņēmusi sevī provinces nostūrī, kas, neraugoties uz iepriekšējā gadsimta pēdējo gadu brāzmām, bija pasargāts no sen iedibinātu tikumu sagraušanas un vaļībām. Lidija, īsi sakot, nekad nenosodīja savu vīru.

Beidzot viņš atkal parādījās. Slīdēdams starp galdiem un šurp un turp skraidošajiem apkalpotājiem, Florans tuvojās, un jau viņa seja vien nomierināja Lidiju. Viņš atsēdās tomēr klusēdams. Sakniebtām lūpām, acis pa pusei pievēris, ar tālē vērstu skatienu viņš atgādināja cilvēku, kas iegrimis dziļās pārdomās.

— Draugs, — Lidija ierunājās, — tikai vienu vārdu: vai nav nekas ļauns?

Florans nepakustējās, nenovērsa skatienu no iedomātā apvāršņa, ko vēroja, un tikai īsi atbildēja:

— Gluži otrādi.

Lidija atviegloti nopūtās, iebāza naudu atpakaļ makā un lika atnest smadzeņu pīrāgu, kas pēc viņas norādījuma bija turēts siltumā. Viņa gaidīja, lai Florans pats no sevis sāk stāstīt; varbūt vīrs negribēja to darīt bērnu un mājkalpotājas klātbūtnē.

Beidzot Florans atgriezās īstenībā.

— Ēdīsim, — viņš sacīja.

Meitenītes jau bija ķērušās pie pīrāga, nenogaidījušas uzaicinājumu; viņas jūsmoja par garšīgo mērci. Florans paskatījās apkārt un atkal ieraudzīja krievu oficierus, kurus bija piemirsis.

— Nevar tomēr pieļaut, — viņš sacīja, nepaaugstinot balsi, taču pietiekami skaļi, lai apkārtējie dzirdētu, — ka mani sāktu uzskatīt par cilvēku bez pašcieņas! Vai tu, dārgā, būsi tik laipna un pārsēdīsies Adlinas vietā?

Mazliet pārsteigta Lidija paklausīja un, pārmijusies ar vietām, tagad sēdēja vīram nevis pie labās, bet pie kreisās rokas, ar muguru pret krievu oficieriem. Pieliecies viņai tuvāk, vīrs sacīja:

— Man piedāvā vietu ar lielu nākotni.

— Paaugstinājums?

Florans paraustīja plecus.

— Tu pārproti… Vietu ārpus ministrijas. Privātā uzņēmumā.

Lidija apslāpēja izsaucienu. Vai runa būtu par vietu Uvrāra uzņēmumā? Viņa neuzdrošinājās jautāt. — Mani bija uzaicinājis augšā kāds Sušo kungs, — Florans sāka stāstīt. — Viņš pazinis manu tēvu… Tolaik, kad tēvs bija Amsterdamā muitas kontrolieris, Sušo kungam bijušas darīšanas tajā iestādē. Pagājušajā gadā šim Sušo kungam bijušas darīšanas pie manis Valsts kasē. Es viņu vairs neatcerējos, pie mums taču ierodas tik daudz ļaužu! Bet šiem finansistiem ir lieliska atmiņa! Šodien, iedams cauri zālei, viņš mani uzreiz esot pazinis, un es pat neko nenojautu. Īsi sakot, viņš mani saņēma ar atplestām rokām un ļoti godbijīgi izteicās par manu tēvu. «Mans jaunais draugs, tādu ierēdni šodien vairs nevar sastapt,» — tieši tā viņš sacīja. Tad viņš man jautāja, ar ko es nodarbojoties; es izstāstīju. «Vai esat nolēmis visu mūžu nokalpot valsts kancelejās?» Nezināju, ko atbildēt: vēl taču neesmu galīgi atbrīvots no dienesta — un jau kaldināt plānus! . .. «Ja nolemsiet pāriet uz privātuzņēmumu, tad atnāciet pie manis. Man ir savi nodomi, un man vajadzīgi tādi jaunekļi kā jūs.» Nevar noliegt, ka tas no viņa puses bija ļoti laipni. Kad taisījos atvadīties, Sušo par varēm gribēja stādīt mani priekšā saviem draugiem. Tie visi ir ievērojami ļaudis. Visi man spieda roku. Uvrāra kungs arī sniedza roku.

— Uvrāra kungs? — Lidija pārjautāja.

— Jā, es taču nevarēju nesaņemt viņa roku… Vai ne? — Florans piebilda pēc mirkļa, kaut gan Lidija nekā nebija teikusi.

— Jā, draugs. Protams, tu nevarēji nesaņemt viņa roku .. . Bet. . .

— Bet kā? Runā, pasaki — ko tu domā?

— O, es neņemos spriest par to, jo nekā nesaprotu no šādiem jautājumiem. Gribētu tikai zināt, kādi ir tavi nodomi. Tu vēlies …

— Vēlos patlaban vienīgi pārdomāt. Viņš mani pazīst, bet tas vēl nav viss: man savukārt jāievāc izziņas.

Florans pamāja apkalpotājam.

— Draudziņ, kas tas par ēdienu, ko jūs nupat pasniedzāt mūsu kaimiņiem? — Florans jautāja, norādīdams uz krievu oficieru galdu.

— Cienījamais kungs, tas ir fazāns, bet īpaši pagatavots. Pavārmeistara izgudrojums.

Florans nekautrēdamies aplūkoja putnu, ko viens no oficieriem grieza gabalos. Ēdiens izskatījās kārdinošs un krāšņs, tas norādīja, ka apmeklētājs, kurš tādu var sev atļauties, ir turīgs cilvēks.

Bija pienācis metrdotels; viņš sniedza sīkākus paskaidrojumus.

— Kungs, īstenībā tas ir trekns fazāns, kādus ēd padomnieka Brijā-Savarēna mājās. Fazāns pildīts ar sloku gaļu, vērša kaulu smadzenēm un trifelēm. Jaunums ir grauzdētās piedevas, kas redzamas zem putna cepeša. Piedevas sastāv no sloku aknu un ķidu biezeņa, svaiga speķa skaidiņām, trifelēm un anšovu filejām. Garnējumu papildina pomeranču šķēlītes.

— Tas viss man šķiet diezgan veikls savienojums, — Florans sacīja. — Un jūs saucat to par? …

— Fazānu аla Svētā alianse, cienītais kungs. Šis ēdiens iemantojis ārzemnieku oficieru kungu lielu piekrišanu.

— Ar nosaukumu, kādu esat tam izvēlējušies, — nudien, es nemaz nebrīnos par to!

Florans, izsmējīgi pavīpsnādams, pameta acis uz sievu. Vecākais apkalpotājs ar godbijīgo smaidu uz lūpām šķita atsaucamies uz pašreizējā mirkļa saistībām. Kopš septembra mēneša izteiciens «Svētā alianse» bija visu mutēs. Ka tas atklīdis līdz cepešpannai un restorāna ēdienu kartei, — vai tas neliecināja drīzāk par iztapību, nevis par ļaužu piekrišanu šim faktam un pat ne par iztapību, bet par nepieciešamību? Īstu parīzieti tas nemaldinās.

— Sakiet — vai šis ēdiens ilgi jāsagatavo? — Florans jautāja.

— Kungs, pildītam fazānam jānostāvas divdesmit četras stundas, tas nozīmē, ka mēs vienmēr turam krājumā jau sagatavotus putnus. Arī patlaban trīs man cepas uz iesma. Vēl tikai jāuzbrūnina, jāpieliek garšvielas un jāizkārto uz šķīvja, — pēc ceturtdaļstundas kungam varētu pasniegt.

— Labi, draugs, kālab gan arī mēs nevarētu iebaudīt fazānu аla Svētā alianse! Ja tikai jūs to nerezervējat vienīgi uzvarētājiem! Lūdzu, atzīmējiet mūsu pasūtījumu!

Kad apkalpotājs bija aizgājis, Florans sacīja sievai:

— Redzi, dārgumiņ, cik izdevīga reizēm ir maza izšķērdība! Tu nupat jautāji, vai būs prātīgi nākt uz Verī restorānu. Vai zini, man liekas …

Florans nenobeidza. Viņa skatiens no jauna bija pievērsies kāpnēm. Starp divām ar zeltījumiem rotātām mākslīga marmora kolonām sarkans paklājs veda uz grifu salonu, kur bija sapulcējušies finansisti, kas virs uzvarējušo ienaidnieku galvām jau perināja savas kombinācijas.

Un tad Busardelu ģimenes locekļi, svinīgas maltītes mazliet nogurdināti, pēkšņi atkal atradās pūļa kņadā, spožajā saules gaismā, pēcpusdienas drūzma. No Feijanu terases kāpjot lejā dārzā, viņi skatījās apkārt kā apskurbuši. Mazās meitenes attapās pirmās.

— Papiņ, uz kurieni iet šie cilvēki? — jautāja Adlina.

Staigātāji plūda uz Konkordijas laukuma pusi.

— Droši vien uz Elizejas Laukiem. Tur apmetušies kazaki.

Žilija lūdzās, lai iet uz turieni. Vecākajai māsai labāk patiktu doties uz Buloņas mežu. Angļu nometnē, kā viņa apgalvoja, esot daudz jautrāk: tur dzīvojot zaldāti, kas valkājot brunčus.

— Citreiz, — māte sacīja. — Angļus apskatīt aizvedīsim jūs citreiz, ja būsiet paklausīgas.

Lidija, bez šaubām, uzskatīja, ka viņi šodien kopš paša rīta jau diezgan apbrīnojuši ārzemnieku karaspēkus. Bet Florans, acīm redzot, domāja citādi. Audzināšanas jautājumos, tāpat kā visos citos, viņš uzstājas par laikmetīgu uzskatu aizstāvi. Pēc viņa domām krievu apmetne, kaut arī izvietota franču zemē, varēja interesēt jaunos prātus; nebija lieki ļaut iespiesties šādai atmiņai septiņgadīga bērna galviņā; kļuvušas vecmāmiņas, Adlina vai pat Žilija varēs pastāstīt to saviem mazbērniem. Viņi devās līdzi pūlim.

Pirmās kazaku teltis bija uzslietas Marlī zirgu statujas pakājē. Tā kā bija svētdiena, tad vairums oficieru bija aizbraukuši no nometnes uz pilsētu, jo atsevišķi saloni rojālisma aizsegā atvēra viņiem savas durvis. Kaut gan tie bija visai šauri nogrupējumi, tomēr tanīs spīdēja tituli un labas manieres, un starp maskaviešu kadetiem, kuri dedzīgi vēlējās iepazīties ar Parīzes augstākajām aprindām, šī sabiedrība viegli guva panākumus. Tās locekļiem nebija nekas pretī ierasties ar Senžermēna priekšpilsētā pieņemto pretvizīti nometnē, bet vienīgi darbdienās; svinamdienās šie augstdzimušie apmeklētāji pameta Elizejas Laukus vienkāršo mirstīgo drūzmai; oficieri mēdza pazust jau no paša rīta. Tāpēc Busardeli pie atamanu paviljoniem neredzēja smalkus ļaudis, kas dažkārt te pulcējās zem klajas debess it kā salonos, kādi kopš jūlija mēneša piederēja pie jaunākā labā toņa. Bet, ja nometne tādā veidā mazliet zaudēja no sabiedriskā spožuma, tā toties daudz ieguva gleznainībā un rosībā.

Arī sirsnībā. Parīzē katrs jutās tuvāks krieviem nekā pārējiem sabiedrotiem. Daudzas parīzietes apgalvoja, ka esot iemīlējušās carā Aleksandrā, un visi parīzieši apzinājās, cik daudz pateicības viņam parādā galvaspilsēta un visa Francija par viņa iejaukšanos konferencēs. Jūtas, kādas viņš, bija modinājis frančos, tie izpauda pret viņa karapulkiem. Tā Elizejas Laukos valdīja draudzīgas tuvības atmosfēra, kādas nebija citās nometnēs. Kazaki rīkoja spēles, kuras pulcināja skatītājus, kas neskopojās ar aplausiem.

Lidijai bija gluži vai vilkšus jāaizvelk projām abas meitenītes no diviem cīkstoņiem, kam bija kaili noskūtas galvas. Pat pa gabalu, jau atrodoties aiz vairākām ziņkārīgo rindām, vēl bija dzirdama viņu straujā elpošana, laušanās troksnis, ķermeņu atsitieni pret zemi un lietpratēju spalgie kliedzieni. Skatītāju vidū sievietes slēpa seju pie savu kavalieru pleciem, bet vīrieši cēlās pirkstgalos, lai nepalaistu garām izšķirīgo cīņas mirkli.

Florans aizveda meitenes apskatīt pieradinātu murkšķi. Mazais dzīvnieciņš, kopā ar savu saimnieku ieradies te no tāla Urālu nostūra, taisīja tūkstoš dažādu stiķu un veiklu pigoru un beidzot, nostājies uz pakaļkājām un saņēmis mutē koka bļodiņu, stiepa to apkārt. Ļaudis padevās nekurnēdami; apspiestās pilsētas iedzīvotāji nekaulējās ar apspiedējiem par žēlastības dāvanām. Jaunais Busardels, kurā finansists jau ņēma virsroku pār ierēdni, atļāvās skaļā balsī piezīmēt, ka franču valūta, kaut gan jau lemta bankrotam, iekarotāju acīs tomēr nav zaudējusi vērtību.

Mazulīte Žilija izrādījās drošsirdīgāka par vecāko māsu. Viņa pietupās, lai paglāstītu murkšķi, kas labprāt ļāvās glāstiem un apstājās pie meitenītes. Pienāca kazaks, gribēdams paņemt savu murkšķi, bet mazā knīpa nelikās traucēties. Lidija un Batistine jau izstiepa roku, taču Florans viņas atturēja. Kazaks arī pietupās. Tas bija vienkāršs zaldāts, diezgan jauns cilvēks, bet ar dīvainu, grumbām izvagotu seju un dzidri pelēkām acīm. Viņš vēroja Žiliju. Mazajai draiskulei no kapuces bija izspraukusies matu cirta, vāri zeltaina un liega, kādas Francijā mēdz būt tikai maziem bērniem. Kazaks, vientiesīgi smaidīdams, skatījās uz cirtu. Tad viņš ar pirkstu piedūrās pie gaišā matu zīda, bet, redzēdams, ka bērns iztrūcies un savelk sejiņu uz raudāšanu, atrāva roku, kaut ko murminādams savā valodā.

Ar strauji pukstošu sirdi meitenīte metās pie mātes un patvērās viņas svārku krokās. Tēlodama lielo māsu, Adlina skaidroja Žilijai, ka zaldātam mājās droši vien esot jauka maza meitiņa.

Lai izkļūtu no burzmas, Busardeli pārgāja pāri avēnijai un devās uz Akmens ostas pusi. Šajā apvidū bija mierīgāk, staigātāju maz; apdullinošā kņada, kas nometnē bija skaļa kā gada tirgū, līdz šejienei atplūda klusināta. Te redzami bija vairs tikai zirgi, sadzīti aplokā vai piesieti, un vīri, kas viņus apkopa. Daudzi koku puduri bija tukši. Te bērniem varēja ļaut rotaļāties vieniem ar Batistini. Pa labi zem audekla nojumes bija provizoriski iekārtota kalve, no kuras skanēja kalēja vesera gaišā un vienmērīgā klaudzēšana. Šo pazīstamo skaņu varēja dzirdēt katrā Parīzes kalvē, bet šeit to pavadīja svešādas dziesmas.

Laiks ritēja. Rudens pēcpusdiena jau slīga uz vakara pusi. Florans atrada Kurlarēnas promenādē patīkamu solu, uz kura ar sievu atsēdās. Lidija klusēja. Viņa raudzījās uz kazaku teltīm, kuras virknējās gar dārza malu, nometne pletās bezgalīgi, līdz skatienam neaptveramai tālei.

— Draugs, cik tālu tā aizstiepjas? — viņa iejautājās. — Vai līdz Antēna alejai?

— Man stāstīja, ka vēl tālāk.

— Ak, dievs! Tas ir šausmīgi. Balss viņai bija pārvērtusies.

Patiesi, nevarēja saskatīt, kur nometne beidzas. Mijkrēšļa dūmakā perspektīvas māņi to pagarināja līdz Šaijo nogāzēm, šķita, ka tā nosegusi visu Parīzes pamali. Lidija sēdēja uz sola klusēdama, ar tālumā vērstu skatienu, un, no jauna izjūtot nogurumu pēc notikumiem bagātās dienas, viņa saguma.

— Ai, Floran, — viņa pēc brīža ierunājās, — ai, vēl visam nav beigas!

— Par ko tu runā?

— Par mūsu nelaimēm un pārbaudījumiem. Mūsu ciešanas vēl nav galā.

Florans mierinoši saņēma sievas rokas…

— Nē, — Lidija žēlabaini un neatlaidīgi turpināja, — draugs, es skaidri jūtu, vēl nav beigas. Es to redzu. Vai tad tu pats to neredzi?

Viņa skumji norādīja uz milzīgo nometni, uz šo svešinieku pilsētu, kas bija iespiedusies galvaspilsētā. Šis skats Lidiju pārsteidza vairāk par visu. No šejienes viņa saredzēja visu milzīgo postu. Elizejas Laukos apmetušies kazaki lika viņai saskatīt angļus Amjenā, prūšus Rennā, austriešus Lionā un Marseļā; naidnieku papēžu mīdītie zālāji atgādināja piecdesmit astoņus okupētos departamentus. Lidiju vairāk pārliecināja fakti nekā apgalvojumi, pierādījumi vairāk nekā liecības., Tāda bija viņas daba — lietišķa un instinktīva. No tas izrietēja priekšzīmīgas laulātās draudzenes un mātes tikumi, ar kādiem viņa bija apveltīta.

Pārdomu secinājumā Lidija sacīja:

— Kā gan šajā postažā var raizēties par ģimenes nākotni!

— Par ģimenes nākotni?

— Kā tad, Floran! — viņa vienkārši paskaidroja.

— Mauzolejs …

Florans neatbildēja uzreiz. Viņš vērīgi paskatījās uz sievu, šo sievieti, par kuru aizvien bija juties daudz pārāks. Lidija nereti izmeta šādas pusaprautas frāzes, izpaužot dīvainas domas, kas nepakļaujas prāta apsvērumiem un mulsina vīriešus.

— Mīļā, ģimenes nākotne nav šajā ienaidnieku ieņemtajā dārzā, tā ir mūsos.

Atkal iestājās klusums. Lidija neviļus pievilka ciešāk klāt kājas un salika apmetņa malas vienu pār otru. Tad viņa uzsita kažokādas apkakli.

Paskatījusies pulkstenī, Lidija pasauca meitenes. — Bērni, ir jau vēls, — māte pieceldamās sacīja. — Iesim mājās. Pa Rojāla ielu. Aizpogājiet mētelīšus un ejiet ar Batistini pa priekšu.

Tagad Lidija runāja pārliecinātākā tonī, viņai bija atgriezusies zināma pašapziņa. Viņa atbalstījās uz vīra rokas, un viss bariņš devas projām no upes un nometnes. Abu Busardelu domas kavējas pie mauzoleja, kas Lidijai šķita pārāk grezns un plašs, bet ko Florans atzina par pilnīgi atbilstošu sava tēva vēlējumam. Lidijas galvā rosījās viena un tā pati doma.

— Neaizmirsti, — viņa ierunājas, soļodama uz priekšu un nepaceldama acis uz vīru, — neaizmirsti, ka mums nav dēla …

Viņi gāja klusēdami un apmeta līkumu ap Konkordijas laukumu, lai ar bērniem izvairītos no ekipāžām un jātniekiem, kas drūzmēdamies plūda atpakaļ uz Parīzes centru. Florans pārdomāja par sievas teiktajiem vārdiem. Gluži dabiski, viņš atcerējās tēvu, ko Lidija gandrīz nemaz nebija pazinusi, ko arī viņš pats nebija paguvis iemīlēt un kas tomēr šinīs juku laikos atguva dīvainu varu pār viņiem. Pa tukšā mauzoleja atvērtajām durvīm nelaiķis negaidīti, iekams viņi būtu varējuši uz to sagatavoties, bija ienācis viņu dzīvē. Tikai pēc Busardela tēva nāves bija kļuvusi zināma viņa vēlēšanās iegūt sev un saviem pēcnācējiem mūžīgā īpašumā kapu pieminekli Parīzē, kādā jaunā kapsētā. Visu mūžu nelaiķis bija pieticīgi izvadījis citu pēc cita savus tuviniekus uz veco Sentestaša kapsētu, kur atradās pirmie ģimenes kapi. Busardela tēvs bija bijis kluss cilvēks, agri kļuvis atraitnis, un arī panākumi darbā nebija kliedējuši viņa noslēgtību. Gandrīz negribot viņš bija taisījis karjeru, par kādu pirms 1789. gada ļaudis, kuriem nebija dižciltīga vārda un mantas, nevarēja ne sapņot. Bez jebkādiem godkārīgiem mērķiem iestājies dienestā Muitas pārvaldē, viņš, pateicoties nejaušībām, cilvēku trūkumam, straujajai notikumu gaitai un, bez šaubām, arī zināmām krietna ierēdņa spējām, nepilnos desmit gados bija sasniedzis visai augstus posteņus, un pēc 1809. gada dekrēta imperators iecēla viņu par muitas kontrolieri Amsterdamā, kura bija kļuvusi pēc nozīmības trešā pilsēta impērijā. Divu karu starplaikā Parīzē tikko bija apprecējies Florans Busardels. Viņa tēvs dažus gadus bija nodzīvojis Amsterdamā gluži viens un, nesasniedzis piecdesmit gadu vecumu, miris ar plaušu kaiti. Šis vīrs, kas divdesmit piecus gadus bija nesatricināts panesis teiksmainas pārvērtības, svešatnes miglā izdzisa.

Vai trimdā viņu bija tirdījušas ilgas pēc Parīzes debesīm? To var pieņemt, izlasot viņa testamentā punktu, kurā paredzēta ievērojama summa mauzoleja uzbūvēšanai Monluī kapsētā. Mantas viņš atstāja maz, jo bija pārāk godīgs cilvēks, lai iedzīvotos, izmantojot savu amata stāvokli, un nomira pārāk agri, lai būtu varējis sevišķi daudz ietaupīt. Salīdzinot ar visu mantojumu, kapenēm nodomātā summa bija pārmērīgi liela. Bet, vienalga, ģimenes galva tā bija gribējis, un tā arī tika izdarīts. Vēl nebija nokārtotas — starp citu, ne sevišķi sarežģītās — formalitātes mantojuma pārvešanai, kad dēls jau uzdeva ķerties pie mauzoleja būves. Florans nebija bagāts, arī Lidija bija ienesusi laulībā gluži nelielu pūru, turklāt viņiem bija divi bērni un priekšdienas gauži nenodrošinātas, un tomēr Florans ar vislielāko patiku īstenoja nelaiķa pēdējo gribu, kas dēlam daudzējādi glaimoja.

Tagad mauzolejs bija uzcelts, taču kari vēl joprojām kavēja pārvest tēva mirstīgās atliekas; tā kā šim tālredzīgajam nu piederēja ilgotā kapliča, viņa pēcnācēji domās sev jau piešķīra tanī vietu, bet viņš pats vēl nevarēja tur rast atdusu.

—       Mīļā, tu redzēsi, — ierunājās Florans, kad viņi jau tuvojās savam kvartālam, — nākotne pierādīs, ka tēvam bijusi taisnība. Esmu vienīgais bērns, uz mani gulstas ģimenes liktenis, taču ar dieva un tavu palīdzību mans vārds neizbeigsies ar mani.

—       No jauna viņus pavadīja nenoteiktā ēna, vīriešu kārtas pēcnācēja ēna, kuram vēl jādzimst. Florans turpināja klusākā balsī:

— Šovakar vajadzētu aiziet uz Itāliešu teātri, tas nupat atkal sācis darboties, — bet vai labāk nepaliksim mājās?

Lidija paskatījās uz vīru; Florans pasmaidīja, viņa tumši pietvīka un novērsa acis.

Jaunā sieva nekā neatbildēja, tikai stingrāk atbalstījās uz Florana rokas, ar tīksmi izjuzdama viņa spēku. Abi soļoja klusēdami, vienoti viņi gāja uz kopīgu mērķi, taču katram no abiem tas tēlojas citādā veidā. Florans sapņoja par pieaugušiem Busardeliem, kuru vārdi ar laiku cits pēc cita tiks izcirsti uz vēl neskartās marmora plāksnes mauzolejā; Lidija sapņoja par maziem bērniņiem, par dzemdībām un kristībām, par zīdīšanu, par mātes saldajām rūpēm un satraucošajām bērnu slimībām.

Bulvāri jau bija palikuši aiz muguras. Meitenītēm par prieku Florans ar sievu bija tām sekojuši līdz Monbiana ielai, kurā viņas iegriezās un pa kuru visi lēnītēm devās tālāk. Te staigātāju kļuva aizvien mazāk, bija redzami smalkāki ļaudis. Reizēm trāpījās sastapt elegantu karieti, un, kad tā iegriezās kādas savrupmājas vārtos, uz mirkli pavīdēja tanī sēdošie vakartērpos ģērbušies pāri. Gadījās satikt arī prūšu patruļas, bet tās neviens neievēroja. Adlina un Žilija bija cieši pieķērušās auklei pie rokas; abas arī klusēja, likās nogurušas un varbūt jau pārcilāja atmiņās šīs ievērojamās dienas piedzīvojumus, par kuriem būs ilgi ko runāt.

— Vai tu nedomā, ka Žiliju vairs nevajadzētu paturēt mūsu guļamistabā? — Florans jautāja. — Viņa jau ir diezgan paaugusies.

Lidija piekrita vīram.

— Tiešām, nebūs grūti pārvietot viņu blakus istabiņā, lai guļ kopa ar māsu. Batistine varēs pārnakšņot piektajā stāva, tur mums ir mansards kalpotājiem.

Viņi bija sasnieguši Žubēra ielu. Uz sārtojošās debess fona izcēlās Burbonu ģimnāzijas ēkas siluets. Spilgti oranžs atspīdums krita uz namu fasādēm, un aiz dārzu sētām nenobirušās dzeltenās lapas liesmaini kvēloja. Gaiss bija dzidrs. Gājējus tikpat kā nemaz vairs neredzēja. Sākot no Konkordijas laukuma, to bija kļuvis mazāk ar katru ielu; Žubēra iela bija pavisam klusa; šur tur iedziedājās tikai kāds putns.

Busardelu pāris, kam pa priekšu soļoja abi bērni ar aukli, sasniedza savu māju saulrietā, kas zaigoja rīta blāzmas krāsās.

IV

Antresolam bija ļoti zemi griesti. Florans, būdams krietni garš augumā, viegli aizsniedza ar pirkstiem «augšējos īrniekus», kā mēdza sacīt Žilija, kam nebija lielāka prieka kā darīt tāpat, kad tētis viņu pacēla uz rokām.

Mājas greizi nošķeltā ārsiena atradās Žubēra ielas stūrī, un šī iela te saplūda ar Sentkruā ielu, to nešķērsodama. Mazais laukumiņš, kas šeit izveidojās, bija trīsstūrains, un trīsstūra platāko malu aizņēma Burbonu ģimnāzija. Šīs ēkas fasādi rotāja frontoni, nišas un zvana tornītis ar pulksteni un latīnisko krustu, kas liecināja par ēkas agrākajiem iemītniekiem: šajās sienās bija mitinājušies Antēna gatves kapucieši. Ne pārāk ilgā laika sprīdī celtne bija lietota dažādos nolūkos, un šajās pārmaiņās, kā Floranam dažkārt patika sacīt, izpaudās laika gars: pirms revolūcijas te bijusi baznīca, pēc tam klosteris, tad slimnīca sliktu slimību ārstēšanai un beidzot Bonaparta ģimnāzija, kas tagad pārdēvēta par karalisko Burbonu ģimnāziju.

Tai iepretim neregulārā leņķī uzceltās divas ēkas, gan nebūdamas savrupmājas, dižojās tomēr ar dažiem rotājumiem grieķu romiešu stilā, jo bija būvētas gadsimta sākumā. Viss laukuma veidojums bija diezgan izskatīgs, un tas savaldzināja jauno Busardelu, kad viņš pēc saderināšanās bija meklējis dzīvokli. Taču modernajos namos īres ir ļoti dārgas, tāpēc viņam bija vajadzējis samierināties ar antresolu, kas sastāvēja no trim istabām un nelielas ģērbistabas.

Jaunlaulātajiem ar to pietika. Nedaudzās mēbeles, ko viņi mantoja no muitas kontroliera, kuram biežā pārceļošana nebija ļāvusi iegādāties kuplāku iedzīvi, pieticīgajā mājoklī izskatījās ļoti labi, un, tā kā griesti bija zemi, tad nedūrās acīs arī portretu trūkums pie sienām. It īpaši Lidija bija ļoti iemīļojusi Sentkruā ielu. Šis kvartāls viņai patika. Tas atradās tolaik jau ļoti apdzīvotās Antēna gatves tuvumā, tanī varēja nopirkt visu ikdienā vajadzīgo, un tomēr te bija ļoti mierīgi, turklāt, pateicoties daudzajiem dārziem, svaigs gaiss, kas tik nepieciešams bērniem. Kaimiņi bija ļoti pieklājīgi, māja tīra, logi pievērsti dienvidaustrumiem un arī pats dzīvokļa sadalījums izdevīgs. Vienīgi nelielajā ģērbistabā ieeja bija caur guļamistabu, pārējām trim istabām bija atsevišķa ieeja no priekšnama vai koridora. Tāpēc arī bija iespējams kaut cik norobežoties no trim viņu mājoklī nometinātajiem austriešiem.

Busardelu pāra apdzīvotā istaba, pēdējā no slīpās ārsienas, atradās vistālāk no Žubēra ielas. No šīs istabas vislabāk bija pārskatāms laukumiņš Tirū ielas un bulvāru virzienā. Cik daudz reižu kopš atgriešanās Parīzē, kad Florans vēl nebija atbrīvots no nacionālās gvardes, Lidija, izliekusies pa zemo logu, bija raudzījusies, vai viņš neparādīsies tālumā uz ielas, namu vērzes pakājē.

Pie šī paša atvērtā loga viņa atsēdās, tikko piecēlās no gultas pirmdien, otrā rītā pēc kapsētas apmeklēšanas. Bet ne vairs ar to pašu nemieru krūtīs, kāds viņu bija plosījis agrāk. Ar naktsmicīti galvā, jaciņu uz pleciem Lidija šorīt pārlieca pār balustrādi laimē kaistošas sievietes krūtis.

Lejā Florans izgāja no mājas, un Lidija viņu pavadīja ar skatienu, cik vien tālu varēja. Kad vīrs beidzot pazuda aiz Egū ielas stūra, viņa vēl uzkavējās turpat. Parasti mājās vienmēr tik darbīgā sieviete pievilka krēslu pie loga un atsēdās, jo pēc šīs tik ilgi gaidīta laulāta drauga skavās pavadītās nakts jaunā sieviete jutās gurda, laiska, it kā smaguma pielijusi.

Loga ambrazūra Lidijai kļuva par iemīļoto vietu, kurā viņa allaž atgriezās, tikko izgadījās brīvs brīdis. Pēc diviem mēnešiem, vēlā pēcpusdienā, viņa atkal tur atsēdās, bet nu jau pie aizvērta loga. Bija pienākusi ziema. Dienas gaisma lēnītēm dzisa; mijkrēslis sabiezēja. Vēl nebija atskanējušas skolēnu klaigas, kuri katru vakaru, tikko pulkstenis nosita četri, piepildīja ģimnāzijas pagalmu, arī laternu aizdedzinātājs nebija nācis garām.

Lidija gaidīja atgriežamies vīru. Finansists Sušo, ko viņi oktobra sākumā bija sastapuši Verī restorānā, kopš tās reizes bija vairākkārt uzaicinājis pie sevis Floranu. Taču viņu pārrunas bija ņēmušas nopietnu virzienu tikai pirms pāris nedējām. Šorīt Uvrāra drauga sulainis bija atnesis zīmīti, kurā lūdza Floranu ierasties pulksten divos.

Jaunais vīrietis lika lielas cerības uz šīm pārrunām. Beidzot atgriezies civilā dzīvē, Florans nebija stājies dienestā Valsts kases fondu nodaļā, kas patlaban tika reorganizēta. Vilcinoties atgriezties pierastajā darbā, kas viņu varbūt dienu pēc dienas būtu ievilcis atpakaļ rutīnā, Floranam galvā brieda simtiem nodomu. Starp citu, it neviens nespēja pilnīgi izbēgt drudžainās atmosfēras ietekmei; katrs vairāk vai mazāk, vismaz prātā, pārdzīvoja satraukumu, kas bija saviļņojis visu zemi, visu tautu un pat deputātu palātu, kura jau pirms sapulcēšanās un atzīšanas solīja rīkoties pavisam citādi un tad arī aizgāja pārāk tālu visos virzienos. Provincē vēl liesmoja nesaskaņas, līdz miera noslēgšanai bija tālu, partijas naidojās, notika izrēķināšanās, plūda denunciācijas. Svaigo brūci steidzās aizšūt, bet izmantoja saindētu diegu. Taisījās sākt darboties augstākās tiesas; pēri, viņu vidū arī impērijas maršali, jau bija aizsūtījuši uz nošaušanu maršalu Nē.

Sarunas ar Sušo uzreiz bija savaldzinājušas Floranu, bet Lidija vēl neatkāpās no savas parastās piesardzības; vīra atgriešanos viņa gaidīja gan ar cerībām, gan bažām. Beidzot viņa vakara krēslā ieraudzīja nākam Floranu. Viņš straujā gaitā tuvojās mājai, nesdams, piespiestu pie krūtīm, kaut ko baltā ievīstītu.

Kad Florans jau bija pavisam tuvu, Lidija saskatīja priekšmetu: tas bija ar papīru aptīts puķu pods, un pēc šīs zīmes viņa saprata, ka vīrs nes labas ziņas.

Tātad galu galā viņš bija vienojies ar finansistu. Lidiju, kā vienmēr, pārņēma divējādas jūtas, viņa pasmaidīja, pēc tam nopūtās.

Piecēlusies viņa nolaida loga aizkaru, tad, pielikusi pie kamīnā degošajām šķilām grīstē saritinātu papīrīti, iededzināja ar to Karsela lampu un nolika uz apaļa galdiņa. Zem skārda abažūra liesma pietūka un, mezdama zeltainu ripu uz zemajiem griestiem, izplatīja telpā vienmērīgu gaismu. Tumsa atkāpās istabas kaktos, gar karnīzēm, alkova dziļumā, aiz gultas.

— Te ir! — viņš sacīja, uzmezdams uz galda salocītu papīra lapu.

Florans nebija paguvis ne noņemt cepuri, ne noskūpstīt sievu, nedz pasniegt viņai atnesto puķi. Lidija aizvēra durvis, jo vīrs bija iebrāzies istabā kā vējš. Viņa grasījās palīdzēt Floranam noģērbt mēteli.

— Nē, nē, — viņš noraidīja. — Izlasi.

Iestājās klusums. Florans pa to laiku nolika atnesto dāvanu uz kumodes, noņēma cepuri, novilka mēteli ar pelerīnēm un atsēdās, lai noautu zābakus. Lidija ar papīra lapu rokā noliecās pie lampas.

— Floran, es īsti nesaprotu.

— Man tur viss liekas skaidrs. Ko tad tu nesaproti?

— Kas tas par biržas mākleri, kurš paziņo, ka pieņem tevi darbā savā kantorī? Tu man nekad par viņu neesi nekā stāstījis, pat viņa vārds man ir svešs.

Ar ierastu kustību Lidija, kā allaž vakaros, pasniedza vīram mājas kurpes, bet šoreiz tikai ar vienu roku, no otras neizlaizdama papīra lapu. Atsēdusies pretī vīram, viņa piebilda:

— Es domāju, ka Sušo kungs tevi pieņems darbā pie sevis.

— Un tu neesi maldījusies!

Apāvis mīkstās tupeles, uzvilcis mājas svārkus un atsējis kaklasaiti, Florans beidzot sāka stāstīt. Lidija nesaprata visu. Uzaugusi provinces veikalnieku aprindu šaurība, viņa nespēja izsekot vīra plašajiem spriedumiem. Šo to viņa tomēr aptvēra: par biržas darījumiem labi informētas personas paredzēja, ka 1816. gadā tikšot plaši reorganizēti noteikumi par biržas mākleriem; šajos noteikumos īpaši punkti būšot attiecināti uz Parīzes biržas mākleriem; Sušo kungam tas viss esot droši zināms, piemēram, arī tas, ka biržas māklerim, kas vēlēšoties savu kantori nodot citai personai, vajadzēšot sava amata pārņēmēju likt priekšā apstiprināšanai viņa majestātei, un, beidzot jeb, pareizāk, vispirms, amata pārņēmēja pretendentam vajadzēšot atbilst trim noteikumiem: baudīt pilnīgas pilsoņa tiesības, būt vecākam par divdesmit pieciem gadiem un strādājušam četrus gadus notāra vai biržas māklera kantorī. Attiecībā uz vecumu un pilsoņa tiesībām Florans, protams, atbilda vajadzīgajām prasībām. Atlika vienīgi iepriekšējā stāža noteikums. Vai tagad Lidija saprotot?

— Vai tas nozīmētu, draugs, ka tevi kāds biržas mākleris kādā dienā ieceltu par sava amata pārņēmēju? Tas mākleris, pie kura tu vēl nestrādā?

— Tas vai kāds cits. Sušo vajadzīgajā brīdī to izlems. Viņš patur tiesības izvēlēties kantori un segs tā pārņemšanas maksu. Tu jau vari iedomāties, ka es viņam ļauju brīvi rīkoties, jo esmu ļoti laimīgs, ka viņš ņem savā zināšanā šo pasākumu un manu nākotni!

Pēc tam jaunais vīrietis ierunājās par gaidāmo atalgojumu.

Abi sēdēja pie apaļā galdiņa, kura melnbaltā marmora virsa zem metāla abažūra uztvēra visu lampas gaismu. Lielais marmora disks istabas vidū spīdēja kā spogulis, un no tā gaisma izplatījās telpā. Florans bija ērti atgāzies atzveltnes krēslā, kājas izstiepis pret silto kamīnu, Lidija, uzmetusies uz sava krēsla maliņas, turēja rokas klēpī. Viņa bija uzmanīgi klausījusies un tomēr it kā vēl neaptvēra stāvokli visā pilnībā. Viņu maldināja Florana aplinkus mājieni.

— Paklausies, — viņa ierunājās, — ja es pareizi saprotu, tad Sušo kungs nodomājis aizsteigties priekšā reorganizācijai, par kuru tu man stāstīji, un nodrošināties uz nākamo gadu ar biržas mākleri, kas atrastos viņa uzraudzībā … Nē, pagaidi, — Lidija turpināja, redzēdama, ka vīrs grasās kaut ko iebilst, — nu teiksim tā, ka viņš vēlas atbalstīt, jaunu mākleri, uz kuru varēs paļauties un kura darbību varēs veicināt… Vai tā ir, draugs?

— Apmēram tā.

— Man liekas, vienkāršāk būtu viņam pašam pārņemt biržas māklera kantori nekā izmantot trešo personu.

— Tev taču ir sveša pat biržas darījumu ābece! Biržas māklerim nav tiesību uz sava rēķina izdarīt ne mazāko biržas vai bankas operāciju: Sušo būtu spiests atteikties no visām savām spekulācijām!

— No spekulācijām, Floran? — viņa lēnīgi atkārtoja, neraugoties uz vīra nepacietību. — Tātad viņš slēdz darījumus biržā? Tu man to nekad neesi stāstījis.

— Kā tad tu domā, kur viņš ņem naudu? Tu taču zini, cik plaši viņš dzīvo un kāda viņam ir māja!

— Floran, kā lai es to zinātu? Tu mani nekad neesi iepazīstinājis ar Sušo kungu un nekad neesi mani ņēmis līdzi pie viņa.

— Protams, ne! Tā nav tev piemērota vieta! Pēc šiem vārdiem Florans aprāvās un iekoda lūpā.

— Tā? — Lidija ieteicās.

Florans redzēja, ka sieva ar izbrīnu skatās uz viņu, un uzminēja Lidijas domas: vai Sušo, kura sabiedrība nav ieteicama godīgai sievietei, ir pelnījis godīga vīrieša paļāvību, vai iespējams sadarboties ar viņu?

— Sušo ir vecpuisis, — Florans paskaidroja. — Viņu reizēm apmeklē aktrises, dejotājas .. .

Lidija bija piecēlusies. Viņai kļuva smagi strīdēties ar Floranu, turklāt šodien, kad vīrs atgriezies mājās tik apmierināts, taču vēl smagāk būtu noklusēt savu domu. Lidija neprata kaut ko apsvērt un neizpaust vīram savu apsvērumu, tikko pati bija par to skaidrībā, Viņa bija visvienkāršākā sieviete pasaulē.

Viņa aizstājās aiz Florana sēdekļa, pustumsā. Noglāstījusi vīram galvu, Lidija klusēdama noskūpstīja viņu.

— Es tev atnesu puķi, — viņš pēc mirkļa sacīja.

— Ak, dievs, patiesi, draugs! Esmu gan es izklaidīga! Nevajadzēja man tevi nogurdināt ar jautājumiem, bet labāk vajadzēja . . . Ak, cik burvīgi!

Uzlikusi puķu podu uz galdiņa, Lidija attina papīru, un parādījās baltas irbulenes, kam ziediņi bija plakani un apaļi kā pastilas.

— Tās ir Kapzemes irbulenes, — Florans paskaidroja. — Tās vajag bieži izlikt svaigā gaisā.

— Protams.

Lidija sāka rosīties. No skapja, kurš kalpoja arī par bufeti, kopš Busardeli ieturēja maltītes guļamistabā, viņa izņēma terīni, ielika tanī puķu podu un mazliet aplēja irbuleņu ceru.

— Vislabāk tas izskatīsies uz stūra galdiņa, —vairākkārt pārlikusi puķi no vienas vietas uz citu, viņa beidzot teica. — Bet šovakar gribu par to papriecāties, tādēļ atstāšu tepat pie lampas.

Siltumā irbulenes izplatīja stipru, saldenu smaržu.

Lidija piebīdīja krēslu pie vīra atzveltnes sēdekļa, atsēdās un, sniegdama viņam abas rokas, iesaucās:

— Mīļais, cik tu esi labs pret mani!

Viņa skatījās uz Floranu ar mīlestības pilnām acīm un varbūt mīlēja vīru jo vairāk tāpēc, ka nupat bija iecirtusies pret viņu. Pēkšņi Lidija pavēra muti, it kā gribēdama viņam uzticēt svētu noslēpumu. Taču Florans jau turpināja. Viņam netrūka argumentu.

— Saproti, mīlulīt: laiki ir mainījušies. Vēsturē sastopami laikposmi kad gadi skaitās divkārši, ne tikai tāpēc, ka tie bagāti ar notikumiem, bet arī tāpēc, ka straujas pārvērtības norisinās ideju laukā. Mēs atrodamies pagriezienā. Posts cilvēkam, kurš, to neapzinādamies, pieķeras vecajām sistēmām un ļauj citiem aizsteigties priekšā! Viss ir mainījies. Nekas vairs nenotiks tā kā Republikas laikā … Pat ne tā, kā imperatora laikā — Florans piebilda, instinktīvi ierunādamies klusāka balsī.

Netiešais norādījums uz Napoleonu Floranam nebija izsprucis nejauši. Atmiņa par imperatoru viņā mita vienmēr, lielāko tiesu apvaldīta, atspiesta attālā dvēseles kaktiņā. Tāpat kā visi šā laikmeta jaunekļi, arī Florans nebija spējis atvairīt imperatora valdonības spožuma ietekmi. Bet sev par dievekli Florans Napoleonu nebija padarījis. Jauneklis bija pieredzējis, kā pacēlās varenības augstumos šis vīrs, kurš skurbināja vairākas cilvēku paaudzes, pat tās, kas viņu nebija pazinušas, taču jaunais Busardels neskaitījās Napoleona gara pēcteču vidū. Florans nebija piedalījies viņa vadītajos karagājienos, nebija saņēmis nekādus labvēlības pierādījumus. Iesācēja sīka ierēdņa vietiņa kancelejā, nenozīmīgs postenis nacionālajā gvardē bija pasargājis jauno Busardelu no fanātiskas imperatora pielūgsmes, un tēva karjera, kaut arī spoža, pārtrūka tomēr pārāk agri, lai atzinība un godkāre pagūtu piesaistīt Busardelu ģimeni pie valdnieka triumfa ratiem. Audzināšana, kādu Florans saņēma, nebija modinājusi viņā jūsmošanu par dedzību kaujās, nedz sapņus par virskundzības mērķiem; viņš pat nepievienojās uzskatu virzienam, kuru vadīja tolaik citās aprindās jau slaveni rakstnieki. Florans bija pirmsromantiķu tiešs pretstats un, runādams par sekošanu laika garam, domāja savā prātā, ka šis laiks aizmēzīs apgrūtinošos jauninājumus, kuri uzkrājušies kopš divdesmit pieciem gadiem. Būtu Florans piedzimis desmit gadus agrāk, viņš pat ar to pašu izcelšanos un izglītību varbūt iejūsminātos par šiem jauninājumiem. Bet viņš tūkstoš septiņi simti astoņdesmit devīto bija skatījis tikai ar trīsgadīga bērna acīm, zēnību sasniedzis pēc astoņpadsmitā brimēra un brieduma vecumu pēc Napoleona kronēšanas. Kad Florans iestājās valsts dienestā, viņam garā radniecīgos ļaudis sāka biedēt galvu reibinošā Francijas varenības izaugsme un viņi vēlējās, kaut tēvzemes stāvoklis beidzot nostabilizētos. Šo ļaužu prakticisms un neapmierinātība ar pašreizējo iekārtu bija ietekmējusi Florana garīgo izveidošanos. Tā bija impērijas pēdējo gadu auglis, un Florans uzsāka patstāvīgu dzīvi, kad imperatora vara krita.

— Draugs, es nešaubos, ka tev taisnība, —Lidija sacīja. — Tu zini, ka es pilnīgi paļaujos uz taviem spriedumiem. Un es nemaz nedomāju, ka šajos jautājumos saprotu vairāk nekā tu… Es nekad neaizmirstu, ka esmu tikai provinciāle.

Pie šiem vārdiem Lidija pasmaidīja, un Florans, it kā vēlēdamies ar to noslēgt pārrunu, pacēla sievas roku pie lūpām un noskūpstīja.

— Bet es nedzirdu bērnus, — viņš teica. — Kur ir mazās nebēdnes?

— Pie kaimiņienes Ramelo. Viņa, nabadzīte, vai mirst aiz bezdarbības un bieži man piedāvājas nodarboties ar meitenēm. Nolēmu izmantot viņas piedāvājumu,

vismaz šovakar. Batistinei uzdevu parūpēties par pusdienām, jo gribēju tevi te sagaidīt viena.

Uz mirkli viņa apklusa un, redzēdama, ka arī vīrs nekā nesaka, turpināja mazliet trīsošā balsī:

— Arī man ir jāpastāsta tev kaut kas jauns.

— Patiesi? — Florans ieprasījās, pārkrustodams kājas otrādi. — Un kas tad?

Lidija, vairīdamās paskatīties uz vīru, dziļi pietvīka, taču Florans joprojām neuzminēja noslēpumu. Tad viņa piecēlās un, ar abām rokām atbalstījusies uz vīra krēsla atzveltnes, pieliecās un pačukstēja viņam kaut ko pie auss.

Florans strauji izslējās un, satverdams viņas rokas, jautāja:

— Vai esi droši pārliecināta?

— Jā, draugs,

Atvilgusi Lidija ļāvās stiprajām rokām, kas viņu turēja, un nolieca galvu uz vīra pleca.

— Nogaidīju, lai būtu pārliecināta. Tagad vairs nav šaubu.

— Cik ilgi jau?

— Divus mēnešus.

— Kad atgriezos mājās, — viņš nomurmināja. — Tanī svētdienā …

Florans apskāva sievu, un piekļāva pie krūts. Viņš noklāja skūpstiem Lidijas pieri, vaigus, trīsošās lūpas. Viņš smējās, dziļa maiguma pārņemts; viņa, saviļņota, apjukusi, bija tuvu asarām aiz laimes.

— Mīļotā! — Florans čukstēja. — Mana Lidija, mana sieva!… Kā es tevi mīlu! Cik dzīve ir mums žēlīga un laba!

Pēkšņi viņi izdzirdēja, ka strauji tiek atvērtas ārdurvis. Trīs zābakotu vīru soļi noklaudzēja klusajā mājoklī, virzīdamies uz blakus istabu; atskanēja saruna dziedošā rīkles balsī. Piepeši cits pēc cita nobūkšķēja uz parketa nomesti smagi priekšmeti: austrieši noāva zābakus.

Busardelu pāris savā guļamistabā palika stāvot apskāvušies. Bet tad pa koridoru tuvojās kādi citi, vieglāki soļi. Droši vien tur nāca Batistine klāt galdu. Dzirdot šo ierasto troksni, laulātie draugi atrāvās viens no otra. Lai atbrīvotu vietu, Lidija pārlika puķu podu uz mazā galdiņa, lampu iedeva paturēt Floranam, atvēra skapi, izņēma galdautu un vienu tā malu pāri galdam pasniedza ienākušajai kalponei.

V

— Es negribu… — Lidija vārgā balsī ierunājās, — es negribu vairs redzēt šo gravīru.

Viņas miklā roka, ievizēdamās kā ziloņkauls, atkrita atpakaļ uz sagumzītā palaga. Jauno Busardela kundzi kopš pēcpusdienas mocīja sāpes. Veltīgi. Dzemdības nesākās.

— Labi, mīļā, — Ramelo bez ierunām piekrita.

Pieredzējusi visus pārbaudījumus, kādi lemti sievietēm, un nezaudēdama galvu jebkuros apstākļos, kaimiņiene bija stājusies pie Lidijas gultas kā kopēja. Sākumā viņai bija pieticis ar Batistines palīdzību. Bet pievakarē jaunās mātes nekustīgums, aizvien pieaugošas sāpes, uz kurām viņas organisms neatbildēja pienācīgi, bija visus satraucis. Ramelo bija atcerējusies kādu vecmāti, par kuras prasmi varēja galvot, un nu gaidīja viņu ierodamies.

Izpalīdzīgā sieviete bija turklāt piedāvājusi savā dzīvoklī patvērumu Busardelu meitenītēm. Abi bērni kādas citas kaimiņienes uzraudzībā tur atradās pietiekami tālu no mātes kliedzieniem.

— Tūlīt noņemšu to bildi, — Ramelo sacīja. Piegājusi pie sienas, viņa nocēla no naglas gravīru, kas greznoja alkovu. Gravīra bija «atzinības apliecinājums», ko Lidija savā laikā bija saņēmusi pansionātā par priekšzīmīgu uzvedību un apprecēdamās atvedusi reizē ar savu jaunavas istabas iekārtu no Lanžē uz Parīzi. Gravīrā bija attēlota Pastarā tiesa, un pekles atainojumā, kas veidoja kompozīcijas pamatu, ņudzēt ņudzēja grēcinieki. Elles mocībās sarautie miroņu stāvi biedēja dzemdētāju. Ramelo nolika gravīru uz galda un atgriezās pie gultas. Lidija atkal ievaidējās. Kaimiņiene pabāza roku zem segas un ar plaukstu saudzīgi aptaustīja grūtnieces vēderu. Lidija kunkstēdama pētīja vērīgo seju, kas bija pārliekusies pār viņu. Bet Ramelo, izvairīdamās no atbildes uz nemierpilno skatienu, tikai pasmaidīja, izvilka roku no segas apakšas un ņēmās susināt sviedriem aprasojušo smagi elšošās vājinieces seju. Ar sārtā tualetes ūdenī samērcētu dvieļa galu viņa glāstošām kustībām slaucīja deniņus gar naktsmicīti, kaklu aiz ausīm, krūtis. Drīz sāpes atkal norima.

— Ko dara Florans? — Lidija, atvilkusi elpu, jautāja. — Kāpēc viņš nav pie manis? Cik ir pulkstenis?

— Aizsūtīju Busardelu uz aptieku, jo Batistine man ik brīdi var būt vajadzīga. Viņš atgriezīsies . .. Cik pulkstenis? Ak, vai, jau pāri desmitiem. Vai jums pietiek gaisa? — Ramelo piebilda, pavirinādama atvērtā loga pusi, lai istabā mazliet ieplūstu vēsums. Telpā iestrāvoja arī pilsētas trokšņi. Uz ielas ļaudis kā parasti vasaras vakaros uzkavējās pie namu sliekšņiem. Bija dzirdama tērzēšana.

— Ramelo … — Lidija klusu ieteicās.

— Kas ir?

Ramelo atkal, diezin jau kuro reizi, piegāja pie alkova. Kopš revolūcijas laikiem viņa bija saglabājusi ieradumu, ar ko varbūt pat mazliet gražojās, uzrunāt cilvēkus uzvārdā un noteikti vēlējās, lai arī viņu tā uzrunā. Starp citu, šī paraža piedienēja piecdesmitgadīgajai spontānajai, skarbajai un vaļsirdīgajai tumšmatei, kurai virs lūpām auga pabiezas pūkas. Viņa palika uzticīga pagājušā gadsimta manierēm un pat apģērba modei. Tikai ar piespiešanos Ramelo atradinājās no visu uzrunāšanas ar «tu», ko bija ievadījusi avīze Mercure national, kad viņai bija divdesmit pieci gadi, un nekad viņa neatzina taisno kleitu līniju. Ne par ko visā pasaulē viņa neatteiktos no aubītes, kādu savā laikā bija valkājusi Šarlote Kordē un ar kādu Ramelo, gadiem aizritot, sāka izskatīties kā par sievieti pārģērbies vīrietis. Viņai tā bija galvā kā ziemu, tā vasaru, un viņa uzskatīja, ka pietiekami seko modei, laiku pa laikam uzliekot citas nokrāsas un auduma lenti savai galvassegai. Ja kāds kaut ko iebilda par šo māniju, viņa pikti atcirta, ka nicinātu sevi par koķetēriju un ka viņas laikos sievietei neesot bijuši vajadzīgi šādi ieroči. Taču te Ramelo nebija pilnīgi patiesa, jo palika uzticīga ne tik daudz cilvēka tiesību deklarācijas laikmetam, cik savai jaunībai, un agrākā patriote šajā ziņā sevišķi neatšķīrās no dažas labas vecmeitas, kas stūrgalvīgi cenšas slēpt savu vientulību un vītumu, valkājot vecmodīgus tērpus no tiem laikiem, kad viņai bija divdesmit gadu.

— Ramelo . . . dārgā, — Lidija teica, — kamēr esam vienas, runājiet ar mani vaļsirdīgi. Mans stāvoklis jūs pārsteidz? Tas pārāk ilgi velkas? Lūdzu no visas sirds, pasakiet: ko jūs par to domājat?

— Domāju, mīlulīt, ka jums mierīgi jāguļ un nav lieki jāuztraucas.

— Ak, jūs runājat ar mani kā ar mazu bērnu! Neaizmirstiet, ka esmu jau divas reizes dzemdējusi! Tieši atceroties iepriekšējās radības, es uztraucos, jo tās noritēja tik viegli! Kas ar mani ir šoreiz? . ..

Strauji, aprauti elpojot, Lidija pacēlās sēdus un satvēra draudzenes roku. Labāk bija viņai atbildēt nekā ļaut tā uzbudināties.

— Vispirms tas, — Ramelo sacīja, — ka bērns, acīm redzot, ir neparasti liels. To jūs jau zinājāt un varat tikai būt lepna . .. Cik svēra jūsu meitiņas, kad nāca pasaulē?

— Adlina septiņas ar pusi mārciņas, Žilija astoņas.

— Redziet nu! Tagad varat sagaidīt pāri par desmit mārciņām smagu draiskuli. Man pat iešāvās prātā, ka… Lai nu vai kā, bet savas māsas viņš pārspēs, tas ir droši.

— Bet tas neizskaidro . ..

— Ļaujiet man nobeigt! … Nedrīkst arī aizmirst nesenos notikumus, kas jūs pārbaudījuši. Pēdējā gadā esat pārdzīvojusi daudz jūsu dabai pārāk smagu uztraukumu. Turklāt barība ir bijusi nožēlojama, jums trūka it viss tanī laikā, kad vajadzēja ēst papilnam. Tas jau iepriekš jums laupīja spēkus un sabeidza nervus. A, ja jūs būtu tik stipra, kādas bijām mēs pirms gadiem divdesmit, tad varbūt… Es, kas jums to stāstu, pati savam acīm pieredzēju, ka viena pilsone dzemdēja Federācijas svētkos un atgriezās mājās ar zīdaini uz rokas. Tas tikai bija sievietes! …

Revolūcijas laikmeta aculieciniece, galvu kratīdama, mirkli iegrima atmiņās un nepamanīja, ka Lidijai atkal uznākušas sāpes. Bet, izdzirdusi pirmo vaidu, Ramelo uzreiz atgriezās pie saviem pienākumiem, rosījās, pakalpoja, izteica padomus un uzmudinājumus.

— Vai gribat, lai jums atklāju, uz kurieni aizgāja Busardels? — Ramelo beidzot sacīja. — Viņš devās pakaļ kādai ļoti spējīgai bērnu saņēmējai.

— Ak, dievs! — Lidija iestenēdamās iesaucās, un viņas balss jau bija gluži vārga aiz mokām. — Ak dievs, sveša sieviete …

— Nē jel! Mana draudzene. Esmu bieži redzējusi viņu darbā. Visā Parīzē jūs neatradīsiet tik pieredzējušu vecmāti, un viņai Anfēra ielā izsniedza zelta medali. Ludzu, nomierinieties! Es pārāk daudz runāju un jūs nogurdinu.

Pēc ceturtdaļstundas pie durvīm atskanēja Florana zvans. Batistine, kas bija apāvusi mīkstas čībiņas, lai staigājot neradītu troksni, no virtuves aizsteidzās atvērt ārdurvis. Florans kopā ar vecmāti iegāja guļamistabā. Ramelo saņēma atnākušo sievieti aiz; rokas un pieveda pie gultas. Vīrs un kalpone, apstājušies nostāk, iztapīgi smaidīja, it kā pūlēdamies veicināt dzemdību sāpju pārmāktās sievietes iepazīšanos ar sievieti, kas var viņu atbrīvot no šīm sāpēm.

Lidija sniedzās pretī staltajai svešiniecei, satvēra un krampjaini sažņaudza viņas rokas. Ar tādu pašu kustību jaunā sieviete bija meklējusi palīdzību no Ramelo, bet šoreiz Lidijai aumaļām plūda asaras, un, kaut gan sāpes patlaban bija mitējušās, viņa nespēja ne vārda dabūt pāri lūpām.

— Mierīgi, mierīgi, — vecmāte iesāka. — Esiet tik laipni…

Viņa pagriezās atpakaļ un ar zīmīgu skatienu zem uzrauktajam uzacīm aicināja Floranu atstāt istabu.

— Es vēlētos palikt, — viņš iebilda, — vismaz tik ilgi, kamēr jūs pārbaudīsiet stāvokli. Gribētu zināt..,

Tagad iejaucās Ramelo.

— Apņemos jums visu paziņot. Tēva klātbūtne te nav vēlama.

Viņa bīdīja Floranu uz priekšistabu. Juzdamies neveikli valdonīgo sieviešu priekšā, Florans ļāva sevi izstumt kā nepiederīgu personu. Viņš sāniski atkāpās.

— Bet kur tad lai es palieku? — viņš apjucis jautāja, skatīdamies apkārt priekšistabā, it kā būtu nokļuvis svešās telpās.

Jo dzīvoklis vēl nebija brīvs un Parīze nebija atbrīvota. Pavasarī trīs austriešu oficieri bija aizvākušies, bet, pateicoties labajai slavai par Sentkruā ielā baudīto viesmīlību, rekvizīcijas birojs viņu vietā bija atsūtījis jaunu iemītnieku. Šis leitnants viens pats aizņēma abas istabas, un zaldāts, kas viņam kalpoja par sulaini un zirgu puisi, kopā ar lopiņu dzīvoja stallī. Busardelu ģimenei vajadzēja joprojām apmierināties ar guļamistabu un mazo blakustelpu.

— Pasēdiet viesistabā, — Ramelo sacīja Floranam. — Pašreizējos apstākļos jūs varat tā darīt. Vai gribat, lai parunāju ar leitnantu?

Viņa apņēmīgi iegāja viesistabā, un jaunais vīrietis viņai sekoja. Cauri durvīm Ramelo izskaidroja apstākļus austrietim, kas vēl nebija nolicies gulēt. Leitnants nekavējoties iznāca no guļamistabas, aiz cieņas pret namatēvu un iemesliem, kādi viņu te bija atveduši, pogādams ciet dolmanu. Austrietis laipni uzaicināja Floranu atsēsties uz sofas, pats ieņēma vietu līdzas un sāka viņu izjautāt, cītīgi runādams franciski un izskaidrodamies lēnām, toties plaši un gari. Ramelo, pakāpusies uz kājsoliņa, aizdedza sveces sienas svečturos. Florans vēroja kaimiņienes rīkošanos un, bez šaubām, no šīm praktiskajām rūpēm labāk aptvēris stāvokli, saprata, ka tas var ieilgt, tāpēc pateica, ka viņam, Busardelam, gan esot ļoti patīkama oficiera sabiedrība, tomēr lai oficiera kungs neuzskatot par pienākumu palikt nomodā kopā ar viņu. Austrietis, vēlēdamies paspīdēt ar savām lingvistiskajām zināšanām un manierēm, kādas viņa zemē tika uzskatītas par labām, cītīgi meklēdams vārdus, bārstīja laipnības, un francūzis, savukārt pūlēdamies nepalikt parādā, sacentās ar viņu. Ienāca Batistine, kurai Ramelo bija likusi ienest uz paplātes vieglu maltīti, bet tas nepārtrauca laipnības izpaudumu sacīksti. Gluži otrādi, uzkoda deva iemeslu jauniem vārdu plūdiem, un, kamēr dzīvoklī pieauga satraukums, gatavojoties cīņai par cilvēka dzīvību, abi vīrieši, kurus viss šķīra vienu no otra, sēdēja pie klātā galda, ieturēja naksnīgu maltīti un, pakļaudamies labāko aprindu sabiedrībā pieņemtajām normām, tērzēja.

Leitnants vispirms apvaicājās par Lidijas stāvokli. Šajā istabā bija skaidrāk dzirdami viņas kliedzieni. Austrietis tincināja jauno tēvu par franču paradumiem sakarā ar bērna dzimšanu un savukārt pastāstīja par austriešu paražām. Viņš zināja senas tradīcijas, jo nedzīvoja pašā Vīnē, bet Morāvijas provincē, Brinnas apkaimē, kur viņa tēvam piederēja lauku saimniecība.

Florans nepiespiesti klausījās viņā un atbildēja bez apslēpta nolūka. Jau sen viens Parīzes iedzīvotāju slānis dzīvoja labā saskaņā ar sabiedrotajiem. Nesenie ienaidnieki bija kļuvuši par uzvarētājiem, pēc tam par okupantiem, daudzi parīzieši tiecās viņos saskatīt vairs tikai kaut ko līdzīgu ārzemju policijai, kuru apstākļi spiež paciest; zināmās aprindās, kurās ļaudis izliekas runājam bez aplinkiem, allaž atradās kāds taisnīguma aizstāvis, kas noliedza okupantu cietsirdību un represijas. Vai šo karapulku ierašanās nebija atmaksa par garajiem posta un bēdu gadiem? Vai viņu uzturēšanās ilgums nebija ķīla, ka šis liktenīgais režīms tagad vairs nekad neatdzims? Tā spriedelēja ļaudis, kuri alka drīzāk atjaunot komerciālos darījumus, un Florans šādas valodas dzirdēja savā apkārtnē aizvien biežāk.

Lai Florans domāja sirds dziļumos ko domādams, taču viņš, līdzīgi tik daudziem citiem parīziešiem, prata sarunāties ar sabiedroto oficieriem, nekad nenoslīdot uz bīstamas slīpnes. Tā arī tagad, kad austrietis, aprakstīdams savas dzimtās puses ainavu, kurā atgriezīsies pēc okupācijas izbeigšanas, pieminēja, ka Morāvijas pakalni pēdējo desmit gadu laikā divas reizes pārdzīvojuši franču iebrukumus, Florans žigli izlavījās, novērsdams sarunu uz mazāk draudīgu tematu; viņš ierunājās par hercogu de Rišeljē, ko sabiedrotie cienīja. Uz galda drīz vien no uzkodām nekā nebija atlicis, bet saruna par hercogu bija tikko uzsākta, kad pavērās portjeras un uz sliekšņa parādījās Ramelo. Viņa ieaicināja Floranu priekšistabā, piesardzīgi aizvērdama visas durvis, un tad klusā balsī sāka risināties apspriešanās. Uz galdiņa uzliktās sveces spīdums vāji apgaismoja šo ainu, abi čukstētāji meta uz sienas milzīgas ēnas, kas raustījās un lūza kaktā pie zemajiem griestiem. Abi pārtrauca sarunu, kad atskanēja blakus istabā radību gultā guļošās sievietes kliedzieni, jo viņi vairs nevarēja saprast viens otra vārdus. Kliedzieni pieauga un nakts klusumā stiepās kā gaudas. Mirkļiem tie kļuva augstāki, mirkļiem zemāki, te aprāvās, te atsākās ar jaunu spēku, atgādinādami kādu mežonīgu apvārdošanu. Pēc brīža kliedzēja norima, un sačukstēšanās priekšistabā turpinājās. Bet slepeno apspriešanos atkal pārtrauca Ramelo ar brīdinošu «cst!», tikko parādījās Batistine, izsteigdamās no istabas, kurā notikumi norisinājās. Viņa pavisam klusu izskrēja cauri priekšistabai, nesakārtodama matu šķipsnu, kas bija izspraukusies no aubes, un drīz atgriezās no virtuves, nesdama te bļodu, te krūzi ar karstu ūdeni. Ramelo pavēra viņai guļamistabas durvis, atkal tās aiztaisīja un no jauna pievērsās Floranam, kas stāvēja kā sastindzis.

— Tātad, Busardel?

Zaudējis savu parasto pašpārliecību, viņš gluži apjucis nekā neatbildēja. Acīm redzot, viņš vairs nebija stāvokļa noteicējs šajos notikumos, kas tagad attīstījās paši par sevi, un tomēr no viņa prasīja iejaukšanos. Guļamistabas durvis atkal atvērās, taču šoreiz parādījās nevis Batistine, bet vecmāte. Viņa iznāca priekšistabā un atsēdās uz krēsla, smagi pūzdama kā strādnieks, kas uz mirkli atļaujas atelpu. Sieviete bija augsti uzrotījusi piedurknes un galvu apsējusi ar vieglu puszīda lakatu. Pavisam nosvīdusi viņa kustināja nogurušos pirkstus, pēc tam pamasēja plaukstas locītavas.

— Tātad? — viņa savukārt jautāja Ramelo. — Vai esi pastāstījusi tēvam, kāds ir stāvoklis? Kā viņš nolēmis?

Florans, norādīdams uz atvērtajām durvīm, ar mājienu aicināja uzmanīties. Vecmāte paraustīja plecus.

— Viņa tagad nav spējīga mūs dzirdēt. Nav spējīga? — jaunais vīrs jautājoši atkārtoja. —Patlaban viņa taču nekliedz.

Florans grasījās ieiet guļamistabā. Sieviete saķēra viņu aiz svārku stūra un aizturēdama vēlreiz noprasīja: — Tātad — kā? Bet pēkšņi no guļamistabas atskanēja sauciens.

— Palīgā! — kliedza Batistine. — Palīgā! Ātrāk! Druknā vecmāte vienā mirklī bija kājās un metās turp, Ramelo viņai sekoja, un durvis aizcirtās.

Florans nenovērsa acis no durvīm, kas nemitīgi virinājās, tikai citiem, bet viņam pašam liedza ieeju istabā, kurā izšķīrās viņa ģimenes liktenis. Neviļus jaunā vīrieša skatienu saistīja saplaisājušas krāsas līnija, kas stiepās šķērseniski un, acīm redzot, bija radusies no saplaisājuma durvju pildiņā. «Koks sarāvies,» viņš nodomāja. «Vajadzēs likt aizķepēt ar loga ķiti.»

Varbūt pa šo spraugu kaut ko var saredzēt. Ja tikai durvis tūlīt atkal neatveras… Viņš paspēra soli uz priekšu, bet visa durvju puse pēkšņi aizslīdēja, atklājot uz sliekšņa stāvošo Ramelo. Viņa vairs nebija savā sejā. Acīs atspoguļojās šausmas, zods drebēja, pilnīgi izgaisis bija viņas parastais miers. Pat vaidi, kas atkal atskanēja, pavadīdami viņas parādīšanos, bija pārvērtušies, kļuvuši vārgāki, gārdzošāki. Nekas nenoritēja tāpat kā agrāk, stāvoklis liktenīgi sarežģījās.

— Sakiet! — Florans mudināja. — Kas notiek? Ramelo dzīrās atbildēt, taču vaimanas, kas atplūda no istabas, kurā alkovu nevarēja saskatīt, nomāca viņas vārdus, un šķita, ka vaimanā uz sliekšņa stāvošā sieviete, kas kustināja lūpas. Nekā nesaprazdams šajā juceklī, Florans izmisīgi vaikstījās, pūlēdamies saklausīt, ko saka Ramelo. Beidzot viņa aizvēra durvis, vaidi it kā attālinājās, un Florans galu galā izlobīja galveno: vecmātes bažas piepildījušās. Nekavējoties jāizšķiras, jo mātes dzīvība ir briesmās.

— Vai tas var būt? — Florans neticīgi apšaubīja.

— Jūs droši vien pārspīlējat.

Palikdams sava rakstura vergs, Florans prasīja pierādījumus, noteiktus paskaidrojumus. Kaut gan nebija laika, Ramelo tomēr pūlējās izteikties skaidrāk. Pateicoties vecmātes pūlēm, bērns parādījies, proti, pirmais no abiem, jo nebija vairs šaubu, ka viņi ir dvīņi. Bērns ir sēžas guļā, — zēns, taču dzemdību sāpes apstājušās, ar parastajiem līdzekļiem vairs nekā nevar panākt, daba atsakās palīdzēt, māte galīgi zaudējusi spēkus, un bērns cieš. Vajag nekavējoties iejaukties vienā vai otrā virzienā: upurēt bērnu vai arī pielietot knaibles. Bet knaibles tik novājinātai sievietei. . .

Taču Florans jau padevīgi pamāja, it kā izšķiršanās izvēli, kas pēc paraduma un tiesībām piekrita vīram, viņam jau būtu noteikusi iepriekš kāda augstāka vara. Ramelo izbailēs nospieda durvju rokturi, lai pa spraugu palūkotos guļamistabā, un jaunais vīrietis neviļus atrāvās: viņš izdzirdēja Lidiju runājam.

— Augstais dievs… — viņa murmināja aizlūstošā balsī. — Augstais dievs … esi man žēlīgs … palīdzi… izbeidz manas mokas …

Viņa nomurmināja dažus vārdus latīniski, tad pēkšņi izmisīgi iesaucās:

— Izbeidziet manas mokas!

Ramelo, sagrābusi Floranu aiz rokas, sapurināja viņu. Viņš pakratīja galvu, it kā sacīdams: «Jā, jā, es tūlīt izlemšu.» Acīm redzot, Florans nešaubījās par savu lēmumu, viņš šaubījās tikai par to, ka stāvoklis ir bīstams: sievietes taču visu mēdz attēlot pārāk traģiski… Ievilcis elpu, viņš pakustināja lūpas. Ramelo pienāca tuvāk, izslējās uz pirkstgaliem, pielieca ausi, beidzot sadzirdēja atbildi un nodrebēja. Pacēlusi galvu, viņa ieskatījās Lidijas vīram dziļi acīs un atlaida vaļā viņa roku. Pēc mirkļa viņa jau bija pazudusi guļamistabā.

— Atsēdieties, Busardela kungs, — austrietis aicināja, kad Florans atgriezās viesistabā. — Jūs esat bāls. Iedzeriet vīnu.

Florans atkrita uz sofas un paņēma pasniegto glāzi. Priecādamies, ka turpinās izdevība pieradīt savus labi audzināta tērzētāja tikumus, leitnants pat nedomāja klusēt.

— Šādi brīži, Busardela kungs, vienmēr ir smags pārbaudījums, arī tēvam. Ceru, ka nav nekādu sarežģījumu?

Florans atbildēja, ka sarežģījumi esot. Viņš pastāstīja, ka būs dvīņi un ka vecmātei jālieto stangas, tāpēc, ka bērnam, kurš pirmais nāks pasaulē, ir nepareiza guļa.

— O-o! — leitnants novilka. — Bet ja nu šai bērnu saņēmējai ir pieredze …

Florans ar rokas mājienu pārtrauca leitnantu: diemžēl vienīgi mātes vārgums nosakot stāvokli un padarot to kritisku. Šoreiz jaunais vīrietis nemeklēja aplinku ceļus, atgādinādams, cik daudz Lidija pārdzīvojusi un izcietusi kopš viena gada un ka tas viss jau iepriekš radījis draudus dzemdībām. Nē, viņš nemaldās: mātei draud lielas briesmas.

Pēc šī apgalvojuma Florans apklusa, nepateikdams, kādā veidā būtu iespējams novērst briesmas. Tā radās ne patiesais, ne arī melīgais, bet mānīgais izskaidrojums bēdīgajam notikumam, par kuru tēvam turpmāk vajadzēja stāstīt daudz reižu un daudziem cilvēkiem, un radās tas gandrīz bez piepūles, vienkārši kaut ko noklusējot pirmo reizi pirmajam klausītājam, pat iekams nelaime vēl nebija notikusi. Floranam vairāk nevajadzēja runāt. Pus meli izveidojās paši no sevis šajā salonā, kurā viņi, jaunais laulātais pāris, bija izbaudījuši savas kopdzīves pavasari. Telpas iekārta, ar to saistītās atmiņas pēkšņi atdzīvojās tik spilgti, ka Florans neviļus vērīgi paskatījās apkārt. Austriešu oficieris te nebija neko sevišķi pārvērtis. Vienīgi viņa pīpju balsts un tabakas kārba uz galda bija aizstājusi Busardelu mantiņas, kas pārceļojušas no salona uz guļamistabu.

Sienas tapsētas ar dzeltenīgu, mazām, zaļām palmām nobārstītu katūnu, un tas pats raksts, tikai košākās krāsās, atkārtojās samtā, ar kuru pārvilktas mīkstās mēbeles. Uz kamīna dzegas kāzu dāvana — pulkstenis, rotāts ar zeltītu, puskailu laika veci, kas sēž uz robežstaba un, nolicis izkapti pie malas, pin sausziežu vaiņagu. Pretī kamīnam taisns grāmatskapis, kurā aiz stikla redzamas iesietu grāmatu muguriņas un divi mazi bronzā veidoti Cēzara un Maķedonijas Aleksandra krūšutēli. Līdzās vitrīna ar greznumnieciņiem, kas dāvināti Lidijai dažādos svinīgos gadījumos un gadadienās; pēc apakšvirsnieku aizceļošanas visi šie nieciņi bija atlikti atpakaļ, tāpēc, ka piekrautie plaukti visvairāk greznoja salonu. Te viss pauda Floranam par kopdzīvi ar sievu un viņu maigo mīlestību.

Austrietis apsveica namatēvu ar dvīņiem: ar to var lepoties! Bet vai pēc franču paradumiem vecākā tiesības piekrītot pirmdzimtajam vai otram bērnam?

— Pirmam, — Florans atbildēja nekavējoties, jo šāda rakstura jautājumi pat visļaunākajos apstākļos viņu nevarēja pārsteigt. — Mūsu kodekss ir atmetis senos likumus, — viņš paskaidroja.

Oficieris taisījās atkal kaut ko sacīt, bet te šaušalīgs, necilvēcīgs kliedziens atskanēja aiz sienas, un tad iestājās dziļš klusums. Florans pielika roku pie pieres, pēc tam paskatījās uz plaukstu: tā bija slapja no sviedriem. Izņēmis no kabatas mutautiņu, viņš noslaucīja roku, nosusināja sviedriem aprasojušo seju. Ne viņš, ne leitnants neteica ne vārda. Viņi vērīgi ieklausījās. Pēc mirkļa kļuva dzirdama vāja, sīka īdēšana.

— Paklausieties! — austrietis sacīja. — Tas ir bērns. Viņš piedzimis. Vai tad jūs neiesiet turp?

— Nē …

Florans neskatījās austrietim acīs.

— Nē. Labāk pagaidīšu, kamēr mani sauc.

Viņu neviens nesauca. Taču, kad jaunpiedzimušā brēcieni atskanēja no priekšistabas, Floranu uzveica kārdinājums paskatīties uz dēlu, un viņš izgāja no salona. Ramelo, nesdama rokās sīko radībiņu, jau iegriezās koridorā, dodamās uz virtuvi. Florans sekoja viņai un virtuvē ieraudzīja viņu pārliekušos pār galdu, uz kura kunkstēja autiņos ietītais, vēl nenomazgātais bērns. Svece izplatīja tik vāju gaismu, ka tēvs aizsteidzās uz priekšistabu paņemt svečturi ar vairākām degošām svecēm. Tagad varēja skaidrāk saredzēt jaunpiedzimušo un sievieti, kas viņu apslaucīja. Lai palīdzētu Ramelo, Florans izņēma viņai no rokas eļļas pudeli. Sieviete ļāva viņam rīkoties, ar aprautu kustību pasniedza arī angļu šarpijas piku, ar ko aptīrīja zīdaini, un, nepaskatīdamās uz Floranu, nekā neteikdama, gaidīja, kamēr viņš saslapina šarpiju ar eļļu. Florans pēc tam pacēla pudeli ar kakliņu uz augšu, lai eļļa nepilētu ārā, un paturēja pudeli rokā. Viņš uzmanīgi vēroja, pūlēdamies uztvert mirkli, kad Ramelo atkal būs vajadzīga eļļa. Beigusi zīdaiņa apslaucīšanu, viņa zīmīgi palūkojās uz nelielo plīti, kur stāvēja silts ūdens, un uz blakus nolikto tukšo kāju vanniņu. Florans saprata un, pielējis trauku, uzcēla to uz galda. Sieviete mazgāja jaunpiedzimušo. No attālās guļamistabas atkal atplūda Lidijas vaidi, un Florans piepeši sacīja:

— Otrs bērns viņu nogalinās.

Ramelo noliedzoši papurināja galvu. Acis nenovērsdama no mazā ķermenīša, ko mazgāja, viņa sacīja, ka tagad viss noritēšot vieglāk.

— Patiesi? — Florans iesaucās ar cerību balsī.

Pēc mirkļa, piegājis tuvāk Ramelo, viņš klusu piebilda :

— Tomēr… ja uzskatītu, ka ir nepieciešams… lai saudzētu māti. ..

Turpināt viņš nespēja. Viņš saminstinājās, nodeva sevi, un Ramelo, nolikusi bērniņu, pārtrauca darbošanos ar to un beidzot pacēla galvu. Pa visu laiku nenoņemtā aube bija sašķiebusies, un tās mala, noslīdējusi uz pieres, aizsedza vienu aci. Ar plaukstas pamatu viņa atbīdīja atpakaļ aubes malu; saraukusi biezās uzacis, viņa ar drūmu skatienu ieurbās jaunā vīrieša acīs.

— Ir jau par vēlu, — Ramelo bez aplinkiem sacīja. — Viņa zaudējusi tik daudz asiņu, ka nemaz to vairs nav atlicis. Pagaidiet! …

Ramelo ieklausījās. Lidijas kliedzieni kļuva aizvien klusāki un pēkšņi aprāvās pavisam.

— Viņa atkal zaudējusi samaņu! Palieciet te, nepieskarieties bērnam, es tūlīt atsūtīšu Batistini!

Florans paliek viens ar savu dēlu. Jaunpiedzimušais lēnītēm izdara pavisam cilvēcīgas kustības. Rociņas, kājiņas, dzimumorgāns — itin viss viņa ir pilnīgi izveidots. Uz krūts, blakus mazītiņam krūšu zirnītim, redzama dzimumzīme, ne lielāka par magoņu sēklu — tādas nav ne Floranam, ne Lidijai. Bērns nav vēl ne stundu šajā pasaulē, viņš vēl ir mitrs no mātes miesām un tomēr jau eksistē atsevišķi, pats par sevi, atraisījies no klēpja, kas viņu iznēsājis, — pasaulē radies vēl viens cilvēks. Acis bērniņam aizvērtas, bet mazā mutīte vaļā, viņš brēc, brēc aizvien skaļāk, it kā žēlabainā balss, kas apklususi guļamistabā, pārgājusi viņā.

Lidija savā sāpju gultā gulēja taisni izstiepusies, nekustīga un beidzot klusēja, radījusi divas dzīvības. Otru bērnu, ko saņēmēja ar savām pieredzējušajām acīm bija novērtējusi par smagāku nekā pirmais, novietoja blakus brālim virtuvē, kas tika pārvērsta par bērnistabu, tāpēc, ka vecmāte ieteica turēt jaunpiedzimušos tālāk no mātes. Koridors bija garš, un aiz cieši aizvērtajām durvīm brēkuļus nedzirdēja citās istabās, kur iestājies dziļš klusums, kopš mitējušies briesmīgie kliedzieni, kas stundām ilgi bija atbalsojušies šajās sienās. Batistine uzturējās pie dvīņiem. Ramelo ar vecmāti klusēdamas sakārtoja istabu. Viņas pārmainīja palagus, atmeta atpakaļ alkova aizsegus, lai dzemdētājai piekļūtu vairāk svaiga gaisa. Smaržvielu kvēpekļa dūmi, no marmora galda paceldamies līdz zemajiem griestiem, klīdināja miasmas un dezinfekcijas līdzekļu smaku.

Ramelo noliecās un uz grīdas sasēja sainī asiņainos palagus, ko pagaidām ielika garderobes istabiņā. Tad viņa noregulēja kūpošo lampu, kuru galu galā aizvāca projām no naktsgaldiņa, jo pie gultas gaisma vairs nebija vajadzīga.

Lidija nemanīja rosīgo darbošanos. Viņas dziļi iekritušās acis spīdēja, viņa stingi skatījās uz vīru, kas patlaban tuvojās. Pienācis pie gultas, Florans gribēja runāt, pateikt sievai kādus sirsnīgus vārdus. Bet tie neplūda pāri lūpām, tos sastindzināja dzalkstošo acu skatiens, kas nenovērsās no viņa un pēkšņi modināja viņā šausmīgas aizdomas. Kāpēc Lidija viņu tā uzlūko? Vai viņa kaut ko zina? Varbūt ir ko dzirdējusi vai uzminējusi?

Florans samulsa. Viņa domās, viņa nesenajās atmiņās radās kāds robs… Šīs pavērtās durvis uz istabu, kurā, kā viņam tika apgalvots, Lidija guļot nesamaņā un nekā nevarot dzirdēt… Florans saprata, ka nekad viņš nebūs par to pārliecināts, šīs durvis paliks vienmēr pavērtas.

— Dārgā, — viņš beidzot ierunājās. — Kā tu jūties?

— Ē… — viņa izdvesa.

Florans pūlējās uzsmaidīt Lidijai. Kā? Vai tik vien viņai esot ko atbildēt?

— Ē… — Lidija atkārtoja. — Ē..ē…ē…

Viņa vairs nevarēja parunāt. Un šī nespēja izteikties, varbūt arī dziļā nožēla viņu satrieca galīgi. Viņas acu spīdums pēkšņi aizplīvurojās, galva noslīga uz pleca, plaksti aizvērās, skropstās iemirdzējās divas asaras, kas nenoritēja.

Florans soli atkāpās, izslējās, ieelpodams ar pilnu krūti. Bet, izbēdzis no sievas acīm, viņš sastapa vecmātes skatienu. Florans to izturēja tikai īsu brīdi, atkal atkāpās un, gandrīz pagriezis viņai muguru, sastinga uz vietas, pieri nodūris, lūpu kaktiņus nokāris, visu seju krampjaini savilcis stūrgalvīgā izteiksmē.

Tā katrs palika nekustīgi klusējot. Iestājās viens no tiem īsajiem mirkļiem, kad minūte šķiet velkamies mūžību, izlikšanās kļūst neiespējama un atklājas patiesība. Pēc tam visi atdzīvojās: Lidija bija atguvusi samaņu, vecmāte pārliecās pār gultu, Ramelo nostājās otrā pusē, un Florans, kaut gan nebija vairs ne runas par viņa izraidīšanu no istabas, atgāja, cik vien tālu iespējams, no gultas, līdz pašam logam.

Tas bija atvērts, kopš Lidija vairs nekliedza. Pretī atradās ģimnāzijas ēka, tā, ka no kaimiņu nesmalkjūtīgās ziņkārības nevajadzēja baidīties, turklāt viss kvartāls vēl gulēja dziļā miegā. Kaut gan istabā dega divas lampas, naktstauriņi neielidoja pa atvērto logu, jo tos aizturēja spožās laternas uz trim ielām, kuras saplūda kopā laukumiņā. Nakts miers un svaigums nenomierināja Floranu, viņu satrauca aizdomas, ka viņa izturēšanās var likties savāda, un piepeši Ramelo viņam pačukstēja pie auss:

— Nestāviet taču kā miets!

— Ko?

— Ejiet atsēdieties gultas galvgalī. Saņemiet viņas rokas, sataisiet piedienīgu seju… Ja ne viņas dēļ, tad vismaz svešo cilvēku dēļ.

Florans paskatījās uz durvju pusi un ieraudzīja, ka bija ienākusi vēl viena sieviete, — Par vecmāti es galvoju, — Ramelo klusu sacīja, — viņa ir man laba draudzene. Bet par šo te…

«Šī te» izrādījās kaimiņiene, kurai bija uzticēts pa nakti pieskatīt Adlinu un Žiliju. Šīs sievietes ierašanās dzemdētājas istabā liecināja, ka abas meitenītes Ramelo dzīvoklī mierīgi dus, bet arī norādīja, ka pienākusi smagā stunda un mājas dzīvē tuvojas brīdis, kas pievelk kūmas, kuras tad ar viszinīgu izskatu mēdz sapulcēties un sačukstēties, ka viņas visu jau nojautušas.

Ramelo īstenībā maz sagājās ar kaimiņiem un vakarā bija likusi ataicināt šo sievieti tikai aiz nepieciešamības un tāpēc, ka bija dzirdējusi par viņas nevainojamo uzvešanos un nelaimēm, kas viņu piemeklējušas. Viņa bija lauciniece, pērnā gada jūnija mēnesī ieradusies Parīzē kopā ar daudziem citiem, kuri toreiz, bēgdami no kauju briesmām, bija meklējuši patvērumu galvaspilsētā. Triju dienu laikā ielas pārplūdināja bēgļu bari, kas apmetās it visur, gan notekās, gan pavārtēs, gan starp ietvju stabiem, gan sētmalēs. Nejaušība bija novedusi Žozefu Branšī ar abiem bērniem un mantu paunām Žubēra ielā, kur viņiem aiz žēlastības ļāva apmesties tukšā stallī. Kad kaujas beidzās, nabaga sieviete no dienas dienā atlika atgriešanos dzimtajā malā, viņai trūka drosmes izkustēties. Viņas māja Šenē apriņķī bija nodegusi acu priekšā, lopiņi aizmukuši kur kurais, visa iedzīve gājusi bojā un vīrs jau pirms septiņiem gadiem kritis kaujas laukā — diezin vai kaut kas vēl palicis pāri no viņa pīšļiem, kas trūd nevienam nezināmā bedrē kaut kur Lobo salā? Smagie pārdzīvojumi bija šo sievieti it kā noliekuši pie zemes, notrulinājuši, padarījuši neapņēmīgu un bailīgu. Dēlu nodevusi par mācekli, meitu iekārtojusi par kalponi, lai glābtu ģimeni no trūkuma, viņa piepelnījās, strādādama dažādus melnos darbus kvartāla buržuā mājās; mazā, stūrainā sieviete reizēm, nekā nerunādama un neizlaizdama slotu no rokām, raudāja; dienas darbus beigusi, viņa neatpūtās, netērzēja ar kaimiņienēm pie veikalu durvīm, bet steidzās uz savu mājokli. Neviens īsti nezināja, ko par viņu teikt, ko domāt, Patlaban Žozefa Branšī bija palikusi bikli stāvot netālu no durvīm. Ramelo pamāja ar roku, pieaicinot viņu un arī vecmāti, un ieveda abas garderobes istabiņā, kuras atvērtās durvis atradās tikpat tālu no alkova, cik no loga; visas trīs sievietes, galvas sabāzušas kopā, tikko saskatāmas tumšajā telpā, sāka par kaut ko apspriesties. Žozefa Branšī, padevīgi noklausījusies norādījumus, ko izteica Ramelo, atgriezās guļamistabā, šķērsoja to un izgāja ārā, un tad arī Ramelo ar vecmāti ienāca atpakaļ guļamistabā. Vecmāte, ar skatienu norādīdama uz Floranu, kaut ko jautāja Ramelo, kas noraidoši papurināja galvu; jaunajam vīrietim šķita, ka viņa pat paraustīja plecus. Izlikdamies, ka nekā nav pamanījis, Florans skatījās pa logu; uz ielas bruģa klaudzēja soļi, un viņš ieraudzīja lejā Žozefu, kas aizsteidzās Tirū ielas virzienā.

Ilgu laiku nenotika vairs itin nekas. Pēc tam miegā iegrimušajā pilsētā no tāluma atplūda klusa šķindoņa. Florans ieklausījās. Skaņa ļoti ātri pieauga. Tā atskanēja lāgiem un ar katru reizi tuvāk. Galu galā kļuva redzama uguntiņa, kas lejā, gar namu pakājēm, ātri virzījās uz šo pusi, zvaniņš šķindēja aizvien skaļāk, un tad parādījās balts stihārijs — pa tukšajām ielām baznīcas vēstnesis nāca pie Lidijas ar svēto vakarēdienu.. .

Kad garīdznieks bija aizgājis, slimniece, ko sakraments šķita mazliet spēcinājis, pacēla rokas un paturēja gaisā, it kā tiekdamās pēc kāda iedomāta priekšmeta.

— Bērniņus, — Ramelo, sapratusi pirmā, sacīja. — Viņa grib redzēt savus bērniņus.

Sievietes atnesa zīdaiņus. Abi brēca, viņi jau bija ietīti autiņos, bet pa jaunai modei, atstājot roķeles brīvas. Viena no sievietēm bija apsējusi pirmdzimtajam ap rociņu lentīti, lai bērnus varētu atšķirt, taču šāda piesardzība bija lieka, jo dzimumzīmītes, kuru Florans pagaidām vienīgais bija ievērojis uz vecākā dēliņa krūts, otram dvīnim nebija, tā, ka abus nekad nevarēja sajaukt vienu ar otru. Pieliekušās pie mātes, sievietes pastāstīja viņai, cik smags ir katrs bērniņš; otrs, kā pienākas, ir dūšīgāks, bet arī pirmais — paldies dievam! — nav nekāds vārgais. Lidijai acis staroja, bet tad pēkšņi pārgriezās, un sievietes, domādamas, ka viņa no jauna zaudē samaņu, ātri atņēma nost zīdaiņus; Ramelo vienu ielika Floranam rokās.

— Nevaru vairs sataustīt pulsu, — čukstēja vecmāte, kas bija satvērusi Lidijas roku. — Nē… tomēr ir… Ielej viņai mutē karotīti ūdens. Aiz asiņu zuduma viņai slāpst.

Elpa kļuva aizvien aprautāka, seklāka, mirkļiem pavisam stājās, un Lidijas seja acīm redzami kļuva pelēcīga. Skatiens tomēr atdzīvojās, labā roka sakustējās, rādītāja pirksts un vidējais pirksts izstiepās, velkot gaisā krusta zīmi… Florans, to pamanījis, uzreiz sniedza zīdaiņa pierīti pretī mātes svētījošiem pirkstiem,— gadījās, ka tas bija vecākais dēls.

Kad Lidija bija nomirusi, viņas ķermenis aprūpēts un abu lampu vietā noliktas sveces, sievietes sapulcējās ap nāves gultu. Viņas bija četras, dažāda vecuma un atšķirīgas arī stājā. Ramelo un vecmāte, kuras beidzot bija uzveicis nogurums, skaitīja lūgsnas sēdēdamas, Žozefa Branšī uz ceļiem blakus Batistinei, kas, skaļi raudādama, bija nometusies ceļos uz grīdas. Taču viņu mutes izrunāja tā paša psalma vārdus, pauzdamas to pašu izjūtu. Apstāvētājas bija vienotas lūgšanās, viņas neraizējās par Floranu, aizmirsa vīrieti, kas neiekļāvās viņu paradumos, vīrieti, kas noslēdzās savos prāta atzinumos un kautrējās no jūtu izpaušanas, aizmirsa viņām svešo vīrieti.

Kur viņš patlaban atradās? Bez šaubām, pie dvīņiem, kas bija noguldīti ar galviņu katrs uz savu pusi tanī pašā šūpulī, kurā Adlina un Žilija bija pavadījušas sava mūža pirmos mēnešus. Zīdaiņi droši vien gulēja, jo viņu balsis nebija dzirdamas, kaut gan tagad durvis uz priekšistabu bija atstātas vaļā. Sievietes gribēja labi izvēdināt telpas, jo paredzēja, ka diena būs svelmaina, un karstums varētu nelabvēlīgi iedarboties kā uz jaunpiedzimušajiem, tā arī uz jauno aizgājēju. Sievietes uzreiz nepamanīja, ka tēvs bija atgriezies istabā. Viņš uz pirkstgaliem aiz apstāvētāju mugurām bija aizzadzies līdz loga ambrazūrai. Taču cita pēc citas, pametušas skatienu pāri plecam, ieraudzīja Floranu un tad vairs neuzkavējās. Batistine šņukstēdama izgāja pēdējā, durvis aizvērās, un Florans palika viens pie nelaiķes.

Viņš neskatījās uz mirušo. Lai nebūtu jāpagriež aizgājējai mugura, viņš stāvēja sāniski, ar vienu roku atbalstījies pret palodzi. Florans jutās galīgi salauzts, bet visi sēdekļi bija salikti ap alkovu, un viņš palika stāvot.

Lejā Sentkruā iela bija tukša. Neviena gājēja. Gaisma vēl neausa. Florans izvilka pulksteni: vēl nebija trīs… Cik ātri viss paiet! Lidija ir mirusi, viņa nomira šinī naktī. Beigas, tas ir noticis. Nomira viņa, kas tik daudz reižu gan nomodā, gan miegā bija mocījusies bailēs, ka var nomirt Florans. Lidija, nomoda naktīs izvārgusi, bija gribējusi gulēt mēnešiem, tagad viņa aizmigusi uz mūžu; viņa, ko jaunā kapliča bija biedējusi, tagad pirmā tiks tur guldīta.

Florans beidzot uzdrošinājās pievērst skatienu alkovam. Gulta bija sakārtota. Lidija bija kļuvusi tik sīciņa, ka viņas ķermenis gandrīz nemaz neielieca matraci. Varbūt viņa jau sāka zaudēt savu reālo esību, saites ar šo pasauli, savu svaru. Floranam šķita, ka viņas seja, ko ieskāva mežģinēm rotātā aubīte, kas viņai bija uzlikta galvā, pauž mieru, un jaunajam atraitnim tas sagādāja lielu atvieglojumu, it kā notikušajā ar to kaut kas būtu mainījies.

Florans nolēma atsēsties. Viņš devās paņemt tuvāko krēslu, kas atrādās pie apaļā galdiņa, un pēkšņi viņa skatienu saistīja kāds priekšmets, kas parasti uz šī galdiņa neatradās. Uz tā guļus bija uzlikta ielogotā gravīra Pastarā tiesa, kas vienmēr karājās pie sienas alkovā. Kāpēc tā bija noņemta?, Florans pieliecies aplūkoja gravīru, jo nekad tuvumā to nebija redzējis, tāpēc, ka parasti sienas pusē bija gulējusi sieva. Viņa skatiens mirkli pakavējās pie viena no grēciniekiem: tas bija attēlots gandrīz kails, ar vareniem muskuļiem — pārējo grēcinieku vidū tas locījās elles mokās.

Izsliedamies Florans atcerējās, ka uz šī galdiņa ilgu laiku bija ziedējušas irbulenes, kuras kādreiz uzdāvināja sievai. Irbuleņu vietā nu bija gravīra. Viņš aiznesa krēslu pie loga un atsēdās.

Tagad svīda gaismiņa. Pa labi no Burbonu ģimnāzijas ēkām pletās dārzs, un tā koku galotnes sāka iezīmēties pret zilganpelēkajām debesīm, kas šķita bez dziļuma un bez dzīvības. Drīz vien, pēc dažām stundām, jau atkal kļūs jūtama vasaras tveice; patlaban vēl, dienas gaidās, bija nenoteikts pārejas brīdis.

Kļuva dzirdams, ka attālākajā istabā kāds šļakstījās ar ūdeni, pēc tam cilvēks skaļi sprauslāja; niecīgākā skaņa dobji atbalsojās šajā dzīvokļa daļā, ko troksnis un pat dzīvība bija pametusi. Austriešu oficieris kā allaž no rītiem savā istabā mazgājās. Arī viņam sākās jauna diena.

Nekustēdamies no sēdekļa, Florans rīta palsajā mijkrēslī ieklausījās un sekoja katrai leitnanta pošanās atbalsij un nobrīnījās, ka austrietis, iedams cauri salonam un pēc tam priekšistabai, soļoja neparasti klusi. Viņa soļus Florans atkal pazina tikai tad, kad svešzemnieka zābaki ieklaudzējās kāpnēs, un jaunais atraitnis saprata, ka leitnants aiz godbijības pret dzīvokļa saimnieka bēdām bija izgājis tikai ar zeķēm kājās cauri dzīvoklim.

Tas viss skāra vienīgi Florana jutekļus, it kā ārējo čaulu. Viņa dvēselē risinājās sīva cīņa; viņš pūlējās tikt skaidrībā ar savu sirdsapziņu. No lieliem tālumiem atgriezās Florans, kad stingra, vīrišķīga roka neatlaidīgi papurināja viņu aiz pleca.

— Kas ar jums noticis? — kāda balss sacīja. Florans pacēla galvu un attapās, ka ir jau liela diena; sveču gaisma bija kļuvusi nespodra. Ramelo, atlaidusi vaļā Florana plecu, atāķēja auklas, kas saturēja aizkarus, jo antresola dzīvoklī slēģu nebija, bet istabu, kur atrodas mironis, pieklājas turēt tumšu. Ramelo aizvilka aizkarus un to malas cieši sabīdīja kopā. Floranu vēl ciešāk ieslēdza pie mirušās. Par laimi Ramelo, ielūkojusies viņam sejā, klusu pateica:

— Esmu darījusi pareizi, ka liku uzvārīt jums stipru kafiju. Nāciet un izdzeriet kādu tasi.

Floranu pārsteidza gādība, ar kādu Ramelo kopš šī mirkļa pret viņu izturējās. Gādība izpaudās atturīgi, pat īgni, acīm redzot, Ramelo rūpējās par Floranu nelabprāt, un tomēr viņas rūpība bija labdarīga, jo bez tās jaunais atraitnis nebūtu spējis ne pieskarties kafijas tasei, ne sakārtot savu apģērbu, ne apsvērt, kādas formalitātes vispirms kārtojamas.

— Kad iesiet uz mēriju paziņot par sievas nāvi, — Ramelo teica, — neaizmirstiet reģistrēt jaunpiedzimušos.

— Neaizmirsīšu.

— Vai gribat, lai eju jums līdzi?

Florans izrieza krūtis, izsliedams nošļukušos plecus, izstaipījās.

— Nē, nē. Šeit jūs esat nepieciešamāka.

Viņa pavadīja Floranu līdz durvīm.

— Busardel, vai esat izvēlējies vārdus? — viņa vēl jautāja.

— Vārdus? … Jā. Mēs bijām nolēmuši, ja būs zēns, saukt viņu par Ferdinandu. Ferdinands tātad būs vecākajam. Un otram . . . sauksim viņu par Luiju. Manu tēvu, muitas kontrolieri, sauca par Ferdinandu Luiju.

Ramelo jau grasījās aizvērt durvis, bet Florans, baidīdamies, ka var uznākt negaiss, vēl pieprasīja savu lietussargu. Kāpdams lejā, viņš rūpīgi sakārtoja tā krokas zem bīdāma koka aplīša.

VI

Bet jau pēcpusdienā viņš lūdza, lai Ramelo brauc viņam līdzi. Vajadzēja nekavējoties doties uz īpašu kantori nolīgt zīdītāju, un šādu gājienu vīrietis viens pats nevarēja veikt sekmīgi.

Žozefa nosteidzās lejā sameklēt fiakru. Viņa palika dienēt Busardelu ģimenē; ar Žozefu tika norunāts, ka pagaidām viņa strādās uz dienām. Atraitņa mājā aiz nepieciešamības jau nodibinājās zināma kārtība; tukšums, ko bija radījusi Lidijas nāve, kļuva par iemeslu vispārējiem paaugstinājumiem dienesta pakāpē: Batistine nodeva slotas Žozefas ziņā, pati uzņemdamās gādību par meitenēm, kuras Ramelo atstāja, lai pildītu saimnieces pienākumus.

Jau labu laiku zīdītāju līgšanas kantoris un kalpotāju līgšanas kantoris bija apvienoti vienā mājā Sentapolinas ielā, un tas vienkāršoja braucienu. Tomēr Florans, iekāpdams fiakrā, nosauca citu adresi: papriekš viņš vēlējās iegriezties savas draudzes apbedīšanas birojā. Tā vairākas dienas gādība par jaunpiedzimušajiem cieši savijās ar rūpēm par viņu mātes apbedīšanu. Topošā Busardelu ģimene uzsāka gaitu, ņēma kursu uz sava likteņa veidošanu zem divkāršas — zārka un šūpuļa zīmes.

Florans lūdza Ramelo, lai viņa arī ienāk apbedīšanas birojā un ir klāt pie sarunas ar biroja vadītāju. Šim vīram bez pūlēm izdevās piedabūt atraitni izvēlēties greznu apbedīšanas ceremoniālu, kas maksāja visai dārgi. Nevar teikt, ka bēdas būtu Floranam laupījušas sparu kaulēties, gluži otrādi, priekšpusdienā viņš bija atguvis savu parasto pašapziņu, bet, kā likās, jaunais atraitnis bija nolēmis neskopoties ar izdevumiem. Viņš pieņēma visus piedāvājumus: sudraba daudzžuburu svečturus, katafalka uzrīkošanu lievenēs, samta drapējumus, vairogus ar sudraba «asarām»; viņš pieprasīja jaunas vaska sveces, pasūtīja sēru apmetņus tuviniekiem, kaut gan viņam Parīzē nebija gandrīz nekādu radu, un vienojās, ka bēru gājienam sekos divpadsmit ekipāžas, katra par vienu luidoru. Beidzot viņš pasūtīja trīssimt paziņojumus par Lidijas nāvi. Pirms aiziešanas no biroja viņš sacīja Ramelo, kas visu laiku bija klusēdama klausījusies:

— Domāju, ka tā būs labi. Kā jums šķiet?

— Busardel, ja nu jūs gribat zināt manas domas, tad, manuprāt, visa šī greznība neatbilst ne jūsu mantas stāvoklim, ne Lidijas raksturam. Jūs zināt labāk par mani, ka Lidijai patika vienkāršība.

Floranam šī piezīme nepatika, kaut gan viņš bija varējis to paredzēt. Pārliecinājies, ka biroja īpašnieks smalkjūtīgi attālinājies, jaunais atraitnis turpināja klusākā balsī:

— Redziet… Saprotiet mani… Es vēlos … es vēlos savu sievu apbedīt svinīgi…

Pie pēdējiem vārdiem balss viņam aizžņaudzās.

— Jā, — Ramelo sacīja, — es saprotu…

— Taču, pamanījusi, ka viņš jau ir savaldījies, Ramelo piebilda:

— Kāpēc tomēr tik daudz bēru paziņojumu, jūs neesat man sacījis …

— Bez tā es nevaru iztikt Man ir liela pazīšanās, daudz jaunu paziņu.

Florans nosauca uzvārdus, kurus Ramelo Sentkruā ielas dzīvoklī nekad nebija dzirdējusi pieminam, un pēkšņi, iesitis sev pa pieri, pieaicināja biroja īpašnieku un lūdza, lai tas nekavējoties sameklē pieklājīgi apģērbušos izsūtāmo. Florans atsēdās pie galda un paņēma rokā spalvu. Viņš gribēja pats rakstiski paziņot par savu nelaimi Sušo kungam. Kaut gan Lidija nebija iepazinusies ar finansistu, Sušo tomēr bija un palika Florana aizgādnis, tātad visas ģimenes patrons.

Rūpēs par apbedīšanu smēlies remdinājumu, apmierināts par veikto, Florans kļuva aizvien sparīgāks. Pa ceļam, kamēr fiakrs brauca uz zīdītāju līgšanas kantori pa ielām, kurās šajā stundā bija liels ekipāžu pieplūdums, viņš nemitīgi runāja, stāstīdams par saviem nodomiem. Dvīņi, protams, tiks nodoti uz laukiem kādai zīdītājai, bet viņi tur paliks tikai nepieciešamo laiku.

— Nevediet bērniņus mājās ātrāk, iekams būs galīgi apritējis vajadzīgais zīdīšanas laiks, — Ramelo teica. — Rēķinieties vismaz ar desmit mēnešiem, vislabākais — ar veselu gadu.

Florans piekrita. Protams, tā būs labi. Jācer, ka okupācija neilgs mūžīgi un pēc gada austrieša aizņemtās divas istabas tiks atdotas ģimenes lietošanā. Vajadzības gadījuma Florans, atsaukdamies uz to, ka ir četru bērnu tēvs, griezīsies pie attiecīgām iestādēm ar lūgumu.

— Vai tad jūs nedomājat mainīt dzīvokli? — Ramelo jautāja.

— Kāpēc? Trīs istabas un mazā garderobes istabiņa — man ar šīm telpām pilnīgi pietiek. Un reprezentēties man pagaidām vēl nevajag.

— Tur es piekrītu, Busardel. Bet man šķiet, ka sāpīgas atmiņas…

— Jūs maldāties, — Florans viņu pārtrauca, skatīdamies caur fiakra lodziņu. — Sāpīgākais par visu man būtu atstāt šo māju. Es tur dzīvošu, cik vien ilgi būs iespējams. Gribu pat, lai dzīvoklī nekas netiek mainīts. It īpaši guļamistabai jāpaliek tādai, kāda tā bijusi. Esiet tik laipna un gādājiet par to.

Viņam ienāca prātā pajautāt, kādēļ gravīra Pastarā tiesa noņemta alkovā no sienas. Ramelo viņam to izskaidroja.

— O! — Florans vientiesīgi iesaucās. — Tāda gadījumā nekārsim gravīru atpakaļ. Man ir Lidijas portrets, ko zīmējusi talantīga māksliniece, mana kādreizējā kolēģa sieva. Varbūt atceraties šo zīmējumu? Tas atrodas salonā pie sienas starp abiem logiem. Pakāršu zīmējumu tanī vietā, kur agrāk stāvēja bēdīgā gravīra, kas Lidijai, kā redzējāt, nepatika.

Brīdi valdīja klusums. Šķita, ka Florans pilnīgi iegrimis garām slīdošo ielas ainu vērošana. Taču pēkšņi, neredzēdama viņa seju, Ramelo atkal dzirdēja viņa balsi:

— Man ir daudzi iemesli palikšanai Sentkruā ielas dzīvoklī, un viens no tiem ir tas, ka mēs ar jums esam kaimiņi. Atzīšos, ka ceru uz jūsu atbalstu.

Ramelo nekā neatbildēja.

— Ramelo… — Florans atkal ierunājās. — Ramelo … jūs taču mani neatstāsiet… jūs neatstāsiet mūs?

— Kā? Ak, tā! — viņa, nepacietīgi sakustēdamas, īgni norūca. — Par to vēl pagūsim parunāt!

— Protams, bet…

— Vismaz es nekā neapsolu!

Kad viņi sasniedza kantori Sentapolinas ielā, Ramelo neuzkavējās pagalmā, kur drūzmējās zīdītājas un piedāvāja savus pakalpojumus. Viņa taisnā ceļā devās iekšā kantorī, un Florans viņai sekoja. Vajadzēja atrast. izcilu zīdītāju, kas būtu spējīga ne tikai izbarot dvīņus ar vismazāko mākslīgo piebarojumu, bet arī varētu pāris pirmās dienas palikt pie viņiem Parīzē. Ramelo ieteica izvēlēties māti, kuras pašas bērnam jau būtu septiņi astoņi mēneši, tā, ka to varētu vai nu atņemt no krūts, vai arī nodot citai zīdītājai.

Atradās divas sievietes, kas atbilda visām prasībām. Ramelo uzskatīja, ka jāsalīgst ar jaunāko, kura bija atbraukusi no Santeras, bet Florans izvēlējās otru, kas dzīvoja tuvā Parīzes apkaimē. Šķita, viņu bija savaldzinājusi doma, ka dvīņi tur neelpos pārāk lauciniecisku gaisu, netiks zīdīti ar pārāk zemniecisku pienu un tādā veidā netiks pazemota šo vienu dienu veco parīziešu cieņa. Kad zīdītāja pateica, ka viņa dzīvojot Muso ciematā, pie Aržanteijas ceļa, ceturtdaļjūdzi aiz pilsētas, bet jau pilnīgi uz laukiem, Florans sacīja:

— Tas ir pilnīgi piemēroti! Mēs taču esam dzimti parīzieši.

Viņš gan piemirsa, ka dvīņu, tāpat kā Adlinas un Žilijas dzīslās ritēja ne tikai Busardelu, bet arī Fluē asinis, kuru dzimtene bija Turena.

Ramelo papriekš vērīgi nopētīja zīdītājas bērnu, pēc tam pašu zīdītāju, prasīja, lai viņā parāda krūtis, aptaustīja tās, izspieda lāsīti piena, nogaršoja to, un tad darījums tika noslēgts.

Sagaidījuši jauku dienu, kad laiks bija silts, bet ne tveicīgs, viņi aizveda bērnus uz Muso. Florans gribēja pats pārliecināties, kā ar dvīņiem apiesies: viņam vajagot, jaunais atraitnis sacīja, aizstāt nabaga zīdainīšiem māmiņu un apvienot savās rokās gan tēva, gan mātes pienākumus. Ramelo tomēr arī piedalījās šajā braucienā.

Zīdītāja dzīvoja ciemata malā, kur sākās lauki. No viņas māju pagalma bija redzams četrstūrainais Klišīlagarennas baznīcas tornis. Sieviete nebija melojusi: visapkārt pletās druvas un pļavas. Zīdītājas mājās valdīja spodrība, bet tās nebija lielas, un viņas vīrs ar vecākiem vieni paši tika galā ar visiem saimniecības darbiem. Viņa palielināja ģimenes ienākumus, uzņemoties zīdīt citu bērnus. Florans un Ramelo bija apmierināti, ka zīdītājai nav jāveic smagie darbi.

Viņi lika izrādīt mājas iekšpusi. Te viņiem viss ļoti patika. Atlika vienīgi atrisināt jautājumu par piebarošanu. Sentkruā ielā, kas atradās dažu soļu attālumā no Antena gatves, kur varēja atrast it visu, bez pūlēm būtu dabūts ēzeļmātes piens; šeit to vajadzēja sameklēt kaimiņmājās, jo zīdītājas pašas saimniecībā turēja tikai govis, un dvīņu tēvs noteikti vēlējās, lai nemaina ārstu ieteikto piebarošanas režīmu. Ramelo piedāvājās palīdzēt meklējumos un pateica, ka atgriezīšoties Parīzē tikai tad, kad viss līdz pēdējam sīkumam būšot nokārtots. Florans nepiekāpīgi uzstāja, lai īrēto ekipāžu patur Ramelo, un teica, lai par viņu neraizējoties: pēcpusdiena esot brīnišķīga, māklera kantorī viņu neviens negaidot, un viņš sev piešķirot vienu dienu atvaļinājuma.

— Iešu kājām, — Florans sacīja.

Priecādamies par izdevību izstaigāties pa lauku ceļu, sajūsmināts par fermeriem, nenožēlodams, ka bija viņiem samaksājis nolīgto summu par trim mēnešiem uz priekšu, Florans lieliem soļiem attālinājās pilsētas virzienā.

Dienas tveice bija atslābusi, un zemnieki rosījās ap sakņu dobēm. Daudzos karus pārdzīvojušajiem bija tīkami pēc tik ilgiem gadiem, kas pavadīti ar ieroci rokās, atsākt miera laiku dzīvi, bet sakāves un okupantu iztukšotās tēvijas vajadzības, nepieciešamība pasargāt Franciju no jaunas bada ziemas — tas viss kāpināja lauku darbu dedzību šajos dāsnajos klajumos. Augļu un sakņu dārzos un tālāk, aiz ciemata, pa labi un pa kreisi no ceļa pļavās un druvās Florans redzēja līkņājam ļaudis, kas ravēja, pārdēstīja, apmēsloja saknes, aprušināja kartupeļus, norāva lapas firziķu kokiem, nolasīja kāpurus no vīnkrūmiem. Zeme atkal sadraudzējās ar cilvēku. Auzas vēl auga, bet āboliņu un lucernu jau sāka pļaut, un nopļautā zāle saulē ātri žuva. Siena spēcīgā smarža, kurai reizēm izlauzās cauri mēslu smaka, izplatījās pa līdzenumu un šķita plūstam no pašiem cilvēku pūliņiem. Malu malās kūsājošais darbs, auglīgās dabas bagātības un dzīvinošās gaismas šaltis neviļus modināja atmiņā alegorijas, Cereras un Pomonas apoteozes, Miera triumfu. Garām iedams, Florans māja ar roku un skaļi sveicināja ceļa tuvumā strādājošos zemniekus; viņš jutās kā šo cilvēku draugs un nodomāja, ka franči ir dižena nācija.

Tādā noskaņā viņš aizgāja līdz pirmajam ceļu krustojumam. Te stāvēja stabs ar virziena norādījumiem, un vietas nosaukums, kas uz vienas no plāksnītēm bija lasāms, uz brīdi apslāpēja Florana pacilātību. Batinjolas vārds atdzīvināja atmiņas par kaujām, kurās viņš tur bija piedalījies 1814. gadā, un par asiņainajām sadursmēm ar ienaidnieku pie Oberviljē 1815. gadā; šodienas pastaigā jaunais vīrietis bija aizmirsis karu, neseno karu un tā sekas, kuras vēl vienmēr bija jūtamas, kaut gan Muso līdzenumā nevarēja manīt nekādu pēdu no Parīzes apkaimē izcīnītajām kaujām. Florans pagrieza muguru piemeklētajiem ciematiem, kuros, kā viņš zināja, sagrautās mājas vēl nebija uzceltas no jauna, un devās uz Šartras Rotondas vārtu pusi. Te uz robežas starp pilsētu un laukiem pletās senais Orleānas Luija Filipa Žozefa parks.

Florans neskaidri atcerējās, ka bija tanī staigājis bērnībā ar tēvu, .kad revolūcija šo karaļnama īpašumu pārvērta par pastaigas vietu visiem pilsoņiem. Pēc tam laiki bija mainījušies, un tagad vienkāršā tauta šeit vairs netika ielaista. Visa ārējā bulvāra garumā parku norobežoja tikai plats un dziļš grāvis, tā, ka garāmgājēji varēja brīvi ielūkoties parkā. Florans saskatīja Folī pili, mākslīgās drupas, lapenes, taču neapstājās un neatmaiga, necentās šo ainu ietekmē atdzīvināt bērna dienu atmiņas, jo šodien viņa gars noteikti nebija noskaņots uz melanholiju. Viņš nogriezās pa kreisi, nolēmis atgriezties Parīzē pa Kurselas vārtiem, un pat nepalēnināja gaitu pie parka portāla; šinī mirklī viņa skatienu saistīja divas Sv. Martas klostera mūķenes, kas bija iznākušas no dārza, kurš atradās pretī parkam. Florans attapās, ka tas ir Božona dibinātās slimnīcas dārzs, un viņa domas pievērsās šāda tipa spekulantiem. Kad Florans bija iegājis pilsētā, viņa pārdomas ievirzījās jaunā gultnē, kas vairāk atbilda paša stāvoklim un nākotnei.

No Kurselas ielas Florans drīz nogriezās pa kreisi un devās tālāk pa Valuādirulas ielu. Šis apvidus, ko viņš mazāk pazina, viņu ieinteresēja. Viņš gāja tālāk starp parka sienu un retajām mājām, kas bija izklaidus, nevienmērīgā rindā sabūvētas gar šosejas malu; dārzi pletās ēku aizmugurē. Daži gruntsgabali sniedzās līdz plakankalnes malai, citi stiepās lejup, uz Parīzes ieplakas pusi, un to galā varēja redzēt lejā sastādīto koku galotnes.

Mazliet tālāk mājas un pat dārzi izbeidzas; te bija vairs tikai kokaudzētavas un klajumi. Florans apstājās. Viņš paskatījās apkārt. Viņu pārsteidza, ka šis nostūris pilnīgi atstāja lauku iespaidu. Varēja nodomāt, ka atrodies kaut kur ārpus pilsētas, Pasī vai Vožirāra ciemā. Vieta nebija tik vientulīga kā Oteija, bet tikpat pievilcīga, turklāt tai piemita vēl citas priekšrocības.

«Ja apdomā, ka tagad nāk modē mājas Parīzes apkaimē,» Busardels prātoja, «un katrs komersants un baņķieris vēlas, lai viņam piederētu ārpus pilsētas vasarnīca, uz kuru var aizbraukt sestdienas vakarā un atpūsties līdz pirmdienas priekšpusdienai, kad atver biržu… Vai tad arī Sušo kungam nav lauku māja Medonā? Bet kāpēc braukt tādu gaisa gabalu, ja tepat augšējā Rulā un Lejasmuso tik daudz brīvu un izdevīgu apbūves gabalu?»

Florans paspēra pāris soļu tālāk un atkal apstājās, apsvērdams, ka šis gandrīz mežonīgais nostūris, pēdējā pozīcija, kurā daba vēl pretojas pilsētai, aizņem lielu platību, kas sniedzas no dzelzceļa akvedukta gandrīz līdz pašiem Klišī vārtiem un vienā malā noslīd līdz Mazajai Polijai. Cik plaša, neapdzīvota telpa! … Ceturtdaļstundas braucienā no Lielajiem Bulvāriem, tikko pusstundas braucienā no Feido ielas, kas ir Parīzes versmainākais centrs. Katrs parastākais buržuā, kam pieder kabriolets, varētu šeit uzcelt sev mājokli, kurā atgrieztos katru vakaru, ne tikai nedēļas beigās, bet ik dienu pievakarē viņš šeit rastu klusumu, elpotu svaigu gaisu un priecātos par zaļumiem, kas ir pavisam citādi nekā pilsētas vienmēr putekļainajās alejās .. . Florans jau iztēlojās modernas savrupmājas starp angļu dārzu un pagalmu, greznas villas kokiem apdēstītu gatvju galā. Viņš nolēma pastāstīt par savu ieceri Sušo kungam. Florans nevēlējās šajā priekšpilsētā pats sev kaut ko iegādāties, pat ne mazītiņu vasarnīcu: tādiem sapņiem viņš vēl nevarēja ļauties. Nē, viņš skatījās plašāk, domāja par kaut ko citu.

Florans devās tālāk. Viņa iztēle darbojās, taču to neierosināja sevišķa iedzīvošanās kāre vai vēlēšanās spekulēt. Floranu iedvesmoja drīzāk mīlestība uz savu dzimto pilsētu, priekšstats par šī lielā, augošā ķermeņa iespējām, it kā paļāvība uz Parīzi; šīs jūtas viņa bija iedzimtas tāpat kā zemniekā instinktīva pieķeršanās zemei un piekrastes iedzīvotājā tieksme pēc ūdeņiem. Parīze bija Floranam īstā tēvija, augsne, kas viņu baroja, balsts, uz kura dibinājās viņa ģimene, un jaunais atraitnis droši zināja, ka ne sēras par sievas zaudējumu, ne skumjas par dzimtenes karogu pazemojumu nesatricinās šo stipro balstu. No tā izrietēja viņa paša — Busardela spēks. Florans nespēja iedomāties, kāds viņš būtu, ja piedzimis ne Parīzē, bet citur. Kā cilvēks varēja nebūt parīzietis? …

Pa labi sākās ieliņa, pareizāk sakot, līkumaina taka, un aizvijās kā strauts starp diviem zālainiem krastiem; Florans tanī iegriezās. Viņš spēra platus soļus, akmeņi ripoja zem viņa zābakiem, un izbiedēta vista labu brīdi joza taisni viņam pa priekšu. Ceļmalā auga koki, un Florans iedams nokļuva te ēnā, te rieta saules gaismā; parādījās mājiņa, pa atvērto logu kļuva redzama mierīga aina, šķita, ka mājiņas iedzīvotāji neapjauš, kāda laime ir šeit dzīvot. Florans devās lejup, uz Parīzes ieplakas pusi; pēkšņi kļuva jūtams Rulas lopkautuves tuvums; vakara vēsmas, kāpdamas no Sēnas ielejas, atnesa līdzi asiņu smaku, Floranam pretī plūda īsta gada tirgus kņada; viņš tanī ienira.

Sasniedzis Sentkruā ielu, Florans nejuta ne mazākā noguruma, bet, ieraudzījis savu māju, apstājās un ilgi nolūkojās uz vienu no zemajiem antresola logiem, uz pēdējo kreisā pusē; viņš zināja, ka pie tā nekad vairs neviena sieviete negaidīs viņu atgriežamies.

Florans iegāja kāpņu telpā, un durvju sardze viņam pavēstīja, ka abas meitenītes, paēdušas vakariņas, tagad rotaļājoties pagalmā. Tur viņš patiesi atrada Adlinu un Žiliju, abas sēdēja pie krūmiem un rātni taisīja mazītiņu pūriņu zīdaiņiem. Saskatījušās uz saviem mazajiem brālīšiem, meitenes bija dziļi saviļņotas, un lelles tagad abās modināja ļoti maigas jūtas. Tēvs neievēroja, ko meitiņas pļāpāja, bet abu bērnišķīgā čivināšana aizkustinoši atbalsojās viņa sirdī. Florans atskārta, ka dzīvojis kopš pagājušās nedēļas kā automāts un turpmāk viņa sāpes it kā iemiesosies, iegūs apveidu un vārdu, un visā šīs pasaules dzīvē nekad nekas viņu nespēs mierināt par Lidijas zaudējumu.

Neieklausīdamies Florans dzirdēja meiteņu čalas, viņš stāvēja un, nekā neredzēdams, skatījās zemē. Pamazām viņš tomēr kaut ko pamanīja: zariņu pušķīti, kas bija patvēries ceru pakājē. Tās bija irbulenes, droši vien Batistine tās te pārdēstījusi, lai pasargātu no iznīkšanas.

Irbulenes bija iesakņojušās Parīzes zemē; ziedi visi nobiruši, bet katra zariņa galā spurojās gaišāka zaļuma otiņa, kas liecināja, ka sulas tanīs kāpj un dzīvība turpinās.

VII

Mājās bija lieli svētki tanī dienā, kad atgriezās dvīņi. Tēvs bija izvēlējies svētdienu, lai pats ar Batistini varētu aizbraukt uz Muso, atvest savus dēlus un veltīt viņiem visu dienu.

Ap pulksten vienpadsmitiem Sentkruā ielas mājā aukle, nesdama rokās mazos dvīņus, devās augšā pa kāpnēm; viņu māsas, stāvēdamas uz plaši atvērto dzīvokļa durvju sliekšņa, ar skaļām gavilēm apsveica nācējus. Luijs un it īpaši Ferdinands, kas likās attīstītākais no abiem, blisināja ačeles, it kā brīnīdamies par tik lielu līksmības uzbrāzmojumu par godu radībiņām, kas nav vecākas par vienu gadu un četriem mēnešiem.

Svinības sākās ar apstākļiem atbilstošu maltīti, kura gan neatbilda dvīņu gastronomiskajai gaumei, jo viņu gardēdība pagaidām aprobežojās ar putriņām. Galds bija klāts no austriešu leitnanta atdabūtajā salonā. Austrietis bija aizvācies no Sentkruā ielas dzīvokļa pērnajā vasarā; neviens cits oficieris nebija ieradies viņa vietā, kaut gan okupācija joprojām turpinājās, un pēc dažām nedēļām Busardels bija uzdrošinājies no jauna izmantot abas istabas. Dvīņus, Žiliju un Batistini Florans iekārtoja agrākajā austrieša guļamistabā, kas bija vislielākā; salons atkal kļuva par salonu, tēvs palika savā istabā un vecākā meita mazajā blakusistabiņā. Adlina pieauga, pieņēmās prātā. Atraitnis jau iztēlojās, ka gluži dabiskā gaitā pienāks laiks, kad jaunā Adlina pēc mācību nobeigšanas ieņems mājās nelaiķes mātes lomu,

Kopš sievas nāves jaunais atraitnis vēlējās, lai pie ēdamgalda viņas vieta paliek tukša, bet dvīņu atgriešanās dienā Florans nosēdināja Adlinu tur, kur veselus desmit gadus bija paradis redzēt Lidiju. Bez šaubām, viņš jutās itin apmierināts, ka tik priekpilns, gluži jauns un likumīgs iegansts ļāva atmest paradumu turēt tukšu nelaiķes vietu, jo tā nevarēja taču palikt mūžīgi. Ramelo sēdēja pie namatēva labās rokas, viņai blakus Žilija; pa kreisi no tēva, ar siksniņām piesprādzēti, uz augstajiem mazbērnu krēsliem kā tronī sēdēja dvīņi, starp viņiem Batistine. Pilnīgi atbrīvota no visiem pārējiem darbiem, kādreizēja lauku meiča bija iecelta abiem troņmantniekiem par aukli, apmazgātāju, uzjautrinātāju un verdzeni.

Pie deserta Žozefa pārsteidza visus ar pudeli vīna, kuru kungs bija licis atvēsināt virtuvē uz loga. Izrādījās, ka tas ir šampanietis. Lai meitenēm garšotu, tēvs bija izvēlējies vissaldāko, bet korķis tāpat uzsprāga līdz griestiem, un pudele, ceļodama apkārt galdam, radīja līksmu satraukumu, iekams bija iztukšota. Dzīrotāji nolēma uzsaukt tostus dvīņiem. Tika norunāts, ka ikvienam jāsagudro citāds novēlējums, bet pieminēt drīkst tikai Ferdinandu un Luiju. Šo noteikumu tēvs bija izvirzījis aiz piesardzības: viņš baidījās, ka netieši kāds neizsaka sāpīgu atgādinājumu, kas uzmestu skumju plīvuru gaišajiem svētkiem. Galu galā Floranam bija patīkami sēdēt goda vietā pie šī svinību galda, pie kura bija sapulcināti viņa četri bērni un trīs sievietes, kas viņiem kalpoja. Ja Lidija būtu dzīva, tad šāda sapulcēšanās garlaikotu Floranu; tagad viņš jutās labi šajā sabiedrībā.

Katrs, paceldams šampanieša glāzi, atklāja savu raksturu, uzsaucot tostu. Tika dzerts uz dvīņu veselību, uz laimi, pēc tam uz to, lai viņi būtu tikumīgi. Florans sacīja: «Par viņu veiksmi dzīvē!» — ar šo teicienu izpauzdams visu. Ramelo bija vēlējusies runāt pēdējā, un visi sagaidīja no viņas kaut ko pārdrošu.

— Dzeru par pirmo no abiem, kurš apprecēsies! — Ramelo iesaucās.

Atskanēja skaļi protesti un smiekli. Nabaga eņģelīši! Kas viņiem nav jādzird! Viņu vecumā!… Vienīgi dvīņu tēvs palika tikpat nopietns, kā bijis, un, iegrimdams pārdomās par laulībām, vēroja dēlus.

Taču dvīņiem izprieca, acīm redzot, bija apnikusi, viņi uz savām laktām aizsnaudās. Visi apklusa: bērnus vajadzēja nolikt gulēt. Batistine paņēma puisēnus un aiznesa, kā viņa sacīja, uz balto kapelu. Tad arī abas māšeles, kļuvušas miegainas pēc bagātīgās maltītes un šampanieša lāses, vairs nekautrējās iet diendusā. Ramelo atgriezās savā dzīvoklī, un Žozefa, kura bija saskandinājusi ar kungiem, stāvēdama pie galda, novāca traukus un aiznesa tos uz virtuvi. Florans bija. paņēmis līdzi no kantora kāda biržas darījuma aprēķinus, ko gribēja lēnā garā apsvērt; viņš izgāja no salona pēdējais un ieslēdzās savā istabā.

Mājas svētnīcas atmosfēra, kas kopš Lidijas nāves valdīja šajā istabā ar zemajiem griestiem, bija kļuvusi nepieciešama jaunajam atraitnim. Pēc dienas rosmīgās darbošanās Florans gan neatrada šeit sirdsmieru, bet nenoteiktās, liegās skumjas, kādas viņu te allaž ietina, viņam sniedza remdinājumu. Atsēdies pie galda, Florans atsēja papīru sainīti, uzmeta skatienu sievas portretam, dziļi nopūtās un pēc tam klusajā mājoklī, kur atpūtās viņa abi dēli un abas meitas, nobeidza šo ievērojamo svētdienu darbā.

Jau nākamajā dienā, tikko mājā bija parādījušies jaunie šūpuļi, Florans iepazinās ar citām rūpēm un daudz taustāmāk izjuta, ka nebija vairs Lidijas. Zināmā veidā piepildījās kādreizējā nojausma: nekas nespēja viņu mierināt par sievas zaudējumu, kurš laika plūsmā kļuva manāms aizvien asāk. Tiem, kas ar Floranu ierunājās par aizgājēju, viņš sacīja: «Jo tālāk, jo vairāk man trūkst Lidijas,» — un jaunais vīrietis nemeloja, bet šo atzīšanos, kas ļaudīm šķita neapšaubāms dziļu sāpju pierādījums, viņam īstenībā iedvesa tēva pienākumi un atraitņa dzīves neērtības. Floranam trūka ne tik daudz Lidijas, cik laulātās draudzenes un it īpaši bērnu mātes.

Pienāca diena, kad dvīņi pirmo reizi nopietni saslima. Lauku dzīve bija puisēniem nākusi par labu, bet Parīzes gaiss pēc tīrā Muso gaisa viņiem kaitēja. Ap ziemsvētkiem viņi saaukstējās, un pēc Jaungada izrādījās, ka abi saslimuši ar garo klepu. Šajā jaunajā pārbaudījumā Ramelo izturējās tikpat cildeni, kā bija izturējusies, kad piedzima dvīņi. Viņas pieredze un attapība, noteiktība un neatlaidība, ar ko Ramelo pārspēja Batistini, kura nevarēja īsti iemanīties savā jaunajā darbā, ļoti veicināja abu mazo slimnieku izdziedināšanu un sniedza lielu atbalstu Floranam, kas bija pavisam apjucis. Kaimiņiene pilnīgi ienāca Busardelu ģimenē. Dvīņi tikko nenomira, un viņu tēvs nevilcinājās katram stāstīt, ka puisēnus izglābusi labā Ramelo.

Mazais Ferdinands, kas pirmajās dienās likās saslimis smagāk, atspirga ātrāk. Mājinieki, sevišķi tēvs, centās atklāt atšķirības starp dvīņiem. Vismaz viena bija, proti, raksturā, un tā jau izpaudās: Luijs, kas likās spēcīgāks, bija gauss, turpretī šķietami vārgākais Ferdinands izrādījās attapīgs šķelmis.

Atšķirība ar mēnešiem un gadiem pastiprinājās. Agrā bērnībā nebēdnis Ferdinands skraidīja, krita, sasitās, pastāvīgi staigāja ar apdauzītiem ceļgaliem, bet nekad neraudāja. Gausais, piesardzīgais Luijs allaž sekoja brālim, apbrīnoja viņu un vienmēr viņam paklausīja. Nebija aizritējis ne gads kopš atgriešanās no Muso, kad Sentkruā ielas dzīvoklī vairs nevaldīja abi dvīņi, bet tikai Ferdinands; viņš bija iekarojis pirmo vietu un pēc patikas dancināja visus.

It īpaši māsas, kas dievināja savus brālīšus. Taču Adlina redzēja viņus tikai svētdienās. Desmitgadīgo meiteni tēvs bija nodevis Vuazambēra jaunkundžu pansionātā. Šī mācību iestāde jaunavām bija izpelnījusies finansistu aprindās vislabāko slavu pretstatā Senžermēna priekšpilsētas pansionātiem, kurus vadīja agrākās Sensīras audzēknes un kuri ar katru dienu vairāk zaudēja prestižu. Visas idejas evolucionē; liberāļi guva aizvien lielāku ietekmi, turklāt okupantu armijas beidzot bija atgriezušās savās zemēs.

Žilija bija tikai piecus gadus vecāka par brāļiem un, pagaidām joprojām mācīdamās vienīgi mājās pie Ramelo, piedalījās dvīņu rotaļās un pastaigās. Būdama pēc dabas draiskulīga un bērnišķīga, Žilija pilnīgi sapratās ar mazajiem brālīšiem. Viņa apbrīnojami sagudroja dažādas spēles, kurās abi puisēni varēja piedalīties, un pati lieliski tēloja mežoni: Žilija pārģērbās, notriepa sev seju ar sodrējiem, un dvīņi sagūstīja viņu un aizveda verdzībā, viens — nav grūti uzminēt, kurš — uzstājas par kapteini, otrs personificēja visu ekipāžu un izpildīja kapteiņa pavēles.

Kad Žilija sasniedza desmit gadus un pēc taisnības viņai būtu vajadzējis pievienoties māsai Vuazambēra jaunkundžu pansionātā, tēvs negaidot aizbildinājās, ka vienas un tās pašas audzināšanas metodes nederot visām meitenēm, Žilijai vēl pārāk nepieciešamas kustības un nodot viņu slēgtajā pansionātā esot par agru. Īstenībā viņš gribēja, lai Žilija ilgāk paliek kopā ar brāļiem, kurus meitene tik labi prata uzjautrināt. Floranam bija žēl atņemt dvīņiem māsu jo vairāk tāpēc, ka Batistine, kurai raksturs šķita pārvērties, ne vienmēr izturējās pret puisēniem tik iecietīgi un laipni, kā būtu vēlams. Žilija tātad saņēma brīvības pagarinājumu, ko nosvinēja ar trakām draiskulībām.

Pavasara sākumā, kādā lietainā pēcpusdienā, kad laukā pastaigāties nevarēja, visi trīs savā istabā spēlēja Robinsonu Kruzo. Starp dvīņu gultu, kurā abi gulēja kopā, un Žilijas gultiņu pārvilka segu — te bija Robinsona būdiņa. Ferdinands, kam jau bija sestais gads, tupēja būdā, kā jau vadonim pieklājas; Luijs, padevīgais Piektdienis, stāvēja sardzē pie būdas ieejas, un Cilvēkēdājs, kas nebija neviens cits kā Žilija, ložņāja apkārt. Sarkana putekļu slotiņa rotāja viņai galvu, norādīdama uz Cilvēkēdāja cilti un cietsirdību, un, papildinot līdzību ar Orinoko krastmalas iezemieti, pie jostas viņai kulstījās leļļu virtuves piederumu nepilnīgs komplekts, kādas agrākās «saimniecības» atliekas. Indiānis, slapstīdamies aiz krēsliem, izdarīja apiešanas manevrus un ielenktie savukārt vairākus izbrukumus, kas galu galā noveda pie svarīgām pārrunām cilvēkēdāju valodā. Visi trīs lielā vienprātībā sasēdās tupus pie būdas ieejas.

Redzēdama šo nomierinošo ainu, Batistine atstāja bērnus istabā vienus, jo virtuvē uz viņu gaidīja smalkveļa, kuras gludināšanu viņa negribēja uzticēt Žozefai. Pēc kāda brīža Batistine, paceldama galvu, paošņāja gaisu un jautāja:

Žozefa, vai jūs nekā nejūtat?

— Nē, Batistines jaunkundze.

Katra turpināja savu darbu; Žozefa gatavoja kaut kādu ēdienu. Kopš pēkšņās iestāšanās Busardelu ģimenes dienestā viņa bija pilnīgi apradusi ar savu darbu. Žozefa dievināja bērnus, kas bija viņu iesaukuši par Zefu un, vadīdamies no nemaldīga instinkta pret šo no pašas dabas par upuri predestinēto būtni, nemitīgi viņu tramdīja. Žozefa jau bija mazliet piemirsusi savas nelaimes un paturējusi tikai paradumu klusi raudāt, bet viņa lēja asaras, nepārtraucot pasākto darbu un pat atbildot uz jautājumiem, raudāja, tā sakot, bez bēdām.

— Žozefa, — atkal ierunājās Batistine, — jums noteikti kaut kas piedeg.

Bet, iekams Žozefa pagūst kaut ko iebilst, Batistine pagriež galvu uz vaļējām durvīm. Deguma smaka plūst pa tām reizē ar skaļu kņadu. Aukle steigšus noliek pie malas karsto gludekli, izmetas cauri koridoram, pieskrien pie bērnu istabas durvīm, atrauj tās vaļā. Telpa pilna dūmu, liesmas jau lodā augšup gar abu gultu aizkariem, un prieka ugunskura atliekas pie Robinsona būdas runā gaišu valodu par nelaimes cēloni. Dvīņi izturas dūšīgi, viņi nebrēc, bet mēmi nolūkojas, kā Žilija strauji darbojas. Joprojām ar putekļu slotiņu par galvas rotu, skārda traukiem pie jostas grabot, viņa saprātīgi savelk kopā gultas aizkarus un rauj tos nost, lai uguns neizplatītos tālāk. Batistine uzreiz atbīda meiteni sānis.

— Žozefa! — viņa kliedz. — Deg! Ūdeni! Sauciet palīgā!

Atsteidzas kaimiņi, sastājas ķēdē. No ģimnāzijas pagalma ūdens tvertnes līdz antresolam nav tālu, pilnie spaiņi ātri ceļo no rokas rokā. Trijās minūtēs viss ir nodzēsts, un Batistine paliek stāvot ļaužu vidū kā sastingusi, krūtis viņai smagi cilājas no pārdzīvotajām izbailēm, kas vēl nav rimušās.

Tad viņa ierauga dvīņus.

— Ā, jūs esat tie dedzinātāji!

Ar dusmās zibošām acīm viņa jau atvēzējas, tad sagrābj puisēnus, ievelk blakus istabā un, lai pārmācītu vienu, palaiž vaļā otru, kas aizmūk.

— Pagaidi! Katrs dabūs savu tiesu!

Turēdama puisēnu kā spīlēs, viņa tam atpogā bikšeles, atloka kreklu un ar savu zemnieces roku skaļi un ilgi pliķē pa dibenu. Atstājusi aiz raudām aizelsušos dvīni, viņa metas meklēt otru, izskrien cauri tukšajam dzīvoklim, — kaimiņus Žozefa, sirsnīgi pateikusies par palīdzību, jau izvadījusi. Tagad pļaukas skan Adlinas istabiņā un reizē ar tām otra dvīņa negantie brēcieni.

— Batistines jaunkundze! — iesaucas Žozefa, kas, ienākusi blakusistabā, lūdzoši saliek rokas. — Jūs viņiem nodarīsiet gauži! Un pati sev arī!

— Ko? — atsaucas aukle un, pārtraukusi pārmācīšanu, parādās uz durvju sliekšņa: seja viņai kvēlo, aubīte sašķiebusies un acis gluži neprātīgas.

— Esmu apdedzinājusies, — priekšistabā bikli ierunājas Žilija. — Esmu mazdrusciņ apdedzinājusies.

Batistine pa galvu pa kaklu metas pie meitenes.

— Dārgumiņ! Manu drostaliņ! Apdedzinājusies! Un jūs nekā man neteicāt! … Ko esat apdedzinājusi?

— Roku.

— Rociņu, augstais dievs … Nāciet ātrāk, tūlīt Batistine jums apsies rociņu… Žozefa! Žigli atnesiet smēres bundžiņu un mīkstu drāniņu… Mazā mīlulīte apdedzinājusies …

Virtuvē rūpīgi apsējusi Žilijai roku, apmīļojusi un aplolojusi meitenīti, Batistine piepeši atgāzās pret krēsla muguru un, it kā viņai trūktu gaisa, piespieda plaukstu pie krūtīm un tā palika mirkli nekustīgi sēžot. Pēc tam, sakņupusi uz galda, sāka nevaldāmi elsot.

Ramelo atgriezās mājās pirms Florana. Durvju sardze jau lejā bija viņai visu pavēstījusi. Ramelo apskatīja notikuma vietu, redzēja Batistini un nolēma, ka patlaban nav īstais laiks viņu iztaujāt.

— Gan jau pagūsim par to aprunāties, — viņa pārtrauca kalpotājas un Žilijas juceklīgos un pretrunīgos paskaidrojumus.

Bērnu istabā bija kodīga dūmu smaka. Ramelo lika ienest dvīņu gultu salonā un noguldīja puisēnus. Viņi bija pietvīkuši un drudžaini satraukti, vairāk no dabūtajām sukām nekā no pārdzīvotā ugunsgrēka, un aukles niknums abus bija tik ļoti pārsteidzis, ka viņi izturējās pavisam rāmi. Ramelo notriepa puisēniem dibenus ar remdinošu ziedi un pati pasniedza viņiem gultā vieglas vakariņas. Arī saldēdienu Ramelo viņiem neliedza. Kad puisēni bija paēduši, Ramelo atstāja pie viņiem naktslampiņu un izgājusi aizslēdza salona durvis.

Viņa devās uz virtuvi.

— Batistine, klājiet galdu trim personām kunga istabā. Un nenomokiet viņu ar stāstīšanu par šīsdienas notikumu: viņam jau pietiek ar rūpēm kantorī.

Batistine pat neatsaucās, kaut gan tas neatbilda viņas paradumam, jo viņa cienīja Ramelo un paklausīja tai vienmēr, kopš kundze bija mirusi.

Kad pie durvīm atskanēja Florana zvans, Ramelo sacīja: «Es atvēršu!» — un devās ielaist nācēju. Klusā balsī nedaudzos vārdos viņa paziņoja Floranam par starpgadījumu un steidzās piebilst:

— Ziniet, Busardel, šovakar nevienu nerājiet. Pagaidīsim līdz rītdienai. Pa to laiku būšu noskaidrojusi visu šo lietu.

— Vai tad tanī ir kāds noslēpums?

— Noslēpums — nē: tas būtu par daudz teikts. Bet… pagaidīsim līdz rītam. Jo vairāk tāpēc, ka dvīņiem tagad jāguļ, viņi varbūt jau aizmiguši. Iedevu puisēniem pomeranču ziedu tēju.

— Es paļaujos uz jums, — Busardels sacīja.

Viņam ļoti nepatika negaidīti jaunumi. Pēkšņi notikumi viņam sabojāja omu. Florans vienmēr centās visu paredzēt, uzmest plānus. Viņš prata saskatīt daudz ko iepriekš, taču nojauta, kuru neviens nenoliedza un pateicoties kurai jaunais vīrietis strauji guva panākumus biržas māklera kantorī, īstenībā bija tikai spējas ātri visu aprēķināt. Tikko Florana prāta apsvērumos iejaucās kāds ārējs notikums, kas viņu pārsteidza nesagatavotu, viņš kļuva gluži bezpalīdzīgs. Biržas operācijās viņš vēl prata izkulties no šāda veida grūtībām, bet ne mājas dzīvē, un, kaut gan kopš sievas nāves viņā pamazām bija modušās gandrīz mātes jūtas, Florans tomēr uzreiz apjuka, tikko mājās radās kāda neparedzēta situācija, kurā vajadzēja pieņemt lēmumu.

Tāpēc Ramelo Sentkruā ielas dzīvoklī bija ieņēmusi jo svarīgu vietu. Florans bija viņai pateicīgs par atbrīvošanu no sīkajām ikdienas rūpēm. Pati Ramelo jaunības gados būtu jutusies ļoti pārsteigta, ja kāds izteicis paredzējumu, ka galu galā vienā jaukā dienā viņa aiz brīvas gribās uzņemsies saimniecības vadītājas vietu jauna atraitņa mājā, kurā krietns bariņš bērnu. Taču līdzīgi daudzām viņās paaudzes parīzietēm, kas pieredzējušas to pašu, ko Ramelo, viņa bija cerējusi, ka viņu gaida lieli veikumi, bet, gadiem aizritot, samierinājās ar iespēju darīt kaut ko derīgu, ja jau nebija lemts veikt kaut ko lielu. Protams, Ramelo bija pieķērusies četriem mazajiem bērniem un visumā arī pašam atraitnim, bet galvenais — viņa jutās laimīga, ka var parādīt savas labās īpašības, savus tikumus, kas citur netika likti lietā, savu raksturu un augstsirdību. Apziņa par savu cildeno lomu visvairāk saistīja Ramelo pie atraitņa ģimenes.

Nākamajā dienā no paša rīta Ramelo devās izdarīt dažus iepirkumus un paņēma līdzi Žiliju. Kad viss vajadzīgais bija sapirkts, viņas atradās Vivjēnas ielas tuvumā un Ramelo ieveda Žiliju Panorāmas pasāžā, kur parādīja meitenei veikalus un «Kurzemes hercogienes» konditorejā pamieloja viņu ar sacukurotiem augļiem, tā kā laika bija diezgan, abas atgriezās kājām pa Itāliešu bulvāri.

Florans uz otrām brokastīm nekad nenāca mājās, jo viņu aizkavēja birža; Ramelo vajadzēja paciesties līdz vakaram. Tikko viņš ieradās, Ramelo viņam sekoja istabā, kur jau gaidīja aizdedzināta lampa, un abi ieslēdzās.

— Busardel, — viņa iesāka, palīdzēdama Floranam novilkt žaketi, piebīdīdama sēdekli, pasniegdama tupeles un mājas svārkus, kā agrāk bija darījusi Lidija, — Busardel, man žēl jūs tā negaidīti apgrūtināt, bet jums tomēr vajadzēs kādu sodīt. Turklāt nekavējoties.

Ak, dievs, kas tad atkal? Vai runa ir par vakardienas starpgadījumu? Vai zēni jau nav pārmācīti? Nevajag pārspīlēt… Plecus paraustīdama, Ramelo viņu pārtrauca:

— Vai es mēdzu sagudrot romānus?… Klausiet mani: jums tūlīt pat jāatlaiž Batistine.

— Batistine? Ramelo, jūs to nedomājat nopietni! Meiča taču ir pats uzticības iemiesojums.

— Piekrītu. Jā… zināmā veidā. Un tomēr viņa jāatlaiž. Jūs teiksiet to pašu, kad būsiet dzirdējis iemeslu. Florans sapīcis kratīja galvu.

— Labi! Esmu pārliecināts, ka jūs tāpat vien nerunājat un jums ir kāds pamats, jo zinu, ka jūs stāvat pāri kalpotāju ķīviņiem. Bet, lūdzu, nokārtojiet to pati ar Batistini. Aiztaupiet man šo nepatīkamo sarunu. Ko tad viņa ir nodarījusi?

— Vienkārši to, ka viņa ienīst dvīņus.

— Kā! — Florans iesaucās.

Iestājās klusums. Ramelo ļāva, lai šī doma iespiežas tēva smadzenēs. Atsēdusies pretī Floranam, viņa izvilka no priekšauta kabatas adīkli, jo neprata ne mirkli stāvēt dīkā. Pēc brīža viņa turpināja:

— Jau divus trīs gadus man bija par to aizdomas, bet šoziem tas skaidri dūrās acīs. Nav iespējams, ka jūs pats nekā neesat pamanījis. Un, ja tā būtu, tad jūs esat vienīgais. Jūs vienīgais, un arī nabaga meiča laikam neapzinās, kas viņā norisinās … Atcerieties! Vienmēr tikai skarbi rājieni. Ja meitenēm viņa piedeva it visu, toties puisēniem… Līdz šim viņas nepatika izpaudās tikai īgnā strostēšanā un to vēl varēja paciest.

— Turpretī šoreiz?

— Šoreiz jūsu bērnu aukle metās virsū jūsu dēliem kā ārprātīga un vārda pilnā nozīmē viņus piekāva, turklāt dvīņi nebija pelnījuši ne pārmetumu, jo vainīga pie ugunsgrēka izcelšanās bija Žilija.

— Žilija?

— Kad es jums saku, Busardel! Meitene nav mele un man atzinās pārkāpumā jau vakar, bet pie sarunas bija klāt Batistine, un tā visu centās apgriezt otrādi. Es izskaidrošanos pārtraucu un šorīt paņēmu līdzi Žiliju uz pilsētu. Divatā ar mani meitene visu sīki izstāstīja: viņai bija iešāvusies prātā doma par prieka ugunskuru, pati ar savām rokām viņa to iededzinājusi, un interesantākais ir tas, ka dvīņi centušies viņu atrunāt! Bet meitene ir īsts velnēns, kad jāsagudro kādi kumēdiņi, ar ko pārsteigt brāļus. Tālāko jūs zināt. Nodzēsusi uguni, Batistine nav gribējusi uzklausīt ne Žiliju, ne mazos dvīņus, viņa klausījusi tikai savām kaislībām. Izjautāju arī Žozefu, un viņa apstiprināja, ka nabaga Batistine vakar neapjautusi, ko dara.

— Viņu patiešām vajag atlaist, — tēvs pēc brītiņa domīgi sacīja.

— Redziet nu!

Ramelo saritināja adīkli ap kamolu, izdūra visam cauri adatas un, saliekusies uz priekšu, atspiedās ar dūrēm pret ceļiem, it kā grasīdamās piecelties.

— Vai vēlaties joprojām, lai es viņai pasaku par atlaišanu?

— Nē! Nē… Lūdzu jūs to darīt, kad vēl nezināju, cik svarīgi apstākļi… Es pats runāšu ar viņu, vēl šovakar, pēc vakariņām.

Batistine ienāca istabā lēni, acis nodūrusi, rokas nokārusi gar sāniem, un Florans uzreiz saprata, ka viņa uzminējusi, kādēļ saimnieks licis viņu aicināt un sagaida viens. Florans jutās atvieglots: tas mazliet vienkāršoja viņa uzdevumu, jo varēja iztikt bez ievada. Batistine apstājās un gaidīja. Savā darba laukā iemanījies cīkstēties ar spēcīgiem pretiniekiem, Florans prata lieliski runāt finansistu apspriedēs, bet patlaban vilcinājās atvērt muti, jaunā kalpotāja viņu mulsināja. Gadiem ilgi Batistine bija nodzīvojusi viņa mājā, viņš meiču bija uzskatījis par vientiesīgu radījumu, un nu izrādījās, ka neskolotajai lauciniecei ir sarežģīta dvēsele. Šādi atklājumi Floranu mulsināja vēl vairāk nekā neparedzēti gadījumi, jo šie pārsteigumi modināja viņā šaubas par savu spriedumu pareizību. «Iešu taisni uz mērķi,» viņš nolēma, «tā būs vispareizāk.»

— Batistine, jums vajadzēs mūs atstāt.

Kā Florans bija cerējis, viņa nekā neiebilda. Meičas klusēšana, ko varēja izskaidrot dažādi, Floranam iedvesa pārliecību par savu taisnību, un viņš nespēja atturēties no izteiktā lēmuma sīkākas izskaidrošanas.

— Jums jāsaprot, ka tā vairs nevar turpināties. Jau sen es ar skumjām esmu ievērojis, ka jūs nemīlat dvīņus. Nabaga nevainīgos bērnus, ko uzticēju jūsu gādībai! … Bērnus, kurus jūs redzējāt piedzimstam …

— Tieši tāpēc! — Batistine strauji iesaucās.

Balss viņai aizlūza, viņa vairs nedabūja ne vārda pār lūpām un, varbūt izbijusies par savu pārdrošību, paslēpa seju rokās un sāka skaļi raudāt. Florans piecēlās, paspēra dažus soļus, piegāja pie zemā loga, pēc tam pie alkova, no jauna atgriezās pie loga un paskatījās ārā. Viņam šķita, ka ir atklājis kaut ko nomierinošu, kas ļaus atgūt dvēseles mieru, proti, apziņu, ka Batistine, pārdzīvotās traģēdijas aculieciniece, uzskatīja vienīgi dvīņus par viņu mātes nāves vaininiekiem.

Kalpone mazliet nomierinājās un skaļi nošņauca degunu, kā mēdz darīt lauku ļaudis, lietojot mutautiņu. Viņas izjūtas virknējās cita ar citu:

— Es tik ļoti mīlēju kundzi!…

Elsas atkal pārtrauca vārdus, viņa arī nepūlējās tās apvaldīt.

— Es … taisni pielūdzu kundzi! … Viņa bija īsta svētā … cienīga ieiet paradīzē … Un tur viņa noteikti arī ir!

Florans atskatījās no loga un teica:

— Kundze tomēr pirmā jums pārmestu..,

Viņš nenobeidza teikumu. Meiča atkal raudāja, mādama ar galvu, it kā gribēdama sacīt: «Es zinu, es to skaidri zinu!» Tagad Florans vēlējās, kaut Batistine drīzāk aizietu, lai viņš paliktu viens un varētu nekavējoties ataicināt Ramelo un tai paziņot, ka viss nokārtots. Taču Batistine vēl nebija izsmēlusi rūgto atzīšanās tīksmi, savas vainas izskaidrošanas prieku. Beidzot asaras tomēr apsīka, acis nodūrusi, viņa, nevarīgi noplātīdama rokas, murmināja:

— Tas gāja pāri maniem spēkiem… pāri spēkiem… pāri spēkiem …

Ar to izskaidrošanās bija galā. Tika nolemts, ka Batistine brauks projām nākamajā svētdienā, tātad pagūs atvadīties arī no Adlinas. Bērniem sagudroja ieganstu, ka Batistine atgriežas dzimtajā pusē, jo tur apprecēsies. Sentkruā ielu atstājot, viņa dabūja līdzi algu par visu gadu, pilnīgu mājkalpotājas pūru un mazu dāvaniņu no katra. Izdoma par kāzām to visu attaisnoja. Batistine aizveda arī gravīru Pastarā tiesa, ko Florans viņai pasniedza piedevām, atmiņai no nelaiķes.

VIII

Nākamajā gadā pēdējās lieldienās Ramelo aizsūtīja bērnus pavizināties uz ēģiptiešu kalniem Deltas dārzā. Tas notika ar tēva piekrišanu, un viņš šai izpriecai iedeva naudu Žozefai, protams, piekodinādams, lai tā nepazaudē drūzmā abus mazākos. Šādas pamācības, ko agrāk tik bieži bija izteikusi Lidija, tagad no atraitņa mutes varēja dzirdēt parasti. Vai tad viņa bērni un veikalnieciskie darījumi nebija visa viņa dzīve? Vai viņa pasaules divi poli nebija Sentkruā iela, kur mājoja Busardela ģimene, un Kolonu iela, kur atradās viņa kantoris? Florans bieži to atkārtoja.

— Un jūs neatejiet projām no Zefas, — viņš sacīja dēlēniem.

Florans uzreiz bija pieradis pie pamazināmā vārda, kādā Žozefu bija iesaukuši dvīņi, būdami vēl pavisam mazi.

— Neraizējies, papiņ, — teica Adlina, uzvilkdama rokās cimdus. — Es uzmanīšu.

Viņai bija dažas dienas brīvlaiks, tāpat kā māsiņai, kas beidzot arī bija ievietota pansionātā. Žilija gan vēl nespēja īsti iekļauties pa pusei laicīgajos, pa pusei klosteriskajos paradumos, kādi valdīja Vuazambēra jaunkundžu mācību iestādē. Žilija tur skuma. Ja pansionāts neatrastos Bogrenela priekšpilsētā, proti, pārāk tālu no Antēna gatves, lai audzēkni katru vakaru varētu atvest atpakaļ mājās, tēvs būtu nodevis Žiliju audzināšanā kā puspansionāri, un dvīņi par to ļoti priecātos.

Turpretī Adlina bija, cik vien labi iespējams, pieradusi pie pansionāta dzīves. Stingrais laika iedalījums, nemainīgā nodarbību un atpūtas brīžu secība, priekšraksti par bijības izrādīšanu audzinātājām, ar centību gūstamie panākumi, vecākuma priekšrocības starp audzēknēm un gandarījums, ko sniedz cītīgi iekalts un visas klases priekšā bez kļūdīšanās nobērts uzdevums, — tas viss pilnīgi saskanēja ar Adlinas raksturu. Viņa bija tam kā radīta, viņai patika sačukstēties, uzticēt draudzenēm noslēpumus un pēkšņi sastingt priekšzīmīgas audzēknes pozā, smaidīt pēc vajadzības un godbijīgi taisīt reveransus, izteikt laipnības un izrādīt biklu pieticību. Adlinas bizes joprojām palika gaišas, viņa bija daiļāka, toties daudz bālāka nekā māsa, kuras mati kļuva kastaņbrūni. Adlinas acis bija neizteiksmīgas un šķita iegūstam izteiksmību tikai tad, kad nolaistie plaksti apslēpa skatienu.

Pansionātā katrai audzēknei bija zināms līdzskolnieču vecāku mantas stāvoklis, kuru atklāja daudzi sīkumi; , meitenes valkāja formas kleitas, bet tās bija šūtas dažai no dārga levantina, citai no audekla, un pirms brīvdienām jaunajām meitenēm ieradās pakaļ gan karietēs, gan īrētās ekipāžās, gan fiakros, gan dažai labai arī kājām. Pat audzinātājas, pieskaņodamās šai nevienlīdzībai, izturējās pret audzēknēm ar lielāku vai mazāku iecietību. Vairumam Adlinas pansionāta biedreņu tēvi bija cienījamas personas, kas ieņēma ievērojamus posteņus un bija turīgāki nekā Florans Busardels, taču jaunā meitene tāpēc nejutās pazemota, drīzāk viņai glaimoja iespēja uzturēties šajā vidē, kur viņa visai apdomīgi izvēlējās sev draudzenes.

— Zini, — viņa kādā svētdienā sacīja tēvam, — esmu ļoti sadraudzējusies ar notāra meitu Selestu Lebā. Viņas tēvam pieder viens no lielākajiem notariātiem Parīzē.

Adlina bija laimīga, ka var atrasties tuvā saskarē ar augstāku aprindu meitenēm, kurām būs divdesmit reižu lielāks pūrs nekā viņai, un tanī pašā laikā viņas jaunavīgajā dvēselē mita arī gluži pretēja tieksme, kas tomēr izrietēja no tā paša dzinuļa: Adlinu pievilka arī dažas nabadzīgākas audzēknes, kuru acīs viņa savukārt varēja tēlot pārākumu, ar ko bagātās draudzenes apžilbināja viņu pašu. Adlina izjautāja šīs likteņa nelutinātās meitenes, apsolīja viņām pakalpot, ar šo to izlīdzēja, bet vienmēr slepus, lai nemodinātu skaudību pārējās, viņa teica, taču īstenībā nevēlēdamās kompromitēties. Taisni šie žēlsirdīgie labvēlības izpaudumi vispatīkamāk glaimoja Adlinas augstprātībai.

Ierodoties Sentkruā ielas dzīvoklī, viņa dižojās ar pansionātā iegūtajiem talantiem, smalkajām manierēm un augsto pazīšanos, cenzdamās savaldzināt brāļus, taču tie stūrgalvīgi pretojās, viņas ietekmei. Adlina tomēr jau bija trīspadsmit ar pusi gadus veca jaunava un viņi tikai mazi puišeļi, turklāt vecākā māsa viņiem to pastāvīgi atgādināja; kārodama iegūt lielāku autoritāti, Adlina pat nevilcinājās piesaukt nelaiķi māmiņu, ko dvīņi nemaz nebija iepazinuši. Galu galā viņi paklausīja māsai.

Zēni itin rātni pacieta Adlinas valdonību, tāpēc, ka tā dabūja izpausties visai reti un netraucēja viņu dzīvi. Turklāt loma, kādu Adlina tēloja pret brāļiem, radīja starp viņiem plaisu, jo puisēni sāka uzskatīt māsu par pieaugušu, kas, starp citu, atbilda Adlinas godkārīgajām tieksmēm.

Arī šinī svētdienā viņa izlikās, ka vizināšanās ēģiptiešu kalnos viņai nesagādā it nekāda prieka. Toties viņa ar vistīrāko sirdsapziņu varēs sacīt draudzenēm pansionātā: «Es aizvedu savus mazos brāļus uz Deltas dārzu, viņi neprātīgi uzjautrinājās, bet man pēcpusdiena šķita bezgalīgi gara.» Kad, atgriežoties mājās, viņi sasniedza Sentkruā ielu, Adlina atviegloti nopūtās un ierunājās par savu izšuvumu uz kanvas, kurā attēlots lieldienu jērs ar svētīto karogu; darbu viņa bija apņēmusies brīvdienās nobeigt un gatavu aizvest uz pansionātu. Adlina steidzās no jauna sēsties pie adatas, līdz vakariņām vēl atlikusi krietna stunda.

Patiesi, pulkstenis bija tikai pieci. Mazais pulciņš iegāja mājas kāpņu telpā, vecākā māsa soļoja priekšgalā. Kad viņi bija sasnieguši antresola dzīvokli un Adlina grasījās piezvanīt pie durvīm, no augšējā stāva atskanēja soļi, kas tuvojās. Adlina pagrieza galvu un ieraudzīja tēvu ar Ramelo. Abi bija mājas tērpos, bez mēteļa un cimdiem, ko pieklājas uzvilkt pat tad, ja dodas apmeklēt kaut vai kaimiņus. Nācēji tomēr nepaskaidroja, kur bijuši, bet tikai pavīpsnādami saskatījās. Šī klusēšana un sasmaidīšanās šķita sakām: «Esam pieķerti, mūsu noslēpums atklāts!»

Visi iegāja dzīvoklī, bet līdz vakariņām tēvs nekā nesacīja. Kad ģimene bija sapulcējusies pie ēdamgalda, kur parasti tika izteikti svarīgie paziņojumi, brīdinājumi vai aizrādījumi, kas attiecās uz visiem mājiniekiem, tēvs pārlaida zīmīgu skatienu pār klātesošajiem un, atkal uzsmaidījis Ramelo, pievērsa acis Adlinai, kas sēdēja mājasmātes vietā un ausījās.

— Mīļā Adlina, — viņš ierunājās, — mani dārgie bērni, gribu jums paziņot svarīgu jaunu vēsti, kas attiecas uz jums visiem. Mūsu draudzene Ramelo un es gribējām to neizpaust, iekams nav parakstīts līgums, bet pēc mūsu sastapšanās nupat kāpnēs man tomēr jāatklāj šis noslēpums, un es jums daru zināmu: mēs pārvāksimies uz citu dzīvokli.

No visu mutēm atskanēja pārsteiguma pilni izsaucieni. Pat Žozefa, kas apkalpoja pie galda, ieteicās: «Tas tik ir jaunums!» Pārmaiņu izredzes visvairāk satrauca Žiliju, meitene gribēja zināt, uz kuru kvartālu viņi pārvāksies. Tēvs ar roku norādīja uz griestiem. — Noīrēšu augšējo dzīvokli. Tas nozīmē, visu stāvu, jo augšā ir tikai viens dzīvoklis, turpretī mūsu stāvu vārtu velve sadala divās daļās. Šī neērtība piemīt daudziem antresoliem. Mēs šeit esam pārāk saspiesti. Mani darījumi paplašinās, kantoris jau kļuvis plaši pazīstams, man vajadzīga ēdamistaba un atsevišķs salons, jo var gadīties, ka būs jāuzņem viesi. Arī jums vajadzīgas divas lielas istabas, viena meitenēm, otra — plašāka zēniem. Augšējā stāva dzīvoklis to visu mums sniedz, turklāt ar trīs metrus augstiem griestiem: tas vairs nav antresols, bet beletāža. Tas mums sniedz arī — un te nu būs vēl otrs ievērojamais jaunums — vienu istabu ar garderobes istabiņu blakus, ko nodosim Ramelo rīcībā, jo viņa ir ar mieru turpmāk dzīvot pie mums … Nu, ko jūs par to teiksiet?

Žilija, Ferdinands. un Luijs klaigāja aiz prieka un cits pēc cita metās ap kaklu savai lielajai draudzenei. Ramelo pukojās, kārtodama aubi, kas no bērnu apkampieniem bija sašķiebusies greizi, un žēlojās, ka mazie viņu nožņaugšot. Adlina, uzskatīdama, ka viņas vecumā nepiedien izturēties tik bērnišķīgi, tikai smaidīja un, acis nodūrusi, pieturēja galdautu, lai pasargātu traukus, ko vētrainie sajūsmas izpaudumi apdraudēja.

Vakariņas paēda ātri. Bija vēl gaišs, un trīs bērni vienā balsī lūdzās, lai viņus tūlīt aizvedot apskatīt jauno dzīvokli. Tēvs, kas nupat bija nokāpis no augšējā stāva, pretojās, teikdams, ka tas esot lieki, jo jauno dzīvokli neesot grūti iedomāties: divi tādi dzīvokļi kā tagadējais un vēl klāt telpa vārtu velves platumā. Taču galu galā, iepriecināts par panākumiem, viņš padevās savām nepacietīgajām atvasēm. Žozefa lūdza, lai arī viņai atļaujot pievienoties; brīdi visi uz viņu pagaidīja, un tad viņa iznāca priekšistabā, noņēmusi priekšautu, nolocījusi uzrotītas piedurknes un apsējusi ap galvu savu svētdienas lakatu.

Busardeliem apsolītais dzīvoklis atklājās viņu acīm plašs, ar augstiem griestiem, tukšs, bez aizkariem un bez paklājiem, durvis visās istabās stāvēja atvērtas. Vakara pustumsā tas šķita noslēpumains un it kā sastindzis nākamības gaidās; apmeklētāju soļi klaudzēja uz parketa tik skaļi, ka tūlīt visi sāka staigāt uz pirkstgaliem. Bērniem drīz vien pietika, viņi bija kļuvuši bikli un varbūt jutās mazliet vīlušies, jo šīs tukšās telpas neatbilda viņu priekšstatam par greznāku dzīvokli. Adlina vispār gandrīz nekur neskatījās. Toties Žozefu vajadzēja saukt vairākkārt, jo viņa bija iegrimusi savas nākamās valstības aplūkošanā un priecājās, ka virtuve būs daudz gaišāka nekā apakšējā stāvā.

Dvīņi un pēc tam Žilija apgūlās parastajā laikā. Drīz vien viņu piemēram sekoja Adlina. Florans un Ramelo palika salonā vieni. Abi sēdēja pie lampas, ko nosedza abažūrs; Florans lasīja avīzi Constitutionnel, Ramelo izrakstīja no modes žurnāliem adreses, kas varēs noderēt, iekārtojoties jaunajā dzīvoklī. Sarakstu nobeigusi, viņa arī aizgāja, un Florans devās savā guļamistabā.

Viņš sāka izģērbties, te pēkšņi izdzirdēja Adlinas istabiņā neparastas skaņas. Tās bija it kā nopūtas, klusi šņuksti. Vai viņa meita raudāja? «Bērna sarūgtinājumi,» tēvs nodomāja un, nolēmis neiejaukties, klusu turpināja izģērbšanos. Taču pēc brīža atkal atskanēja raudas, šoreiz jau skaļāk: nu jau kļuva grūti izlikties nekā nedzirdam.

— Bērns, vai tu neguli?

— Nē, tēt, — tūlīt cauri durvīm atskanēja atbilde raudulīgā balstiņā, kas aprāvās aiz dziļām nopūtām. — Es … es nevaru … aizmigt.

— Meitiņ, tev tomēr jāaizmieg. Rīt tev taču agri jābrauc uz pansionātu, un arī man pašam jāatpūšas. Turklāt esmu jau izģērbies.

Mirkli valdīja klusums, tad Adlina atkal apraudājās un šņukstēdama penterēja:

— Man žēl, papiņ … ka traucēju tev… gulēt, bet man ir … tik sāpīgi. .. tik sāpīgi.

— Kas tad noticis? — Florans iejautājās.

— Uzvilcis mugurā rīta svārkus un paņēmis rokā sveci,

viņš atvēra blakusistabiņas durvis. Sēdēdama gultā, plaši atvērtām acīm Adlina gaidīja tēvu. Florans redzēja, ka aiz gaismas viņa mirkšķināja plakstus, taču viņas sejiņa neizskatījās sevišķi saraudāta. Ar sagumzītu mutautiņu viņa slaucīja acis.

— Kas tev kait? — Florans jautāja. — Vai kādas nepatikšanas pansionātā?

Adlina noliedzoši papurināja galvu, un tēvs apbēra viņu ar jautājumiem, lai ātrāk beigtu izskaidrošanos. Tad viņa atzinās, ka ir sarūgtināta par gaidāmo pārkravāšanos.

— A-ā! — novilka atraitnis, atsēzdamies uz gultas malas; novērsis skatienu, viņš mirkli klusēja. — Mīļais bērns, — viņš tad atsāka, — neraugoties uz visu, kas mani saista pie šī dzīvokļa, kurā tava māte nodzīvoja savas pēdējās dienas, es tomēr ar jums četriem nevaru šeit palikt mūžīgi… Esi bez bažām, viņas istabu augšā mēs iekārtosim taisni tāpat. Nekas netiks mainīts. Izņemot logu aizkarus, ko likšu pašūt garākus, bet no tās pašas drānas. Es tev to apsolu. Mums tāpat kā agrāk būs māmiņas istaba.

Taču atraitnis skaidri saprata, ka veltīgi būs pūlēties atveidot Lidijas istabu, pārnesot katru mēbeli, katru sīkāko nieciņu: viss kļūs citādi, tāpēc, ka griesti jaunajā dzīvoklī ir daudz augstāki. Nekad Lidijas dvēsele, kas sešpadsmit gadus bija mitusi zemajās antresola istabās un nebija tās pametusi arī pēc nāves, nepāries no viena stāva uz otru; nekad viņa neiemājos dzīvoklī ar augstiem griestiem. Adlina, kas bija mierīgi ļāvusi tēvam runāt, atgriezās pie sava domu pavediena.

— Jā, es saprotu… Bet mani sāpina kaut kas cits! — viņa iesaucās atkal žēlabaini. — Vai tu pats to nevari uzminēt?

— Nē, bērns. Paskaidro!

— Paklausies, tēt!

Adlina satvēra tēva rokas, sāpīgi sarauca uzacis un tādā pašā balsī, kādā bija deklamējusi Nearkas lomu «Poliektā», kad pansionātā iepriekšējo reizi tika izdalītas balvas par sekmēm mācībās, viņa svinīgi sacīja:

— Ja tu apsolies neapprecēt Ramelo, tad es apsolos, ka nekad neiziešu pie vīra un visu savu mūžu veltīšu savai māsai un brāļiem.

Florans, gluži apstulbis aiz pārsteiguma, skatījās uz Adlinu; pārpratusi tēva klusēšanu, viņa pacilāti atkārtoja:

— Jā, es apsolu.

Viņa bija saņēmusi kopā rokas un kā parasti aizvērusi acis. Tēvs neviļus pasmaidīja.

— Mīļais bērns, tev ir neprātīgas iedomas! No kā tev tās radušās? … Ceru vismaz, ka tu nevienam tās neesi izpaudusi?

— Nē, — viņa mazliet samulsusi atbildēja. — O, kā tu vari tā domāt…

— Priecājos par to! Es zinu, ka jaunas meitenes uztic cita citai savus noslēpumus, bet daudzi tavu pansionāta draudzeņu tēvi mani pazīst…

Adlina klusēja it kā vīlusies. Varbūt meitene bija paredzējusi, ka viņas cēlais solījums tā pārsteigs tēvu, ka tam aiz apbrīna aizrausies elpa?

— Adlina, tu neesi īsti pārdomājusi un spried kā mazs bērns. Nemaz nerunāšu par visiem iemesliem, kāpēc es nekad mūžā vairs neapprecēšos, ne ar vienu sievieti pasaulē… Bet ar Ramelo! Vai tu zini, ka viņa jau ir tuvu sešdesmitiem un varētu būt tava vecmāmiņa, tātad mana māte? Turklāt, kaut arī viņa man sniedz lielus pakalpojumus, vadot man saimniecību un uzraugot jūsu audzināšanu, es nekad nevarētu aizmirst, ka viņa nav mūsu kārtas cilvēks. Tu esi pietiekami pieaugusi, lai es tev varētu atklāt, ka maksāju viņai algu. — Tā? — Adlina iesaucās. — Mēs viņai maksājam?

— Ja, maksājam … Tā kā manas mājas saimniecības vadīšana Ramelo liedz nodarboties ar ko citu, tad ir tikai taisnīgi, ka atlīdzinu viņai par laiku, ko viņa mums veltī… Tagad pietiek par to. Tu esi maldījusies, es tev nekā nepārmetu, kaut gan saprātīgai un tiklai jaunavai neklājas visnevainīgākajās attiecībās saskatīt kaut kādus precību nodomus. Īsi sakot, gribu cerēt, ka tu nemaz neesi iedziļinājusies… Nerunāsim vairāk par to.

Tēvs noskūpstīja meitu uz pieres un piecēlās. Adlina, skatienu aizslēpusi zem plakstiem, gribēja vēl kaut ko piebilst:

— Tomēr, papiņ, es neatsakos no tā, ko teicu par brāļiem un māsu.

— Jā, jā, gan jau redzēsim. Vēlāk tu varbūt skatīsies uz visu citādāk.

Adlina vairāk nekā neiebilda, kaut gan palika pie savām domām. Viņa tikai lūdza, lai tēvs atstāj durvis vaļā, kamēr viņa aizmieg. Florans bija ar mieru; viņš pameta gultā nekustīgu, mazu, noslēpumainu un noslēgtu būtni. Tikko tēvs bija aizgājis, Adlina pastiepa roku pēc savas skolas somas, ko bija nolikusi uz krēsla, un viegli to aizsniedza, jo istabiņa bija maza. Viņa izņēma plānu burtnīciņu un atvēra.

Tā bija skolas liecība ar gada ceturkšņa atzīmēm, ko viņa jau bija devusi tēvam parakstīt un ko rīt vajadzēja vest atpakaļ uz pansionātu. Vājajā gaismiņā, kas krita no tēva guļamistabas, Adlina bez trokšņa pāršķīra dažas lapiņas un atrada to, kura viņu interesēja. Skolotāju uzrakstītās rindas salasīt viņa nevarēja, bet labajā pusē apakšā saskatīja vecākās Vuazambēra jaunkundzes rokas uzvilktos lielos, stīvos burtu ķeburus, tie sniedza visu atzīmju kopsavilkumu un audzēknes uzvešanās un rakstura novērtējumu. Audzēkne Adlina Busardela zināja no galvas šajā ceturksnī saņemto atzinumu: «Pievilcīga jaunava, izceļas ar uzcītību un pašaizliedzību.» Pustumsā Adlina iegrozījās ērtāk gultā, piespieda pie vaiga aizvērto atzīmju grāmatiņu, pāris reižu domās atkārtoja šo teikumu un aizmiga ar pašapmierinātu smaidu uz lūpām.

Pārkravāšanos atlika, taču ne aiz sentimentāliem iemesliem.

Nomas līgums jau bija noslēgts, jaunais dzīvoklis nodots Busardelu rīcībā, un amatnieki pēc Ramelo ieteikuma jau uzsāka dažus remontdarbus. Kādu dienu viņa jaunajā dzīvoklī kaut ko pārrunāja ar tapešu piegādātāju, te pēkšņi strauji kā vējš iebrāžas Florans, turklāt neparastā stundā, agrā pēcpusdienā.

Lieliem soļiem viņš piegāja pie Ramelo, satvēra aiz rokas un pateica viņai pie auss:

— Aizsūtiet projām visus.

Ramelo paskatījās uz Floranu; viņa nebija no tām sievietēm, kas lieki šķiež vārdus. Pēc pāris minūtēm dzīvoklī palika tikai viņa un Busardels. Florans bija nolicis cilindru uz tapsētāju sastatnēm; viņš atpogāja vesti un atsēja kaklasaiti. Piere un skūtā virslūpa viņam bija sviedriem aprasojusi; laukā valdīja jūlija tveice, turklāt šķita, ka viņš tā straujāk bija uzkāpis augšā; tuvojoties četrdesmit gadu vecumam, viņš vispār kļuva smagnējs.

— Dārgā Ramelo, mēs nepārkravāsimies, — viņš sacīja. — Lieciet pārtraukt visus remontdarbus. Es samaksāšu par visu, kas veikts līdz šim brīdim.

— Labi. Vai jūs uzteiksiet līgumu?

— N … nē, — Florans, mirkli padomājis, atbildēja. — Man šķiet, tas būtu par daudz. Tas izsauktu spriedelējumus. Mājas īpašnieks sāktu meklēt uzteikuma iemeslus, turpretī amatnieki neliksies par to zinis. Pasakiet viņiem, ka esmu nodomājis rīkoties citādāk, un viņiem ar to pietiks; varat teikt, ka neesmu vienisprātis ar mājsaimnieku. Ļausim, lai paiet kāds laiciņš, un pavērosim, kāds būs gaiss … Nav šaubu, ka pagaidām man būtu bīstami pāriet uz lielāku dzīvokli, palielināt izdevumus, tas varētu radīt aizdomas . ..

— Saprotu, Busardel! Jau rītdien ļaudīm tiks samaksāts, visi materiāli no šejienes aizvākti, un es pati ar savu roku dzīvokli aizslēgšu.

— Paldies.

— Florans atelpoja, it kā vajadzīgais būtu ne tikai pateikts, bet jau izdarīts; viņš sāka staigāt pa tukšo istabu. Ramelo necentās viņu izjautāt, gan aiz iedzimtās smalkjūtības, gan vēlēdamās uzsvērt savu aukstasinību, jo nebija no tām madāmiņām, kas pie katra pārsteiguma zaudē galvu. Viņa arī pietiekami pazina Busardelu, lai paredzētu, ka viņš bez uzmudinājuma pats visu izstāstīs. Tā arī itin drīz notika. Nostājies pretī Ramelo, cieši lūkodamies viņai acīs, Florans ar dziļu satraukumu sejā izrunāja:

— Sušo arestēts!

Pat pie šī īsā teikuma balss viņam iedrebējās. Floranu bija sagrābis patiess uzbudinājums, kurā sajaucās viss: gan pateicīga drauga sāpes, gan bargās rīcības iedvestās šausmas, gan arī bailes pašam par sevi. Florans sāka paskaidrot. Lieta likās ļoti nopietna. Sušo, panācis, ka viņam tiek piešķirta uz Spāniju aizsūtītās armijas daļēja apgāde, bija savu rokaspuišu aizsegā taisījis dažādas mahinācijas, zadzis un spekulējis un beidzot iekritis.

— Busardel, vai jūs viņam sniedzāt pakalpojumus šajā lietā? — Ramelo bez aplinkiem noprasīja.

— Es? ,

Izsauciens bija tik izteiksmīgs, ka Ramelo steidzās nomierināt Floranu.

— Pag, pag! Nedusmojieties par manu jautājumu. Jūs taču varējāt viņam pakalpot, nekā nezinādams. Jautāju to tikai tāpēc, ka cenšos saprast jūsu bažas. Kāpēc jūs pēkšņi atceļat pārkravāšanos?

— Vai jūs neaptverat, ka no manas puses būtu ārkārtīgi aplami, ja šinī mirklī, kad tiek atklāta Sušo nelikumīgā iedzīvošanās, es klaji pārietu uz lielāku dzīvokli? Neaizmirstiet, ka es esmu Sušo biržas mākleris! Patīkami tas nav, bet fakts paliek fakts.

Florans runāja ilgi, nepūlēdamies iegrožot vārdu plūdus, jo nebija vairs starp dzīvajiem vienīgās būtnes, kas, bez šaubām, būtu iepriekš paredzējusi šo neveiksmi un tagad uzvedinājusi uz pārsteidzības nožēlošanu; runādams viņš pamazām nomierinājās. Pa šo laiku viņš arī bija apsvēris stāvokli. Kad Florans ar Ramelo nokāpa lejā antresola dzīvoklī, viņš jau bija izšķīries par rīcības plānu: jāievēro vislielākā atturība, kamēr plosās negaiss, jācenšas nedurties acīs ne pilsētā, ne biržā, bet nedrīkst arī uzkrītoši atrauties malā, un tanī pašā laikā jāpapūlas pilnīgi izpirkt kantori, atbrīvoties no pēdējām saitēm, kas viņu vēl saistīja ar apsūdzēto.

Sušo nebija ieinteresēts kritienā raut līdzi savu agrāko aizbilstamo, kas, būdams gan visai iecienīts cilvēks, nebija tomēr tik ietekmīga persona, lai varētu mīkstināt justīcijas bardzību pret apsūdzēto. Busardelam arī nebija ne pietiekami liela īpašuma, ne ievērojama vārda, lai viņš noderētu par grēkāzi, turklāt Sušo bija Uvrāra skolas spekulants, vairāk dēkainis nekā avantūrists; viņš spēja iemidzināt pat monarhu modrību un dusmas un drīzāk bija gatavs mirdināt badā veselu armiju nekā nodot draugu. Cietumā, kur Sušo neieslodzīja vieninieku kamerā, viņš saņēma caur starpnieku Busardela piedāvājumu, kurš paziņoja, ka spēj izpirkt kompanjona paju kopīgajā uzņēmumā. Piedāvātā summa izvilināja smaidu uz apsūdzētā lūpām, taču pašreiz viņš atradās ārkārtējā stāvoklī. Piekrizdams šim darījumam, Sušo ieguva mazliet naudas tādā brīdī, kad viņam visi ienākumu avoti bija apsīkuši.

Tā Busardels galu galā izkūlās sveikā no bīstamā pagrieziena. Viņš pat bija vēl stingrāk nostājies uz kājām. Notikumu gaitā kļuva vispār zināms, ka māklera kantoris pieder vienīgi viņam, un Floranam izdevās visiem radīt pārliecību, ka viņš to atpircis jau ilgi pirms piegādātāja skandalozās apcietināšanas. Kad Ramelo vēlāk aizrādīja, ka Florans veltīgi tik ļoti uztraucies, viņš atbildēja:

— Tieši tāpēc, ka es tik ļoti uztraucos, man izdevās sekmīgi izkļūt no sprukām.

Tanī laikā Florana darījumi sāka plaukt un zelt, un tādā veidā viņa un pēcnācēju labklājības pamatā bija likts gan Busardela godīgums, gan Sušo negodīgums.

Augšstāva dzīvoklī viņi iekravājās, kad visi satraukumi jau bija aiz muguras, proti, karnevāla nedēļā, jo Sušo tika notiesāts tikai Jaungada dienā. Jaunā iekārta bija grezna, tomēr saprātīgas mērenības robežās. Busardels izvēlējas izsmalcinātus un ērtus jauninājumus. Visām lampām bija apaļi kupoli, galvenajās istabās grīdu nosedza ar vilnas plīša paklājiem, pie gultām novietoja nakts skapīšus; ēdamistabas sienā bija iebūvēta baltu fajansa podiņu krāsns, kas apsildīja arī salonu, kur tā bija noklāta ar zaļu fajansu. Logu aizkari bija sadrapēti pēc jaunākās modes. Meiteņu istabā atradās pianīno un galds akvareļu krāsošanai; zēnu istabā bija katram sava gulta, savs mācību gatavošanas galds, un pie sienām karājās Šveices skati, lai paplašinātu viņu garīgo redzesloku. Salonā inkrustētas citronkoka mēbeles; atzveltnes krēsli un kušete pārvilkta ar puķotu audumu. Itin visā izpaudās lepnākā Sentantuana priekšpilsētas mēbeļu salona iezīmes.

Savā bibliotēkā, kur Florans apmeklētājus nepieņēma, viņš bija savācis vecās mantas. No šīs istabas durvis veda guļamistabā, ko viņš bija, kā meitai solīja, atjaunojis iepriekšējā izskatā. Viņš bieži mēdza apgalvot, ka gribot dzīvot atmiņās, tikko izejot no sava kantora, un viņam sevišķi patīkot pirmsrevolūcijas laiku mēbeles: lieli «nedēļas» skapji ar daudzām atvilktnēm, vēderainas kumodes, senlaicīgi zviļņi ar «ausīm.»

Florans tik cieši turējās pie šiem agrāko laiku lieciniekiem pa daļai gan tāpēc, ka nevēlējās mainīt savas paražas. Pie bibliotēkas un guļamistabas viņu saistīja ne tik daudz senās atmiņas, cik ieraduma vara. Kopš tik ilga laika viņa roka bez skatiena palīdzības atvēra katru vajadzīgo atvilktni. Kājas sen bija izmērījušas atstatumu no viena priekšmeta līdz otram. Jaunas mēbeles būtu pārvērtušas viņa dzīves ritumu un apveidu. Viņš būtu ik brīdi kaut kur uzdūries, velti izšķiedis laiku, meklējot kaklasaiti.

Aptaukodamies viņš kļuva vecīgs arī garā. Biržas māklera operācijas, biežā saskare ar mantīgiem ļaudīm, rīkošanās ar kapitāliem, paša bagātības vairošana, ka arī sievas nāve un ģimenes tēva atbildība bija iegrožojusi viņa agrāk tik neatkarīgo prātu. Viņš gandrīz nemaz vairs nebija līdzīgs kādreizējam drosmīgajam jauneklim, kas savā laikā nereti bija pārsteidzis nelaiķi tēvu, sagādājot tam ne mazumu raižu; viņš aizvien vairāk attālinājās no sava agrākā ārējā apveida un arī būtības, Busardelam jau pagaisa no redzesloka jaunības dienu Florans.

Par spīti laikmeta vētrām, Busardels dzīvē nebija sastapies ar sevišķiem šķēršļiem vai likstām, viņu nebija piemeklējuši nekādi smagi pārdzīvojumi, izņemot to vienu, kas bija bijis īss un, šķiet, viņu vairs nenomāca, un tomēr viņš jau ilgojās pēc miera. Viņš bija izvērties par mīkstčaulīgu mietpilsoni.

Jaunajā dzīvoklī Busardels bija centies sagādāt visas iespējamās ērtības. No garderobes istabas, kura atradās blakus guļamistabai un atbilda agrākajai Adlinas istabiņai, viņš lika ierīkot vītņu kāpnes, kas veda lejā uz antresolu. Tur tagad novietojas Busardela kantoris. Pārcelt to uz Sentkruā ielu viņš bija nolēmis pēc Sušo arestēšanas. Gluži nemanot rakstāmgaldi, skapji, plaukti un viss personāls bija pārvācies no Kolonu ielas, kura kādreizējam spekulanta sabiedrotajam par daudz atgādināja nepatīkamos brīžus un pēc notikušā skandāla bija šķitusi pārāk pieejama biržas drūzmai un okšķeriem. Jāprot reizēm saraut saites ar pagātni un tās šaurību. Protams, Sentkruā iela atradās visai attālā rajonā biržas māklera kantorim, taču tāds mākleris kā Busardels varēja atļauties šādu neparastu atkāpšanos no savas profesijas ļaužu rutīnas. Viņa klienti viņam sekos. Vai tad viņš nedzīvo laikmetā, kurā attālumi sarūk? Parīzē radās arvien vairāk izīrējamo ekipāžu, fiakru, un neatlaidīgi klīda valodas, ka pilsētā drīz tikšot ierīkotas omnibusu līnijas. Turklāt Busardels paredzēja un pareģoja, ka veikalnieciskais centrs pārvietosies un drīz vien nostabilizēsies kaut kur starp biržu un Madlēnas baznīcu. Īsi sakot, nemaz nerunājot par praktiskajām priekšrocībām, viss liecināja, ka māklera kantora pārvietošana dzīvokļa tuvumā ir lietderīga.

— Ko lai dara? — Florans mēdza izmest sarunā ar draugiem vai tiem kolēģiem, kurus uzskatīja par vaļsirdības cienīgiem. — Jūtos pārāk saistīts pie mājas, kurā mana nelaiķe sieva man dāvāja desmit gadus laimes.

— «Viņš nespēj aizmirst,» ļaudis sprieda.

Dzīve jaunajā mājoklī bija uzreiz iekļāvusies vienmērīgā plūdumā. Abām meitenēm sagādāja prieku gaišā istaba, kurā varēja svētdienās uzņemt draudzenes, un māsas izrotāja telpu ar saviem izstrādājumiem. Abas bija apdāvinātas lietišķajā mākslā, Adlinai labi izdevās portretu zīmējumi, vienmēr nelieli apjomā, bet ļoti līdzīgi modelim.

— Ja man kādreiz mūžā gadītos nonākt trūkumā,— viņa dažkārt sacīja, — bez maizes rieciena es nepaliktu: kļūtu par portretisti.

Adlinas sešpadsmitajā dzimšanas dienā tēvs viņai atļāva ņemt stundas pie kāda miniatūru gleznotāja.

Dvīņi ar savu istabu bija tikpat apmierināti kā māsas. Jau no sākta gala piekrizdams jaunajiem, mazāk stingriem audzināšanas principiem, kuri izplatījās kopš Napoleona karu beigām, Busardels ļāva dēliem valdīt viņu istabās un pat abos stāvos. Ramelo, nelietojot piespiedu līdzekļus, raudzījās, lai abi zēni sagatavotu un iemācītos skolas uzdevumus. Viņi kā eksterni jau apmeklēja Burbonu ģimnāziju, kas atradās laukuma otrā pusē. Šīs mācību iestādes direktors, būdams vecās sistēmas piekritējs, ļoti skuma, ka eksternāts izvērtās par vispārēju parādību, un bija ieteicis Busardelam dvīņus nodot internātā. Pēc pirmā ceturkšņa direktors atkal bija mēģinājis iedabūt abus zēnus pansionāta ēdnīcā un guļamtelpās: tēvs vēlāk nožēlošot savu neapdomāto vājumu, ģimenes atmosfēra jaunekļus padarot gļēvus. Ferdinands pēc dabas esot izklaidīgs un tā tālāk. Pret visiem direktora norādījumiem Busardels palika kurls, dēlu klātbūtne mājās tēvam bija nepieciešama, viņos tas smēlās spēkus, viņi bija Busardela lepnums un godkārīgo centienu balsts.

Pēcpusdienās ap četriem, ja antresola kantorī nebija apmeklētāju, Busardels, nostājies pie zemā loga, gaidīja skolēnu iznākšanu. Akurātās Žozefas stāvs uz ģimnāzijas lievenēm liecināja, ka stundas vēl nebija beigušās. Reizēm tēvam, kura vienīgā mīlestība bija dēli, šķita, ka zvans pārāk ilgi neatskan; tad viņš pievilka pie loga atzveltnes krēslu un, atlaidies tanī, neatsaukdamies pat uz kantora izsūtāmā klauvējienu pie kabineta durvīm, gaidīja dvīņu parādīšanos laukumiņā tāpat, kā senāk Lidija bija gaidījusi viņu. Kad beidzot puisēni aukles pavadībā bija pārnākuši pāri ielai, Busardels atrāvās no loga, uzsteidzās pa vītņu kāpnēm dzīvoklī un devās uz dvīņu istabu, kur abi dzēra šokolādi, sēdēdami pie iekurtā kamīna un ļaudami Adlinai vai Žozefai noaut viņiem zābakus. Mazais Ferdinands atskatījās un, ieraudzījis tēvu, vienās zeķēs metās viņam pretī un apķērās ap kājām. Luijs pēc_mirkļa sekoja brāļa piemēram. Puisēni izstāstīja tēvam katru sīkāko starpgadījumu klasē, paziņoja, kādas atzīmes saņēmuši, parādīja uzdevumu burtnīcas un reizēm kādu medaļu. Šis bija viens no jaukākajiem, gaišākajiem mirkļiem, atraitnis izjuta dēlu pieķeršanos un pateicās liktenim.

Dvīņi guva labas sekmes mācībās, viens, pateicoties uzcītībai, otrs, — spējām. Ferdinands bija apveltīts ar lielisku atmiņu, viņš gandrīz bez mācīšanās prata uzdoto un, notriecis laiku ar palaidnībām, vienmēr panāca brāli.

— Draiskuli, neesi tik pašpaļāvīgs, — Ramelo aizrādīja Ferdinandam. — Atceries par zaķi un bruņurupuci …

Viņa tā gan sacīja, taču skaidri zināja, ka uz abiem brāļiem var attiecināt visu fabulu, izņemot tās atrisinājumu.

Sieviete ar nemainīgo, kruzuļoto aubi galvā arī bija pārvākusi savas mēbeles uz viņai ierādītajām telpām, taču uzreiz nenolika vietā mantiņas, kuras pati sauca par «retumiem»; tos viņa izņēma no atvilktnēm un šķirstiņiem tikai vēlāk, citu pēc cita, it kā neuzticīgi. Tad abas istabas sāka izskatīties kā neparasts muzejs. Pie sienām karājās ērmīgi kankari, pa starpām bija piespraustas vecas afišas; uz kamīna dzegas, uz plauktiņiem un galdiem sarindoti dažādi akmentiņi, lauskas un vesels birums kārbiņu, taču, noceļot tām vāciņu, neatklājas vis pomādes vai ziedes, bet gan izbalējušas kokardes, izkaltušas, pa pusei sabirzušas lauru lapas, svina lodes. Vecā sieviete pati slaucīja putekļus no šīm relikvijām, ar klusu un mazliet spocīgu rūpību novietodama tās gan šur, gan tur. Savā svētnīcā viņa profānus labprāt neielaida un durvis atvēra tikai retiem apmeklētājiem, kas ieradās nezin no kurienes, — tie bija viņai līdzīgi ļaudis, neparasti ģērbušies un ar neparastām manierēm šie viesi, tāpat kā mājasmāte, šķita savu laiku pārdzīvojuši. Dažkārt Busardels pārmeta Ramelo, ka Ramelo ļaujas izmantoties no šiem, kā viņš izteicās, parazītiem, ar kuriem viņa dalījās savos ietaupījumos.

— Liecieties mierā! — Ramelo atcirta. — Mums ir kopīgas atmiņas.

— Tas jums neuzliek pienākumu …

— Tomēr!

Ramelo laida iekšā savā istabā arī Žiliju, savu lutekli, bet tikai ar noteikumu, ka meitene nāks viena un neko nevienam pēc tam neizpļāpās.

— Stāsti, Ramelo, — Žilija teica, atsēzdamās draudzenei pie kājām uz mazā paklājiņa.

— Ko lai es tev stāstu?

— Vienalga, ko. Pastāsti par kordeljeriem. Vai par skaisto Demulēna kundzi.

— Tu to visu zini no galvas.

— Tad stāsti kaut ko citu, izvēlies pati.

Un Ramelo pastāstīja par kordeljeriem. Pēc tam viņa pieveda meiteni pie relikvijām.

— Redzi, — viņa sacīja, — tie ir Bastīlijas sienu akmeņi, īsti, es pati tos salasīju tanī dienā, kad cietoksni nopostīja. Un šī ir glāze, no kuras Grakhs Babefs dzēra manu vīnu.

— Un kas tas? — Žilija jautāja, nedroši norādīdama ar pirkstu uz matu cirtu, ko aizsedza izliekts ietvara stikls.

Tad meitene vērīgi ieklausījās, ne atbildē, ko arī zināja no galvas, bet dīvainajā, pārvērstajā balsī, kādā Ramelo atbildēja un no kuras Žilija vienmēr notrīsēja.

— Tie ir kāda patriota mati. Šis patriots bija mans draugs, viņu manu acu priekšā nogalināja karteča Sentonorē ielā, trīspadsmitā vandemjēra rītā.

— O, trīspadsmitā vandemjēra rītā … — klusu atkārtoja meitene, saldu šaušalu un iztēles varā.

IX

Tā Busardela mājas ļaudis, ieskaitot pat Žozefu, kas ar izpalīdzes atbalstu saimniekoja virtuvē, bija iejutušies katrs savā vietā un lomā, savos paradumos un untumos. Bērni vairs skaidri neatcerējās antresola dzīvokli. Viss ritēja ierastā gaitā.

Pienāca arī laiks padomāt par atkāpšanos no vienmērīgā dzīves plūduma: izvirzījās jautājums par Adlinas izprecināšanu. To nācās apsvērt jo nopietni tāpēc, ka Žilija bija tikai nedaudz jaunāka par māsu, turklāt vajadzēja ari rūpēties par dēlu nākotni.

Tieši viņiem tēvs veltīja lielāko vērību, kas arī ir gluži dabiski ģimenēs, kurās ir meitas un dēli. 1826. gada pavasarī izveidojās apstākļi, kas šādu privileģēšanu padarīja gluži pamatotu un tāpat varēja iegūt likuma spēku. Toreizējais premjerministrs grāfs de Vilels iesniedza palātās projektu par pirmdzimtības tiesībām, un deputātu palāta šo projektu apstiprināja.

Busardelu tas dziļi saviļņoja. Viņš kopš laika gala bija maz interesējies par politiskajām cīņām; kopš dēlu piedzimšanas, kopš viņa ģimene bija galīgi nodibinājusies, Busardels kļuva vienaldzīgāks arī pret visām valsts lietām. Viņam svarīgi bija vienīgi tie notikumi, kas norisinājās viņa mājās. Busardela pasaule bija divi stāvi Sentkruā ielas namā, antresols un otrais stāvs, kurus savienoja iekšējās vītņu kāpnes, kas veidoja asi, ap kuru griezās viņa centieni.

Šoreiz politiskais notikums izrāva Busardelu no viņa četrām sienām, biržas māklerī iedegās interese par palātas lēmumu, kas neattiecās ne uz biržu, ne banku. Busardelam nemaz nelikās nejēdzīgi kā daudziem citiem, ja daļēji atkal stātos spēkā vecais režīms, uz ko Francija bija balstījusies desmit gadsimtus. Kaut gan Busardels pūlējās atstāt ļoti saprātīga cilvēka iespaidu, viņš tomēr ne vienmēr sprieda pareizi par vispārēji nozīmīgiem jautājumiem; viņš tos vērtēja drīzāk atkarībā no atsevišķiem gadījumiem, piemēram, šoreiz sakarā ar saviem dēliem. No zinātnes, arī no likuma viedokļa Ferdinands nācis pasaulē divdesmit minūtes pirms sava brāļa, bija ģimene vecākais vīriešu kārtas pēcnācējs, un, ja turpmāk pirmdzimtā tiesības tiktu ģimenes mantojuma nostiprināšanas labā oficiāli atzītas, tad šis dēls kopš šī brīža iegūtu lielas priekšrocības un Busardelam steigšus būtu jāpārlūko savi nodomi. Līdz šim viņš bija uzskatījis par pienākumu, neraugoties uz sirds balsi, izturēties pret abiem brāļiem līdzīgi; jaunais likums visu pārvērstu. Tas pārvērstu šo pienākumu, un tik mērenam, apdomīgam cilvēkam kā Busardels tas pārvērstu pat domāšanas un jušanas veidu. Likumprojektā izpaudās reliģijas piekritēju partijas ietekme, un biržas mākleris manīja, ka viņā atmostas dievbijība.

Taču pa to laiku pēru palāta noraidīja šo projektu, un Busardels pēc veltīgiem uzbudinājumiem atgriezās pie saviem agrākajiem nodomiem.

Visas rūpes viņš tagad veltīja vecākajai meitai, ko gribēja izdot pie vīra. Viņš bija kļūdījies, uz brīdi atkāpdamies no šī mērķa, un sāka visu no gala. Adlina bija sasniegusi astoņpadsmit gadu vecumu, joprojām palikdama pie atteikšanās stāties laulībā, taču tēvs neticēja, ka jaunava, kas nekā nezin no dzīves, varētu bez pamatota iemesla patiesi izjust aicinājumu neprecēties. Cīnīdamies pret Adlinas maldīgajiem uzskatiem, Busardels rīkojās savas meitas labā. Gan Adlina būs par to vēlāk viņam pateicīga, kad, pēcnācēju ielenkta, lieliskam vīram zem rokas, ieradīsies novēlēt laimes Jaungadā vai dzimšanas dienā savam tēvam, kas jau būs kļuvis vectēvs! Vecmeita patiesi ir pretdabisks ērms, it īpaši buržuāziskā ģimenē, kur tā kļūst par lieku balastu, par kaut ko aizdomīgu, par apkaunojumu tuviniekiem. Vilcināties vairāk nevajadzēja. Skaidrs, turpmākajos gados biržas māklera īpašums pieaugs, taču Žilija un it īpaši zēni iemantos no tēva bagātības vairāk, saņems lielāku pūru, ja vecākā meita jau būs apprecējusies. Protams, nebija ne runas par Adlinas upurēšanu pārējo bērnu labā: viņa bija glīta, arī ne gluži tukšiniece, tātad viņai varēja sameklēt ļoti pieņemamu līgavaini. Busardels izraudzīja Silvēna Minjona dēlu.

Šis jauneklis nebija īsti no tiem, ko sauc par izdevīgu partiju: viņa māte, vēl pajauna sieviete, bija pie labas veselības, tātad no šīs puses cerības likās tālas; tēva īpašums vēl nebija nostabilizējies, tas varēja ļoti pieaugt, bet varēja arī galīgi izputēt. Izvēlēdamies Minjonu ģimeni, Busardels spekulēja uz savu akciju celšanos. Viņš to nekad nedarīja bez pietiekama pamata.

Silvēns Minjons ar Jonasu Hagermani bija galvenie akcionāri sabiedrībā, kura gribēja izveidot uz ziemeļiem no Bjanfezansas un Senlazāra ielas veselu jaunu kvartālu, kas viņu plānos tika nosaukts par Eiropas kvartālu. Pretenciozais nosaukums nebija modinājis Busardelā neuzticību, bet gan saistījis kā paša kādreizējo sapņojumu atbalsojums. Par abu akcionāru nodomiem Busardels uzzināja, kad viņi, lai tos realizētu, iesniedza karalim lūgumu par atļaujas piešķiršanu.

— Man šis jautājums nav svešs, — Busardels viņiem sacīja. — Varu piedāvāt jums savus pakalpojumus.

Par akcionāru abu pasākumā Busardels nepiedāvājās. Vispirms viņam principā to liedza biržas māklera profesija un turklāt arī pats Eiropas kvartāla izveidošanas pasākums neatbilda viņa iecerēm, jo viņu vairāk interesēja platības, kas atradās tālāk uz rietumiem, visaugstākajā vietā un tuvāk laukiem. Tāpēc Minjona un Hagermaņa pasākumā Busardels saskatīja ne tik daudz konkurējošu uzņēmumu, kurā saprāts liktu iestāties, bet drīzāk izmēģinājumu, kas tiks izdarīts uz citu rēķina un palīdzēs noskaidrot, kāda nākotne var gaidīt viņa paša nodomus.

Busardela autoritāte, kas bija izaugusi pēdējo četru gadu laikā, balstījās it īpaši uz diviem trim viņa kantora klientiem, kuriem bija liela ietekme galmā, jo Florana jaunības gadu liberālisms bija evolucionējis; māklera autoritāte visai lielā mērā veicināja abu akcionāru panākumus. Viņu akciju sabiedrība saņēma karaļa atļauju dažas nedēļas pirms pirmdzimtības likumprojekta noraidīšanas, un biržas mākleris no jauna sāka domāt par savas vecākās meitas izprecināšanu.

Busardels nešaubījās, ka viņam izdosies nokārtot šīs laulības, kas tik labi kalpotu viņa interesēm, pareizāk sakot, pārējo trīs bērnu interesēm. Iepriekšējās pārrunās priekšrocības būs viņa pusē. Jau pašā sākumā Busardelam kļuva skaidrs, kā Minjonu ģimene viņu vērtē. Šiem ļaudīm bija lielas izredzes, taču pagaidām viņi vēl nepiederēja pie banku pasaules dūžiem, pie īstajiem finansistiem. Laulības ar Busardela meitu viņiem pavērtu ieeju šajās aprindās. Biržas mākleris, kas darījumos prata uzlikt punktu uz «i», aizgāja pat tik tālu, ka vienudien aizrādīja Silvēnam Minjonam:

— Minjona kungs, padomājiet, cik mēs esam vareni, apsveriet frāzi, ko vikonts Sostēns de la Rošfuko ierakstījis ziņojumā karalim. Par šīs frāzes autentiskumu es galvoju . ..

Un Busardels svinīgi nocitēja:

— «Četri baņķieri, ja viņiem labpatiktu, varētu kaut vai šodien piedabūt mūs sākt karu.»

Galu galā vecāki vienojās. Busardels izteica vēlēšanos iepazīties ar Feliksu, un jauneklis viņam itin labi iepatikās. Lai ievestu, kā viņš smiedamies sacīja, vilku avju kūtī, Busardels izvēlējās par ieganstu dvīņu dzimšanas dienu. Sakarā ar to Sentkruā ielas dzīvoklī ik gadus tika rīkotas nelielas svinības; kaut arī šī diena sakrita ar Lidijas miršanas gadadienu, taču atraitnis reizi par visām reizēm bija nolēmis, ka būtu netaisnīgi laupīt kaut vai aiz tik bijājama iemesla dēliem pašus dabiskākos priekus. Viņš ielūdza Minjona kundzi ar dēlu uz azaidu. Gribēdams sagādāt pārsteigumu Adlinai, tēvs viņai nekā iepriekš neteica.

Nosaukdams par vilku jaunekli, kurā jau redzēja savu znotu, Busardels viņam mazliet glaimoja. Jaunais Minjons, kam vēl divdesmit gadu vecumā nebija nozudušas no sejas pusaudžu pūtes, izturējās bikli un kautrīgi, un māte viņu bieži strostēja par stīvajām manierēm.

Kad jauneklis ar māti pēcpusdienā ieradās, Adlina viņus it kā neievēroja. Rūpes par azaidu, rotaļu izrīkošana un uzsvērta gādība par brāļu mazajiem draugiem aizņēma vecāko Busardela jaunkundzi tik pilnīgi, ka viņa pat nepamanīja, ka, pārējiem viesiem aizejot, atnāca Silvens Minjons. Viņu ar ģimeni aicināja palikt uz vakariņām. Tas varēja likties neparasti, jo Minjoni Sentkruā ielā, vismaz otrā stāvā, ieradās pirmo reizi, taču Adlina ar gadiem bija aizvien labāk iemācījusies neizpaust savas izjūtas; nekad nevarēja uzminēt, kas slēpās aiz šīs jaunavas klusēšanas, un, kad viņa runāja, tad neviens netika gudrs, vai ir dzirdējis viņas patiesās domas.

Pie vakariņu galda sapulcējās ducis viesu un visi pieci Busardela ģimenes locekļi, pat seši, ieskaitot Ramelo. Neaizritēja ne pusstunda, kad Ferdinands ar parasto nepiespiestību, ko tēva iecietība bija vēl veicinājusi, paziņoja, ka ēst vairāk negribot, bet gribot gulēt. Zēns nemaz nenokaunējās, kad pieaugušie viņu uzvilka uz zoba, ka jauneklim savā desmit gadu dzimšanas dienā gan vajadzējis būt izturīgākam; Ferdinandu aizveda uz guļamistabu, un brālis uz pēdām viņam sekoja.

Žilija, kurai šīs svinības bija gandrīz vai ka ieiešana sabiedrībā, atdzīvināja vispārējās sarunas ar saviem draiskajiem starpsaucieniem, kuros tomēr nebija nekā izaicinoša. Kaut gan pēc dabas Žilija bija nebēdnīga, reizēm pat aušīga, taču būtībā līdzīga mātei. Meitenei piemita Lidijas nemākslotība, viengabalainība, jūtu dziļums. No visiem četriem bērniem viņa vienīgā varēja atgādināt māti. Viņa arī nereti atgādināja Lidiju vecajai Ramelo, kas pēc desmit gadiem vēl nebija aizmirsusi draudzeni.

— Ai, Busardel! — Ramelo reizēm iesaucās, pielikdama roku pie sirds. — Žilija nupat runāja gluži tāpat kā viņas māte! Man taisni sirdī iedūra!

— Vai patiesi? — atraitnis brīnījās. — Vai tas jūs tik ļoti pārsteidz? Man šķiet, ka Adlina visvairāk atgādina mūsu nelaiķi. Viņai ir tās pašas acis, tā pati ādas krāsa un tāda pati stāja.

Ramelo nestrīdējās.

Kad šim gadījumam salīgtais sulainis pasniedza galdā cepeti, Busardels, vēlēdamies ātrāk tikt pie mērķa, novirzīja sarunu uz Adlinas pansionāta draudzenes Selestas Lebā kāzām. Par šīm laulībām tika daudz runāts notāru un finansistu aprindās, jo Selesta, vienīgā meita, bija apskaužama partija, viņa saņēma pūrā tēva notariātu. Pavisam nesen notikušajās kāzās Adlina bija bijusi līgavas māsa, un tas deva iemeslu Minjona kundzei iejautāties, vai viņai pēc līgavas māsas lomas Senroša baznīcā neesot modusies vēlēšanās būt galvenajā lomā «tanī pašā baznīcā vai kādā citā». Jautājums bija visai asprātīgs, jo Minjoni, kas apdzīvoja lielisku apartamentu Rivolī laukumā, paši bija Senroša draudzes locekļi, un dažkārt laulību ceremonijai mēdza izvēlēties līgavaiņa baznīcu.

— Kundze, atļaujiet man neizteikties par šādu tematu, — Adlina atbildēja.

Minjona kundze sāka smieties, galvu atgāzdama. Viņa bija tukla sieviete ar dubultzodu, ar straujām kustībām un spriganām acīm; ļaudis runāja, ka Minjona kundze ņemot dalību vīra darījumos.

— Mīļais bērns! — viņa sacīja. — Tik apjukusi, tik pietvīkusi!

Adlina patiešām bija nodūrusi acis, bet tas varēja būt drīzāk aiz pieraduma nekā aiz apjukuma, un ne mazākais sārtums neiesitās viņas pienbaltajā sejā.

— Es nu gan! — iesaucās Žilija. — Es būtu ar mieru atdot nezin ko, lai atrastos Selestas vietā! Viņai bija tik pasakaina kleita!

— Vai jūs dzirdat? — ieteicās Minjona kundze, atkal skaļi smiedamās,

— Kundze, padomājiet: trīs īstu Venēcijas mežģiņu volāni, jā, veseli trīs bija Selestai uz kleitas!

— Vai jūs laulībā valdzina vienīgi līgavas tērps?

— Šajā noteikti vairāk nekā pats vīrs!

— Augstais dievs! Meitiņ, vai tad viņam ir kupris?

— Vēl ļaunāk: viņš ir vecs!

— Žilij, ko tu mums te stāsti! — Busardels apsauca meitu.

— Nudien, tēt, tā ir skaidrākā patiesība, ka Selestas vīram ir divdesmit deviņi gadi!

Šis precizējums uzjautrināja visus, pat Feliksu, un Minjona kundze, saprazdama, ka temats ir noderīgs, un gribēdama to ievirzīt viņai vajadzīgajās sliedēs, piekrita, ka gadu starpība patiešām esot pārmērīgi liela; tad Adlina, kurai vairs neviens nekā nejautāja, pati ierunājās, lēnīgi norādama Žiliju: laulību ceremoniju nevajagot uzskatīt par izdevību padižoties vai iespēju izpriecāties. Laulība esot nopietna lieta, no tās atkarīga visa dzīve un dvēseles glābiņš. Ar tādām jūtām vajagot teikt jāvārdu. Busardels pārmija ar Minjonu pāri apmierinātus skatienus, bet Ramelo nolūkojās greizi uz savu vecāko audzēkni.

— Turklāt ir jābūt pārliecinātai, — jaunā meitene turpināja, — ka laulības paver labāko ceļu uz paradīzi.

— Kā? — Minjona kundze mazliet pārsteigta ieprasījās.

— Protams, kundze, — Adlina apstiprināja. — Ir gadījumi, kad, palikdama jaunavās, sieviete iepazīst cildenākus priekus un gūst vairāk izdevību kalpot savam tuvākam.

Busardels grasījās pārtraukt meitu, bet veltīgi: Adlinai tas bija iemīļotais temats. Viņa attēloja vienu no «gadījumiem», kurus bija pieminējusi. Īstenībā Adlina uzveda uz skatuves pati sevi, gan nenosaukdamās vārdā un runādama it kā vispārīgi, turklāt pietiekami veikli, lai šis pacilātais stāstījums no astoņpadsmitgadīgās jaunavas mutes skanētu kā pazemības, nevis augstprātības izpaudums. Viņa stāstīja par priekiem, kādus sniedz brīvprātīga uzupurēšanās, pašaizliedzība un atteikšanās no personīgas laimes. Visi klusēdami klausījās, un Adlina iekaisa aizvien vairāk, reizēm uzmezdama pētījošu skatienu Feliksam. Viņa aizgāja tik tālu, ka sāka cildināt pašmocību tīksmi.

— Diezgan! — Busardels iesaucās. — Tas nu galu galā, mīļais bērns, ir par daudz. Tu apreibinies pati ar saviem vārdiem un aizmirsties.

Adlina strauji paskatījās uz tēvu un apklusa, iepriekš atvainojusies par savu nesavaldību, bet šis temats viņu esot aizrāvis … Jaunā meitene runāja brīvi un veikli. Arī šajā ziņā viņa nebija atsitusies mātē, drīzāk pašā Busardelā. Vakariņas turpinājās un nobeidzās, Adlina vairs neatvēra muti, bet arī neuzmeta lūpu; viņa izturējās vienkārši un visu laiku smaidīja; tiem, kas viņu labi pazina, piemēram, Ramelo, bija acīm redzams, ka jaunā meitene ir ļoti apmierināta ar sevi. Droši vien viņa domāja: «Viss iet labi, esmu atstājusi iespaidu.»

Busardels bija pārtraucis meitas dīvainos spriedelējumus ne tikai tāpēc, ka publiskais celibāta slavinājums ārkārtīgi nepiedienēja šajās vakariņās, kas visumā bija līgavas lūkošanas maltīte. Biržas māklerim darīja raizes kaut kas cits: viņš nemaz nevēlējās, ka viņa māja iegūst svētulības oreolu. Šāda slava viņam varētu ļoti kaitēt veikalnieku aprindās, ar kurām sagājās Minjoni, un pat starp draugiem, kuriem Minjoni drīz pievienosies. Jo uzskati par reliģiju mainījās. Kopš Francijā bija radies dievbijīgs karalis, dievbijīgs galms un dievbijīgi galminieki, parīzieši sāka raudzīties greizi uz pārmērīgu dievticību, saskatīdami tanī liekulību. Klerikāļu partijas ierosinātais projekts par pirmdzimtā tiesību atjaunošanu bija Ferdinanda tēvam devis iespēju dziļi ielūkoties savas vides ļaužu uzskatos: komersanti kļuva aizvien liberālāki, tas izrādījās neapšaubāms fakts. Frondists Beranžē tika uzskatīts par izcilu cilvēku. Ko Busardels varēja iesākt pret šādu strāvojumu tādā brīdī, kad baznīcas ietekme nupat bija cietusi sakāvi? Un kāpēc tad veltīgi kompromitēties?

Dažas dienas pēc šīm vakariņām abas ģimenes satikās Eiropas kvartāla izbūves laukumā. Vecais Minjons izrādīja savus gruntsgabalus Busardeliem kā gādīgs namatēvs un bija pat tik galants, ka dāmas izvizināja vaļējā ekipāžā. Minjons tā rīkojās ne tik daudz aiz laipnības, cik aiz zināmas taktikas: viņš gribēja iepazīstināt ar akciju sabiedrības īpašumu lielo platību. Tā kā bija svētdiena, būvstrādnieki nerosījās pa laukumu, un Silvēns Minjons pārsteidza viesus ar azaidu zem klajas debess. Galds bija uzrīkots blakus dēļu mājiņai, kurā apmetās būvdarbu vadītājs, pašā kvartāla centrā, kam vēlāk vajadzēja izvērsties par Eiropas laukumu, no kura izstaroja astoņas platas un taisnas ielas. Pagaidām to aprises vēl pagaisa sakņu dārzos, kurus iepriekšējie īpašnieki bija pārdevuši un pametuši; stabiņi ar uzrakstu «Stokholmas iela» rindojās uz akvedukta pusi, balsnīdami starp maziem, bet spēcīgiem vīnkrūmiem, kurus akcionāri bija atļāvuši agrākajiem īpašniekiem izmantot līdz tuvējam ražas novākšanas laikam.

Busardels ar Silvēnu Minjonu un Jonasu Hagermani, kas arī bija uzaicināts, aizgāja nomaļus, lai apspriestos par darījumiem. Abas dāmas, vēlēdamās atpūsties no izbrauciena un pēcpusdienas tveices, atsēdās lielo koku paēnā. Plānu zīmētāji bija šos kokus saudzējuši, lai ap tiem vēlāk izveidotu centrālo parku. Vieta pacēlās pār pilsētu. Ar vēdekļa galu Minjona kundze norādīja Ramelo uz baznīcu torņiem un monumentiem, kas iezīmējās ielejā, lejup slīdošās saules slīpajos staros. Ramelo, būdama dzimusi parīziete, pazina labāk par kuru katru šos kupolus un smailes, bet, pakalpodama savas otrās ģimenes sīkpilsoniskajām interesēm, tēloja nezinātāju un ļāva Feliksa mātei Debessbraukšanas doma kupolu pieņemt par Invalīdu pils kupolu.

— Mīļais bērns, vai jūs nepievienosieties saviem brāļiem un māsiņai? — Minjona kundze jautāja Adlinai, kas bija palikusi sēžot pie dāmām.

— Kundze, man patīkamāk paklausīties jūsu sarunu.

— Vai tā nav par nopietnu jaunām ausīm? Arī mans dēls laikam tā domā, kaut gan ir vecāks par jums, viņš mūs pametis: redzu, viņš pastaigājas ar bērniem. Felikss būs noskumis, ka jūs negājāt kopā ar viņiem.

— Neuzdrošinos, kundze, tā domāt.

Žilija un Felikss pastaigādamies tērzēja. Soļus desmit aizmugurē Žozefa rotaļājās ar dvīņiem, pareizāk sakot, viņi rotaļājās ar Žozefu, raustīja un grūstīja veco sievieti, tā, ka viņa aizelsās un zaudēja jēgu.

— Feliksa kungs, kā jums patīk mana māsa? — pēkšņi jautāja Žilija.

— Man … — jauneklis apjucis ierunājās un tālāk netika.

— Jautāju tāpēc, ka baidos, ka jums nerodas nepareizs uzskats par viņu … Jā, piemēram, aizvakar, kad viņa izteicās pret laulību vai apmēram tā. Vai tad jūs neievērojāt? … Spriežot pēc Adlinas vārdiem, varētu nodomāt, ka viņa ir nolēmusi neprecēties. Tas būtu aplami. Es labi pazīstu māsu un zinu, ka viņa vienkārši sagudrojusi sev kādu pienākumu, bet pieķeršanās ģimenei vien nekad nespētu izsmelt visas viņas dvēseles bagātības. Savā ziņā viņai ir romantisks raksturs . , . Jūs skatāties uz mani ar izbrīnu?

Felikss patiesi likās pārsteigts, taču viņš brīnījās varbūt vairāk par aušīgās Žilijas negaidīto nopietnību nekā par viņas atklājumiem, kuri attiecās uz vecāko māsu. Feliksa kungs, ticiet man! Māsa būs ļoti laimīga, kad apprecēsies, viņa būs laimīga laulības dzīvē un darīs laimīgu savu vīru … Piedodiet, ka pārkāpju pieklājības normas: es labi zinu, ka jūs vēl neesat atklājis viņai savas jūtas, jūsu vecāki vēl nav lūguši viņas roku un jūs vēl neesat uzdāvinājis viņai puķu pušķi, bet vienalga! Tas ir visiem zināms noslēpums, un tā kā agrāk vai vēlāk mēs abi izturēsimies viens pret otru kā brālis pret māsu … Vai jums nepatika mana vaļsirdība? — Žilija piebilda, redzēdama, ka jauneklis klusē.

— Nē, gluži otrādi! — Felikss dedzīgi iesaucās.

— Labi, parunāsim vēl par to, jo arī jūs tā gribat. Ja jūs zinātu, cik daudz lielisku tikumu piemīt Adlinai, viņa ir pati pilnība! …

Tādā veidā Žilija turpināja līdz tam brīdim, kad atgriezās pie koku paēnā sēdošajām dāmām.

— Ne vārda māsai par mūsu sarunu! — Žilija klusu pačukstēja savam pavadonim, kad viņi jau bija sasnieguši dēļu mājiņu. — Viņa ir lepna un nedrīkst dabūt

zināt, ka esmu aizstāvējusi viņas intereses.

Otrā dienā no rīta Silvēns Minjons ieradās Sentkruā ielā un lika sevi pieteikt biržas māklerim. «Tagad būs oficiālais bildinājums,» Busardels nodomāja.

Taču apmeklētājs parādījās durvīs ar tik nopietnu seju, ka ģimenes tēvs uzreiz kļuva piesardzīgs.

— Es vairs nevienam neesmu runājams, — viņš pateica kantora kalpotājām, kas aizvēra durvis.

— Busardela kungs, — ierunājās Minjons, atsēzdamies piedāvātajā krēslā, — mana nāciena nolūks, paskaidrojums, ko es jums tūlīt sniegšu, var jūs pārsteigt. Taču, lai arī kā jūs uzskatītu par vajadzīgu to uzņemt, es ceru, ka mūsu attiecības …

— Minjona kungs, — mākleris viņu pārtrauca, — runājiet par lietu!

Minjons pacēla roku, it kā nomierinot Busardelu un reizē arī izpaužot savu apjukumu.

— Kas tad ir noticis? — Busardels jautāja lēnīgāk, manīdams, ka ir palicis stāvokļa noteicējs. — Vai to ir tik grūti pateikt? Vai lai jums palīdzu? Jo man šķiet, ka esmu uzminējis jūsu nāciena nolūku, kaut gan neizprotu iemeslus .. . Atļaujiet! Iekams jūs izrunājat izšķirošos vārdus, ņemiet vērā, ka mēs abi esam gan divi tēvi, gan arī divi finansisti. Gribu sacīt, ka nesaprašanās starp tēviem nekavēs finansistus joprojām sadarboties, un, ja vienā plāksnē mums būtu jāatkāpjas no norunas, tad tas nenozīmē, ka esam spiesti atteikties no mūsu norunām arī otrā plāksnē. Tāpēc runājiet brīvi. Jūs esat smalkjūtīgs cilvēks, savus nodomus attiecībā uz mūsu bērnu laulībām mēs neesam svešiem izpauduši, tātad varu būt drošs, ka uz manu meitu nekritīs nekāda ēna, turklāt viņa vispār stāv pāri šādām briesmām.

— Busardela kungs, — Minjons beidzot sacīja, — man ir gods lūgt manam dēlam jūsu meitas Žilijas jaunkundzes roku.

Izmantojot pārsteigtā tēva klusēšanu, Minjons ņēmās izskaidrot negaidīto pārmaiņu. Viss cēlies no tā, viņš sacīja, ka Feliksam, neraugoties uz rāmo izturēšanos un kautrīgumu, ko saskare ar sabiedrību vēl neesot mazinājusi, sirds esot dedzīga un prasīga. No būvlaukuma apmeklēšanas zēns vakar atgriezies ar kaistošiem vaigiem, starojošām acīm. Vakarā nekā neesot runājis un agri iegājis savā istabā. Vecāki dzirdējuši, ka viņš aiz sienas visu nakti grozījies pa gultu, te piecēlies un staigājis, te dzēris ūdeni, jo vairākkārt šķindējusi karafe pret glāzi. Satrauktā māte agri no rīta iegājusi dēla istabā. Tā bijusi līdz griestiem pilna tabakas dūmiem, bet pats Felikss gluži salauzts aiz pārguruma un milzīga sasprindzinājuma. Pēc pirmajiem mātes vārdiem viņš atklāja savu noslēpumu: Žilijas jaunkundze viņā iededzinājusi kaislību liesmas. Būdams fatālists, Felikss, kā parasti biklie cilvēki, ar visu būtni atdevies šai mīlestībai, kas viņu bija skārusi pēkšņi kā zibens; jūtu brāzmas, viņu aizrāvušas, viena bezmiega nakts uz viņu darījusi lielāku iespaidu nekā dažkārt desmit gadi nemitīgas jūtu kvēles. Galu galā Felikss esot paziņojis, ka noslīcināšoties Sēnā, ja Žilijas jaunkundze nekļūšot viņa sieva.

— Jaunekļa solījumi… — Busardels ieteicās, vēl nevarēdams izšķirties, kā izturēties.

— Busardela kungs, viņš izdarīs tā, kā saka. Viņa māte zina, uz kādām galējībām viņš ir spējīgs jūtu varā, un zaudē vai prātu aiz nemiera … Kaut gan es dēlu mierinu, tomēr arī man ir pielipis mātes satraukums… Ak, jūs nezināt, ko nozīmē vienīgais bērns … Mana sieva katrā ziņā vēlējās, lai paņemu viņu līdzi, viņa mani gaida lejā, karietē.

Busardels aizsūtīja viņai pakaļ. Minjona kundzes parādīšanās bija dramatiska: krūtis zem ņiebura cilājās aiz nopūtām, viņa susināja plakstus zem plīvura. Pa to laiku, kamēr viņa, pievienodamās Minjona lūgumiem, analizēja Feliksa raksturu, stāstīja par viņa dusmu uzliesmojumiem bērnībā, minēja piemērus, kas liecināja par zēna jūtīgumu, Busardels mierīgi pārdomāja. Viņš jau bija pieņēmis lēmumu, bet Minjona kundze vēl joprojām pūlējās viņu pārliecināt. Biržas mākleris apturēja izmisušās dāmas runu plūdus, un visi trīs apspriedās par turpmāko rīcību. Tā bija vienkārša: Busardels līdz šim brīdim nebija atklājis Adlinai precību plānu, kurš attiecās uz viņu, un jaunās meitenes runas pirms trim dienām pie vakariņu galda bija skaidri pierādījušas, ka viņa nekā nenojauš. Tātad viss atkarīgs no Žilijas. Tēvam jāpasaka tikai pāris vārdu, un meitene uzreiz noticēs, ka no sākta gala domāts par viņu, tā, ka no šīs puses kavēkļu nebūs. Žilijai jau ir piecpadsmit gadi un pieci mēneši: šādā vecumā laulāties pilnīgi iespējams, un nevajag verdziski sekot senajiem uzskatiem, ka papriekš jāizdod pie vīra vecākā meita un tikai pēc tam jaunākā. Ar šādiem aizspriedumiem, turklāt nerēķinoties ar saderināto sirds tieksmēm, bieži vien tiek nodibinātas nelaimīgas ģimenes.

Laulību līgumā nebūtu jāgroza neviens punkts. Arī tas būtu labi. īstenībā Busardelam bija svarīgi, no vienas puses, ieprecēties Minjonu ģimenē un, no otras puses, vismaz vienu no abām meitām izdot pie vīra, lai atbrīvotu ceļu dēliem. Žilija dzīvos vīra paspārnē, un, ja Adlina joprojām turēsies pie saviem neprecēšanās solījumiem, jo ļaunāk viņai pašai, ar varu neviens viņu laimīgu nedarīs. Tēvam nebūs jādod viņai pūrs, un lai viņa dzīvo vien tālāk tēva mājā. Biržas mākleris prata vienmēr atrast kaut ko izdevīgu katros apstākļos, kurus nevarēja novērst.

Viņš atvadīdamies spieda rokas Minjonu pārim:

—  Dārgie draugi, steidzieties uz mājām un nomieriniet savu Feliksu.

—  Busardel, man, protams, nav nekādu iebildumu, — sacīja Ramelo, ko biržas mākleris bija ataicinājis, lai viņai paziņotu jauno vēsti, — bet…

—  Ko nozīmē «bet»? Pats par sevi saprotams, ka jārunā ar Žiliju. Es būtu runājis ar Adlinu, tagad runāšu ar viņas māsu. Žilija jutīsies svētlaimīga: tā galu galā ir laba partija, viņa uzreiz dos piekrišanu.

—  Iespējams, jo viņu valdzina viss jaunais. Man tikai šķiet, ka vispirms vajadzētu paziņot Adlinai par šo pārmaiņu.

—  Adlinai? Kālab? Viņai nav bijis ne jausmas, ka mēs domājām viņu izprecināt.

—  Klausiet maniem vārdiem, — Ramelo neatlaidās. — Parunājiet papriekš ar viņu divatā. Jums ir neērti? Vai gribat, lai es to izdaru?

Ramelo uzkāpa augšstāvā pa vītņu kāpnēm un, nepūlēdamās klusināt savus vīrišķīgos soļus, iegriezās koridorā, kas veda uz jauno meiteņu istabu. Viņa devās turp nevilcinādamās, jo zināja, ka Žilija aizgājusi uz mūzikas stundu. Kad Ramelo atvēra durvis, Adlina, sakārtojusi uz īpaša galdiņa akvareļu piederumus, patlaban sēdās pie darba. Viņa pievērsa daiļo seju ienācējai.

— Nupat pie tava tēva bija atbraukuši Minjons ar sievu, — Ramelo sacīja.

Meitene nekā neatbildēja un arī neizrādīja ne mazāko izbrīnu vai ziņkārību.

— A, tu jau to zināji! Tu pa logu redzēji, ka viņi ieradās?

Ramelo atcerējās, ka reizēm bija pārsteigusi Adlinu, stāvot un noklausoties aiz portjeras, aiz puspievērtām durvīm vai arī slepus kaut ko novērojot aiz loga aizkara. Šī doma vecajai sievietei laupīja pacietību, bez aplinkiem viņa devās uz mērķi:

— Viņi lūdza Žiliju savam dēlam par sievu, tēvs piekrita.

Adlina palika nekustīgi sēžot. Viņas sejā nesakustējās ne vaibsts, taču šoreiz viņa ielūkojās acīs sievietei, kas ar viņu runāja. Galu galā viņa pasmaidīja.

— Ramelo, tu droši vien maldies. Mani ļoti pārsteigtu, ja Minjona kungs un kundze būtu lūguši Žilijas roku.

— Un tomēr, mīļais bērns, tā ir. Viņi lūdza tieši Žilī.

Jaunavas seja, kas parasti bija bāla un gluži caurspīdīga, kļuva balta kā porcelāns, pat lūpas zaudēja sārtumu, sakniebās šaurā svītrā, un plaksti pēkšņi aizvērās. Mirkli šī seja zaudēja dzīvību, un Ramelo izbijās, nodomādama, ka Adlina tūlīt pakritīs gar zemi, taču lūpas atkal sārtojās, pat vaigos iesitās neparasts pietvīkums.

— Vēlu mūsu mīļajai Žilijai vislielāko laimi, — Adlina vienaldzīgā balsī sacīja.

Viņa atkal pievērsās iesāktajam akvarelim, ķiršiem kristāla pokālā. Sakārtojusi traukā ogas, ko izmantoja par modeli, viņa izvēlējās otiņu un atvēra krāsu kasti. Ramelo, brītiņu nogaidījusi, devās uz durvīm un aizgāja.

Žilija lūdza atļauju padomāt līdz rītam. Papriekš viņa bija, rokas plaukšķinādama, priecīgi iekliegusies, metusies tēvam ap kaklu, noskūpstījusi brāļus un Ramelo.

— Mani bildina! — viņa skriešus bija devusies uz virtuvi paziņot Žozefai.

Adlinas te nebija klāt.

Taču itin drīz Žilija pārvērtās, ieslēdzās ar tēvu istabā un viņu izjautāja. Kā tā? Vai tad Minjoni nebija iecerējuši Adlinu savam dēlam par sievu? Žilija būtu varējusi zvērēt, viņa vēl tagad ir gatava zvērēt, ka viss uz to norādījis. Vai tad šādā gadījumā Žilija nav atņēmusi, nav nocēlusi māsai līgavaini? Šausmīgi! O, viņai nepieciešams par to padomāt, atbildi viņa dos tikai rīt. Tēvam ar lielām pūlēm izdevās meitu nomierināt. Viņš neskopojās ar pierādījumiem un apgalvojumiem un galu galā varbūt pat ar puslīdz skaidru sirdsapziņu deva godavārdu, ka nekad neesot nopietni runāts par Adlinas izprecināšanu Minjona dēlam.

Tad Žilija kļuva sapņaina. Viņa vairs nedomāja par māsu, bet par dvīņiem, kas jauno vēsti bija uzņēmuši ar plati ieplestām acīm un gluži mēmi aiz pārsteiguma. Šinī brīdī Žilija izjuta līdz sirds dziļumiem, cik ļoti viņai trūkst mātes, un viņa uzticēja savas skumjas Ramelo.

— Varbūt aiziesim pēcpusdienā uz Senluī baznīcu aizlūgt par viņas dvēseles mieru? — vecā sieviete jautāja.

Kopš desmit gadiem dedzīga republikāniete pamazām bija sākusi pievērsties baznīcas ceremonijām, gan bez mazākās plātīšanās un, protams, vairāk aiz pieķeršanās savam jaunajam ģimenes pavardam un aiz uzticības atmiņām par Lidiju nekā par godu Burboniem, kas bija atgriezušies pie varas.

Busardels pirms iešanas uz biržu mēdza brokastis iekost steigā, viens pats, lai netraucētu jauniešiem nepieciešamo ēdienreižu kārtību, un arī šodien viņš jau ar cepuri galvā ienāca ēdamistabā, kad Žilija ar puisēniem sēdās pie galda. Žozefa kaut ko pačukstēja Ramelo, tā iegāja Adlinas istabā un drīz vien atgriezās.

— Adlina brokastis neēdīs, — Ramelo sacīja. — Viņa ir sagurusi, lai atpūšas.

— Kas tad nu atkal? — tēvs neapmierināts jautāja, bažīdamies, ka tikai nerodas jauni šķēršļi. — Kāds iegansts? Kas aiz tā slēpjas?

Ramelo bez kautrēšanās pateica tēvam cēloni, tikai, protams, pie auss:

— Viņa patiesi ir savārgusi, nupat es pati pārliecinājos. Bet kaite ir pavisam dabiska, asiņu tīrīšanās, ko izsaucis drīzāk kāds iemesls.

— Iemesls? Kāds iemesls?

— Ak, vai gan no mūsdienu jauniešiem ko var saprast? Vakarējā diena un nesenais izbraukums … Ejiet mierīgi, nav nekā nopietna.

Atgriežoties no Senluī baznīcas, Ramelo ieveda Žiliju savā istabā un aprunājās ar meiteni. Veco sievieti bija dziļi saviļņojis gājiens uz baznīcu kopā ar Žiliju, jo, kaut gan domās viņa bieži atcerējās mīļoto nelaiķi, taču izdevība runāt par šo sirdij tuvo tēlu radās reti, jo mājās, šķiet, visi bija aizmirsuši Lidiju.

— Kāda nelaime, ka tu vēl biji pavisam maza, — viņa sacīja Žilijai, — kad tava māmiņa aizgāja no mums! Tu viņu droši vien nemaz vairs neatceries.

— Nē, mazliet atceros. Pavisam mazlietiņ.

— Drostaliņ, to tu tikai iedomājies!

— Nē, nudien atceros. Man atmiņā palikušas viņas rokas, kā viņa man tās sniedza …

Un Žilija pastiepa rokas. Ramelo klusēja, bet tad viņas lūpās, virs kurām melnās pūkas jau metās sirmas, atplauka silts smaids:

— Tavai mātei bija ļoti daiļas rokas.

Taču vissāpīgāk Žilija izjuta mātes trūkumu savā kāzu dienā, kāzu vakarā. Pēc laulību ceremonijas visi lūgtie viesi no baznīcas bija saradušies jaunās sievas tēva dzīvoklī. Žilija pavadīja pēdējās stundas Sentkruā ielā, turpmāk viņa tēva mājās ieradīsies tikai kā viešņa. Jaunais pāris dzīvos Rivolī laukumā, kur veco Minjonu plašajā apartamentā vietas bija atliku likām. Tāpēc jo vairāk Busardels bija vēlējies, lai svinīgā kāzu maltīte katrā ziņā tiek rīkota viņa dzīvoklī. Ielūgto bija tik daudz, ka galdus nācās klāt trīs istabās; šim nolūkam atbrīvoja meiteņu un arī zēnu istabu; vienīgi Ramelo apdzīvotās telpas atstāja neskartas, bet tanīs sablīvēja visas liekās mēbeles. Tovakar viņas revolucionāro relikviju muzejs kļuva līdzīgs noliktavai.

Dineja izdevās iespaidīga. Viesu sastāvs vai drīzāk viņu profesijas attaisnoja, ieteica un pat prasīja padižoties un neskopoties. Busardels nebija taupījis ne pūļu, ne naudas: par viņa kantora uzplaukumu varēja spriest pēc bagātīgi klātajiem galdiem, pēc pasniegto trifeļu daudzuma un vīnu vecuma; biržas mākleris centās spīdēt.

.Pēc trešā ēdiena sulaiņi pasniedza uz sudraba bļodām prasmīgi sakārtotu un paša spalvām izrotātu putna cepeti, un kāds finansists, vārdā Albarē, vecpuisis, kas bieži ēda pusdienas pie Busardeliem, iesaucās:

— Ā, te nu ir tas slavenais Svētās alianses fazāns!

Tūlīt no visām pusēm sāka birt jautājumi, it kā Albarē būtu izsaucies tīšām, lai modinātu interesi. Durvis trijās istabās, kur bija klāti galdi, stāvēja plaši atvērtas, ziņkārība pārņēma visus viesus, un sulaiņi, nesdami apkārt fazānus, uzlika ziņkārības objektu katram uz šķīvja, tā, ka ikviens varēja to nobaudīt. Pēc pirmajiem kumosiem no jauna atskanēja atzinīgi izsaucieni. Busardels, kam glaimoja uzslavas, paskaidroja, ka šis ēdiens esot tradicionāls viņa ģimenē.

— Svētās alianses vārdā to nosauca tikai pirms desmit gadiem, — viņš sacīja, — recepte ir veca, bet to zināja tikai dažās mājās.

Nebija vairs starp dzīvajiem tās, kura būtu varējusi viņam atgādināt, ka Busardelu mājās neviens nekā nezināja par Fazānu б la Svētā alianse, iekams 1815. gadā nebija ēstas brokastis Verī restorānā. Ramelo, kas nebija ģimenes locekle, pavisam nesen pēc Busardela lūguma bija sameklējusi šo recepti, ko mājastēvs uzdeva par mantotu, un bija pamācījusi Žozefai sagatavot izsmalcināto ēdienu.

— Bet mūsu amfitrions, — Albarē atsāka, — nav jums pastāstījis, ar kādām atmiņām… nudien, var teikt ar gandrīz dramatiskām atmiņām saistās šis gardēdības brīnums.

Katrs gribēja dzirdēt šo atgadījumu, un Busardels, licis mazliet sevi lūgt, padevās. Iestājās klusums. Busardels stāstīja nesteidzīgi, ar pārtraukumiem, kuros šķindēja dakšiņas, uzdurot aromātisko putna gaļu, kapāto sloku pildījumu un rūgtenās pomeranča šķēles. Vispirms stāstītājs paskaidroja, ka notikums nemaz neesot bijis traģisks, kaut gan draudējis par tādu izvērsties, jā, ņemot vērā toreizējos apstākļus, bet viņš pratis laikā izsargāties no bīstamā atrisinājuma. Starp citu, viņš tā rīkojies tikai sievas un it īpaši meitu dēļ, kuras toreiz vēl bijušas mazas.

— Tātad mums pasniedza šo fazānu, — Busardels sacīja.

— Vai Verī zināja recepti? — kāds painteresējās.

— Es jau iepriekš biju to pasūtījis un pats devis vajadzīgos norādījumus. Pie blakus galda sēdēja četri krievu oficieri, ar vizuļiem apkārušies plecīgi vīri, kādus tolaik varēja sastapt visos modernajos restorānos. Ieraudzījuši ēdienu, kas tika nolikts uz mūsu galda, viņi piesauca kalpotāju, izjautāja to un pieprasīja, lai viņiem pasniedz tāpat pagatavotu fazānu. Man jums jāatklāj, ka sagatavošanai vajadzīgas vismaz divdesmit četras stundas laika, tātad bija gluži neiespējami apmierināt šos prasīgos apmeklētājus … izņemot tādā veidā, ja viņiem pasniegtu mūsu fazānu, un es jau manīju, ka tuvojas mirklis, kad vecākajam sulainim, kas arī bija pieaicināts, cits nekas neatliks.

No vairāku viesu mutēm atskanēja sašutuma pilni izsaucieni.

— Dārgie draugi, — Busardels, paceldams roku, turpināja, — domās pārcelieties okupācijas laikos! Atcerieties, cik daudz godīgiem cilvēkiem toreiz bija jāizcieš … Ticiet man, šī scēna man bija ļoti nepatīkama. To es arī skaidri pateicu vecākajam sulainim. Jo galu galā es taču nebiju uzticējis šefpavāram ģimenes noslēpumu, lai to baudītu ļaudis, kas vakar bija mūsu ienaidnieki!

— Tā jūs pateicāt sulainim?

— Protams!

— Skaļā balsī?

— Pavisam skaļi! Un es viņam tieši noprasīju, vai viņš domā uzvarētājiem piešķirt monopoltiesības uz fazānu б la Svētā alianse!

Atskanēja atzinīgu izsaucienu čalas. Fazāns, ko pasniedza apkārt otrreiz, guva vēl lielāku piekrišanu.

— Meitiņ, vai jūs vēl atceraties šo gadījumu? — Minjona kundze jautāja Žilijai.

— Jāatzīstas, kundze, ka ne. Biju vēl pavisam maza, kad tas notika.

— Bet man, — Adlina sacīja, — tas ļoti skaidri iespiedies atmiņā.

Viņa nebaidījās piebilst:

— Nabaga māmiņa kļuva pavisam bāla un lūdzās, lai tēvs neiekaist.

Pie galda neviens neapšaubīja Busardela vārdus jo vairāk tāpēc, ka viņu neuzskatīja par lielībnieku. Nekad viņš nestāstīja par saviem veikumiem nacionālās gvardes rindās, nedižojās ar varonību kaujās pie Klišī un pie Oberviljē, taču tā būtu bijusi patiesība. Bet viņš allaž atgādināja: «Es atrados Parīzē okupācijas laikā.» Busardels bija Parīzes buržuā, un piedalīšanās Eiropas kara ugunsgrēkā viņam likās ievērības cienīga vienīgi ar to, ka viņš bija tanī cīnījies plecu pie pleca ar citiem parīziešiem. Daudz netrūka, viņš būtu sācis apgalvot, ka Francijas liktenis 1815. gadā izšķīrās Parīzē, galvaspilsētas laukumos un parkos, nevis pie Vaterlo vai Senklū.

Saruna novirzījās uz pašu Svēto aliansi, kuras vārdā bija nosaukts fazāna cepetis. Ap galdu valdīja vienprātība attiecībā uz šo jautājumu. Nenoliedzami, nebija peļama ideja par nāciju tribunālu, kas principā domāts kontinentu uzraudzīšanai, bet kā var neredzēt, ka dzīves īstenība nāciju vienību neatvairāmi sašķeļ pie katras problēmas, kas skar pretējas intereses?

— Tautas un valdniekus vada nevis idejas, bet tieksmes, — Busardels deklarēja.

Šo uzskatu atzina par pareizu katrs no klātesošajiem, kuriem naudas vara bija atklājusi visus noslēpumus un kuru skepticismu uzasināja saskare ar lielām bagātībām tāpat, kā viņu kasieru tausti darīja aizvien jūtīgāku nemitīgā zelta monētu skaitīšana. Šie ļaudis bija liberāļi, viņi to nenoliedza, bet liberāļi reālisti, nevis kaut kādi tukši sapņotāji. Vakariņas pa to laiku tuvojās beigām, jau pasniedza saldējumus; saruna no transcendentās politikas augstumiem noslīdēja uz ikdienišķiem gardēdības jautājumiem.

Tikko viesi piecēlās no galda, Adlina sāka tēlot rosīgāk savu lomu. Viņa tagad bija mājasmāte un izpildīja savus pienākumus ar cieņu. Ik reizi, kad nācās reprezentēties, viņa to veica lieliski. Viņa atklāja balli, deva rīkojumus mūziķiem, sameklēja pārus un pieņēma viesus, kas bija ielūgti uz vakaru. Adlina tos pieveda pie māsas, uzvedināja apbrīnot jaunās sievas daiļumu un tērpu, pēc tam ieaicināja biržas māklera kabinetā, kur bija izstādītas kāzu dāvanas. Rādīdama tās, Adlina pārcilāja briljantus, mežģines, drapēja sev ap augumu kašmira šalles, lai izceltu to krāšņumu; tās pašas izdarības viņa atkārtoja ar katriem jauniem atnācējiem, nenogurstoši, pat ar zināmu tīksmi. Redzot šo atkāpšanos otrā plānā, kas šķietami tika izdarīta bez apslēpta nodoma, viesi zīmīgi saskatījās, un mātes, kam bija dēli precību gados, smaidīdamas jautāja šai paraugjaunavai, vai viņa nevēlētos sekot jaunākās māsas piemēram. Palikdama uzticīga savai sistēmai, Adlina atsaucās uz mazajiem brāļiem, kas palikuši bez mātes, uz tēvu, kuram uzveltas viņu audzināšanas rūpes, uz mājsaimniecības vadīšanu.

—  Šos pienākumus taču jūsu krietnā Ramelo kundze varēs veikt vēl ilgi, — daža laba viešņa aizrādīja.

—  Nenoliedzami, viņa ir mums ļoti uzticīga, — Adlina atbildēja.

Viņa nepiebilda vairāk ne vārda, acīm redzot, savā prātā nodomādama, ka tādā veida nostādījusi Ramelo īstajā vietā. Adlina tovakar, sveču gaismā, izskatījās ļoti daiļa. Viņai mugurā bija debeszilas gāzes kleita ar maziem gofrētiem volāniem, apmalotiem ar spilgtāki zilu audumu, un šīs krāsas izcēla viņas ārkārtīgi liego ādu. Viņa staroja. Adlina guva tik lielus panākumus, ka nevarēja tos nepamanīt, taču tie nemaz nesagrozīja viņai galvu; gluži otrādi, šķita, ka tie vēl vairāk apskaidroja, padziļināja un nostiprināja viņā apņemšanos uzupurēties un sagādāja jo lielāku baudu tāpēc, ka šī apņemšanās padarīja panākumus veltīgus. Kā gan viesi lai nebūtu apbrīnojuši jaunavu, kas, būdama daiļa kā pati mīlestības dieviete, gaismas šaltīs un mūzikas viļņos visus apžilbinādama un izraisīdama jūsmīgus cildinājumus, katram klaji paziņoja, ka nekad neprecēsies? Adlina izjuta skurbumu, saltu skurbumu, kurā sajaucās pašnoniecināšanās, pašapmierinātība, iecirtība un tukša godkāre.

Taču, lai viņas triumfs nemazinātos, Adlinai vajadzēja nemitīgi izrādīt rūpes par Žiliju, vienmēr atgriezties pie māsas. Adlina meklēja Žiliju un nekur neatrada. «Vai viņa jau būtu aizbraukusi?» Adlina sev jautāja un, iedomājoties, ka jaunais pāris varētu būt aizgājis, neatvadījies no viņas, meitene nodrebēja; viņa vairs neizlikās, iztēle uz mirkli viņu pilnīgi aizrāva… Bet cik muļķīgi! Adlina tikko neiesmējās, ieraudzījusi Fēliksu jaunekļu grupā.

— Dārgais svaini, es neredzu Žilī, — kur viņa palikusi? — Adlina jautāja.

— Viņa ir pie savas draudzenes Ramelo, — Felikss sacīja.

Adlina izslīdēja starp dejojošajiem pāriem, izgāja cauri svinībām pārkārtotajam dzīvoklim, un devās uz Ramelo istabu; pa koridoru viņa steidzās, degdama aiz nepacietības drīzāk atsaukt māsu atpakaļ pie viesiem. Kad Adlina atvēra durvis, Ramelo, kas bija runājusi ar Žiliju, aprāvās un ar izbrīnu paskatījās uz neaicināto ienācēju. Vecā sieviete bija satvērusi jaunās sievas roku; Ramelo bija ģērbusies sarkanviolētā muarē kleitā, pēc ilgas pierunāšanas bija izdevies panākt, ka viņa galvā uzliek muslīna aubīti, kas pārāk neatgādināja parasto «Šarloti». Abas sēdēja viena otrai blakus uz gultas, jo tā bija vienīgā mēbele, ko šajā piekrautajā telpā varēja izmantot sēdēšanai. «Retumu muzeju» tikko vairs varēja pazīt. Pie sienām gan vēl bija redzamas afišas, audumu driskas un veci šķēpi, bet uz kamīna dzegas tualetes flakoni, koka veidņi cepurēm, un aizsākts akvarelis aizsedza Grakha Babefa glāzi un «īstos Bastīlijas akmeņus».

— Bērns, ko tu gribi? — Ramelo jautāja.

— Es… gribēju pateikt Žilijai, ka visi viņu gaida … un paprasīt, vai viņa dejos pēdējo kadriļu.

— Žilī ar vīru drīz brauks uz savām mājām; šovakar viņa vairs nedejos.

Nezin kāpēc Adlina apjuka un joprojām palika stāvot atvērtajās durvīs. Šķita, viņa vēl gaidīja, ka Žilija piecelsies, pieskries pie viņas un nāks līdzi; taču Žilija, kas parasti bija tik naska, nekustēdamās palika sēžot blakus Ramelo un klusēja, acis nodūrusi grīdā. Adlinai pat likās, ka jaunākā māsa ir stipri pietvīkusi.

— Bērns, tagad nu ej, — Ramelo sacīja, — atstāj mūs vienas. Tu taču redzi, ka man vēl jārunā ar Žilī… Vai dzirdi?

Adlina pārgāja pāri slieksnim, aizvēra durvis un palika stāvot, atbalstījusies pret stenderi.

— Ej pie viesiem, — Ramelo cauri durvīm sacīja.

Aizdomu aizvainota, Adlina izslējās. Deju mūzikas skaņās viņa tik un tā nekā nebūtu varējusi sadzirdēt.

Nomākta, ar strauji pukstošu sirdi viņa devās uz deju zāli, bet, manīdama, ka patlaban nespēs ienirt viesu drūzmā, atvēra garderobes istabiņas durvis un ieslēdzās tanī. Tumsā, palikusi viena ar savām domām, atmetusi pieņemto lomu, Adlina pēkšņi visu saprata. Viņa saprata, ka tur koridora galā, juceklīgi pieblīvētajā istabā, Ramelo aizstāja māti un ievadīja Žiliju laulības dzīves noslēpumos … Adlina to nebija paredzējusi, un ko gan tur varēja iebilst? Paradumi, veselais saprāts un Adlinas pilnīgā nespēja pamācīt māsu … Un tomēr — pēc tam, kad viņa negaidot bija pārsteigusi Ramelo un Žiliju, Adlinai māsas un Feliksa laulība pēkšņi no iedomu pasaules pārcēlās īstenībā, ieguva reālu formu. Smacīgajā, noslēgtajā istabiņā Adlina nodevās dažādām pārdomām.

Kad jaunava beidzot izgāja ārā un atgriezās svinību čalā un gaismā, viņa bija atguvusi pašsavaldīšanos. Adlina piesteidzās pie kādas viešņas, kas posās uz mājām, jo bija jau vēls.

— Adlinas jaunkundze, apsveicu jūs, — dāma sacīja. — Jūsu vakars izdevās lieliski. Var tikai apskaust laimīgo mirstīgo, kura mājā saimniekos tāda burve kā jūs.

— Kundze, esmu nolēmusi neprecēties, — Adlina atbildēja.

Pienāca mirklis, kad māsām vajadzēja šķirties. Feliksa tēvs un māte gan nepazina smalko aprindu paradumus, tomēr bija pietiekami lieli diplomāti, lai pārāk neizrādītu, ka dabūjuši savā varā jauno Minjona kundzi, un aizbrauca savā karietē vieni. Lejā pie durvīm palika gaidot ekipāža, ko vīra vecāki bija uzdāvinājuši jaunajam pārim uz kāzām.

Žilija gribēja atvadīties no brāļiem. Viņi jau sen dusēja saldā miegā, noguldināti Ramelo otrā istabā, kur jaunā sieva iegāja uz pirkstu galiņiem. Viņi neatmodās no skūpstiem, Žilija apslāpēja saviļņojumu un atgriezās priekšistabā, kur tēvs, māsa, Ramelo un Žozefa gaidīja, lai viņu aizvadītu. Visi bija sapulcējušies ap Feliksu, kas izjuta šī mirkļa skumību un aiz smalkjūtības nesteidzināja Žiliju.

Šie cilvēki bija vienīgie, kas visā dzīvoklī vēl bija palikuši pēc lielajām svinībām. Viesi bija aizgājuši, tāpat arī mūziķi un uz šo vakaru salīgtie sulaiņi. Vienīgi daži Busardela kantora kalpotāji steigā kaut cik izkārtoja mēbeles telpās, kur bija dejots, lai tie, kas joprojām mājos Sentkruā ielas dzīvoklī, varētu pienācīgi pavadīt nakti. Kad Žilija pienāca pie tuviniekiem, kas bija sapulcējušies uz atvadām, Ramelo aizvēra visas durvis uz istabām; četras sievietes un divi vīrieši tagad bija vieni no mēbelēm atbrīvotajā priekšistabā, kas, vēl joprojām spilgti apgaismota, nebija atguvusi savu ikdienišķo izskatu.

Žilija vispirms noskūpstīja Žozefu, kas jau iepriekš bija sākusi raudāt, pēc tam Ramelo, kurai zods sāka drebēt, vaibsti kļuva asi, taču acīs neiemirdzējās asaras; vecā sieviete tikai saņēma plaukstās savas lutekles sejiņu un dziļi ielūkojās tanī, it kā skatītu pēdējo, jau dziestošo dārgas atmiņas atspulgu.

Busardels nolēma pasteidzināt atvadīšanos, kas draudēja ieilgt. Viņš noskūpstīja Žiliju un piebīdīja pie Adlinas. Māsas apskāvās un pēkšņi abas reizē sāka skaļi šņukstēt. Kā viena, tā otra ļāvās savām jūtām, taču tās bija atšķirīgas; viņas raudāja, cieši apkampušās, bet viņas šķīra katras noslēpumi. Žilija nomierinājās pirmā, bet Adlina nelaida viņu vaļā. It kā murga varā vecākā māsa elsās raustījās, ķemmes viņai izkrita, mati atrisa, asaras lija straumēm.

— Nē … tas nav iespējams … es negribu… — viņa saraustīti murmināja. Jūtu mulsumā, beidzot zaudējusi pašsavaldīšanos, Adlina atplauka jaunā, negaidītā, dramatiskā skaistumā, pazuda labi audzinātā jaunkundzīte no buržuā ģimenes, parādījās cita, vēl daiļāka, neliela, gaišmataina jaunava debeszilā tērpā, it kā no Atridu ģints.

— Mīļie bērni, — tēvs sacīja, — tas ir neprāts, jūs veltīgi sevi sāpināt. Varētu domāt, ka jūs šķiraties uz visiem laikiem! Rīt mēs taču visi kopā ēdīsim pusdienas Rivolī laukumā!

— Tas ir tiesa… — Adlina drebošā balsī ierunājās — Mēs redzēsimies … bieži… katru dienu …

Ramelo necentās iejaukties. Viņa ledainā mierā vēroja šo scēnu. Raudzījās te uz Adlinu, te uz Feliksu. Jaunā meitene šoreiz neuzmeta nevienu skatienu svainim. Varbūt viņš Adlinai nebija svarīgs šajā mirklī vai arī vairs nebija svarīgs; varbūt drāma tagad norisinājās vientulīgajā meitenes dvēselē, daudz neauglīgākā, daudz izkaltušākā augsnē nekā sapīkums par vilšanos jūtās. Pēdējo četru saderināšanās mēnešu laikā jaunais Minjons tomēr bija ļoti pārvērties uz labo pusi; viņš bija novājējis, it kā izaudzis, pūtītes no sejas nozudušas, agrāk zēniski tuklie vaigi noplakuši, īgna sejas izteiksme izgaisusi, vaibsti kļuvuši vīrišķīgāki. Felikss tagad varēja patikt. Tāpēc arī Žilija tūlīt pēc saderināšanās bija līdz ausīm iemīlējusies sava līgavainī. Bet Adlina, ar katru dienu vairāk skatīdamas tikai uz sevi, vairs neskatījās uz viņu.

Tikko durvis aizvērās aiz jaunā pāra, kas devas uz savu ģimenes ligzdu, Ramelo vienā mirklī turpat uz vietas atraisīja Adlinai korseti: meitene izskatījās tuvu ģībonim.

— Liecies gultā, — Ramelo sacīja, — es tūlīt ienesīšu tev kvakeru pilienus, citādi tu nevarēsi aizmigt.

X

Žilijas gultu izjauca, aizvāca no meiteņu istabas un uznesa uz bēniņiem. Adlina novietoja savu gultu istabas vidū, savas mantas izkārtoja plašāk, aizņēma skapī vēl divus plauktus un, kļuvusi pilnīga istabas saimniece, ierīkoja kaktā lūgšanu stūrīti.

Turpmāk viņu tur bieži varēja atrast, lūdzot dievu. Kad iešķindējās zvans uz pusdienām un jaunava neparādījās ēdamistabā, tad bija velti saukt viņu pa koridoru; vajadzēja ieiet Adlinas istabā, dažkārt pat pieskarties viņai pie pleca, jo, nometusies uz lūdzamā soliņa ceļos, dziļi iegrimusi lūgšanās, viņa nekā nedzirdēja. Beidzot viņa izslēja galvu un pievērsa ienācējam seju, kurā atspoguļojās atraisītība no šīspasaules un pārsteigums.

— Ko? Ā, pusdienas! … Es biju tik tālu projām no tādām lietām.

Pēdējais skatiens uz svēto statueti, vēl pāris lūgšanas čukstu, krusta zīme, tad viņa piecēlās un ar nožēlu devās uz ēdamistabu.

Adlina neinteresējās par brāļiem, un arī zēni izvairījās no viņas, jo uzskatīja par garlaicīgu, skolmeistarisku pieaugušu cilvēku. Licejā zēni ierada visiem un visam dot iesaukas, un arī Adlina nepalika sveikā: viņu dvīņi saukāja par Pātarlīni un māsu Nevainojamo. Atšķirtību starp viņu un brāļiem vēl palielināja Žilijas aiziešana, jo draiskule pēc vecuma atradās vidū starp abām pusēm, un namamātes pienākumi, ko vecākā māsa veica Sentkruā ielas dzīvoklī, galīgi pacēla viņu vienādā līmenī ar tēva draugu sievām.

Busardels nekā nedarīja, lai aizkavētu meitas priekšlaicīgu novecošanu. Ramelo dīvainības ar gadiem nemazinājās, viņa lieliski vadīja saimniecību, un tas bija viss, bet biržas māklerim radās aizvien lielāka vajadzība reprezentēties, jo viņa īpašums pastāvīgi pieauga un profesionālo interešu labā nācās uzturēt plašus sakarus ar personām, kas bija pieradušas grezni dzīvot. Busardelam bija nepieciešams vienmēr savā mājā uzņemt viesus pie klāta galda, rīkot kāršu partijas, rautus un vakarus ar muzicēšanu. Nepieciešamība un arī Busardela patmīlība prasīja, lai viņa salons skaitītos par vienu no pirmajiem Antēna gatvē. Un kas

gan bija salons bez sievietes, kura to pārraudzīja? Sieviešu dzimums, kam impērijas laikā nebija nekādas sabiedriskas nozīmes, atguva visu savu ietekmi, tiklīdz atgriezās Burboni. Īsi sakot, tēvam galu galā iznāca itin izdevīgi, ka Adlina, nevēlēdamās apprecēties, palika viņam par mājasmāti, kas pastāvīgi bija gatava uzņemt viesus un darīja to ļoti veiksmīgi. Adlinai piemita šim nolūkam vajadzīgās īpašības: viņa lieliski prata šķirot cilvēkus, bija apveltīta ar jaunībā pavisam

reti sastopamu piesardzību, saprātu, gandrīz pārāk laipnām manierēm, kādas jau nu iedresēja Vuazambēru jaunkundžu pansionātā, un, beidzot, ar skaistumu. Taču Adlinas visiem zināmā pretošanās laulībām atbaidīja no viņas tīkotājus. Turklāt, neraugoties uz to, ka viņa nebūtu līgava bez pūra, īstu iekāri jaunā meitene nevienā nemodināja, un, tā kā sakarā ar kariem dzimstība kops gadsimta sākuma bija strauji sarukusi, tad jaunekļu precību gados bija pamaz un tie visi izrādījās ļoti izvēlīgi.

Dvīņi, attālinoties no Adlinas, sākumā tuvinājās Žozefai. Taču Zefa, neraugoties uz labo gribu, ko divkāršoja prieks par jauno Busardelu labvēlību, nespēja zēnu rotaļās aizpildīt vietu, kurā tik lieliski bija iederējusies Žilija. Žozefa neprata ne sagudrot pasakainas rotaļas, ne sadalīt tanīs lomas; nemitīgi nācās viņai atgādināt, ka liesmu spļāvējs pūķis ir nevis Luijs, bet Ferdinands un ka viņa ala atrodas zem galda. Turklāt skolas dzīvē abi brāļi nobrieda, ieguva jaunas tieksmes un pašapziņu; Žozefu viņi pārvērta par savu iedomu pacietēju, un tā visi trīs ilgu laiku jutās apmierināti.

Žozefa tikai reizi mēģināja nokratīt šo jūgu, un tas notika gluži negaidītā veidā. Līdz tam laikam viņa bija lēnīgi panesusi visādu āzēšanu. Tēlojot dažādus piedzīvojumus, nolaupīšanas un varoņdarbus, kuros «Īsā Grieķijas vēsture» sāka aizēnot agrākos Žilijas izgudrojumus, dvīņi Žozefu staipīja, gāza gar zemi, piesēja pie galda kājām, iespundēja skapjos, un viņa nekurnēdama visu pacieta. Kādu dienu viņa pat pieļāva, ka Ferdinands aiz kādiem mitoloģiska rakstura ieganstiem viņai nogrieza vienu bizi, taču reiz, apmēram gadu pēc Žilijas kāzām, viņa beidzot sašuta.

Dvīņi tolaik jau bija sestajā klasē, viņi mācījās retoriskās figūras un bija nonākuši līdz tropiem. Kādā lietainā februāra vakarā, kad zēni bija atgriezušies no liceja un Žozefa pie kamīna viņiem pārāva zeķes un zābakus, Ferdinands augstprātīgi iejautājās:

— Vai tu zini, Zefa, kas ir metafora?

— Svētā Marija! Nezinu, — Žozefa atbildēja.

— Un katahreze, autonomaze, alegorija?

— Jaunskungs, nejauciet man galvu! — Kopš puisēni bija paaugušies, Žozefa pati no sevis sāka viņus uzrunāt ar «jūs». — Kā lai es to zinātu?

— Bet mēs gan zinām! Vai ne, Luij? — Ferdinands jautāja, šķelmīgi paskatīdamies uz brāli.

Luijs apstiprinoši pamāja.

— Tētīt žēlīgais, jūs būsiet gruntīgi skoloti cilvēki! — sacīja Žozefa, izžaudama zeķes uz kamīna režģiem. — Jūs jau esat maktīgi gudri!

— Un kas ir sinekdoha? — Ferdinands neatlaidās.

Nezin kāpēc šis vārds vairāk nekā visi citi pārsteidza kalponi, viņa iepleta acis. Zēns labu brīdi zīmīgi klusēja, pēc tam skaļi iespurcās saujā. Viņš bija iemanījies visos skolēnu stiķos un niķos, prata citus vazāt aiz deguna, pūst miglu acīs un iestāstīt visādus pekstiņus.

Luij! — viņš iesaucas. — Vai tu neatrodi, ka mūsu nabaga Zefa ir ļoti līdzīga sinekdohai?

Žozefa klusēdama sakārtoja istabu, bet, kad Ferdinands metās viņai klāt, pa jokam grasīdamies iekaut, viņa nesmējās tik sirsnīgi kā parasti. Dvīņi notiesāja palaunadzi, un pēc tam viņu istabā ieradās Adlina ar izšuvumu rokās, lai līdz vakariņām pasēdētu pie brāļiem, kamēr viņi gatavoja uzdevumus rītdienai.

Žozefa atgriezās virtuvē, kur saimniekoja ar virējas palīdzību un uzraudzīja katlus un pannas. Neilgi pirms galda klāšanas pavērās koridora durvis un spraugā parādījās viena pār otru divas puisēnu galvas.

— Zefa, kas šodien būs vakariņās? — Ferdinands jautāja.

— Posta uzpūtenis ar bada mērci, — Žozefa atbildēja ar savu iemīļoto joku.

— Zefiņ, nu esi tik labiņa un pasaki! Pasaki, mīļā sinekdohiņ!

Aizskarta līdz sirds dziļumiem, Žozefa pagriezās pret dvīņiem. Plīts uguns atspīdums apgaismoja viņu spilgtāk nekā degošā lampa.

— Palaidņi, ja jums cita vārda priekš manis nav, tad ēdiet to vakariņās! Pazūdiet savā istabā! Kur tas redzēts: nāk un saukā mani par šo un par to manā virtuvē! Marš! — viņa uzkliedza. — Sadošu jums ar slotu!

Žozefa uzdrošinājās aiziet līdz durvīm. Dusmu uzbrāzmojuma pārsteigtās galvas bija pazudušas. Viņa skaļi aizcirta durvis.

Divas dienas zēni, stājušies atklātā karā ar šo jauno Zefu, skraidīja pa dzīvokļa gaiteņiem, klaigādami pašu sacerētus pantiņus, kuros apdziedāja, piemēram, kā māmiņa Sinekdoha iet uz tirgu vai arī kā mīļā Sinekdohiņa brauc uz trīsriteņa.

Galu galā Žozefa, pretestības un sarūgtinājuma uzveikta, devas pie Ramelo, grasīdamās nolikt savas amata pilnvaras, un tikai tad pārpratuma kamols ar pūlēm tika atritināts. Kalpone un viņas dusmas atkusa Ferdinanda glāstos; zēna valšķība un arī iedzimtā viltība viņam vienmēr iedvesa īstos vārdus, kas spēj atbruņot. Bet atgadījums ar mīļo māmiņu Sinekdohu arī pašiem dvīņiem šķita bezjēdzīgs un kļuva abiem par pēdējo bērnišķīgās dzīves notikumu. Viņu bērnībai pienāca beigas. Iepriekšējā dzīve, plaša kā pasaule, kaut iekļauta četrās sienās, kurai zvaigžņu vietā mirgo apaļās griestu lampas, kurā skapji un bufetes ir milzeņi, kam nekad nevar saredzēt augšu, un pie sienām karājas runājoši portreti, caurredzami spoguļi, un puķu pušķi uz tapetēm kustas, kad slims guļ gultā; šis mūža pirmais posms, kas vairs nekad neatgriežas un vēlāk atmiņā izplūst, tā, ka to nevar atcerēties pat cilvēki ar ļoti labu atmiņu, jo izgaist tā senie noslēpumi un brīnumi, — šis laikposms ar savu laimīgo neprātu un savdabīgo gudrību dvīņiem izbeidzās. Viņi kļuva licejisti.

Viņi kļuva Busardels Ferdinands un Busardels Luijs, divi skolēni, kas mācībās guva nevienādas sekmes. Iezīmējās viņu personības, rakstura atšķirības, kuras bija izpaudušās jau gandrīz šūpulī, bet bērnu dienu vienmuļība tās apslāpēja; skolā, klases biedru vidū, saskarē ar skolotājiem tās izcēlās arvien spilgtāk un skaidrāk. Dvīņi, divas viena celma atvases, nekaitēdamas, nelaupīdamas dzīvības sulu viena otrai, attīstījās dažādi.

Zēni paši to apzinājās; viņu klātbūtnē bieži tika par to runāts. Ja starp brāļiem būtu bijis kaut gads starpības vecumā, neviens pat neievērotu nelielās atšķirības, kuras viņos uzskatīja par ārkārtīgiem pretstatiem. Bija cilvēki, kuri apgalvoja, ka brāļi esot tik līdzīgi, ka viņus nekādi nevarot atšķirt vienu no otra, turpretī citi teica, ka tas esot ļoti viegli. Tēvs, kas ar aizvērtām acīm pazina katru savu dēlu jau pēc soļu trokšņa, pēc dvesmas, kas uzvēdīja, viņiem tuvojoties, norādīja paziņām uz nemaldīgām pazīmēm, bieži uzsvēra, ka Luijam mati augot zemāk uz pieres un galva esot vairāk ierauta plecos.

— Paskatieties, Ferdinandam ir pareizāks sejas ovāls un lielākas acis, — Busardels nereti aizrādīja, — plaukstas viņam ir šaurākas, un viņš valkā par vienu numuru mazākus apavus.

Busardels nepazemināja balsi, izrunādams šos vārdus, kas iezīdās abu brāļu smadzenēs, un tāpēc nav jābrīnās, ka Luijs parasti uzņēmās veikt rakstu darbus, ko Ferdinandam uzdeva kā sodu par kaut kādu pārkāpumu.

Ferdinands ar to pilnīgi rēķinājās. Dvīņiem bija vienāds rokraksts, kurā vēl nekas nenorādīja uz vēlāko diferencēšanos. Un draiskulīgais brālis, bez šaubām, uzskatīja, ka ir pilnīgi taisnīgi, ja soda darbus, ko skolotājs viņam uzdod, pa daļai veic rātnais brālis, kurš nekad neizpelnījās sodus. Principā viņi visu dalīja līdzīgi: rotaļlietas, bumbiņas, santīmus, izpriecas, veļu un zeķes, taču faktiski Ferdinands visu izlietoja vairāk, jo viņš lietas nozaudēja un saplēsa. Viņa rīcībā vienmēr bija Luija kabatas, atvilktnes un skolas soma, kā arī jaunākā brāļa atsaucība. Ferdinands to izmantoja. «Vai pārrakstīsim katrs pusi no uzdotā?» viņš jautāja. Luijs tūlīt ķērās pie darba, bet Ferdinandu allaž aizkavēja vai iztraucēja kaut kas neparedzēts, un galu galā Luijs bija pārrakstījis piecdesmit vārsmu vairāk.

Luijs iznesa uz saviem pleciem sekas, kuras ceturtajā klasē radās Ferdinanda sadursmē ar latīņu valodas skolotāju. Šī augsti mācītā pedagoga iemīļotais autors bija Lukrēcijs, ko Ferdinands necieta ne acu galā. Saskriešanās starp skolotāju un skolēnu notika jau mācību gada sākumā, un nevienlīdzīgā cīņa draudēja izvērsties skarba un neatlaidīga. Ferdinandam bija vajadzīgs savs kaujas karogs, un viņš kļuva par dedzīgu Ovīdija piekritēju; visas klases priekšā viņš skaļā balsī izvirzīja šo autoru pretī zinību bagātajam Lukrēcijam. Skolotājs iebilda, ka Ferdinanda gaumi nosakot slinkums, jo «Metamorfozu» dziedājums esot vieglāk tulkojams nekā filozofiskais De natura rerum [1] Uz to skolēns Busardels Ferdinands viszinīgi pasludināja, ka īstais Ovīdijs esot atrodams nevis «Metamorfozēs», bet gan Ars amandi [2] .

— Ars amandi? .. . Kāds negods! Skandāls!

Šāds skandāls pirms gadiem pieciem būtu novedis pie skolēna izslēgšanas, bet tagad! Liberālisms vājinājis stingrību, visi principi grīļojas … Pēc stundām pārdrošnieks stājas liceja direktora priekšā, kurš viņu bargi tincina. Ars amandi? Kur viņš dabūjis šo grāmatu? Ferdinands, kas, protams, nav lasījis no šī darba ne vienu vienīgu vārsmu un virsrakstu nosaucis uz labu laimi, atbild pašapzinīgi, taču audzinātājam pilnīgi atklājas zēna nezināšana. Sods: uz rītdienu jāpārraksta trīssimt rindu Lukrēcija teksta.

Labais Luijs, kas bija gaidījis brāli skolas pagalmā, apsola, ka par diviem viņi tiks galā ar pārrakstīšanu līdz vakariņām. Ārā viņi sastop tēva kantora izsūtāmo, kas tagad, kopš zēni paaugušies, aizstāj Žozefu uz skolas lievenēm, kad skolēniem beidzas mācības. Dvīņi atdod izsūtāmajam savas skolas somas un, apķērušies viens otram ap pleciem, iziet laukumiņā. Luijs apņemas veikt trīs ceturtdaļas soda uzdevuma un jūtas laimīgs: viņa trakulīgais brālis, kas izturas tik izaicinoši pret skolotājiem, pret viņu vienmēr ir mīlīgs.

Mājās šādi sodi, kuri, kā brāļi apgalvo, viņiem uzlikti abiem par līdzīgiem pārkāpumiem, pārsteidza Adlinu, viņa nekavēdamās atstāstīja par to tēvam, protams, ar saviem komentāriem. Bet Busardels, kuru gan nepievīla šī Ferdinandam par labu notēlotā komēdija un kurš ļoti bieži nevienam citam neparādīja atzīmes par dēlu uzvedību skolā, atbildēja Adlinai, ka trīspadsmit gadu veci skolēni jau ir mazi vīrieši un jāļauj viņiem pašiem tikt galā ar saviem pienākumiem.

Vienīgie pasniedzēji, kuriem Ferdinands paklausīja un pat pieķērās, bija paukošanas skolotājs un jāšanas skolotājs. Tolaik aizvien plašāk izvērtās aizraušanās ar fiziskiem vingrinājumiem. Tam par iemeslu bija anglomānija un arī pulkvedis Amoross, un liberāļu aprindās ģimenes tēvi pavisam nopietni lielījās ar panākumiem, kurus viņu dēli bija guvuši paukošanā vai bumbas spēlē. Busardela spēks un viņa panākumu atslēga slēpās augsti attīstītajās pielāgošanās spējās, kas izpaudās prasmē pievienoties jaunajām idejām tanī mirklī, kad tās sāk nest augļus. Viņš uzskatīja, ka nākotne pieder nevis tiem, kas rada jaunu strāvojumu, bet gan tiem, kuri pirmie ļaujas tā plūsmai; īsts labāko aprindu cilvēks ģērbjas pēc pēdējās modes, bet pats nekad neieved jaunu modi. Arī šajā plāksnē biržas mākleris pieslējās viņa vidē pieņemtajiem uzskatiem. Taču Busardela dēli jau aizsteidzās priekšā tēvam, un te nu viņš sāka pakļauties savu atvašu ietekmei. Busardela stallis palielinājās ar trim jājamzirgiem; aizbildinoties ar cīņu pret aptaukošanos, Busardels pats sāka vingrināties paukošanā. Viņš, kas tik labi runāja mātes valodā, uzņēma savā vārdu krājumā šādus terminus: sports, handikaps, distance. Kādudien viņš smiedamies sacīja, ka jaunā fraka, kuru pirmo reizi vilka mugura, esot chocnoso[3]

Dēli aizrāva sev līdzi Busardelu, viņi iedvesa tēvam savus uzskatus, jo tādi viņiem jau bija izveidojušies. Ģimnāzijās rodas iedīglī tās studentu manifestācijas, uz kurām pēc dažiem gadiem būs jāreaģē valdībai. Kad dvīņi vēl mācījās sestajā klasē, viņi kādu vakaru pārradās mājās dziļi satraukti no nemieriem Manuela bērēs, kaut arī nebija īsti sapratuši šo nemieru nozīmi. Veselu nedēļu viņi pieskandināja ausis mājiniekiem, pašpārliecināti atgremodami pantiņu, ko paši nevarēja izskaidrot: «Peronē, Peronē, nesnaud savā cepurē!» Tam visam līdzi jaucās bērnišķīgās draiskulības, kas zēniem vēl sagādāja lielu prieku. Tanī gadā, kad Ferdinands bija sagudrojis joku par mīļo Sinekdohu, viņš vāca ziedojumus par labu grieķiem. Gadu vēlāk, pāragri attīstīdamies visos virzienos, Ferdinands sparīgi pievienojās studējošās jaunatnes kustībai un, kas zina, — varbūt arī Ovīdija izvirzīšanā pret Lukrēciju izpaudās politisks centiens? Ferdinands izraisīja strīdus, pastāvīgi spītēja mācību uzraugiem, šiem zemiskajiem varas izpaudējiem; viņš musināja savus piekritējus. Klasēs uzvēdīja dumpības gars. Starp skolēniem un skolotājiem valdīja atklāts karš. Šķita, ka atgriezušies tie laiki, kad Žofruā Sentīlera kungs dzīrās iesūdzēt tiesā piecpadsmit gadus veco Gei-Lisaku, kas viņu bija nosaucis par vecu ibisu un senlaicīgu mūmiju.

Reizēm skolēni pēkšņi sāka aizstāvēt pedagogus: tā notika tad, kad valdība slēdza kādu lielu mācību iestādi, aizliedza kādu lekciju kursu vai sāka vajāt kādu profesoru. Pret alma mater vērstais trieciens aizsniedza studējošo jaunatni, saviļņoja to un vēl vairāk sacēla pret varu.

Busardels juta, ka viņam jāprogresē. Visi apstākļi vedināja uz to. Biržas un banku aprindas, visa Antēna gatve kļuva progresīvāka. Finansu buržuāzija nostājās opozīcijā pret valdību, konspirēja, atklāti kūdīja tautu. Finansistu dievs, kam vārds bija Lafits, pārvērta savu lepno savrupmāju par opozīcijas ģenerālštābu. Busardels vairs nekad neieminējās par savām pirmdzimtības tiesību idejām, un, par laimi, pārējie viņa vides ļaudis, šķiet, bija aizmirsuši par tām; varbūt viņš pats arī bija tās aizmirsis. Lielisku izdevību Busardelam klaji parādīt savu nostāju sniedza valdība ar nacionālās gvardes atlaišanu.

Nākošajā dienā pēc parādes, kas notika 1827. gada 29. aprīlī, kad kļuva patiešām zināma augstākā pavēle par gvardes atlaišanu, kaš labi informētās aprindās jau tika paredzēta kopš manifestācijas Marsa laukumā, Busardels arī ierunājās par savu līdzdalību buržuāzisko zemessargu rindās.

— Ne tādēļ mēs cīnījāmies, — viņš svinīgi paziņoja, — tā kā es cīnījos pie Klišī, pie Oberviljē, pie Jaunā tilta, lai tagad mierīgi uzņemtu šādu rīcību, kas var vienīgi kaitēt sabiedriskajai labklājībai!

Busardels atradās savas profesijas ļaužu vidū, jaunajā, pirms dažiem mēnešiem atklātajā Biržas namā. Juzdams, ka viņā klausās, biržas mākleris turpināja:

— Mani draugi būs pret mani taisnīgi un atzīs, ka esmu vienmēr bijis mērens savā liberālismā, bet šo reiz man nav iespējams turpināt cīnīties pret acīm redzamu faktu, kā donkihotam ar vējdzirnavām! Esmu spiests skaidri un gaiši pateikt: karaļa pils zaudē manā personā cilvēku, kas ir vienmēr izturējies stingri neitrāli un, lai attaisnotu valdnieka rīcību, nereti pat atsaucies uz grūtajiem laikiem!

Busardelam patiesi bija vajadzējis pateikt šos vārdus. Ilgāka remdenība būtu nākusi par ļaunu biržas māklerim. Cilvēks nevar mūžīgi palikt ieslēdzies savā čaulā, dzīve to nepieļauj. Pustoņi tagad vairs netika cienīti, modē bija spars un uzņēmība. Kļuva arī pārāk skaidrs, ka valdības rīcība bija pretrunā ar buržuāzijas interesēm. Un buržuāzija gadsimta gaitā izveidojās spēcīga un pašapzinīga. Trīsdesmit gados kāpurs bija izvērties par kūniņu, tanī attīstījušās tauriņa smagie, bet stiprie spārni jau plēsa pušu apvalku.

Busardelam bija itin pa prātam 29. aprīļa starpgadījumi. Viņš bija pateicīgs nacionālajai gvardei, ka tās atlaišana viņam sniegusi tik lielisku ieganstu savas nostājas deklarēšanai. Busardela krūtīs neviļus modās lepns gandarījums, iedomājoties, ka šis diženais leģions, kurā viņš vienmēr apzinīgi pildījis savu pienākumu un kuram no visas sirds bija pieķēries, uzdrīkstējies mest sejā karalim saucienus: «Lai dzīvo harta!», «Nost ministrus!». Busardels gan nebija piedalījies nacionālās gvardes parādē, bet viņš varēja tanī būt bijis.

— Nacionālā gvarde! Revolūcijas meita! — Busardels saviļņots iesaucās. — Tagad to padzen kā nepaklausīgu kalponi, kas nepakļaujas saimnieka untumiem! Bet pacietību, kungi, varbūt tā teiks pēdējo vārdu un varbūt kādu dienu no jauna maršēs pa mūsu bulvāriem!

Taču, kad vakarā Busardels mājās atstāstīja ģimenei savu runu, viņš saķildojās ar Ramelo, un tas divdesmit piecu gadu laikā bija atgadījies ļoti reti.

— Busardel, jūs mani smīdināt! — vecā sieviete iesaucās. — Jūsu nacionālā gvarde esot revolūcijas meita! Man jūs to nemēģiniet iestāstīt, es pazinu māti! Tās bērni rīkojās citādi!

Ar maniaka neatlaidību Ramelo vairakkārt atgriezās pie šī temata, jo saspīlējums starp Parīzi un karali aizvien pieauga, un sakarā ar to Busardels centās jo nepārprotamāk parādīt savu nostāju. Trīs gadus vēlāk, jūlija sākumā, pilsētā paklīda valodas par valdības nodomiem, sabiedriskā doma dziļi saviļņojās, un biržas mākleris Busardels sevišķi uzbudinājās, redzēdams, ka satraukums iespiežas arī biržā, izraisot kursu svārstības. Tad Ramelo reiz pie pusdienu galda pavisam mierīgi iejautajās:

—   Ko jūs vēl gaidāt? Kāpēc nemaršējat uz Senklū?

—  Busardels, aiz pārsteiguma gluži vai sastindzis, pameta acis uz Ramelo.

— Kā tā? .. . Par tādu rīcību nevar būt ne runas.

— Ak, tā gan? — viņa turpināja, nepārtraukdama ēšanu, lai viņas vārdi izklausītos nepiespiesti. — Un kāpēc ne? Karalis uzturas Senklū, tas ir visiem zināms. Viņa valdīšana jūs vairs neapmierina; sapulcējieties kopā, aizejiet uz Senklū, izsakiet viņam savu neapmierinātību un atvediet viņu uz pilsētu. Tā vajag rīkoties . . . Ceru, jūs neiedomājaties, ka varēsiet izdarīt vairāk par to, kas tika izdarīts pirms četrdesmit gadiem!

Busardels iebilda, ka laiki ir mainījušies, pa četrdesmit gadiem daudz ūdens aiztecējis jūrā, un līdzekļi, kas lietoti toreiz… Sieviete ar vecmodīgo aubīti galvā pārtrauca Busardelu:

— Apstākļi ir tādi, kādus cilvēki izveido! Arī tagad tie būtu tādi paši, ja jūs būtu īsti vīri! Bet jūs visi esat deģenerējuši! Kāds laikmets! Mēs dziedājām «Karmanjolu», bet jūs — «Karali Iveto»! Tas, ko jūs mums gatavojat, ir tīrās blēņas, rēķinvežu apvērsums. Kaut esmu veca, tomēr zinu, ko jūs domājat, es jau nedzīvoju kā maisā! Jūs gribat mainīt personas, karaļa vietā iecelt viņa brālēnu. Viena karaļa vietā otru, lieliska pārmaiņa! Montespana kundzes asinis taču neatjaunos dinastiju!

Nobeigumā Ramelo svinīgi pasludināja, ka viņas laikos strādnieki vis neesot gaidījuši, lai rūpnieks īpaši tanī dienā aizverot savas rūpnīcas, kad viņi nolēmuši doties demonstrācijā uz pilsētas laukumu.

Busardels centās vecajai sievietei iestāstīt, ka metodiski pārdomāta rīcība ir pārāka, veiklāka un saprātīgāka. Tad agrāko laiku patriote galīgi noskaitās, it kā biržas mākleris būtu nonievājis viņas jaunību; viņa kaut ko attrauca, ne vairs sarkastiski, bet skarbi un rupji, piecēlās no galda, izgāja no ēdamistabas, skaļi aizcirzdama durvis, un ieslēdzās savā pagātnes atmiņu glabātuvē starp mazāk piesardzīga laikmeta notikumu lieciniekiem.

Taču cīņa, kurai,savu aprindu ietekmēts, gatavojās Busardels, nerisinājās tik daudz ideju, cik juridisko formalitāšu laukā. Daudz netrūka, un tā būtu izvērtusies ne jau par rēķinvežu dumpi, kā bija paredzējusi Ramelo, bet par advokātu dumpi. 1789. gada revolūcijas dalībniece negribēja saprast, ka politiskās idejas kopš tā laika bija nemitīgi progresējušas un šis progress novedis ļaudis pie likumu cienīšanas.

10. jūlijā Busardels bija viens no tiem piecdesmit buržuā, kas sapulcējās pie hercoga de Broljī kā parlamenta, advokatūras, notariāta, finansistu, literatūras un žurnālistikas pārstāvji. Viņi šķīrās tikai pēc tam, kad bija pieņēmuši lēmumu izmantot vienīgi likumīgus līdzekļus, un sākumam vienojās, ka atteiksies maksāt nodokļus. Tieši pēc divām nedēļām, kurās bija notikušas daudzas pārrunas un apspriedes, Busardels pieņēma savā kabinetā slepenu sūtni, kas viņam pavēstīja, ka tikšot slēgta avīze Le Commerce. Busardels devās pie Albarē, kura dzīvoklī vairāki juristi, kas jau bija iepazinušies ar rīkojumu par avīzes slēgšanu, pētīja, kādā formā šīs rīkojums izpausts. Un tanī pašā sabiedrībā biržas mākleris otrā dienā, kas bija svētdiena, dabūja zināt par palātas atlaišanu, vēlēšanu sistēmas pārveidošanu un preses brīvības atcelšanu. Visi vienojās, ka strīda ābolu nevajag pārcelt citā jomā, visizdevīgāk būs palikt pie preses brīvības aizlieguma.

Notikumi risinājās strauji, tie aizrāva Busardelu un nesa uz priekšu; ar gaišredzību, kāda viņam izšķirīgos brīžos allaž bija piemitusi, biržas mākleris paredzēja krīzes labvēlīgu iznākumu, tāpat kā tik daudz reižu bija nojautis kādas spekulācijas panākumus. Ar savu aukstasinību Busardels atstāja iespaidu; viņš sniedza ievērojamus pakalpojumus, ievadot diskusijas vajadzīgajā gultnē, savelkot kopā runātāju izteiktās domas, atšķetinot jautājumus, izdarot secinājumus.

Jo asāk Parīzē iedegās revolucionārie nemieri, jo mierīgāks kļuva Busardels. Otrdien, 27. jūlijā, viņš atgriezās mājās agri. Viņš bija aizliedzis meitai un it īpaši abiem dēliem, kam toreiz bija četrpadsmit gadu, spert kaut soli ārpus mājas, un lūdzis Ramelo, lai tā ne uz mirkli neatstāj bērnus vienus; pat Žozefai, uzdevis iegādāties pārtiku veselai nedēļai, viņš bija uzlicis mājas arestu. Savu kantori biržas mākleris neatvēra kopš sestdienas, un dzīve abos stāvos bija apstājusies. Mājiniekus Busardels atrada dvīņu istabā, abi zēni un trīs sievietes bija sapulcējušies pie atvērtā loga, ieklausīdamies vēl tālīnajā zirgu pakavu dunā un retajos šāvienu trokšņos.

— Viss ir galā! — pavēstīja tēvs, ieiedams istabā. Viņu apbēra ar jautājumiem: kas noticis? Vai tiesa, ka Luija XV laukumā nostādīti pielādēti lielgabali un citi Komartēna ielas stūrī, uz bulvāra? Vai no tiem jau šauts? Kādēļ nupat trīs patruļas aizgājušas gar viņu logu? Vai taisnība, ka Palēruajālā žandarmērijas vainas dēļ izcēlusies kauja? Vai ir daudz kritušo? Kurā pusē?

— Jautājums tiek atrisināts citur, — Busardels teica, — vai, pareizāk sakot, ir jau atrisināts. Atkārtoju: viss jau ir galā.

Ramelo, kas strādāja pie šuvekļa un jau vairākas dienas atturīgi klusēja, tikai paraustīja plecus.

Ferdinands jautāja, kur notiekot sadursmes; spriežot pēc durvju sarga vārdiem, kurš esot aizgājis līdz bulvārim, nemieri pārņemot visus kvartālus, kaušoties droši vien vairākas dienas. Vai tas esot tiesa? Biržas mākleris noraidoši pavicināja roku: tas patlaban nav svarīgākais.

— Varu jums paziņot jaunumu: sūdzība, kuru mēs iesniedzām tiesā sakarā ar rīkojumu par le Commerce aizliegumu, ir nesusi augļus. Jo ir vēl Parīzē tiesneši. Tad ziniet, ka tiesas priekšsēdētājs Debelēms nupat pasludinājis spriedumu, kas noteic, ka iespiedējs var turpināt avīzes iespiešanu, tāpēc, ka 24. jūlija rīkojums nav bijis publicēts likumīgā formā!

Busardels bija cerējis, ka jaunā ziņa atstās bumbas sprādziena iespaidu. Taču visi klusēja, vienīgi Adlina iečivinājās: «Ai, ai, ai!» Dvīņi, mutes iepletuši, nolūkojās uz savu radītāju. Dienas notikumi šādā apgaismojumā sniedzās pāri viņu saprašanai, tie zaudēja realitāti un ieguva abstraktu milzīgumu. Ramelo, kas bija pārliekusi galvu pār šuvekli, savilka lūpas nicīgā smīnā. Busardels piegāja pie loga un to aizvēra. Sacelšanās draudīgā balss it kā atkāpās.

— Un tagad, ticiet man, — viņš sacīja, — ka pareizākais ir palikt mājās.

XI

Busardels nākamajās dienās neapgrūtināja Ramelo ar atgādinājumiem, ka viņa paredzējumi piepildījušies. No viņa mutes ne reizi neatskanēja: «Nu, vai man nebija taisnība?» Kaut gan Busardels jutās pārāks par Ramelo, pret veco ģimenes draudzeni viņš tomēr izturējās ar dziļu cieņu, ko veidoja gan atzinība, gan pieradums, gan tik daudz kopīgu atmiņu… Ramelo bija pazinusi Lidiju, pazinusi agrāko Floranu… Un, kad vecā sieviete pacēla uz viņu biezo uzacu aizēnotu skatienu, Busardelu arvien pārņēma paļāvības un drošības izjūta, kā arī neskaidrs mulsums, kas nemazinājās ar gadiem un pat vēl nostiprināja saites, kas viņus vienoja.

Ramelo bija pietiekami saprātīga, lai pati aptvertu, ka šai buržuāziskajai revolūcijai, kas jau gandrīz bija sasniegusi savu mērķi, nebija nekā kopīga ar iepriekšējo revolūciju, kuru viņa skaitīja par savu un kuru vēsture desmit gadus bija iznēsājusi, iekams tā izlauzās pasaulē. Tagadējā sacelšanās nobrieda nevis Bumbu spēles zālē, bet bagāta buržuā savrupmājā dArtuā ielā, un tās Mirabo bija baņķieris. Jaunā veida apvērsums darīja iespaidu uz Ramelo tikai netieši, modinot atmiņā ainas un cilvēkus, kas bija darbojušies pirms četrdesmit gadiem. Tagad vecā sieviete nereti iegrima viņai gluži neparastā sapņainībā; rimtās rokas salikusi klēpī, viņa sēdēja, un tālē vērstais skatiens varbūt kavējās pie smuidras meičas gludā kleitā, ar krusteniski pār vingrajām krūtīm pārsietu lakatiņu un tanīs laikos īstu furoru sacēlušo «Šarlotes» aubīti galvā. Pamanījusi, ka uz viņu ar izbrīnu nolūkojas kāds no mājiniekiem, Ramelo pasmaidīdama sacīja:

— Pēdējās dienās nezin kāpēc jūtos mazliet sagurusi, gan pāries, tas nekas.

— Taču Busardels nespēja atturēties, neparādījis viņai jaunā karaļa vēstuli, kura bija adresēta ģenerālim Lafaijetam pēc gvardes parādes 29. augustā un kuras noraksts cirkulēja valdošajās aprindās. Ledainā mierā vecā sieviete izlasīja, ka bijušā Valmī cīņu dalībnieka acīs nacionālā gvarde 1830. gadā esot vēl varonīgāka nekā Republikas pirmajā gadā.

— Ko gan es tur varētu iebilst? — Ramelo teica, atdodama Busardelam vēstuli. — Ir jātic, reiz tā saka Orleānas hercogs (tā viņa tīši nosauca visas Francijas karali). Viņš par to var spriest vislabāk. Un jūs pats, Busardel, arī, jo esat atkal iestājies nacionālajā gvardē.

Pareizāk sakot, viņš bija atjaunojis dienestu iepriekšējā dienesta pakāpē.

Visvairāk Busardelā triumfēja biržas mākleris. Pār buržuā pasauli uzbangoja labklājības vilnis. Iepretim Sēnas kreisajam krastam, kurā dižciltīgā Senžermēna priekšpilsēta uzpūtīgi iecirtās pret «pilsonisko karali», labais krasts, ko apdzīvoja valsts ierēdņi, juristi, literāti, mākslinieki un pat artisti, un jo sevišķi rūpnieki, biržas ļaudis un baņķieri, ar vārdu sakot, buržuā, kas bija uzcēluši tronī Luiju Filipu I, — šie labā krasta iemītnieki juta, ka ir situsi viņu stunda, pienācis viņu laiks, viņu zelta laikmets.

Veikalnieku rosme, kura pa jūlija dienām bija mazliet apsīkusi, atdzīvojās jo sparīgāk. Nepilna gada laikā ievērojami pieauga naudas apgrozība. «Bagātības ieplūst citu īpašnieku rokās,» Busardels sacīja. Tās ieplūda citu īpašnieku rokās caur biržas māklera kantori.

Uzmanību, ko Busardels bija veltījis politikai, turklāt tikai dažas nedēļas un ne aiz politiskiem iemesliem, viņš tagad atkal pilnībā pievērsa kantora darījumiem un dažādajām finansu operācijām, kuras vairāk vai mazāk apslēpti visapkārt risinājās. Komerciālie pasākumi plauka, Busardels rosīgi darbojās; nemieri sabiedrībā vēl nebija aprimuši, taču tie kaisa vairāk darbnīcās un klubos nekā salonos. Strādnieki pieprasīja zemes racēju ārzemnieku izraidīšanu, algu paaugstināšanu, darba dienas saīsināšanu un it īpaši mašīnu iznīcināšanu, jo uzskatīja tās par cilvēku darbaspēka negodīgām konkurentēm. Pieauga slepeno apvienību skaits, kuras aizvien biežāk uzstājās ar atklātām demonstrācijām, Grēva laukumā, kur giljotīna bija nocirtusi galvu četriem Larošelas seržantiem, Parīzes brīvmūrnieku ložas atklāja parakstīšanos zem petīcijas par nāves soda atcelšanu; galvaspilsētas ielās pulcējās ļaužu bari, kas ar skaļiem kliedzieniem un draudīgiem plakātiem aicināja giljotinēt agrākās valdības ministrus, saniknotais pūlis devās uz Vensenas pili, pieprasot, lai viņiem izsniedz apsūdzētos; uzvirda dumpji, kad ļaudis uzzināja, ka apsūdzētie palikuši sveiki un veseli. Bet biržas māklera kantoris Sentkruā ielā, viens no iecienītākajiem visā pilsētā, darbojās pilnā sparā.

Busardels prātoja par muižas pirkšanu. Šo domu viņam bija iedvesusi nepieciešamība vasaras sezonā uzaicināt paziņas uz medībām un uzņemt viesus ārpus Parīzes. Daudziem Busardela draugiem piederēja lauku īpašumi; katru gadu viņš brauca uz medībām pie Albarē Īrpuā apvidū. Busardels ņēma līdzi Adlinu un dvīņus, tikko viņi sasniedza vajadzīgo vecumu, lai varētu dabūt medību apliecības; divas nedēļas aizritēja vienās izpriecās, tika rīkotas medības ar dzinējiem, svētki, šarādes, izbraucieni ciemos uz kaimiņu pilīm. Par to visu vajadzēja revanšēties. Lai cik daudz naudas izdeva Busardels pieņemšanās ziemā, viņš vienmēr jutās kā parādnieks, un nekas nevarēja atsvērt viesmīlību, ko parāda noderīgam cilvēkam, uzņemot to uz vairākām dienām savā lauku īpašumā: te neviļus rodas lielāka tuvība, labāk var iepazīties ar viesa privāto dzīvi, vieglāk aprunāties it kā gluži nejauši par darījumiem, turklāt ne reizi vien un ar skaidru galvu.

1832. gada sākumā Busardels pierakstīja sešas muižas, starp kurām bija nolēmis vienu izvēlēties. Katrai pēc ievāktajām izziņām piemita savas priekšrocības. Bet šajā gadalaikā biržas māklerim bija grūti tās apmeklēt, tāpēc viņš vilcinājās ar izšķiršanos, turklāt nebija arī nekādas steigas.

Bērniem viņš nekā nebija stāstījis par savu nodomu, jo baidījās, ka nepacietīgie pēcnācēji sāks viņu tramdīt un lūgties, lai aizved viņus apskatīt pārdodamos objektus. Tas traucētu saprātīgi izvēlēties. Busardels izvēlēsies viens pats, un bērni pēc tam pieradīs tikpat labi pie vienas, kā pie otras vietas. Kādēļ parādīt viņiem, piemēram, īpašumu, kurā ietilpst dīķis ar saliņu vidū, ja galu galā Busardels varbūt nopirks muižu, kur ir tikai upe? Tēvišķīgās jūtas biržas mākleri nekad nepavedināja uz kļūdīšanos veikalnieciskā darījumā, un muižas pirkšana taču būtībā bija darījums. Visu apsvēris un nevarēdams pirms vasaras pats atbrīvoties, viņš tātad aizsūtīja izlūkošanas apbraucienā pa šīm sešām muižām visveiklāko un vissaprātīgāko no sava kantora klerkiem. Šis cilvēks pēc pāris nedēļām izkāpa no pasta ratiem, veicis trīssimt ljē un atvedis savā portfelī izsmeļošus materiālus sešiem ziņojumiem. Viņš tos tūlīt sakārtoja, izmantoja karnevāla dienu, lai pārlasītu, jo biržas mākleris bija izteicis vēlēšanos nekavējoties ar tiem iepazīties.

Todien Adlina ar abiem zēniem Ramelo pavadībā bija aizgājuši pie māsas Žilijas. Jaunā Minjona kundze savā mājā rīkoja priekšpusdienas masku balli par prieku saviem bērniem, no kuriem vienam bija četri gadi, otram nepilni divi. Vecākais bērns, puisēns, bija pārģērbts par Herkulu, meitenīte, ko aukle nēsāja rokās, attēloja Bengālijas rozi. Dvīņi, kā pieklājas vecāko klašu audzēkņiem, kuri jau mācās retoriku, bija atteikušies uzvilkt karnevāla tērpus, un, tā kā Adlinas stingrie tikumi bija vispār zināmi, tad, protams, nevarēja būt ne runas, ka viņa tērptos maskā.

Visi trīs kopā ar pavadoni atgriezās Sentkruā ielā labu laiku pirms vakara maltītes. Adlina bija steidzinājusi atgriešanos, jo Busardels taisījās ēst vakariņas ārpus mājas, un viņa pirms tam bija gribējusi runāt ar tēvu. Taisnā ceļā Adlina devās uz Busardela istabu, tēvs patlaban pārģērbās, taču viņa neatlaidīgi prasīja, lai viņu ielaiž.

— Lūdzu, tēt, — viņa caur durvīm runāja, — atver. Man jāpastāsta tev kaut kas jauns un noteikti ļoti svarīgs.

Divdesmit gadu vecumā Adlina bija sākusi tēvu un Ramelo uzrunāt ar «jūs», uzskatīdama, ka tas labāk piedien viņas personībai. Taču, kad kļuva zināms, ka jaunais karalis pilī visu galminieku klātbūtnē uzrunā karalieni Marī Amelī ar «tu», Busardels kategoriski pieprasīja, lai meita atsakās no reakcionārā «jūs».

— Bērns, es nevaru tevi ielaist. Runā turpat.

— Tas nav iespējams. Vēsts, kas man tev jāpaziņo, nav skaļi izpaužama.

Tēvs pikti nopūtās. Meitas manierīgums ikdienas dzīvē Busardelam likās veltīga laika zaudēšana.

— Tevis dēļ es aizkavēšos. Atveriet jaunkundzei durvis, — Busardels pavēlēja kalpotājam, kas viņam palīdzēja pārģērbties.

Meita steidzās klāt pie tēva, kas savilka ciešāk mājas tērpa malas. Adlina bija bāla, acis plaši ieplestas; Busardels pamāja sulainim, un tas izgāja no istabas.

— Kas noticis?

— Tēt, Parīzē ir holera.

— Ho … Ko tu tur dziedi?

— Jā, tēt. ..

— Kur cēlušās šādas baumas?

— Dzirdēju no Žilijas durvju sardzes. Viņa man teica, ka šodien pat viens cilvēks . ..

— Tenkas! — iesaucās Busardels, kas necieta sliktas jaunas ziņas un vispār nelabprāt ticēja ziņām, labām vai ļaunām, ja tās stāstīja tāds cilvēks, par kuru viņš jutās pārāks.

Adlina gribēja turpināt. Tēvs viņu aizraidīja: «Mani gaida!»

— Mīļais bērns, nomierinies! Pasaki, lai man piebrauc karieti.

Pie galda un visu vakara cēlienu Adlina nebilda ne pušplēsta vārda par to, ko bija dabūjusi zināt. Pret brāļiem un pret Ramelo viņa nekad neizturējās vaļsirdīgi.

Visi aizgāja gulēt, iekams Busardels atgriezās mājās, taču Adlina neaizmiga. Ap pusnakti viņa dzirdēja, ka tēvs apstājas antresolā, kā bieži mēdza darīt. Pēc kāda brīža no iekšējām vītņu kāpnēm atskanēja klusi soļi: kāds uzmanīgi nāca augšā. Meitene piecēlās no gultas, ietinās vatētajā halātā un pavēra durvis: soļi šķita sveši. Koridora galā parādījās kantora sargs, kas naktis pārgulēja kādā apakšstāva pažobelē: viņš nebija pilnīgi apģērbies un rokā turēja aizdegtu sveci.

— O! — viņš ieteicās. — Es uzmodināju jaunkundzi … Man ļoti žēl…

Adlina jautājoši paskatījās uz sargu, un viņš piebilda:

— Busardela kungs lika uzmodināt Ramelo kundzi, lai viņa nekavējoties nonākot lejā, kunga kabinetā.

Adlinu tirdīja divējas jūtas, ziņkārība un patmīlība, taču galu galā viņa aizvēra durvis, jo nebija aicināta lejā. Ilgi viņai nenācās gaidīt. Ramelo itin drīz atgriezās un tūlīt pieklauvēja pie meitenes durvīm.

— Parīzē ir holera, — vecā sieviete, nepārkāpdama pār slieksni, sacīja.

— To es zināju, — Adlina atbildēja. — Tēvs man neticēja.

— Tagad viņam tas apstiprināts no drošiem avotiem. Viņš nolēmis atstāt pilsētu, cik vien drīz iespējams. Pēc dažām stundām mēs dosimies ceļā. Sakravā somu.

— Uz kurieni mēs brauksim?

— To es nezinu, gan jau redzēsim.

Busardels bija aizsūtījis pakaļ klerkam, kurš bija sagatavojis sešus ziņojumus; vīrs ieradās, gauži brīnīdamies, ka aicināts tik neparastā stundā. Bet tagad Busardelam bija svarīga tikai jautājuma viena puse. Divas no sešām apskatītajām muižām varēja iegādāties nekavējoties, viena atradās Sanserā, netālu no Sodras iztekas, otra daudz tālāk uz dienvidrietumiem, un Busardels izvēlējās pirmo.

— Nāciet man līdzi, — Busardels sacīja klerkam. — Došos uz pasta kariešu kantori, gribu noīrēt lielu ceļojuma karieti, iekams nav sākusies panika, un tad visi gribēs bēgt.

Uzticības vīrs skatījās uz Busardelu un neticēja savām acīm. Biržas māklera aukstasinība reizē ar gaišredzību bija sagādājusi slavu viņa kantorim, un viss personāls lepojās ar šīm šefa īpašībām; jebkuros apstākļos Busardels bija pratis saglabāt mieru; priekš diviem gadiem, asiņainajās jūlija dienās, viņš rāmā garā bija uzkavējies mājās un apslāpējis savu dēlu kaismi, spēlēdams ar tiem triktraku. Un tagad? Kāda pārvērtība! Cik satraukts viņš bija šodien! Taču Busardelu nojauta nekad nevīla. Vai jātic, ka arī šoreiz viņš paredz pareizi? Ja tuvākajās dienās epidēmija Parīzē patiešām izplatīsies, tad Busardela bēgšana būs attaisnojusies, un vajadzēs noteikti atzīt, ka viņš ir apveltīts ar izcilu saprātu.

Fiakrs, ar kuru klerks bija atbraucis, gaidīja. Kad abi vīrieši atradās uz ietves pie karietes, Busardels atskārta, ka viņa kalpotājs droši vien jūtas pārsteigts. Mākleris paaicināja klerku sānis, lai kučieris nevarētu dzirdēt.

— Draugs, es nojaušu, ka tas būs briesmīgi, — Busardels sacīja klerkam. — Nekas uz to nav sagatavots. Turklāt zinātne te ir nevarīga … Mani nabaga bērni! Ja viņi paliktu šeit un sērga viņus skartu, es nekad mūžā nevarētu sev to piedot… Nē, nē, man viņi katrā ziņā jāaizved, mums ir jābrauc.

It kā vēlēdamies nostiprināties savā apņēmībā, Busardels mirkli ar paceltu galvu palika nekustīgi stāvot, un laukumā degošā laterna apspīdēja viņa seju starp mēteļa apkakli un cilindru. Šķita, ka viņš dziļi ieelpo vēl tīro nakts gaisu, ieklausās klusumā, kurā iegrimusi pilsēta, kas vēl nekā nezin par savu nelaimi. Pēc tam viņš pievērsās mājai, ko taisījās pamest, un nolūkojās uz celtni tā, it kā tā būtu ieplaisājusi. Aiz šīs fasādes bija patvēries viņa smadzeņu un roku uzceltais sociālais pamats un, galvenais, aiz tās radušas pajumti jaunās būtnes, kas bija miesa no viņa miesas, un Busardels juta, ka patlaban pārdzīvo vienu no retajiem mirkļiem, kad vairs nekas cits nav svarīgs kā tikai dzīvība.

Viņš atgriezās pie fiakra.

— Uz Notrdamdeviktuāras ielu, — viņš pavēlēja. — Uz pasta kariešu kantori, pa īsāko ceļu!

Busardels uzmodināja aizmigušo kantori, par kolosālu summu salīga iepriekšējā dienā citu klientu noīrētu karieti un nepilnu divu stundu laikā iekrāva tanī nepieciešamo bagāžu un sasēdināja savus mājiniekus. Gaismai austot, ekipāža jau brauca pa lielceļu uz tās muižas pusi, kura Busardelam vēl nepiederēja, bet kuru viņš jau bija nolēmis padarīt par savas ģimenes patvērumu.

Ekipāžai pa priekšu jāšus trauca grūms, ne tik daudz, lai gādātu par ērtībām nākamajā pasta stacijā, cik tādēļ, lai noteikti dabūtu zirgus nomainīšanai. Tēvs atelpoja un beidzot ērti atlaidās ekipāžas polsterētajā sēdeklī tikai tad, kad viņi jau bija garām Nemūrai. Viņš atļāva uz piecām minūtēm nolaist loga rūti, lai izvēdinātu karieti, un ielika atpakaļ savā ceļa somā kampara maisiņus, kurus izbraucot bija izdalījis katram ceļotājam. Visa Busardelu ģimene, saimniecības vadītāju un kalpotājus ieskaitot, steidzās uz dienvidiem, bēgot no holeras, kas tuvojās no ziemeļiem, no Kalē, no Anglijas. Protams, trūka viena bērna — Žilijas. Taču viņa jau pirms pieciem gadiem bija izlidojusi no ģimenes ligzdas, tagad viņai pašai bija sava saime un vīrs, kuram pienācās gādāt par viņu. Žilija tagad saucās citā uzvārdā. Lai nomierinātu savu sirdsapziņu, tēvs pirms aizbraukšanas no Sentkruā ielas bija tikai licis paziņot jaunajai Minjona kundzei par viņu aizceļošanu. Lai Žilija pati no šīs ziņas izloba sev derīgu mājienu.

Otrās dienas pievakarē ceļinieki ieraudzīja rieta pusē, viņpus Luāras, Sanseras pakalnu. No upes kāpjošā miglas dūmaka ietina paugura pakāji, un mazā pilsētiņa, kas bija bēgļu ceļa mērķis, izskatījās it kā pacēlusies gaisā. Braucēji nogriezās no ceļa, kas veda uz Itāliju, un drīz vien sasniedza krastu; grūms jau bija sasaucis prāmi, kurš stāvēja otrā pusē, pie Sentibo; viņi pārcēlās pāri upei.

Sanserā Busardels noīrēja viesnīcā «Vairogs» labākās istabas, novietoja tanīs savus bērnus un ceļojumā pārgurušās sievietes, bet pats, elpu neatvilkdams, pieprasīja, lai viņu, neraugoties uz vēlo stundu, aizved pie notāra, ar kuru viņam esot darīšanas. Notāra mājā Busardels lika sevi pieteikt, tika pieņemts un uzkavējās līdz pulksten vienpadsmitiem; nākamajā rītā, tikko svīda gaismiņa un viņa tuvinieki vēl saldi dusēja, viņš jau atkal devās ceļā, notāra Gobēra de Vinona kabrioletā viņš brauca Buržas virzienā. Snaudulīgajam provinces ierēdnim, kam šāda steiga likās visai neparasta, Busardels smaidīdams paskaidroja, ka Parīzē tieši tā uz karstām pēdām kārtojot darījumus.

Muižu sauca par Soldremonu pēc nelielas, piecpadsmitajā vai sešpadsmitajā gadsimtā uzceltas pils, kura tagad bija gandrīz sabrukusi. Šīs drupas Busardelu nepatīkami pārsteidza, un viņš jutās ļoti vīlies, redzēdams, cik maz zemes ir sešdesmit hektāru; būdams īsts parīzietis, viņš uz laukiem par daudz ko brīnījās. Notārs viņu mierināja, apgalvodams, ka Soldremonu nebūšot grūti palielināt, it īpaši ciemata Gransē virzienā.

Notārs un Busardels aizbrauca līdz šim ciematam un tur kādā mājvietā ieturēja brokastis. Dzerdams kafiju, Busardels apsvēra, ka bērni no Parīzes ir izvesti, to dzīvības glābtas, tātad nekas nespiež viņu meklējumus ierobežot ar šo apvidu. Soldremonai gan piemita zināmas priekšrocības, vispirms tā, ka šo muižu varēja nopirkt nekavējoties; tanī ietilpa gan mežs, gan pļavas, gan vīnkoku lauki; apkaime bija diezgan patīkama, turklāt viņi jau te bija ieradušies; droši vien tuvumā atradās vēl citi pārdodami zemes īpašumi: kāpēc nepaplašināt meklējumu loku? Ģimenes muižas iegādāšanās taču ir svarīgs notikums, tas sniedzas pāri pašreizējiem apstākļiem. Busardelam nekur nepieder zemes īpašums, bet viņam tas ir vajadzīgs. Vai tad kāda ģimene, kas kaut cik pacēlusies pāri vidējam līmenim, var iztikt bez savas muižas un pils?

Notārs Gobērs de Vinons, ievērojis Busardela domīgumu, ieteica vēlreiz apskatīt muižu: Busardela kungs neesot paguvis visu ievērot, dažas dzīvojamās ēkas esot pavisam labi saglabājušās. Atkārtotās apskates laikā notārs labi izprata savu klientu un iedvesa viņam domu būvēties.

Atgriezies «Vairoga» viesnīcā, tēvs paziņoja bērniem, ka nupat nopircis tepat tuvumā skaistu muižu. Jaunā vēsts visus sajūsmināja. Ferdinands savukārt pavēstīja tēvam, ka šajā apvidū esot labas medību vietas. Bet Adlina bija sarūgtināta, jo, apjautājoties par apkaimes pagātni, dabūjusi zināt, ka te dzīvojuši daudzi hugenoti; toties doma, ka viņa kļūs pilskundzene, jauno meiteni pildīja ar lepnumu. Viņa vaicāja tēvam, vai Soldremonā esot kapela.

— Nezinu, — Busardels atbildēja. — Pils ir drupās un nav apdzīvojama, likšu būvēt jaunu. Pagaidām mūsu rīcībā būs tikai medību paviljons, kas vēl ir stiprs un ticis izrentēts. Tur mēs mitināsimies līdz tam laikam, kamēr pēc maniem plāniem tiks uzbūvēta jaunā pils. Pat ja epidēmija mitētos, es atgriezīšos Parīzē tikai pēc tam, kad visā pilnībā būšu vienojies ar būvuzņēmēju.

Vietu jaunbūvei izvēlējās muižas daļā, kas nemaz nebija gleznaina, pauguru pakājē, toties jaunā rezidence atradīsies pavisam tuvu pie ceļa, kurš ved no Sanseras uz Buržu un ar kuru to savienos taisna, ceturtdaļljē gara aleja. No logiem skats nebūs plašs, toties pati celtne no šī ceļa būs redzama. Celtnes fasāde būs pievērsta Gransē ciemam, un ēka it kā pacelsies tam pāri.

— Šajā ciemā nav pils, — Busardels sacīja bērniem, tā, ka mēs varēsim savu saukt par Gransē pili.

Tā pakalna galā Soldremona ar saviem laika zoba sagrauztajiem torņiem, ar zālēm, kurām griesti jau sen izdrupuši, ar logu spraugām, kuras vērās uz abām izplatījuma pusēm, ar nātrēm aizaugušajām kāpnēm un saplaisājušajām sienām joprojām vientuļa iezīmēsies uz meža fona. Šī pagātnes atlieka, iegūta ar notāra apstiprinātu pirkšanas līgumu, citādi netika skarta kā vienīgi tā, ka tika uzrakstīts ar zoss spalvu tās vārds.

Tieši Gransē, un jau pirmo reizi šeit uzturoties, Ferdinands izbaudīja priekus, ko pusgadu bija alcis iepazīt. Arī šajā ziņā viņš attīstībā bija aizsteidzies priekšā sava vecuma zēniem. Miesa bija tirdījusi Ferdinandu jau nepilnus piecpadsmit gadus vecu. Bet viņam nepietika ar to, ko dabūja zināt no sarunām licejā, paukošanas zālē vai manēžā. Uzauguši ģimenē, dvīņi nepazina ne internāta guļamistabas, ne studentu ēdnīcas, kur var sastapties ar sievietēm. Un mājās pastāvīgā un apnicīga vecākās māsas klātbūtne traucēja apmierināt ziņkārību, tikai slepus reizēm bija iespējama sačukstēšanās un iztincināšana, uz kuru lādzīgais Luijs ielaidās ļoti nelabprāt, jo viņam tādas lietas derdzās, bet viņš tomēr apbrīnoja brāļa pārdrošību.

Uz laukiem dzīves veids visiem pilnīgi mainījās. Abi zēni augām dienām rotaļājās parkā, kurš nebija no visām pusēm ieskauts ar sētu. Adlina jau iejutās jaunajā lomā; viņa gribēja panākt, lai pēc mēneša vai pat agrāk šejienieši viņu sauc par «labsirdīgo jaunkundzi no pils». Pašam Busardelam pēc kādām desmit dienām vajadzēja braukt atpakaļ uz Parīzi; kaut gan jau aprīļa sākumā galvaspilsētā sāka plosīties holera, komerciālie darījumi neapsīka.

Biržas mākleris varēja bez bažām atgriezties savā kantorī. Viņa trīs bērni palika svaigā gaisā, un Gransē apkaimes tīrie avoti šķita viņus, pilnīgi nodrošinām pret sērgu. Busardels atstāja pie bērniem ne tikai saprātīgo Ramelo, bet arī Žozefu, jo bagātīgs uzturs šādā gadījumā bija ļoti svarīgs; mākleris pats nolēma iztikt Sentkruā ielā ar savu sulaini, ko ņēma līdzi uz Parīzi, un ar Žozefas palīdzi virēju, kura nebija pametusi galvaspilsētu.

No otras puses, arī pils būve noorganizējās, arhitekts bija apmeties Gransē ciemā; jau tika pievesti pirmie materiāli. Šajā pusē vēl nebija pieredzēts tāds ātrums būvēšanā. Busardelu uzjautrināja lauku ļaužu brīnīšanās par viņa metodēm un laikmetīgajiem uzskatiem. Biržas māklerim nebija ne prātā nācis pašam zīmēt pils plānu; būdams dziļi pārliecināts, ka ikvienā amatā ir savi likumi, viņš sevi neuzskatīja par diezin kādu viszini; viņš bija apmierinājies ar noteiktu prasību izteikšanu arhitektam, vietumis pievilkdams grožus, vietumis palaizdams tos vaļīgāk. Iznākumā radās precīzi uzzīmēts plāns mērogā viens pret sešdesmit, un arhitekts apņēmās neatkāpties ne par matu no šī plāna, kurā bija attēlota gara divstāvu celtne; tikai centrālajā daļā paredzēti trīs stāvi. Centrāla daļa, ko vaiņagos torņveida terase, pacelsies uz lieveņa ar trim arkām, starp kurām nišās tiks novietotas statujas. Šis pats rotājums atkārtosies otrā fasādē, pavisam būs četras statujas, un tās personificēs četrus gadalaikus. Tā bija paša Busardela izdoma.

— Novietojiet Pavasari un Vasaru ziemeļu lievenī, kur mēs tveicīgā laikā gūsim veldzi, — viņš sacīja, — bet Rudeni un Ziemu dienvidu lievenī, kur aukstā laikā tversim saules starus. Tā kā ēkas centrālajā daļā izveidos plašu salonu ar logiem uz abām pusēm, tad tanī varēsim uzturēties katrā gadalaikā te vienā, te otrā malā. Un mums nebūs jārunā par «logiem, kas iziet uz ziemeļiem», vai par «logiem, kuri iziet uz dienvidiem», par «ziemeļu lieveni» vai «dienvidu lieveni», kas daudzus mulsina, mēs teiksim vienkārši «ziemas lievenis» un «vasaras lievenis», un statujas katram skaidri norādīs, par kuru ir runa.

Tā parīzietis paredzēja katru sīkumu, un it visā, pat saimniecības ēkās, staļļos un šķūņos, atspoguļojās viņa kārtības mīlestība. Tika nolemts izmantot pašus labākos materiālus; akmeņus salīga vest no Kursonas lauztuvēm Jonnas departamentā, kas nebija pārāk tālu.

Tēvs varēja braukt projām apmierināts. Viņš apsolīja dēliem, ja epidēmija turpinātos, atsūtīt no Parīzes kādu mājskolotāju. Tā arī notika. Holera plosījās visu aprīļa mēnesi, maijā atslāba, toties jūnijā uzliesmoja no jauna un jūlijā bija daudz nāves gadījumu. Busardela nojauta arī šajā notikumā bija izrādījusies nemaldīga, viņam nenācās nožēlot savu rīcību; biržas mākleris bija viens no tiem cilvēkiem, kam ir laimīga roka pat vispārējā postā. Pateicoties tēvam, Busardela dēli palika nomaļus ne tikai no epidēmijas, bet arī no nemieriem, kurus izraisīja jaunatne ģenerāļa Lamarka bērēs, un no aplenkuma stāvokļa, ko šajā sakarībā Parīzei vajadzēja paciest veselas trīs nedēļas. Un tas viss it nemaz nekaitēja dvīņu mācībām, jo skolu dzīve aiz holeras bija traucēta, un vispārējais konkurss zaudēja nozīmi, tāpēc, ka vairāki liceji bija spiesti atturēties no piedalīšanās.

Meklēdams dēliem mājskolotāju, Busardels nebija gribējis pieņemt, kaut vai uz dažām nedēļām, pirmo, kas pagadījās; viņš nevēlējās nedz nenodarbinātu repetitoru, nedz nodarbinātu klases mācību uzraugu, nedz arī profesionālu, proti, kādā garīgā seminārā izdresētu audzinātāju. Viņam izdevās sameklēt divdesmit divus gadus vecu studentu, bijušo stipendiātu, kāda amatnieka dēlu, kas bija neprātīgi aizrāvies ar vēsturi un paleogrāfiju un sapņoja iekļūt nesen pārkārtotajā Arheoloģijas institūtā. Šis biklais, atturīgais puisis ar lielu galvu bija pilsētas dzīvē kļuvis mazasinīgs, pastāvīgi svīda un jutās laimīgs par iespēju uzturēties uz laukiem un vēl kaut ko nopelnīt. Busardels viņam uzdeva mācīt abiem licejistiem tikai latīņu un grieķu valodu, un jaunais Morisons, kas juta bijību pret saviem audzēkņiem, piesargājās darīt kaut ko vairāk. Lielāko tiesu laika Morisons pavadīja savā jumta istabiņā, lappusi pēc lappuses rīdams grāmatas, kuras bija atvedis līdzi pilnu somu; kas attiecās uz veselību, to viņš domāja uzlabot, pastāvīgi turēdams vaļā istabas lodziņu, pie kura bija novietojis savu rakstāmgaldu.

Tātad dvīņi atradās viņiem gluži neparastā stāvoklī: pa pusei bezdarbībā, brīvībā un ļoti veselīgos apstākļos. Katrs no tā guva citādu labumu. Luijs divos mēnešos pieņēmās svarā par četrpadsmit mārciņām, Ferdinands izstiepās garāks par trim centimetriem, taču naktīs slikti gulēja, novājēja, acis viņam kaisa un ap tām iezīmējās tumši loki: viņš nolēma ilgāk nevilcināties un iepazīt kādu sievieti.

Adlina, apmeklēdama Gransē, kirē bija lūgusi, lai viņš ieteic kādu mājkalpotāju, kas pa dienām nāktu palīdzēt Žozefai. Garīdznieks lika ataicināt jaunu zem» nieku meiču, par kuru galvoja. Pils jaunkundze nopētīja un izvaicāja kandidāti kā žēlīga pavēlniece un noteica atalgojumu tādā balsī, it kā izrādītu viņai žēlastību. Tā Adlina atveda Žozefai virtuvē par izpalīdzi piecpadsmitgadīgu meiteni, kas izturējās bikli, mazliet kliboja, bet bija sārtiem vaigiem un ar sīkiem vasarraibumiņiem uz deguna un zem acīm. Viņu sauca par Klemansu Blondo.

Ieraudzījis Klemansu, Ferdinands uzreiz izvēlējās viņu par savu upuri. Zēnam jau tuvojās sešpadsmitais gads, sievietes viņu vairs nemulsināja, viņš juta, ka tās ir sasniedzamas. Un jaunā meiča viņam šķita pieejamāka nekā citas. Ar jau tīri vīrišķīgu instinktu Ferdinands nojauta, ka Klemansa kļūs viņa pirmais iekarojums; viņš iztēlojās, ka meiču apburs jaunā pilskundzēna laipnības. Negaidīdams, kamēr Klemansa iedzīvojas savā jaunajā darbā, pierod pie jaunajiem saimniekiem un pieķeras vecajai Ramelo, kas varētu izvērsties par bīstamu šķērsli, ja meiča viņai uzticētos, Ferdinands kādu vakaru, kad jau satumsa, kopā ar

Luiju apstājās uz ceļa, pa kuru jaunajai meitenei vajadzēja atgriezties Gransē.

Dvīņi atsēdās muguru pret muguru uz salmu šķūņa stūrakmens netālu no ceļa, pustumsā.

—Ferdinand, ko mēs gaidām? — Luijs jautāja.

—Cst! Gan redzēsi…

Ferdinands piesargājās viņam iepriekš kaut ko paskaidrot. Šis vienmēr paklausīgais brālis Ferdinandam bija nepieciešams, lai īstenotu savu nodomu, taču viņš bija vairāk pārliecināts par Luija padevību nekā par piekrišanu, tāpēc gribēja saistīt brālim rokas.

Parādījās Klemansa, viņa tuvojās, mazliet klibodama; pāri aubītei meitene bija uzmetusi lakatiņu, jo rasināja rēna vakara migla.

—Klemansa! — Ferdinands uzsauca. Viņa apstājās.

—Tas esmu es Ferdinands.

Viņš piegāja pie meitenes, satvēra aiz rokas un noveda no takas.

— Bet… bet… — Klemansa murmināja.

— Nebaidies, tas taču esmu es, Ferdinands… Uzmani ceļu! — viņš pačukstēja pārsteigtajam brālim, iedams garām un vilkdams meiteni līdzi šķūnī.

Ferdinands aizvēra dēļu durvis, meitene saprata un melnajā tumsā centās izrauties.

—Es kliegšu!

—Ja kliegsi, es pasaukšu brāli, tad mēs būsim divi pret tevi…

Balss Ferdinandam dīvaini aizlūza. Viņš nogāza Klemansu gar zemi salmos. Meitene pretojās. Lauku dzīve, mājlopu apkopšana viņai bija apgaismojusi prātu, viņa zināja labāk nekā Ferdinands, ar ko riskē, tāpēc bez aplinkiem pateica, kāpēc viņa negrib, kāpēc tā nevajag darīt.

— Paļaujies uz mani, — Ferdinands uz labu laimi sacīja, — vari gan iedomāties, ka tu neesi pirmā… Acīm redzot, tas Klemansu nenomierināja, viņa turpināja aizsargāšanos. Tagad abi cīnījās klusēdami. Tumšajā šķūnī bija dzirdama tikai salmu čabēšana zem viņu ceļgaliem, zem elkoņiem.

— Ferdinand! … Ferdinand! … — Luijs izmisīgi sauca caur dēļu durvju spraugām.

— Laid mūs mierā! — brālis atbildēja. — Aizvācies! Zēns un meitene svīda, cīkstēdamies pa siltajiem salmiem. Klemansa bija spēcīga. No saviļātajiem salmiem, no sagumzītajām drānām vēdīja asa smaka, un Ferdinandam mazliet reiba galva, viņš vairs īsti neaptvēra, ko dara, ko grib un kas vēl jādara. Manīdama, ka viņš kļūst it kā vājāks, Klemansa aizsargājās jo sparīgāk un izrāvusies centās sakārtot svārkus, bet līdz ar to atsedzās viņas krūtis. Ferdinands pieskārās tām un apslāpēti iekliedzās. Te nu viņš sastapa sievieti! Mirkli viņš gluži sastinga, neatraudams trīcošās rokas no meitenes krūtīm, tad sāka tās lēni glāstīt un aizmirsa visu citu.

Aiz pārsteiguma Klemansa vairs nepretojās, neuzdrošinādamās ticēt, ka Ferdinands viņu saudzēs, un drīz vien atvilga no glāstiem. Viņš turpināja. Neviļus skurbums viņā pieauga, viņš nekustējās, tikai rokas joprojām iepazina sievieti, sniedza baudu. Pēkšņi Ferdinandu sagrāba dīvainas trīsas, klusu iestenēdamies, viņš atkrita uz salmiem.

Izejot no tumšā šķūņa, nakts vairs nelikās tik melna, debesīs it kā atblāzmojās riets. Ferdinands izveda ārā neskārtu meiteni un arī pats īstenībā bija palicis neskarts. Bet viņš bija apjautis sievietes ķermeni un. jutās dziļi pārsteigts. Ferdinandam šķita, ka vēl nekad viņam nav bijusi tik skaidra galva, asinis dzīslās nekad nebija ritējušas tik moži; nekad atmoda pēc veselīgā miegā pārgulētas nakts nebija viņam sniegusi šādu labsajūtu. Un tomēr tas viss bija ildzis tikai īsu brīdi.. . Gaiss līdzenumā bija mikls un vēss. Klemansa tūdaļ steidzās uz ciemata pusi. Ferdinands pa nelielu gabalu viņai sekoja. Viņš redzēja, ka meitene iedama sakārtoja apģērbu, atkal uzlika lakatu galvā. Klemansa vēroja apkārtni, skatījās pa labi, pa kreisi. Tā kā Ferdinandam viņa vairs nepievērsa uzmanību, zēns apstājās.

Atgriezies pie šķūņa, viņš sastapa brāli, taču Luijs novērsās no viņa.

— Ko tas nozīmē? — Ferdinands brīnījās, apķerdamies brālim ap kaklu, kā bija paradis kopš bērnības. — Vai esi uz mani dusmīgs?

Nesaņēmis atbildi, viņš ielūkojās ciešāk Luija sejā un palsajā tumsā ieraudzīja, ka brālis raud.

— Klausies! Tas nu par traku! … Klemansa neraudāja, un tu raudi? …

Luijs atraisījās no apskāviena.

— Esi gan tu nejēga! … — Ferdinands ar patiesu izbrīnu sacīja. — Tu nokar degunu, tāpēc, ka es … Kas tev tur par daļu?

Abi devās uz mājas pusi; Ferdinands, sapīcis, ka nevar uz līdzenas vietas pastāstīt brālim par jaunajiem iespaidiem, bija atkal apķēries viņam ne ap kaklu, bet ap vidukli un, brīdi nogaidījis, ierunājās:

—  Vai tad es tev nevarēšu uzticēt savus noslēpumus?

—  Ai, Ferdinand! — iesaucās Luijs, aiz saviļņojuma iesēkdamies. — Noslēpumus? — viņš, pēkšņi kaut ko atskārtis, jautājoši atkārtoja. — Tātad tu domā turpināt ar šo Klemansu?

—  Protams!

Ferdinands nu paskaidroja, ka nekas svarīgs starp viņiem vēl neesot noticis.

—  Tā? — Luijs, pievirzīdamies tuvāk brālim, ieteicās.

—  Tu taču vari iedomāties, ka ar tik vien es neapmierināšos!

Luijs neteica vairāk nekā. Viņš soļoja rokrokā ar Ferdinandu, galvu nodūris, stingi vērdamies trīs soļus uz priekšu zemē un klausīdamies brāļa sīkajā stāstījumā par nupat piedzīvoto scēnu.

Medību paviljonā kā visur un vienmēr dvīņi dzīvoja kopīgā istabā. Tovakar Luijs redzēja, ka Ferdinands aizmiga vienā mirklī, bet pats iegrima miegā, tikai gaismai austot. Viņš arī atmodās pirmais. Tikko brālis atvēra acis, Luijs sacīja:

— Klausies, Ferdinand! Esmu pārdomājis. Uztici man savus noslēpumus, bet ne visus… Nestāsti man, ko jūs darāt, kad esat kopā.

— Kāpēc? — Ferdinands, vēl pa lāgam neattapies no miega, jautāja.

— Atzīšos, ka . .. man tas ir mazliet pretīgi.

— Ej nu!

Ferdinands piecēlās gultā sēdus, noņēma no galvas naktscepurīti, saglauda matus un izstaipījās.

— Draudziņ, gan tu domāsi citādāk, tikko pats būsi…

— O-o! — novilka Luijs, strauji izsliedams zodu, it kā atbīdot tālā nākotnē šo iespēju.

Un patiesi, aizritēja gadi, iekams Luijs savukārt izšķīrās spert soli pār šo slieksni, pār kuru viņa brālis pārlēca tik viegli.

Luijs tomēr kļuva par līdzzinātāju, vēstnesi un atbalstītāju šajā lauku mīlas dēkā. Tās norisi viņš kā trešā persona ar savu klātbūtni atviegloja, un Ferdinands to prata izmantot. Reizēm, iebikstīdams ar elkoni brālim sānos, viņš piespieda Luiju iebilst dažus nomierinošus vārdus runas plūsmā, ar ko pavedinātājs centās iemidzināt jaunās kalponītes sirdsapziņas pārmetumus. Ferdinands vairs neatkāpās no Klemansas un pie katras izdevības bez mazākās kautrēšanās izmantoja viņu, jo tagad bija apjautis savas miesas dziņas un baudas.

Jūnija mēnesī Ferdinands slepus aizrakstīja tēvam vēstuli. Dēls lūdza, lai viņam atļaujot nekavējoties aizbraukt no Gransē uz Parīzi vienam pašam vai tāda cilvēka pavadībā, kuram būtu pavēlēts netaujāt par šī ceļojuma iemesliem. Ferdinandam esot jāpaziņo ģimenes galvai ārkārtīgi svarīga vēsts, no kuras atkarīga viņu vārda labā slava un kuru nevarot uzticēt pastam. Busardels pietiekami labi pazina savu zēnu, lai saprastu, ka bez pamatota iemesla viņš nemētāsies ar tik skaļām frāzēm. Tanī laikā Parīzē bija izsludināts aplenkuma stāvoklis, un tas radīja gan morāla, gan materiāla rakstura grūtības jaunekļa iebraukšanai galvaspilsētā, kur bez tam arī vēl nikni plosījās holēra. Tēvs atbildēja, ka pie pirmās iespējās pats ieradīšoties Gransē.

Galu galā Busardels paziņoja ierašanās datumu. Vēstulē viņš noteica, lai Ferdinands viens liekot sevi aizvest uz Sanseru tēvam pretī no rīta tikos un tikos un gaidot viņu viesnīcā «Vairogs». Tādā veidā vecākais no dvīņiem kopā ar mazo zirgu puisi iekāpa divričos, vienīgajā transporta līdzeklī, kas atradās Soldremonas ratnīcā, kad Busardels nopirka muižu.

Visu šo mīklaino rīcību Ramelo vēroja ar ierasto flegmu, kaut gan jau kopš laba laika bija pamanījusi, ka Ferdinands izskatās noraizējies; turpretī Adlina sašuta, it kā Busardela vēstulē izteiktā vēlēšanās, lai Ferdinands viens brauc tēvam pretī, būtu vērsta pret viņu, vecāko māsu; Luijs nebrīnījās ne par ko, jo, protams, zināja brāļa noslēpumus.

No Gransē līdz Sanserai bija tikai divarpus ljē. Tā kā tēvs bija licis Ferdinandam ierasties visai agrā rīta stundā, tad mājinieki cerēja, ka abi atgriezīsies pirms otrajām brokastīm. Taču laiks aizritēja; nācās šķindināt zvanu, lai atsauktu Luiju, kas bija izgājis uz ceļa skatīties, vai neparādīsies divriči.

Tēvs un dēls atbrauca pēcpusdienā. Abi bija bāli. Biržas mākleris izskatījās sadrūmis un izskaidroja to ar veikalnieciskām raizēm un ceļa nogurumu: tā kā viņam jau pēc dažām dienām nepieciešams atgriezties kantorī, tad viņš esot braucis bez atpūšanās zirgu pārjūgšanas vietās. Visi atsēdās kopīgajā dzīvojamā istabā. Šoreiz viņu vidū nevaldīja parastā jautrība, nebira jautājumi un neskanēja balsu čalas, kas parasti sveica mirkļus, kad visa ģimene sanāca kopā. Kailie sienu paneļi, bez tapetēm un bez rotājumiem, salasītās mēbeles, kas te bija novietotas vienīgi ērtības labad, jo izsmalcinātu greznību un izdošanas taupīja lielajai mājai, radīja šeit saltas piespiestības sajūtu. Šķita, ka briest kaut kāds notikums. Busardels lūdza, lai viņam novelk zābakus.

— Nabaga tēt! — Adlina iesaucās. — Vai tu jau paēdi brokastis?

— Jā, «Vairogā», ar Ferdinandu, bet jau ilgi atpakaļ, un ja Žozefa ir mums ko aiztaupījusi.. .

— Kā? Tu jau no rīta ieradies Sanserā? — Adlina brīnījās.

— Jā! — Busardels nepacietīgi atcirta. — Es taču jau tev teicu, ka man vajadzēja atpūsties, un tāpēc mēs nebraucām tūlīt šurp… Vai mums var kaut ko pasniegt?

Jaunais mājskolotājs Morisons aizsteidzas nodot tālāk rīkojumu, priecādamies, ka var aizlavīties, pakalpojot savam aizgādnim.

— Tēt, ja tu atļauj, — Ferdinands sacīja, — es došos uz savu istabu. Man negribas ēst.

— Nē, tieši tevis dēļ es liku, lai mums ko pasniedz, un tu ēdīsi, manu zēn! Šorīt «Vairogā» tu nenoriji ne kumosa.

Kad uzkoda bija notiesāta, Busardels atbīdīja savu krēslu no galda, uzsita ar plaukstām sev pa ceļgaliem un sacīja Ramelo, kas klusībā bija viņu vērojusi:

— Mana labā Ramelo, ieiesim manā istabā, man ar jums jāaprunājas.

Adlina piecēlās un aizvainotā balsī sacīja:

— Tad es iešu uz putnu kūti… Man tur vistas perē, — viņa piebilda.

Tā kā tēvs palika vienaldzīgs pret šo jauno ziņu, Adlina cienīgi novērsās, taču no istabas neizgāja, bet nostājās pie loga.

— Ejiet, zēni, — Busardels sacīja dēliem. — Pavadiet māsu uz putnu kūti.

Viņš uzsvēra vārdu «māsu», zīmīgi paskatīdamies uz Ferdinandu.

Putnu kūtī abi zēni sačukstējās, taču Adlina viņiem par to nepārmeta, un pēc īsa brīža dvīņi pamanīja, ka masa izčibējusi.

— Velna māte! — Ferdinands iesaucās. — Varu saderēt, ka viņa aizgājusi noklausīties aiz durvīm. Skriesim!

Adlina ar izklaidīgu skatienu pastaigājās gar paviljonu. Brāļi viņai pievienojās; Ferdinands pamanīja, ka tēva istabas logs par laimi, aizvērts. Bet bija dzirdams, ka iekšā strīdējās.

Ramelo uzbudinātā balsī iesaucās: «Nē, nē un simtreiz nē! Šoreiz ar mani nerēķinieties … Pārējo vairs nevarēja sadzirdēt: Ferdinands valdonīgi paņēma Adlinu aiz rokas un aizveda tālāk, un Luijs attaisnoja brāļa rīcību:

— Ja jau tēvs mums lika iziet no istabas, tad neklausīsimies.

— Klausīties? Kam gan tas nāk prātā? Varbūt tev, mans mīļais …

Viņa uzaicināja doties pastaigā līdz jaunceļamajai pilij.

— Ne, — Ferdinands pretojas, — tas ir pārāk tālu no mājas.

— Vai tad mums laika līdz pusdienām nepietiek?

— Gribu palikt tepat tuvumā, gadījumā, ja tēvs mani sauktu . ..

— Ak, tā? — Adlina sacīja. — Nu tad aiziesim līdz upei. Man tikai jāuzliek cepure un jāpaņem cimdi, pagaidiet mani.

— Es tev tos atnesīšu, — Luijs teica.

— Atgriezušies no pastaigas, viņi ilgi gaidīja mājas priekšā uz pusdienu zvanu. Beidzot tas atskanēja. Tēvs, ko viņi atrada dzīvojamajā istabā vienu, izskatījās možāks.

— Jā, es jūtos mazliet atpūties, — viņš sacīja. Tēvs uzsmaidīja Ferdinandam. Morisons arī nokāpa no savas jumtistabas. Ramelo nenāca. Varbūt viņa palīdzēja Žozefai, kurai trūka mazās kalponītes Klemansas, kas bija saslimusi un jau trešo dienu palika mājās.

— Mūsu labā Ramelo vēlas, lai mēs sēžamies pie galda un negaidām uz viņu, — Busardels sacīja.

Beidzot Ramelo ieradās, bet pa lieveņa durvīm, kas bija palikušas atvērtas; viņa nāca no ārienes, bez šalles, bez aubes galvā. Vecā sieviete likās ļoti nogurusi, pēdējos pāris gados viņa nereti izskatījās gurda; atsēdusies savā vietā, viņa pa visu maltītes laiku neteica ne vārda. Turpretī tēvs runāja vienā laidā; viņš stāstīja bērniem par dumpjiem, par holeru un, kaut gan nesen bija ieturējis azaidu, ēda ar lielisku apetīti.

Šī neparastā diena beidzās, pienāca nakts. Visi likās gulēt.

Stundu pirms rītausmas Ramelo, kas, tāpat kā Busardels, gulēja apakšstāvā, iznāca no savas istabas, saposusies ceļojumam. Rokā viņai bija aizdegta laterna, ko viņa bija pagādājusi jau iepriekšējā vakarā. Vecā sieviete piesardzīgiem soļiem nokāpa no lievenēm, devās uz stalli, klusu atvēra durvis un, iegājusi iekšā, iejūdza zirgu divričos. Mazais zirgu puisis, kas gulēja turpat pažobelē sienā, pēkšņi uzkliedza: «Kas tur ir?» Ramelo viņu apsauca, aizliedza kāpt lejā un nesniedza nekādus paskaidrojumus. Satvērusi zirgu aiz pavadas, viņa apmeta līkumu, lai nebūtu jāiet garām logiem, aiz kuriem savās istabās gulēja bērni, un beidzot sasniedza taku, kas veda uz lielceļu. Tur viņa ar pūlēm ierausās ratos un devas ceļa. Mēness nespīdēja, tomēr neskaidrajā, pelēcīgajā mijkrēslī ceļu varēja saskatīt.

Takas galā gaidīja tumšs stāvs. Kad zirga pakavs skāra lielceļu, lopiņš, ieradis braukt uz Sanseru, grasījās nogriezties pa labi. Ramelo spēcīgi pievilka grožus, novirzīdama zirgu uz pretējo pusi; straujajā kustībā divriči aizripoja garām satuntuļotajam augumam, kas klibodams skrēja pakaļ pajūgam. Klemansa iekāpa divričos, atsēdās. Abas nepārmija ne vārda. Mirkli nakts tumsā valdīja pilnīgs klusums. Tad pēkšņi nošmiukstēja pātaga, ieklaudzējās pakavi uz lielceļa oļiem, un zirgs nesteidzīgā riksī devās uz Buržas pusi.

No rīta pie brokastu galda, kad bērni un tēvs dzēra pienu, Adlina apjautājās par Ramelo, kas, tāpat kā iepriekšējā vakarā, nebija ieradusies; Busardels paskaidroja, ka viņu draudzenei sakarā ar kādu personīgu lietu vajadzējis aizbraukt. Viņa esot devusies vispirms uz Sanseru un no turienes varbūt braukšot vēl citur un atgriezīšoties tikai pēc vairākām dienām. Tēvs piebilda, ka pats palikšot pie bērniem, līdz atgriezīsies Ramelo.

— Ak tēt! — iesaucās Adlina. — Kāda laime, ka tu mazliet būsi mūsu vidū! Es svētīju apstākļus, kuriem varam pateikties par tavu klātbūtni!

Busardels neatbildēja, dvīņi arī neteica nekā; Morisons nopurpināja kādu godbijīgu laipnību.

Kamēr tēvs uzturējās muižā, ģimene devās pastaigās, izbraucienos, rīkoja piknikus, ko veicināja lieliskais laiks. Tā kā divričus bija paņēmusi Ramelo un Busardels nevēlējās iegadāties zirgus un ekipāžas, iekams nebūs uzbūvēti pils staļļi, zirgu puisis sadabūja īrētu pajūgu. Pagalma parādījās senlaicīga, čīkstoša un graboša kariete, ko vadīja mazais zirgu puisis, lepni ietērpies livrejā, kuru bija atradis lādē zem bukas un kuru, acīm redzot, izīrēja piedevām pajūgam. Dvīņiem ekipāža likās smieklīga, turpretī Adlinai šķita, ka tā nemaz neizskatās slikti. Adlina un tēvs, it īpaši viņa, atrauti no ierastās Parīzes dzīves, uz laukiem mazliet apjuka un, uzskatīdami, ka te itin viss jāuzlūko citādā gaismā, zaudēja pareizas spriešanas spējas,

Ar šīs braucamās ierīces palīdzību ģimene iepazinās ar apkārtni. Viņi uzbrauca Imblinjī paugurā, no kura pavērās plašs skats uz apkārtni; viņi devās uz Morī ezeru, pie Lielās Sodras iztekas. Pirmajā dienā dvīņi joprojām palika visai noraizējušies, taču itin drīz dažādās izpriecas viņus izklaidēja. Busardels, braukājot apkārt, noteikti centās notriekt laiku. Attaisnodams pailgo uzkavēšanos Gransē, kur viņa vienīgā nodarbošanās bija ikdienišķā vizināšanās, biržas mākleris apgalvoja, ka rīkojoties tā tāpēc, ka, strādādams kantorī, esot pārpūlējies un šī atpūta viņam pilnīgi nepieciešama. Taču Busardels nemaz nebija radīts šādai dīkdienībai. Parīzes versmainajā dzīvē daudzi viņu uzskatīja par lēnas dabas cilvēku, bet snaudulīgumam, kādā dzīvoja šejienieši ar saviem lopiņiem un augiem, biržas mākleris nespēja pielāgoties. Te viss it kā nīkuļoja; pat Berī saule viņam šķita gausa. ,

Turpretī Adlinai šī vizināšanās pa kantona ceļiem sagādāja lielu patikšanu. Stalti sēdēdama karietē goda vietā, cieši turēdama cimdotajā rokā saulessargu, viņa skatījās pa labi un pa kreisi un vēlīgi atņēma zemnieku sveicienus. Pie katra ceļmalā uzslietā krusta viņa izkāpa un noskaitīja lūgsnu. Vienā pašā izbraucienā Adlina noskaitīja astoņas reizes Pater noster un astoņas reizes Ave Maiia. Tas gan notika svētdienā, pa ceļiem pastaigājās daudz ļaužu.

Kādu citu dienu Adlina pierunāja tēvu apbraukāt kaimiņu muižas. Divatā, jo zēni bija atteikušies piedalīties šajā turnejā, aizbildinādamies šoreiz ar mācībām, Busardels ar meitu apmeklēja Bisjēru, Vofrelānu, Porto, Epsaiju; viņi aizkūlās pat līdz Božo. Busardelus visur uzņēma ar viņiem gluži nepieredzētiem laipnības apliecinājumiem, kuri abus Antēna gatves iedzīvotājus pārsteidza un apbūra. Busardela jaunkundze toties runāja par Parīzes teātriem, par jaunākajām grāmatām un aprakstīja dāmām pēdējās modes.

— Tēt, tie taču ir ļoti. smalki cilvēki! — jūsmoja Adlina, atkal sēzdamās karietē. — Es ar viņiem saiešos, tas būs ļoti jauki!

Beidzot atgriezās Ramelo. Adlinai nevērās mute viņu iztaujāt, jo vecā sieviete, kas vispār nemēdza nekā stāstīt par savām darīšanām, patlaban izskatījās vēl noslēgtāka, drūma. Arī no Klemansas neizdevās kaut ko izdibināt. Novērsdama skatienu, meitene pateica vienīgi to, ka Ramelo kundze paņēmusi viņu līdzi ceļojumā par kalponi un labai kalpotājai neklājoties pļāpāt. Varēja manīt, ka meitene ir samācīta. Adlina vairāk neuzstāja.

Ciematā viņa nedabūja zināt nekā vairāk; arī tur Klemansa nebija nevienam stāstījusi, ko Ramelo darījusi noslēpumainajā prombūtnē. Mēlneses gan tenkoja, kundze neesot saudzējusi kalponīti, jo tā atgriezusies gauži bēdīgā izskatā, sārtie vaigi nobālējuši… Mēļoja dažādas blēņas, bet nekā noteikta. Vai patiesi nekur nelaimēsies kaut ko noskaidrot? Adlina pajautāja staļļa puisim, kādā stāvoklī pārradies zirgs. Jaunais puisis bija tam pieķēries un skatījās greizi, ja kāds to ņēma, bet šoreiz viņš atzina, ka ar lopiņu esot labi apgājušies; pat grūti ticēt, viņš teica, ka zirgam likuši rikšot desmit dienas, jo, atgriezies stallī, tas atpūties vienā naktī.

Mazajā Gransē baznīciņā tiem, kurus šejienieši sauca par pils ļaudīm, kaut gan pati pils vēl nebija uzcelta, un kuri jau uzstājas kā draudzes labdari, bija luktā savs īpašs sols, kas stāvēja taisnā leņķī pret pārējo baznīcēnu soliem; Adlina sēdēja uz tā pirmā vietā, Ramelo otrā. Nākamajā svētdienā pēc vecās sievietes atgriešanās no neizskaidrojamā brauciena Adlina dievkalpojuma laika slepus pētīja savu kaimiņieni, skaizdamās, ka nekā nevar izdibināt. Vai nu tā bija īstenība, vai arī pārkairinātās ziņkārības malds, taču jaunavai šķita, ka Ramelo ieklausās kirē kunga vārdos vērīgāk nekā parasti. Tas notika starplaikā starp evaņģēlija lasīšanu un sprediķi, garīdznieks paziņoja nākamās nedēļas dievkalpojumu: «Otrdien pulksten astoņos,» — viņš sacīja, «aizlūgums pēc īpašas vēlēšanās. Trešdien …» Juzdama, ka tiek novērota, Ramelo pagrieza galvu un pievērsa Adlinai stingru skatienu, kas šķita sakām: «Ko tev vajag?» Adlina apjuka. Nodūrusi acis lūgšanu grāmatā, jaunava atcerējās, ka aizvakar, kad bija devusies izlūkgājienā uz ciemu, viņa ar pārsteigumu bija ieraudzījusi veco Ramelo iznākam no mācītāja mājas. Kirē apmeklēšana, garīdznieka šīsdienas paziņojums… Vai Ramelo būtu pasūtījusi aizlūgumu? Visai apšaubāmi, vai šī pa pusei ateiste … Turklāt ar aizlūgumu nevarēja izskaidrot viņas ilgo prombūtni kopā ar Klemansu …

Taču drīz vien Adlina par to vairs nelauzīja galvu. Tēvs bija aizbraucis, brāļi jaunavu neinteresēja un, lai no jauna apciemotu kaimiņus, vajadzēja nogaidīt viņu pretvizītes: Adlinas domām trūka nodarbības, un tad pēkšņi viņa atrada vienu, kas bija daudz aizraujošāka nekā nožēlojamās mājas intrigas. Adlina izgudroja, ka brāļu mājskolotājs iemīlējies viņā, un nekavējoties ņēmās koķetēt ar Morisonu.

Lai komēdija nevilktos garumā un ātrāk pienāktu uzjautrinošs kāpinājums, Adlina nolēma pasteidzināt tās norisi. Papriekš viņai iešāvās prātā lūgt, lai Ežēns Morisons pozē portretam: pēc Adlinas domām, šāds pagodinājums piepildītu šī zemākas kārtas cilvēka sirdi ar atzinības pilnu mulsumu, seansu laikā atklātos viņa apjukums, veicinot mēmu atzīšanos. Taču, ja arī mazasinīgā studenta sirds Adlinai likās cienīga ciest mīlas mokas viņas dēļ, tad jaunekļa lielā galva šķita necienīga viņas zīmuļa, kas bija pieradis pie izsmalcinātiem modeļiem. Adlina atrada citu ceļu: viņa uzkāpa Morisona jumtistabiņā, kur jauneklis strādāja, un tam paziņoja, ka vēloties mācīties latīņu valodu. Morisons nevarēja izvairīties no Adlinas untuma izpildīšanas. Saskaņā ar tēva gribu bija nolemts, ka bērni visu vasaru paliks Gransē, un ar zēniem Morisons nodarbojās tikai rīta stundās, tātad mājskolotājam atlika laika mācīt latīņu valodas pamatus jaunajai skolniecei, kas bija svēti pārliecināta, ka ir apveltīta ar dažādām dotībām.

Galdu nodarbībām Adlina lika ienest viņas istabā; mācības notika ik dienu no pulksten diviem līdz četriem. Tas bija pats karstākais laiks viskarstākajā gada mēnesī. Nomodā pavadīto nakšu izvārdzinātajam Eiženam Morisonam neatvairāmi mācās virsu miegs, viņš cīnījās pret snaudu, mācīdams jaunkundzei lietvārdu un darbības vārdu locījumu paraugus. Turpretī Adlina bija ļoti spirgta, pašas sadomātā komēdija viņu uzmundrināja un turklāt, lai saglabātu tievu vidukli, viņa ēda maz, tāpēc nejuta prasību pēc pusdienām nosnausties; arī naktīs, būdama aizņemta vienīgi pati ar sevi, jaunava gulēja ilgi un saldā miegā.

Taču itin drīz viņa atklāja kļūdu savā izdomā. Vai bija vērts modināt Morisonā kaislīgu aizraušanos, ja viņa nevarēja nevienam ar to palielīties? Tēva šeit patlaban nebija, turklāt viņš nemēdza klausīties Adlinas vārdos; Ramelo būtu viņu uzklausījusi, bet neticētu; Adlina kaut arī jutās daudz pārāka par brāļiem, labprāt pastāstītu kaut vai viņiem, bet dvīņi bija tādi muļķi, ka vienmēr turējās abi kopa, — un kā lai uztic sirds noslēpumu diviem uzreiz? Līdz Žozefai nolaisties Adlina gan nevēlējās. Īsi sakot, viņai nebija citas iespējas kā tikai atklāt noslēpumu pašam Morisonam, un viņa tā izdarīja.

Adlina piespieda jaunekli atzīt, ka viņa uzminējusi tā jūtas. Viņa tēloja aizvainotu, bet ļoti cēlsirdīgu, līdzjūtīgu jaunavu un darīja to tik veikli, tik pacietīgi un neatlaidīgi, ka Ežēns, noguris pretoties, saprazdams, ka padošanās vienkāršos stāvokli, beidza apliecināt viņai savu visdziļāko godbijību. Tad starp abām pusēm nodibinājās zināms līdzsvars, pārpratums izvērtās par itin labu saprašanos. Pasaciņa par dievināto skolnieci un dievinošo skolotāju varēja vislabāk apmierināt Busardela jaunkundzes iedomību; un bijušais stipendiāts, vāja rakstura cilvēks, vairāk par visu baidīdamies zaudēt savu vieglo un labi apmaksāto darbu, jutās laimīgs, ka tik viegli izkūlies no sprukām. Visjocīgākais bija tas, ka pa to starpu Adlina iemācījās latīņu valodu.

Tā tas gāja līdz augusta pēdējai svētdienai, kad Gransē tika svinēti baznīcas patrona svētki un rīkots gada tirgus. Agrā rīta stundā, tikko svīda gaismiņa, kamēr ciema galvenajā laukumā apmetušies tirdzinieki savās kulbās vēl gulēja, no velētavas puses atskanēja negants ļembasts, un šejienieši uzreiz saprata, ko tas nozīmēja. Pa logiem izbāzās galvas, kaimiņi, tumsā cits citu nesaredzēdami, jautājoši sasaucās. Tenkotājas tērgāja stieptajā berijiešu izrunā:

— Kam t' nu tur sadod?

Jebšu pēc sena vietējā ieraduma baznīcas patrona svētku dienu pārvērta arī gan par pagodināšanas, gan par apkaunošanas dienu: pagodināja tiklu jaunavu, apkaunoja to, kura iepriekšējā gadā bija zaudējusi nevainību. Tiklā jaunava, no rīta atverot loga slēģus, ieraudzīja, ka viņas mājiņa izrotāta ar vīnogulāju zariem un puķu vijām, netiklo uzmodināja ar skaļu trādirīdi, un durvju priekšā viņai par apkaunojuma zīmi bija nolikts zirga ģindenis. Divējādo izvēli neizdarīja bez nopietnas apsvēršanas: naktī vesels sievu tribunāls to izlēma un, ja pierādījumi vienai vai otrai izrādījās nepietiekoši, tad lēmumu atlika uz nākošo gadu. Bet tā, kurai tika uzrīkots trādirīdi un nolikts pie durvīm zirga ģindenis, zaudēja katru iespēju iziet tautās, ja vien neapprecējās ar savu savaldzinātāju vai nepārvācās dzīvot citā pusē.

Kāds puišelis basām kājām, vienā krekliņā bija aizjozis līdz velētavai un nu atgriezās, kliegdams:

— Pie Klemansas loga tas trādirīdis! Un māte viņu velē ar koka tupeli!

— Klemansa! …

Vārds lidoja no mājas uz māju, pa visu ciemu, kas patlaban modās. Atraitne Blondo ar abām meitām dzīvoja ciema nomalē, aiz velētavas, nabadzīgā būdiņā ar vienu logu. Pie pirmajām trača skaņām viņa aizbarikādēja durvis. Puiši labu brīdi dauzīja ar nūjām pa kastroļiem un pannām, skaļi aurodami dziesmu, kurā bija runa par mežu: «Tur ieiet divi, bet iznāk trīs.» Ausa gaisma; pēc ceturtdaļstundas pūlis izklīda: zemnieki atgriezās katrs savās mājās, lai sāktu gatavoties šai svarīgajai dienai, uzkoptu sētas un sapostos paši.

Sagaidījusi šo mirkli, Klemansa pavēra durvis un izslīdēja laukā. Puskaila, tikai apakšsvārkus uzrāvusi mugurā, pietūkušajai sejai pārmetusi lakatiņu, šausmu pilnām acīm lūkodamās apkārt, viņa aizlavījās gar mājas sienu. Pagriezusies ap stūri, meitene rītausmas mijkrēslī skriešus metās projām no ciema, pāri pļavām sasniedza Buržas ceļu un devās tam pāri. It kā viņai kāds dzītos uz pēdām pakaļ, Klemansa joprojām skrēja, aizvien tālāk, uz medību paviljona pusi, strauji tuvodamās apakšstāva logam, pie kura drīkstēja pieklaudzināt …

Šņukstēdama, elsodama Klemansa iekrita vecajai Ramelo rokās. Meitene kā sapnī juta, ka tiek pacelta, nesta, kaut kur nolikta. Viņa attapās mīkstā gultā, noslēgtā istabā, klusumā, tālu projām no ciema. Auksta karotīte pieskārās Klemansas lūpām, kāds pacēla viņas galvu, un viņā izdzirdēja Ramelo balsi:

— Dzer! Iedzer karotīti melisas ūdens.

— Nevajag … — Klemansa čukstēja stiepti, kā visi Berī provinces iedzīvotāji. — Nē jel, neraizējieties.

Un izdzēra zāles. Viņa atkal sāka raudāt, bet tagad jau klusītēm.

Klemansa izdvesa vienu vienīgu vārdu: «Apkaunoja…» — un Ramelo saprata visu; viņa aiztaupīja nabaga meitenei mokpilnu stāstījumu, senā ieraduma izskaidrošanu, vaidus un nožēlu. Viņa lika mazajai kalponītei nogulties uz vēdera. Pacēlusi kreklu, Ramelo ieraudzīja, ka jaunā, baltā, pilnīgā mugura ir vienos zilumos. Koka tupeli bija cilājusi dūšīga roka.

— Nerunā, — Ramelo teica, — aizver acis un nedomā ne par ko.

Vecā sieviete uzlika meitenei kompresi, ko bija samērcējusi «Saturna ūdenī», — no šīm zālēm Ramelo nekad nešķīrās; viņa pārdomāja… Kā ļaudis bija to uzoduši? Kopš brauciena uz Buržu aizritējuši jau divi mēneši: vai patiesība tik lēni būtu atklīdusi līdz Gransē? Kas to varēja izpaust? Varbūt Buržas vecmāte, neraugoties uz krietno summu, kas viņai bija samaksāta? Maz ticams, jo līdz ar to šī sieviete nodotu pati sevi; viņas pacientēm draudētu bargs sods, bet arī viņai pašai tas draudētu. Tātad jāpieņem, ka aiz noslēpumainas likumsakarības, neizdibināmi un spontāni, baumas radušās pašā ciemā, radušās ne no kā, bet drīz vien ieguvušas reālu veidu, saistījušās ar noteiktu vārdu… Tā ļaudis dažkārt instinktīvi nojauš, neviļus, bet nemaldīgi, kādu noziegumu, atrod tā cēloni, atklāj vainīgo . . .

— Atpūties, — Ramelo sacīja, pieceldamās gausāk, nekā būtu darījusi agrāk. — Ciema ļaudis neuzdrošināsies nākt šurp tevi mocīt. Un es aizslēgšu durvis un brīdināšu Žozefu.

Atgājusi dažus soļus no mājas, vecā sieviete apstājās: vai brīdināt arī Busardelu? Viņa atskatījās un ieraudzīja, ka logam, kas atradās kreisajā pusē no lieveņa, slēģi vēl bija ciet; biržas mākleris, kurš muižā atpūtās, aiz tiem saldi dusēja. Mājā neviens vēl nebija piecēlies. Ramelo pārlaida skatienu pār mierīgo mājokli, kas bija nodots viņas gādībā. Cik dīvains liktenis! Viņa kļuvusi svešas ģimenes pavarda sargātāja un aizgādne… Šī ģimene būtībā bija viņai sveša, sevišķi, kopš no tās aizgājušas abas būtnes, kuras viņa patiesi mīlēja, Lidija un Žilija; sociālo slāni, pie kura piederēja šī ģimene, Ramelo ienīda un tomēr palika uzticīga šiem ļaudīm, turklāt vēl kādās lietās! Veco sievieti tirdīja pretrunīgas jūtas, stāvot pie šīs miegā iegrimušās mājas, pār kuru — viņa vienīgā to zināja — izslējies visbaismīgāko, visapkaunojošāko briesmu drauds. Platiem soļiem Ramelo devās projām.

Kad viņa sasniedza Gransē, ciems dūca kā bišu strops vēl aiz prieka par notikušo traci un jau aiz prieka par gaidāmajiem svētkiem. Mēles trinās, ļaudis bez mazākās kautrēšanās izstāstīja vecajai sievietei visu. Viņa atgriezās mājās un atrada Klemansu tikpat dziļi satrauktu kā iepriekš; lūgšanas, ko meitene pa to laiku bija skaitījusi, nesniedza mierinājumu.

— Rimsties! — Ramelo sacīja, atkal aizslēgdama durvis. — Neskaties uz mani vairs ar tādām acīm, tu taču neesi beigta! Nav tik briesmīgi, kā mēs domājām: viņi nekā nezin… Protams, viņi zina, ka tev paslīdējusi kāja, bet nezin, kādos apstākļos tas noticis. Tava mazā māšele tevi izspiegojusi un palaidusi tenkas, kaut kādas blēņas, par veļu … Nu tu redzi, ka nav jākrīt izmisumā. Pēc dažiem mēnešiem tam vairs ne gailis pakaļ nedziedās.

— Klemansa pretojas, kundze nepazīstot šejieniešus, šāds negods apkauno meiteni uz mūžu . ..

— Pagaidām tu paliksi šeit pastāvīgā dienestā, es to visiem skaidri pateicu. «Tādām lietām ticu tikai tad, ja ir pierādījumi,» es sacīju. «Un, ja viņa zaudēs maizes riecienu, vai tad ar to atgūs nevainību?»

Klemansai atkal sāka ritēt asaras pār vaigiem. Viņai neapšaubāmi šķita gluži dabiski, ka viņa ir vairs tikai paklīdene; nabaga meitene bija gatava saņemt katru pārmācību. Klemansai nenāca ne prātā to apstrīdēt, taisnoties, lūgt, lai viņai palīdz izkļūt no nelaimes. Viņa jutās vainīga, vainīga tāpēc, ka bija uzklausījusi Ferdinanda kungu, taču uz Ferdinanda kungu nekrīt nekāda vaina, ka tas ar viņu runājis. Viņai, Klemansai, ir uzrīkots trādirīdis, nolikts pie durvīm krituša zirga ģindenis, šādu apkaunojumu nekas nevar izdzēst, un par to viņa jūtas varbūt vēl peļamāka nekā par pašu pārkāpumu, jo cilvēku apkauno nevis pats grēks, bet kauna stabs . . . Nē, nē, kundzes žēlsirdīgie vārdi tur nekā nevar mainīt, kundze tā runā tikai aiz kristīga cilvēka labsirdības. Palikt dienestā kungu namā — tas taču nav iespējams: ko tad teiks vecais kungs, kad dabūs zināt par viņas negodu?

— O! Kungs… — Ramelo novilka. Viņa novērsās no raudošās Klemansas un pagrieza galvu uz pretējo pusi, it kā varētu saredzēt cauri sienai nekā nezinošo Busardelu, kas, izstiepies gultā, gulēja taisnīga vīra cietajā miegā.

— Ar kungu es nokārtošu!

Kad Klemansa pārliecinājās, ka patiešām tiek paturēta Busardelu mājā par kalponi, viņa aiz prieka un pateicības gluži vai zaudēja prātu. Viss, ko meitene darīja, izvērtās par mēmu nemitīgas atzinības izpaudumu, viņa bija kā apstulbusi, jo nespēja ticēt, ka pārmācība pārvērtusies par svētlaimību, un drebēja bailēs, ka viņu nepiemeklē pēc viņas izpratnes taisnīgais sods, tāpēc pastāvīgi centās sarauties pavisam mazītiņa. Sastopot kāpnēs, virtuvē vai pagalmā kādu no Busardeliem, Klemansa pieplaka pie sienas, ieraudama galvu plecos, kā bieži sists šunelis, vai arī, ja kādu dienu meitenei modās drosme pacelt acis, viņa uzmeta kungiem mulsu skatienu, kurā visdziļākā pateicība jaucās vēl tomēr ar bailēm. Katra vārda galā Klemansa atvainojās — tas meitenei izvērtās par māniju, viņa nespēja atbildēt kaut vai uz visparastāko jautājumu, nepievienojot gluži izmisīgā balsī kādu pazemības vai nožēlas apliecinājumu, piemēram, viņa sacīja: «Atvainojiet, cienjaunkundze lika pateikt kungam, ka esot dārzā,» vai arī: «Lūdzu, atvainojiet, galds ir klāts»

Baidīdamās, ka šāda uzvešanās var Busardelam pārāk stipri atgādināt notikumu, ko viņš centās aizmirst, Ramelo gribēja iedīdīt mazajai kalponītei izpaust atturīgāk savu pieticību, taču vecajai sievietei tas izdevās, tikai pārliecinot Klemansu, ka vienīgi viņām abām ir zināms par meitenes apkaunojošo nopulgošanu ciemā. Iznākumā Klemansa ar visiem dvēseles spēkiem pieķērās tai, kura bija viņu izglābusi. Klemansas uzdevumos ietilpa spodrināt apavus; kādu rītu agri ienākusi virtuvē, Ramelo ieraudzīja, ka meitene aizvērtām acīm stāv nekustēdamās, piespiedusi pie vaiga savas labdares kurpes, aizslīdējusi tālu no visa, iegrimusi ekstāzē. Tad nu arī vecā sieviete reiz apjuka un mīkstajās tupelēs klusītēm izgāja ārā.

Busardels izturējās tā, it kā par Klemansas apkaunošanu nekā nebūtu dzirdējis; šī tīšā nezināšana viņam bija visādi izdevīga. Ferdinands atdarināja tēva atturīgo rīcību. Varēja droši cerēt, ka dienās šis dēls apgūs to pašu lielo pašsavaldību un nesatricināmo vienaldzību, ko viņš apbrīnoja savā tēvā. Ferdinands jau instinktīvi nojauta, ko vīrietis var un drīkst atļauties ar sievietēm, sevišķi ar zemāku aprindu sievietēm. Atgadījums, kas bija norisinājies jūnijā, un pēc tam meitenes atklātā nopulgošana ciemā Ferdinanda upurim visumā beidzās itin labi, un jaunais pavedējs nejuta par to visu nekādus sirdsapziņas pārmetumus. Vienīgi mazu nožēlu. Kaut gan viņam drīz tika laupīta bauda, ar ko tikai nupat bija iepazinies, un atmodinātie jutekļi viņu tirdīja visu vasaru, tomēr šīs pirmās dēkas iznākums bija atsaldējis Ferdinandu, pat izraisījis pretīgumu, un viņš nebija vēlējies atjaunot šo intrigu. Viņš nolēma gaidīt līdz tam laikam, kad atgriezīsies Parīzē, Parīze sieviešu netrūkst, un tagad jau viņš prot…

Būtībā šis piedzīvojums bija sagādājis Ferdinandam maz raižu; šajos apstākļos viņš jo sevišķi bija manījis tēva atbalstu, un jaunā divu vīriešu solidaritātes un pieaugušās tuvības izjūta bija abpusēja. Biržas mākleris, tēvišķīgajā mīlestībā nojautis, ka tagad uz visiem laikiem iekaros Ferdinanda sirdi, savaldījās un neizteica dēlam ne mazāko pārmetumu.

— Tu mani nerāj? — dēls pēc atzīšanās «Vairoga» viesnīcā jautāja.

Vārds «rāt» aizkustināja tēvu, atklājot, cik bērnišķīgs vēl ir šis karstgalvis, kas pārāk agri bija gribējis kļūt par vīrieti.

— Tu drīz pārliecināsies, — Busardels, mazliet atgāzdamies krēslā, sacīja, — ka es nekad neiekaistu dusmās, kad kļūme vai nelaime jau notikusi. Es cenšos labot tās sekas.

Taču šis princips, ko Busardels nostādīja par veikalnieka darbības pamatprincipu, īstenībā bija tikai mīlestības iedvests viltus.

Tagad, kad briesmas jau bija garām, visi sāka nomierināties un cits citam jau uzsmaidīja, tēvs mīlēja Ferdinandu varbūt vēl vairāk, par izbailēm, kuras šis dēls viņam bija sagādājis, par nodarīto ļaunumu. Busardels ar pārsteigumu un maigumu skatījās uz jau vīrišķīgo roku, kas viņam bija iesitusi.

— Kas to būtu domājis! — viņš sacīja vecajai Ramelo. — Puika! Piecpadsmit ar pusi gadu! Vai to varēja gaidīt? …

Busardels izlikās sadrūmis, nomākts, taču īstenībā jutās ļoti apmierināts. — Kāds palaidnieks!

— Jā! Varat lepoties! — atcirta Ramelo, kas lasīja Busardela sirdī kā atvērtā grāmatā un nekad negribēja viņu atstāt, domās, ka viņam izdevies to pievilt.

Noslēgums visai šai lietai sekoja septembrī. Gransē iedzīvotāji palika vai mēmi aiz brīnumiem, kādā jaukā dienā dabūdami dzirdēt, ka tika izsludinātas Klemansas Blondo un Ežēna Morisona laulības. Šis pārsteigums izbeidza daždažādos minējumus un izdzēsa apkaunojuma traipu. Visi sajūsminājās par «pils kungiem». Nebija noslēpums, ka šo gandarījumu bija panācis Busardela kungs. Vēl vairāk: viņš dāvāja jaunajam pārim pūru. Jā, Klemansa bija apskaužami laimīga: viņa apprecēsies ar savu savaldzinātāju, kas ir skolots kungs, un pati tagad būs savas mājas kundzene.

Arī līgavaini nebija ko nožēlot. Busardels izskaidroja kaimiņu muižu īpašniekiem, ka gribot nodrošināt savu bērnu mājskolotāja nākotni. Nabaga puisim esot vārga veselība, Busardels apgalvoja neapstrīdama sprieduma tonī, kādā šajā sakarībā mēdz izteikties zaļoksnēji cilvēki. Tāpēc vajagot sagādāt krietnajam Morisonam iespēju dzīvot uz laukiem. Jaunekļa mācības? Gatavošanās iestāties Arheoloģijas institūtā? Tukšas iedomas! Augstākajās mācību iestādēs nevar iekļūt, sagatavojoties pašmācības ceļā; vislielākā centība nekad neatsver īstu pamatu trūkumu. Nē, šo neauglīgo centienu vietā jauneklim tiks nodrošināta saprātīga, viņa spējām atbilstoša dzīve. Morisons kļūs Busardelu muižas pārvaldnieks. Šis darbs nāks par labu viņa veselībai un — ak dievs! — atstās viņam pietiekami daudz brīva laika iemīļotajām studijām.

«Lāga zēns gan mazliet tielējās,» Busardels stāstīja, «bet, protams, tikai skata pēc, aiz smalkjūtības. Galu galā viņš piekāpās.»

Kāzu dienu noteica, cik vien drīz bija iespējams, jo biržas mākleris gribēja piedalīties svinībās un tikai pēc tam atgriezties Parīzē.

Beidzot ģimene pēc ilgas prombūtnes ieradās Sentkruā ielā. Dvīņi atjaunoja mācības licejā, Adlina atkal nodevās sabiedriskajai dzīvei.

Tūlīt pat viņa izstāstīja savai draudzenei Selestai Lebā Dotjē, notāra sievai, par Morisona mīlestības drāmu.

— Nelaimīgais Ežēns! Cik aizkustinoša bija viņa kaisle! Nevaru aizmirst, cik kvēli viņš raudzījās uz mani! Bet, dārgā, pasaki: vai man pieklājās uzjautrināties par viņu, kā daudzas citas manā vietā būtu darījušas? … Es uzreiz pateicu, lai viņš nelolo nekādas cerības, vedu viņu pie saprašanas. Tu jau zini, ka es noraidu visus tīkotājus, jo man jāuzupurējas brāļu labā viņi taču ir bāreņi, un ne tādēļ esmu visus noraidījusi, lai apprecētos ar kaut kādu Ežēnu Morisonu! Tad viņš aiz izmisuma apprecēja pirmo, kas pagadījās, pareizāk sakot, pēdējo, kādu laucinieci, kurai jau reiz bija paslīdējusi kāja. Viņa dienēja pie mums, un tēvs tikai aiz labsirdības nepadzina viņu. Ja šī meiča vismaz būtu skaista! … Nepavisam ne! Nožēlojama krople, klibiķe: pat viņas pavedējs, kāds lauķis, kura vārdu viņa atteicās nosaukt, — vari iedomāties, ka viņa nav varējusi ar to lepoties! — pat tas nav gribējis viņu par sievu … Ak, — Adlina smagi nopūtas, — kāpēc man lemts iedzīt jaunekļus, kurus noraidu, tādā posta!

XII

No sakara ar Klemansu Ferdinands guva ne tikai baudas atklāsmi un tieksmi iepazīt to vēl. Šī dēka viņam bija mācījusi arī kaut ko citu. Viņa prātā izveidojās it kā jutekliskās rīcības noteikumi, jauna buržuā mīlas dēku kodekss.

Ferdinands apsvēra, kādas sievietes derētu uzmeklēt. Viņš jau bija nolēmis izvairīties no neprašām, no nepieredzējušām meitenēm, jo tās varēja atkal sagādāt tādu pašu pārsteigumu, kādu viņš nesen bija piedzīvojis. Nebija arī vērts mest acis uz precētām sievietēm, tās ir vai nu tikumīgas, vai arī neinteresējās par jaunekļiem, kam vēl nav ne divdesmit gadu; turklāt Ferdinandam nebija ne mazākās patikas mēnešiem ilgi aplidot dāmu, lai par algu saņemtu atļauju noskūpstīt viņai pirkstu galiņus vai dabūtu ziedu, kas viņai bijis piesprausts pie izgriezuma. Ferdinands tiecās pēc ātrāk sasniedzamām un reālākām baudām, bet, lai saietos ar baleta meitenēm vai aktrisēm, viņam nebija pietiekami daudz kabatas naudas. Kas tad atlika? Derētu nākt saskarē ar jaunām meičām, kas pazīst dzīvi, neprasa ne naudu, ne precību solījumus un spēj atmaigt pret staltu, spēcīgu jaunekli ar glītu vaigu. Ferdinands apzinājās savas priekšrocības. Viņš nereti salīdzināja sevi ar sava vecuma biedriem, sevišķi ar Luiju; bieži vien Ferdinands apģērbies vai izģērbies aplūkoja sevi, stāvēdams pie spoguļskapja, kas bija dzīvoklī nesen uzradies jaunums; puisis pārliecinājās, ka viņam lieliski piestāv svārki ar platām stērbelēm vai arī pieguļošas bikses, ka viņš izskatās vecāks par saviem sešpadsmit gadiem un ka viņam jau uzdīgušas ūsas. Ja Ferdinands nepētītu sevi spogulī, arī tad viņš tikpat labi saprastu, ka kļūst vīrietis, jo salonos un uz ielas jaunas meitenes jau nodūra acis, kad viņš uz tām paskatījās.

Ferdinands sadraudzējās ar vecāko klašu licejistiem un medicīnas un tieslietu studentiem. Ņemdams līdzi Luiju, viņš bieži apmeklēja Latīņu kvartālu. Galu galā Ferdinands atklāja grizešu pasauli. Tanī viņam vajadzēja atrast mīļākās. Šis jauneklis alka nevis pēc sievietes, bet pēc sievietēm. Ferdinands jau saprata, ka viņa pirmajai galantajai dēkai pienāks beigas, tai sekos otra, pēc tam trešā dēka… Kas attiecās uz mīlestību! … Tolaik nāca modē sirdis atsaldējošs skepticisms, rūgta vilšanās vai arī, drīzāk, to šķietamība…

Kad dvīņi paši bija kļuvuši tieslietu studenti, viņi pasāka pavasarī un vasarā kopā ar studiju biedriem un dažām glītām grizetēm svētdienās izbraukt ārpus pilsētas — uz Monmartru, uz Prēsenžervē, uz Romenvilas mežu. Šaurajā kompānijā Busardela dēli, pateicoties savam sabiedriskajam stāvoklim un bagātībai, bija iemantojuši autoritāti, jo pārējie jaunekļi bija trūcīgi studenti, kas saņēma niecīgu pabalstu no provincē dzīvojošajiem tuviniekiem.

Šo vidi savām svētdienu izpriecām Ferdinands neizvēlējās aiz demokrātiska noskaņojuma vai arī tādēļ, lai viņam vieglāk būtu spīdēt. Šeit jaunekli vilināja tādas sievietes, kādas viņš citur nevarēja sastapt — bezbēdīgas, nesavtīgas modistes un pārdevējas, kas neraizējās par nākotni, dzīvoja no dienas dienā un visas ļāvās Ferdinanda valdzinājumam. Starp šiem jauniešiem, kuriem kabatas bija vieglas, valdīja brīvība, attiecības bija nepiespiestas, garāmejošas aizraušanās vai pārīšu mainīšanās nekad neizraisīja vētras, un Ferdinands te jutās kā zivs ūdenī. Gribēdams patikt, viņš apbrīnojami prata pieskaņoties apkārtējiem; sēdēdams ēnainā lapenē un sūkdams lētu vīnu, viņš pirmais braši uzsāka dziesmu. Grizetes, kas parasti apgalvoja, ka neciešot buržuā, neviļus padomāja, ka Ferdinands būtu varējis nevis te kopā ar viņām jādelēt ar ēzelīšiem, bet doties izjādē pa Buloņas mežu, sēžot arābu rikšotāja mugurā. Meičas iztēlojās, kā svētdienas vakarā, atvadām noskūpstījis katru aiz auss, Ferdinands atgriezās krāšņā, ar zīda audumu tapsētā apartamentā, kur viņu varbūt gaidīja dineja ar divdesmit četrām personām klātu galdu, ar sulaiņiem, lepnām dāmām un jaunavām precību gados. Īsi sakot, grizetes bija viņā iemīlējušās līdz ausīm. Pēdējos gadus mācīdamies licejā, kā arī pirmajos studiju gados Ferdinands izvēlējās šajā šaurajā pulciņā par mīļākām vienu puķu pārdevēju, vienu veļas šuvēju, vienu izšuvēju, vienu pārdevēju no Delila veikala un divas no «Mazās Žanetes».

Luijs vienmēr bija iejaukts brāļa dēkās. Atkārtojās tā pati liktenīgā situācija, kas Gransē bija gluži dabiski viņu padarījusi par Ferdinanda līdzzinātāju. Pat nekā nedarīdams, Luijs viņam izpalīdzēja, piemēram, ja Ferdinands viens pats kaut kur aizietu vai vēlāk atgrieztos Sentkruā ielā, mājiniekiem mostos aizdomas, taču katra prombūtne vai aizkavēšanās viņiem šķita nevainīga, tiklīdz dvīņi bija kopā. Un viņi nekad neizgāja no mājām viens bez otra un kopā arī atgriezās. Tēvs te nesaskatīja nekādu viltību. Luijs neparko nevienam neatklātu, ka viņš dažkārt stundām kvernēja parkā uz sola vai bezgala ilgi slaistījās ap kādu māju, kuras jumtistabiņā laimīgais Ferdinands baudīja mīlas priekus un, nemaz nesteigdamies, varbūt pat mazliet nosnaudās, lai atgūtu spēkus.

Kādu svētdienu Ferdinanda pašreizējā mīļākā atveda līdzi mazajā kompānijā savu paziņu cimdinieci Marjetu. Jaunā izbraucienu dalībniece atšķīrās no pārējām meitenēm: viņa esot nelaimīgi iemīlējusies, un šis apstāklis pamudināja Luiju kļūt viņai par kavalieri. Sievietes biedēja Luiju; jauneklis zināja, kā Ferdinands izturas pret meičām, un domāja, ka pats nekad nevarēs izturēties tik nekautrīgi un ka pie pirmajiem maigo jūtu apliecinājumiem, kurus viņš izteiks, pielūgsmes objekts iesmiesies viņam sejā. Tā kā ne mazāk viņš baidījās, ka kļūs smieklīgs, ja staigās ar meiču un nepenterēs viņai laipnības, tad galu galā Luijs svētdienu izbraukumos nekad nebija uzdrošinājies kādai grizetei piedāvāties par pavadoni.

Ar Marjetu, par kuru visiem bija zināms, ka viņa mīl citu, nevajadzēja baidīties no pārpratumiem. Jau pirmajā dienā Luijs nosēdās viņai blakus uz sola vaļējos ratos, kas jautro bariņu aizvizināja uz Romenvilu, un tur, kad visi nolēma izjāt ar ēzelīšiem, viņš paņēma uz sava lopiņa aizmugurē Marjetu.

Šķita, ka Marjetai patīk Luija gādība. Uzdodoties par nelaimīgas mīlestības upuri, meičai neklājās tikpat dedzīgi kā pārējām draudzenēm izrādīt sajūsmu par mazās kompānijas donžuānu Ferdinandu. Bet vai viņa dvīņu brālis, ko neviens neievēroja, nebija Ferdinanda līdzinieks, tikai ne tik vieglprātīgs? Marjeta pieņēma Luiju par kavalieri. Jaunās cimdinieces sirdēsti darīja viņu jūtīgu, meiču aizkustināja Luija maigums, kautrība un neveiksminieka izskats, kas nepārprotami pauda pārliecību, ka viņš nevienu nevar interesēt. Īsi sakot, viņi abi bija viens otram kā radīti. Turpmākajās pastaigās Marjeta neatkāpās no Luija; vakarā atgriežoties, viņa nepiespiesti atbalstījās uz jaunekļa rokas. Marjeta bija deviņpadsmit gadus veca meitene ar kuplām krūtīm un cieši iežņaugtu vidukli. Mati viņai bija melni, gludi sasukāti pār ausīm, tie izcēla skaistās, lielās acis un bālo sejiņu ar apaļiem vaigiem un mazu zodu. Melanholiskais izskats, ko Marjeta centās saglabāt, nekavēja viņai, pārlecot pār grāvi, uzraukt svārku maliņu, lai parādītu baltā zeķē apauto, glīti noapaļoto stilbu.

— Ko tu vilcinies, kāpēc neatklāj viņai mīlestību? — Ferdinands vakarā, kad abi brāļi bija savā istabā, jautāja Luijam.

— Tieši tāpēc, ka esmu, šķiet, pārāk ilgi vilcinājies, — Luijs atbildēja. — Tagad jau ir grūti to izdarīt.

— Draudziņ, tas katram duras acīs, ka viņa gaida, lai tu atklāj savas jūtas. Tāpēc dari to. . . Vienmēr vajag sacīt sievietēm to, ko viņas gaida, — Ferdinands pamācīgi turpināja, — bet jārunā tādos vārdos, kas viņas pārsteidz. Tu nevari noliegt, ka recepte ir vienkārša.

— Ietinies turku halātā, atgāzies atzveltnes krēslā, kājas uzlicis uz galda, Ferdinands pirms gulētiešanas kūpināja pīpi. Luijs, nebūdams liels pīpētājs, jau bija atlicies gultā. Atbalstījies uz elkoņa, viņš skaidroja brālim, ka viņam trūkstot pašapziņas.

— Ferdinand, man ar runāšanu nevedas tik veikli kā tev! — Nu tad apdomā, ko es būtu sacījis, un klāj vaļā! Es vēl saprastu tavu apmulsumu, ja tev vajadzētu lūgt Taljoni jaunkundzi, lai viņa tev pieder, bet kaut kādu Marjetu! …

Luijs neuzdrošinājās iebilst, ka viņam daudz svarīgāk būtu atklāt mīlestību meitenei nekā to iegūt.

— Ferdinand, — viņš pēc brītiņa atsaka, — vai tev būtu grūti parunāt manā vietā ar Marjetu? Tad man būtu vieglāk. Kad viņa zinātu par manam jūtām, gan tad es tālāk pats … Lūdzu, izdari to …

Vienmēr gatavs atbalstīt brāli, ka arī izmantot tā atbalstu, Ferdinands šoreiz vilcinājās ar atbildi: gan būdams tikai stundu vecāks par Luiju, viņš jutās gadiem aizsteidzies tam priekšā un saprata, kādas neērtības var sagādāt šī lūguma izpildīšana.

— Luij, tu viņai liksies puicisks, tu pats sevi pazemosi, un tas neder. Nav labi arī tas, ka jūsu dēkā iejaucas trešā persona, iekams jūs neesat. ..

Viņš nenobeidza, jo pazina brāļa kautrību.

— Tu taču man neesi nekāda trešā persona.

— Bet viņai gan.

— Man ienāca prātā Marjetai uzrakstīt, bet, tā kā uz mājām viņai sūtīt nevar vecāku dēļ un uz veikalu adresēt ir neērti, tad būs pašam jānodod viņai vēstule.

— Tev taču ir lieliskas iespējas aizvest viņu nomaļus un izskaidroties! — Ferdinands iesaucās, jau kļūdams mazliet nepacietīgs. — Tu atstātu gļēvuļa iespaidu! Goda vārds, tu itin kā tīšām centies piedzīvot neveiksmi! . ..

Luijs neatkāpās. Brālim viņš varēja atzīties, ka neparko nespētu ne vārda dabūt pār lūpām. Tad jau labāk atteikties no visa.

— Lai notiek, — Ferdinands sacīja. — Es mēģināšu. Pateikšu, ka tu negribēji pats ar viņu runāt… aiz cieņas pret viņas mīlestības sāpēm un ka tu nezini, vai viņa vēl joprojām cieš.

— Lieliski, Ferdinand! Tev nu gan ir galviņa!

Tātad brāļi vienojās. Diplomātisko nodomu viņi nolēma realizēt jau nākamajā izbraucienā uz Romenvilu. Jo vieglāk izdarāms tas būs tāpēc, ka cēlsirdīgā starpnieka mīļākā, tieši Marjetas draudzene, jau divas reizes nebija piedalījusies svētdienas izbraukumos. «Droši vien viņa liek man ragus,» Ferdinands sacīja, «un lai slavēts ir liktenis: viņa jau sāka man apnikt.» Viņš bija kļuvis īsts sieviešu mednieks, viens no tiem, kuriem bauda ir svarīgāka par apmierinātu patmīļu.

Bezbēdīgā kompānija aizvien sēdās atslejas ratos Tampla priekšpilsētas malā, pie pašiem vārtiem. Luijs, kā parasti, ieņēma vietu blakus Marjetai. Šķiet, būtu pavisam viegli pateikt, ka šoreiz pēc brokastīm viņas kavalieris būs Ferdinands. Taču biklajam jauneklim izrunāt šo nesarežģīto teikumu bija tīrās mocības. Saule jau bija augstu, ceļš veda kalnā, un zirgi, zvārguļus šķindinādami, gāja soļiem, vilkdami ratus, no kuriem plūda smiekli un dziesmas. Luijs nebija pateicis nekā. Belvila palika aiz muguras, viņi tuvojās Romenvilai, jau kļuva redzams mežmalā krodziņš, pie kura vajadzēja izkāpt. . .

— Es zinu, ka šodien jūsu kavalieris būs mans brālis. Viņam jāaprunājas ar jums.

— Ar mani? — Marjeta brīnījās. — Kas viņam sakāms?

Taču Luijs, sarkans kā biete aiz apjukuma, jau bija izsmēlis visu savu drosmi.

— Nevaicājiet man nekā vairāk, — viņš sacīja, nodurdams galvu.

Pēc brokastīm, kas sastāvēja no desiņām un pīrādziņiem, ko notiesāja, piedzerot klāt baltvīnu, Ferdinands piedāvāja savai jaunajai dāmai, lai viņa paņem ēzelīti sev vienai. Viņš bija nodomājis atrauties no pārējiem, kopā ar Marjetu aizauļojot projām. Sākumā abi mirkli rikšoja līdzi jautrajam baram, turēdamies iesānis, bet tad kreisā pusē pavērās skatienam ēnaina taka, un Luijs vienīgais pamanīja, ka Ferdinands un Marjeta iegriezās tanī.

Abi pievienojās pārējiem tikai pievakarē. Lapenē jautrie zaļumnieki jau bija iztukšojuši pēdējās pudeles pirms aizbraukšanas un gaidīja tikai abus pazudušos, turklāt gaidīja ilgi. Vīrs, kas izīrēja ēzelīšus, šķendējās par aizkavēšanos, jo nu viņam nāksies savus lopiņus novietot stallī vēlāk nekā parasti. Skaļi izsaucieni un zobgalības apsveica abus bēgļus, kad viņi beidzot parādījās klajumā. Viņu prombūtni, kas bija ilgusi vairākas stundas, visi iztulkoja divdomīgi, un vienīgi Luijs zināja, ka tās iemesls bijis pilnīgi nevainīgs. Ar vieglu smaidu sejā Luijs nolūkojās uz pāri, kurš tuvojās, — tanī bija apvienojušies viņa siltāko jūtu iemiesotāji — sirdsmīļais brālis un pirmā mīlestība. Marjeta aizstāvējās pret draudzeņu draiskajiem jokiem: ko viņas iedomājoties? Matus viņai esot izbužinājis vējš, jo viņi jājuši strauji; un kleita saburzījusies, kad viņa atlaidusies uz sūnas, lai atpūstos, — šis paskaidrojums izraisīja jaunas smieklu šaltis. Marjeta pati smējās līdzi, un pa to laiku Ferdinands, apgājis apkārt galdam, pienāca pie Luija, kas sēdēja nekustēdamies un ar to pašu nenoteikto smaidu uz lūpām joprojām vērās brālī. Viņus neviens neievēroja, jo visu uzmanība bija pievērsta Marjetai.

Nostājies pretī Luijam, Ferdinands viņam nekā neteica, bet, uzacis uzraucis, nevarīgi paraustīja plecus, it kā sacīdams: «Tā nu iznāca… tā nu tas iznāca!» Luijs vēl arvien smaidīja un, nekā īsti nesaprazdams, piekrītoši pamāja ar galvu. Ferdinands atsēdās jāteniski uz brāļa sola, satvēra viņu aiz pleca un jautāja pie auss:

— Tu neesi dusmīgs uz mani?

— Kas tev nāk prātā! — Luijs atbildēja. — Tu joko . ..

Bet viņš joprojām neaptvēra, par ko būtu jādusmojas uz brāli. Viss sāka noskaidroties un attiecīgi iedarboties uz Luiju tikai tad, kad jautrais bariņš jau atkal bija sasēdies atsleju ratos, kas ripoja atpakaļ uz Parīzi. Ceļš tagad veda no kalna lejup, un zirgi bija uzņēmuši mundru riksi; braucēji dziedāja «Malciņu vīna», draisku, populāru dziesmiņu, kas no Menas vārtu apkaimes bija pārceļojusi uz Latīņu kvartālu.

Marjeta sēdēja starp abiem dvīņiem; viņa bija pieliekusies uz kreiso pusi, pievērsusies Ferdinandam, gandrīz pagriezusi muguru labās puses kaimiņam. Luijs, kas līdz šim nekad nebija uzdrošinājies ne apskaut ap vidukli Marjetu, ļoti vēlējās izvairīties no saskares ar meitenes ķermeni, bet atvirzīties nevarēja, jo bija cieši iespiests starp to un ratu malu; viņš juta, ka svārku pogas viņam griežas miesā. Luijs redzēja Marjetas profilu, skaisto bālā vaiga izliekumu, melno matu šķipsnu, kas izjādē pa mežu bija izspūrusi; pakausī viņai karājās tievs, garš papardes stiebriņš, kas ar savu sīko lapiņu bija pieķēries pie cepurītes malas, un, kad Luijs to ievēroja, sirds dziļumos viņam iegūlās smagas skumjas. Viņš atskārta, ka ir ļoti vientuļš starp šiem jauniešiem, kas skaļi dziedāja:

Viens malciņš vīna

Nekad nav lieks.

Lai valda prieks,

Iedzer malciņu vīna!

Luijs jutās šķirts no brāļa, tik tāls, kā nekad nebija juties un vispār nekad nebija iedomājies, ka varēs kādreiz justies tik tāls.

Viņi drīz atgriezīsies Sentkruā ielas dzīvoklī, kur viņus gaidīja kopīgā istaba, «zēnu istaba», kas vairāk nekā piecpadsmit gadus Luijam bija šķitusi kā pasaules viduspunkts. Pēc stundas viņi ieies šajā istabā, kas būs tāda pati, kā bijusi, un tomēr jau gluži citāda — Luijs neatradīs tanī vairs līksmi un mieru, kādu bija baudījis vēl šorīt.

No Šopineta augstienes Luija skatienam rieta staru spožumā pavērās Parīze. Tur nu bija šī milzīgā, spēkpilnā pilsēta, par kuru tēvs bieži vien runāja ar dziļu mīlestību, pilsēta, kurā kā cieši citā pie citas sablīvētās šūnās norit cilvēku dzīves, bet šie cilvēki cits no cita ir tālāki nekā zvaigznes, kas spulgo nakts debesīs. Saule slīga uz apvārsni, tās slīpie, gandrīz līmeniskie stari gūlās kā zeltainas gaismas paltis, kas iegriezās no namiem kāpjošajās dūmu vērpetēs. Vēja nebija; dūmi cēlās virs jumtiem taisni gaisā un tad zināmā augstumā visi nogriezās uz ziemeļiem un izkusa. Luijs pabrīnījās, ka tik ilgi pievērš uzmanību pilsētai, tās gaismas strēlēm un dūmu mākoņiem, un attapās, ka vēl nekad mūžā, pat skaistajos vasaras vakaros Gransē, viņš nebija apjūsmojis saulrietu. «Cik skaista ir daba!» Luijs nodomāja, raudzīdamies uz namu jūru.

Pirms izkāpšanas no ratiem Luijs atcerējās Marjetu, un viņam izdevās uzmanīgi, tā, ka meiča nepamanīja, noņemt pie cepures malas pieķērušos papardes stiebriņu. Viņš to ielika vestes kabatā. Mājās Luijs noslēpa stiebriņu abata Delila tulkotajā «Eneīdā», kas bija viņa mīļākā grāmata un ko Ferdinands nekad neatšķīra. Tas bija pirmais Luija noslēpums, ko viņš neatklāja brālim.

Ziemā Ferdinands vairakkārt mēģināja Luiju savest ar grizetēm, taču veltīgi. Pēc trešā neveiksmīgā mēģinājuma, kad Ferdinands jau taisījās sameklēt brālim reto putnu starp citas kategorijas sievietēm, Luijs paziņoja, ka esot nopietni pārdomājis un nācis pie slēdziena, ka viņu neinteresējot pretējais dzimums.

Starp citu, šis gads bija Luijam ļoti nelāgs. Viņa raksturā notika svārstīšanās. Luijam bija krietni jāpiespiežas, lai neizkristu cauri gala pārbaudījumos; viņš par daudzām lietām šaubījās; pavisam negaidīti viņā modās dievbijība; un, kad abiem brāļiem pienāca laiks iet karadienestā, Luijs pēkšņi lūdza, lai tēvs viņu neizpērkot, viņš pats gribot dienēt. Mājinieki kļuva mēmi aiz brīnumiem. Tēvs kopš divdesmit gadiem pirmo reizi pievērsa nopietnu vērību jaunākajam dēlam; ieslēdzies ar Luiju istabā, viņš izjautāja dēlu un atklāja, ka jaunākajam dvīnim ir savs raksturs, savas tieksmes, sava sliecība, un — vēl viens pārsteigums! — izrādījās, ka arī šis pēcnācējs ir īsts Busardels, kurā atdzimušas daudzas īpašības, kas bija piemitušas vectēvam — muitas ierēdnim un piemita arī viņam pašam — biržas māklerim.

Savu sirdi Busardels jau pārāk sen un pilnīgi bija atdevis Ferdinandam, tāpēc šis atklājums nemodināja tēvā siltākas jūtas pret Luiju, toties viņš sāka cienīt jaunāko dēlu. Luijs Busardela acīs vairs nebija nulle un pats pirmais izjuta šīs pārmaiņas svētīgo ietekmi. Tā jaunekli glāba no skumjā noskaņojuma un mazvērtības sajūtas, kādā viņš bija ieslīdējis un kas būtu varējusi apzīmogot viņu uz visu mūžu. Klusībā, slepenībā Luijs apņēmās gūt panākumus, izvirzīties, izcelties.

— Tēv, es attaisnošu tavu uzticību, — Luijs sacīja, kaut gan Busardels nebija viņam to apliecinājis un bija aprobežojies ar dažādu civilu karjeru uzslavēšanu, lai novērstu dēlu no domām par karadienestu. Luijs savukārt neapzināti vairāk ilgojās pēc revanša nekā pēc veiksmes.

Gluži citāda pārvērtība norisinājās Ferdinandā. Viņam sāka apnikt baudas vai, pareizāk sakot, to vienmuļā atkārtošanās. Viņš meklēja piepildījumu, bet guva tikai nogurumu. Ferdinands nenojauta, ka viņa jutekļi vēl nebija attīstījušies, ka tikai pēc gadiem divdesmit viņš pratīs īsti mīlēt sievietes un gūt baudu un ka viņa nākamajām īstajām mīļākām patlaban ir divi trīs gadi. Tā kā Ferdinands pēc dabas nebija nekāds nemiera gars, tad vilšanās viņam neizvērtās drāmā; līdz turpmākām interešu maiņām viņš apmierinājās ar pastāvīgu, ērtu mīļāko un, nezinādams, ko domāt par mīlestību, sāka domāt par laulību.

Ferdinands pārdomāja par sevi un savu īso pagātni, atcerējās atgadījumu ar Klemansu un nolēma stāties tādā laulībā, kura sagādātu prieku tēvam. «Esmu viņam to parādā,» Ferdinands nosprieda.

Viņš izšķīrās par laulību aiz aprēķina. Jauneklis bija sajūsmināts gan par pašu šāda veida laulību, gan par tās formulējumu. Viņš pirmais apsveica šajā sava gadsimta un savas šķiras dogmā vienu no uzvarošās buržuāzijas galvenajām idejām, vienu no jauno valdošo aprindu spēka avotiem. Ferdinands atklāja savu vēlēšanos tēvam, kas to nebija gaidījis. Ārpus savu darījumu sfēras biržas mākleris jutās atpalicis no «jaunās maiņas», kā viņš mēdza sacīt. Busardels īsti neizprata jaunās paaudzes ieražas; rīcība un runas, kādas viņš 1837. gadā vēroja jauniešos, būtu «viņa laikos» nozīmējušas pavisam kaut ko citu; būtībā aprēķina laulības nodomos, ko loloja un izteica šis divdesmit vienu gadu vecais jauneklis, izpaudās tikai sabiedrības atļautā formā tā pati jutekliskā iekāre, kura Ferdinandā bija modusies jau Gransē. Vēlēdamies stāties laulībā pēc iespējas izdevīgāk savai ģimenei, Ferdinands gāja pats savu ceļu un rūpējās par savu likteni, kas nebija atdalāms no viņa ģimenes likteņa, jo viņš bija vecākais vīriešu dzimuma pēcnācējs, galvenais Busardelu vārda un īpašumu mantinieks, bez šaubām, arī vienīgais tēva kantora mantinieks, tātad arī Busardelu dzimtas turpinātājs.

Izšķīries par laulību aiz aprēķina, Ferdinands gribēja izvēlēties vislabāko šāda veida iespēju. Šajā nolūkā Sentkruā ielā tika saaicināta uz apspriedi visa ģimene, tas bija īsts ģimenes kongress. Ferdinands nejutās neērti, gluži otrādi, viņam glaimoja tas, ka viņš bija izvirzījies tuvinieku intereses centrā, pašā degpunktā; jauneklis uzskatīja, ka tik svarīga lēmuma pieņemšanai nekāda sagatavošanās nevar būt par plašu un jāapsver katrs izteiktais priekšlikums. Starp citu, šāda veida sanāksmes tolaik nebija retums; ar tām atdarināja mājas apspriedes, kādas aiz visdažādākajiem iemesliem mēdza noturēt pilī valdošās ģimenes locekļi.

Pēc pusdienām visi sapulcējās lielajā salonā. Te bija tēvs, Ramelo, Adlina un Luijs. Sakarā ar svarīgo gadījumu ģimenes klēpī savu vietu ieņēma arī Žilija Minjona, kas bija ieradusies vīra pavadībā. Uzaicināts bija arī senais mājas draugs Albarē kungs. Katram no šiem cilvēkiem varēja iešauties prātā kāda doma, katrs varēja atcerēties kādu vārdu, ko citi piemirsuši. Busardela uzticības persona, tas pats klerks, kam viņš bija uzdevis apskatīt muižas, pastāvīgi uzturējās blakusistabā, gatavs ienākt, tiklīdz tiktu aicināts, jo šis vīrs pazina kā savu kabatu ievērojamāko Antēna gatves ģimeņu mantas stāvokli.

Ferdinands, kam piemita ne tikai māsas Adlinas izsmalcinātās manieres, bet arī prasme apieties ar cilvēkiem, ieņēma visizdevīgāko stāvokli: atsēdies jāteniski uz zema smēķētāju krēsla, pagriezis muguru kamīnam, viņš atradās it kā uz apsūdzēto sola un reizē it kā priekšsēdētaja vietā.

Iekams tēvs sāka runāt, tika atbīdīts pie malas galdiņš, uz kura stāvēja aizdegtā lampa, jo istabas vidū tas traucēja klātesošajiem skaidri saredzēt citam citu. Galdiņu novietoja blakus Luijam, kas sēdēja pretī Ferdinandam; gaismas istabā pietika, jo dega arī sveces divos kandelabros pie kamīna. Adlina lustru iededzināt nelika; bija rudens, kamīnā liesmoja pagales, sēdekļi bija pievirzīti siltuma tuvumā.

Dāmas, atsēdušās ērtos atzveltnes krēslos, sakārtoja tērpu krokas; togad piedurkņu kuplums bija samazināts, toties svārkus joprojām valkāja ļoti kuplus. Žilija, kas centās spīdēt ar eleganci, jo vairāk tāpēc, ka viņas vīrs, sava tēva — vecā Minjona norādījumiem sekodams, iedzīvojās bagātībā, bija tērpusies divos toņos zaigojošā austrumu tafta kleitā. Viņai pretī, taisni izslējusies, sēdēja Adlina, kas neatļāvās atslieties pret krēsla muguriņu; viņa tagad valkāja vilnas auduma vai nespīdīga zīda tērpus bālos toņos, kas citādi nekā agrāk izcēla viņas gaišo ādas krāsu.

Ramelo bija ļoti izplūdusi. Kājas viņai pastāvīgi pietūka. Viņa atteicās griezties pēc palīdzības pie ārstiem, pret kuriem vienmēr izpauda nicinājumu, kas atspoguļoja pagājušā gadsimta noskaņojumu. Kāds ģimenes draugs, plaši pazīstams ārsts, pēc Busardela lūguma bieži novēroja un veikli izjautāja Ramelo; kādu dienu, ieraudzījis vecās sievietes potītes, viņš izteica domu, ka večiņa slimojot ar tūsku. Ramelo milzīgi noskaitās; pēc viņas vārdiem, viņa nekad mūžā itin ne ar ko neesot slimojusi un tagad tā izplūdusi aiz pārēšanās, jo šajā mājā ēdot vienkārši skandalozi! Tiešām, bagātīgais galds Sentkruā ielas dzīvoklī vienmēr bija modinājis sašutumu vecajā sievietē, kas apgalvoja, ka pārmērīgā gardēdība esot nācijas pagrimuma zīme. Neviens neuzdrošinājās Ramelo aizrādīt, ka viņa, ja vēlas, var ēst mazāk, jo tad viņa atcirstu: «Vai tas ir pārmetums?» Tikko viņai apritēja septiņdesmit gadi, Ramelo bija kļuvusi aizvien īgnāka, bieži vien izteicās pretrunīgi un nereti pavisam samuldējās aplami. Šīvakara sanāksmē viņa bija ataicināta vairāk aiz cieņas un pieraduma, nekā cerot no viņas dzirdēt kādu derīgu aizrādījumu.

Savu mīksto sēdekli, kas atradās pie paša kamīna, Busardels bija atdevis draugam Albarē, kurš sirga ar reimatismu. Satuntuļojies mājas tērpā, grieķu benīti uzlicis galvā, Busardels izskatījās vecāks par saviem piecdesmit gadiem.

Šie abi vīrieši un Ramelo, visi trīs gadu nastas un dažādu kaišu apzīmogoti, veidoja veču nometni. Viņiem, gluži dabiski, pievienojās arī Adlina, kas vēl bija daiļa, bet divdesmit deviņu gadu vecumā jau atgādināja pārgatavojušos augli, kas aizmirsts kokā. Žilija, viņas vīrs un brāļi sēdēja aplī pamīšus starp vecajiem, taču Minjona kundze ar savu burvīgo tērpu un jaunas mātes veselīgo pilnīgumu, kā arī trīs jaunie vīrieši, kas nepiespiesti bija atgāzušies ērtajos krēslos, kājas cits sakrustojis, cits izstiepis uz paklāja, ļoti atšķīrās no četriem pārējiem sanāksmes dalībniekiem un skaidri norādīja, kuri šajā namā ir dzīvības un dzimtas turpinātāji.

— Dārgie draugi, — Busardels iesāka, — mēs šovakar esam sapulcējušies šajā salonā, lai kopīgi apspriestu kādu jautājumu, kas interesē galvenokārt mūsu ģimeni, un ģimene esat jūs un mēs. Klātesošo vidū ir personas, kas nav dzimušas Busardelu ģimenē, tomēr kļuvušas par mūsu ģimenes locekļiem, viena, — viņš norādīja uz Ramelo, — aiz ilggadīgās uzticības un draudzības, otra, mans labais draugs, — biržas mākleris palocījās pret Albarē, — aiz daudzkārtējiem gluži neparastas sirsnības pierādījumiem.

Atskanēja vispārējas piekrišanas apliecinājumi, kas pārtrauca ievadījumu un runātājam kļuva liktenīgi, jo Ferdinands izmantoja pauzi, lai tēvam atņemtu vārdu. Svinīgais tonis un garā runāšana, kādu tas vēstīja, nebija pa prātam jauneklim. Viņš vēlējās vispārēju pārrunu, nevis uzpūtīgu frāžu bārstīšanu.

— Jā, jā! — Ferdinands sacīja, it kā turpinādams tēva domu, jo negribēja pārāk asi viņu pārtraukt.

— Te katram ir tiesības teikt savu vārdu, neviens padoms nebūs lieks, jo gribu izvēlēties vislabāko iespēju.

Ferdinandam atbildēja zobgalīgu balsu murdoņa.

— Ā! — jauneklis iesaucās. — Mūsu draudzene Ramelo pirmā prasa vārdu.

Muti neatvērdama, vecā sieviete noliedzoši papurināja galvu. piemita tik liels buržuā lepnums, ka augstāk par visu viņi vērtēja saukties Busardelu vārdā.

Adlina, lai pārtrauktu ledaino klusēšanu, pašķindināja zvaniņu. Sulainis ienesa atspirdzinājumus. Paņēmis rokā glāzi punša, Albarē atjaunoja pārtrūkušo pārrunu pavedienu, nosaukdams Selestas Lebā māsīcas Dotjē jaunkundzes vārdu. Taču Adlina aizrādīja, ka Dotjē jaunkundze jau esot saderinājusies. Atkal visi cits pēc cita sāka minēt dažādus līgavu vārdus; tas atgādināja kaut kādu nevainīgu rotaļu.

— Un Teodorine Bizjī? — pēkšņi ieteicās Žilija.

Uzreiz iestājās klusums, kas vēstīja, ka šis priekšlikums ir nozīmīgs. Ferdinands pacēla galvu un labu brīdi vērās griestos.

— Teodorine Bizjī… — jauneklis beidzot, mazliet pasmaidīdams, lēnām atkārtoja. — Vai viņas brālis šopavasar neapprecējās?

— Ar jaunāko Koklē jaunkundzi, — Žilija apstiprināja. — Viņi laulājās Senžermenlokseruā baznīcā.

— Jā-ā … — Ferdinands novilka. — Atceros, es atceros …

Vārdu plūdums bija mainījies; arī balsu noskaņa, skatieni, itin viss mainījās. Katrai replikai sekoja klusuma brīdis, visu uzmanība bija saspringta.

— Es viņu pazīstu, — Adlina sacīja.

— Es arī, — teica Luijs, kas visu vakaru nebija atvēris muti.

— Vai jūs viņu pazīstat? — Busardels jautāja Albarē.

— Pazīstu viņas tēvu.

— Viņam pieder vērptuve, — Busardels papildināja. Ferdinands, skatīdamies gaisā, joprojām smaidīja. Bet

kas viņu bija savaldzinājis? Līgavas vai iespējamās laulības pievilcība? Beidzot viņš pievērsa skatienu māsai.

— Žilij! … — Ferdinands zīmīgi ieteicās, vairakkārt pamādams ar galvu.

Teikumu viņš nenobeidza. Viņa pietiekami izteiksmīgais galvas mājiens nozīmēja: «Izsaku atzinību, mēs padodamies!»

— Jā, — tēvs sacīja, — šī doma nav peļama. Atkal iestājās klusums. Astoņi cilvēki palika nekustīgi sēžot, un apļa vidū, stingajā klusumā, iznira tās tēls, par kuru visi domāja. Teodorine Bizjī parādījās kā neskaidra ēna, bez noteiktiem sejas vaibstiem, matu krāsas, bez noteikta auguma, bet ar paredzamu pūru, ar visiem zināmu izcelšanos un radniecības saitēm. Viņas miesīgais veidols, kas patlaban vēl nebija sevišķi svarīgs, šajā stundā droši vien atpūtās kāda tāla dzīvokļa nezināmā istabā, un šajā salonā bija ienācis tikai jaunās, pie Busardelu ģimenes nepiederīgas meitenes sociālais siluets.

Biržas mākleris pasauca savu klerku.

— Līdz rītdienai pagādājiet visas iespējamās ziņas par Anesī vērptuvju īpašniekā Bizjī ģimeni, kas dzīvo Parīzē kopš otrā Vīnes līguma.

Pēc šiem vārdiem saruna atdzīvojās. Apspriedes dalībnieki cits caur citu izpauda ziņkārību, izteica dažādus sadrumstalotus paskaidrojumus. Bizjī nepiederēja pie Busardelu paziņām, arī ne pie viņa kantora klientiem, neviens no klātesošajiem nevarēja sniegt par šo ģimeni visu vēlamo informāciju. Bija zināms, ka pēc 1815. gada Bizjī nezaudēja savas fabrikas, kuras atradās Ženēvas apkaimē, tomēr galu galā sakarā ar Sardīnijas karaļa absolūtismu ģimene pārceļojusi uz dzīvi Parīzē; tas darīts galvenokārt miera labad un par patikšanu trim dāmām, proti, vecmāmiņai no mātes puses, pašai Bizjī kundzei un jaunkundzei. Fabrikas darbojās, jo tēvs, uzupurēdamies ģimenes labā, sešus mēnešus gadā pavadīja Anesī. Visi gaidīja, kad pienāks labāki laiki. Bizjī kundze ar māti dzīvoja Parīzē diezgan atturīgi, bet pārpilnībā; dēls tikko bija apprecējies; Minjona kundzei šķita, ka Teodorine vēl uzturoties pansionātā.

— Manuprāt, tas viss modina simpātijas, — sacīja Busardels, kas, spriežot pēc Koklē ģimenes mantas stāvokļa, secināja, ka Bizjī dēls ir bijis «laba partija». — No politiskā viedokļa būtu pat ļoti apsveicami, ja Parīzes buržuāzija uzņemtu…

Busardels pievērsās draugam Albarē, it kā gaidīdams viņa atbalstu.

— … Uzņemtu savā vidū ļaudis, — Albarē turpināja, — kuri pirms nelaimīgajiem notikumiem, kas mūs piemeklējuši, ir bijuši Francijas pavalstnieki.

— Vai Teodorines jaunkundzei ir māsas? — Ferdinands jautāja.

Žilija domāja, ka nav. Bet ar kādām aprindām Bizjī saejoties, ar ko pazīstoties Parīzē?

— Bez šaubām, ar lielrūpnieku un lieltirgotāju aprindām, — biržas mākleris sacīja.

— Es zinu, — sacīja Žilija, kas izrādījās vislabāk informēta, — es zinu, ka Bizjī ir rados ar baronu Saržē, kā arī ar de Laharpu ģimeni, kas ieceļojusi no Šveices un dzīvo Bordo; Laharpi ir komersanti, un, ja nemaldos, viens viņu ģimenes loceklis ir protestantu mācītājs.

Adlina iekliedzās:

— Ak dievs! Vai viņi būtu protestanti?

— To nu gan es nezinu, — Žilija atbildēja. — Un tomēr! Esmu gan es neattapīga! Viņi nav protestanti, jo viņu dēls taču laulājās katoļu baznīcā.

— Nē, piedodiet! Šo svarīgo jautājumu tomēr vajag noteikti noskaidrot! — Adlina neatlaidīgi turpināja, instinktīvi cenzdamās noraidīt Teodorines Bizjī kandidatūru, tāpēc, ka tā nebija viņas atradums.

Ramelo paraustīja plecus, Ferdinands sāka smieties.

— Ei, māsiņ! Kāds fanātisms!

— Dārgā jaunkundz, — šķelmīgi ierunājās Albarē, — Šamijāra laiki ir pagājuši, tagad pienākuši Gizo kunga laiki.

Adlina tomēr nerimās, viņa uztraukti plātīja rokas.

— Tēv, kā tu par to domā? — Ferdinands jautāja, pievērsdams Busardelam prasīgu skatienu.

— Es domāju, — Busardels paziņoja, — ka pat tad, ja šai godājamai ģimenei ir saites ar protestantiem vai arī pat ja tā cēlusies no protestantiem, tas, manuprāt, nevarētu būt par iemeslu, lai viņu noraidītu a priori. Protestantu ģimenēs sastopamas cildenas tradīcijas, un man būtu prieks, ja tās apvienotos ar mūsu ģimeņu tradīcijām.

— Bravo, tēv! — iesaucās Ferdinands. — Tu esi īsts liberālis!

— Domāju gan, — apstiprināja Busardels, ar gandarījumu manīdams, ka tagad ir izdzēsts nepatīkamais iespaids, kādu bija radījis viņa priekšlikums par dižciltības titula iegūšanu.

— Es taču pats droši vien esmu redzējis šo jauno dāmu Koklē kāzās, — Ferdinands attapās. — Vai viņa nav neliela auguma tumšmate?

— Neliela gan, bet ne maza, — Žilija sacīja.

— Nē, nē, — Ferdinands teica, — protams …

Te nu Teodorine Bizjī sāka iegūt cilvēcisku apveidu. Un piepeši Luijs izteica jautājumu:

— Vai viņa ir glīta?

— Sevišķi skaidri neatceros viņas seju, — Žilija apdomīgi sacīja, — bet, šķiet, viņa ir patīkama.

Ferdinandam tas nebija sevišķi svarīgi. Līdz plašākas informācijas saņemšanai viņi principā apstājās pie Teodorines Bizjī. Manīdama, ka apspriede beigusies, Adlina lika vēlreiz pasniegt atspirdzinošus dzērienus. Kungi bija noguruši no ilgās, nekustīgās sēdēšanas, viņi piecēlās un stāvēdami iztukšoja glāzes. Katram bija tāds iespaids, it kā salonā būtu ienākusi vēl viena persona. Gluži kā miegā nolaupīta, jaunā meitene bija pievienota Busardeliem. Turpmāk viņas liktenis saistīsies ar šo ģimeni, kuru viņa nemaz nepazina un kura arī viņu vēl nepazina; un Teodorine Bizjī dabūs zināt par to tikai noteiktajā laikā.

Minjona kundze lūdza, lai viņai pasniedz apmetni un liek kučierim piebraukt karieti pie durvīm; viņa piedāvāja Albarē kungam vietu savā karietē. Šķiroties visi cits citu apsveica, katrs vairākkārt noskūpstīja Ferdinandu, un, tikko durvis aiz viesiem aizvērās, Adlina steidzās pie sava mājas altāra skaitīt lūgšanas.

Nākamajā dienā Busardela klerks atnesa ziņas, kas pārsniedza visas cerības. Bizjī kunga ģimene apdzīvoja diezgan greznu savrupmāju Granrīvertas ielas un Miromenila ielas stūrī un izdeva gadā apmēram trīsdesmit tūkstošus livru, turklāt nerīkojot nekādas balles, jo visas trīs savojietes uzskatot sevi Parīzē par emigrantēm. Klerks nevarēja uzreiz noteikt Anesī vērptuvju vērtību, taču tā katrā ziņā nebija zemāka par trim miljoniem. Tas viss likās ļoti labi, tomēr vajadzēja ievākt vēl sīkākas ziņas. Klerks apsolīja divdesmit četru stundu laikā izdibināt, cik lielu kapitālu Bizjī dēls ienesis laulībā ar Koklē jaunkundzi.

— Tēv, ievāc un liec ievākt visas ziņas, kādas tu uzskati par vajadzīgām, es pagaidām palikšu aiz kulisēm. Bet, kad būsi par visu droši pārliecinājies un mēs galīgi nolemsim, ka šī partija ir piemērota, tad lūgšu tevi savukārt atkāpties malā, es pats uzsākšu karagājienu un apņemos gūt spožu uzvaru.

Biržas mākleris smiedamies apgalvoja, ka tāds dēls pasaulē vēl neesot redzēts. Patiesi, Busardels pirmo reizi mūžā piedzīvoja, ka pats izprecināmais jauneklis ņem tik rosīgu dalību savu precību plānu kaldināšanā: atkal jaunās tendences! Tanī pašā laikā tēvu sajūsmināja padevīgās paklausības un gluži nekautrīgās pašpārliecinātības sajaukums Ferdinandā. Busardels, tāpat kā daudzi citi tēvi, mīlēja savā dēlā to jaunekli, par kādu viņš pats nebija uzdrīkstējies kļūt.

—  Apbrīnoju tavu optimismu, un tomēr, manu zēn, — Busardels sacīja, atgādinādams Ferdinandam viņa paša teiktos vārdus, — šī jaunava nav vienīgais bērns.

—  Jo ļaunāk. .. nē, jo labāk! Zināmas grūtības mani nebaida. Vismaz viņa ir ģimenē vienīgā meita.

Pēc nedēļas, kad bija saņemts vesels saišķis atsauksmju, izziņu un skaitļu, tēvs ar dēlu vienojās, un Ferdinands sacīja:

—  Tagad, tēv, kauliņi ir mesti, ļauj man brīvi rīkoties. Gribu panākt, lai pēc pāris mēnešiem pie mums ierodas Bizjī kundze un piedāvā savas meitas roku, ja vien īpaši šajā nolūkā neatbrauc no Savojas pats papiņš.

—  Ceru, ka tu neesi nodomājis sakompromitēt Teodorines jaunkundzi?

—  Kādas blēņas! — Ferdinands iesaucās. — Es vēlos, lai arī viņas vecāki mani iemīl!

Jauneklim bija ienācis prātā gūt vislielākos panākumus, proti, apprecoties aiz aprēķina, radīt līgavā pārliecību, ka viņa tiek apprecēta aiz mīlestības.

Tanī pašā nedēļā Ferdinands iepazinās ar jauno Bizjī, kurš katru rītu devās izjādē pa Lonšanu. Kādu svētdienu jaunais vīrietis uzaicināja Ferdinandu uz brokastīm savās mājās, kur viņu stādīja priekšā sievai un māsai, kas todien arī ēda brokastis pie viņiem.

Teodorine Bizjī bija maza auguma jaunava, kas izturējās tā, it kā būtu liela. Kaut gan Bizjī jaunkundze uz visiem raudzījās no apakšas, tomēr šķita, ka viņa katru nomērī no augšas; Teodorinei bija īsas kājas, bet, tiklīdz viņa atsēdās, auguma neproporcionalitāte vairs nebija manāma, augsti izslietā galva nelikās vairs ērmīga, bet kļuva interesanta. Teodorinei bija plata, zema piere, vērīgas acis ar ciešu skatienu, smalkas lūpas un gandrīz pilnīgi nekustīgi vaibsti. Patlaban viņa izskatījās vecāka par saviem gadiem, taču tāda pati droši vien izskatīsies ilgi, jo bija viena no tām sievietēm, kuras no piecpadsmit līdz piecdesmit gadu vecumam šķiet trīsdesmitgadīgas.

«Protestantiskās asinis,» kā izteicās Adlina, Bizjī jaunkundze bija mantojusi no mātes, bet jau tā bija laulājusies katoļu baznīcā. Tēvs bija katolis, un Teodorine ar brāli tika audzināti katoļu ticībā. Adlina apgalvoja, ka jaunavā esot manāmas hugenotu raksturīgās iezīmes un, bez šaubām, šajā ziņā nemaldījās. Taču Ferdinanda dievbijīgā māsa drīz vien pamanīja, ka viņas iebildumiem ne tēvs, ne brālis nepievērš sevišķu uzmanību; tā kā it viss, kas neattiecās uz viņu pašu, Adlinu interesēja būtībā vienīgi par tik, par cik ar to varēja panākt kādu iespaidu, tad viņa pēkšņi zaudēja interesi par brāļa precību plāniem.

— Ak, ne jau ar priecīgu sirdi es noskatos, ka tu stājies šādā laulībā, — viņa sacīja brālim, — bet ja nu tu tā esi nodomājis… Es lūgšu dievu, lai viņš tev piedod…

— Vai tu pieļauj, ka protestantiem pienākuma apziņa valda pār visu? Tad pieļauj arī, ka es vēlos sievu, kura apzinās savu pienākumu. Viņas izcelšanās, kas tev, dārgā māsiņ, sagādā bažas, mani turpretī nomierina. Es precos ne tādēļ, lai Ferdinanda Busardela kundze skraidītu pa ballēm bez manis… — Pievērsies tēvam, viņš kā vīrietis vīrietim piebilda pusbalsī: — … Un liktu man ragus!

Savādi tu domā par precētām dāmām! — biržas mākleris, patiešām brīnīdamies, sacīja. — Es pazīstu sievietes, — dēls tāpat klusā balsī atbildēja.

Busardels vērīgi paskatījās uz dēlu, kas divdesmit viena gada vecumā teicās zinām vairāk nekā viņš ar saviem piecdesmit un vēl dažiem gadiem, un turklāt Ferdinandam gandrīz vai izdevās pārliecināt tēvu par savu pārākumu. Piedzīvojot šādus pārsteigumus, kurus nevarēja izskaidrot ne ar jaunajām audzināšanas metodēm, nedz ar jaunlaiku paradumiem un tikumiem, tēvā neviļus modās jautājums, vai aiz nezināmiem iemesliem jaunieši nepārveidojas paši par sevi, gluži tāpat kā pārveidojas dažas dzīvnieku sugas. Starp citu, Busardels nekā nezināja par veiklajiem manevriem, kurus Ferdinands izgudroja, lai sasniegtu mērķi, tēvs nezināja, ar kādiem paņēmieniem dēls, šis dzimušais stratēģis, sasniedza pirmos panākumus. Pat Adlina, kas izlikās neinteresējamies par mīlas dēkām, bet īstenībā bija ļoti ziņkārīga, no Ferdinanda romāna nevarēja izdibināt it nekā. Luijs droši vien zināja brāļa noslēpumus, bet neizpauda tos nevienam.

— Ne vārda! — teica Ferdinands, ja viņu kāds tincināja. — īsts pulkvedis nekad neatklāj savus plānus.

Viņš patiesi nedomāja izpaust mājiniekiem, kādā ceļā cerēja ievilināt savos tīklos nākamo dzīves biedreni. Patlaban Ferdinands vēl varētu uzskatīt savus tuviniekus pa pusei par līdzzinātājiem, bet vēlāk, kad Teodorine jau sauksies viņa vārdā, būs kļuvusi viņa mājas saimniece un dāvās viņam bērnus, viņš nožēlotu, ka savā laikā uzjautrinājis tēvu un māsu, stāstīdams par sievas medīšanu. Ferdinands nevēlējās, lai šķelmīgas atmiņas vēlāk varbūt mazinātu Busardela kundzes cieņu. Jo Busardela kundzi, pat nākamo, vajadzēja cienīt un godāt.

Vienīgais, kas nodeva jaunekļa pasākumu, bija viņa rosība. Ferdinands nepameta novārtā nevienu trumpi, viņš gluži nomocīja savu drēbnieku un kurpnieku. Kādu dienu dzīvoklī ieradās nepazīstams cilvēks, ko pavadīja izsūtāmais, kas stiepa veselu kaudzi kārbu, un Ferdinands ieslēdzās ar atnācējiem «zēnu istabā». Atgriezdamies mājās, Luijs pārsteidza Adlinu, kas bija pieliekusies pie atslēgas cauruma; brālis nokaunināja māsu: viņas gados būt tik ziņkārīgai! Luijs nekā nepaskaidroja Adlinai un iegāja istabā tikai tad, kad māsa bija aizlavījusies. Ferdinands bija gluži vienkārši pasūtījis pie Štauba turku sultāna kostīmu, ko gribēja apģērbt, lai kādā salonā, ko mēdza apmeklēt Bizjī kundze ar meitu, tēlotu sultānu «dzīvajos sakāmvārdos»; kostīmu viņš bija licis atnest mājās, lai ar brāli izmēģinātu savu lomu. Ferdinands nemēdza sevi apgrūtināt ar niekiem, viņam nepatika sevišķi nopūlēties, bet, ja viņš reiz kaut ko nolēma izdarīt, tad izdarīja to labi.

Ferdinandam vajadzēja lūgt tēvu, lai tas atklāj viņam papildu kredītu, kas tika nekavējoties piešķirts. Divas trīs reizes jauneklis lūdza arī, lai Busardels viņam pagādā ložu Itāliešu operā. Dienas ritēja, un kādu vakaru Busardels piedzīvoja patīkamu pārsteigumu: biržas mākleru rīkotā dinejā viņš negaidīti sastapās ar veco Bizjī kungu, kas bija iebraucis Parīzē. Vērptuvju īpašnieks, ievedis Busardelu loga nišā, patērzēja ar viņu un uzaicināja tanī pašā nedēļā uz brokastīm «Rošē de Kankala» restorānā; tās būšot vecpuišu brokastis, kurās viņi varēšot aprunāties divatā. Beidzot, nepilnus četrus mēnešus pēc tās dienas, kurā Žilija pieminēja Teodorines Bizjī vārdu ģimenes apspriedē, kas tika noturēta Sentkruā ielas dzīvoklī, Senfilipdirula baznīcas kirē svētīja šīs jaunavas laulību ar Ferdinandu, un viņa kļuva pagaidām par vienīgo Busardela kundzi.

Biržas māklerim uz visu mūžu iespiedās atmiņā pacilātība, kāda viņu pārņēma, kad pēc laulību ceremonijas, soļodams tieši aiz jaunā pāra, viņš izgāja cauri visai baznīcai un sasniedza peristilu. Bija tikai marta sākums, taču laiks jau iestājies tik jauks, ka, izejot no pustumšās velves, gaisma ārā likās ļoti spilgta. Busardelu tā apžilbināja. Baznīcas laukumā, kurā krustojās Fobūrdirula, Fobūrsentonorē, Angulemas un Pepinjēras ielas, bija sadrūzmējušās karietes un ziņkārīgi skatītāji. Bērni spraucās gar pašiem zirgu purniem, lai tiktu tuvāk baznīcas kāpnēm, kas bija nosegtas ar sarkanu paklāju. Zirgi zviedza un kārpījās; šķindēja zvārguļi un laužņu važas, visi šie trokšņi sajaucās ar kučieru uzkliedzieniem, ar apsveikuma saucieniem, kuri atskanēja no pūļa, kas bija sablīvējies aiz sarkanajām virvēm, bet pa plaši atvērtajām baznīcas divviru durvīm plūda varenā ērģeļu dūkoņa. Tās bija lepnas kāzas, vienas no tādām, kuras sajūsmina ļaudis.

Baznīcas lievenēs dzirkstīja dārgakmeņiem greznotie dāmu tērpi, lejā laukumā dižojās stalti zirgi, iejūgti krāšņās ekipāžās, vismodernākajās karietēs, ar monogrammām rotātos vieglos divričos. Busardelam pie kājām uzgavilēja Parīze, aiz muguras virzījās galvaspilsētas izmeklētākā sabiedrība, bagātie, ietekmīgie ļaudis, kas valda šodien un valdīs rīt. Tie visi te sapulcējušies, lai piedalītos viņa dēla laulībās ar Bizjī ģimenes mantinieci; nenoliedzami, tā ir rūpnieku, nevis aristokrātu ģimene, tomēr godājama un visu godāta ģimene, kurai jau vairāku paaudžu laikā piederējušas lielas bagātības. Busardels pasniedza roku Bizjī kundzei, kurai mugurā bija Šantijī mežģiņu kleita — vesels kapitāls. Iznākot gaismā un āra troksnī, Busardels neviļus satrūkās un uz mirkli apstājās. Bizjī kundze paskatījās uz viņu.

—  Busardela kungs, cik skaista diena!

—  O, kundze, — viņš murmināja, — kundze …

—  Mūsu bērnu laime ir acīm redzama, taisni aizkustinoši!

—Jā, kundze, es priecājos, ļoti priecājos.

XIII

Pavasarī, kas sekoja šim notikumam, biržas mākleris jutās ļoti noguris. Viņa spēki bija izsmelti kā pēc ilga un smaga darba. Jau divus gadus Ferdinands praktizējās Busardela kantorī un itin labi tika galā ar saviem pienākumiem, jo kantoris bija izvērties par spēcīgu mašīnu, kurā visi ritenīši griezās bez berzes, bez pārtraukumiem un bez aizķeršanās; tēvam bija patīkami to pakāpeniski nodot dēla rokās.

— Busardel, jums vajag mazliet atpūsties, — Ramelo dažkārt sacīja māklerim. —Jums tas ir nepieciešams.

Busardels juta, ka viņa dzīvē un varbūt visu viņa tuvinieku dzīvē noslēdzas kāds posms. Tā nobeigumu iezīmēja Ferdinanda apprecēšanās ar Bizjī jaunkundzi. Tēvs labi saprata, kāda nozīme ģimenē būs mazajai, visai neizdibināmajai Teodorinei ar viņas lielo pūru, lielajām cerībām uz mantojumu un augstajiem tikumiem, kas tik ļoti atšķīrās no tiem tikumiem, kurus Lidija Fluē un viņš pats, Florans Busardels, bija dāvājis saviem bērniem. Viņš saprata arī, ka pēc Busardelu ieprecēšanās Bizjī un Minjonu ģimenēs viņi turpmāk vienmēr slēgs lieliskas laulības. Tikai divām pirmām bija vajadzējis likt lietā diplomātiju, neatlaidību un prasmi savaldzināt. Turpmāk, pat ja liktenis būtu nelabvēlīgs un Busardelu ģimenē piedzimtu stulbi, lempīgi dēli un neglītas meitas, šie bērni tomēr labi apprecētos, jo nauda pievelk naudu, un, reiz nu kāda ģimene iemantojusi slavu, ka tās atvases noslēdz izdevīgas laulību saites, tad ap to vienmēr atradīsies bariem līgavas un līgavaiņi, kas būs gatavi piedāvāt savu vārdu, pūru un augsto stāvokli, neprasot, kādus labumus viņi saņems pretī.

Vēl vēlāk, pēc ilgāka laika, varbūt reiz pienāks diena, kad ģimene būs pietiekami sakuplojusi, kļuvusi pietiekami bagāta un ietekmīga, lai laulības tanī slēgtu starp brālēniem un māsīcām, jo tās būs izvērtušās par vislabākajām partijām. Biržas mākleris to nepieredzēs, bet varbūt Ferdinands gan, ja dievs dos viņam ilgu mūžu.

Busardels bieži pārdomāja par šiem jautājumiem. Cik daudz ceļu nostaigāts kopš 1815. gada! Atmiņas virknēdams ar nākotnes sapņiem, piecdesmitgadīgais gremdējās pagātnē un tuvinājās Ramelo. Vecajai sievietei kļuva ar katru dienu grūtāk kustēties. Savā istabā atslīgusi dziļajā atzveltnes krēslā, Ramelo piecēlās no tā tikai tad, kad bija pilnīgi nepieciešams, proti, atskanot zvanam, kas aicināja uz maltīti; ja viņai ievajadzējās glāzi ūdens vai mutautiņu, tad viņa, kas agrāk bija tik naska un necieta, ka tiek apkalpota, pasauca istabeni, svilpdama zelta svilpītē, ko septiņdesmit gadu dzimšanas dienā savai vecajai draudzenei bija uzdāvinājusi Žilija un ko Ramelo valkāja ap kaklu apliktajā saitītē kopā ar medaljonu, kurā glabāja miniatūru Lidijas galviņu, ko Adlina bija uzgleznojusi pēc kāda veca mātes portreta.

Mazliet atslogots no darba kantorī, Busardels pierada iegriezties grabažām pieblīvētajā Ramelo istabā, kur allaž atsēdās pretī vecajai sievietei. Abi tik atšķirīgie cilvēki, kurus dzīves apstākļi bija padarījuši par līdzgaitniekiem, sēdēja katrs savā pusē logam un ilgi sarunājas. Viņu senais ienaids, kluss, apslāpēts un slēpts, nebija rimis, tas kopš gadiem pieciem nereti pavīdēja vārdos, ko abi pārmija, rīcībā un pat draudzīgas padevības izpaudumos. Protams, biržas mākleris ar gadiem bija pacēlies augstu pāri sievietei ar nemainīgo «Šarloti» galvā, taču daždien, atrazdamies Ramelo istabā, viņš atkal kļuva Florans, aizmirsa pat savu sasniegto stāvokli un pārdzīvoja agrāko kauna sajūtu. Viņš ļāvās šai sajūtai, kā cilvēks mēdz ļauties sliktam ieradumam, apņemdamies, ka šī nu ir pēdējā reize, vai arī kā mēdz atgriezties kaitīgā vidē, kas nodarījusi daudz ļauna un tomēr pievelk. Ramelo bija vienīgais cilvēks, ar ko Busardels varēja, kaut vai klusējot, dalīties Lidijas nāves noslēpumā, un šis noslēpums būtībā bija vienīgais viņu sarunu temats. Tikai tas nekad neatklājas izrunātos vārdos, tas palika neizteikts un tomēr vienmēr tika nojausts. Tas radīja visikdienišķīgākajai sarunai bīstamu un reizē vilinošu atbalsi. Jo vairāk gadu aizritēja no šī noslēpuma, jo spēcīgāka kļuva tā ietekme. Drīz vien Busardels sāka nākt katru dienu noteiktā stundā pasērst pie Ramelo.

Reiz viņš, tērzējot ar veco sievieti, piedāvāja tai vietu ģimenes kapličā.

— Jūs to esat pelnījusi, — viņš sacīja.

Busardels no visas sirds domāja, ka ļoti pagodina Ramelo, taču viņa aiz savas rūpīgās gādības, aiz pašaizliedzīgās kalpošanas un klusēšanas ir kļuvusi šī pagodinājuma cienīga. Ramelo neatbildēja uzreiz. Viņas izkropļotie pirksti rotaļājās ar medaljonu. Zods noslīga uz krūtīm, galva noliecās uz leju, un aubes mala liedza saskatīt viņas vaibstus. Nobažījies, ka ir apbēdinājis veco sievieti, ierunājoties par viņas nāvi, Busardels jau dzīrās pateikt, ka viņa ir stipra un nodzīvos vēl divdesmit gadu, te pēkšņi Ramelo pavisam klusu atbildēja:

—  Esmu ar mieru, un jūs zināt, kāpēc.

—  Viņš saprata, ka Ramelo domāja par Lidiju, kas greznajā mauzolejā vēl arvien dusēja viena pati, tāpēc, ka līdz šim laikam zināmas grūtības kavēja atvest no Holandes muitas inspektora pīšļus.

Jautājums bija izlemts, un Busardels par to vairāk nerunāja. Viņš skatījās ārā pa logu. Laukumiņš bija pārvērties. Bodītes bija pazudušas, to vietā atvērti lieli veikali; uzcelti daži jauni nami. Dārzā, kas atradās pretī logam, bija vajadzējis nocirst ģimnāzijas lepnumu — simtgadīgu vīksnu, toties bija iestādītas jaunas platānas, kas jau izstiepušās itin garas. Taču visvairāk šo pilsētas nostūri bija pārveidojušas jaunierīkotās ietves. Tās it kā izcēla ēkas. Nebija vairs notekas pašā ielas vidū, un gājēji vairs nenotašķījas ar dubļiem; visur valdīja tīrība. Agrāk slapjdraņķī pāri ielai tika, samaksājot sīku monētu uzņēmīgam zeņķim, kas laipas veidā pārmeta pāri dubļiem dēli agrāk gājējiem pa galvu pa kaklu vajadzēja mesties sānis, dzirdot virs galvas atveramies logu un atskanam saucienu: «Piesargās! Ūdens!» Tie laiki bija sen aiz kalniem.

Biržas mākleris bija palicis uzticīgs savām iedomām par pilsētas paplašināšanu; tās viņam bija kā neatvairāms untums vai kolekcionāra mānija, gan ar to starpību, ka šis untums, pateicoties gruntsgabalu uzpirkšanas un pārdošanas operācijām Eiropas kvartālā, patlaban padarīja bagātu Minjonu ģimeni, ieskaitot Žiliju un pat abus dvīņus, kuriem tēvs bija iegādājies līdzdalībnieku akcijas; vērodams Sentkruā laukumiņu, biržas mākleris sapņoja par vēl plašākiem pārveidojumiem, kas aptvertu visu Parīzi.

Pēc tam viņa domas atgriezās pie paša mājas, pievērsās tik daudzu atmiņu iezīmētajām sienām. Jau aizritējuši piecpadsmit gadi, kopš Busardelu ģimene pārcēlusies no apakšējā stāva uz plašākām telpām augšējā stāvā. Zīda audums, ar ko savā laikā iztapsēja istabas jaunajā dzīvoklī, un pat audekls ar trīskrāsainajām svītrām, ko Ramelo nepiekāpīgi bija pieprasījusi savām istabām, jau paguvis izbalēt tanīs vietās, kur uz sienām krita saules stari; griesti apkūpējuši virs galdiem, uz kuriem ik vakarus dega lampa; marmora apšuvums kamīna apakšā iesprēgājis no gruzdošajām pagalēm, kas dažreiz izkrita cauri režģiem. Visas šīs mājas dzīves iezīmes, mājokļu rētas, ir hieroglifi, kurus atšifrēt var vienīgi tie cilvēki, kas apveltīti ar ilgu atmiņu un spēj pieķerties vecām sienām …

Trīsdesmit un viens gads nodzīvoti Sentkruā ielā! Cik daudz notikumu norisinājušies šajā laika sprīdī! Dzimšana, vēlreiz dzimšana un tad divkārša dzimšana, pēc tam nāve, slimība, kāzas, epidēmija, atkal kāzas . .. Katrai ģimenei ir sava īpaša vēsture, ko iezīmē svarīgi notikumi, kas reti sakrīt ar vēsturiskiem notikumiem … Kad Busardels šķirstīja ģimenes dienasgrāmatu, viņam vienam zināmo albumu, kurā ar savu roku ierakstīja savas mazās kopienas hroniku, viņš tanī neatrada ne Ahenas, ne Laibahas kongresus, ne Spānijas karagājienu, ne imperatora miršanu Sv. Helēnas salā; Busardelam Trīs slavenās dienas atgādināja tikai pirms tām notikušo Parīzes buržuā konferenci, un 1837. gadu, Konstantinas ieņemšanas gadu, viņam galvenokārt iezīmēja Ferdinanda un Teodorines Bizjī laulības. Franču domas vēsture varbūt izvirzītu tanī laikposmā, kamēr Busardela bērni Sentkruā ielā auga, citus ievērojamus notikumus: pēc Lamartina parādījās Igo, pēc Žeriko Delakruā Romas pāvests nosodīja Lamenē, Njeps un Dagers apvienoja savus pūliņus, tvaikonis pārbrauca pirmo reizi pāri Atlantijas okeānam, tuksnesī atklāja Čada ezeru. Taču tas viss ļoti maz skāra Busardela ģimeni. Sēdēdams atzveltnes krēslā pie loga Ramelo istabā, biržas mākleris domās pārcilāja garu privātās dzīves hronoloģiju, no kuras atmiņā iznira te bīstama slimošana ar garo klepu, te kādas kalpones atlaišana, kompanjona arestēšana, pārkravāšanās no viena stāva uz otru, viens divi nopietni uzbudinājumi mājas dzīvē, laulības, kantora uzplaukums.

Būdams tipisks buržuā, Busardels nekad nebija uztraucies par politiskā režīma maiņu. Kopš gadsimta sākuma Busardels un viņa aprindu ļaudis pie visām valdībām bija pratuši saskatīt cauri šķietamajai formu nepastāvībai pašu sabiedrisko iedibinājumu stingro pastāvību. Vai buržuāzijai svarīgi, kā saucas un kāds tituls ir tam, kas valda, aiz kādiem motīviem tas ticis pie varas, ja tikai buržuā droši zina, ka saglabās vienmēr savas priekšrocības un stāvokli? Buržuā bija ar mieru pieņemt jebkuru varas ietērpu, ja vien šī vara atstāj buržuāzijas rokās vadības sviras, un tās viņa tiešām paturēja vienmēr. Busardels nemeloja, kad dižojās:

— Nekad neesmu nodevies politikānismam. Es stāvu tam pāri.

Šī divkāršā sabiedriskā un ģimenes labklājība cieši saistījās viena ar otru; biržas māklera kantoris nebūtu varējis plaukt un zelt, ja viņa ģimenes pavards neturētos stingri, un tā Busardels aiz dažādiem iemesliem bija daudz pateicības parādā vecajai Ramelo, kas tik pašaizliedzīgi bija rūpējusies par viņa ģimenes nostiprināšanu.

Pat visievērojamāko ģimeņu liktenī vienmēr iepīta kāda pie ģimenes nepiederoša persona, bez kuras nebūtu uzcelta šīs ģimenes labklājības ēka un kurai aizejot šī ēka sabruktu. Atkarībā no sabiedriskā stāvokļa šī persona var būt kāda kaimiņiene, kalpotājs, bērnu audzinātāja, saimniecības pārzinis, abats vai notārs; valdnieku galmā šī loma piekrīt ministram; un dažas nācijas kļūst varenas, pateicoties kāda cittautieša darbībai. Sentkruā ielas dzīvoklī šī persona bija Ramelo; Busardelu ģimene balstījās uz 1789. gada patrioti.

Vecās sievietes veselība strauji pasliktinājās Ferdinanda kāzām sekojošajā ziemā. Janvārī Teodorine gaidīja pirmo bērnu. Jaunais pāris dzīvoja pavisam netālu, Basdirampāra ielā, viņu savrupmājas logi vērās uz Kapuciešu bulvāri, un tomēr Ramelo nevarēja aiziet uz turieni, lai pildītu pienākumus, kurus ģimenē vienmēr bija uzticīgi veikusi un kuri pie katrām jaunās Minjona kundzes dzemdībām bija veco sievieti nostādījuši sargpostenī pie viņas gultas Rivolī laukuma dzīvoklī. Ramelo bija tik satriekta par nespēju ierasties pie dzemdētājas, ka Žilija atbrauca pasēdēt pie vecenītes. Citādi viņa būtu Sentkruā ielā viena. Visa ģimene bija pie Ferdinanda. Sulainis, kas izbraukumos pavadīja Žiliju, nemitīgi skraidīja no viena dzīvokļa uz otru; Ramelo prasīja, lai šo vīru atved pie viņas.

—  Stāsti, puis: cik tālu ir Teodorines kundze?

—  Sulainis zināja pateikt tikai to, kas viņam bija sacīts: viss ejot labi.

— Viss iet labi! Un viņi domā, ka man ar to pietiks? Tu esi nejēga! Skrien turp un saki, lai paskaidro, kāda guļa ir bērnam! . . . Jāiet būs man pašai, — viņa aizelsdamās sacīja, pūlējās piecelties, atbalstīdamās uz krēsla rokturiem, bet atkrita atpakaļ. — Ai, es nespēju! Kāds posts! Kas no manis vairs ir? Esmu nevarīga, veca grabaža! Lai mani labāk ieliek nabagmājā!

Todien vecā sieviete tik ļoti uztraucās, ka pavisam savārga. Viņai nekļuva labāk arī tad, kad pienāca vēsts, ka bērns piedzimis, maza, spēcīga meitenīte. Nākamajā dienā vajadzēja ataicināt ārstu, un, nekā iepriekš nesakot slimniecei, tas iegāja viņas istabā. Kad pienāca vasara, Ramelo stāvoklis bija kļuvis tik smags, ka viņu nevarēja aizvest uz Gransē; tēvs viens pats pavadīja uz turieni bērnus un mazbērnus un tur iekārtoja uz vasaras atpūtu.

— Tās ir beigas! — Ramelo sacīja. — Esmu atrauta no ģimenes, nedalos vairs tās dzīvē.

Lai mīkstinātu šo sitienu, Busardels saīsināja uzturēšanos uz laukiem, aizbildinādamies ar nepieciešamību atgriezties kantorī, kaut gan viņš tanī nemaz vairs nestrādāja, un gandrīz visu vasaru pavadīja Parīzē.

— Nedomājiet, Busardel, man pūst miglu acīs, — slimniece viņam sacīja. — Es neesmu muļķe: jūs te paliekat aiz līdzjūtības.

Busardels to apstrīdēja. Ramelo pavisam klusu, mazliet ērcīgi piebilda:

— Zinu jau, zinu …

Viņu tuvība kļuva vēl ciešāka. Abi sarunājās par jau aizgājušiem cilvēkiem, izraka no pagājības pelniem senus notikumus, kas bija zināmi tikai viņiem. Busardels pieķērās vecajai sievietei kā pēdējai pagājušo laiku lieciniecei. Kad viņas vairs nebūs, ar ko tad Busardels sarunāsies ne jau par Lidiju, jo nelaiķes vārdu viņi nekad nepieminēja, bet par dvīņu bērnību, par biržas māklera karjeras sākumiem, par okupācijas laiku?

Ģimene atgriezās no Gransē. Žilija tanī pašā vakarā atsteidzās Sentkruā ielā noskūpstīt savu veco draudzeni un jutās gluži satriekta no pārmaiņas, kuru tēvs, diendienā redzēdams Ramelo, nebija īsti pamanījis. Busardels milzīgi uztraucās, pieaicināja slavenākos ārstus, un, lai viņu nomierinātu, vecā sieviete pacieta šīs vizītes. Ārsti nedeva ne mazāko cerību: tūska cēlās aizvien augstāk, tā jau ietvēra plaušas. Slimniecei vairākās vietās iegrieza kājās, lai šķidrums noplūstu, bet ar to tikai atvieglināja nabaga večiņas mokas, jo viņu izdziedināt nebija iespējams, Ramelo vairs neguldīja gultā, jo sēdus viņai bija vieglāk elpot. Žilija bija vienīgā, kuras kopšanai Ramelo ļāvās, un jaunā sieviete netaupīja pūļu, veicot visai atbaidošas procedūras. Augu dienu Žilija nemitīgi mainīja mazgājamo bļodu, kurā no pietūkušajām kājām, ko nosedza svārki, sūcās šķidrums.

Reiz pie galda Busardels, kura uzbudināšanās par Ramelo jau bija izvērtusies par īstu apsēstību, pēkšņi iesaucās, iesizdams sev pa pieri:

—  Augstais dievs! Man taču nepaliks no viņas neviena portreta!

—  Tēv, es savā laikā uzzīmēju vairākus Ramelo portretus, — Adlina sacīja. — Man šķiet, ka līdzība ir liela. Vai esi tos aizmirsis?

Busardels pieprasīja, lai tos nekavējoties atnes. Apskatījis zīmējumus, viņš mazliet nomierinājās un lūdza, lai meita tūlīt pat uzmet vēl vienu skici; pēc tam tēvs paziņoja, ka gribot uzaicināt kādu slavenu mākslinieku, lai tas uzglezno Ramelo portretu, kamēr vēl nav par vēlu: pagaidām vecās sievietes seja nebija pārvērtusies, viņas acis, kā apgalvoja Busardels, esot tādas pašas, kādas bijušas.

Busardela satraukums pārsteidza bērnus, pat jūtīgo Žiliju. Viņi nespēja saprast, kādēļ tēvs visiem spēkiem cīnījās pret dabu, cenzdamies saglabāt no dzīves aizejošās tēlu, gaistošu atspulgu, Ramelo drūmo, neatlaidīgo skatienu.

Kādu rītu slimniece, nenogaidījusi Busardela pirmo apmeklējumu, pati lika viņu ataicināt.

— Sēdieties, Busardel, — Ramelo sacīja, elsdama smagāk nekā parasti. — Redziet, šonedēļ es miršu. Nerunājiet, es to zinu labāk nekā jūs. Gribu jums kaut ko lūgt: es vēlētos, iekams aizeju, vēl reizi tikties ar saviem agrākajiem draugiem… Jūs jau zināt, ar kuriem … Jūs man agrāk pārmetāt, ka dalījos ar viņiem savā nabadzībā …

Ramelo apklusa, viņai bija grūti elpot. Pēc brītiņa slimniece turpināja: viņa paļaujoties uz Busardelu un cerot, ka tas likšot steidzami sameklēt šos ļaudis, kurus jau kopš gadiem zaudējusi no redzesloka. Ramelo norādīja, kur atrodas viņas piezīmju grāmatiņa ar adresēm, lika, lai Busardels tās nolasa, un izvēlējās pāris desmitus vārdu. Viņa pati gribēja dot norādījumus trim manīgajiem vīriem, kuriem uzdeva sameklēt vajadzīgās personas, un tad Ramelo sāka gaidīt.

Pēcpusdienā viņai pieteica apmeklētāju, bet tā bija Luija līgava Erto jaunkundze, kas, ieradusies ar savu māti, lūdza atļauju sasveicināties ar slimnieci. Lora Erto bija kāda izmeklēšanas tiesneša meita; Busardelam šī laulība bija pa prātam: nemaz nerunājot par bagāto pūru, tā ļoti izdevīgi tuvinātu tiesnešu un notāru aprindas, jo biržas mākleris bija ievirzījis Luiju pēc juridiskās fakultātes beigšanas notāra darbā, iekārtojis dēlu vienā no labākajiem Parīzes notariātiem, kura īpašniekam nebija likumīgu mantinieku, un nodrošinājis patenta atpirkšanas tiesības.

— Loras jaunkundze, man diemžēl nebūs iespējams piedalīties jūsu laulības līguma parakstīšanas svinībās, — Ramelo sacīja. — Tās taču notiks tuvākajās dienās?

— Kundze, bija paredzēts līgumu parakstīt šo sestdienu, — Erto kundze atbildēja, — bet Busardela kungs grib atlikt parakstīšanu uz vēlāku laiku, lai arī jūs varētu piedalīties.

Slimniece uztraucās, izteica iebildumus, un viņai galīgi aizrāvās elpa. Viņa negribot, ka viņas dēļ kaut ko atliekot. Ramelo lika nekavējoties ataicināt Busardelu un pateica viņam pie auss, ka simtreiz labāk esot sarīkot laulību līguma parakstīšanas svinības tagad, kamēr mājās vēl nav mironis. Protams, to nevarēja apstrīdēt. Busardels apsolīja, ka svinības neatliks. Ramelo aizbildinājās ar nogurumu un atvadījās no abām dāmām, jo nevēlējās, ka tās satiktos ar apmeklētājiem, kurus viņa gaidīja.

Pirmie Ramelo revolucionārās jaunības biedri ieradās uz vakara pusi. Papriekš atnāca divi, sieviete un vīrietis. Nākamajā dienā atnāca pieci, aiznākamajā vēl trīs, un vairāk neviens neieradās. Pārējie bija vai nu miruši, vai arī viņu pēdas pazudušas. Kad šiem pagātnes rēgiem uz zvanu atvēra durvis, viņi mirkli palika uz sliekšņa stāvot un, acis mirkšķinādami, raudzījās uz priekšistabas greznajām sienām, aizdegtajiem žuburainajiem svečturiem un apgleznotajiem griestiem. Vairāki, atcerēdamies antresola dzīvokli, nodomāja, ka pārskatījušies ar durvīm, un jau kāpās atpakaļ. Visi bažīgi spēra kāju uz paklāja un klusēdami sekoja sulainim, īgni skatīdamies uz viņu. Un tad Ramelo istabas durvis aizvērās aiz viņiem.

Slimniece pavadīja viņu sabiedrībā trīs dienas. Ap pulksten vienpadsmitiem no rīta Busardels lika viņiem pasniegt brokastis, ap pulksten sešiem pusdienas. Viņi gāja projām tikai vakarā. Tad Ramelo istabā pulcējās Busardelu ģimene, jo, kamēr pie viņas ciemojās senie patrioti, viņa ļāva ienākt vienīgi Žilijai. Un arī varbūt tikai tāpēc, ka Žilija viņu apkopa.

Trešajā dienā, sestdienā, Žilija, izslīdējusi no Ramelo guļamistabas, raudādama nometās uz dīvāna lielajā salonā, kur tēvs un Adlina gatavojās laulības līguma parakstīšanas svinībām.

— Mīļais bērns! — sacīja Busardels, satverdams meitas rokas. — Tu esi pārgurusi!

— Tas nav aiz noguruma, — Žilija teica. — Mūsu nabaga draudzene patlaban viņiem izdala pagājušās revolūcijas piemiņlietas. Ir sāpīgi noskatīties, kā viņa to dara. «Tas tev aiz tāda un tāda iemesla. Un tas tev…» Katram viņa paskaidro savu dāvinājumu, un katrs svinīgi to pieņem. Ramelo man stāstīja, ka šie priekšmeti mums ir nenozīmīgi, turpretī šiem vecajiem cilvēkiem tie ir īsti dārgumi. Vienīgi man viņa atstās ierāmētu matu cirtu, par kuru laikam esmu jūsmojusi, kad biju maza, un vienkāršu glāzi, no kuras, neatceros vairs, kas, esot dzēris viņas ielieto vīnu. Ak, tas viss ir tik skumji!

— Žilija lūdza, lai viņai pasniedz ožamo sāli. Iedodama pudelīti, Adlina sacīja:

— Žilī, mīlulīt, saņemies! Nupat atnesa no Viktorīnes tērpu, ko tu šovakar apģērbsi. Tava istabene jau arī atnākusi, viņai ir līdzi viss nepieciešamais, lai tevi safrizētu. Es atļāvu viņai apmesties manā guļamistabā.

Žilija vēlējās paskatīties uz atnesto vakara tērpu un bija ar to apmierināta. «Punša liesmas» krāsas samta kleitas šķeltie svārki vērās uz ziloņkaula krāsas atlasa apakšsvārkiem ar Alansonas mežģiņu volānu. Jaunā Minjona kundze arī šoreiz neaptumšos savu elegantas sievietes slavu. Adlina un tēvs jau bija pārģērbušies, Žilija attapās, ka līdz vakariņām atlikusi tikai stunda laika, un nekavējoties uzticēja sevi istabenes veiklajām rokām. Erto ģimene ieradās pēdējā, viņus pavadīja laulību liecinieki un notārs. Tad arī Busardelu notārs uznāca no kantora, kur bija sagatavojis vajadzīgos dokumentus.

Uz svinībām pēc maltītes bija uzaicināti ap simt viesu, un būtu nepieklājīgi viņiem likt gaidīt, tāpēc abu ģimeņu locekļi uzreiz sēdās pie dinejas galda. Starp diviem ēdieniem Žilija izsteidzās no ēdamistabas un devās pie Ramelo pavaicāt, vai viņai nav kāda vēlēšanās. Slimniece bija zaudējusi pēdējos spēkus, taču cieta nesūdzēdamās un pat sacīja, ka viņai esot prieks dzirdēt svinību atbalsis. Veco sievieti viņas mokās sevišķi remdināja skats, kas pavērās acu priekšā: ap galdu sēdēja viņas pašas viesi un mielojās ar lieliskām vakariņām, kas bija vēl labākas nekā iepriekšējās dienās, jo tika pasniegti tie paši izmeklētie gardumi, kas bija gatavoti svinīgajai dinejai.

Busardeli piecēlās no galda, tikko ieradās pirmie lūgtie viesi. Kamēr līgavas un līgavaiņa tēvi ar notāriem bibliotēkā kārtoja oficiālo pusi, salonos sākās pieņemšana. Visās lustrās un žuburainajos sienu svečturos dega sveces, to gaismu vēl pastiprināja daudzas lampas. Šajā stundā Ramelo draugi mēdza iet mājās. Izgājuši koridorā, izdzirdējuši daudzo viesu čalas un pirmās vijoļu skaņas, kas atplūda līdz šim dzīvokļa galam, viņi atgriezās mirējas istabā.

Pēc stundas viņi vēlreiz mēģināja aiziet. Viņiem jau bija vēls laiks, daži dzīvoja tālu priekšpilsētā, turklāt visi bija apkrāvušies ar saņemtajām dāvanām, un silti sakurinātajā istabā pēc bagātīgās maltītes, pie kādas šie ļaudis, nebija pieraduši, viņi kļuva miegaini. Viņi nevarēja ilgāk palikt. Ramelo ar svilpīti iesauca kalponi un lika ataicināt Žiliju, kas pēc slimnieces lūguma uzņēmās aizvadīt viņas viesus. Norunāja, ka Žilija izvedīs viņus pa kalpotāju kāpnēm, bet, lai tās sasniegtu, Vajadzēja šķērsot priekšistabu.

Desmit vecu cilvēku priekšgalā Žilija iegriezās koridorā; mazliet apjukuši vecīši centās sakārtot savu apģērbu, cieši turēdami rokās dāvanu sainīšus un vīstokļus. Sasnieguši priekšistabas durvis, viņi nolēma nogaidīt brīdi, kad tur neviena nebūs, taču viesi nāca un gāja nemitīgi, jo ziemas sezona bija pilnā sparā un biržas māklera Busardela dēla laulību līguma slēgšanas svinības bija notikums, kas pievilka visus Antēna gatves iemītniekus.

Beidzot Žilija nodomāja rīkoties. Paņēmusi zem rokas tuvāko no saviem aizbildināmajiem un pārējiem piekodinājusi, lai tie viņai seko, viņa iegāja priekšistabā. Viesi, kas tanī tobrīd atradās, dāmas, kurām palīdzēja noģērbt vai apģērbt vakara mēteļus, pārsteigtas pašķīrās. Senās revolūcijas rēgi, kas varbūt visi nebija nabadzīgi, bet visi izskatījās tādi, acīm redzami bija cita laikmeta cilvēki, viņu ārienē iezīmējās kaut kas pretrunīgs un mākslots, no kā arī Ramelo nekad nebija varējusi atbrīvoties. Šīs ēnas, ko veda grezni izrotājusies skaistule, izslīdēja cauri priekšistabai, cieši piespiedušas pie krūtīm pagātnes lauskas, kuras aiznesa līdzi, un pazuda kalpotāju kāpnēs.

Nākamajā dienā viņi vairs neatnāca. Ramelo, kurai jau bija kļuvis ļoti grūti runāt, ar mokām paskaidroja, ka no vecajiem draugiem viņa atvadījusies galīgi un tagad piederot tikai Busardeliem. Šo mirkli izmantoja Adlina, lai ierunātos par garīdznieka ataicināšanu. Bet Ramelo, vai nu tāpēc, ka, trīs dienas pavadījusi kopā ar sava laika biedriem, kuriem bija viņas agrākie uzskati, viņa bija atbrīvojusies no vēlāk pieņemtajiem uzskatiem, vai arī pēdējos dzīves mirkļos, gluži dabiski, atkal pievērsās laikmetam, kuram sirds dziļumos vienmēr bija palikusi uzticīga, noteikti atsacījās no svētā vakarēdiena. Adlina to nebija sagaidījusi, viņa uzņēma ļoti traģiski šo atsacīšanos un sāka tirdīt mirēju. Taču veltīgi. Vecā sieviete pirms nāves atgriezās pie savas jaunības dienu neticības, tāpat kā citi atgriežas pie saviem agrākajiem ticējumiem: viņa atrada izlīdzinājumu ateismā.

Pēcpusdienā, kad visi jau domāja, ka Ramelo vairs nevar parunāt un vairāk nekā neteiks, viņa ar mājienu pieaicināja pie sevis Busardelu. Piegājis pie atzveltnes krēsla, kurā gulēja mirēja, viņš nometās ceļos, satvēra vecās sievietes roku un jautājoši skatījās viņai acīs. Ramelo sasprindzināja pēdējos spēkus. Viņa aizvēra acis. Varbūt tādēļ, lai vieglāk būtu izrunāt vārdus, kurus viņa gribēja pateikt, un Busardels izdzirdēja čukstošu balsi:

— Es jums piedodu.

— Kā! — viņš iesaucās, satricināts līdz dvēseles dziļumiem. Meitu klātbūtnes dēļ Busardels apvaldīja balsi:

— Man šķita, ka jūs jau sen …

Viņš nepaguva nobeigt: Ramelo pacēla plakstus un ar pūlēm pievērsa Busardelam pēdējo reizi skatienu, kas viņu tik bieži bija šautis.

— Nē . .. — mirēja gandrīz neskanīgi izrunāja, — es jums piedodu .. . tikai šodien .. . tāpēc, ka aizeju.

Žilija, apskāvusi māsu, bija aizvedusi viņu nostāk. Žilija raudāja. Adlina nebija varējusi sadzirdēt Ramelo un tēva vārdus, taču šī nošķirtā saruna viņai likās zīmīga.

— Redzi, es jau vienmēr tā domāju, — vecā meita klusu sacīja māsai. — Viņa ir mīlējusi mūsu tēvu. Mīlējusi kā sieviete.

— Ko tu runā?

— Jā, jā. Padomā pati. Citādi nav iespējams izskaidrot viņas dzīvi. Tik padevīga uzticība sastopama reti.

— Ai Adlin! — Žilija, skaļi elsodama, iesaucās.

— Nabaga Adlina! . ..

Kad Busardelu vecā draudzene bija slēgusi acis uz mūžu, Žilija paziņoja aizgājējas pēdējo gribu. Ramelo bija lūgusi, lai viņu apglabā tanī kleitā, kuru viņa bija valkājusi divdesmit gadu vecumā un īpaši šim nolūkam slepus uzglabājusi no Direktorijas laikiem.

Tā bija taisni piegriezta kleita ar sārtām svītriņām un krusteniski pār krūtīm sasienamu lakatiņu; no vecā apģērba gabala vēdīja nenoteikta smarža. Taču Ramelo, tik ilgi nodzīvojusi Busardelu maizē, bija stipri piebriedusi miesā, un uzreiz kļuva skaidrs, ka kleita viņai par šauru. To mugurā atārdīja, iebāza stingās rokas piedurknēs, bet, kad gribēja pār krūtīm savilkt ciet ņieburu, audums švirkstēdams pārplīsa.

Velkot nost kleitu, lai plīsumu sašūtu, drāna sašķīda vēl pāris vietās.

— Tur nekas neiznāks, — Busardels sacīja, — zīdu saēdis laika zobs.

XIV

Savrupmājas lietošana Barsdirampāra ielā, kur dzīvoja Ferdinands ar sievu, bija ietilpusi jaunā Busardela pūrā. Māju bija būvējis arhitekts Bronjārs astoņpadsmitā gadsimta pēdējā ceturksnī kādai operas primadonnai Ševaljē jaunkundzei, kura par skaisto celtni varēja pateikties vairāku pielūdzēju devīgumam. Pēc Ševaljē jaunkundzes nāves ēku ieguva grāfs de Vilets, un tā palika šīs ģimenes īpašumā pietiekami ilgu laiku, lai kļūtu pazīstama ar nosaukumu «Vileta savrupmāja»; atmiņas par tās galanto rašanos pamazām bija izgaisušas. Bet abi brāļi Vileti nomira viens pēc otra tieši tanī laikā, kad Ferdinands paziņoja Sentkruā ielā, ka ir nodomājis precēties; de Viletu īpašuma mantošanas apstākļi bija tādi, ka savrupmāju vajadzēja pārdot. Busardelam par to bija pastāstījis viņa notārs; biržas mākleris šo māju zināja, viņam tā patika un, galvenais, šķita vērtīgs pats gruntsgabals, jo viņš paredzēja šim kvartālam nākotni. Busardels māju nopirka.

Dēlam viņš deva tikai nekustāmā īpašuma lietošanas tiesības. Savrupmājas pirkumu Busardels uzskatīja par izdevīgu darījumu, un, tikko viņā modās šāds apsvērums, atkāpās tēvs, un priekšplānā izvirzījās biržas mākleris, kurā savukārt slēpās spekulants. Tāpat kā visas mājas Basdirampāra ielā, arī Vileta savrupmāja atradās zemāk nekā Kapuciešu bulvāris. Tā bija gandrīz pretī tai vietai, kur uz šī bulvāra iznāk Miera iela, un Busardels šādu pozīciju vērtēja visai augsti, turklāt aiz vairākiem iemesliem. Paša gruntsgabala platība bija apmēram trešdaļa hektāra. Bez galvenās ieejas, kas atradās ielas pusē un bija rotāta ar akmens portālu un frontonu, savrupmājas dārzam bija divi vārtiņi uz Sandriē pasāžu. No šejienes, ejot caur pasāžu un tālāk pa Nēvdimatirēna ielu, pa Tirū ielu un Sentkruā ielu, bija piecu minūšu gājiens līdz biržas māklera kantorim.

Plašā pagalma galā māja izcēlās ar augstu peristilu, ko veidoja četras korintiešu kolonas, kas pacēlās visas fasādes augstumā, iekļaujot pirmā un otrā stāva logus. Virs kolonām atradās tikai bēniņu telpas, ko aizsedza itāliska balustrāde. Pa kreisi un pa labi bija redzamas zemas piebūves, kas pieslējās galvenajam korpusam. Aiz mājas pletās angļu dārzs.

Savrupmāja bija ļoti ērts mājoklis, kam nepiemita nekā svinīga; gluži otrādi, te bija daudz mazu, apaļu salonu, mājīgu istabiņu ar paneļu sienām un iekšēju kāpņu, īsi sakot, visam te piemita intīms noskaņojums, kurā izpaudās reakcija, kas Luija XVI laikā iezīmējās pret XVII gadsimta majestātisko un salto arhitektūru.

Vileta savrupmāja lieliski piedienēja Teodorines kundzes raksturam un personībai. Apprecējusies viņa drīz vien kļuva māte, un bija pamats cerēt, ka viņai būs vairāki bērni, tāpēc daudzās cita no citas nošķirtās istabas bija ļoti piemērotas. Ne viņa pati, ne bērni, tikko tie būtu atvesti atpakaļ no zīdītājas, netraucētu Ferdinandu, kas uzreiz bija paziņojis, ka viņam esot nepieciešams miers un neatkarība. Turklāt Teodorines kundzei patika klusums, vientulībā viņa negarlaikojās; būdama noslēgta sieviete, viņa priecājās, ka tik daudzas istabas piederēja viņai vienai, ka tās bija mazas un tanīs nevarēja sanākt kopā daudz cilvēku, īsi sakot, ka tās ar savu savrupību bija līdzīgas viņai pašai. Ferdinands kādu dienu smiedamies sacīja tēvam:

— Arhitekts gribējis pieskaņot netikles izlaidīgajai dzīvei šo telpu izkārtojumu, bet galu galā tas lieliski noder tiklas buržuā sievas ērtībām.

Par Ferdinandu pašu varēja sacīt, ka lepnā savrupmāja pilnīgi atbilda viņa godkārei, tieksmei spīdēt un nodomiem rīkot dinejas un svinības. Tēvs bija bagātīgi piepildījis sava mīluļa vēlēšanās: ne daudzi biržas mākleri, it īpaši tik jauni kā Ferdinands, varēja pieņemšanas dienās sagaidīt apmeklētājus tik greznā dzīvoklī un patīkamos salonos. Jaunais vīrietis iztēlojās, ka tanīs pulcēsies varenākie finansisti un bagātās buržuāzijas elegantākās sievietes. Itin viss te viņam šķita labvēlīgs un izdevīgs, pat abas izejas uz Sandriē pasāžu.

Taču visvairāk apmierināts par šo darījumu bija pats Busardelu tēvs: ar Vileta savrupmājas nopirkšanu viņš pārgāja no dzīvokļu īrētāju kategorijas namīpašnieku kategorijā. Šo apziņu Busardelam nebija sniegusi spekulācija ar gruntsgabaliem Eiropas kvartālā, jo viņš un dēli bija tanī piedalījušies tikai kā akcionāri. Turpretī tagad Busardels pats bija ieguvis Parīzes zemes gabalu, savas mīļotās pilsētas daļiņu. «Un tas ir tikai sākums,» viņš nodomāja.

Vispatīkamākos brīvā laika brīžus (un brīva laika Busardelam tagad netrūka) viņš pavadīja Basdirampāra ielā. Tur pazina viņa ieradumus, tur ēdamreizēs galds vienmēr tika klāts arī viņam. Busardelam patika iet kājām uz Vileta savrupmāju. Ja viņš devās turp no rīta, uz brokastīm, tad parasti iegriezās Madlenas laukuma tirgū, kur nopirka puķes un gluži kā iemīlējies lika tās turpat acu priekšā sasiet pušķī. Pa bulvāri tuvodamies mājai, Busardels palēnināja gaitu un, ja laimējās satikt kādu paziņu, tad, norādīdams uz savas mājas fasādi ar četrām kolonām, kas no augstās vietas bija labi saredzama aiz mūra sētas, smiedamies sacīja:

— Eju uz Vileta savrupmāju, mana vedekla, dzimusi Bizjī, uzaicināja mani uz brokastīm, un es nesu viņai šos ziedus. Redziet, kādas nu man tagad ir manieres!

— Mīļais bērns, — Busardels mēdza sacīt Teodorinei, — jūsu jaunība ir mani atjaunojusi.

Nevar noliegt, viņam itin labi patika arī Luija sieva Lora Erto, kas bija diezgan glīta. Reizi nedēļā Busardels negarlaikodamies ēda pusdienas pie sava otrā dēla, kas bija noīrējis dzīvokli Provansas ielā, lai atrastos tuvāk brālim. Bet Vileta savrupmājā Busardels kādu laikposmu ieradās gandrīz vai katru dienu. Ar šo vedeklu viņš sapratās.

Busardels sastapa Teodorini visbiežāk viņas istabā; vedekla vienmēr bija mierīga, taču nekad nesēdēja dīkā, allaž strādāja kādu rokdarbu. Vīratēvs atlaidās atzveltnes krēslā viņai iepretim un lūdza, lai viņa darbu nepārtrauc. Dažkārt gadījās, ka Teodorine Busardela klātbūtnē kārtoja mājsaimniecības lietas. Balsi nepaceldama, jaunā mājasmāte izteica rīkojumus, un vīratēvs apbrīnoja Teodorines autoritāti; viņš atskārta, ka tā nav apgūta nesen un Bizjī jaunkundze kopš mazām dienām ir pieradusi pie daudziem kalpotājiem. Viņš atskārta arī, ka saprātīgā taupība, kas izpaudās visā Teodorines saimniekošanā, sakņojās nevis pagātnē pārciestā trūkumā, bet no paaudžu paaudzēm mantotā ieradumā.

Kas zina, vai Busardels kļuva jaunāks, pateicoties vedeklai, vai arī, kā apgalvoja Ferdinands, tāpēc, ka mazāk rūpējās par kantori, vai aiz kāda pavisam citāda iemesla? Lai nu bija kā būdams, taču Busardela bērni priecājās par tēva atspirgšanu. Viņi bija bažījušies, ka Ramelo nāve sagādās pēdējā laikā stipri sagurušajam tēvam tik smagu triecienu, ka viņš ilgi un gauži bēdāsies. Patiešām, Busardels pēc vecās draudzenes nāves bija valkājis sēras un vēlējies, lai arī bērni sēro par aizgājēju; starp citu, tas nevienu nepārsteidza, jo vairums ļaužu bija uzskatījuši Ramelo par Busardelu radinieci, bet tuvākie draugi un paziņas labi zināja, cik uzticīga viņa bijusi Busardeliem un ka tāpēc tie pret viņu vienmēr bija izturējušies kā pret ģimenes locekli. Tēvs pats bija noteicis sēru ilgumu: bērniem trīs mēnešus, kā mēdz sērot par mirušu tanti, un pats sev pusgadu.

Pēc tam Busardels, uzskatīdams, ka savu pienākumu ir izpildījis, paziņoja, ka saprāts liekot viņam cīnīties pret nomāktību, un drīz vien tuvinieki ar dziļu pārsteigumu redzēja, ka viņš nodevās sabiedriskajai dzīvei daudz rosīgāk nekā agrāk. Viņš pieņēma visus ielūgumus, savukārt rīkoja dinejas un aicināja pretvizītēs. Viņš vēlējās abonēt ložu Lielajā un Itāliešu operā; tas esot pilnīgi nepieciešams, Busardels sacīja, kad cilvēkam ir divas vedeklas un viena meita — visas trīs burvīgas dāmas, ko sēdināt priekšējā rindā. Par Adlinu vairs nebija runas, jo, kopš viņai bija pāri trīsdesmitiem un bez jaunākās māsas radušās arī divas jaunas svaines, viņa novecoja divreiz ātrāk, izturējās tā, it kā būtu vecāka par tēvu, un tēloja vecāko ģimenes locekli, kam pasaulīgi prieki vairs neeksistē.

Busardels nesekoja viņas piemēram. Kad Teodorines kundze, laimīgi dāvājusi dzīvību spēcīgam puisēnam, atlaba pēc dzemdībām, kas notika drīz pēc sēru izbeigšanās, vectēvs par godu savam pirmajam mazdēlam sarīkoja Vileta savrupmājā svinības. Tās bija spožas, uz tām ielūdza daudz ļaužu. Salonos drūzmējās viss Antēna gatves zieds. Busardels, līksms un možs, šaudījās starp viesiem, piedāvāja dāmām roku un veda uz bufeti; Teodorines kundze ar māti, vecmāmiņu un savām trim svainēm pieņēma viesus lielajā salonā, kas atradās pretī ieejai. Viņas māsīca Luize Laharpa, kas caurbraucot uzturējās Parīzē, palīdzēja pieņemšanā; šī jaunā, patīkamā dāma, Bizjī radiniece, arī dzimusi Šveicē, pirms diviem gadiem bija apprecējusies ar kādu augstāku ierēdni Žoržu Osmanu, kas bija iecelts par Senžironas prefektu. Vakars izdevās lieliski. Busardels, vēlu, toties jo dedzīgi aizrāvies ar teātra izrādēm, bija noteikti vēlējies, lai ovālajā salonā uzrīko nelielu skatuvi. Uz tās uzstājās divas dziedātājas un tolaik ļoti apjūsmota balerīna, kura ar savām dejām guva milzīgu piekrišanu.

Rudenī Ferdinands reiz piedalījās vecpuišu pusdienās, kuras sakara ar zaudētam derībām kāds draugs rīkoja atsevišķā kabinetā Angļu kafejnīcā. Ceļoties no galda, vakariņu dalībnieki nolēma vēl aizbraukt uz Olimpisko cirku. Ferdinands lika uzzināt, vai viņa kučieris jau atgriezies: tā kā Vileta savrupmāja atradās ļoti tuvu, jaunais Busardels bija atļāvis kučierim aizbraukt uz mājām paēst. Viens no sulaiņiem, kas bija apkalpojis pie galda, izsteidzās ārā un kalpotāju kāpnēs skaļi uzsauca:

— Busardela kunga karieti!

Stulbeni! — viņam uzkliedza virssulainis, strauji izmezdamies koridorā, un tūlīt pat atskanēja skaļa pļauka.

— Jūs sitat sulaiņiem, kas man pakalpo? — Ferdinands iesmiedamies sacīja virssulainim, kas atgriezās kabinetā, pietvīcis kā biete.

— Atvainojiet, cienītais kungs, bet kalpotājiem neklājas skaļi izklaigāt pa koridoriem apmeklētāju vārdus.

Virssulainis pavēra durvis un pameta skatienu koridorā.

— Jūs neizsakāt man visu? — jaunais Busardels jautājoši sacīja un, norādīdams uz sieniņu, kas viņus šķīra no blakus kabineta, turpināja: — Kas ir mūsu kaimiņi?

Virssulainis izvairījās no atbildes, aizbildinādamies ar amata pienākumu, kas liekot klusēt. Bet uz bulvāra, kad Ferdinands grasījās kāpt karietē, pie viņa pienāca vainīgais sulainis. Viņam jau bija noņemts priekšauts, nabaga puisis lūdzās, lai Ferdinands aizrunājot pa viņu: viņš tiekot padzīts par savu kļūdīšanos.

— Uzgaidi mani tepat, — jaunais vīrietis sacīja un atkal iegāja kafejnīcā.

— Viss ir nokārtots, — viņš paziņoja atgriezdamies. — Nesaki man paldies, bet pasaki — kāpēc tavu pārsteidzību tik smagi sodīja?

— Atklāšu jums, ka blakus kabinetā ir kāds kungs, ko sauc tāpat kā jūs, un šis kungs nav viens. Tāpēc …

— Saprotu! Skat, skati Droši vien šis jaunais vīrietis ir man ļoti līdzīgs, vai ne?

— Nē, kungs. Tas kungs vairs nav tik jauns, viņam ir paprāvs vēders.

— Oho! — iesaucās Ferdinands.

Apklusis viņš neviļus pacēla galvu uz apgaismotajiem logiem. Sulainis piebilda, ka kungs ēdot pusdienas kopā ar pazīstamu dejotāju, viņu saucot.. .

— Nav svarīgi! Arlabvakar! Nerunā par to ar saviem biedriem un … še, ņem!

Nākamajā dienā dēls satikās ar tēvu Vileta savrupmājā. Pie pusdienu galda Ferdinands slepus uzmeta ziņkārīgus skatienus vecajam Busardelam. Ar gluži citādām acīm dēls tagad uzlūkoja tēvu. Ferdinands gandrīz vai brīnījās, redzot, ka vecais Busardels izturējās pret Teodorini ar tēvišķīgu rūpību un kā gādīgs vectēvs stāstīja, ka šodien aizbraucis uz Šenē. Tur bija nodots zīdītājai Ferdinanda otrs bērns, mazais Viktorēns, ko Busardels dievināja.

Saruna novirzījās uz Viktorēnu. Vectēvs ļoti priecājās, ka mazdēls novietots Šenē un turklāt resnītes Tuanonas mājā. Kopš lokomotīve bija tuvinājusi laukus ar galvaspilsētu, bagātie parīzieši, kas vēlējās, lai viņu zīdaiņi augtu svaigā gaisā un tai pašā laikā bērnus varētu ērti apmeklēt, līga zīdītājas Versaļas un Korbeijas apkaimē, jo līdz turienei sniedzās divas pirmās dzelzceļa līnijas. Busardeli bija atcerējušies, ka Žozefa ir dzimusi Šenē, un šis ciems atradās tikai vienu ljē aiz Versaļas. Viņi bija izjautājuši savu kalponi par turienes jaunajām zemniecēm, kurām varētu nodot bērnu zīdīšanā. Žozefa šad tad aizbrauca uz Šenē, kur viņai dzīvoja radi; viņa bija ieteikusi vienu no savām brāļa mazmeitām, jaunu astoņpadsmit gadīgu māti, pilnīgu, veselīgu un tīrīgu sievieti, kas gribēja ņemt zīdīšanā kādu bērnu. Tā šai Tuanonai uzticēja Teodorines kundzes pirmdzimto, mazo Floransu, tā nosauktu par godu vectēvam, kas bija arī viņas krusttēvs. Vēlāk, kad zemniecei piedzima trešais bērns pa to laiku, kamēr gaidīja piedzimstam Viktorēnu, gluži dabiski, arī par Busardelu vārda mantinieka zīdītāju izraudzījās Tuanonu.

Zīdaini ielika viņai rokās, izsakot bezgalīgi daudzas pamācības, kam vectēvs pievienoja cēlsirdīgas atlīdzības solījumus, kuru Tuanona dabūšot tanī dienā, kad mazais Viktorēns, atņemts no krūts, sveiks un vesels atgriezīsies Vileta savrupmājā. Zīdītāja nodevās savam uzdevumam uzcītīgi, taču debesis neatalgoja viņu ar pašas pēcnācēja labklājību: jau pirmajos mēnešos Viktorēns un viņa pienabrālis saslima ar difteriju, un Tuanonas bērniņš nomira. Drāma norisinājās dažās dienās, gandrīz dažās stundās augusta mēnesī, kad visi Busardeli bija aizbraukuši uz Gransē. Rakstīt neprazdama, zemniece paziņoja Žozefai un kungiem par briesmām, kādās atradies Viktorēns, tikai tad, kad Busardelu ģimene atgriezās Parīzē un atbrauca viņu apciemot. Tuvinieki sniedza no rokām rokās bērnu, kas jau bija pilnīgi atžirdzis, pat it kā kļuvis spēcīgāks; zīdaiņi šinī vecumā ātri atveseļojas un īsā laikā pārvēršas līdz nepazīšanai. Teodorines kundze savā labsirdībā lika Šenē kirē teikt mesu Tuanonas mirušā bērniņa dvēseles mieram un pati uzlika baltu imorteļu vainagu uz aizgājēja kapiņa.

Adlina, kurai otrreiz piedāvāja mandeļu cepumus, ar rokas mājienu atteicās un gaidīja, kad tēvs būs beidzis stāstīt par braucienu uz Šenē. Viņa bija Viktorēna krustmāte un vienmēr pavadīja Busardelu šajos mazajos ceļojumos.

— Manam krustdēlam, šķiet, piemīt liels dzīvesprieks, — Adlina sacīja, tikko stāstītājs bija uz mirkli apklusis. — Viktorēns arvien sirsnīgi smejas, sevišķi, kad es noliecos pār viņu, jo viņš mani pazīst. Ak, vai! — vecā meita nopūzdamās piebilda. — Šie bezbēdīgie smaidi izdzisīs, kad viņam būs jāsaduras ar dzīves pārbaudījumiem.

— Māsa, mēs papūlēsimies, — Teodorine sacīja, paņemdama vēl mandeļu cepumu, — viņam tos aiztaupīt.

— Mans bērns, pret augstākā gribu jūs neiespēsiet nenieka! — Adlina pasludināja.

Viņai tagad bija iesakņojies smieklīgs paradums tuviniekus, kalpotājus, paziņas un pat ubagus, kam viņa atmeta kādu dāvanu, uzrunāt «mans bērns». Pat ja pie galda bija tēvs, Adlina, kaut ko sacīdama klātesošajiem, teica: «Mani bērni.» Vai tad galu galā tēvs, kopš viņas brāļi bija apprecējušies un par tiem vairs nevajadzēja rūpēties, nebija palicis pēdējais, kam uzupurēties un par ko gādāt? Par Teodorini jāsaka — kaut arī viņa pēc izskata un nosvērtības šķita vecāka par saviem gadiem, Adlina viņā redzēja drīzāk brāļa vai māsasmeitu nekā svaini. Tas pats attiecināms arī uz Loru Erto. Un, kad Žilijas bērni kādreiz sāka viņu saukt par «tanti Lilini», šis vārds pārgāja no mutes mutē un tika pieņemts visās trīs jaunajās ģimenēs, pat bērnu mātes tā dēvēja Adlinu. Šajā iesaukā bija kaut kas salkans un klīrīgs, kas vecajai meitai piedienēja kā cimds rokai.

Teodorine bija mazrunīga, dzēlības viņu neaizskāra, tāpēc viņa nekā neiebilda uz Adlinas vārdiem. Busardels sacīja, ka viņa mazdēls būšot īsts stiprinieks. Zīdītāja esot bērnu iztinusi no autiņiem un parādījusi vectēvam, mazais ķermenītis esot ļoti spēcīgs.

— Tas viņam no tēva, Ferdinandam arī ir labi veidots augums, — Busardels sacīja un tad galanti piebilda: — Toties mazā Floransa būs tikpat daiļa kā māte.

— Kādā krāsā viņam ir mati? — jautāja Ferdinands, kam nebija atradies laika aizbraukt uz Šenē apciemot dēlu.

— Matiņi bija apburoši blondi, bet tagad jau kļuvuši tumši, — paskaidroja tante Liline, iemērcēdama bālo pirkstu galiņus pasniegtajā bļodiņā ar siltu ūdeni.

— Patiesi? — nobrīnījās melnmatainais Ferdinands. — Bet vai viņam ir mana dzimumzīmīte?

— Nē, manu zēn, dzimumzīmītes nav. Vismaz es neievēroju. Adlin, varbūt tu atceries?

— Viņam tās nav.

— Kas tā par dzimumzīmīti? — Teodorine jautāja.

— Paskaidrojumu sniedza Luijs:

—Tas ir mazs, brūns plankumiņš, kas Ferdinandam ir un man nav. Kad mēs bijām pavisam mazi, pēc šīs dzimumzīmītes varēja mūs vienu no otra atšķirt.

— Un kur tad šī zīmīte atrodas?

—  Uz krūts, kreisajā pusē, — Ferdinands pieticīgi sacīja

—  Ā-ā? — Bizjī mantiniece novilka, pieceldamās no galda, jo pusdienas bija paēstas.

Biljarda istabā kūpinādami cigārus, visi trīs vīrieši sāka spriest par politisko stāvokli. Kopš jūlija mēneša Parīzē valdīja satraukums, ko bija izsaukusi vēsts, ka Krievija, Prūsija, Austrija un Anglija esot vienojušās un grasoties bez Francijas līdzdalības un pat pretēji tās interesēm noregulēt konfliktu starp Turciju un Ēģipti. Parīzieši domāja, ka sāksies karš, armija, cietokšņi un eskadras atradās kaujas gatavībā; tika izdots rīkojums par galvaspilsētas nostiprināšanu. Arī rudenī nemiers nenorima. Vecais Busardels neticēja kara draudiem.

— Esmu jums vienmēr atkārtojis, — tēvs sacīja dēliem, — ka vajag izturēties mierīgi un censties nomierināt citus. Ja jau valdība nav pratusi novērst šo lielvalstu vienošanos, ja Tjēra kungs, piedodiet par izteicienu, ļāvis sevi apvest ap stūri, tad nu gan nav īstā reize spert zemi gaisā, tas būtu visai neapdomīgi.

— Tēv, vai tu nebaidies no sekām? — iejautājās Ferdinands, ar kiju padzenādams dažas bumbas pa zaļo galdu.

— Tās ir atkarīgas no mūsu rīcības. Es domāju, ka Francijas intereses Vidusjūrā nav, kā daudzi uzskata, tik ļoti saistītas ar Muhameda Alī likteni. Taču nav ne mazāko šaubu, ka baumas par kara izcelšanās iespēju traucē tirdzniecību un rūpniecību, kas pārdzīvo krīzi.

— Tas ir fakts, ka ļaudis nav droši par rītdienu un vairs nelaiž apgrozībā naudu.

— Es pazīstu cilvēkus, — sarunā iejaucās jaunākais dēls, ko tagad jau sauca par notāru Luiju, — kuri, bieži vien ar zaudējumiem, pārdod visu, ko tikai var pārvērst skaidrā naudā.

— Un varbūt pircēji būs tie, kas iegūs, — tēvs domīgi sacīja.

— Aha! — iesaucās Ferdinands, paceldams galvu un uzsmaidīdams tēvam, jo šī saruna bija izkliedējusi neērtības sajūtu, kuru Ferdinandam neizdevās apslāpēt pusdienu sākumā. — Aha! Tev radies kāds projekts! Tu esi nodomājis kaut ko pasākt!

Pa pusei nopietni, pa pusei smīnēdams, Busardels stāvēja starp dēliem un klusēja.

— Kopš tēvs vairs nav biržas mākleris, — Ferdinands, pievērsies brālim, sacīja, — viņam ir brīvas rokas, un man šķiet, ka viņš ļaujas bīstamajiem spekulācijas vilinājumiem!

Visi trīs sāka smieties, taču tēvs nekā neizpauda dēliem.

Vecais Busardels patiesi loloja kādu nozīmīgu plānu.

— Mēs izbrauksim ārpus Parīzes, — viņš kādu dienu ap pulksten vieniem sacīja kučierim, — dosimies uz Monso.

Viss mainās; kopš pilsēta izpletusies aizvien plašāk, Monso ciems, ko agrākos laikos sauca par Muso ciemu, bija zaudējis savu zemniecisko izrunu, savu lauciniecisko smaržu.

— Nebrauciet pa Rošē ielu, bet pa Londonas ielu līdz pašam galam. Tur es jums pateikšu, kā tālāk. Busardels gribēja izbraukt cauri Eiropas kvartālam. Ko viņš varēja atrast vēl labāku, lai gūtu attiecīgu noskaņojumu Monso zemesgabalu izpētīšanai? Iepriekš derēja vēlreiz apskatīt jauno Parīzes kvartālu, kurš patlaban jau bija galīgi izplānots un kurā nemitīgi būvējās. Tagad te iesniedzās Ziemeļu dzelzceļš ar piestātni Romas ielā, kas toreiz stiepās līdztekus Senlazāra ielai, — tas viss pacēla gruntsgabalu vērtību un palielināja pasākuma panākumus.

Aiz Monso vārtiem Busardels lika pabraukt metrus divsimt pa Aržanteijas ceļu un tad izkāpa no karietes. Te kreisā pusē sākās lauku ceļš, kurš savienoja ciemu ar Kurselas vārtiem un pa kuru Busardels pirms divdesmit četriem gadiem bija gājis.

— Gaidiet mani pie Šartras vārtiem, — viņš sacīja kučierim. — Neuztraucieties, ja mazliet aizkavēšos un tik drīz neatnākšu.

Viņš ieradās tikai pievakarē, kad metās jau krēsla, kājas notašķījis ar dubļiem līdz ceļgaliem. Kad zirgs straujiem rikšiem bija Busardelu aizvedis atpakaļ Sentkruā ielā, viņš uzkāpa dzīvoklī, neiegriezies kantorī, kaut gan tur patlaban vajadzēja atrasties dēlam. Busardels pieprasīja lampu, malku kamīnā, karstu groku, pateica, lai neviens viņu netraucē, ieslēdzās kabinetā un izņēma no skapja aktu vākus, uz kuriem ar lieliem, apaļiem burtiem bija uzrakstīts: Monso līdzenums. Jau gadiem ilgi Busardels ar pētnieka neatlaidību bija te savācis visu, ko varēja atrast attiecībā uz šo piepilsētu.

Atvēris aktu vākus, viņš izšķirstīja to saturu, atlocīja plānus, pārnesa uz tiem atzīmes, kuras bija šo pēcpusdienu izdarījis kabatas grāmatiņā. Zīmuļa ieraksti nepārsniedza trīsstūri, ko veidoja ārējais bulvāris, Aržanteijas šosejā un lauku ceļš, pa kuru viņš bija gājis. Batinjolas plakankalne un Viljē, kas atradās uz rietumiem un uz austrumiem no trīsstūra, Busardelu interesēja mazāk, neierosināja viņa iztēli — viņš šos apvidus «neizjuta». Un Rulas pakalna nogāzes lejpus Filipa Egalitē kādreizējā parka jau bija pa pusei apbūvētas, tur varēja pasākt tikai sīkas operācijas, bet tādas Busardelu patlaban nevilināja.

Viņš pārbaudīja aktu vākos sakopotās piezīmes no viena gala līdz otram, piecēlās, pastaigāja pa istabu, atkal atsēdās, gremdējās pārdomās. Pēc svaigā gaisā un aukstumā pavadītajām stundām sakurinātā istaba, karstais groks un kažokādas tupeles kājās ne tikai bija sasildījušas Busardelu, bet uzturēja viņā drudžainu spraigumu, kādā cilvēkam šķiet, ka doma risinās ātrāk un viņš saredz tālāk. Uz pēdējās papīra lapas aktu vākos bija uzrakstīta šāda piezīme:

«Ar 1830. gada 10. februāra rīkojumu karalis atļauj Batinjolas sādžai un Monso ciematam apvienoties vienā administratīvā komūnā, kas ietilps Sendenī apgabalā un Neijī kantonā.»

Zem šīm rindām, ko rūpīgi bija uzrakstījusi rakstveža roka, Busardels pats ar zilu zīmuli bija piezīmējis:

«Jāapsver pievienošanas sekas.»

Pie šīs lapas viņš ilgi domāja. Galu galā viņš attapās, ka pienācis laiks doties uz pusdienām pie Ferdinanda. Adlina jau bija aizgājusi uz Vileta savrupmāju, kur Busardels pirmo reizi ieradās ar mazu nokavēšanos.

Mēnešiem ilgi Busardels neatklāja dēliem savus nodomus attiecībā uz Monso. Pārrunas par pirkšanas darījumiem bija ilgas, sarežģītas. Busardelam vajadzēja likt lietā visas savas spējas, visu enerģiju, kas viņā bija atmodusies. Zemesgabalu īpašnieki bija neuzticīgi kā visi zemnieki, viņu alkatība pieauga diendienā, aizvien vairāk apzinoties, cik izdevīgs ir tuvums galvaspilsētas vārtiem. Vairāki no viņiem turēja krodziņus, kuros parīzieši izbrauca dzert vīnu, kas nebija pakļauts ievedmuitai un tāpēc bija lētāks; šie ārpilsētas krodziņi bija modē, Parīzes dendiji tos ļoti iecienīja, tāpēc tie ienesa krietnu peļņu. Busardelam iešāvās prātā laimīga doma atstāt zemesgabalu pārdevējiem ceļmalas joslu, kas atradās gar ārējo bulvāri un gar Aržanteijas šoseju. Šī piekāpība atbruņoja pat visiecirtīgākos zemju īpašniekus, un dažs labs no viņiem nodomāja, ka ir apšmaucis nejēgu pircēju. Busardels rīkojās ar starpnieku palīdzību, bet bez līdzdalībniekiem. Pie šāda slēdziena viņš bija nācis, redzot, ka Eiropas kvartāla apbūves peļņa tika sadrumstalota.

Savu plānu Busardels realizēja pusotra gada laikā. Atpirkdams strēmeli pēc strēmeles, viņš pakāpeniski izsvītroja strejgabalus, kas radās, izlīdzināja robus un galu galā šiem pūliņiem veltītā otrā gada rudenī bija ieguvis visas kārotās zemes. Busardela īpašums izveidoja trapecveida laukumu apmēram četru hektāru platībā, kas atradās augšpus bulvāra, starp Sartras un Monso vārtiem.

Neviens zemesgabala pirkums nebija izdarīts caur kantori, kurā strādāja Luijs un kuram vēlāk vajadzēja pāriet viņa īpašumā; Busardels bija pielicis visas pūles, lai pārdevēji nevarētu atklāt pircēja vārda Taču, kad pirmie pārdošanas līgumi bija parakstīti, tēvs nolēma dēliem atklāt lielā pasākuma noslēpumu. Busardelu visvairāk interesēja Ferdinanda attieksme pret šo darījumu, bet, tā kā dvīņi nekad nekā viens otram neslēpa, tad tēvs jau sen bija atteicies runāt ar vecāko dēlu atsevišķi, jaunākajam nezinot.

Protams, tēvs piekodināja dēliem, lai viņi šo atklājumu nevienam neizpauž, pat ne sievām; Busardels savas vedeklas neuzskatīja par pļāpām, bet tas viņam bija principa jautājums. Ferdinands un Luijs ar tik spraigu interesi noklausījās tēva paziņojumu, ka Busardels varēja justies apmierināts. Tā svētdiena, kurā tēvs aizveda dēlus uz Monso, lai viņi apstaigātu jau iegūtos zemesgabalus, un ar spieķa galu norādīja viņiem pārējos, bija Busardela mūžā ievērojama diena. Viņš atveda dēlus līdzi uz Sentkruā ielu, ieslēdzās ar Ferdinandu un Luiju savā kabinetā un, atvēris aktu vākus ar materiāliem par Monso līdzenumu, izklāstīja visas savas ieceres. Busardels un dēli sarunājās veselas divas stundas. Tēvs ar dziļu gandarījumu redzēja, ka dēli viņu saprot.

Laimes kalngals: viņš redzēja, ka dvīņi viņu saprot katrs no citāda viedokļa, bet katra viedoklis ir pareizs un viens otru papildina. Ferdinandu aizrāva tēva nodomu jaunums, plašums un drosmīgums, Luijs saredzēja labāk šīs plašās un ar tik lielu rūpību izvestās operācijas panākumu praktiskos nosacījumus. Uzklausot viena un otra dēla jautājumus, vērojot, kādu iespaidu uz katru atstāj viņa sniegtās atbildes, Busardels vēl lieku reizi pārliecinājās, ka Ferdinands, tēva sirds un prāta lepnums, ir pārāks par brāli. Taču zemesgabalu iegādes jautājums bija kā pārbaudes akmens: tēvs atklāja arī Luija spējas. «Tā jau es biju paredzējis,» Busardels nodomāja, nevēlēdamies atzīt, ka jaunāko dēlu bija novērtējis par zemu. «Ne jau uz labu laimi ievirzīju viņu notāra darbā.»

Gadi ritēja, un Busardels ar prieku vēroja, ka dvīņi, kas tuvojās trīsdesmitiem, guva aizvien jaunus panākumus; visa Antēna gatve apskauda tēvu par tādiem dēliem. Brāļus Busardelus te izvirzīja par paraugu jauniešiem, abus uzskatīja par ideāltipiem. Tēvs, kļūstot vecāks un bagātāks, aizvien vairāk cienīja ģimenes portretus; viņš pasūtīja buržuā aprindās iecienītam gleznotājam Ipolitam Flandrēnam abu brāļu portretu. Gleznā brāļi bija atveidoti vieni paši, bez sievām un bērniem; abi sēdēja blakus uz dīvāna; Ferdinands — ar vaļējiem svārkiem mugurā, mazliet atgāzies pret spilvenu, īkšķus aizbāzis aiz gaišās vestes piedurkņu izgriezumiem, apspīlētām biksēm kājās; Luijs, mazliet paliecies uz priekšu, ar plaukstām atbalstījies pret ceļgaliem, skatījās tieši uz gleznotāju. 1845. gada izstādē glezna guva lielus panākumus, kas pa daļai attiecās uz modeļiem. Pie šī audekla publika drūzmējās, kaut gan turpat tuvumā bija izstādīta tā paša mākslinieka otrs darbs — plaši pazīstamā advokāta Šē d'Estanža portrets.

Tikko izstādi slēdza, Busardels lika gleznu nogādāt Sentkruā ielā; un, kad portrets bija pakārts salonā pie sienas, kur tas ar saviem apmēriem aizēnoja Lidijas, Ramelo un abu māsu — Žilijas un Adlinas jaunības portretus, tēvs juta, ka šajos divos dēlos viņš turpinās dzīvot, un sāka mierīgāk domāt par to dienu, kad viņa mirstīgās atliekas tiks guldītas Pērlašēza kapsētā.

XV

Stāvēdams lielā spoguļa priekšā, Ferdinands savā garderobes istabā pārģērbās, posdamies uz bataljonu. Teodorines kundze, tikpat mierīga kā parasti, varbūt tikai mazliet bālāka, sēdēja pie iekurtā kamīna un uzmanīja, lai grūms, kas pasniedza kungam atsevišķos uniformas piederumus, neko neaizmirstu. Kambarsulainis vairs nevarēja pildīt savus pienākumus. Arī būdams nacionālajā gvardē, — ne grenadieris kā viņa kungs, bet vienkāršs kājnieks, bez dienesta pakāpes, — viņš gatavojās vai jau bija aizgājis uz savu daļu. No Sentonorē ielas puses atplūda bungu rīboņa — sapulcēšanas signāls.

Istabā bez pieteikšanas ienāca vecais Busardels. Kalpotāju vīriešu prombūtne, viņu aizstāšana ar ļoti veciem vai ļoti jauniem sulaiņiem, vai pat ar sievietēm pārvērta Vileta savrupmājas ieradumus, jau vestibilā un kāpnēs bija manāms, ka notiek kaut kas neparasts. Nemieri, kas valdīja Parīzē, iesūcās namā cauri sienām un izpaudās sīkās mājas dzīves nekārtībās.

— Kas jauns? — Ferdinands jautāja tēvam.

— Nesteidzies, tev vēl ir laiks, — vecais vīrs atbildēja.

Gluži aizelsies viņš smagi atsēdās uz zema sēdekļa pie kamīna, pretī vedeklai. Teodorines kundze pazvanīja un lika atnest malku un lampu. Jau metās krēsla, bija februāra mēnesis.

— Kā tā? Man vēl ir laiks? — Ferdinands brīnīdamies apstājās, roku pa pusei iebāzis svārku piedurkne. — Vai viss nokārtojas? Gizo kungs atkāpjas?

— Es nerunāju par stāvokli, bet par taviem pienākumiem.

Tēvu visvairāk interesēja ne paši notikumi, bet tas, par cik šie notikumi varēja skart viņa dēlu, pareizāk sakot, dēlus, jo kā viens, tā arī otrs bija nacionālās gvardes oficieri. Ferdinands turpināja pārtraukto ģērbšanos.

— Mīļo zēn, tu tik un tā ieradīsies viens no pirmajiem. Nacionālā gvarde vilcinās un neizrāda nekādu dedzību. Acīm redzot, valdība uz to sevišķi nepaļaujas. Bez šaubām, tāpēc šorīt atsauca sapulcēšanās pavēli, ko jau bija saņēmuši visi leģiona štābi.

—Tēv, kas no tā visa iznāks? — Teodorine jautāja.

Ak, šobrīd neko nevar skaidri paredzēt. Municipālie gvardi rīkojas izaicinoši, it kā tīši pūlēdamies satracināt demonstrantus, bet aktīvais karaspēks izturas pret tiem iecietīgi, saudzīgi; pūlis ir milzīgi satraukts. Un ko jūs darīsiet šo trakojošo elementu vidū? — vecais Busardels turpināja, pievērsdamies dēlam. — Ko jūs varēsiet darīt? Apstākļi ir nepārredzami, un jūs nezināt, kādas pavēles saņemsiet.

— Varu izkliedēt tavas šaubas, — sacīja leitnants, apjozdams zobena siksnu. — Mēs nostāsimies starp tautu un bruņotajiem spēkiem, jā, to mēs darīsim. Un mūsu rindās nebūs neviena, kas vilcinātos.

— Lieliski! — tēvs iesaucās. — Bet vai jūs to spēsiet? Vai varēsiet to izdarīt, neizlejot citu asinis, neizlejot…

Viņš pārmija ar vedeklu skatienu, kurā izpauda visu, ko nepateica ar vārdiem. Teodorines kundzes sejā nepakustējās neviens vaibsts.

— Ferdinand, kur tu esi? — no blakus istabas atskanēja Luija balss.

Grūms atvēra durvis. Luijs nostājās uz sliekšņa, ģērbies mundierī, ar lāčādas ķiveri galvā. Sieva viņu pavadīja.

— Es jau bažījos, ka būsi aizgājis, — Luijs sacīja.

— Mēs esam nokavējušies, — Ferdinands atbildēja. — Es jau teicu tēvam.

— Ai, mīļie bērni! … — Busardels ievaidējās. Viņš ar pūlēm uzrausās kājās; viņam jau bija pāri sešdesmit gadiem, un viņš bija kļuvis resns. — Nu tad ejiet! Ja jau jāiet, tad ejiet!

— Tēv, nevājināsim viņiem drosmi, — Teodorines kundze mundri sacīja, paspiezdama viņam roku tā, ka citi neredzēja.

Lora Erto turējās dūšīgi. Ienākot saskūpstījusies ar svaini, viņa bija pieķērusies Teodorines kundzei zem rokas un klusēdama neatlaidās no šīs sievietes, kas bija mazāka nekā Lora. Taču Teodorine Bizjī bija tik sparīga un enerģijas pārpilna, ka šķita par galvas tiesu lielāka.

Visi devās lejā pa akmens kāpnēm. Busardela dēli, vareni stalti ar augsto ķiveri galvā, cieši pieguļošo mundieri mugurā, it īpaši Ferdinands, kas turējās iznesīgāk, gāja pa priekšu, viņiem sekoja tēvs, abu sievas, grūms, kas nesa svečturi, un vēl daži kalpotāji, kuri bija iznākuši kāpņu laukumiņā. Abi leitnanti izskatījās kā aktieri, kas pārģērbušies krāšņos kostīmos un, cienītāju pavadīti, patlaban grasās iziet uz skatuves. Abi vilka rokās cimdus.

Luijs, nepaceldams balsi, ziņoja brālim: visdraudīgākās barikādes uzceltas Marijas debesbraukšanas baznīcas tuvumā; Palēruajalā un Tilerijās aizvērti režģu vārti; ārlietu ministrijas ēkai, kas atrodas turpat līdzās, ar akmeņiem izdauzīti vairāki logi; izlaupīts ieroču tirgotāja Lepāža veikals; deputāti Karno, Varēns un Taijandjē aizgājuši pie prefekta un pateikuši, ka valdība, nesasaucot nacionālo gvardi, noskaņojot pūli naidīgi; tāpēc pulksten četros dots sapulcēšanās signāls.

Vestibilā Teodorines kundze paņēma no saimniecības vadītājas rokām divas plakanas pudeles ādas pārvalkos un sniedza tās leitnantiem; abi sāka smieties par šo gādību.

— Tur ir lielisks degvīns,. — viņa paskaidroja. — Ņemiet!

— Ko mēs ar to lai darām?

— Ņemiet, kad es jums saku. Ja nedzersiet paši, tad iedosiet kādu malku biedram vai kādam ievainotam.

Viņa iebāza plakano pudeli vīram kabatā, un Lora darīja tāpat. Ferdinands atskatījās uz kāpnēm.

— Kādēļ vajadzēja traucēt bērnus? — viņš sacīja. — Vai nebūtu bijis labāk, ka viņi būtu palikuši rotaļājoties savā istabā?

— Draugs, viņi paši būs dzirdējuši bungu rīboņu, — Teodorines kundze sacīja.

Četri no Ferdinanda sešiem bērniem bija sarindojušies uz kāpnēm. Vecākā meita Floransa atradās pansionātā, un visjaunākā, Noēmija, bija uz laukiem pie zīdītājas. Trīs mazie puisēni un meitiņa, kas dzīvoja mājās, stāvēja nekustēdamies uz kāpieniem, apjukuši, satraukti no neparastās ainas: tēvs un tēvocis, ģērbušies garā uniformā, tiek pavadīti sveču gaismā. Parasti viņi oficieru mundieros aizgāja no rītiem, lielāko tiesu svētdienās, un tad mājās valdīja svinīga pacilātība.

— Ferdinand! — Luijs sacīja, zīmīgi paskatīdamies uz sienas pulksteni.

Ferdinands noskūpstīja savus dēlus, meitu un brāļasievu.

— Pagaidiet, es jūs pavadīšu! — iesaucas Busardels. — Manu mēteli, cepuri, ātri!

Ferdinands pierunāja tēvu palikt mājās, ar galvas mājienu noradīdams uz savu ģimeni.

— Uzticu viņus tavai gādībai, — viņš tēvam pie auss pateica.

Busardels nolieca galvu. Tika atvērtas ārdurvis. Abas sievietes, kurām uz pleciem uzmeta šalles, izgāja peristilā.

— Mīļā draudzene, — Ferdinands klusu ierunājās, maigi noskūpstīdams sievu, — parūpējies par manu tēvu. Nelaid viņu ārā no mājām. Padomā par viņa gadiem, par kuriem viņš pats nekad nedomā.

Abi leitnanti izgāja pagalmā. Šveicars, turēdams rokā laternu, atvēra viņiem mazos vārtiņus.

— Sūtiet mums vēstis! — tēvs skaļi uzsauca no peristila. — Ziņojiet mums par stāvokli! Esiet uzmanīgi! … Luij! — viņš kliedza. — Luij, lūdzu, esi nomodā par savu brāli!

Busardels sagumis atgriezās mājā. Bērni bija aizvesti. Vectēvs sabruka uz krēsla.

— Kāds posts ir vecums! — viņš murmināja, galvu nokāris.

Durvis palika atvērtas. Peristilā, saltajā, pilnīgi satumsušajā naktī, kurā skanēja balsu sasaukšanās, Lora beidzot apraudājās svaines rokās.

— Iesim iekšā, — Teodorines kundze mudināja, — citādi vēl saaukstēsimies.

Viņa palīdzēja Busardelam piecelties. Abas vedeklas satvēra viņu katra zem savas rokas, un visi trīs devās augšā pa kāpnēm.

— Lejā vajag aizvērt visas durvis, — Teodorines kundze norīkoja kalpotājus, kas viņiem sekoja. — Jāizdzēš visas ugunis. Jāpasaka šveicaram, lai viņš izdzēš laternas pie vārtiem. Mājā nekas nedrīkst pievērst ļaužu uzmanību. Mana vīratēva un svaines karietes lai gaida pasāžā, pie dārza vārtiņiem… Tēv, vai jūs vēlētos iekārtoties manā istabā, kur ir siltāk, bet dzirdami visi trokšņi no bulvāra, vai arī atgriezīsimies Ferdinanda istabā, kas ir sētas pusē?

— Jā, jā, iesim pie viņa. Nē, es labāk gribu dzirdēt, kas notiek … Paklausieties, mīļais bērns, — Busardels, beidzot saņēmies, sacīja, — mums visiem vajag sapulcēties šeit, šinī mājā. Visām mūsu trim ģimenēm jābūt kopā katram gadījumam, un šeit mūsu karavīri varēs mūs atrast, brīdināt, šurp viņi atgriezīsies, kad viss būs beidzies.

Vedeklas piekrita Busardelam. Floransu nolēma atstāt pansionātā, kas atradās ārpus Parīzes, Bogrenelā; tā bija agrākā Vuazambēra jaunkundžu mācību iestāde, kas pēc dibinātāju aiziešanas no darba bija pārgājusi citās rokās, bet saglabājusi iepriekšējo labo slavu; pansionātā jauna meitene bija drošībā, pietiekami tālu no nemieru joslas. Lora pati aizbrauca pakaļ saviem trim bērniem uz Provansas ielu. Busardels savukārt aizsūtīja karieti uz Sentkruā ielu, taču tanti Lilini kučieris tur neatrada. Pēc Žozefas ieteikuma viņš devas pie Busardela jaunkundzes garīgā vadītāja Grāra kunga, ko vecā meita bieži apciemoja neaicināta, patikšanas pēc. Tur kučieris arī sastapa tanti Lilini, kas mēdza garīdznieku apciemot tādā laikā, kad viņš sēdēja pie pusdienu galda, un nolikt blakus Grāra kunga pieticīgajai maltītei kādu mājās izgatavotu pastēti vai pudeli veca vīna no tēva pagraba. Ieradusies Vileta savrupmājā pēdējā, tante Liline izpauda izbrīnu, ka pārtraukts viņas dievbijīgais apmeklējums, un apgalvoja, ka neesot nekāda pamata tik lielam uztraukumam: Busardels redzēja, ka tuvojas mirklis, kad viņam nāksies ļaut stūrgalvīgajai vecajai meitai atgriezties Sentkruā ielā. Taču Teodorines kundze paaicināja Adlinu nomaļus un iestāstīja viņai, ka vajagot palikt šeit, lai nomierinātu tēvu, jo nedrīkstot aizmirst viņa gadus.

Vakars šķita nebeidzami garš. Negaidītais notikums, kas bija viņus visus te sapulcinājis, satrauca bērnus, viņi nevarēja aizmigt un prasīja, lai pie viņiem ienāk mātes.

Teodorine un Lora piekāpās; Loras bērni lūdza tanti Teodorini padziedāt viņiem šūpļa dziesmiņu. Teodorines kundze prata daudzas dziesmiņas savojiešu dialektā, bērni par tām jūsmoja jo vairāk tāpēc, ka tās nesaprata.

— Kā jums nav kauna lūgt tanti dziedāt šādā mirklī? — vectēvs strostēja bērnus. — Vai tad jūs nesaprotat, kas patlaban notiek?

— Ļoti labi, ka viņi to neapzinās, — Teodorines kundze sacīja.

Atsēdušies pie gultas, kurā bija kopā noguldīti divi mazākie bērni, viņa sāka dziedāt lieliski nostādītā balsī:

D'ei-lei Drau,

La campana soun de fau,

Lou clouchiers soun de papier …

— Bērniem nemaz nav sirds, — Busardels, kas domāja tikai par saviem dēliem, nopukojās, iziedams no istabas.

Adlina agri ielikās viņai uzklātajā gultā. Viņa pastāstīja, ka esot piecēlusies pirms rītausmas, jo bija otrdiena, kad notika pieņemšana darba namā, kuru Busardela jaunkundze atbalstīja, un viņa bija agri devusies turp, lai veiktu savus labdarības pienākumus. Adlina jūtoties kā salauzta, bet tas esot svēts nogurums, un viņa nedomājot par to žēloties.

Beidzot Teodorines kundze ieveda vīratēvu un svaini viņiem sagatavotajās istabās. Teodorines kundze sacīja, ka viņai esot trausls miegs un, tā kā viņas guļamistaba atrodas priekšējā pagalma pusē, viņa uzreiz dzirdēšot, ja ārā atskanēs soļi; ja nācējs būšot kāds no abiem brāļiem, viņa nekavējoties sūtīšot uzmodināt tuviniekus. Savai istabenei Teodorines kundze lika gulēt blakustelpā, lai uzreiz varētu viņu pasaukt.

Palikusi viena, Teodorines kundze neizģērbās. Tāpat atlaidusies gultā, viņa nevarēja aizmigt; viņa nodomāja, ka traucē korsete, tāpēc lika istabenei to atraisīt, taču vieglāk viņai nekļuva. Acīm redzot, pusdienas bija bijušas pārāk smagas; par saviem nerviem Teodorine valdīja, bet nevarēja nekā padarīt savam organismam. Ieņēmusi divas sagremošanu veicinošas tabletes, viņa ietinās rīta svārkos, atsēdās pie kamīna, kājas uzlika uz režģiem un atvēra Bībeli; gan zinādama, ka patlaban nebūs spējīga koncentrēt uzmanību, viņa it kā cerēja smelties spēcinājumu, lasīdama kaut vai gluži automātiski.

Parīze šķita nomierinājusies. Istabā bija dzirdama degošo malkas pagaļu sprēgāšana, un āra neskaidro murdoņu satrauktā sieviete saklausīja tikai tad, kad, piegājusi pie loga, izspraucās starp aizkariem un pielika ausi tik tuvu pie rūts, ka varēja sajust tās aukstumu.

Lai notriektu laiku, Teodorines kundze ar svečturi rokā nokāpa apakšstāvā un pārbaudīja, vai pareizi aizslēgtas visas stiklotās durvis pagalma un dārza pusē, Mīkstajās tupelītēs viņa pavisam klusu slīdēja no istabas istabā kā ēna — mājas sargātāja un pati brīnījās, cik neparasti izskatījās snaudošie saloni, kurus bija paradusi redzēt lustru un kandelabru gaismas piestrāvotus. Zālē viņa atsēdās savā parastajā vietā — uz lielā dīvāna, kas bija pārvilkts ar Bovē gobelēnu. Vēl nekad Teodorines kundze nebija tik dziļi kā šovakar izjutusi, ka šīs ir viņas mājas, nekad nebija tik skaidri apzinājusies, ka šis skaistais mājoklis pieder viņai, kaut arī ēkas un gruntsgabala likumīgais īpašnieks bija vīratēvs. Vai viņa nebija saglabājusi, pasargājusi un izrotājusi agrāko Ševaljē jaunkundzes māju? Kaut arī tagad visi to sauca par Vileta savrupmāju, Teodorines kundze domās deva tai savu vārdu.

Kopš saderināšanās ar jauno Busardelu Teodorine bija sākusi iekārtot māju tādā stilā, kas bija pārsteidzis viņas līgavaini un nākamās ģimenes locekļus. Viņa bija uzaugusi Anesī, vienā no milzīgajām mājām, kādas redzamas tikai provinces pilsētās, pēc tam jaunību pavadījusi Parīzē Granrīvertas savrupmājā, uz kurieni Bizjī kundze bija pārvedusi savas mēbeles no Savojas, un neviens no šiem abiem mājokļiem nebija līdzīgs Sentkruā ielas dzīvoklim. Teodorine bija augusi starp priekšmetiem, kurus Adlina un Žilija sauca par «vecām grabažām». Ģimenē Teodorinei iemācīja noteikt, kādā laikmetā izstrādāts viens vai otrs antīkais priekšmets, un novērtēt tā retumu un cenu; pateicoties viņai, de Vileta savrupmājā palika senatnīgie paneļi, gobelēnu tapsējumi un īpatnējie greznojumi. Katra jauna sieviete no Busardelu aprindām būtu steigusies tos nopostīt, lai ievestu «modernizējumus», kas tolaik bija ļoti iecienīti, un liktu visu noārdīt, lai ierīkotu kaloriferus. Turpretī Bizjī jaunkundze, noraidīdama lietpratīga tapsētāja ieteikumus, sekoja savas mātes padomiem un atveidoja šajās telpās iekārtojumu, kas ar tām saskanēja. Bizjī ģimenes sievietes prata ne tikai izvēlēties, bet arī nopirkt; naudas vērtības apziņai piekrita visai liela loma senatnīgo mēbeļu un retumu pazīšanā; viņām labs pirkums bija arī labs darījums. Viņām piemita kolekcionāru savdabīgā klīrība, kas tieši šajos laikos bija reti sastopama; viņas labprāt rādīja rēķinus par nopirktajiem priekšmetiem un lepodamās stāstīja, kā pērkot kaulējušās. Tas bija vairāk nekā vajadzīgs, lai pārliecinātu veco Busardelu; gan nebūdams sevišķi liels lietpratējs šajos jautājumos, viņš vienmēr bija cienījis vecos stilus un tagad nu beidzot to atklāti paziņoja. Ferdinandam senlietas nepatika, taču viņš nevēlējās strīdēties ar sievu par mājas iekārtu un ar zināmu apjukumu skatījās uz pārmaiņām un visu jauno, ko Bizjī ģimenes mantiniece ienesa viņa ierastajā apkārtnē.

Domās iegrimusi, Teodorines kundze pēkšņi attapās, ka ir piecēlusies un atvērusi lielo vitrīnu. Gandrīz automātiski, paklausīdama kolekcionāru instinktīvajai saglabāšanas tieksmei, viņa citu pēc citas ņēma nost no plauktiem Saksijas porcelāna figūriņas un guldīja tās blakus stāvošās kumodes atvilktnēs starp senatnīgu audumu krokām. Tikai pēc laba brīža viņa atskārta, cik veltīga ir šī piesardzība: ja uzbrāzmos revolūcija kā pirms sešdesmit gadiem, ja bagātnieku mājas tiks uzlauztas un izlaupītas… Viņa pacēla acis uz augšējo stāvu, atcerējās bērnus, un pēkšņi viņu sāka kratīt salti drebuļi. «Es te saaukstēšos,» viņa nodomāja.

Atgriezusies savā istabā, viņa iemeta vēl malku kamīnā un atkal atvēra Bībeli. Ap pulksten trijiem no rīta dziļajā klusumā atskanēja klauvējieni pie ielas vārtiem. Teodorine uztrūkās. «Svešinieks būtu klaudzinājis ar durvju veserīti,» viņa nodomāja, piesteigdamās pie loga, «tas būs Ferdinands vai Luijs.» Šveicars, atvērdams vārtus, pacēla rokā laternu, tomēr tās gaismā Teodorines kundze uzreiz nesaskatīja, kurš no dvīņiem ienāca. Kad oficieris šķērsoja pagalmu, viņa nācēju pazina pēc gaitas.

— Roze! — Teodorines kundze uzsauca. — Ieradies Luija kungs! Paziņojiet viņa sievai un vecajam Busardela kungam!

Pati Teodorines kundze, ar plaukstu aizsegdama sveces liesmiņu, steidzās lejā un atbīdīja ārdurvju bultu.

— Mīļais Luij! Vai viss kārtībā? Kāpēc jūs esat viens?

— Ferdinands gribēja palikt pie saviem vīriem. Viņš vēlējās, lai atnāku jūs nomierināt.

— Parādiet man gaismu, — Busardels lūdzās, apstājies kāpņu vidū; viņš nebija paņēmis līdzi svečturi, un Lora bija aiztraukusi vīram pretī, pamezdama vīratēvu aizmugurē vienu.

— Tēv, — Teodorines kundze ierunājās, iedama pretī vecajam Busardelam, — labas vēstis no Ferdinanda.

— Draugs, vai tu kaut ko esi ēdis? — Lora jautajā.

— Protams. Mēs ar brāli notiesājām vienu pastēti un iztukšojām pudeli vīna.

— Un tas viss? Nabaga zēni, jūs taču esat izsalkuši! Meitiņ, — Busardels griezās pie namamātes, — vai tik vēlā stundā būtu iespējams viņu paēdināt?

— Es jau devu rīkojumu, tūlīt pasniegs uzkožamos. Bet kāpsim augšā, manā istabā kamīns kuras visu laiku. Roze, galdu klājiet pie manis un labi ātri!

Aizdedzināja lampas uz kamīna dzegas, sveces kandelabros. Improvizētās vakariņas izvērtās par mazām svinībām. Nacionālās gvardes leitnants atsprādzēja pēdu saitītes un ērti atlaidās atzveltnes krēslā.

— Stāsti, — Lora mudināja. — Vai vēl draud briesmas?

— Ļaujiet viņam paēst, — Busardels teica. — Luij, vai tavs brālis vismaz ir siltumā?

Luijs apgalvoja, ka nakts aizritējusi vēl mierīgāk nekā vakars. Daudzi jau domājot, ka dumpošanas beigusies. Nacionālās gvardes leģioni visu laiku atpūtušies mērijās.

— Tātad tu vari kādu brīdi atlikties? — Lora jautāja. — Vai paliksi šeit?

Paēdis vakariņas, Luijs vēlējās paskatīties uz saviem aizmigušajiem bērniem un pēc tam ierunājās, ka varētu stundu vai divas nosnausties Lorai ierādītajā istabā. Viņš neesot vienīgais oficieris, kas atļāvies paņemt īsu atvaļinājumu: ja kaut kas atgadīšoties, tad visus sasaukšot kopā ar bungu signāliem, un no šejienes līdz Anžū ielas mērijai, kur uzturoties viņa bataljons, esot tikai pāris minūšu gājiens.

— Lora, nebaidieties arī jūs aizsnausties, — Teodorines kundze sacīja svainei. — Es palikšu nomodā, man nemaz nenāk miegs, un es noteikti dzirdēšu pulcēšanās signālu.

Bungas ierībējās pēc divām stundām. Luijs bija aizmidzis, Teodorines kundze pieklauvēja pie viņa istabas durvīm, un viņš vienā mirklī aizsteidzās projām. Laukā vēl bija tumšs. Busardels atmodās tikai ap astoņiem. Sākās otrā sacelšanās diena, bet ziņas par notikumiem pienāca nenoteiktas. Busardels tikko spēja savaldīties, pats neaizgājis noskaidrot stāvokli. Tagad vairs nebija tā kā pirms astoņpadsmit gadiem, kad ielu cīņas viņu bija interesējušas pavisam maz. Bet kā lai par tām neinteresējas, kad cilvēkam ir divi dēli, kas tanīs riskē ar savu dzīvību! Pagājušo reizi viņi nebija pieauguši, tāpēc palika ārpus notikumiem, bet šoreiz abi ierauti pašā versmē. Kādi laiki piedzīvoti! Vīri nepagūst sasniegt brieduma gadus: dumpji ik pa laika sprīdim atkārtojas! … Nežēlīga atmoda pēc mierīgas labklājības gadiem, kuros Busardels, tāpat kā daudzi citi, pilnīgi aizņemts ar savām interesēm un iegrimis komerciālo darījumu gaitā, nebija ievērojis negaisa mākoņus, kas sabiezēja arvien vairāk.

Viņš klīda apkārt pa māju, izgāja dārzā un apsauca mazbērnus, kuri tur rotaļājās un pēc vectēva domām pārāk skaļi smējās: viņu smieklus var sadzirdēt kaimiņu mājās! Reizēm atskanēja šāvienu sprakšķi. Grūms, ko aizsūtīja izlūkošanā, atgriezies plaši un gari stāstīja, ka ieradušies papildspēki karapulkiem, visos laukumos uzstādīti lielgabali, un visos ielu krustojumos nometināti zaldāti, bet par atbildi uz šo rīcību dumpinieki ceļot jaunas barikādes. Pēc tam stāvokli izdibināt devās nopietnāks cilvēks — šveicars, kas atnesa mazāk satraucošas ziņas. Kam ticēt? Pulksten četros pēc pusdienas Busardels nolēma pats kājām aiziet pie sava vecā drauga Albarē, kas dzīvoja tepat tuvumā. Atrunāt vīratēvu Teodorines kundzei neizdevās, viņa panāca tikai to, ka Busardels ļāva grūmam nākt līdzi. Adlina paziņoja, ka vēloties viņiem pievienoties un aiziet pie Grāra kunga pavaicāt, vai viņam neesot vajadzīga kaut kāda palīdzība: dumpju dienās dieva kalpiem draudot lielas briesmas. Te nu Busardelam reiz zuda iecietība un savaldība, ar kādu viņš parasti izturējās pret šo svētuli; tēvs tik skarbi nostrostēja Adlinu par viņas neprātīgo nodomu, ka vecā meita pazuda savā istabā un vairs nerādījās.

— Redziet nu, cik labi es darīju, ka pats devos ārā! — iesaucās Busardels, apmēram pēc stundas atgriezdamies Vileta savrupmājā. — Mēs ar Albarē aizgājām līdz Madlēnas laukumam, un tur kāds štāba oficieris pats personīgi mums paziņoja, ka karalis esot pieprasījis Gizo kunga un Dišatela kunga demisiju. Šī vēsts jau oficiāli izplatīta pa visu Parīzi, ļaudis gavilē … Mūsu bažām pienācis gals, — viņš piebilda, apskaudams abas vedeklas. — Paklausieties pašas!

Tanī mirklī pa bulvāri gāja garām priecīgi satrauktu ļaužu pūlīši, atskanēja saucieni: «Lampionus! Lampionus!»

— Vai dzirdat, mīļais bērns? — Busardels griezās pie Teodorines. — Vajag apgaismot māju.

Lai neizskatītos, ka Vileta savrupmājas iedzīvotāji atraujas no vispārējās līksmības, Teodorines kundze lika nodot šveicaram rīkojumu aizdedzināt visas lielās un mazās laternas pie ielas vārtiem.

— Es mirstu aiz izsalkuma! — Busardels iesaucās.

Kamēr tika klāts galds, vectēvs un abas mātes uzkāpa otrajā stāvā paskatīties, kā bērni ēd pusdienas. Mazie patlaban gaidīja saldēdienu. Durvis atvērās, un uz sliekšņa parādījās kalpotāja ar šokolādes krēmu. Visi septiņi mazie aiz sajūsmas sita plaukstas. Vecāki brīnījās, ka šādā dienā, turklāt kad virtuvē vairs nebija galvenā pavāra, virējas atradušas laiku pagatavot bērniem viņu iemīļoto kārumu. Kalpotāja paskaidroja, ka šo pārsteigumu sagādājusi Žozefa, kas jau no paša rīta ieradusies Vileta savrupmājā, jo pārāk noilgojusies pēc saviem kungiem.

Gadiem aizritot, kādreizējā māmiņa Sinekdoha kļuva Sentkrua ielā par privileģēto kalpotāju un vārda pilnā nozīmē vairs neatcerējās pārdzīvotās nelaimes. Lai Žozefu neapbēdinātu, Busardels nepieņēma pavāru, pat ne tanīs dienās, kad mājās tika rīkotas svinības; starp citu, viņa pati prata lieliski gatavot dažādus izsmalcinātus ēdienus, un galu galā saimniekam viņa smalkjūtība atmaksājās. Žozefas prasme tika izdaudzināta jo plaši pa visu Antēna gatvi, pat ārpus Sentkruā ielas parasto viesu loka, un ļaudis, kas gribēja paglaimot Busardelam, apgalvoja, ka doktora Verona slavenā virēja Sofija esot greizsirdīga uz Žozefu. Vēl joprojām Busardelu ģimenes virēja, tagad jau pavisam nosirmojusi, valda pār plītīm un cepeškrāsnīm tikai ar palīdžu un pavārzēnu palīdzību, tāpat kā kaut kāds princis valda ar savu ministru palīdzību.

Žozefu ataicināja, lai Busardela mazbērni, kurus viņa dievina, varētu viņai pateikties. Viņa ienāk, ģērbusies drīzāk kā saimniecības vadītāja, nevis kā kalpotāja, apjozusi melnu kašmira priekšautu, uz sirmajiem matiem uzlikusi melnu mežģiņu aubīti. Dziļi palocīdamās abām dāmām, Žozefa atvainojas Teodorines kundzei, ka atļāvusies visu dienu pavadīt viņas mājā. Ja drīkstētu, Žozefa sacīja, viņa lūgtu atļauju pārgulēt nakti kaut kur veļas istabā uz krēsla. Viņa domājot, ka kungi droši vien noraizējušies par to, kas patlaban notiek pilsētā, un vēloties kungiem pakalpot: katram gadījumam viņa paņēmusi līdzi divus grozus ar pārtiku. Busardels skaļi iesmejas: krietnā Žozefa! Bet tagad tas vairs neesot vajadzīgs! Ministri demisionējuši, briesmas attālinās…

Sekodams abām vedeklām, Busardels dodas uz ēdamistabu; paēduši pusdienas, viņi ilgi pakavējas pie galda, cerēdami, ka sagaidīs abus leitnantus. Pulkstenis uz kamīna dzegas nosit deviņi, pēc tam desmit. Reizēm gan vēl no pilsētas atplūst šāvienu sprakšķi, bet no bulvāra savrupmājas dārzā, kas atrodas zemāk, iestrāvo ļaužu gaviles un līksma dziedāšana — nav šaubu, ka krīze beigsies miermīlīgi. Ienāk grūms un pavēsti, ka nacionālā gvarde, tauta un karaspēks visur brāļojoties.

— Cēlās sirdis! — iesaucas Busardels, kas gvardē, tautā un karaspēkā saskata tikai savus dēlus.

Un tad pēkšņi nakts mieru pārtrauc dārdošs blīkšķis. Sākusies apšaude, tik spēcīga un tik tuvu, ka dreb logu rūtis, bērni savās istabās uztrūkstas no miega, var dzirdēt, ka viņi raud. Zalves norīb aizvien biežāk, un tad iestājas dziļš klusums, pēc tam atskan skaļas vaimanas.

— Ak, dievs, tas ir pavisam tuvu… — nočukst Teodorines kundze, neviļus runādama pavisam klusu.

— Droši vien uz bulvāra, — tikpat klusu saka Busardels, — pie Ārlietu ministrijas …

Vecais vīrs un abas jaunās sievietes piecēlušās kājās.

— Pie ieročiem! — no malu malām atplūst saucieni. — Pie ieročiem! Pie ieročiem! Mūs slepkavo!

— Visur nodzēst ugunis! — norīko Teodorines kundze. — Lora, aizejiet nomierināt bērnus.

— Nekā nevaru saredzēt, — Busardels, piegājis pie loga, saka. — Acis man tagad kļuvušas tik vājas …

— Nokāpšu lejā, šveicara istabiņā. .. dabūšu zināt . . . Tēv, jūs palieciet šeit.

— Nē, iešu jums līdzi.

Teodorine iziet peristilā, kņadas piešalktajā tumsā, un, tikko spēdama apslāpēt kliedzienu, paliek kā pienaglota stāvot uz augšējām kāpnēm, izstiepusi roku uz priekšu.

— Redziet… — viņa izdveš, — redziet…

Pa Kapuciešu bulvāri brauc līķrati. Tos velk balts zirgs un pavada milzīgs ļaužu pūlis, apgaismojot ar degošam lāpām. Rati piekrauti ar miroņiem. Virsū uzmesta nogalināta sieviete, no brūces kaklā tai izšļākušās asinis. Ratu priekšā kājās stāv jauns strādnieku puisis, krekls viņam uz krūtīm pārplēsts; ar stingu skatienu raudzīdamies tālumā, augstu izslējis degošo lāpu, viņš kaut ko kliedz, bet vārdi pagaist draudīgajā dunoņā, un uz pavadītājiem līst dzirksteļu lietus. Beidzot gājiens ir garām.

Teodorines kundze saltās šausmās ieved vīratēvu atpakaļ vestibilā. Viņi aizslēdz durvis, taču sauciens pēc atriebības, kas izplatās pa visu Parīzi, ir ienācis viņiem līdzi mājā, tas viņiem seko tumšajās kāpnēs.

Pirmā stāva kāpņu laukumiņā abiem pievienojas Lora, Adlina, kas tagad kļuvusi pavisam rāma, un Roze, kā arī visi pārējie kalpotāji; briesmu brīdī viņi visi saslēdzas ap saviem saimniekiem un tos izvaicā.

— Kaut kas ir noticis, — Busardels saka, — es nezinu, kas, bet stāvoklis ir mainījies, pilsētā plūdīs asinis.

— Aizvedīsim bērnus uz Sentkruā ielu, — ieteica vedekla, — tur ir nomaļāka vieta.

— Patiešām, — Busardels piekrita, bet tad pēkšņi gandrīz līksmi iesaucās: — Nē! Aizbrauksim uz «Terasi»!

No visiem Monso līdzenumā nopirktajiem gruntsgabaliem, kurus pagaidām, kamēr pieaugs to vērtība, Busardels bija iznomājis zemniekiem, tikai vienu pašu viņš bija ierīkojis savām vajadzībām; uz tā esošo lauku māju salaboja, tai piebūvēja terasi ar balustrādi, no kuras bija redzama visa Parīze. īpašumu tāpēc arī sauca par «Terasi». Reizēm, kad bija skaists laiks, uz turieni aizveda arī bērnus.

— Uz «Terasi»? Ļoti pareizi! — Teodorines kundze sacīja. — Roze, Žozefa, jūs silti saģērbiet bērnus un katram paņemiet līdzi veļu un apģērbu maiņai, jo es nezinu, cik ilgi mēs tur paliksim .. . Cik mēs esam? Vienpadsmit bez kalpotājiem — tad vajadzīga arī mana kariete; lai aizjūdz zirgus, un kādā klusā brīdī kučieris lai aizbrauc līdz pasāžai, kur gaida abas pārējās karietes. Es vedīšu līdzi tikai sievietes, — viņa teica kalpotājiem. — Vīrieši lai apsargā māju.

— Es palikšu, — Busardels paziņoja.

— Piedodiet, bet jums mani jāpavada. Ja jūs paliksiet, es palikšu kopā ar jums, bet es domāju, ka jūs taču negribēsiet mani šķirt no bērniem?

Busardels, skatienu nodūris grīdā, mirkli pārdomā. Viņš palicis divatā ar vedeklu, visi pārējie pošas braucienam. Pilsēta joprojām draudīgi dūc. Teodorines kundze sirsnīgi saka:

— Ferdinanda un Luija labā mēs vairāk nekā nevaram darīt. Lai dievs viņus sargā! … Bet mūsu mazie, — viņa turpina, norādīdama uz blakusistabām, — mūsu mazo dzīslās arī rit jūsu asinis, un mums viņi jānogādā drošībā.

— Centies sameklēt manus dēlus, — Busardels saka grūmam, kas viņam pasniedz mēteli, — un pasaki viņiem, ka mēs aizvedām bērnus uz «Terasi». Es būšu atzinīgs par tavu uzcītību.

Tumšajā pasāžā Teodorines kundze, kas grib iekāpt karietē pēdējā, sasēdina visu savu saimi, palīdz novietoties tantei Lilinei, pati aizcērt Loras karietes durtiņas, pēc tam aiztaisa savas ceļojumu karietes durvis. Pienākusi pie trešās karietes, kurā jau sēž vīratēvs, Teodorines kundze uzliek kāju uz kāpšļa un tad izsaka norādījumus visiem trim kučieriem:

— Esiet uzmanīgi, nebrauciet pārāk strauji! Ja jums gadīsies sastapties ar satracinātajiem ļaudīm un jūs iejuksiet tanīs, tad viņi mūs saplosīs gabalos. No pūļa izvairieties, metiet līkumus pa citām ielām! Dosimies ceļā!

Atsēdusies karietē, viņa aizver durtiņas, bet tūlīt pat nobīda lejā rūti, izbāž galvu pa lodziņu un skatās atpakaļ. Zirgi jau rikšo.

— Kas tur ir? — Busardels jautā. — Vai mums kāds seko?

— Nē.

Uzvilkusi augšā rūti, viņa iespiežas kaktiņā un vairs nespēj apslāpēt smagu nopūtu.

— Nomierinieties, mīļais bērns, — saka vīratēvs, juzdamies apmierināts, ka var izrādīt vīrišķību šīs beidzot drosmi zaudējušās amazones priekšā.— Viņš atgriezīsies. Mums jātic, ka viņš atgriezīsies. Viņš ir bezbailīgs, manīgs un veikli rīkojas ar ieročiem.

— Ja, turklāt tas bija viņa pienākums, un es nemaz nekurnu . . . Atzīšos, tēv, ka man ir smagi pamest māju, kurā dzīvoju desmit gadus un kurai esmu pieķērusies. Jūs mums to nopirkāt. Ak, dievs, kādā stāvoklī atradīsim māju, kad atgriezīsimies? …

Busardels izsaka vēl dažus nomierinājuma vārdus, uz kuriem Teodorine nekā neatbild. Pēkšņi viņš iesaucas:

— Bet mēs atstājām jūsu rotaslietas! Un arī Ferdinanda vērtslietas!

— Es visu paņēmu līdzi.

— Kur tās ir?

— Paslēpu zem svārkiem.

Viņi sasniedz «Terasi». Uzmodina fermeri, liek atslēgt māju. Tanī ir par maz matraču. Tos ies sameklēt ciemā.

— Tikai nesabiedējiet ļaudis, nemodiniet aizdomas, ka parīzieši bēg, — Busardels piekodina. — Pasakiet, ka ap mūsu māju drūzmējās nemiernieki.

Visus matračus sarindo uz grīdas vienīgajā otrā stāva istabā. Uz tiem nogulda bērnus citu citam līdzās, visus septiņus apsedz ar sadabūtajām segām, un tante Liline pasaka saviem brāļu dēliem un meitām, ka viņi visi te guļ kā Īkstītis ar saviem brāļiem Cilvēkēdāja pilī. Vai viņi zinot pasaku par Ikstīti? Kaut gan visi bērni desmitiem reižu dzirdējuši šo pasaku no savām auklēm, Adlina tomēr sāk stāstīt, turklāt piebārstīdama to pēc sava paraduma ar dievbijīgām pamācībām, bet tad Lora viņai draudzīgi aizrāda, ka mazie jau aizmiguši. Pat druknais Viktorēns, kam jau pilni septiņi gadi, guļ un pat mazliet krāc.

Kamēr apakšstāvā, izmantojot atlikušos gultas piederumus, sakārto guļamvietas četriem pieaugušajiem, Teodorines kundze ar vīratēvu iziet uz terases. Viņi nostājas viens otram blakus pie pašas balustrādes un vēro Parīzi. Nakts tumsā nevienmērīgi izsvaidītas laternu uguntiņas, vietumis iespīdas spilgtāka uguns, apgaismojot kādu sienu, izceļot kādu fasādi. Taču no trokšņa visvairāk jūtams, ka tur tālumā ir niknuma sabangota pilsēta. Nemitīgi sprakšķ šāvieni, bet nav iespējams noteikt, kurā malā apšaudīšanās notiek. Zem melnajām debesīm skan baiss koncerts, it kā milzīgas ērģeles spēlētu vienmuļu korāli, kurā saplūst kliedzieni, saucieni un vaimanas, radot skaļu pavadījumu šauteņu zalvēm. Vecais vīrs un jaunā sieviete klausās un skatās klusēdami.

Arī šoreiz Teodorines kundze ieved vīratēvu atpakaļ istabā. Tur viņš smagi nokrīt uz matrača, atsperes iečīkstas zem viņa svara. Vedekla atsēžas viņam pie galvgaļa un sveču gaismā ierauga, ka pār veca vīra vaigiem rit asaras un viņš kustina lūpas; pieliekusies Teodorines kundze ieklausās un dzird, ka viņš, galvu purinādams, čukst: «Parīze… Parīze…»

Tikko uzaust gaisma, abi atgriežas savā novērošanas postenī. Lorai, kas ir ļoti saprātīga māte, uztic gādību par visiem septiņiem bērniem; abas aukles viņai palīdz. Žozefa paziņojusi, ka viena pati lieliski tikšot galā ar darbiem virtuvē, kaut gan tanī, patiesību sakot, ir pavisam draņķīga cepeškrāsns. Agrāk virtuve šajā mājā bija atradusies kopīgā telpā ar dzīvojamo istabu; Žozefa ir attapīga, viņa uzrīkojusi pavarda priekšā grozāmo iesmu un jau plūc spalvas diviem cāļiem, kurus rīta agrumā bija likusi nokaut. Žozefa arī izkrāvusi pārtikas krājumus, jo, izbraucot no Vileta savrupmājas, bija paguvusi novietot karietē savus abus grozus, un tagad vairs neviens ir nedomā smieties par viņas tālredzību.

Kļūst pilnīgi skaidrs, ka no tantes Lilines nekā prātīga nevar gaidīt. Vispirms viņa bija iedomājusies mācīt bērnus, bet tie no pēkšņajām pārmaiņām un pārdzīvotajām izbailēm nebija spējīgi saistīt uzmanību pie mācībām. Tante Liline ļoti nelabprāt atsacījās no savas iedomas. Pēc tam viņa izteica vēlēšanos iet uz ciemu paskatīties, vai tur nav kāda baznīca, kapela vai altāris, pie kura varētu skaitīt lūgšanas. Adlina teicās arī aprunāties ar ciema iedzīvotājiem, lai nomierinātu viņu satrauktos prātus, kaut gan tie, kā rādījās, bija pavisam mierīgi. Adlinai ļāva iet: viņa ir tikai par nastu šajos neparedzētajos apstākļos, kuros katram jāpiemērojas neierastai kārtībai. Vecā meita, kas uzskata, ka viņas vienīgais uzdevums zemes virsū ir uzupurēties savam tuvākam, īstenībā ir pilnīgi nespējīga kādam kaut ko pakalpot, palīdzēt ar savām rokām vai kaut kā būt derīga. Viņa labprāt apmeklē slimus trūkumcietējus, lai teiktu tiem sprediķus, bet neprot ne uzlikt sinepju plāksterus, ne iztaisīt klistīru; no nelabas smakas viņa zaudē samaņu. Visa Adlinas cēlsirdība izpaužas tikai vārdos; sava īstajā vietā viņa ir labdarības dāmu pulciņa priekšgalā, kur viņa sniedz ziņojumus, izsaka aizrādījumus un pamācības.

Pie brokastu galda Teodorines kundze pacietīgi ļauj tantei Lilinei stāstīt par saviem pieredzējumiem Monso ciemā. Taču Busardels, kā parasti, neklausās meitas vārdos. Viņš pārdomā. Paskatās apkārt: ap galdu sēž tikai sievietes, jo bērni jau paēduši agrāk, un sieviete arī apkalpo. Viens pats vīrietis šajā sieviešu areopagā … Viņā mostas kāda atmiņa, neskaidra, bet neatlaidīga — kur viņš to jau ir pārdzīvojis? Šinī mirklī uz sliekšņa parādās Žozefa, kas vēlas pārliecināties, kā garšo viņas pagatavotā maltīte, un te nu Busardels jūtas galīgi satriekts.

Brokastis jau paēstas, pēkšņi atskan ratu rīboņa un kučiera balss, kas prasa, lai atver vārtus, — visi uzlec kājās, nomet servjetes uz galda un izsteidzas ārā. Viņi ierauga Albarē karieti. Vecajam finansistam, bezbērnu atraitnim, kas jau sen atrāvies no darījumiem, vienīgie tuvie cilvēki pasaulē ir Busardeli.

— Šādos brīžos ierunājas sirdsbalss, — viņš saka, apskaudams savu veco draugu. — Bez jums laiks man likās apstājies. Jūsu šveicars man pateica, kur jūs atrodaties … Vispirms pasakiet — vai esat saņēmuši kādas ziņas no mūsu zēniem?

— It nekādas.

— Ak, dievs! — iesaucas Albarē, kam Teodorines kundze piebīda krēslu.

Viņš atsēžas, noņem cepuri; kaut gan laiks ir auksts, Albarē ir nosvīdis; viņš izņem mutautiņu, nosusina aprasojušo pieri, izslauka piesvīdušo cepuri.

— Kāds ir stāvoklis? — Busardels jautā.

— Sarežģīts! — Albarē saviebdamies atbild. — Sasprindzināts un ļoti bīstams.

Atkal kļuvis daudz pieredzējušais, valdonīgais un vienmēr uzklausītais buržuā, viņš sāk skaidrot:

— Tjēra kungs ataicināts galmā. Klīst valodas, ka viņam karalis piedāvājis sastādīt ministriju un pat atļāvis ņemt par savu vietnieku Odilonu Baro kungu.

— Tad jau labi! — iesaucās Busardels, pieķerdamies pirmajai nomierinošajai pazīmei.

— Jā, bet vai ar to pietiks? Uz barikādēm vairs nekliedz: «Nost ar Gizo!» vai «Lai dzīvo reforma!». Tagad kliedz: «Nost ar karali!» . . . Dumpinieki savās prasībās aizgājuši ļoti tālu.

— Kopš vakardienas apšaudes, — Busardels papildina. — Es to nojautu. Dārgais draugs, tas bijā šausmīgi. Mēs no mājas kāpnēm redzējām, kā aizveda nošautos.

— Kas tad īstenībā notika? — jautā Teodorines kundze, piemesdama pavardā pagali malkas. — Stāstīja, ka pūlis, apmierināts ar jaunajām vēstīm, aizgājis pa Kapuciešu bulvāri līdz Ārlietu ministrijas ēkai un tur no dārza uz ļaudīm šāvuši. Tas taču nevar būt?

— Diemžēl tomēr jā! Četrpadsmitā līnijpulka postenis atklāja uguni.

— Bet kāpēc? Aiz kāda iemesla?

— Apstākļi ir neskaidri kā vienmēr šādos gadījumos. Deputāts de Kurtē kungs bija gribējis izdibināt šī starpgadījuma cēloni. Viņš pats aizsteidzies uz Kapuciešu bulvāri un pieprasījis, lai četrpadsmitā līnijpulka komandieris sniedz paskaidrojumus. Ja varam ticēt šī apakšpulkveža vārdiem, tad noticis tā: Ārlietu ministrijas dārzā kāds nejauši izšāvis, un lode trāpījusi apakšpulkveža zirgam kājā tieši tanī brīdī, kad uz bulvāra pienācis pūlis. Domādams, ka pūlis uzbrūk postenim, apakšpulkvedis devis komandu šaut. No tā viss sācies.

— Cik liktenīga sagadīšanās! — Teodorines kundze iesaucas.

— Tā kunga ceļi… — iesāk tante Liline.

— Nē jel! — Albarē, plecus paraustīdams, viņu pārtrauc. — Kā Teodorines kundze sacīja, liktenis tā bija lēmis. Parīze bija pārāk sašķēlusies. Municipālā gvarde bija noskaņota pret tautu tik naidīgi kā vēl nekad, karaspēks izturējās diezgan savaldīgi, un nacionālā gvarde pārgāja reformas aizstāvju pusē! . . .

— Ak tā? — Busardels ierunājās. — Un tāpēc, ka gvarde …

— Mīļais draugs, papriekš tā visur drošsirdīgi nostājās vidū starp bruņotajiem spēkiem un pūli, bet turpmākajā notikumu gaitā ieņēma aizvien noteiktāku pozīciju; patlaban nacionālā gvarde iet kopsolī ar tautu.

Kopš kāda brīža trokšņiem, kas plūst no pilsētas, piejaukušās jaunas skaņas. Busardeli iziet uz terases un atskārst, ka dun trauksmes zvani. Viņi ierauga, ka no kreisās puses pa Aržanteijas ceļu uz Parīzi plūst ļaužu pūlis. Busardeli nosteidzas lejā.

— Kas jūs esat? — viņi taujā, sastājušies gar sētu. Izrādās, ka garām dodas priekšpilsētu nacionālā gvarde.

— Lora! — sauc Busardels, kas savu dēlu dēļ jūtas solidārs ar visiem gvardes leģioniem. — Pasakiet Žozefai, lai viņa ātri atnes vīnu, jāuzcienā šie drošsirdīgie vīri.

Pa ceļu soļojošajām nodaļām nav nekādas līdzības ar spožajiem, greznajiem buržuā zemessargiem, kuru pulkos kalpo dvīņi. Priekšpilsētu gvardi, acīm redzot, ir daudz nabadzīgāki nekā parīzieši, viņiem mugurā dažādas improvizētas uniformas, un dažam labam tikai ap darba blūzi apjozta zaldātu josta.

— Ejam palīgā, — paskaidro seržants, kas apstājies, lai iztukšotu kausu vīna, ko pasniedz Žozefa. — Mūsu biedri no Parīzes atsūtīja mums ziņu.

— Vai tad viņi nonākuši grūtībās?

Kāds cits, kas nostājies pirmā vietā un paņēmis tā kausu, turpina:

— Nemiernieki uzbruka Palēruajāla laukuma ūdens tornim, ko aizsargāja karaspēks. Nacionālie gvardi ar šauteni uz pleca devās uz priekšu, bet nelieši municipālgvardi, paslēpušies Valuā ielā, pēkšņi — trah! — gāž viņiem virsū uguni.

Busardels pieķērās pie žoga.

— Nacionālie, protams, atbildēja. Iedegās kauja — tur nu iet karsti!

Gvards aizskrien pakaļ savējiem. Busardelu pulciņš sadalās, brīdi visi neziņā pamīņājas turpat pagalmā un tad atgriežas mājā. Visi ir mēmi un bāli. Lora lauza rokas. Adlina krustās un murmina lūgsnas. Busardels stāv klusēdams, viņš trīc.

— Augstais dievs, — skaļā balsī ierunājas Teodorines kundze, — varenais, žēlīgais, taisnīgais dievs, apžēlojies par savu radību šajā smagajā stundā, sniedz mums savu gādīgo roku.

Viņa runā pārliecināti un vienkārši, galvu pacēlusi, taisni izslējusies kā parasti. Tante Liline, sakauta ar viņas pašas ieročiem, vairs nepenterē lūgšanas.

— Ja esam tevī modinājuši dusmas, — Bizjī meita turpina, — tad pārmāci mūs pašus, iznīcini mūsu mantu, bet saudzē būtnes, kuras mēs mīlam. Pasargā tos, kas mums dārgi, jo viņi pēc labākās sirdsapziņas pilda savu pienākumu, piedod viņiem viņu maldus un cilvēku dabai piemītošās vājības. Saglabā mūsu bērniem tēvus!

Visu dienu «Terasē» nepienāca vēstis no leitnantiem Busardeliem. Abas jaunās sievietes un tēvs mocījās neziņā. Ko nozīmēja šī klusēšana? Vai Ferdinandam un Luijam nebija laika padomāt par savām ģimenēm, vai arī viņus piemeklējusi kāda nelaime?

Pēc pulksten diviem Parīzē it kā kļuva mierīgāk, šāvieni atskanēja aizvien retāk, dunoņa, kas atplūda no pilsētas, joprojām bija skaļa, bet tās tonis šķita mainījies, un Busardeli jau pamazām sāka atelpot, taču, atcerēdamies, kā vakar bija veltīgi nopriecājušies, viņi neuzdrošinājās ļauties optimismam; nevarēja zināt, vai abi leitnanti palikuši dzīvi.

— Mīļais bērns, nemēģiniet mani ilgāk atturēt, — Busardels ap pusčetriem sacīja Teodorines kundzei.

— Es ilgāk nespēju paciest šo nezināšanu, turklāt nemieri šķiet norimuši. Došos ar Albarē uz Parīzi, un varat būt droša, ka tūlīt saņemsiet vēsti, tiklīdz kaut ko būšu uzzinājis par zēniem.

Busardels apskāva vedeklu. Kopīgi pārciestais baiļpilnais satraukums, rakstura stingrība, ko Teodorines kundze kopš vakardienas bija apliecinājusi, morālais atbalsts, kuru viņam bija sniegusi šī ģimenē samērā nesen ienākusi jaunā sieviete, — tas viss bija abus saistījis jo ciešākām saitēm. No vedeklas šķiroties, Busardels juta, ka tā kļuvusi vēl dārgāka viņa sirdij.

— Ja vēsts nepienāks tik drīz, tad neseciniet nekā ļauna, — viņš piebilda, sēzdamies Albarē karietē.

— Varbūt paies kāds laiks, kamēr dēlus Parīzē atradīšu. Vēsti saņemsiet katrā ziņā.

Vēsti atnesa tikai pēc pulksten pieciem:

«Abi divi ir sveiki un veseli. Jūs varat atgriezties pilsētā. Nemieri beigušies.»

Vēstnesis, Albarē kunga kučieris, kas bija ieradies jāšus, nekā vairāk nezināja pateikt, vienīgi to, ka Busardelu kungu bataljons atrodas Tileriju pagalmā. Viņam nebija zināms, kā atrisinājusies valdības krīze, un šķita, ka tas viņu maz interesēja.

Kaut gan Teodorines kundze dega aiz nepacietības ātrāk atkalredzēties ar vīru un atgriezties mājās, tomēr nevēlējās braukt viena; viņa gribēja pati aizvest savu saimi atpakaļ pie ģimenes pavarda. Pasteidzinājusi sapošanos, viņa uzaicināja Loru savā karietē, šoreiz pati brauca karavānas priekšgalā un deva zīmi doties atceļā.

Abas svaines, beidzot atbrīvotas no bažām, bija drudžaini satrauktas un, pēkšņi kļuvušas ļoti valodīgas, runāja nemitīgi, pūlēdamās kaut ko saskatīt pa karietes logiem. Bet ārējais bulvāris un Rošē ielas augšējā daļa bija tukša, tā viņām nekā nepauda. Turklāt ātri satumsa.

— Kur man labāk gaidīt Luiju — Vileta savrupmājā vai Provansas ielā? — jautāja Lora. — Kā jūs, māsiņ, domājat?

— Pie mums. Bez šaubām, Luijs kopā ar Ferdinandu, tikko būs atbrīvojušies, ieradīsies Vileta savrupmājā.

Kariete ripoja.

— Man arī tā liekas… Vai jūsu pusē kaut kas redzams?

— It nekas… Lora, jūsu vecāki droši vien būs palikuši mājās? — jautāja Teodorines kundze, kurai šķita, ka pēc kopā pārciestajām mokpilnajām dienām beidzot jāizrāda rūpes par Erto kungu un kundzi; līdz šim viņa bija raizējusies vienīgi par dvīņiem.

— Noteikti. Mans tēvs un māte ir ļoti apdomīgi, viņi nebūs izkustējušies no dzīvokļa. Manuprāt, Fortēna iela ir visai nomaļa, viņi nebūs cietuši no dumpja… Cik jūs, dārgā, esat laimīga, ka jūsu tuvinieki tieši patlaban uzturas Anesī! Vismaz par viņiem nebija ko bažīties!

Pirms viena gada Sardīnijas karalis Karlo Alberto bija piešķīris Savojai zināmas brīvības; radās cerība, ka viņš izdos nolikumu, kas ļaus šajā provincē atdzimt sabiedriskajai dzīvei; ietekmīgākās Anesī ģimenes saprata, ka būs derīgi saliedēties, atrasties uz vietas, un Bizjī kundze ar māti bija nolēmušas ziemu pavadīt Savojā.

— Ā! — iesaucās Teodorines kundze, pieliekusies pie karietes lodziņa. — Te jau ir lielāka dzīvība!

Kariete bija sasniegusi Bjanfezansas ielas krustojumu. Šeit jau staroja iluminācija. Uz ielas bija maz gājēju, toties kādas jaunekļu audzināšanas iestādes dārzā valdīja prieks; cauri režģu sētai varēja redzēt, ka jaunieši ar lampioniem rokās, dziedādami marseljēzu, griezās spriganā farandolā.

Jo vairāk kariete tuvojās Parīzes centram, kur ielas joprojām bija pilnas ļaužu, jo spožāka iemirdzējās iluminācija un līksmība izpaudās skaļāk. Rošē ielas un Senlazāra ielas stūrī lēkāja bērni, Havras ielas stūrī dejoja jauni puiši un meičas. Proletārieši un zaldāti, brālīgi sajaukušies cits ar citu, sniedza no rokas rokā apdrukātas lapas, un, tā kā šī ļaužu drūzma aizsprostoja braucamo ceļu, kariete apstājās. Nespēdama apslāpēt ziņkārību, Teodorines kundze nobīdīja lejā lodziņa rūti un izbāza ārā galvu. Kāds sprigacis milzis, ieraudzījis viņu, uzsauca vaļīgu joku, ko Teodorines kundze nesaprata, un pabāza viņai zem deguna afišu, kuru viņa paguva izlasīt: «Burboni gāzti! Lai dzīvo republika!»

— Māsiņ, varu jums paziņot, — Teodorines kundze, atsēzdamās savā vietā, sacīja, — ka pie mums nodibināta republika.

— Tiešām? — Lora pabrīnījās. — Tas jau ir noticis? Kariete brauca tālāk.

— Turklāt noticis tik ātri, — Teodorine atbildēja, — ka māju droši vien nebūs paguvuši izlaupīt.

Tā arī bija. De Vileta savrupmājai revolūcijas bilance rezumējās ar vienu sasistu laternu un dažām izdauzītam loga rūtīm šveicara istabiņā. Luijs bija ievainots rokā, lode, izgājusi cauri muskulim, nebija skārusi kaulu. Sūtīdams vēstnesi uz «Terasi», vecais Busardels bija zinājis, ka ievainojums ir nenozīmīgs, jo tas nebija kavējis leitnantu pēc steigā izdarītas pārsiešanas atgriezties savā postenī un arī nekavēja tā paša gada jūnijā atkal kopā ar Ferdinandu veikt savu pienākumu Puasonjēra priekšpilsētā. Vīratēvs pastāstīja Lorai par šo ievainojumu tikai tanī brīdī, kad nacionālā gvarde atgriezās mājās, un vedekla nepaguva uztraukties: tur jau nāca Luijs, gan ar pārsietu roku, bet itin lepns blakus brālim, kas nebija saņēmis nevienu skrambu.

No savrupmājas kalpotājiem gan viens bija kritis, bet tas bija te strādājis par staļļa puisi tikai neilgu laiku.

XVI

Turpmākos mēnešus un gadus aizpildīja raizes, ko ģimenei sagādāja Viktorēns. Ne ar savu veselību, kas bija ziedoša, bet ar savu raksturu. Viņa brāļi un māsas bija apveltīti ar daudz lielākām dotībām.

Vecākā meita Floransa bija savas augumā nelielās mātes miniatūra kopija. Bizjī ģimenes locekļi apgalvoja, ka Floransa visā pilnībā, pat ar savu nopietnību, atgādinot Teodorines kundzi tanī pašā vecumā. Busardeli, kas visi bija augumā stalti, cerēja tomēr, ka Floransa vēl paaugsies.

Viktorēns bija otrs bērns.

Trešais, Edgars, arī bija līdzīgs mātei, gan ar savu nerunīgumu un saprātīgumu, kas pie tik maza bērna šķita gluži pārsteidzošs, gan ar melno, varbūt mazliet drudžaini spožo acu skaidro skatienu. Ārsti ieteica vērīgi sekot viņa veselībai: Edgaram bija vājas krūtis. Ģimenes locekļi centās neizrādīt par to satraukumu, neviens nekad neieminējās par puisēna vecvectēva slimību: pirmais Ferdinands Busardels bija Amsterdamā miris ar diloni.

Pēc Edgara nāca mazais Amori, kas sešu gadu vecumā jau bija no galvas līdz kājām īsts sava tēva dēls. Spēcīgas kājeles, stingra stāja, balti zobiņi, vienmēr smaidīgs un drošs. Piedabūt, lai viņš sēž mierīgi, varēja tikai tādā veidā, ka viņam iedeva rokā zīmuli vai otu. Viņš aizrautīgi švīkāja vai kleķerēja. Tante Liline tā lepojās ar bērna māksliniecisko iedzimtību, it kā Amori būtu viņas pašas dēls. Viņa noteikti vēlējās mācīt puisēnam zīmēt.

Divas mazākās meitiņas, Luize un Noēmija, vēl neizpauda nekādas sevišķas rakstura iezīmes.

Iepretim abiem brāļiem un trim māsām Viktorēns bija savrupnieks, mazs, smagnējs, laisks un neuzticīgs kārumnieks. Abi jaunākie brāļi jau prata tekoši lasīt, bet Viktorēns vēl cīnījās ar ābeci. Triju dēlēnu tēvs, kuram pirmdzimtais dēls nozīmēja to pašu, ko savā laikā viņš bija nozīmējis savam tēvam, vienīgi Viktorēnu uzskatīja par savas dzimtas īsteno turpinātāju; Ferdinands cieta aiz aizvainota pašlepnuma, it kā Edgars un Amorī, kas bija daudz attīstītāki bērni, nebūtu viņa paša dēli. Viņš gribēja lepoties ar savu vecāko dēlu, bet nevarēja. Viņš atradās grūtajā stāvoklī, kādā nonāk tēvs, kas neviļus grib noliegt, kad viņam kāds saka: «Jūsu dēls ir jums ļoti līdzīgs.» Un Ferdinandam tas bija jādzird diezgan bieži, jo tā mēdz sacīt vienmēr, taču radniecība pagaidām gan vēl nebija saskatāma, kaut arī šķita, ka zēns vairāk atsities Busardelos nekā Bizjī. Kādu dienu vectēvs Busardels, kas, gluži dabiski, pūlējās cildināt sava vecākā dēla pirmdzimto dēlu, paziņoja:

— Vai gribat, lai jums pasaku, ko šis bērns atgādina visvairāk? Savu tēvoci Luiju, kad tas bija šinī nepateicīgajā vecumā. Tas pats lempīgums, tā pati gara kūtrība.

Ferdinands neapstrīdēja tēva apgalvojumu. Brāļa nebija klāt pie šīs sarunas.

— Tāpēc nevajag krist izmisumā, — vectēvs mierināja dēlu un vedeklu. — Padomājiet, cik lielus panākumus galu galā guva Luijs.

Vileta savrupmājā, tāpat kā visās ģimenēs, tēvs pārraudzīja dēlu audzināšanu, atstādams mātei gādību par meitām. Ferdinands pieķērās Viktorēnam tāpat kā zemkopis liesam zemes stūrītim, ko grib padarīt auglīgu, un viņa maigums pret zēnu aizvien pieauga, jo mazāk gandarījuma viņš guva. Katrā gadījumā Ferdinands sameklēja attaisnojumu Viktorēna palaidnībām, centās vājināt viņa rupjības, un puisēns nebija tik aprobežots, lai nepamanītu tēva viltības. Kad bērni vecāku klātbūtnē rotaļājās «es lādēju kuģi» un pienāca Viktorēna kārta runāt, tēvs steidzās viņam pačukstēt priekšā vajadzīgo vārdu, bet zēns izlikās, ka ar to ir vairāk pazemots, nekā zaudējot ķīlu, ja nebūtu atradis īsto atbildi.

— Ja jau paps man neļauj runāt, — viņš noburkšķēja, dusmīgi zibsnīdams ar acīm, — tad es vairs nespēlēju.

Viktorēns uzpūties aizgāja projām. Viņa radītājs neveikls kā vairums tēvu, kamēr viņu bērni ir tikai bērni, vairs nezināja, kā rīkoties, un gluži izmisa. Viņš redzēja, ka plaisa starp viņu un mazo, noslēgto būtni pletās aizvien platāka, zēns aizslīdēja no viņa arvien tālāk. «Kā izlabot nepareizi iesākto izturēšanos?» Ferdinands nereti lauzīja galvu. «Vai tas man ir sods, tāpēc, ka esmu viņu izlutinājis, mīlēdams vairāk nekā citus bērnus? Pieņemsim, ka puisēns augot attīstīsies, — vai tad viņš man tuvosies? Vai viņš mani sapratīs tā, kā esmu sapratis savu tēvu?»

Jautājums bija nopietns, tas attiecās ne tikai uz tagadni, bet arī uz nākotni. Ja viss noritētu normāli, tad biržas māklera kantori vajadzētu pārņemt Viktorēnam. Ja izrādītos, ka viņš nespēs tikt galā ar šo uzdevumu, — kas tad vadīs kantori? Vai Edgars ar savu vārgo veselību? Vai Amorī, kas bija tikai trešais dēls? Cik aplami! Varbūt Floransas vīrs? Bet Floransa dabūs pietiekami lielu pūru, būtu pilnīgi lieki pasniegt kāzu dāvanā arī biržas māklera patentu. Turklāt Ferdinands nevarēja pieļaut domu, ka svešinieks, tikko ienācis viņu ģimenē, ievāks trīsdesmit gadu pūliņu augļus. Tieši no tā, ka māklera patents pārietu citās rokās, Ferdinands gribēja izvairīties katrā ziņā. Ja jau to vajadzētu dalīt, tad vismaz tikai starp paša dēliem.

Ferdinands pastāvīgi domāja par šo jautājumu un vienmēr apspriedās par to ar sievu, kas, būdama krietna māte, paļāvās uz dievu un mēģināja mierināt vīru, aizrādīdama, ka nākotne varot nest laimīgas pārvērtības, un atgādinādama, ka tādas pašas raizes pazīstot visas ģimenes. Teodorines kundzes vārdi nepārliecināja vīru, viņā bija aizskarta ļoti lielā patmīlība. Viņš uzskatīja, ka viņa nelaimi nevar salīdzināt ar citu cilvēku likstām.

Biržas māklera kantoris Ferdinandam bija kļuvis par sirdslietu, par viņa īsteno valstību. Viņš bija tam pieķēries tikpat stipri kā agrāk vecais Busardels, tikai aiz citiem iemesliem. Floranu Busardelu pie kantora bija piesaistījuši ilgo gadu pūliņi; Ferdinandu saistīja varenība un ietekme, ko kantoris bija iemantojis. Bez šaubām, viņam nebūtu izdevies pirms trīsdesmit gadiem radīt šādu uzņēmumu, pat ne ar kāda Sušo tipa spekulanta palīdzību; vecais Busardels nebija vispusīgi apdāvināts, toties viņam bija vajadzīgās profesionālās dotības. Tagad uzņēmums darbojās pats no sevis, tam bija vajadzīgs tikai reprezentatīvs firmas pārstāvis Parīzē. Šo lomu Ferdinands veica spoži. Attapība, intuīcija, piemērošanās spējas, prasme izdibināt cilvēku raksturus, tieksme patikt, lai pārliecinātu, — Ferdinandam piemita viss, lai spīdētu sabiedrībā, savaldzinātu sievietes un sava kantora darbiniekos modinātu sirsnīgu padevību un dedzīgu uzcītību, tā, ka ikviens veica savus pienākumus ar vislabākajiem rezultātiem. Ferdinands jutās drošs par savu nākotni. Viņa jaunība un brieduma gadi aizritēja starp 1830. gadu un 1848. gadu, viņš bija buržuāziskās un finansiālās monarhijas luteklis. Luijs Filips, uzkāpis tronī, cēla godā un spēkā biržas mākleri un pasludināja viņa valdīšanas sākumu; valdīšana turpinājās. Monarhs tika nogāzts, bet biržas mākleris palika stingri uz kājām. Viņš ar savu svaru nospiedīs vēl ne vienu vien monarhu. Ferdinands to nojauta, un varbūt tā bija viņa vislielākā priekšrocība.

Es izprotu savu laikmetu, tas ir viss! — viņš dažkārt izsaucas, neapzināti atkārtodams vārdus, kurus viņa tēvs bija teicis savā jaunībā, jo bērni nereti pārņem vecāku domu gaitu.

Lai attaisnotu kādu pārdrošu biržas operāciju, par kuru tēvs bija gluži sašutis, Ferdinands sacīja:

Es saprotu, ka mūsu dienās biržas māklerim jānododas nevis finansiāliem darījumiem, bet azartspēlei.

Brālis bija Ferdinandam it kā pretsvars, turklāt ne tikai privātajā dzīvē, jo apprecēšanās nebija mazinājusi abu tuvību, bet arī darbā un darījumos, tāpēc, ka viņi viens otru par tiem informēja un visumā abiem bija tie paši klienti. Luijs notariātā guva tikpat lielus panākumus, cik Ferdinands biržā. Itin viss, kas jaunākajā brālī agrāk bija licies nenoteikts, svārstīgs un neskaidrs, pēkšņi nostabilizējās gluži kā spējas ķīmiskas reakcijas rezultātā, tikko viņš iestājās darbā notariātā. Luija sīkumainība kļuva par rūpību, gausums par piesardzību un nedrošība par mēra sajūtu. Tikko viņš redzēja, ka tiek par kaut ko uzskatīts, viņa sirdī, ko tik ilgi bija plosījušas šaubas, modās paļāvība uz saviem spēkiem. Kad Luijs sāka iziet no dzīvokļa Provansas ielā, kur mājoja ar savu sievu, un devās uz Erto notāra kantori, kur viņu gaidīja darbs, kur viss personāls izturējās pret viņu godbijīgi, kur viņš pieņēma klientus, kas meklēja viņa lietpratīgo padomu, viņš atskārta, ka eksistē pats par sevi. Gadi aizritēja, piedzima Luija bērni, kantoris pārgāja pilnīgi viņa rokās, taču sasniegtie panākumi it nemaz nepārvērta sirsnīgo pieķeršanos brālim. Luijs nedusmoja Ferdinandam, ka viņš jaunībā allaž — starp citu, ar Luija paša piekrišanu — bija izrādījis pārākumu par jaunāko brāli, bet bija pateicīgs par šo pagātni. Luijs uzskatīja, ka arī par savu veiksmi darbā ir Ferdinandam parādā pateicību, tāpēc, ka tieši vecākais brālis bija viņā attīstījis pacietību un spējas uzklausīt, un šīs īpašības notāram ir visvērtīgākās.

— Būtībā liktenis visu izkārtojis ļoti labi, — Ferdinands viņam sacīja. — No manis būtu iznācis slikts notārs. Tavs amats prasa, lai tu uzklausies un nereti pat virzi komēdijas, par kurām man nāktu smiekli. Bet tu nesmejies. Tu nedrīksti smieties un nesmejies, bet es sāktu smieties, jau iedomājoties vien, ka vajag palikt nopietnam.

— Un tomēr tas ir ļoti ērti, — Luijs atbildēja, — nevajag izdomāt nekādu īpašu nostāju: uzliec nopietnības masku un klausies un vēro.

— Un izturies tā, it kā tev pašam galva nebūtu nekādu domu — nē, es to nespētu!

— Bet varbūt man arī nav nekādu domu, — Luijs attrauca ar šķelmību, kāda viņam bija sākusi parādīties tikai trīsdesmit gadu vecumā.

Tādā veidā dvīņu brāļi piederēja pie vismazāk apdraudēto brīvo profesiju darbiniekiem. Biržas mākleris, notārs un varbūt arī aizstāvis, vēl vairāk nekā tiesnesis un administrators, bija palikuši nesatricināmi kā klintis sociālo pārvērtību straumē. Daudzi varenie Jūlija monarhijas buržuā bija sakompromitējušies piecpadsmit gadu laikā, sagrābjot pārāk daudz vietu parlamentā, izrādot spilgtajā sabiedriskās domas gaismā savas iekšējās nesaskaņas; daudzu literātu, advokātu un tiesu darbinieku ķīviņi varas dēļ bija beigušies bez panākumiem, bet notāru un biržas mākleru kastas darbinieki nezaudēja no sava iespaida ne tik, cik melns aiz naga.

Nemanāmi, no gada gadā, varbūt nemaz to negribēdami, brāļi Busardeli bija sašaurinājuši savas pastāvīgās sabiedrības loku. Viņu tēvs, sasniedzis karjeras virsotni, nenoliedzami bija mazliet apskurbis; iekams viņš atkāpās malā, atdodams vietu abiem dēliem, vecais Busardels bija paplašinājis paziņu loku, saticies ar politiskiem darbiniekiem, žurnālistiem, ar iebraukušiem ārzemniekiem, kuri allaž modina interesi. Otrā jaunība, ko Florans Busardels pārdzīvoja pēc Ramelo nāves, vēl bija pastiprinājusi šo trauksmainību; Ferdinandam, protams, bija arī zināms, ka tēvs paņēmis par mīļāko balerīnu, kuras dejas guva lielu piekrišanu kādreiz Vileta savrupmājā sarīkotajās svinībās.

Dvīņu brāļus ģimenes veiksme nesamulsināja. Ferdinands un Luijs iepazinās ar stabilu labklājību un greznību agrā jaunībā, kad pie tās ļoti viegli pierod. Panākumu skurbums viņiem neiesitās galvā. Viņi neilgojās iepazīties ne ar bohēmas slavenībām, ne ar dižciltīgo Senžermēna priekšpilsētu un pat ne ar galmu; viņi paši un arī māsas kategoriski atteicās apmeklēt balli Tilerijās, kaut gan tā bija pavisam demokrātiska, ielūgtajiem tika atļauts atbraukt omnibusā.

Brāļiem Busardeliem patika viņu vide, kas bija izveidojusies reizē ar viņiem pašiem. Īstā Antēna gatve, kuras iemītnieki finansisti bija ļoti neatkarīgi, ietekmīgi un bagāti ļaudis, kas prata svinēt svētkus, tiešām bija radusies tikai Restaurācijas laikos. Tā bija kā cietoksnis pilsētā, gandrīz tikpat noslēgta kā aristokrātija, kas izsmēja Antēna gatves salonus, bet saņēma pretī tādu pašu izsmieklu; ja Senžermēna priekšpilsētas dižciltīgie prata nelaist pār savu durvju slieksni nevēlamus apmeklētājus, tad arī Antēna gatvē nevarēja ienākt kurš katrs. Ferdinands un Luijs, arī viņu sievu un pat bērnu paziņas sagājās šauri norobežotā pasaulē, kurai bija savi ieradumi, valoda un pat savi piegādātāji. Teodorine un Lora Busardelas pat nepieņēma kalpotājus, kuri uzrādīja ieteikumus no citu aprindu ļaudīm. Nolēmis apprecēties, Ferdinands bija atteicies no grizetēm un pēc tam, kad trīs gadus bija pagodinājis Teodorines kundzi ar uzticību, nekad neaizrāvās ar kādu aktrisi vai operas primadonnu. Viņam ļoti patika iedzert, jautri pavadīt laiku, iekniebt sānos glītai meičai, viņš vienmēr pieņēma uzaicinājumus uz vakariņām, ko draugi rīkoja restorānu kabinetos. Ferdinands ļāva viegla rakstura dāmiņām viņu aplidot, bet nekad nepavadīja tās uz mājām. Tā kā no šīs puses viņam nedraudēja ne tenkas, ne sarežģījumi. Vienīgi viņa brālis, kas bija īsts paraugvīrs, zināja, kur Ferdinands atrada mīļākās: savās aprindās.

Apbrīnojami līdzsvarotā dvīņu labklājības celtne bija nenoliedzami daudzu pūliņu auglis, bet arī laimīgu nejaušību rezultāts, kādas paretam sagadās sabiedrībā, it kā atmaksa par daudzajām neveiksmīgajām dzīvēm. Tagad šis saskanīgais veidojums bija apdraudēts no biržas māklera puses; notāra un māklera kantoru apvienībai jau otrajā paaudzē varēja kaitēt Viktorēns; vienīgi viņš, jo Luija dēls, kas bija apdāvināts zēns, ko tēvs stingri turēja rokās, noteikti labi vadīs notariātu. «Mums viss vienmēr noritējis pārāk gludi,» dažkārt atzina Ferdinands, atskatīdamies uz savas ģimenes gaitām, kopš viņš bija sasniedzis vecumu, kurā cilvēks sāk novērot. «Tā vairs nevarēja turpināties, šim piedauzības akmenim vajadzēja gadīties mums ceļā.»

Ik vasaru abi jaunie Busardelu ģimenes atzarojumi un jauno Minjonu ģimene, kā arī neauglīgā atvase tante Liline sapulcējās Gransē muižā ap vectēvu. Tad viņš katru dienu sēdēja goda vietā pie galda, kas bija klāts divdesmit personām, — Parīzē tas notika tikai reizi nedēļā, kopīgajās ģimenes pusdienās sestdienā. Gransē viņi uzturējās parasti līdz augusta vidum un pēc tam izklīda kur kurais. Dažs devās uz citiem ģimenes lauku īpašumiem, dažs aizbrauca kalnos vai uz jūras peldvietām. Žilija Minjona, joprojām būdama eleganta sabiedrības dāma, kaut gan kopš neilga laika jau bija kļuvusi vecmāmiņa, jo viņas deviņpadsmit gadus vecā meita bija apprecējusies, parasti apmeklēja Itālijas ezerus. Busardels, seniors, brauca uz sava vecā drauga Albarē muižu Buādardo, kas atradās Irpuā apvidū, kur tika atklāta medību sezona.

1854. gada vasaras beigās viņam pievienojās arī dēls Ferdinands, kas pirmo reizi ņēma līdzi mazo Viktorēnu un Amorī. Tā kā uz Viktorēnu nebija iedarbojušās ne saprātīgas pamācības, nedz pierunāšana un pusaudzis, tuvojoties jaunekļa gadiem, bija kļuvis gan kustīgāks, bet palicis tikpat kūtrs garā un smags raksturā kā vienmēr, Ferdinands nolēma izmēģināt citādu metodi — pārtraukt mūžīgo aizrādīšanu un sniegt grūti audzināmajam bērnam tādus apstākļus, it kā viņš būtu piemīlīgs zēns. Tēvs cerēja, ka šādā veidā Viktorēna nepatīkami sarežģītais raksturs pakāpeniski un gluži dabiski izlīdzināsies; cita ceļa Ferdinands vairs neredzēja.

Teodorines kundze pa to laiku uzturējās Koterē kūrortā, jo ārsti bija ieteikuši Edgaram turienes minerālūdeņus. Viņa bija aizvedusi līdzi arī savas trīs meitas, kuras vēl bija par mazu, lai tās uzticētu tēva gādībai. Teodorines kundze atrakstīja vīram, ka esot noīrējusi ļoti jauku vasarnīcu kalnos, no kurienes paveroties skaists skats uz ieleju. Viņa gaidot atbraucam Bizjī kundzi, kura sērojot par savas mātes nāvi un Koterē atradīšot vajadzīgo klusumu un mieru.

Vienīgi tante Liline atgriezās Parīzē, viņu aicinot atpakaļ, ka viņa teica, labdarības darbi.

Ferdinandam togad bija galvā vieglprātīgi nodomi, un viņš cerēja, ka Buādardo varēs brīvi rīkoties. Albarē muižas medību pārzinim bija trīs dēlēni apmēram Viktorēna un Amorī vecumā, tie varēja būt lieliski rotaļu biedri mazajiem parīziešiem, kas tādā veidā neuzturētos pie pieaugušajiem. Vectēvs Busardels arī nebūtu par traucēkli; viņš tuvojās septiņdesmitiem, un, kaut gan Albarē bija vecāks, tomēr Busardels nereti pirmais vakaros aizsnaudās pie kāršu galda, kad abi spēlēja ekartē. Starp citu, būdams nomodā vai snauzdams, viņš kā līdzzinātājs savam pēcnācējam vienmēr sniedza palīdzību. Viņš dievināja savu vedeklu un bieži atkārtoja Ferdinandam, it īpaši Teodorines kundzes klātbūtnē, vārdus, kurus bija sacījis pēc «Terasē» pavadītajām dienām:

—  Manu zēn, tev ir nepārspējama sieva, izcila sieviete!

—  Es zinu, tēv, — Ferdinands piekrita.

—  Tā gan! Zini, bet ne pietiekami labi. Pielūko, nedari viņai pāri! Citādi, palaidni, tev būs darīšana ar mani!

Tā vecais Busardels sacīja gan, taču viņam ļoti patika vērot, kā dēls reizēm aiz durvīm sačukstējās ar kādu dāmu vai paslepeni saņēma zīmīti no cimdotas rociņas, jo Ferdinands no tēva nekā neslēpa, būdams pārliecināts par viņa pretimnākšanu un bieži vien izmantodams viņu vārda pilnā nozīmē par aizsegu. Tas viss tomēr notika it kā nejauši, abiem vīriešiem pietika smalkjūtības, lai par to nekad nebilstu ne vārda.

Ne Ferdinands, bet viņa tēvs bija ierunājies par Oviza kundzes uzaicināšanu uz Buādardo. Iepriekšējā ziemā vecais Busardels bija ievērojis, ka jaunā atraitne zīmīgi skatījās uz Ferdinandu un vērīgi klausījās viņa vārdos. Oviza kundze reizēm bija ieradusies sabiedrībā kopā ar vecu un trūcīgu radinieci, kas pie viņas dzīvoja kā laika kavētāja.

—  Uzaicini viņas abas tad pat, kad mēs būsim pie tevis, — vecais Busardels sacīja, — tu man sagādāsi prieku.

—  Vecais donžuān, tu lakstojies ar Oviza kundzi?

—  Kur nu! Man vienkārši ir simpātiska šī jaunā, burvīgā un cienījamā dāma. Un es domāju, ka viņai trūkst izklaidēšanās, tas ir viss.

Baņķieris Ovizs, liels izēdājs un žūpa, pirms pusotra gada bija nomiris ar pūšļa kaiti un atstājis jaunajai, skaistajai bezbērnu atraitnei lielu īpašumu. Starp vīru un sievu bija bijusi ievērojama gadu starpība, tāpēc atraitne sevišķi nesēroja un neapraudāja aizgājēju. Tomēr otrreiz apprecēties viņa nesteidzās; zināmi ģimenes apstākļi aizkavēja mantojuma sadalīšanu. Būdama bagāta sieviete, ar stabilu stāvokli Antēna gatves sabiedrībā, Oviza kundze varēja brīvi rīkoties ar savu laiku un vēl uz dažiem mēnešiem bija spiesta atrauties no plašākiem sarīkojumiem; viņa savienoja sevī it visas priekšrocības, lai varētu kļūt par ideālu mīļāko tādam vīrietim, kāds bija Ferdinands.

Viņš to ļoti labi saprata un gaidīja tikai izdevību, nevis lai atklātu mīlestību jaunajai atraitnei, bet lai Oviza kundze atklātu savas jūtas pret viņu. Tāds bija Ferdinanda princips, viņa metode. Pēc gaumes viņš bija eklektiķis, viņam patika visdažādākās sievietes; Ferdinands bija no tiem dāmu draugiem, kurus neiekairina iekarošanas grūtības, gluži pretēji, viņš iekarsa, redzot, ka patīk kādai. Lielā piekrišana bija Ferdinandu izlutinājusi, viņš visai nevērīgi, ka īsts pašā apveltīja sievietes ar savu labvēlību, un viņam nebija nekas pretī, ja mīlas dēka pati iekrita rokās. Ar savu aprindu daiļavām viņš uzturēja attiecības, kuras vienmēr varēja novirzīties uz neceļiem; katrai viņš apliecināja apvaldītu, bet neatlaidīgu uzmanību un vēroja, kādu iespaidu tā atstāj; pamanījis pirmo pietvīkumu, pirmās apjukuma pazīmes, viņš koncentrēja savas baterijas pret cietoksni, kas bija atklājis savu vāji aizsargāto vietu.

Tā Ferdinands vienmēr spēlēja tikai drošas partijas. Galu galā finansu buržuāzija, kurā bija stingrāki tikumi nekā daudzās citās šķirās, sniedza Ferdinandam, par lieliem brīnumiem Luijam, visus priekus, kādus vien sirds vēlējās.

— Mīļais brālīt, lielākajam vairumam ļaužu ir maldīgs priekšstats par sievietēm, uzskatot, ka ir tikumīgas un netikumīgas sievietes, — Ferdinands skaidroja Luijam. — Ir tikai sievietes, kuras vīrs dara laimīgas, un sievietes, kas laulības dzīvē ir nelaimīgas. Katrā sievā, kas vīrā nav atradusi to, ko bija cerējusi atrast, slēpjas laulības pārkāpēja, un, lai kristu grēkā, viņai pietiek sastapt vīrieti, kurā viņa saskata sevis cienīgu un iespējamu mierinātāju. Protams, viņam jābūt spējīgam uztvert sava nākamā iekarojuma acīs bieži vien tikko manāmo dzirksti, ko tanīs uzšķīlis.

— Tu taču nemēģināsi apgalvot, — iebilda Luijs, kurš bija stājies laulībā šķīsts kā bērns un kura uzskatos par sievieti šis apstāklis bija atstājis neizdzēšamu iespaidu, — ka precēta sieviete, kas apzinās savus pienākumus…

— Blēņas! — Ferdinands viņu pārtrauca. — Ļoti reti sastopama precēta sieviete, kas visā savā mūžā nekad nebūtu metusi acis uz kādu citu vīrieti, nodomādama:

«Šī cilvēka dēļ es izņēmuma kārtā varētu nepalikt nelokāma.» Ļoti reti sastopama sieviete, kas nekad domās nav pārkāpusi laulību, kaut vai tādēļ, lai varētu sev pārmest šādu grēcīgu iedomu!

Luijs pavīpsnāja par brāļa loģiku.

— Vai zināt, kāda vēsts man nupat pienāca pa elektrisko telegrāfu? — kādu dienu iesaucās Albarē, ienākdams lapenē, kurā viņa viesi uzturējās pēc pulksten četriem, kad dienas tveice mazliet atslāba. — Rīt pie mums ieradīsies Oviza kundze ar savu radinieci. Tā ir patīkama ziņa!

Atsēdies dārza krēslā, viņš pamirkšķināja ar aci savam sirdsdraugam, bet vecais Busardels tikai iejautajās:

— Vai dāmas brauc no Parīzes karietē?

— Nē, nē. Oviza kundze ir moderna sieviete, viņa brauks pa dzelzceļu. Vilciens pienāks pusvienpadsmitos. Es pats ar angļu kabrioletu aizbraukšu viņai pretī uz staciju.

— To es tev neieteicu, — Busardels, seniors, sacīja. — Līdz stacijai gan ir tikai četri ljē, bet augusta saule un tava apoplektiskā ķermeņa uzbūve …

— Man apoplektiska uzbūve? — sašuta Albarē, kas vienmēr iekrita uz vecā drauga zobgalībām. — Nudien, esmu gan es muļķis, ka atbildu uz tavām aplamībām!

— Tu būsi vēl lielāks muļķis, ja rīt brauksi. Labāk uzdod to izdarīt Ferdinandam, viņš, bez šaubām, tev pakalpos! Vai ne? — tēvs jautāja, pa pusei pievērsdamies dēlam.

— Tas nebūs pieklājīgi no manas puses, — Albarē vēl pretojās. — Dāmas droši vien domā, ka es viņas sagaidīšu…

— Vai neiesim pastaigāties pa augļu dārzu? — Busardels, lai sarunu ievirzītu citās sliedēs, jautāja.

— Albarē ļoti lepojās ar savu augļu dārzu, sevišķi ar kādu bumbieru šķirni. Viņš bieži gāja apraudzīt bumbieres; rokas salicis aiz muguras un pieliecies vai arī pakāpies uz kāpnēm, mājastēvs vērīgi aplūkoja augļus, un viesi viņu vienmēr pavadīja uz šo apskati — tā bija izvērtusies par vienu no Buādardo ceremonijām. Tikko Busardels bija ieminējies par augļu dārzu, visi piecēlās. Bez Busardeliem pie Albarē patlaban viesojās vēl kāds pusducis draugu, visi apmēram viņa paša vecuma ļaudis.

Dodoties pie bumbierēm, Ferdinands piedāvāja tēvam roku atbalstam, ko vecais Busardels ar ierastu žestu bija palūdzis. Uz mirkli abi apstājās apbrīnot balzamīnu apmalojumu gar celiņu, un pārējie atstāja viņus aizmugurē.

— Hi, hi! — tēvs iesmējās. — Vientiesīgais Albarē! Viņš domā, ka Oviza kundze jutīsies vīlusies, ieraugot stacijā viņa vietā tevi! … Paskaties, manu zēn, uz šo dobi, — viņš ierunājās par citu tematu. — Kā tev šķiet, vai man arī nevajadzētu Gransē likt sastādīt jauktas puķes? Vai tā nav glītāk nekā viena pati šķirne?

Nākamajā dienā ap divpadsmitiem spilgtā saules gaismā angļu kabriolets atgriezās no stacijas straujā gaitā, zirgu vadīja Ferdinands, kariete, apbraukusi nevainojamu pusapli, apstājās pie lievenēm. Oviza kundze mēļā ceļojumu tērpā, ko rotāja četri volāni, apšūti ar heliotropa krāsas robotu pozamentu, sēdēja uz priekšējā soliņa un ar savu krinolīnu aizsedza vedēja ceļgalus. Viņa nolēca zemē viegli un līgani, kā nokrīt liels zieds, un tad kļuva redzama viņas pavadone, kas sēdēja blakus grūmam un ceļa somām uz aizmugures soliņa. Oviza kundze bija pakupla gaišmate, viena no tām sievietēm, kas pie katra vārda nodur acis un novērš seju, it kā koķetēdamas ar savu biklumu.

Pēc brokastīm viņa ar radinieci tūlīt devās uz savām telpām atpūsties pēc nogurdinošā brauciena. Oviza kundzei bija ierādīta istaba pils otrajā stāvā, parka pusē. Te uz garas terases vērās paša Albarē un vēl triju greznāko apartamentu stiklotās durvis; patlaban vienā no tiem dzīvoja tātad Oviza kundze, otrajā vecais Busardels un trešajā kāds pavecs pāris. Pārējie viesi bija apmetušies istabās, kas atradās pretējā pusē vai pils spārnos; Busardela bērni bija novietoti trešajā stāvā.

Nepilnu divdesmit četru stundu laikā Ferdinands pārliecinājās, ka viņa tēvs bija pareizi novērojis: Oviza kundze tiešām nebija neieņemams cietoksnis. Ferdinands dabūja zināt, ka viņa palikšot Buādardo divas nedēļas, pārāk īsu laiku, lai varētu gūt reālus rezultātus, bet pietiekami ilgi, lai saņemtu no viņas uzmudinājumus, varbūt pat solījumus. Ferdinands jau paredzēja, ka nākamo ziemu dzīvos vienos priekos.

Taču tagad nedrīkstēja zaudēt nevienu dienu. Pirmais kavēklis radās Viktorēna personā. Nākamajā dienā pēc Oviza kundzes atbraukšanas muižas pārvaldnieks ieradās pilī ar ziņojumu: kāds ļaunprātīgi atvēris trušu būdu durtiņas, un izklīduši visskaistākie uzaudzinātie eksemplāri — krievu truši ar sārtām acīm. Bēdīgais notikums norisinājies dienas laikā, tāpēc bija izslēgts, ka vainīgais varētu būt kāds trušu zaglis; drīzāk aizdomas krita uz personu, kas varēja brīvi staigāt pa muižu, nemodinot neuzticību.

Smalkjūtība liedza Albarē kungam izvaicāt medību uzrauga dēlēnus. Taču pilī visi tāpat uzminēja, kas ir vainīgais. Ferdinandam nebija grūti izdibināt patiesību no Amorī, apsolot viņam, ka Viktorēns nedabūs zināt par to, jo vecākais brālis aiz katra mazākā iemesla iekāva jaunāko. Viktorēns neatzinās un pratināšanas laikā izturējās tik izaicinoši pret godājamo Albarē kungu un savu vectēvu, ka ar to vien pietika, lai zēns saņemtu bargu sodu. Palaidnieku uz vienu dienu pie maizes un ūdens ieslēdza istabā.

Neredzēdama Viktorēnu pie galda, burvīgā Oviza kundze apjautājās par zēnu. Bija vien visu klātbūtnē jāizstāsta notikums. Daiļā dāma sašuta un tēloja cēlsirdīgo: neesot taču nekādu pierādījumu, ka Viktorēns vainīgs. Nabaga puisītis! Viņa izlūdzās, lai zēnu atved pie viņas salonā, atsēdās ar Viktorēnu nomaļā kaktiņā, sacīdama, ka likšot viņam izsūdzēt grēkus, un galu galā ņēma viņu savā aizgādībā, paziņodama, ka turpmāk Viktorēns būšot viņas pāžs un viņa galvojot par šo pārprasto tikumību.

Viktorēns visu laiku greizi vēroja Oviza kundzi, it kā pūlēdamies saskatīt, kādas lamatas te slēpjas. Viņš nekā neatbildēja, nekā neapsolīja, bet no šīs dienas gandrīz visu nedēļu sekoja uz pēdām savai aizbildnei, ne tikai pārsteigdams, bet arī milzīgi kaitinādams Ferdinandu, jo traucēja viņa nodomu īstenošanu. Dažkārt Ferdinandam pat modās aizdomas, ka Oviza kundze sagudrojusi šo manevru, lai starp viņiem abiem vienmēr būtu kāds trešais un viņa varētu vai nu izvairīties no pielūdzēja, vai arī vēl vairāk viņu iekairināt.

Iekams Ferdinands atrada iespēju atbrīvoties no dēla pastāvīgās klātbūtnes, radās cits kavēklis: taisījās ierasties divi jauni viesi — Osmanu pāris, ar ko jaunais Busardels parasti labprāt satikās, bet šoreiz Osmani varēja izjaukt viņa plānus. Luizes Laharpas vīrs kopš viena gada bija iecelts par Sēnas departamenta prefektu; Teodorines kundze bija atjaunojusi ciešās saites ar savu māsīcu, kas tagad cauru gadu dzīvoja Parīzē. Arī Žoržs Osmans un Ferdinands Busardels bija iepazinušies tuvāk un cienīja viens otru. Prefekts bija tikai septiņus gadus vecāks par biržas mākleri, abi tā paša tipa cilvēki. Osmans, plecīgs milzis ar vingru gaitu, guva panākumus ne tikai kā valsts darbinieks, bet arī kā vīrietis. Ferdinands, kas tikai aiz radniecības saitēm sagājās ar citu aprindu ļaudīm, sadraudzējās ar šo ģimenē ieprecējušos brālēnu, kas tik strauji bija uzkāpis kalnā. Prefekts baudīja imperatora labvēlību, kas bija jo drošāka tāpēc, ka tika iemantota pirms valsts apvērsuma, taču Busardela pēcnācēju šis apstāklis nepievilka: šīs ģimenes neatkarība attiecībā pret valdošo varu dibinājās uz savdabīgā domāšanas veida, uz tradīcijām un galvenokārt uz pieredzes. Tomēr tas arī netraucēja mosties dabiskām radniecības jūtām un simpātijām.

Abiem brālēniem bija iemīļots sarunu temats. Pie tā viņi atgriezās vienmēr, tikko satikās, tāpat kā divi kolekcionāri, kas vāc tos pašus priekšmetus. Runa bija par to, ko jau divas Busardelu paaudzes apzīmēja ar vārdu, kas viņiem izteica visu: «gruntsgabali».

Ferdinands, kam piekrita mantot vecā biržas māklera nopirktos zemes īpašumus, jau bija mantojis viņa uzskatus par tiem un dedzīgo aizraušanos. Žoržs Osmans savukārt, tikko stājies darbā Parīzes rātsnamā, lika turp nogādāt milzīgus pilsētas plānus, kuros, kā zināms, gan bija arī imperatora krāsaino zīmuļu izraibinājumi, taču visvairāk izpaudās paša jaunā prefekta iztēle.

Protams, Ferdinands uz šīm problēmām skatījās kā finansists, kā gruntsgabalu īpašnieks, ar vārdu sakot, kā Busardels, turpretī Žoržs Osmans tās uzlūkoja ar administratora, peizāžista un ģeogrāfa acīm. Prefekts stāstīja, ka aiz stratēģiskiem iemesliem vajagot kvartālus šķērsot ar prospektiem, lai padarītu neiespējamus dumpjus, viņš runāja par ielu paplašināšanu, tāpēc, ka šauras ieliņas esot neveselīgas, par pilsētas izdaiļošanu vienkārši skaistuma labad un dažreiz aizrautīgi iztēloja vārdos jauno Parīzi, kas pamazām izpletīšoties no vecpilsētas rietumu virzienā. Ferdinandu neiejūsmināja šīs tālās vīzijas, no Osmana utopijām viņš uztvēra vienīgi to, ko uzskatīja par drīzāk īstenojamu. Piemēram, kad brālēns viņam izskaidroja, ka pilsēta neatvairāmi izpletīšoties rietumu virzienā, Ferdinands nolēma nopirkt kādu gruntsgabalu pie Etuala bulvāra, nevis kādu citu, ko viņam piedāvāja Monmartra pauguru pakājē, — kaut gan kvadrātmetrs maksāja dārgāk, toties rajonam bija drošāka nākotne.

Busardeli jutās Buādardo muižā kā pašu mājās; Albarē aizvien vairāk uzskatīja viņu ģimeni kā savu un lūdza, lai viņi uzaicinot izbraukt, ko vien vēloties. Jau iepriekšējā vasarā Teodorines kundze bija pierunājusi savu māsīcu pavadīt dažas dienas skaistajā pilī, un Žoržs Osmans pats arī, ieradies pakaļ sievai, bija uzkavējies vienu dienu. Buādardo bija ģimenes māja, kur varēja sastapt tikai buržuāzijas aprindu pārstāvjus, bet tie visi bija ar nodrošinātu stāvokli un diskrēti ļaudis, tā, ka Osmani šeit lieliski atpūtās, viņš — no daudzajiem darbiem un cīņām municipālajā padomē, viņa — no nogurdinošajiem sabiedriskajiem pienākumiem un oficiālajiem sarīkojumiem, kuros augstais stāvoklis spieda piedalīties.

Šoreiz abi gatavojās ierasties reizē, nākamajā dienā pēc plašajām izpriecām, kuras tika rīkotas piecpadsmitajā augustā. Prefektam bija vajadzējis ņemt dzīvu dalību imperatora svētkos jo vairāk tāpēc, ka pats Napoleons III patlaban ceļoja pa dienvidiem un parīziešus bija satraukušas vēstis par Krimas karu. Vecais Busardels atbrīvoja Osmaniem savu apartamentu terases pusē. Tikko atbraukuši, viņi tūlīt paziņoja, ka uzturēšoties Buādardo tikai četras dienas, un Ferdinands uz četrām dienām atlika Oviza kundzes iekarošanu.

Viņa neapmierinātība ātri izgaisa, tāpēc, ka Osmanu viesošanās muižā Busardeliem no cita viedokļa bija ļoti izdevīga. Pirms diviem gadiem saskaņā ar dekrētu, par kuru ļoti daudz tika rakstīts presē un kurš bija par iemeslu grāfa de Mornī demisijai, tika konfiscēti Orleānu nama īpašumi. Šo īpašumu vidū bija ari Monso parks, kas Orleāniem tika atņemts jau Lielajā revolūcijā un, Napoleona impērijai sabrūkot, atdots atpakaļ. 1830. gadā divas dienas pirms uzkāpšanas tronī Luijs Filips, cerēdams tādā veidā pasargāt no nacionalizācijas savu kustamo un nekustamo mantu, bija to dāvājis saviem dēliem. 1852. gada 22. janvāra dekrēts anulēja šo dāvinājumu. Daļa parka pārgāja valsts īpašumā, atlikušo daļu atstāja prinčiem, uzskatot viņus par princeses Adelaides mantiniekiem.

No šī parka likteņa bija atkarīga apkārtējo zemju, tātad ari «Terases» gruntsgabalu nākotne. Zoržs Osmans, pirmo gadu strādājot prefektūrā, bija bijis ārkārtīgi pārslogots ar darbiem, un Busardeliem nebija izdevies aprunāties ar prefektu par šo viņiem tik svarīgo jautājumu. Šādai gluži personiska rakstura sarunai, lai tā neliktos nesmalkjūtīga, pat netaktiska, bija vajadzīgi labvēlīgi apstākļi, attiecīga ievirzīšana, draudzīga atmosfēra. Osmanu uzturēšanās Buādardo, kaut arī bija paredzama pavisam neilga, varēja izrādīties īstajā laika, ja vien Busardeli pratīs to izmantot.

Nākamajā diena pēc jauno viesu atbraukšanas, kamēr Luize Laharpa salonā stāstīja dāmām par svinīgajam pusdienām rātsnamā, vecais Busardels ar dēlu uzaicināja savu radinieku trijatā saspēlēt partiju un iegāja biljarda istabā. No turienes viņi iznāca tikai pēc divām stundām. Pārējā kompānija, paguvusi izstaigāties pa parku, bija atgriezusies un patlaban dzēra tēju.

Tanī paša naktī Ferdinands ilgi apspriedās ar tēvu, un pēc tam vecais Busardels agri no rīta telegrāfiski ataicināja uz Buādardo savu privātsekretāru Rikū; šis jauneklis strādāja pie viņa jau divus gadus un zināja visas šefa ģimenes lietas. Rikū ieradās no Parīzes un, saņēmis norādījumus, aizbrauca atpakaļ; tas viss bija norisinājies tik ātri, ka prefekts ar sievu vēl ciemojās muižā, un abi Busardeli ar mierīgu sirdi varēja veltīt visu savu uzmanību Osmaniem viņu pēdējā atpūtas dienā.

— Emīlam Pereiram ir kādi nodomi attiecībā uz Monso, — vecais Busardels uzticēja draugam Albarē, kad Osmani bija aizbraukuši. — Viņš jau pirms pāris gadiem bija tur nopircis vairākus gruntsgabalus, bet tagad es dabūju zināt, ka viņš gribot pirkt vēl vairāk.

— Ko tas nozīmētu? …

— Vispirms to, ka mana iedoma ir bijusi pareiza. Pereiram ir lieliska nojauta, viņi neiepirktu zemes rajonā, kuram nav nākotnes. Es nekad neesmu šaubījies, ka mans ieguldījums nesīs augļus, taču, ja arī kādreiz būtu šaubījies, tad kopš aizvakardienas … Vai ne, Ferdinand?

Dēls klusēdams ar nopietnu seju apstiprinoši pamāja ar galvu. Abi Busardeli bija aizveduši Albarē nomaļus, it kā vēlēdamies kopīgi apskatīt viņa bumbieres, bet īstenībā gribēdami bez lieciniekiem aprunāties ar viņu par darījumiem. Busardeli zināja, ka savam vecajam draugam droši var uzticēt Žorža Osmana izteiktos norādījumus un padomus.

— Bet Emīla Pereiras iznākšana uz skatuves nozīme arī to, — Ferdinands atsāka, soļojot uz priekšu pa celiņu, — ka mums radies sāncensis.

— Turklāt bīstams sāncensis! — Busardels sacīja.

Tēvs un dēls šāda veida sarunās tik veikli papildināja viens otra izteikumus, ka atgādināja aktierus, kas padevīgi kalpo mākslai un, izsakot replikas, necenšas gūt personīgus panākumus, bet domā tikai par lugas veiksmi.

— Ko jūs uztraucaties! — Albarē iesaucās. — Jums pieder «Terase», kas nav nekāds mazais gabals; par ko jūs vēl sapņojat? Lai cik lieli būtu māklera kantora ienākumi un jūsu kapitālu procenti, jūs tomēr nevarat domāt par diviem vai par trim, ieskaitot Luiju, uzpirkt visus gruntsgabalus, kas atrodas starp Batinjolu un Viljē!

— Ne, — Ferdinands atbildēja, — bet zemesgabali, kas mūs interesē patlaban, interesē arī Pereiru, un tas mums sagādā raizes. Patlaban runa ir par . .. tēv, es pateikšu atklāti, jā?

— Protams, mēs taču vienmēr viņam pasakām visu!

— Runa ir par zemesgabaliem, kas tieši piekļaujas parkam. Parks, bez šaubām, samazināts uz pusi, kļūs un paliks par publisku pastaigas vietu, mēs konfidenciāli esam saņēmuši par to drošas ziņas. Tagad jūs sapratīsiet, kāda vērtība būs tiešā parka apkaimē esošajiem zemesgabaliem.

— Oho! — Albarē ieteicās un apstājies mirkli kaut ko pārlika. — Varu iedomāties, ka … jūsu sāncensis, kā jūs sacījāt, kas arī droši vien ir labi informēts, gatavojas mest svaru kausā tādus kapitālus, kādu jūsu rīcībā nav.

— Acīm redzot. Viņš nodomājis nopirkt veselu masīvu.

Albarē soļoja tālāk starp abiem Busardeliem.

— Un… — viņš ierunājās atkal, — ja jums būtu vajadzīgie līdzekļi, — vai jūs varētu . .. vai jums būtu iespējams nekavējoties kaut ko nopirkt?

— Jā, — apstiprināja vecais Busardels, kas tikai izšķirīgos mirkļos teica savu svarīgo vārdu. — Jā. Mēs varam noslēgt aizpārdošanas līgumus. Rikū jau ar to nodarbojas.

Jauki, — Albarē teica, — mēs vēl parunāsim par to.

Ferdinands slepus saskatījās ar tēvu; neviens no abiem nebija tik netaktisks, lai vēl uzstātu. Viņi sasniedza bumbieres.

— Tiem Pereiram vajag sagrābt visu! — Albarē, noliecies pie krāšņa bumbiera, sacīja. — Viņiem jau ir Senžermēna dzelzceļš, Ziemeļu dzelzceļš, Dienvidu dzelzceļš . ..

— Viņi, bez šaubām, ir no tiem ļaudīm, kas spēj aizrauties ar visdažādākajiem pasākumiem, — teica Busardels. — Dzelzceļi, akmeņlauztuves, vērptuves, gan šādas, gan tādas fabrikas — viņiem viss vienalga! Turpretī mums zemesgabali…

Nenobeidzis teikumu, viņš zīmīgi pakratīja galvu. Pēc tam pēkšņi, valdonīgi izslējies, iesaucās:

— Busardeli nav veikalnieki!

— To es zinu, — Albarē sacīja, pasmaidīdams par sava drauga dedzību, kurā uz mirkli atspoguļojās agrākais Florans. — Es arī esmu tāds kā jūs. Mēs. esam Parīzes buržuā.

Atgriežoties uz pili, vecais Busardels gāja, dziļās pārdomās iegrimis. Patiesi, ja viņš būtu domājis tikai par iedzīvošanos bagātībā, tad dzelzceļi savā laikā viņam būtu snieguši daudz plašākas iespējas ātrāk sasniegt šo mērķi nekā zemesgabali. Dzelzceļi bija XIX gadsimta izgudrojums, kuram sākumā neviens neticēja. Pirms piecpadsmit gadiem šis jaunums modināja cilvēkos atkarībā no viņu rakstura gan nievas, gan zobgalības, gan šausmas. Toreiz attapīgam finansistam te pavērās brīvs darbības lauks.

Jā, ģimenes bagātība būtu varējusi rasties no dzelzceļiem, nevis no zemesgabaliem, un tad visu tagadējo un nākošo Busardelu garīgais līdzsvars, viņu sociālā nozīme būtu izvērtusies pavisam citādā. Patiesi, daudz nebija trūcis. Kas viņu bija atturējis? Vai apstākļi? Vecais Busardels skaidri zināja, ka viņu nebija vadījusi nejaušība vai savtība, bet prāta un iztēles noslēpumaina predispozīcija. «Viss nāk no mums pašiem,» viņš prātoja, salīcis aiz vecuma, bet pilns lepnuma. «Viss ir nācis no manis.»

Tanī pašā vakarā pēc maltītes vispārējā saruna nejauši novirzījās uz spiritismu. Pagājušajā ziema vislabākās sabiedrības ļaudis bija aizrāvušies ar galdiņu dancināšanu. Ferdinands ar mājienu norādīja klātesošajiem uz saviem dēliem: spriedelējumi par pārdabiskām parādībām varēja samulsināt viņu jaunos prātus un, lai pārrunātu par šādu tematu, jāpagaida, kamēr pusaudži aizies gulēt.

Ferdinands uzreiz manīja, ka galdiņu dancināšana būs vislabākais sabiedrotais, lai piepildītu viņa nodomus ar Oviza kundzi. Jauno atraitni visvairāk satrauca un uzbudināja dažādie stāstījumi par mīklainām spiritisma parādībām, kuras bija cita par citu pārliecinošākas. Oviza kundze nekad nebija piedalījusies galdiņa dancināšanas seansā un lūdza, lai vienu sarīkojot. Albarē viņai apsolīja rīt sarīkot seansu, tikai pēc pusvienpadsmitiem vakarā, lai kalpotāji nekā nemanītu; ne viņi, ne šejienes zemnieki nedrīkstēja dabūt zināt, ka «pils ļaudis» pārkāpj bīskapa priekšrakstus, kas aizliedza nodarboties ar magnētismu. Ferdinands cerēja izmantot viņam labvēlīgo nervozo saviļņojumu, kādā Oviza kundzi noteikti novedīs noslēpumainā pustumsa, saslēgšanās ar kaimiņiem magnētiskajā ķēdē un viņas pirmā saskare ar viņpasauli. Mistisko klauvētāju izsaukšanai piemita arī tā priekšrocība, ka apgrūtinošais Viktorēns nebūs klāt.

Ferdinanda aprēķini sāka piepildīties jau nākamajā dienā. Lielā salona apaļais galdiņš liedzās sniegt citus brīnumus kā tikai nenoteiktus palēcienus, un pēc trim vakariem seansu dalībnieki atteicās no turpmākiem mēģinājumiem, bet Ferdinands, kas sēdēja Oviza kundzei labajā pusē, ar kreisās rokas un kreisās kājas pieskārieniem bija sasniedzis noteiktus panākumus.

— Varu galvot, ka starp klātesošajiem vienam domas nebija visā pilnībā pievērstas magnētismam, — Oviza kundze, pieceļoties pēc pēdējā seansa, klusu pateica Ferdinandam.

Pulkstenis nosita pusdivpadsmit. Pa nupat atvērtajām salona durvīm telpā ieplūda dārza smaržas, dienas svelme iztvīkušas puķes nakts vēsumā atdzīvojās; dāmas apgalvoja, ka smaržu viļņi esot skurbinoši; uzlēca vēlīns mēness, un kompānija devās pastaigāties pa parku, sadaloties nelielās grupās. Prāti un nervi joprojām visiem bija satraukti, veselu stundu velti gaidot neparastus notikumus. Tovakar lapenē, kurā neiespīdēja mēness gaisma, Ferdinands saņēma no Oviza kundzes pirmo skūpstu.

No šī mirkļa viņa vairs nevarēja liegt pielūdzējam runāt par viņa jūtām. Abu dēka bija sasniegusi pirmo realitāti — vārdu realitāti; viens etaps bija noiets. Oviza kundze sāka retāk aicināt līdzi savu pāžu. Viņa izlikās nedzirdam, ka Ferdinands sūtīja Viktorēnu pie citiem pusaudžiem. Viktorēns, blēdīgi glūnēdams, gaidīja, lai tēvs atkārto rīkojumu; Ferdinands aizgāja ar Oviza kundzi.

Viņa tomēr pretojās. Vārdi par pienākumu, par sievietes pašcieņu, arī par saprāta balsi atkārtojās jo bieži viņas aizstāvības runās. Ferdinands sevišķi neuzmācās. Viņš netiecās neērtajos vasaras dzīves apstākļos panākt sasteidzinātu uzvaru, ko vēlāk, pēc šķiršanās un atgriešanās pilsētā, tik atšķirīgajos Parīzes dzīves apstākļos būtu grūti pārvērst par ieradumu. Šeit viņš gribēja tikai uzveikt morālos šķēršļus un izvilināt solījumu. Krišanai vajadzēja notikt Parīzē, un tai nekavējoties sekotu viņu sakara praktiskā noorganizēšana. Šāds gājiens bija ne tikai ērti realizējams, bet arī glaimoja Oviza kundzei, iedvešot pārliecību, ka rupjas iekāres apmierināšana Ferdinandam nav galvenais, ja viņš spēj gaidīt.

Pienāca septembra sākums. Albarē ar neaizskarošu veca kavaliera pārmērīgo galantumu lūdzās, lai piemīlīgā atraitne pagarinot uzturēšanos muižā. Oviza kundze bija ar mieru palikt vēl vienu nedēļu: viņas nabaga radiniece būšot tik laimīga! Viesi aizkavējās Buādardo, jo bija iestājusies jauka atvasara. Atgriezās tāds karstums, ka neviens pat nebrauca vairs medībās un visi atsāka doties īsā atdusā pēc brokastīm.

Oviza kundze atpūtās savā istabā, kas bija pirmā no četrām, kuru stiklotās durvis vērās uz otrā stāva terasi. Tālāk nāca apartaments, kurā pēc Osmanu aizbraukšanas bija atgriezies vecais Busardels, un vēl tālāk pavecā laulātā pāra un tad Albarē apartamenti. Ferdinanda tēva istaba tātad atdalīja Oviza kundzes guļamtelpu no pārējiem apartamentiem, kas atradās šīs fasādes pusē. ,

Kustīgais Ferdinands, kas trīsdesmit astoņu gadu vecumā bija saglabājis jauneklīgu augumu bez vienas unces lieku tauku, nekad negulēja pēc brokastīm. Kopš atkal bija iestājies karstums, viņš mēdza pusdienas tveices stundas pavadīt tēva istabā. Vecais Busardels neielaidās sarunās; izstiepies gultā, viņš aizvēra acis, lai atpūtinātu redzi, kā viņš sacīja, un galu galā aizmiga, bet dēls, sēdēdams atzveltnes krēslā, raudzījās caur atvērtajām durvīm, ko pa pusei aizsedza itāliešu štora, un gaidīja mirkli, kad Oviza kundze atpūtusies iznāks uz terases.

Ferdinands allaž pievienojās viņai. Ap to laiku ēna jau bija sasniegusi plašo, ar akmens plātnēm izlikto galeriju, kas pacēlās diezgan augstu pār dārzu, no kura uzvēdīja pirmais pēcpusdienas dzestrums. Vecais laulātais pāris un Albarē modās un nāca ārā vēlāk; arī pārējie viesi citās istabās, bērni trešajā stāvā un kalpotāji savās telpās — visi pilī vēl atpūtās.

Kādu dienu vispārējās atdusas stundā Ferdinands tēva istabā lasīja Journal dйs Debats, ko viņš bija licis pārsūtīt no Parīzes. No gultas atplūda kādas neskaidras skaņas, un Ferdinands neviļus atskatījās. Sirmgalvis krāca, zods viņam bija mazliet atkāries, mute pavērta; un uzacis, slīpi kā divas kāšveida svītras savilktas uz pieres vidu, piešķīra sejai sāpīgu izteiksmi.

Gulētājs šinī mirklī iekrācās tik skaļi, ka pats uztrūkās; neatmodies pilnīgi, viņš aizvēra muti un vairs nekrāca. Tagad viņa žokļi bija sakļāvušies gluži nedabiski, tā dažkārt pārāk dziļi aizcērtas vecas, izkaltušas koka lādītes vāks; zods bija pacēlies līdz pašam degunam, mute iekritusi. Uz naktsgaldiņa uzliktā ūdens glāze, kuras saturu noslēpa pāri pārsegtais mutautiņš, nepārprotami atklāja baismīgās grimases cēloni. Tā pārvērta gulētāju par simtgadīgu veci, Ferdinands notrīsēja.

Pirmo reizi doma par tēva nāvi skāra ne tikai viņa prātu, bet iespiedās sirdī. Vileta savrupmājā reizēm pēc pusdienām vai pat pie galda tika pieminēts šis neatvairāmais notikums, bet par to runāja tīri teorētiski; un, kad vectēvam pašam gadījās pateikt: «Ja es miršu…» vai arī: «Kad manis vairs nebūs jūsu vidū …» — nevienam nenāca ne prātā muļķīgi protestēt, tāpēc, ka šie vārdi bija izteikti starp saprātīgiem cilvēkiem, nopietnā veikalnieciskā sarunā, kas skāra ģimenes intereses, un tie precizēja vienu no tām iespējamām nelaimēm, kuras krietnu saimes vadītāju nedrīkst pārsteigt negaidot. Bet šeit, šajā līksmajā telpā, uz neatsegtas, ar puķotu kretonu drapētās gultas, atpūtas stundā tēvs pēkšņi bija kļuvis līdzīgs mirējam, izskatījās kā līķis. Ferdinands, kopš dzimšanas zaudējis māti, šausmās atskārta, kāds milzīgs tukšums radīsies viņa dzīvē, kad aizies tēvs. «Neviens vairs nebūs pirms manis,» viņš domāja, «man nebūs priekšgājēja .. .»

Taču viņš nezūdījās ilgi. Ferdinands, tāpat kā viņa tēvs, tiecās būt laimīgs. Turklāt Ferdinandu valdzināja arī izpriecas, un tas viņu vēl vairāk nekā tēvu saistīja pie dzīves saulainās puses un palīdzēja izvairīties no drūmām ainām, it īpaši, ja tās bija tikai iedomātas. Ferdinands nomierināja sevi ar prātojumu, ka tēvs vismaz būs nodzīvojis skaistu dzīvi un pieredzējis visu savu vēlmju piepildīšanos. .. Reizēm gan tēvam bez redzama iemesla bija uzmākušies skumju brīži, un dažkārt pavisam nenozīmīgas frāzes, ko viens vai otrs bija pateicis, izraisīja viņā ne ar ko neizskaidrojamu grūtsirdību, — bet vai katram cilvēkam dvēselē nav savi labirinti, noslēpumaini nostūri vai gluži vienkārši savas dīvainības?

Uz terases kaut kas iečabējās — varbūt sprēgāja saulē sakaitētais cements, varbūt pa akmens plātnēm lēkāja putns — Ferdinanda acis un prāts novērsās no tēva, un viņš sāka domāt par Oviza kundzi. Viņš iztēlojās, kā daiļā atraitne ērti atlaidusies uz polsterētā atpūtas krēsla, ko viņš bija ievērojis no terases, jo istabā ieiet pieklājība neatļāva. Oviza kundze droši vien izskatījās ļoti iekārojama. Vai viņa bija atstājusi mugurā balto kleitu ar ziedu viju rotājumiem, kurā bija ieradusies uz brokastīm, vai arī uzvilkusi rīta svārkus? Vai viņa atāķējusi korsāžu, vismaz uz krūtīm? Jau gandrīz trīs nedēļas uzturēdamies Buādardo, Ferdinands bija spiests dzīvot neierasti atturīgi, un viņa iztēle viegli iekvēlojās.

Troksnis, šoreiz skaļāks, liek viņam satrūkties: noklaudz, it kā divas kāju pēdas atsistos pret grīdu. Troksnis bija atplūdis no terases, no kreisās puses, kur atrodas Oviza kundzes istaba … Ferdinands ir uzlēcis kājās. Viņš ieklausās. Klusums. Bet viņš taču nesapņoja … Vienā mirklī nometis pie malas avīzi viņš piesteidzas pie durvīm, paceļ štoru, paskatās ārā, neredz nekā neparasta, pieliecas un iziet uz terases. Kreisajā pusē, terases galā, no trešā stāva nokarājas virve, tā vēl lēni šūpojas. Bet uz terases nav neviena. Ko tas var nozīmēt?

Piepeši Ferdinands atskārst: pilī ielavījies kāds ļaundaris, iegājis aizmigušās Oviza kundzes istabā un grib viņu apzagt! Ferdinands grasās mesties turp, bet attopas: «Man nav ieroča …» Viņš atgriežas vēl joprojām guļošā tēva istabā, noņem pie sienas pakārto medību bisi: bērnu dēļ ieročus nekad neatstāj lejā… Bise nav pielādēta… Kur patronas? … Lai paliek: viņš tēmēs uz zagli, tas neuzdrošināsies kustēties no vietas, un tad viņš skaļi sauks palīgā . . . Vienā mirklī Ferdinands jau atkal ir uz terases, klusu piezogas pie Oviza kundzes istabas durvīm; štora nolaista tikai līdz pusei.. . Pieliecies viņš ielien istabā, bisi izslējis … Viktorēns!

Puisēns Viktorēns ar muguru pret durvīm stāv pie atpūtas krēsla, ar abām rokām pacēlis gulētājas svārku malu, galvu pastiepis, un ziņkārīgi raugās zem krinolīna … Arī Ferdinands saskata starp mežģīņu viļņiem to, ko bija cerējis ieraudzīt tikai Parīzē.

Skarba roka sagrābj Viktorēnu aiz pleca, pagriež ar seju pret tēvu, krinolīns atkrīt atpakaļ, Oviza kundze atmostas, saprot visu, grib kliegt, pēkšņi nosarkst, tad nobālē un zaudē samaņu.

Pilī par šo drāmu nezināja neviens cits, tikai tās trīs līdzdalībnieki un vēl vecais Busardels, kam Ferdinands pirmajā dusmu karstumā visu izstāstīja: Oviza kundze klusēja, varbūt tāpēc, ka izpaust šo scēnu viņai būtu bijis grūti, nenosarkstot līdz ausu galiņiem; jauna atraitne izlikās, ka padodas abu Busardelu lūgumiem, pareizāk sakot, tēva lūgumiem, jo vairījās runāt ar Ferdinandu, novērsās no viņa un, ja arī retumis viņam kaut ko atbildēja, tad sauca par «Busardela kungu», kaut gan kops spiritisko seansu vakariem bija viņu dēvējusi par «mīļo draugu».

Iespējams, ka arī Oviza kundzes radiniece nekā nedabūja zināt par starpgadījumu. Dramatiskā notikuma vakarā vecā jaunkundze nonāca lejā uz pusdienām viena un ļoti nepiespiesti lūdza atvainot Oviza kundzi, kura pēc diendusas nebija atstājusi savu istabu: viņu mokot šausmīga migrēna. Slimā nevienu nepieņēma, arī nākamajā dienā neieradās uz brokastīm un beidzot caur savu radinieci paziņoja, ka braukšot uz Parīzi konsultēties pie ārsta. Zīmīgi saskatījies ar tēvu, Ferdinands uzdeva vēstnesei izlūgties atļauju uz īsu brīdi apmeklēt slimnieci. Vecais Busardels uzreiz dedzīgi atbalstīja dēlu, atsaucās uz sava vecuma privilēģijām, it kā vēlētos, lai Oviza kundze pieņem viņu vienu pašu, un tad sekoja radiniecei kopā ar dēlu, kas neatkāpās ne soli no tēva, pagaidīja aiz durvīm, beidzot saņēma atļauju, un abi vīrieši iegāja istabā. Neaizritēja ne piecas minūtes, kad Busardels jau izveda veco jaunkundzi uz terases, atstādams dēlu slimnieces istabā.

Lai izvairītos no kutelīgā atgadījuma pieminēšanas, Ferdinands izlikās, ka ir noticējis Oviza kundzes saslimšanai un ka viņa aizbrauc tikai aiz šī iemesla. Jaunā atraitne, juzdamās tikpat neērti, bija noņēmusies neatvērt muti. Palikuši divatā, abi tomēr skaidri atcerējās vakardienas scēnu, tikai katram tā bija palikusi atmiņā citādāk: Oviza kundzes acu priekšā stāvēja zēns, uz kuru neganti lūkojās saniknotais tēvs ar medību bisi rokā, un tanī pašā laikā viņa no jauna izjuta gaisa pūsmu, ko bija uzvēdījuši viņas svārki; Ferdinands joprojām redzēja to, ko bija redzējis vakar, un no šī skata viņam bija jo neiespējamāk atbrīvoties tāpēc, ka slimniece atkal gulēja uz tā paša polsterētā atpūtas krēsla.

— Es atļaušos, — Ferdinands, atsēdies pie galvgaļa, satrauktā balsī ierunājās, glāsmaini raudzīdamies uz Oviza kundzi, — es atļaušos aizsūtīt pie jums Parīzē mana tēva sekretāru Rikū kungu, ko jūs šeit redzējāt. Viņš apjautāsies jūsu laipnajai radiniecei, kā jūs jūtaties, un tad paziņos to man.

Jaunā atraitne stingi vērās kādā punktā un klusēja. Ferdinands tiešām apņēmās aizsūtīt pie Oviza kundzes Rikū un likt aiznest viņai kādu angļu porcelāna puķu grozu ar retiem ziediem; reizēm Busardels kā vīrietis vīrietim uzticēja šādus uzdevumus jaunajam, padevīgajam tēva kalpotājam, kas pats nebija precējies. Ferdinands manīja, ka jācenšas steidzami atjaunot tik nelaimīgi pārtrauktos sakarus jomā, kura viņu tik ļoti interesēja.

— Lūgšu arī, lai mana māsa jūs apmeklē, — viņš turpināja.

— Busardela kungs, man būs ļoti nepatīkami, ka jūs viņu tā apgrūtināsiet.

— Dārgā Oviza kundze! Viņa man nekad nepiedotu, ja es viņai neuzticētu šo patīkamo uzdevumu! Jo es taču viņai neslēpšu, ka mums ar tēvu ir laimējies šeit ar jums sadraudzēties.

Oviza kundze novirzīja skatienu uz citu punktu un lieliski notēloja, ka ļoti cenšas apvaldīt nepacietību.

— Nudien, es jūtu, — Ferdinands aizvien aizrautīgāk turpināja, — ka pēc jūsu aizbraukšanas neuzkavēšos vairs Buādardo! Es pats aizbraukšu pie jums atsegtā kalešā un aizvedīšu jūs uz Lonšanu paelpot svaigu gaisu un izdzert krūzi tikko slaukta piena.

Oviza kundze saknieba lūpas un noraidoši papurināja galvu: Ferdinands dzīrās satvert viņas pirkstu galus.

— Māsīc! — jaunā atraitne iesaucās, un Ferdinands atrāva roku.

Istabā atgriezās Oviza kundzes radiniece. Slimā lūdza, lai viņai pasniedz zāles, un sacīja, ka jūtoties sagurusi. Abi apmeklētāji devās projām.

— Kaut kas traks! — Ferdinands pukojās, ar tēvu kāpdams lejā. — Viktorēns iezagās viņas istabā un izturējās necienīgi, bet savas dusmas viņa izgāž uz mani!

Dēls nekad nebija tik daudz izpaudis par savām mīlas dēkām, un vecais Busardels smalkjūtīgi klusēja.

Dāmas aizbrauca otrā rītā. Oviza kundze bija pieprasījusi slēgtu karieti, tā, ka uz staciju viņu pavadīt varēja vecais Albarē. Laipnā atraitne atvadījās no pils viesiem lejā pie lievenēm.

— Ardievu, Busardela kungs! — viņa sacīja, izvairīdamās skatīties uz nelaimīgo pielūdzēju.

— — Nākamajā nedēļā es pie jums ieradīšos, — viņš pusbalsī atbildēja.

Oviza kundze kā aktrise augstprātīgi izslējās un, šoreiz ielūkodamās viņam acīs, teica:

— Es nebūšu mājās.

Ferdinands kā sastindzis palika stāvot ar granti nokaisītajā pagalmā un nolūkojās uz aizbraucošo karieti, kas aizveda viņa neizdevušos mīlas dēku; acis atpletis, viņš mazliet atgādināja suni, kam pārāk ātri atrauta virs bļodiņa.

— Iesim parkā pastaigāties, — viens no viesiem izteica priekšlikumu. — Vai jūs arī nāksiet?

— Noteikti, — vecais Busardels atbildēja.

Viņš arī bija palicis stāvot blakus Ferdinandam, atkārtodams dēla pozu, varbūt tādēļ, lai pārējiem mazāk durtos acīs tās dīvainība. Ar mājienu tēvs palūdza dēla rokas atbalstu. Abi gāja aiz pavecā laulātā pāra. Šoreiz viesi, izmantodami Albarē prombūtni, atļāvās doties uz citu parka malu, nevis uz bumbierēm. Ferdinands bija atguvies. Tēvs izdzirdēja, ka viņš caur zobiem norūca:

— Tagad, dēla kungs, tu man kaut ko piedzīvosi!

Tikko Oviza kundze bija projām, Ferdinanda domas atgriezās normālajā gultnē. Kopš scēnas ar krinolīnu viņš bija vairāk raizējies par atraitni nekā par Viktorēnu un pagaidām apmierinājies ar dēla ieslēgšanu istabā, iepriekš licis aiztaisīt un pat aiznaglot slēģus.

— Tā kā lai es vairs nekā par tevi nedzirdētu, iekams nesaukšu tevi! — Ferdinands bija uzkliedzis. — Nožēlojamais resgali, tu esi apkaunojis mūsu ģimeni!

Vēl nenomierinājies pēc dažādajiem saviļņojumiem, kurus bija pārdzīvojis savas dēkas gaitā, Viktorēns brīnījās par tēva niknumu, kas ļoti atšķīrās no parastās iecietības, ar kādu Ferdinands mēdza izturēties pret tikpat smagiem dēla pārkāpumiem; palaidnieks savā cietumā nesāka prātot par kādu zemisku atriebību, bet likās uz auss un nogulēja gandrīz nepārtraukti četrdesmit astoņas stundas. Kalpotājs trīs reizes dienā ienesa viņam ēdienu, sakārtoja gultu, aizveda viņu uz vajadzīgo vietu un atveda atpakaļ, nerunādams ar viņu ne vārda un neatbildēdams ne uz vienu jautājumu, jo bija saņēmis stingru rīkojumu klusēt. Pilī neviens nešaubījās, ka Viktorēns ir pelnījis tik bargu sodu; itin visi, pat kalpotāji, baidījās no ļaunprātīgā pusaudža, un Albarē kunga viesi klusēja par viņa izdarītajām palaidnībām tikai aiz cieņas pret Busardelu ģimeni. Vecais Busardels ar dēlu brīdi soļoja klusēdami.

— Nudien, vai kaut ko trakāku var iedomāties? Īsts mazs neģēlis! — pēkšņi iesaucās Ferdinands tādā tonī, it kā turpinātu aizsāktu sarunu, un tas pasvītroja viņa pārliecību, ka tēvs ir ar viņu vienisprātis.

— Nevar noliegt… — vecais Busardels piekāpīgi sacīja.

— Padomā tikai! Viņam ir tikko pāri četrpadsmit gadiem! Un es viņu jau atrodu pie sievietes! Viņš nelietīgi izmanto dāmas miegu!

Vārdus Ferdinands akcentēja ar plašiem žestiem. Trīsdesmit gadu vecumā viņam bija radusies tieksme uz teatrālismu.

— Taisni drebuļi iet pa kauliem, iedomājoties, kas varētu notikt, ja es būtu ieradies vēlāk.. . Nabaga sieviete, taču bija aizmigusi!

— Mīļo zēn, varbūt viņa pati arī ir mazliet vainīga. Viņa pastāvīgi glāstīja puisēnu un visur vadāja līdzi.

— Es piekrītu, ka Oviza kundze nav nekāds atturības vai tiklības paraugs … Bet vienalga! Četrpadsmit gadu vecumā! Nē, tas ir skaidrs kā diena: mans bērns ir nenormāls!

— Ej nu, Ferdinand, nepārspīlē! Diezgan bēdīgi, ka puisēns ir priekšlaicīgi attīstījies, bet…

— Es zinu, ko tu gribi sacīt! — Ferdinands steigšus izmeta, pārtraukdams tēvu, kura domas bija uzminējis. — Ja Viktorēns būtu tikai priekšlaicīgi attīstījies, tad es neuztrauktos . . .

Atvilkdams elpu, viņš atmeta ar roku, it kā norādīdams, cik viņam plaši uzskati; īsajā klusuma mirklī abiem vīriešiem atmiņā pavīdēja sešpadsmitgadīga jaunekļa tēls vecmodīgās drānās, un tam sekoja sīka, izplūdusi, klibojoša ēna.

— Taču viņam piemīt arī citi trūkumi, — Ferdinands atsāka klusākā balsī, it kā viņa dusmas būtu mazliet rimušās. — Tu zini tikpat labi kā es, ka viņš ir brutāls, viltīgs, melīgs, slinks. Tas viss ar gadiem varētu mūs novest bezdibenī. Tāpēc esmu nolēmis jau šajā pašā mēnesī viņu ievietot īpašā mācību iestādē, kāda ir, piemēram, Žavelā … Neuztraucies, tēv, tā nav nekāda pārmācības iestāde, bet… kaut kas līdzīgs pansionātam, jā, pansionātam, kas organizēts grūti audzināmu bērnu labošanai. Miesas sodi tanī tiek pielietoti reti, audzēkņus labi ēdina. . . Atzīšos, ka ievācu par to sīku informāciju jau pagājušajā ziemā, kad šis palaidnis tīšām nogrūda pa kāpnēm savu mazo māsiņu aukli.. .

— Ferdinand, nepārsteidzies! Vai esi pārliecināts, ka vēlāk nenožēlosi savu lēmumu? Ja tu bērnu tur ievietosi, tad viņu vajadzēs tur atstāt… Un kā būs ar mācībām?

— Tieši tās tur notiek ļoti nopietni! Žavelā māca visu skolas programmu, turklāt ik dienu laika un darbu sadalījums ir stingri noteikts. Mūsu putniņam visādā ziņā nāks par svētību ievietošana šinī sprostā. Zēns vienā ziņā ir pārāk aizsteidzies priekšā saviem gadiem, viņa pāragrā kvēle atdzisīs, kad viņa apkārtnē vairs nebūs ne sieviešu, ne meiteņu! Tas būs ļoti derīgi. Tā kā šajā iestādē audzēkņus nelaiž uz mājām ne brīvdienās, ne svētkos, tad no šīs puses varēsim būt pilnīgi mierīgi. Ja vajadzēs, tad atstāšu Viktorēna kungu Žavelā līdz viņa laulībām, kā jaunavu klostera pansionātā! Un, ja viņš stāsies pie altāra šķīsts, arī nebūs nekas ļauns! Viņš nebūs ne pirmais, ne pēdējais, it īpaši mūsu vidē! Viņa tēvocis arī tāds apprecējās, un Lora Erto, kā man zināms, ir kļuvusi ļoti laimīga sieva!

— Kā? — vecais Busardels ļoti pārsteigts iejautājās. — Tavs dvīņu brālis? …

— Jā, tā bija!

— Kāpēc? Es taču jums studiju gados ļāvu pilnīgu brīvību. Kāpēc tad lāga Luijs?…

— Kāpēc? Tu man jautā pārāk daudz.

— Cik atšķirīgi ir temperamenti… — tēvs nomurmināja. Šī saruna atmodināja pārāk daudz atmiņu, uzvandīja pārāk dažādas pārdomas gandrīz četrdesmit gadus vecajā Ferdinandā. Visu dienu viņš šķita nervozs, noraizējies. Vakarā viņš bija tik satraukts, ka pārtrauca iesākto biljarda partiju. Tēvs pazina savu dēlu un, redzēdams, ka arī nākamajā dienā Ferdinands nekļuva mierīgāks, ieteica viņam atgriezties Parīzē, kur viņu gaidīja milzums darīšanu.

— Aizved Viktorēnu, ievieto viņu nekavējoties Žavelā, — vecais Busardels ieteica dēlam kā ieganstu. — Es palikšu šeit ar Amorī, jo būtu netaisnīgi zēnam laupīt atlikušās brīvdienas.

Sapīkušais tēvs un necienīgais dēls tātad aizbrauca, atstājot pārsteigto Albarē kungu gluži izmisušu par negaidītajām aizceļošanām, no kurām viņš nekā nevarēja saprast. .

XVII

— Tā, bērni, stāvoklis tagad noskaidrots un jautājums atrisināts.

Vecais Busardels nodeva aktu vākus sekretāram, kas, sakārtojis tanī savāktos dokumentus, ielika vākus portfelī. Četri vīrieši sēdēja landauerā ar nolaistu jumtu. Tēvs un Ferdinands bija ieņēmuši vietas uz aizmugures sēdekļa, Luijs un sekretārs viņiem pretī uz priekšējā sola. Kučieris bija apturējis zirgus uz neliela paugura, kas pacēlās pāri Šartras Rotondai. No šī novērošanas punkta trīs Busardeli varēja saredzēt gan savu agrāk iegādāto «Terases» īpašumu, gan jaunos zemes gabalus, kurus viņi piecu gadu laikā ar Albarē atbalstu bija nopirkuši. Lai saskatītu raksturīgās iezīmes attālākajos zemes gabalos, kas atradās Etuāla bulvāra vai Božona kapelas apkaimē, viņi sniedza cits citam tālskati, ko sekretārs bija paņēmis līdzi, un tad viņu grupa ļoti atgādināja štābu batālistu gleznās: oficieri sastājušies ap pulkvedi, kas, roku izstiepis pār līdzenumu, komandē karapulkus, vadot tos uz uzvaru. — Rikū kungs, — vecais Busardels uzrunāja sekretāru, — jūsu palīdzība mums vairs nebūs vajadzīga, un, tā kā manā kabinetā jūs gaida steidzams darbs, tad varat atgriezties. Gan jau jūs kaut kur tuvumā atradīsiet fiakru.

— Neraizējieties, Busardela kungs, — atbildēja sekretārs, izkāpdams no landauera, — tepat netālu ir Panteona-Kurselas omnibusa gala punkts.

— Tikai nekāpiet uz imperiāles! — pamācīja sirmgalvis, kas bija pasācis kritizēt visus jauninājumus.

— Prese ne velti cīnās pret šo drošo līdzekli spranda laušanai. Sešu gadu laikā, kopš ievesti omnibusi ar imperiālēm, no tām nogāzušies uz bruģa vairāk nekā simt cilvēku! Uz redzēšanos, draugs. . . Atpakaļ uz bulvāri, — viņš norīkoja kučieri. — Mēs brauksim līdz Rula barjerai. Soļos!

Bija aprīlis. Agra pēcpusdiena, gaiss dzidrs un vēss, taču trijiem vīriešiem kājas bija pārsegtas ar siltu pledu un no vēja pūsmām nevajadzēja baidīties. Landauers, kurā kā grozā izslējās trīs galvas ar cilindriem, brauca gar parku, tā dižo koku lapotnes pacēlās augstu pret debesīm.

— Tēv, kā tev modās interese tieši par šo priekšpilsētu? — iejautājās Ferdinands.

— Mīļo zēn, man grūti pateikt…

— Vai tevi tā vienmēr ir saistījusi?

— Domāju gan, jā, noteikti.

— Protams, tas tev nav jānožēlo, — Luijs sacīja, — un arī mēs jo mazāk domājam par to sūdzēties, bet kādu dienu mēs ar Ferdinandu pārrunājām un. . .

— Un brīnījāmies, — vecākais brālis turpināja, — kāda laimīga nojauta uzvedinājusi tevi tieši uz šiem, nevis uz citiem zemesgabaliem.

Sirmgalvis sarauca uzacis, neziņā paraustīja plecus un tad pēkšņi sacīja:

— Ā, es atceros, ka tēvs mani veda šajā parkā pastaigāties . .. Ak, tas bija tik sen! Pagājušajā gadsimta, Direktorijas laikos! Sevišķi skaidri nav nekas palicis atmiņā, tomēr… jā, patiesi, var būt, ka tas ietekmēja manu iztēli.

Viņš nekad nebija spējis pats sevi izprast. īstenībā viņš nezināja, kāpēc Monso līdzenums viņu sava laikā bija savaldzinājis un kad bija sākusies šī it kā abpusējā tuvināšanās. Viņš nevarēja atskārst, ka visu bija noteicis garastāvoklis, kādā pirms četrdesmit viena gada bija atgriezies mājās no Muso fermeres, kurai atdeva zīdīšanā dvīņus. Tanī dienā, kaut gan Lidija bija mirusi, tomēr ģimenes nākotne bija nodrošināta ar divu vīriešu kārtas pēcnācēju piedzimšanu un Florans Busardels pārdzīvoja vienu no retajiem pacilātības brīžiem, kad visas cilvēka spējas un izjūtas saasinātas līdz galējai iespējai, gars atplaukst, atveras nākotnei un gaida.

Lai pateiktu kaut ko sakarā ar saviem iepriekšējiem vārdiem, sirmgalvis nomurmināja:

— Ak mans tēvs! Kāds izcils cilvēks!

Dēli nekad nebija nekā dzirdējuši par šo priekšteci, mājās neatradās neviens viņa portrets, nekad viņa ēna nebija pavīdējusi ģimenē. Ferdinands jautāja:

— Vai viņš atdusas Pērlašēza kapsētā? Neatceros, kur mauzolejā atrodas viņa vārds.

— Diemžēl tā nemaz tur nav! Jūsu vectēvs nomira Amsterdamā tūkstoš astoņi simti trīspadsmitā gada karagājiena laikā. Varat iedomāties, ka ar katru gadu pieauga šķēršļi viņa mirstīgo atlieku pārvešanai! Tā ne tikai maksāja ļoti dārgi, bet prasīja dažādu atļauju izdabūšanu ministrijās un plašus sakarus… Nē, Pērlašēza kapsētas mauzolejā, ko liku tur uzcelt okupācijas laikā, atdusas tikai jūsu māte un mūsu krietnā Ramelo.

Sirmgalvis apklusa, nevēlēdamies šajā sakarā nekā vairāk izpaust dēliem. Un, kad viņš nomirs, nepaliks vairs neviena, kas zinātu, ka šo mauzoleju Parīzes kapsētā bija iecerējis, pēc tā ilgojies un par to samaksājis nevis viņš, bet viņa tēvs — muitas kontrolieris, kura pīšļi vientuļi satrūdēja simtiem jūdžu no šejienes, zem svešām debesīm.

Šis mazdēliem nepazīstamais vectēvs pazuda pagātnes miglā, kur jau bija izgaisuši vectēvs un vecmāmiņa Fluē. Starp priekštečiem, kas mira tālu no Parīzes, un pēctečiem, kuri piedzima Parīzē, pirmais Busardels, kas kļuva biržas mākleris, pirmais bagātais Busardels radīja tumsas un klusuma joslu. Un, ja kādreiz vēlāk kāda izklaidīga roka, pārkārtodama vecas atvilktnes, saplēsīs dažas papīra lapas, aprakstītas ar izbalējušu tinti, paziņojumus par dzimšanu, laulībām un miršanu, tad aizmirstībā iegrims pat šo priekšteču vārdi un uzvārdi, un galu galā iznāks tā, ka ģimenes nodibinātājs bijis viens vienīgs cilvēks.

—  Tā nu ir! — atkal ierunājās Busardels, kura domas ritēja jau citā virzienā. — Esmu ļoti apmierināts par šo dienu. Jums jau sen zināms, ko man nozīmē operācijas ar zemesgabaliem, tomēr papildu paskaidrojumi, kurus jums sniedzu patlaban, nebija lieki. Drīz pavērsies plašas iespējas izdevīgiem darījumiem, ja beidzot tiks realizēts sen lolotais nodoms izveidot bulvāri, kas savienos Madlēnas laukumu ar Monso barjeru. Tagad jūs esat spējīgi veikt šos darījumus, veikt tikpat labi kā es. Varbūt pat labāk . . .

—  Tēv… — abi dēli ierunājās ar maigu pārmetumu balsī.

—  Jā! Es saku tā, kā ir: labāk… Jūs esat jauni, ejat kopsolī ar nemitīgo progresu, ar jaunajiem paradumiem, ar visu to, kas raksturīgs mūsdienu dzīvei, kurā es esmu atpalicējs . .. Bet vai jūs, mīļie bērni, zināt, ka jūsu tēvam ir septiņdesmit divi gadi? Tas ir liels vecums!

Šos vārdus izrunādams, Busardels bijīgi pakratīja galvu. Neviens nezināja tik labi kā viņš pats, cik daudz raižu ir bijis viņa dzīvē, ar kādu mazumu viņš bija uzsācis savu gaitu, kā bija nopūlējies Kolonu ielas kantorī un kā dažkārt ar grūtībām bija izkūlies no daža laba nepareiza gājiena. Arī to visu aizsedza aizmirstības plīvurs. Tagad māklera kantora vadība jau gadus piecpadsmit gūlās uz Ferdinanda pleciem, un pa šo laiku vecais Busardels bija pilnīgi nodevies personīgiem darījumiem. Līdzdalība vairākos prāvos pasākumos bija devusi viņam iespēju četrkārtīgi pavairot savu kapitālu, un tanī pašā laikā, nopērkot Vileta savrupmāju, «Terases» zemesgabalus un vēl citus, viņš bija ieguvis nekustamus īpašumus, kuru vērtība ar katru gadu ievērojami pieauga.

Busardels turpināja runāt, un dēli, kas bieži vien mēdza viņu draudzīgi pazobot, jo tēva atraitnība zināmā mērā padarīja viņu līdzīgu vecpuisim un daudzējādi tuvināja dēliem, — šie dēli tagad nopietni un pacietīgi klausījās. Biržas mākleris Ferdinands un notārs Luijs, katrs savā darba nozarē jau izvirzījušies par ievērojamām personām, izturējās pret tēvu jo godbijīgāk, tikko viņš sāka stāstīt par savas turības sākumiem, no kuras bija izrietējusi viņu pašu labklājība. Profesionālajos jautājumos vecais Busardels joprojām apliecināja ar gadiem neizsīkstošu attapību, tāpat kā veci aktieri, kas dzīvē šķiet jau novītuši, atplaukst visā savā spožumā, tikko sper kāju uz skatuves dēļiem.

— Redziet, pat ja ar mani sāktu iet uz leju, — tēvs teica, mazliet skaldīdams frāzi, jo pēdējā laikā aizvien vairāk cieta no elpas trūkuma, — es ar to samierinātos lēnīgā garā. Lai nāk slimības, toties jūs esat pie labas veselības. Jau iekams gulšos nāves cisās, es smeļos mierinājumu, domājot par saviem pakaļpalicējiem, kas būs mani turpinātāji. Vai cilvēks nevar priecāties, kad viņam ir dēli, kas ies tālāk pa to ceļu, kuru viņš pats drīz atstās? Nelaimīgs tas, kam nav dēlu! Kā man žēl mana vecā drauga Albarē! . . . Man bieži nāk prātā pasaciņa par astoņdesmit gadus veco sirmgalvi, kas stādījis kokus savu bērnu mazbērniem. Uzklausiet mani, mīļie dēli: neviens liels pasākums, ko cilvēks ievada, nedod visus savus augļus līdz viņa nāvei. Cilvēka dzīve ir pārāk īsa, ražu īsti ievākt var tikai nākamā paaudze, un bieži vien vajadzīgas pat vairākas paaudzes. Mani ļoti biedē jaunākās skolas filozofi, kas līdzas citiem iestādījumiem grib sagraut arī mantošanas tiesības! Mantojums! Tas taču sniedz labāko iespēju, kādu mirstīgie atraduši, lai sevi pārdzīvotu! Reliģija jau noiet no skatuves, ja zudīs arī mantošanas tiesības, tad buržuāzija sabruks kā nams bez balstiem, un kas gan tā vairs būs par sabiedrību, ja tanī nebūs buržuāzijas?… Pieturiet! — viņš sacīja kučierim. Mēs izkāpsim un mazliet pastaigāsimies. Uzgaidiet mūs šeit.

Tikai mūža otrā pusē pieņēmis daudzus kalpotājus, Busardels nespēja runāt par intīmām lietām, kad padotie varēja viņu dzirdēt. Viņš palūdza, lai Ferdinands atbalsta viņu zem rokas, un pēc dažiem soļiem pretēji paradumam atspiedās arī uz Luija elkoņa.

—  Jā, — viņš turpināja, — tieši cildenā doma par mantojumu vai, drīzāk, par manu pasākumu turpināšanu mani ir vadījusi un sniegusi atbalstu grūtās stundās; un tanī es smeļos dvēseles mieru, ar kādu sagaidu nāves tuvošanos.

—  Tēv, tā nerunā! … — Ferdinands pārmetoši sacīja.

—  Kā tā? Vai tevi skumdina, ka pieminu to, kas ir neatvairāms? Saprātīgam cilvēkam jāskatās nāvei acīs, jau priekšlaikus ar to jāaprod.

Sirmgalvim patika izrādīt savu gara stingrību šajā jautājumā. Viņš soļoja tālāk.

— Ja es pastāvīgi nebūtu domājis par jums, mīļie bērni, par to, ko jūs saņemsiet no manis, par to, kas man jums jāsagādā, tad manā dzīvē nebūtu bijis ne mērķa, ne dzinuļa. Es taču paliku viens ar jums un jūsu māsām; man vajadzēja krietni strādāt, lai jūs visus četrus uzaudzinātu un dzīvē nostādītu uz kājām. Citu pēc cita. Mūžs aizritēja steigā, un es neiepazinu to, ko ļaudis sauc par laimi. Tātad man vajadzēja to meklēt nākamībā, jūsu nākotnē.

Tagad vecais Busardels vairs nerunāja tik pacilātā tonī. Viņš atkal apstājās. Viņi bija sasnieguši Šartras ielu. Sirmgalvis pievērsās Monso parkam un nolūkojās uz lielajiem kokiem un krūmājiem, kas sniedzās līdz pašai parka malai. Šajā vietā parku norobežoja nevis mūra žogs, bet dziļš grāvis; vecā Busardela skatieni gremdējās brikšņu biezoknī. Brīdi viņš tā stāvēja, it kā apjucis, ar abām rokām iekrampējies dēliem aiz elkoņiem, un pēkšņi izdvesa:

— Jūsu māte … jūsu māte …

Dēli pāri viņa galvai saskatījās. Tēva balss noskaņa viņus bija pārsteigusi. Viņi manīja, ka šoreiz tas, nebija nejaušs izsauciens, līdzīgs tam, ko tēvs pirms ceturtdaļstundas, kad viņi bija sēdējuši landauerā, izmeta sakarā ar nepazīto vectēvu, kas nomira Amsterdamā. Atmiņas par māti, kas bija mirusi nelaimīgajās dzemdībās, dāvājot viņiem abiem dzīvību, bija piestrāvojušas visu viņu bērnību ar savdabīgu, nenoteiktu un nebeidzamu piesaukšanu, kura izpaudās vienmēr tēva nostbūtnē gan viņu bērnišķīgajās lūgšanās, gan slepenajās sarunās ar māsiņu Žiliju, gan pamācībās, ar kurām nekad neskopojās Adlina; bet Ramelo, kas aizvien labprāt atbildēja uz visiem jautājumiem par nelaiķi, piekodināja bērniem nekad nerunāt par māmiņu tēva klātbūtnē: «Tā nevajag, tas viņu sāpinās …» Šodien viņš pats pēkšņi pārtrauca gandrīz pusgadsimtu ilgo klusēšanu.

— Viņa bija tik piemīlīga, — tēvs tikko dzirdami turpināja, — tik neizsakāmi jauka … Viņa katru apbūra, visi apgalvoja, ka viņa esot pati pilnība . . .

Sirmgalvis salīka vēl vairāk, dēli tikko paguva viņu stingrāk saturēt, lai viņš nepakristu uz priekšu; pleci viņam sāka raustīties, Ferdinands un Luijs saprata, ka vecais vīrs raud.

— Viņa mēdza tik īpatnēji pietvīkt… nodurt acis … negaidot tās pacelt un pateikt. .. vārdus, kas viņas mutē ieguva … neparastu nozīmi… Nekad, it nekad …

Mēmas, aprautas elsas bieži pārtrauca vārdus, saskaldīja teikumus.

— Ak, sirdī esmu viņu apraudājis katru dienu … Padomājiet… ka es paliku bez viņas… padomājiet … ka divdesmit, trīsdesmit, četrdesmit gadus … neesmu varējis ne par vienu dzīvu būtni sacīt: mana sieva … Nekad neesmu varējis pie tā pierast… Neviens to nezināja …

Sirmgalvis skaļi iešņukstējās, pēc tam viņam uznāca stipra klepus lēkme, un Ferdinands tēvam aiz muguras pamāja brālim, kas atbrīvojās, sacīdams:

— Atvedīšu pajūgu.

Ferdinands, nostājies tēvam priekšā, bija satvēris viņu zem elkoņiem, tāpat kā atbalsta slimnieku, kas nevar noturēties kājās, vai stipri apskurbušu cilvēku. Dēls grasījās izņemt mutautiņu, lai nosusinātu sirmgalvim seju.

— Tēv, nomierinies!

— Ferdinand! — iesaucās vecais Busardels, aptverdams, ka ir palicis divatā ar vecāko dēlu. Spējā enerģijas uzplūdā sirmgalvis sagrāba dēlu aiz pleciem, cieši ielūkojās viņam acīs un mitējās raudāt.

— Ferdinand, tu nezini! Man tev jāpasaka kaut kas tāds, ko nekad neesmu tev sacījis! Man beidzot vajag tev to pasacīt, tev jāzin!

— Tu mani biedē, — sacīja Ferdinands, noraizējies par tēva stāvokli.

— Es tevi biedēju?

Sirmgalvja sejā parādījās neizprotami sarežģīta izteiksme, viņš klusēdams stingi raudzījās dēlā, un Ferdinandam šī klusēšana likās ilga.

— Tēv! Paklausies, tēt! Neskaties tā uz mani! Kas tev noticis? Ko tu man gribi sacīt?

— Gribu pateikt… — nomurmulēja vecais vīrs, atkal apraudādamies kā bērns, — ka nekad neesmu varējis rast mierinājumu . .. nē, patiesi… nekad …

Viņu vajadzēja gandrīz celšus iecelt landauerā.

Kad dēli ieveda veco Busardelu Vileta savrupmājā, kur viņu gaidīja uz pusdienām, Teodorines kundze uzreiz ievēroja, ka vīratēvs izskatījās ļoti saguris. Viņai bija kaut kādas zināšanas ārstniecībā, kuras viņa veiksmīgi izmantoja pie saviem bērniem. Teodorines kundze pirmā bija atklājusi, ka mazajam Edgaram ir vārgas krūtis, un pratusi novērst bīstamas slimības attīstīšanos. Viņa bieži ieteica vīratēvam saudzēt savu veselību, aizrādīja uz elpas trūkumu un sirds darbības traucējumiem, kas ar gadiem bija parādījušies, taču vecais Busardels noliedza visas kaites.

Teodorines kundzei izdevās pierunāt sirmgalvi atgulties Ferdinanda guļamistabā, lai sasildītos, kā viņa teica: agrā pavasara laiks esot ļoti viltīgs.

— Rītdien pasauksim ārstu, — viņa sacīja Luijam, stāvēdama aiz durvīm, kamēr Ferdinanda kambarsulainis izģērba veco vīru.

Sirmgalvis padevīgi ļāvās.

— Ā-ā! — viņš smagi nopūtās, izstiepdamies zem segas. — Nezinu, kāpēc jūtos tik gurds. Pastaigā es nepiepūlējos, un tomēr man ir tāda sajūta, it kā ķermenis būtu sadauzīts. Man grūti atvilkt elpu, uz krūtīm it kā gulētu baļķis.

Viņš atkal sāka klepot un lūdza, lai pasniedz karstu zāļu tēju, bet vedekla atguldīja viņu augstāk, palikdama pagalvī vēl vienu spilvenu, un smagums uz krūtīm mazinājās. Viņš bija ar mieru mazliet ieēst, izdzēra tasi buljona, apsūkāja cāļa spārniņu. Ap pulksten astoņiem viņš jau jutās pavisam labi un vēlējās atgriezties Sentkruā ielā. Teodorines kundze gan mēģināja pretoties, bet arī baidījās viņu pārāk satraukt.

— Es gribu aizmigt, — viņš žēlabaini sacīja, — savas dārgās sievas istabā.

Tūlīt iejaucās Ferdinands: jādara tā, kā tēvs vēlas. Visi zināja, ka Lidija bija mirusi antresola dzīvoklī, taču viņas istaba bija atveidota augšējā stāvā tik rūpīgi, ka galu galā visa ģimene uzskatīja, ka šī otrā ir nelaiķes istaba. Sirmgalvja vēlēšanās tāpēc šķita gluži dabiska; abus dēlus un vedeklu pārsteidza tas, ka viņš šo vēlēšanos izteica bez aplinkiem. «Tēvam mainās raksturs,» Ferdinands nodomāja, «vecumdienās viņš nebūs tāds pats, kāds bijis visu mūžu.»

— Es tevi pavadīšu, — Ferdinands sacīja tēvam. — Brīdi palikšu pie tevis.

Tēvs ar skatienu viņam pateicās: aizvien vairāk bija pieaugusi abu savstarpējā saprašanās, viņi uzminēja viens otra vēlēšanās.

Pārvietošanās norisinājās bez sarežģījumiem. Sentkruā ielas dzīvoklī sirmgalvis pacietīgi panesa savas meitas Adlinas bezmērķīgo rosīšanos. Ferdinands izteica norādījumus tēva kambarsulainim, jo vecās Žozefas vairs nebija mājās. Lidija, Batistine, Ramelo un Žozefa — visi pirmo ģimenes dzīves gadu liecinieki bija pazuduši cits pēc cita. Žozefa galu galā bija bijusi ar mieru aiziet atpūtā un mūža vakaru pavadīja Šenē, kur Busardeli bija likuši viņai uzcelt jaunu mājiņu 1815. gadā nodegušās būdas vietā. Tādā veidā, atskaitot Adlinu un Žiliju, kuru bērnības atmiņas bija pavisam neskaidras, bija palicis tikai viens cilvēks, kas atcerējās senos laikus: pats vectēvs Busardels.

Sirmgalvis smalkjūtīgi izraidīja vecāko meitu no istabas, aizbildinoties ar ieganstu, ka viņam jāapspriežoties ar Ferdinandu par veikalu jautājumiem.

— Mīļais zēn, — viņš sacīja dēlam, kad durvis aiz vecmeitas bija aizvērušās, — es palieku pie savas

apņemšanās atklāt tev kādu faktu, kurš tev jāzina. Bet baidos, ka saruna mani ļoti satrauks, tāpēc atliksim to uz rītdienu, ja tev nav iebildumu: šonakt, jāatzīstas, man nepieciešama atpūta. Vajag arī koncentrēties, pārdomāt. . . Mīļais bērns! Četrdesmit gadus esmu klusējis, visu glabājis, apslēptu savā sirdī, un piecās minūtēs es tev to atklāšu. Tev noteikti tas jāzina . .. Rīt tu atnāksi, vai ne?. .. Labi. Šovakar gribu tev lūgt tikai vienu pakalpojumu: atver manu sekretēru. Atvelc vaļā pēdējo atvilktni labajā pusē. Paspied pie koloniņas pakājes līdzās atvilktnei un tajā pašā mirklī to aizbīdi. Tur ir slepens nodalījums. Koloniņai tagad jāatkrīt uz priekšu. Vai izdarīji tā? Izņem no slēptuves albumu. Atnes man to. Paldies. Piemet kamīnā malku.

Sirmgalvis pāršķirstīja albumu, atrada vajadzīgās lapas, izplēsa vienu. — Sadedzini šo lapu, — viņš sacīja. — Šo arī. Un šo, Uguns uzplaiksnīja spilgtāk. Ferdinands, ciešāk neielūkodamies izrautajās lapās, kuras meta ugunī citu pēc citas, pazina tēva rokrakstu. Iznīcināšana vilkās diezgan ilgi. Vecais Busardels, atbalstījies uz elkoņa, noskatījās, kā sadega pēdējās lapas, kuras Ferdinands vēl izrušināja ar kamīna knaiblēm, lai uguns iznīcinātu līdz pēdējai papīra strēmelītei. Liesmu atspīdums trīsuļoja uz sirmgalvja sejas, atdzīvināja viņa vaibstus un viesa tanīs dīvainu izteiksmi. Kad viss bija galā, viņš atlaidās atpakaļ uz spilveniem un, atkal juzdamies sliktāk, piespieda roku pie krūtīm.

— Paldies, — viņš sacīja. — Tā būs labāk. . . Rīt tu sapratīsi, kāpēc es tās gribēju sadedzināt… Tu zināsi… Bet tikai tu viens …

Viņš vairs nenobeidza teikumus, šķita, ka viņam aizvien vairāk trūkst elpas. Jau labu brīdi viss, ko runāja tēvs ar dēlu, viss, kas šajā istabā tika darīts, norisinājās it kā palēnināti. Mirkļi vilkās bezgalīgi. Abi cilvēki, uguns, lampas gaisma, trokšņi, kas reizēm atplūda no ielas, — itin viss likās nereāls, it kā sagrozīta īstenība.

— Es . .. vēlreiz padomāšu par to.

— Tēv, vai tev labāk nevajadzētu aizmigt?

— Man nenāk miegs … Padomāšu… Ja man kaut kas būs vajadzīgs, tava māsa …

— Tu taču zini, ka viņai ir ciets miegs. Labāk pateikšu sulainim, lai viņš šonakt pārguļ blakusistabā.

— To nedari, mīļais bērns, — tēvs pretojās. — Lai tu varētu aiziet ar mierīgu prātu, tad noliec zvaniņu šeit, man pa rokai.

Sirmgalvis pašķindināja. Iesteidzās Adlina.

— Nu redzi, — viņš pasmaidīdams sacīja. — Tagad atstājiet mani abi.

Meita un dēls noskūpstīja viņam pieri. Adlina izpūta lampu. Uz galdiņa blakus gultai iespīdējās naktslampiņa, virs kuras tējkannā karsa zāļu uzlējums; pa tējkannas snīpi vijās smalka garaiņu strūkliņa; no apakšas apgaismotā strūkliņa tūlīt izgaisa pustumsā.

— Arlabvakar, Ferdinand, — sirmgalvis ieteicās, un viņa balss šķita atplūstam no tālienes. — Līdz rītam.

Nākamajā rītā viņu atrada gultā mirušu. Ataicinātie ārsti konstatēja saasinājušās plaušu tūskas pazīmes, lūpu kaktiņos aizgājējam bija sakrājušās sārtas putas. Izjautājuši Ferdinandu, ārsti no saņemtajām atbildēm secināja, ka pēc nervu šoka, pēc iepriekšējā dienā Monso līdzenumā pārdzīvotā saviļņojuma, ko bija izraisījušas pagātnes atmiņas, slimnieks guļamistabas vientulībā droši vien. atkal gremdējies sāpīgās pārdomās, un viņu no jauna sagrābis uzbudinājums, kas paātrinājis krīzi: viņa ciešanas bijušas īsas, bet mokpilnas. Par to, starp citu, liecināja gandrīz zilgani bālā seja un rokas un izvalbītās acis.

Rīta pusē Ferdinands kādu brīdi atradās aizgājēja guļamistabā viens pats; Adlina savā apartamentā apspriedās ar diviem garīdzniekiem, Teodorines kundze kopā ar vecāko meitu, kas pirms diviem gadiem bija apprecējusies, pieņēma salonā pirmos apmeklētājus, kuri ieradās izteikt līdzjūtību; Luijs Rikū pilsētā kārtoja ar apbedīšanu saistītās formalitātes un citas steidzamās darīšanas.

Ferdinands paņēma no galda albumu, kura atsevišķās lapas tēvs vakar bija viņam licis sadedzināt. Šoreiz viņš to aplūkoja vērīgi. Tas bija ne visai biezs, bet paliels, ar zilu samtu apvilkts, ar sudrabotu lapu griezumu un jaunsudraba apkalumiem un slēdzēm. Viņš brītiņu paturēja rokā albumu, iekams to atvēra, un šajā mirklī atcerējās, ka tēvs bija gribējis viņam kaut ko pateikt, — tagad nāve pārvilkusi tam svītru.

Atvēris zilo albumu, Ferdinands uzreiz saprata, ka tas ir memoriāls, kurā atzīmēti visi ievērojamie notikumi ģimenes dzīvē: dzimšanas, laulības un miršanas ar datumiem, reizēm pat minēta stunda, un vienmēr bija pievienota kāda detaļa, kas varētu palīdzēt notikumu skaidrāk atcerēties. Taču rakstītājs šīs piezīmes bija uzmetis tikai sev, un Ferdinands nesaprata visu.

Gluži dabiski, viņš vispirms meklēja to, kas attiecās uz viņu pašu: bija atzīmētas visas viņa veiksmes eksāmenos, puslapa veltīta viņa laulībām, minēti laulības līguma parakstīšanas liecinieku vārdi un visi jaunā pāra pavadoņi; dažās rindās cildināta viņa sieva, — šīs rindas lasot, Ferdinandam pieriesa acīs asaras; tālāk viņš izlasīja: «1840. gada 12. aprīlī pulksten piecos un desmit minūtēs mana mīļotā vedekla Teodorine dāvāja mums dēlu, ko sauks par Floranu Oskaru Marī Viktorēnu. Viņš sver astoņas un trīs ceturtdaļas mārciņas.»

Ferdinands šķīra lapas atpakaļ, meklēdams savu dzimšanas gadu; šīs lapas trūka.

Aizgājējs nebija aprobežojies ar šādiem biogrāfiska rakstura aizrādījumiem. Starp diviem notikumiem viņš nereti bija iespraudis kādu spriedumu vai pārdomu; Ferdinands tanīs pazina biržas māklera, Parīzes buržuā un pater familias[4] iemīļotās aksiomas. Uz labu laimi viņš izlasīja vienu:

«Ģimenei, kas grib zelt, vienmēr jādzīvo šaurāk, nekā tās ienākumi atļautu, un laulības jānoslēdz vienmēr augstāk par savu stāvokli.»

No kāda moderna rakstnieka sacerējuma bija izrakstīta šādā frāze:

«Mūsu laikos bagātnieku ģimenēm draud divējādas briesmas: izputināt savus bērnus, ja to piedzimst par daudz, vai arī pašai iznīkt, ja tā aprobežosies ar vienu vai diviem bērniem, — lūk, tāds ir mūsu civiltiesību kodeksa savādais rezultāts, par kuru Napoleons nebija padomājis.»

Busardelu dzimtas nodibinātājs bija pievienojis šādu savu atzinumu:

«Autors šeit runā par bagātajām aristokrātu ģimenēm, kuras savus īpašumus iegūst mantojuma ceļā vai arī ar karaļa labvēlību. Bagātās buržuāzijas ģimenes, kas savas bagātības iegūst ar darbu, var atļauties laist pasaulē daudzus pēcnācējus. Tikai bagātības pieaugumam jābūt lielākam nekā bērnu skaita pieaugumam.»

Ferdinands atrada arī šo prātojumu, ko bieži bija dzirdējis no tēva mutes:

«Lai saprastu naudas vērtību, nav nepieciešams iepazīt labumus, kādus nauda sniedz, bet vajag izjust, cik grūti ir to nopelnīt.»

Dažās lappusēs bija lasāmas vairāk vispārēja rakstura pārdomas, kas skanēja lepnāk, piemēram:

«Katras nācijas varenība izriet no ģimenes. Diženas ģimenes dara diženu valsti neatkarīgi no valdībām.»

Un vēl šī atziņa, ar kuru dēls pārtrauca lasīšanu:

«Cilvēki savās mājās ģimenes interešu labā izšķiež vairāk labas gribas, pašuzupurēšanās un nešķobīgas drosmes nekā valstī nācijas labā.»

«Es paturēšu sev šīs piezīmes,» Ferdinands nolēma, «pieprasīšu albumu, un Luijs jau nepretosies.» Aizvēris albumu, viņš vēl neaiztaisīja tā slēdzenes. Glaudīdams samta iesējumu, Ferdinands paskatījās uz gultu, kurā mūža miegā dusēja tēvs, un albums dēla rokās pats no sevis atvērās tanīs vietās, kur bija izrautas lapas, atstājot spraugas šī krietnā buržuā un ģimenes tēva hartijā.

XVIII

Vectēvs bija aizgājis pārāk agri. Florana Busardela dzīvē viss bija noritējis veiksmīgi, it kā liktenis būtu lēmis viņam atlīdzināt par viņa tikumiem un saprātīgo rīcību, taču pēkšņais gals viņam laupīja lielāko gandarījumu. Viņš nomira tad, kad viss, par ko bija sapņojis, sāka piepildīties. Cits citam sekoja svarīgi notikumi, kas galīgi nostiprināja Busardelu bagātību.

Nozīmīgo datumu sērija sākās 1860. gadā, divus gadus pēc vecā Busardela nāves. Turpmākajā laikposmā ģimenē to dēvēja par «pievienošanas» gadu.

Patiešām, šī gada pirmajā janvārī stājās spēkā dekrēts, kas pievienoja Parīzei divdesmit komūnas un ciemus, kuri atradās starp seno Nodokļu ievākšanas nomnieku valni un karaļa Luija Filipa nocietinājumiem. Tā bija «pievienošana», kuru vecais Busardels savā laikā paredzēja un uz kuru bija dibinājis savus aprēķinus. Monso, kā arī Batinjola, Terna un Viljē ietilpa pievienoto ciemu skaitā.

Jau šī pārmaiņa vien būtu ievērojami pacēlusi «Terases» zemesgabalu vērtību, bet pievienojās vēl kāds cits apstāklis, proti, Žoržs Osmans bija atkal cēlis gaismā veco projektu par Malerba bulvāra ierīkošanu. Šis satiksmes ceļš, kura izbūve bija iesākta pirmā Napoleona laikā, piecdesmit gados bija pastiepies tikai divsimt metru garumā un sniedzās patlaban līdz Vileveka ielai. Saprazdams, cik izdevīga būtu šī artērija preču pievešanai Galvenajā tirgū, prefekts gribēja bulvāri novirzīt caur Monso līdzenumu, kas tagad bija ietilpināts Parīzes robežās.

Izrādījās, ka bulvāra pagarinājuma trase gāja caur «Terases» zemēm. Izrādījās arī, ka otrs bulvāris, kam vajadzēja savienot Monso ar Viljē, šķērsoja pa diagonāli Malerba bulvāri tieši Busardelu īpašumu ziemeļrietumu stūrī. Šajā krustojumā, kas izveidojās stiepta burta X formā, pilsētas valde nolēma ierīkot gleznainu laukumu, rotātu ar četriem baseiniem vai četriem skvēriem. Par atsavināto zemes platību Busardeliem izmaksāja ievērojamu summu, ko četri mantinieki sadalīja līdzīgās dāļās, jo tēva atstātais mantojums tanī laikā vēl nebija izdalīts starp bērniem. Protams, bulvāriem blakus esošo zemju vērtība ļoti pieauga; bija paredzams, ka Malerba bulvāris izvērtīsies par jaunā kvartāla aristokrātisko centru, par Karaļa laukumu.

Spekulanti uzreiz gribēja uzklupt zemesgabaliem, kurus abi jaunierīkotie bulvāri savienoja ar pilsētas centru. Taču Busardeli, tāpat kā baņķieris Pereira un vēl daži vecākie zemju īpašnieki, bija sagatavojušies uz šo uzbrukumu un izturēja to stingri. Viņi pārdeva no saviem īpašumiem tikai tās platības, kas bija vajadzīgas pilsētai. Abiem brāļiem izdevās pierunāt Adlinu nekā nepārdot privātpersonām, kaut gan viņa milzīgi kāroja pārvērst savus zemesgabalus valsts vērtspapīros. Vecmeita ticēja tikai rentei: tā viņai bija otrā reliģija, kurai viņa kalpoja gandrīz tikpat dedzīgi kā pirmajai.

— Vai arī, ja tu pārdod savus iecirkņus, — notārs Luijs sacīja Adlinai, — tad pārdod tos mums. Mēs atpirksim no tevis par to pašu cenu, kādu maksāja pilsēta.

Varbūt vecmeitu atturēja no pārdošanas bailes padarīt bagātākus savus radiniekus.

Tikko attiecīgo zemesgabalu atsavināšanas darījumi ar pilsētu bija noslēgti, visi četri Busardeli, brāļi un māsas, cieši vienojās atturēties no jebkurām pārrunām par zemes pārdošanu privātpersonām. Viņi izlikās par zemes īpašniekiem, kuri ļoti pieķērušies saviem īpašumiem. Vai nu aiz viltības, vai arī aiz patiesas pieticības viņi cītīgi centās nesaistīt ļaužu uzmanību un palikt sava sāncenša Emila Pereiras ēnā. Šajā drudžaino spekulāciju laikmetā plaši izdaudzinātajā zemesgabalu operācijā Busardeli sabiedriskās domas priekšā vienmēr izvirzīja Pereiru, un tādējādi avīzes par viņiem nekad neinteresējās un viņu vārds netika minēts ne ļaužu valodās, ne veikalnieku kantoros. Saprātīgā atturība pasargāja Busardelus no visām neērtībām, kas saistītas ar dažkārt visai bīstamo popularitāti. Busardelu ģimenē izvērtās pār tradīciju un taktiku pastāvīgi apgalvot, ka viņi nemaz neesot tik bagāti, ka ļaudis domā.

Busardeli nesekoja arī slavas kāro zemes īpašnieku piemēram, kuri par varītēm tiecās panākt, lai viņu vārdā nosauktu kaut vai visšaurāko ieliņu, kas bija ierīkota viņu bijušā dārziņa vietā. Lielā atšķirība starp Busardeliem un šiem sīkajiem lielībniekiem parādījās visa pilnība, kad par piemiņu savam nelaiķim tēvam, kas bija izveidojis un devis vārdu viņu agrākajam īpašumam, dēli pieprasīja, lai vienu no ielām Malerba laukuma apkaimē nosauc par Terases ielu.

It kā liktenis būtu lēmis, lai šajā nozīmīgajā laikposmā katram ģimenes loceklim piekristu svarīga loma, pēc četriem vecā Busardela tiešajiem pēcnācējiem savukārt Teodorines kundze izvirzījās priekšplānā. Tas notika sakarā ar vienu no ļoti retajiem gadījumiem, kad Busardelu ģimenes vēsture īslaicīgi saplūda ar viņu valsts vēsturi.

Kopš 1859. gada Ženēvas kantons bija sakustējies. Viss sākās ar adresu, petīciju un manifestu plūdiem, kuri izpauda galvenokārt separātiskas tendences pret Itāliju. Francija aprobežojās ar šīs kampaņas atbalšu sniegšanu laikrakstos. Taču drīz vien nemieri pārņēma visu Savoju, vairākos Ženēvas kantona apgabalos izraisīdami dažādas kustības; šķelšanās briesmas, kas modināja iedzīvotāju atmiņā nelaimīgo Polijas sadalīšanu, bija tik lielas, ka Savojas sabiedriskā doma saliedējās lēmumā par pievienošanos Francijai.

Tāds bija stāvoklis 1860. gada martā, kad Teodorines tēvs Bizjī kungs paziņoja, ka ieradīšoties Parīzē. Viņš jau bija krietni gados, taču joprojām vadīja savas vērptuves; šis staltais, grumbainais sirmgalvis ar zemniecisko izskatu bija viens no tiem fabrikantiem, kas atgādināja pa pusei muižnieku, pa pusei rūpnieku un kādu Elzasā, Jurā un Ženēvas kantonā tanīs laikos bija visai daudz. Viņš apmetās savā savrupmāja Granverta ielā, kas tagad bija pārdēvēta hercoga de Pantjevra vārdā; savrupmāju Bizjī ģimene bija paturējusi tikai kā apmešanās vietu, kad iebrauca Parīzē, jo tagad viņi gandrīz cauru gadu dzīvoja Anesī. Teodorines kundze ģimenē bija vienīgā pārbēdzēja, taču sirdī viņa joprojām bija uzticīgi pieķērusies savai dzimtenei, un tēvs paļāvās uz šo uzticību.

Bizjī kungs pavēstīja, ka drīz Parīzē ieradīšoties savojiešu delegācija, četrdesmit viens cilvēks, kam uzdots apliecināt franču imperatoram, ka Savoja ar lielu prieku pievienotos Francijai. Kad vecajam vīram bija piedāvājuši vadīt delegāciju, viņš bija atteicies, atsaukdamies uz saviem gadiem un materiālo ieinteresētību, jo viņa vērptuvēm būtu izdevīga muitas atcelšana.

Šajā ziņā viņa un Busardelu principi saskanēja: viņš sargājās iejaukties politikā. Taču galvaspilsētā valdīja tāds noskaņojums, ka viņš nolēma svinīgi uzņemt delegāciju ar savas meitas palīdzību — Teodorine tagad bija kļuvusi parīziete.

Teodorines kundze uz dažām dienām atrāvās no saviem mājasmātes pienākumiem Basdirampāra ielā un no rīta līdz vakaram rosījās Pantjevra ielas savrupmājā: viņa lika atvērt pieņemšanas telpas, atsvaidzināt iekārtu, izrotāt salonus ar daudziem zaļojošiem augiem un ēdamzālē uzrīkot lielu pakavveida galdu dinejai. Ferdinands jutās visai neparasti, sēdēdams galda galā un nolūkodamies uz savu sievu, kas dinejā ieņēma goda vietu; viņai pretī sēdēja vecais Bizjī kungs un pa labi Greifjē de Belkombs, kas iepriekšējā dienā bija runājis ar imperatoru imperatrises un mazā troņmantnieka klātbūtnē.

Delegācija aizbrauca atpakaļ uz Savoju, un veselu mēnesi Teodorines kundze, ko visi pazina kā nesatricināmi mierīgu sievieti, izrādīja viņai neparastu izklaidību. Plebiscītam Savojā vajadzēja notikt 22. aprīlī. Viņa pastāvīgi sarakstījās ar tēvu, kas bija atgriezies Anesī, sūtīja viņam depešas, nepacietīgi gaidīja, kad atnesīs pastu. Ferdinands, kam sieva zināmā mērā vienmēr bija imponējusi, izlikās nepamanām viņas nervozitāti. Tajā laikā Ferdinands bija ielaidies jaunā mīlas dēkā, kura viņu ļoti aizrāva, tāpēc viņš reti uzturējās mājās; gandrīz ik nakti viņš atgriezās tikai uz rīta pusi, klusu ieslīdēdams pa mazajiem dārza vārtiņiem no Sandriē pasāžas.

Beidzot pienāca divdesmit otrais aprīlis. Jau vakarā, pateicoties telegrāfiskajām ziņām, neviens nešaubījās par plebiscīta iznākumu, taču vajadzēja nogaidīt vēl veselu nedēļu, iekams kļuva zināmi precīzi skaitļi. Teodorines kundze atradās savā buduārā, otrajā stāvā, kad viņai atnesa ilgi gaidīto telegrammu. Viņa to atplēsa un izlasīja.

— Ai! — viņa iekliedzās, kļuvusi bāla kā krīts. Viņa pašķindināja zvaniņu.

— Tūlīt uzmeklējiet kungu, viņam jābūt klubā, un aizsūtiet cilvēku uz Provansas ielu un pie manām precētajām meitām, lai visa mana ģimene nekavējoties ierodas šeit. Ievediet viņus lielajā salonā. Paziņojiet man, kad visi būs sanākuši.

Bija svētdiena, dēli un jaunākā meita Noēmija nebija nekur izgājuši. Pēc pusstundas Teodorines kundze nonāca lejā pie savas ģimenes. Uz lielā salona sliekšņa viņa izslēja savu mazo augumiņu. Viņa bija tērpusies greznā tumši sarkana faja kleitā bez izgriezuma, un šī krāsa vērta viņas seju vēl bālāku. Rokā viņa turēja telegrammu. Mirkli viņa klusēdama nolūkojās uz sanākušajiem ģimenes locekļiem, aiz kuriem pēc viņas rīkojuma bija sastājušies visi mājas kalpotāji.

— Esmu jūs saaicinājusi, — viņa ierunājās, — lai mums oficiāli darītu zināmu, ka mana dzimtā Savoja brīvprātīgi pievienojusies Francijai. Jums, protams, būs interesanti dzirdēt balsošanas skaitļus.

Tuvinieki brīnīdamies klausījās, viņus pārsteidza trīsas Teodorines kundzes balsī un visa šī teatrālā ceremonija, kas tik maz atbilda viņas paradumiem.

— Sarakstos ievesti simt trīsdesmit pieci tūkstoši četrsimt četrdesmit deviņi cilvēki, — viņa lasīja, — balsošanā piedalījušies simt trīsdesmit tūkstoši astoņsimt trīsdesmit deviņi cilvēki, no kuriem simt trīsdesmit tūkstoši piecsimt trīsdesmit trīs atbildējuši ar «jā», divsimt trīsdesmit pieci ar «nē», septiņdesmit viens biļetens atzīts par nederīgu.

Apklususi viņa pielika roku pie pieres un sagrīļojās, visiem šķita, ka tūlīt pat viņa pirmo reizi mūžā zaudēs samaņu. Visi steigšus sastājās ap Teodorines kundzi, atbalstīja viņu, mazbērni skūpstīja savu vecmāmiņu. Viņa jau bija atguvusies un paziņoja, ka došoties uz Madlēnas baznīcu, kur likšot noturēt pateicības dievkalpojumu. Viņa bija ar mieru, ka tuvinieki viņu pavadīja.

Kopā sanāca tik daudz ļaužu, ka trijām karietēm, kas gaidīja laukā, pievienojās vēl divas, un no savrupmājas pagalma izbrauca piecas ekipāžas. Ferdinands, ko vēstnesis klubā nebija varējis sameklēt, ieradās tieši laikā, lai redzētu, kā mazais kortežs attālinājās pa bulvāri. Nav zināms, vai Teodorines kundze ieraudzīja vīru, taču karieti apturēt viņa nelika, un tikai no kalpotājiem Ferdinands uzzināja, kas nupat mājā bija norisinājies.

Pa to laiku jau brieda citi notikumi. Tā paša gada divdesmit devītajā septembrī imperators parakstīja dekrētu, ar ko tika pasludināts, ka sabiedrības labā tiks celts jauns operas teātris, kas atradīsies starp Kapuciešu bulvāri, Antēna gatvi, Nēvdematirēna ielu un Sandriē pasāžu.

Saskaņā ar testamentu Ferdinands bija kļuvis par Vileta savrupmājas un tai piederošās zemes platības īpašnieku. Vecais Busardels nebija gribējis dokumentārā aktā izrādīt savam mīļākajam dēlam lielāku labvēlību nekā pārējiem bērniem, tāpēc bija minējis noteiktu summu, par kādu savrupmāja jāieskaita mantojuma dalīšanā. Tas nebija radījis nesaskaņas starp mantiniekiem, bet ar šo dekrētu, ja jaunās operas ēkas un apkārtējā laukuma izbūve novestu pie Vileta savrupmājas atsavināšanas, Ferdinandam pirmajam no četriem mantiniekiem izdotos ar izdevīgu operāciju gūt bagātīgus augļus no savas mantojuma daļas. Raugoties no atsavināmo īpašumu atlīdzības viedokļa, nevarēja būt nekāda salīdzinājuma starp bulvāra ierīkošanu caur piepilsētas sakņu dārziem un Imperatora mūzikas akadēmijas būvi pašā Parīzes centrā. Tikko laimīgais īpašnieks aptvēra, cik milzīgu summu saņems par Vileta savrupmāju, viņš cēlsirdīgi paziņoja brālim un abām māsām, ka dāvinās katram kaut ko vērtīgu: Adlinai renti, Žilijai dārglietas un Luijam zemes strēmeli Monso līdzenumā, kur abu īpašumi robežojās. Ferdinandam bija pamats domāt, ka atlīdzība par Vileta savrupmāju pārsniegs trīs miljonus.

— Savu sievu Ferdinands pazina pietiekami labi, lai zinātu, ka Vileta savrupmājas atstāšana viņai sagādās smagu triecienu, jo vairāk tāpēc, ka māja tiks nojaukta. Teodorine visu uztvēra savdabīgi, viņas izjūtas bieži vien atšķīrās no pārējo Busardelu izjūtām. Paziņojot viņai par atsavināšanu, Ferdinands papūlējās apslēpt savu prieku. Teodorines kundze noklausījās vīrā klusēdama, acis iepletusi, taču nenobirdināja nevienu asaru. Draugs, vai dekrēts jau ir parakstīts? — viņa tikai pajautāja.

— Nē, bet tas ir vairs tikai formalitāšu jautājums, lēmums ir pieņemts. Es tev par to nebūtu stāstījis, ja tas nebūtu droši zināms.

Pāris reižu viņa pamāja ar galvu: jā, jā . . . Savām meitām un mazmeitām viņa mēdza sacīt: «Es neaptveru, kā var gausties par kaut kādiem apstākļiem, kurus mainīt nav mūsu varā, kuri ir pilnīgi skaidri un kuru sekas mēs nespējam novērst.»

Teodorines kundze tomēr pati noskuma un mazliet nomierinājās tikai tad, kad paziņoja, ka likšot noņemt no sienām visus kokgriezumus, lielā salona sienu rotājumus, durvju augšu greznojumus un abus Klodiona bareljefus no fasādes. Kaut vai to viņa aizvedīšot reizē ar mēbelēm un gleznām. Redzēdams, ka šis temats sievu mazliet novirza no bēdīgajām domām, Ferdinands turpināja sarunu un pastāstīja, ka esot izraudzījis Luija Lielā ielā plašāku savrupmāju ar kailām sienām un tur viņa ar savu pieredzi dekorēšanas mākslā varēšot ļaut vaļu iztēlei. Teodorines kundze pavērās Ferdinandā, uz viņas lūpām pavīdēja nenosakāms smaids, kurā izpaudās gan pateicība par vīra labo nodomu, gan vēlēšanās parādīt, ka viņa neļaus sevi piemānīt, gan vēl kādas citas, sērīgākas jūtas.

— Labi, draugs, — viņa sacīja. — Rīt tu mani aizvedīsi parādīt mūsu jauno māju.

Nākamajās nedēļās viņa vairs nepieminēja, ka vajadzēs atstāt Basdirampāra ielu. Pēc Ferdinanda lūguma visi ģimenes locekļi bija apņēmušies neiebilst ne vārdiņa par būvdarbiem, kas netālu līdzās jau tika veikti, un neizrunāt nosaukumu «Operas teātris». Teodorines kundze bija tikai izteikusi vēlēšanos, lai viņu iepriekš brīdina, kad jāsāk gatavoties uz pārkravāšanos. Taču kāds starpgadījums pamudināja viņu pašu pasteidzināt pārcelšanās termiņu. Tā paša gada rudenī, kad viņa kādu dienu pastaigājās pa jau nodzeltējušo aleju, pienāca dārznieks un viņai paziņoja, ka dārza aka esot izsīkusi,

— Kundze varbūt negribēs man ticēt, — dārznieks piebilda, — bet mūsu kvartālā tāpat izžuvušas visas akas. Ļaudis runā, ka vainīga esot jaunā opera. Tanī vietā, kur viņi rakuši zemi pamatiem, esot bijis milzums gruntsūdeņa, tā, ka viņiem vajadzējis veselus astoņus mēnešus to izsūknēt. Un tieši tas ūdens baroja mūsu akas. Kāds posts! Domāju, ka tas man kundzei jāpasaka.

Teodorines kundze iegāja atpakaļ mājā un, atradusi savu istabeni kaut ko piekopjam garderobes istabā, nevarēja savaldīties, nepastāstījusi par tikko uzzināto nelaimi.

— Mīļā Roze, vai kaut ko trakāku var iedomāties? Man atrauj ūdeni manā akā, tepat zem manām kājām! … Nē, tas nav paciešams, mums jāpārkravājas, es te vairs nejūtos kā savās mājās.

Teodorines kundze deva rīkojumu bareljefu noņemšanai, un varbūt tas viņai sniedza zināmu mierinājumu, ka viņa pati ar savu roku cirta pirmo triecienu pa Vileta savrupmājas sienām. Viņai šķita, ka, pati sākusi šo piespiesto nopostīšanu, viņa mazāk to pārdzīvos. Viņa mazliet līdzinājās nelaimīgai mīlētājai, kas, nojauzdama, ka mīļākais viņu pametīs, pirmā aiziet un tā pieviļ savas sāpes.

Taču paneļi, skulpturālie rotājumi, kamīnu dzegas, kurām Teodorines kundze uzbruka ar cērti, lai tās glābtu, netika izmantotas Luija Lielā ielas savrupmājas izgreznošanai. Teodorines kundze parūpējās par sava jaunā mājokļa iekārtošanu tieši tik daudz, lai tanī būtu iespējams ērti dzīvot un pieņemt viesus; šī māja vienmēr atgādināja pagaidu mitekli, kurā saimnieki nedomā ilgi dzīvot. Tiem, kas zināja, ka Ferdinandam pieder zemesgabali Monso līdzenumā, biržas mākleris neslēpa savu nodomu drīzā laikā uzbūvēt tur māju savām vajadzībām. Paziņām tikai likās nesaprotami, kāpēc viņš nopircis, nevis noīrējis milzīgo savrupmāju Luija Lielā ielā.

Ferdinands Busardels vispār patlaban tiecās visur radīt jaunus apstākļus. Vai nu tāpēc, ka vecā darba vieta viņam sāpīgi atgādināja mirušo tēvu, vai arī tādēļ, ka pēc tēva nāves vairs nebija nekāda pamata paciest šeit zināmas neērtības, biržas mākleris nolēma pārvietot kantori. Sentkruā ielas dzīvokļa nomas līgums jau bija uzteikts pirms diviem gadiem, jo tantei Lilinei šīs telpas bija par plašām, viņa nebija vēlējusies tās paturēt; tagad tur mājoja cita ģimene, Busardeli pat nezināja tās uzvārdu.

Luvuā laukumā Ferdinands atrada ļoti piemērotas telpas. Divi stāvi, lielas istabas, skats uz Imperatora bibliotēku un laukumu ar skaisto Viskonti strūklaku vidū — tas viss ar savu krāšņumu un cildenumu pilnīgi atbilda cienījamajam stāvoklim, kādu Parīzē bija ieņēmis Busardela kantoris, tāpēc Ferdinandam nebija grūti šķirties no Sentkruā ielas antresola. Aktu vāku putekļi, nenovēršamais piekvēpums, kas raksturīgs visiem notāru un biržas mākleru kantoriem, bija tur izdzēsis agrāko laiku pēdas, un Ferdinandam nebija tāda sajūta, ka viņš pamet savu dzimto māju.

Bija aizritējuši trīs gadi kopš mantojuma sadalīšanas, un Busardelu zemesgabalu vērtība nemitīgi cēlās. Tomēr neviens no četriem mantiniekiem joprojām nekā nepārdeva. Viņi saliedēja savu finansiālo apvienību un, lai labāk saskaņotu rīcību, noteiktos datumos noturēja apspriedes. Žiliju tanīs pārstāvēja viņas vīrs un tanti Lilini uzticības persona, uz kuru viņa paļāvās jo sevišķi tāpēc, ka šis cilvēks pārvaldīja vairāku mūku kopienu īpašumus; Ferdinands atzina, ka šis Minota kungs ir speciālists savā nozarē un apliecina pat visai neparastas zināšanas tieslietās.

Busardela pēcnācējus saistīja citu ar citu tātad ne tikai radniecība, bet vēl kādas jaunas saites. Brāļu un māsu vidū tēva vietu ieņēma un viņus vienoja veikalnieciskās intereses. Savstarpējā solidaritāte izveidoja viņus par finansiālu bloku, par varenu spēku. Ja viņi nebūtu tik cieši organizējušies, tad katrs atsevišķi mazāk spētu pretoties vispārējās spekulācijas vilinājumiem, pārsteigumiem un lamatām; it īpaši no Emila Pereiras viņi nebūtu ieguvuši to, ko vienoti ieguva. Dažās vietās viņiem bija noteicošais stāvoklis Monso līdzenumā, citur Pereira viņiem bija kā dadzis acīs, it īpaši Monso parka tiešajā apkaimē. Tas vairākkārt radīja starp Busardelu nelielo grupējumu un lielo baņķieri zināmu stāvokļa izlīdzinājumu, kas mazliet līdzsvaroja nevienlīdzību starp savā laikā zemes gabalos ieguldītajiem līdzekļiem un arī kapitālu pašreizējo nevienlīdzību, Sāncenši veda sarunas, vienojās par kompensācijām; Busardeli nekad neatkāpās no tāda zemes gabala, kas viņiem bija ļoti svarīgs, un tas, kuru viņi paturēja, kļuva vēl vērtīgāks.

Pirmais, gluži dabiski, sāka būvēties biržas mākleris. Pēc neilgām pārdomām viņš nolēma celt sev māju uz zemesgabala, kas viņam piederēja Vandeika avēnijā. Šī platā un īsā avēnija bija izveidota nesen pēc inženiera Alfāna plāniem vienā no parka alejām kā Kurselas ielas pagarinājums, kura savukārt turpināja Karalienes Hortenzijas avēniju, kas tādā veidā tieši savienoja Triumfa arku ar Monso parku. Būvei izvēlētais laukums atradās Vandeika avēnijas un parka stūrī. Šāds gruntsgabala stāvoklis ļāva savrupmāju uzbūvēt starp pagalmu un dārzu, kā tanīs laikos, kad Parīzē vēl neskopojās ar lieku arpānu zemes, turklāt šeit tika upurēta pavisam neliela platība: mājas pagalma vārti vērsies uz avēniju, bet dārzs, kas atradīsies aiz mājas, robežosies ar Monso parku, kurš izskatīsies kā dārza turpinājums.

Busardelu bija ieinteresējis kāds arhitekts, par kuru patlaban daudz tika runāts, — tas bija Pjērs Mangēns, kas iemantoja plašu popularitāti ar vikonteses de Paivas savrupmājas būvi. Biržas mākleris apmeklēja arhitektu viņa darbnīcā, bet ieradās viens, bez sievas: tā kā Busardels bija paziņojis, ka savrupmāju būvēs vismodernākajā stilā, tad Teodorines kundze tūlīt bija atkāpusies malā, paskaidrodama, ka no laikmetīgās mākslas ļoti maz ko saprotot. Pasūtītājs ļāva iecienītajam arhitektam parādīt savus plānus un uzmetumus, pēc tam izteica savas vēlēšanās. To bija trīs: vispirms Busardels prasīja, lai arhitektūrā izpaustos zināma greznība, arī mājas ārienē, tālāk — lai ēka atrastos starp priekšējo pagalmu un dārzu, pēdējā vēlēšanās attiecās uz kādu ikdienišķāku detaļu, ko viņam, bez šaubām, bija iedvesušas atmiņas par Vileta savrupmāju, — esot vajadzīga otra izeja no zemes gabala, uz kura pacelsies jaunā savrupmāja, kādi vārtiņi, kas nebūtu tik uzkrītoši kā lielie režģu vārti. Pjērs Mangēns ieteica ierīkot dārza režģu žogā vārtiņus, pa kuriem varētu nokļūt tieši publiskajā parkā.

— Tas būtu ļoti ērti jūsu bērniem, — arhitekts sacīja.

— Pareizi! Tātad par šīm detaļām mēs esam vienojušies, — Busardels teica. — Attiecībā uz pārējo varat brīvi rīkoties pēc saviem ieskatiem.

Luijs arī nolēma uzbūvēt sev savrupmāju Malerba laukumā.

Žilija ar vīru tagad vieni paši apdzīvoja milzīgo apartamentu Rivolī laukumā. Vīra vecāki bija miruši, pēc tam bērni cits pēc cita apprecējušies; Žilijai bija nācies vairākas istabas aizslēgt. Arī viņu vilināja doma pārcelties uz vienu no saviem zemesgabaliem, taču Felikss Minjons tūlīt nepiekrita; viņš prasīja, lai nogaidot, kamēr rajonu vairāk apbūvēšot. Pirms dažiem gadiem viņš bija gribējis būvēt māju Eiropas kvartālā, kur viņam piederēja diezgan labi zemesgabali, bet sieva toreiz bija pretojusies, aizbildinādamās ar lielisko skatu, kāds pavērās no viņu dzīvokļa Rivolī laukumā uz pili un Tileriju dārzu. Felikss nebija aizmirsis šo pretošanos un tagad savukārt atteicās pārcelties uz jaunu dzīves vietu. Kaut gan divdesmit gadu ilgajā laulības kopdzīvē Felikss vienmēr bija pakļāvies Žilijas gribai, tomēr arī viņam piemita savs ģimenes lepnums un viņš negribēja, ka Minjonu spekulāciju ar zemesgabaliem novērtētu zemāk par Busardelu spekulāciju.

Vecais Albarē, kas četru mantinieku apspriedēs mēdza piedalīties ar padomdevēja balsi, arī galu galā, neraugoties uz savu cienījamo vecumu, vienojās ar būvuzņēmējiem. Zemesgabals, kuru viņš tiem nodeva savrupmājas būvei, atradās starp Valuā avēniju un jauno Velaskēza avēniju otrā pusē parkam apmēram tādā pašā vietā kā Vandeika ielas apbūves gabals. Ferdinands un Luijs joprojām izturējās pret Albarē tikpat sirsnīgi, kā tēvam dzīvam esot. Vecais, lieliskais cilvēks, kam nebija ne pēcnācēju, nedz tuvu radinieku, vienmēr bija licis saprast, ka viņa īpašumus mantos nelaiķa drauga mazbērni. Abi brāļi tāpēc domāja, ka jaunbūvējamo savrupmāju Velaskēza avēnijā savā laikā dabūs Luija dēls Oskars, kas bija Albarē krustdēls.

Vienīgi tante Liline liedzās pārcelties uz Monso. Iekams vecmeita atstāja Sentkruā ielu, viņa bija viena pati ilgi nodevusies jauna dzīvokļa meklēšanai, neuzklausīdama neviena tuvinieka ieteikumus. Viņai pašai bija prātā sava doma. Adlinas garīgais vadītājs abats Grārs, kam viņa vēl joprojām palika uzticīga un kas tanī laikā pildīja garīdznieka pienākumus Svētā vakarēdiena klosterī Regāra ielā, arī dzīvoja turpat. Vecā jaunkundze ilgojās apmesties, cik vien iespējams, tuvu pie viņa. Tante Liline domāja, ka brāļi un Žilija cīnīsies pret viņas lēmumu un katrs pūlēsies ievilkt viņu savās mājās, jo uzskatīja, ka, kļūdama vecāka, aizvien vairāk pilnveidojas un kļūst aizvien patīkamāka. Turklāt viņa turēja tuviniekus aizdomās par savtīgiem nolūkiem.

— Viņi negrib mani izlaist no nagiem, jo tīko pēc manas mantas saviem bērniem! — tante Liline stāstīja Lebādotjē kundzei, savai pansionāta draudzenei; kļuvusi atraitne, tā atkal bija nešķirama no Adlinas.

— Bet pagaidiet, mīļie radiņi! — vecmeita turpināja.

— Esmu vēl pie vislabākās veselības! Un es neļaušos jūsu aizbildnībai, nudien ne!

Nolemdama pārcelties uz dzīvi tālu no tuviniekiem, Adlina domāja, ka ar to viņiem pamatīgi iegriezīs. Cik garas sejas viņiem izstiepsies! Jo vairāk tāpēc, ka viņi nespēj aptvert, kā iespējams dzīvot Sēnas kreisajā krastā. Kaut jūs dzirdētu, cik nicīgi elegantā Minjona kundze dažkārt izmeta šādas frāzes kā: «Tā un tā kundze? Viņa ir no kreisā krasta. Nevar teikt, ka viņa būtu sevišķi provinciāla, vecmodīga vai atpalikusi: viņa ir no kreisā krasta — tas izsaka visu!»

Vecmeita noīrēja piecistabu dzīvokli Notrdamdešana ielas sākumā. No turienes līdz Svētā vakarēdiena klosterim bija pāris minūšu gājiens: ja Grāra kungs saslimtu, Adlina ātri aizsteigtos viņam palīdzēt, jo viņai vajadzētu tikai šķērsot Vožirāra ielu. Tantes Lilines pārvākšanās uz jauno mājokli nesacēla tuviniekos tādu apjukumu, kādu viņa bija sagaidījusi. «Nepateicīgie!» vecmeita nopukojās.

— Mūsu tēvs gan būtu gribējis, lai viņa bērni nedzīvo tik tālu cits no cita, — Luijs tikai pateica. — Bet tev jau droši vien ir savi iemesli.

Adlina pikti atcirta, ka viņai gan esot viens iemesls, kas atsverot daudzus: tuvinieku dvēseļu glābšana! Viņai vajagot strādāt tās labā, jo ģimenē ticība esot galīgi sašķobījusies. Notrdamdešana kvartāls, kurā atrodas daudz klosteru, kapelu un patversmju, esot vispiemērotākais svētajiem darbiem, kuri kopš mīļotā tēva nāves esot viņas vienīgais atbalsts un mierinājums.

Arī pārējie tuvinieki nekā neiebilda un pat neaizrādīja, ka tad jau pareizāk būtu bijis iestāties kādā mūķeņu kopienā vai tanī pašā Svētā vakarēdiena klosterī, kur dāmām, kas meklē patvērumu tā sienās, uzstādīti pavisam viegli nosacījumi. Bet pat pavisam vāji novērotāji skaidri redzēja, ka tante Liline bija ļoti pieķērusies ērtībām un greznībai un ar pārtikušu ļaužu nekautrību dīdīja savus kalpotājus un nodevās labdarībai, visur tīkodama izcelties. Adlinai bija nepieciešama sabiedrība, turklāt tāda sabiedrība, kurā vecas un bagātas jaunkundzes reputācija viņai sagādātu vispārēju ievērību. Par klosteriem var teikt, ka viņai pietika ar to tuvumu. Viņa stiprināja sevī pārliecību par savu svētumu, klaudzinot pie durvīm, kuras rotāja krusts, uzkavējoties flāmiski spodrās klosteru pieņemamās istabās un sarunājoties ar mūķenēm čukstot, tāpat kā labās klostera māsas. Izejot no turienes, Adlina jutās apmierināta ar sevi un ar debesu gādību, un, lai veiktu divsimt vai trīssimt metru attālumu, kas viņu šķīra no mājām, viņa atkal sēdās savā karietē, kur viņu gaidīja karsts sildāmais spilvens, oposuma kāju pārsegs un akustiskā caurule, ko vecmeita izmantoja nemitīgi, jo kučieris bija īsts slinkumpods, kas, aizbildinādamies ar zirgu saudzēšanu, tos nedzina uz priekšu.

No sava dzīvokļa stūristabas vecmeita varēja pārredzēt Flerisa ielu, kas gāja perpendikulāri Notrdamdešana ielai; kaut gan šī šaurā telpa drīzāk bija piemērota garderobei, Adlina iekārtoja tanī mazu salonu, ieturētu tumšos toņos, sauca to par savu kabinetu un, pasākusi pastāvīgi uzturēties šeit pie loga, lika piebīdīt pie tā ērtu atzveltnes krēslu. Te viņa allaž gremdējās paštīksmīgās pārdomās, atpūtinādama skatienus Flerisa ielas dzīvajā kustībā, kurā bieži ņirbēja mūķeņu baltās galvassegas un garīdznieku sutanas. Drīz vien Adlina pazina daudzus kvartāla iedzīvotājus, ievēroja viņu īpatnības, intrigas un pārkāpumus, jo vecmeitai nebija nekādu ilūziju par sava tuvākā tikumiem. Tā viņa pavadīja savā «kabinetā» visu brīvo laiku, kas atlika pēc dievbijības un labdarības darbu veikšanas, apmeklētāju pieņemšanas un apmeklējumiem māsas un abu brāļu ģimenēs. Tās viņai patiešām trūka vairāk nekā viņa pati tām. Tantei Lilinei bija nepieciešams redzēt tuviniekus, atrasties viņu vidū, lai atkal un atkal pārliecinātos, kā debesis svētījušas šīs trīs ģimenes, kurās uzauga bērni un jau vairojās mazbērni.

Vientulība nomāca tanti Lilini, taču viņa neparko to neatzītu; varbūt viņa to nemaz neapzinājās. Adlinai jau bija pāri piecdesmitiem. Vēl bieži, viņa atvēra savu veco akvareļu galdu, izņēma zīmuļus un pārējos piederumus, un, tā kā apkārtnē bija maz seju, kas viņai patika, tad vecmeita ņēma pati sevi par modeli un, skatīdamās spogulī, zīmēja pašportretu. Adlinas vaibsti nebija pārvērtušies, galvā neviena sirma mata, toties sejas krāsa bija sagandējusies reizē ar viņas raksturu. Viņa bija kļuvusi žultaina. Tik ilgi saglabātais ādas žilbinošais baltums bija nodzeltējis.

Žilijai galu galā izdevās pierunāt vīru likt būvēt viņu jauno savrupmāju Pronī ielā, netālu no abiem brāļiem. Kaut gan precējusies viņa vairs nesaucās meitas vārdā, tomēr bija palikusi vairāk Busardela nekā vecmeita Adlina, kura nedāvāja dzimtas turpinātājus.

Felikss Minjons bija piekāpies, jo nevarēja apstrīdēt acīm redzamo īstenību: Monso klajumā savrupmājas auga kā sēnes pēc lietus; bagātība, greznība, labais tonis te bija atradis mājvietu.

Pārveidojās arī visa pārējā Parīze. Pilsētā nemitīgi klaudzēja cērtes un veseri, malu malās spiedza akmeņkaļu zāģi. Pārmaiņas norisinājās strauji, malu malās atklāja jaunas būves. Senmartēna kanāls pazuda pazemē, pārklājas ar plašu bulvāri, ko iesvētīja imperatora garjūga kariete, aizripodama pa to no Folīmerjkūras līdz Bastīlijas laukumam. Gada beigās teātru rēvijās Filipa Augusta Parīze sarunājās ar barona Osmana Parīzi, Mazā Polija simboliskā tērpā nodūdoja sērīgu dziesmiņu, iekams iekrita lūkā, un Mediči strūklaka pie suflierkastes žēlojās, ka viņai tik lielā vecumā ļaudis liekot pārvietoties.

Pacēla galvu pirmie Žorža Osmana ienaidnieki.

Monso parkā nojauca Folīdešartras paviljonus. Drupās sagrāva arī Vasaras māju, Torni, Golgātu, Cietoksni, Fabriku, to vietā izveidoja Lisabonas ielas turpinājumā Muriljo ielu un Rembranta ielu. Vecais parks, kas jau aiz vecuma bija sarāvies, tika cieši iežņaugts ar savrupmāju un villu jostu.

Ap to pašu laiku Kapuciešu bulvāri, kuram līdzās vairs nebija Basdirampāra ielas, pacēlās plaša piecstūraina celtne, kas saucās par «Miera viesnīcu». Kamēr Teodorines kundze vēl dzīvoja Luija Lielā ielā, viņa nekad neizbrauca no mājām, iepriekš nepiekodinājusi kučierim, kaut arī dažkārt ļoti steidzās, lai tas brauc apkārt pa Jauno Sentogistēna ielu. Viņa negribēja redzēt šo karavanseraju ar piecsimt istabām ceļotājiem, kurš pacēlās tanī pašā vietā, kur vēl pirms nedaudziem mēnešiem bija staltojušās Bronjāra graciozā veidojuma četras korintiešu kolonas.

Starp citu, viņa jau zināja, ka drīz atstās Operas kvartālu. Tanī pašā sezonā, kad Busardeli bija pārcēlušies uz Luija Lielā ielu, Ferdinands, lai pasargātu sievu no pieķeršanās jaunajai mītnei, bija viņai uzticējis noslēpumu, ka esot izstrādāts projekts izveidot ielu, kas savienos Operas laukumu ar Biržas laukumu. Sakarā ar jaunās ielas izbūvi noteikti tiks atsavināta arī viņu otrā savrupmāja.

XIX

Kopš smagā pārkāpuma Buādardo muižā Viktorēns, ieslodzīts Žavelas mācību iestādē, kā pa celmiem kūlās uz priekšu zināšanu apgūšanas laukā.

Šis slēgtais pansionāts bija līdzīgs gan parādnieku cietumam, gan garīgam semināram, gan arī trako mājai. Telpās kailas sienas, gultas ļoti cietas, pagalmi bez kokiem; karstajos mēnešos audzēkņi un audzinātāji starpbrīžos spiedās pie ēku sienām, lai rastu mazliet paēnu. Pie iestādes bija liels sakņu dārzs, kurā, pateicoties Sēnas tuvumam, zeme sniedza bagātīgu ražu, ar ko tika apgādāta virtuve, taču šo dārzu apjoza augsts žogs, kura vārtiņi vienmēr bija noslēgti. Pat dārznieki strādāja iesprostoti. Mācību iestādes īpašnieks, kas prasīja, lai viņu sauc par direktora kungu, izturējās pret personālu tikpat stingri kā pret audzēkņiem.

Starp skaitā nedaudzajiem jauniešiem no desmit līdz divdesmit piecu gadu vecumam nekādas biedriskas attiecības nevarēja nodibināties. Izstīdzējis licejists, aiz ilgas slimošanas atpalicis mācībās, te uzturējās blakus iedzimtam idiotam un samaitātam pusaudzim. Par laimi Žavelas pansionāts guva panākumus ar to, ka ikvienam audzēknim pielietoja īpašu labošanas sistēmu, tāpēc jaunieši tika fiziski un morāli izolēti cits no cita.

Viktorēns šajā audzinātavā sasniedza vismaz regulāru virzīšanos uz priekšu mācībās: katrā klasē viņš nosēdēja divus gadus. Tas bija atzīstams progress salīdzinājumā ar viņa agrākajām sekmēm.

Otrs panākums: viņa ļaunprātīgie pārkāpumi gandrīz pilnīgi izbeidzās. Tas notika ne tikai aiz pastāvīgās uzraudzības, kādā viņš atradās. Pirms Viktorēna ievietošanas Žavelas audzināšanas iestādē biržas mākleris bija apmeklējis direktoru un viņam vaļsirdīgi paskaidrojis, aiz kādiem iemesliem nolēmis dēlu uzticēt viņa pūlēm: Viktorēns sagādāja raizes ar pāragru juteklības atmošanos un nosebojušos garīgo attīstību; pēdējo vajagot veicināt, turpretī pirmo iemidzināt. Direktors, kam, acīm redzot, bija liela pieredze dažādās piespiedu audzināšanas sistēmās, apsolīja atbrīvot audzēkni no priekšlaicīgās jutekļu kvēles.

Direktors turēja vārdu. Līdzās aukstajām peldēm un smagajiem fiziskiem vingrinājumiem, ar kuriem jaunajam Busardelam lika nodarboties rītos un vakaros, direktors uzdeva audzēknim ieņemt kampara kapsulas, kuras izgatavoja kāda Vožirāras vīriešu klostera aptieka; ar šo klosteri Žavelas pansionāts uzturēja labas kaimiņu attiecības. Saprātīgi mainot devu lielumu atkarībā no gadalaika un no nakts uzraugu novērojumiem, izdevās gandrīz pilnīgi apslāpēt Viktorēna neapzināto dedzību. Taču šīs zāles notrulināja arī audzēkņa garu. Viņš vairs neizgudroja vienmēr mazliet nežēlīgos jokus, uz kādiem viņam agrāk tik ļoti nesās prāts. Viņš dzīvoja pastāvīgā miegainībā, kas sagādāja maz raižu uzraugiem, toties arī nesekmēja mācību apgūšanu; direktors savu pedagoģisko prasmi virzīja tomēr galvenokārt uz pretēju prasību līdzsvarošanu audzēkņos.

Biržas māklerim būtu paticis labāk, ja Viktorēnu neatrautu tik pilnīgi no ģimenes. Ferdinands gandrīz nožēloja, ka viņa abi jaunākie dēli un brāļadēls neizrādīja nekādas nevēlamas tieksmes, jo tad varētu vēl vienu palaidnieku aizsūtīt uz Žavelas slēgto mācību iestādi. Taču Edgars, Amorī un viņu brālēns Oskars mācījās labi. Cits pēc cita, kad pienāca laiks, viņi iestājās licejā: Edgars vājās veselības dēļ ārpilsētā, Versaļā, Amorī un Oskars Kondorsē licejā, kur mācījās visa Antēna gatves vīriešu kārtas jaunatne.

Trīs jaunie Busardeli pēc tēvu vēlēšanās dzīvoja liceja pansionātā. Biržas mākleris un notārs, kuriem mantas un sabiedriskais stāvoklis bija daudz labāks nekā Floranam Busardelam tanī laikā, kad viņi paši gāja skolā, audzināšanas jautājumos turējās pie lielākas stingrības nekā viņu nelaiķis tēvs.

— Jāliek mūsu dēliem norūdīties dzīves cīņām, — biržas mākleris sacīja, sirds dziļumos pašapzinīgi nodomādams, ka Busardeliem šāda norūdīšanās gan kļuvusi lieka.

Zēnu nodošana dažādu liceju pansionātos ne tikai atbilda vecāku uzskatiem, bet arī notušēja to apstākli, ka Viktorēnu vajadzēja turēt īpaša rakstura audzināšanas iestādē.

Žavelas pansionāta direktors nelaida Viktorēnu svētdienās uz mājām. Viņš vienmēr ļāva cerēt, ka nākamajā gadā droši vien laidīšot. Tomēr īsajās ziemas brīvdienās un garajā vasaras brīvlaikā Viktorēns atgriezās ģimenes klēpī, bet viņam līdzi ieradās no pansionāta sūtītais uzraugs, kas sekoja audzēknim kā ēna, gāja viņam līdzi pastaigās, piedalījās rotaļās, sēdēja blakus pie galda un gulēja viņa istabā. Starp citu, arī Busardelu ģimenes sieviešu kārtas atvases pastāvīgi atradās stingrā guvernantu uzraudzībā un zēni nekad neizgāja uz ielas vieni: svētdienas rītos uzticami kambarsulaiņi viņus allaž gaidīja pie Versaļas un Kondorsē liceja durvīm, lai aizvestu uz mājām. Žavelas mācību iestādes kalpotāja klātbūtne nebija sevišķā pretrunā ar mājas ieradumiem un nepārsteidza pastāvīgos apmeklētājus. Šis uzraugs bija neizskatīgs cilvēks, kas sākumā ne ar ko nesaistīja uzmanību. Taču pamazām viņš sāka traucēt apkārtējos; šis nenosakāma vecuma vīrietis, kas nekad nelūkojās nevienam acīs un valkāja cieši līdz kaklam aizpogātus svārkus, modināja nenosakāmas aizdomas; pēc kāda laika gan tie, kas zināja viņa lomu, iestāstīja sev, ka viņš liekas neparasts noteikti tikai aizspriedumu pēc, tāpat kā, piemēram, cilvēkiem šķiet, ka cietumsargiem ir slepkavas rokas un psihiatriem — ārprātīgo acis. Uzrauga priekšnieks, mācību iestādes direktors, galvoja par viņu.

Lieldienu brīvlaikā šis vīrs, vārdā Peša kungs, plecu pie pleca ar savu audzēkni devās kopā ar biržas māklera laulāto draudzeni un viņa pārējiem bērniem uz Gransē. Vasaru viņus sūtīja ceļojumā uz Šveici vai uz Djepu, jo Viktorēnam bija ieteiktas jūras peldes.

Ģimenē, protams, uzskatīja, ka šis režīms, kas saskaņoja Žavelas pansionāta sistēmu ar šķietamu audzināšanu ģimenē, ir pārejošs; Ferdinands un Teodorines kundze vienmēr cerēja, ka nākamajā gadā viņu vecākais dēls varēs iestāties licejā. Taču arvien kaut kāds šķērslis, kaut kāds starpgadījums izjauca viņu nodomus, un pašreizējais stāvoklis ieilga vēl uz vienu gadu.

Reizēm biržas māklerim zuda pacietība: sāpinājums, pazemojums, negants sašutums par nekaunīgo palaidni, kas uzdrošinājās izturēties tik izaicinoši pret savu tēvu, pret cilvēku, kā priekšā visi liecās, — milzīgais sarūgtinājums pārsniedza mēru un izlauzās dusmu brāzmās. Tas parasti notika Žavelā, kur Ferdinands Busardels, saņēmis satraucošu vēstuli no mācību iestādes direktora, bija atsteidzies, pamezdams svarīgas darīšanas savā kantorī vai izpriecas sabiedrībā. Viņam paziņoja par palaidnībām, kuras Viktorēns izdarījis, brīžiem pamostoties no stingā truluma, pēc tam atveda pašu vaininieku; līdzīgi daudziem tēviem, kuri zaudē aukstasinību un pārākuma apziņu, kad jāizskaidrojas ar saviem bērniem, kas izdarījuši pārkāpumu, Busardels iekaisa dusmās.

— Un kā būs, ja es tevi atdošu zaldātos? — viņš uzkliedza. — Tu jau esi sasniedzis vajadzīgo vecumu! Pulkā ar tevi neviens nejokos! Vai zini, kas tur sagaida tādus neliešus kā tevi? Es tev tūlīt pateikšu: arests, karceris, soda rota, katorga! Galu galā tu nokļūsi kara tiesā, un tur uzvārds, kuru tu nelietīgi valkā, tev vairs nelīdzēs!

Viktorēns vienaldzīgi paraustīja plecus.

— Es gan laikam zinu, ko saku! — tēvs turpināja vēl skaļākā balsī, uzsizdams ar dūri pa direktora galdu. — Neaizmirsti, ka ar tevi runā kādreizējais nacionālās gvardes leitnants! Ja tu neizjūti cieņu pret tēvu, tad cieni vismaz oficieri!

— Es labprāt iešu dienestā, — zēns atbildēja, skatīdamies uz savu zābaku purniem.

Tas nu bija par traku — biržas mākleris kļuva mēms aiz pārsteiguma. Uzreiz viņš iztēlojās savu dēlu garnizona pilsētā — Viktorēns, dabūjis atvaļinājumu, klaiņā pa dzertuvēm, kur sievietes apkalpo, pa atklātajām mājām vai arī paved strādnieku meičas, kaisīdams pa pasauli ārlaulības bērnus.

— Vediet viņu prom … — Busardels dziļi nomākts sacīja. — No šī tukšpaura nekā nevar panākt. Un tā ir alga par manu mīlestību un gādību, ak, vai! Mans vecākais dēls ir visnepateicīgākais radījums pasaulē …

Vecākais dēls mierīgi ļāva sevi aizvest, projām iedams noburkšķot, ka neesot lūdzies, lai viņu laiž pasaulē. «Viņam nedrīkst ļaut aiziet dienestā,» Busardels nolēma, «es viņu izpirkšu.»

Dēlu izpirkšana no karadienesta Busardelu ģimenē tāpat kā visās turīgajās ģimenēs bija parasta parādība. Notārs Luijs nupat bija izpircis Oskaru, biržas mākleris izpirks Amorī. Edgars, protams, tiks atbrīvots no dienesta, jo bija atjaunojusies viņa krūšu kaite, tā, ka vairākus mēnešus viņam bija vajadzējis pat pārtraukt mācības. Tas tomēr nebija viņu aizkavējis jau pirms laba laika iegūt gatavības apliecību.

Galu galā arī Viktorēnam 1863. gadā, divdesmit divu ar pusi gadu vecumā izdevās izturēt pēdējos pārbaudījumus gatavības apliecības saņemšanai. Tēvs jau bija zaudējis cerību, ka tas reiz notiks. Jau trīs gadus viņš velti bija nopūlējies ietekmēt eksaminētājus, kuri, gan būdami noskaņoti ļoti labvēlīgi pret iespaidīgā biržas māklera dēlu, tomēr nebija varējuši paaugstināt viņa vājās atzīmes vairāk, nekā pieklājība atļāva.

Tātad Žavelas mācību sistēma triumfēja. Direktors saņēma daždažādus atzinības apliecinājumus, Peša kungs lielisku dāvanu. Viktorēna vecāki pat nedomāja izbeigt sakarus ar šiem izcilajiem audzinātājiem, bet nolēma atstāt jaunekli viņu gādībā līdz pašām kāzām. Biržas mākleris gribēja nevilcinoties apprecināt dēlu, uzskatīdams precības par labāko atrisinājumu. Vajadzēja tikai atrast piemērotu līgavu ģimenē, kas būtu vienādā līmenī ar Busardelu ģimeni un tomēr samierinātos ar precinieku, kas mūža sākumā bijis tik mazsološs.

Par laimi, jauneklis izskatījās labi. Galva bija varbūt mazliet stūraina, toties vaibsti stingri un pareizi; pastāvīgā vingrošana bija izveidojusi staltu augumu; Viktorēnam piemita trīsdesmitgadīga vīrieša spēks un veiklība visos fiziskajos vingrinājumos. Vērodams glīto dēla izskatu, Ferdinands tanī atklāja daudz līdzības ar sevi pašu tanī vecumā un mierinājās ar domām, ka ar laiku Viktorēns arī raksturā sāks līdzināties tēvam.

Nākamajā dienā pēc Jaungada, kas sekoja vecākā dēla vēlīnajiem panākumiem, biržas mākleris lika ievest Viktorēnu savā kabinetā. Šī pirmā stāva istaba ar augstajiem griestiem bija kailām sienām, iekārtota ļoti atturīgi; logi vērās uz dārzu Luija Lielā ielas pusē, bet telpa, kas atradās savrupmājas galvenā korpusa stūrī, bija patumša, to aizēnoja perpendikulāri piebūvētais blakus spārns.

Ziemas diena jau slīdēja uz novakari. Sarunai ar dēlu Busardels bija izvēlējies to brīdi, kad Peša kungs dzīrās vest jaunekli atpakaļ uz Žavelu. Viktorēns ieradās. Viņam aiz muguras durvju ailē iezīmējās viņa miesassarga siluets.

— Nāciet iekšā, Peša kungs, ienāciet! — biržas mākleris aicināja.

Kalpotājam, kas viņus bija ievedis, Busardels uzdeva paziņot kundzei, ka Viktorēna kungs atrodas kabinetā. Sēdēdams aiz masīvā rakstāmgalda, Ferdinands skatījās uz dēlu. Šis galds, telpā valdošais mijkrēslis un klusums, jaunekļa nogaidošā poza — itin viss viņus attālināja vienu no otra.

— Mīļo zēn, — Busardels iesāka, — tava māte un es gribam tev paziņot kaut ko ļoti svarīgu, kas vispirms attiecas uz tevi un no kā atkarīga tava dzīve un tava laime, tātad arī tavu vecāku laime, jo mēs tevi mīlam. Atsēdieties, Peša kungs, — Busardels sacīja, dēlu neaicinādams atsēsties. — Viktorēn, tu gan vari iedomāties, ka esmu parūpējies par tavu nākotni. Esmu nolēmis, ka tu stāsies darbā manā kantorī, jo kādreiz tu to mantosi uz pusēm ar vienu no brāļiem, un varbūt

pat jums vajadzēs to sadalīt par visiem trim. Bet šodien runa nebūs par to. Tev papriekš jāizstudē tiesību zinātnes, un es ceru, ka tev izdosies to veikt, jo galu galā tu taču saņēmi gatavības apliecību, un tas modina manī paļāvību uz tevi — domāju, ka tu man vairs nesagādāsi vilšanos un ka neveiksmju posms mums ir aiz muguras— Neatgriezīsimies vairs pie pagātnes.

Svinīgo runas iesākumu Busardels pasvītroja, ar abām rokām izdarīdams tādu kustību, it kā atbrīvotu vietu uz rakstāmgalda, uz kura, starp citu, nekad nekas nebija izsvaidīts. Ar gadiem biržas mākleris bija pārņēmis vecā Busardela žestus un izturēšanos; tēvu atdarināt Ferdinands bija sācis tikai pēc viņa nāves, it kā ne aiz tiešas ietekmes vai iedzimtības, bet aiz apzinātas vēlēšanās saglabāt noteiktu cilvēka tipu, kas atbilda Busardelu ģimenes garam. Pie Ferdinanda tomēr varēja vērot zināmas atšķirības. Tās gan lielāko tiesu bija ārējas. Otrais biržas mākleris no Busardelu dzimtas labāk pazina sabiedrību un tās tikumus; nekādos apstākļos viņš nezaudēja pašpārliecību; viņā itin viss, pat augsti izslietā galva pauda pārākuma apziņu un drošību, kādu vecais Busardels nekad nebija izjutis. Viktorēna tēvs, sēdēdams aiz platā rakstāmgalda, uz brīdi apklusa, un tieši tad kabinetā ienāca Teodorines kundze. Nogurusi pēc pieņemšanām, kas bija rīkotas vairākas dienas pēc kārtas, viņa, izmantodama pirmo brīvo pēcpusdienu, kad neviens nebija ielūgts, bija apģērbusi ērtu, platu mājas tērpu, kas vēl vairāk izcēla kuplās nobriedušas sievietes formas. Garām ejot, viņa ar plaukstu noglāstīja Viktorēnam vaigu. Reizi par visām reizēm Teodorines kundze bija ieņēmusies tādu kārtību, ka visas rūpes par Viktorēna labošanu gūlās uz biržas māklera pleciem, turpretī viņa pati izturējās vienmēr pret dēlu kā mīloša māte, protams, nemazinot tēva autoritāti. Tagad Teodorines kundze atsēdās vīram pie labās rokas. Jauneklis, nevarēdams izlobīt šīs sarunas nolūku, skatījās te uz tēvu, te uz māti un neteica ne vārda.

— Varbūt tu mazliet nojaut, — Busardels vēlīgi atkal ierunājās, — kādu vēsti gribam tev pateikt?

Viņš pavērās sievā, kas viņam atsmaidīja pretī.

— Viktorēn, kā tev šķiet, vai nebūtu pienācis laiks tev apņemt sievu? — Busardels turpināja.

— Sievu? — uzreiz atsaucās Viktorēns; tas bija pirmais vārds, ko viņš izrunāja.

— Āha! — tēvs līksmi ieteicās. — Tas tevi interesē gan? Jā nudien, tas arī ir pilnīgi dabiski! Esam tev sameklējuši lielisku partiju. Augsti situēta ģimene, vislabākās, aprindas, pūrs tāds, ka lielāku nevar vēlēties. Pēc gadiem pilnīgi tev piemērota.

Tagad iejaucās māte.

— Mīļo zēn, viņa ir jauka sešpadsmitgadīga jaunava, ļoti glīta, un viņai ir visskaistākie mati pasaulē. Stāsta, ka viņa burvīgi dziedot.

— Vai es viņu pazīstu? — Viktorēns jautāja.

— Vēl ne, — tēvs atbildēja, — bet drīz tu ar viņu iepazīsies.

— Kad?

— Sestdien, manu zēn, kad nākamo reizi atbrauksi mājas. Līgavas lūkošanas dineja tiks rīkota nākamās sievas vecāku dzīvoklī. Mēs liksim šonedēļ tev uzšūt jaunu uzvalku.

Iestājās klusums. Viktorēns nekā neatbildēja un, likās, iegrima pārdomās. Laiks ritēja, krēsla sabiezēja istabā ar tumšajiem paneļiem un ietina nekustīgos cilvēkus, kas nekā vairs nerunāja.

— Draugs, lūdzu, pazvani, — beidzot sacīja Teodorines kundze. — Es pateicu kalpotājam, lai mūs neviens netraucē, un viņš neuzdrošinās atnest lampas.

Te jau ir tik tumšs, ka nekā vairs nevar redzēt.

Viņa lika arī vēl piemest malku kamīnā. Telpā atgriezās siltums, gaisma un dzīvība.

— Manu puisēn, gribu pirmā tevi apsveikt, — sacīja māte pieceldamās, pieiedama pie dēla.

Garais jauneklis nolieca pieri, taču Teodorines kundze viņu noskūpstīja uz abiem vaigiem. Viņš grasījās izsliet galvu, bet māte paturēja to piekļautu pie krūts.

—  Dārgais bērns, — viņa sacīja Viktorēnam pie auss, — es tik ļoti vēlos, kaut tu kļūtu laimīgs. ..

—  Viņš būs laimīgs! — skanīgā balsī iesaucās biržas mākleris, kas bija sadzirdējis Teodorines kundzes vārdus un arī piecēlās. — Vai tad viņa vecāki nedara visu, lai tas notiktu?

No mātes glāsta mazliet atvilgušais Viktorēns uzreiz saspringa, tikko pie viņa pienāca tēvs. Busardels viņam uzsita uz pleca.

— Pietiek! Tagad ej! Tev nu būs visu nedēļu ko pārdomāt.

Peša kungs atvēra durvis, bija pienācis laiks atgriezties uz Žavelu. Uz sliekšņa Viktorēns pagriezās atpakaļ un jautāja:

—  Pēc cik ilga laika man jāprecas?

—  Ja viss noritēs gludi, tad pēc pusotra mēneša,— atbildēja tēvs, arī aiziedams.

Teodorines kundze palika viena kabinetā. Viņa dzirdēja, ka biržas mākleris uzkāpa otrā stāvā — droši vien lai pārģērbtos, jo viņš bija pateicis, ka pusdienas ēdīšot klubā.

Kādā Ķeizarienes avēnijas savrupmājā nākamajā sestdienā Viktorēnu Busardelu iepazīstināja ar grāfa un grāfienes Klapjē meitu Amēliju. Viņš bija baidījies ieraudzīt savām māsām līdzīgu jaunkundzīti, kas veikli prot vilnīt krinolīnu, pļāpāt par masku ballēm, itāliešu operdziedoņiem un mājas cepumu receptēm. Viņa priekšā bija noslēgta būtne, mēma statuja, kas pavērās viņā ar naidīgu skatienu. Amēlija Klapjē kaut ko neskaidru nomurmināja atbildei uz Viktorēna komplimentu, ko Peša kungs bija sacerējis savam audzēknim un Viktorēns iekalis vārdu pa vārdam. Līgavainis ziņkārīgi vēroja meiteni, domādams nevis par to, ka visu mūžu dzīvos ar viņu, — šī doma Viktorēnam šķita mazāk svarīga, ar to varēs aprast vēlāk, — bet, ka meitene pēc dažām nedēļām kļūs viņa īpašums un viņam būs tiesības ar to rīkoties pēc savas patikas.

Pie pusdienu galda abi sēdēja blakus, tomēr nemaz nesarunājās. Gāzes lampu asā gaisma, ko kandelabros degošās sveces nespēja iesildīt, pavisam jaunās savrupmājas zeltīto ciļņveida griestu rotājumu un spilgti sarkano drapējumu spožums, vispārējā uzmanība, ko klātesošie abiem pievērsa, stindzināja līgavu un līgavaini. Bet, kad visi piecēlās no galda, Amēlijas svaine piedāvājās Viktorēnam parādīt ziemas dārzu, lielu siltumnīcu, kas bija ierīkota pagalmā, jo pie savrupmājas dārza nebija. Jaunais Busardels, kā parasti, grasījās prasīt atļauju priekšniecībai; viņš sastapa tēva un mātes skatienus, vecāki māja ar galvu, lai viņš pieņem uzaicinājumu. Neraugoties uz neparasto audzināšanu, Viktorēns tik daudz tomēr zināja no sadzīves ierašām, lai aptvertu, ka viņam tiek sagādāta iespēja uzkavēties ar līgavu vienatnē un viņas svaine abus uzraudzīs. Viktorēns piedāvāja Amēlijai elkoni, un abi sekoja Lionetai Klapjē. Tā bija neliela auguma melnīgsnēja tumšmate, neglīta un pat neiznesīga, toties tik runīga, kustīga un neatlaidīga, ka no viņas nebija iespējams atrauties, un visi atzina, ka viņa esot ārkārtīgi asprātīga, kaut gan neviens nezinātu pateikt, kur izpaudās viņas asprātība. Tanī laikā visas elegantās parīzietes raudzījās uz Tilerijām un centās vairāk vai mazāk līdzināties ķeizarienei, bet Lioneta Klapjē, gribēdama būt īpatnēja, apgalvoja, ka viņa esot pilnīgi princeses Meternihas kopija. Tā runādama, viņa aizvien cerēja, ka klausītāji protestēs: nē, nē, jūs nu gan neesat tik neizskatīga kā Austrijas sūtņa laulātā draudzene; starp citu, šī buržuāzijas dāmiņa alka tikai iemantot slavenās, apburoši neglītās, ar savu mundrumu un dzirkstošo jautrību visus savaldzinošās Meternihas reputāciju. Klapjē ģimenes locekļi, kas mazliet atšķīrās no Busardeliem, allaž izpauda cieņu pret Napoleonu, kaut gan varēja tam pateikties vienīgi par 1808. gadā Amālijas vectēvam piešķirto grāfa titulu; Otrās impērijas laikā Klapjē nevarēja lepoties ar valdnieku nama sevišķu labvēlību. Tāpat kā visi, viņi bija stādīti priekšā imperatoram, bet, būdami lielu muižu īpašnieki, Klapjē interesējās tikai par savām zemēm, neieņēma nekādus amatus valsts dienestā un arī pēc tiem netīkoja un turklāt bija ļoti garlaicīgi ļaudis, tā, ka viņiem nepiemita nekā tāda, ar ko varētu gūt panākumus galmā; viņi arī nekad netika aicināti uz ķeizarienes pirmdienām vai citiem sarīkojumiem Kompjeņā. Tāpēc Lioneta Klapjē tikai Baseinu kvartālā varēja tēlot Meterniha kundzi.

Atlaidusies šūpuļkrēslā, ieslīguši liesmaini dzeltenā tērpa kuplajās krokās, viņa izklaidīgi vērās uz abiem jauniešiem, kas sēdēja uz sola viens otram blakus, taisni un nekustīgi. Lioneta Klapjē tarkšķēja nemitīgi, bārstīja smieklu šaltis, šūpodamās žestikulēja un bija aizņemta vienīgi ar savu personu. Nezinādama, ka Viktorēnam sabiedriskā dzīve ir gluži sveša, viņa centās jaunekli apžilbināt ar veselu virkni aktuālākajiem Parīzes notikumiem. Viņa, piemēram, izskaidroja, kas ir ar režģiem nožogotās ložas, kuras atkal atgriezās modē un kuras viņa dedzīgi aizstāvēja: vai tad šis iekārtojums nedodot iespēju pieklājīgiem cilvēkiem noskatīties izrādes jebkurā teātrī?

— Viktorēna kungs, vai jūs esat dzirdējis Pattī «Somnambulā»? Kā? Nē? Augstais dievs! Tad es jūs abus uzaicinu tuvākajā manas ložas abonementa dienā uz izrādi! Tas būtu noziegums ļaut jums to palaist garām! Primadonna pēc mēneša dosies viesizrāžu turnejā pa Eiropu!

Čalotāja atgāzās šūpuļkrēslā, ar vienu kāju atsperdamās no zemes un parādīdama diezgan glītu potīti. īstenībā viņas vārds bija Leonija, bet, apprecēdamās ar Klapjē dēlu un kļūdama vikontese, viņa bija nolēmusi atmest šo vecmodīgo vārdu un kļūt par Lionetu, iegalvodama, ka tā viņu esot saukuši bērnībā. Viņa dievināja visu jauno. Patlaban Lioneta Klapjē piedalījās petīcijas sagatavošanā, ar kuru sievietes taisījās drīzumā pieprasīt, lai viņas pielaiž par klausītājām Sorbonnas universitātē. Bet to nu viņa atkal pagalam nevarēja aptvert, ka tagad cenšas ieviest modi oficiālās dinejās klāt divus atsevišķus galdus: Vienu kungiem, otru dāmām — cik aplami! Nedrīkst padevīgi pieņemt katru jaunievedumu, vajag atrast sevī drosmi, piemēram, izsvilpt tādu garlaicības kalngalu kā «Tanheizeru», kaut arī viņas līdziniece princese Meterniha iedomājusies, šoreiz ļoti neveiksmīgi, aizstāvēt šo operu.

Viktorēns neklausījās Lionetā. Viņš lūkojās uz Amēliju, kas, ierāvusies sevī, sēdēja viņam blakus, neskatīdamās uz viņu un neiebilzdama ne vārda svainei; pār jaunās meitenes seju reizēm pārskrēja nervozas trīsas. Šķita, ka visu viņas vērību saistīja puķu pušķis, ko viņa ar abām rokām turēja uz ceļiem. Jauneklis neraizējās par Amēlijas ledaino atturību un saspringto klusēšanu. Tikko viņa un Amēlijas vecāki bija nolēmuši abus saprecināt, Viktorēnam likās pilnīgi neiespējami, ka viņš vai jaunā meitene varētu atklāti pretoties šim lēmumam. Amēlijas apslēptās jūtas jauneklim nebija svarīgas, ja vien tās netraucēja piepildīt plānu, kas viņam bija patīkams: šajās laulībās Viktorēns saskatīja vienīgi iespēju izkļūt brīvībā.

Starp citu, pateicoties savai dzīves pieredzei, prasmei apvaldīt neapmierinātību un izrādīt padevību, Viktorēns bija spējis gūt derīgus novērojumus par Amēlijas jaunkundzi. Pie pusdienu galda viņš bija pamanījis, ka ikvienu jaunās meitenes vārdu un kustību uzraudzīja vai nu viņas māte, resna, valdonīga dāma, kas nemitīgi sekoja katram meitas žestam, vai arī galda galā sēdošā vidēja vecuma sieviete, kura bija ģērbusies neuzkrītošā, slēgtā kleitā un, spriežot pēc izturēšanās, bija pašu cilvēks, nenovērsa modru un asu skatienu no Amēlijas un Viktorēnam pēkšņi atgādināja drūmo Peša kungu. Žavelas pansionāta audzēknis nojauta, ka viņa iecirtīgā, bet klusā līgava atrodas gandrīz tādā pašā pastāvīgi uzraudzītā brīvībā, no kuras viņš vēl nebija atsvabināts. Doma par abu stāvokļa līdzību sniedza Viktorēnam mierinājumu, iedvesa pašpaļāvību un gandrīz vai sajūsmināja viņu.

Lai izskatītos, ka viņš klausās Lionetas vārdos, Viktorēns reizēm pamāja ar galvu: tiklīdz viņam bija izdevība izlikties, viņā modās īpatnēja, smagnēja viltība.

Viktorēnam vajadzēja atzīt, ka māte nebija viņu maldinājusi. Amēlijai tiešām bija krāšņi mati, vēl skaistāki nekā viņa precētajai māsai Floransai, un ļoti biezi. Tie bija pakausī saņemti kopā un vītin savīti resnā mezglā, kurā skatiens apmaldījās un nevarēja saprast, no kurienes nāk, lūk, šī pīne, no kurienes tā cirta.

Matu krāsa arī bija neparasta — melna kā laka, ar rūsganu vizmu. Samtainajai, bālajai ādai bija olīvbrūngans tonis, un Viktorēns, kas skatījās uz viņas seju no sāniem, redzēja, ka glezno vaigu zem auss ļipiņas sedza tumšas pūciņas. Jauneklis sagrozījās uz sola, atsēzdamies citādi, un tad ieraudzīja biezās uzacis, plakstus ar garajām skropstām un virslūpu, ko arī apēnoja zīdainas pūciņas. Pēc tam Viktorēns atgāzās pret atzveltni, atbalstījās uz tās ar roku, lai labāk varētu nopētīt matu mezglu. Blīvā pīņu masa bija uzgūlusi uz kailā kakla kā ērmīgs zvēriņš, smags un pieglaudīgs. Uz pakauša sagriezušās sīkas cirtiņas, mazliet valgas no sviedriem, jo visā mājā kūrās kamīni un pat ziemas dārzā čuguna podos kvēloja ogles.

Pirmo reizi mūžā šis divdesmit trīs gadus vecais puisis varēja tuvumā, cik vien tīk, aplūkot sievieti. Viņu nevaldzināja Amēlijas jaunkundzes vaibsti, pat jau sievišķīgi noapaļotais stāvs viņu nesaviļņoja; Viktorēnu apbūra pūciņu ēnas, cirtas un pīnes, vijīgo matu bagātīgais kuplums. Tie greznoja meiteni kā glāsmaini liega spalvu rota un modināja sapņus Viktorēnā. Viņš atcerējās lielos naktstauriņus, kurus bija tvarstījis pavasaros, pirmos gadus uzturēdamies Žavelā, — kā nabaga lidonīšu spalvaino spārniņu plīvas plaukstā bija radījušas viņā slimīgu uzbudinājumu, un galu galā viņš bija tos lēnām saspiedis.

Viņa skatiens aizslīdēja no meitenes kakla uz plecu, gar maz atsegtajām krūtīm, tad ieurbās ieplakā, kuru veido rokas un pleca savienojums. «Ja viņa nebūtu jauna meitene, tad valkātu vairāk izgrieztu tērpu un es varētu redzēt viņas padusi,» Viktorēns nodomāja. Viņš nolieca galvu uz priekšu un piepeši uztvēra negaidītu, smalku un asu, mazliet dzīvniecisku smaržu, ieelpoja to dziļi jo dziļi un juta, ka viņam spēcīgi sāk pulsēt kakla artērijas. Viņš uzreiz atsēdās taisni un sakrustoja kājas.

— Kā? — viņš iejautājās.

— Jūs neticat? — Lioneta iesaucās. — Varu jums pilnīgi apzvērēt, ka tā tas ir: patiesi franču valdība nupat aizsūtījusi burvju mākslinieku Robēru Udēnu uz Alžīriju, lai viņš tur cīnītos pret arābu burvju ietekmi.

Viktorēns pēkšņi piecēlās.

— Jums taisnība, — atzinīgi iesmiedamās, sacīja Lioneta. — Salonā visi droši vien brīnās, kāpēc mēs neatgriežamies.

Beidzot viņa pameta šūpuļkrēslu, kas palika šūpojoties arī viens pats.

— Tev, drostaliņ, — viņa piebilda, apskaudama Amēliju ap vidukli, — tik ilga intīma saruna var tikai glaimot.

Viktorēns viņām sekoja. Viņam mazliet reiba galva. «Šī sieviete tik ilgi šūpojās, ka man kļuva nelabi,» viņš nodomāja.

Visi apklusa un skatījās uz saderinātajiem, kad viņi atgriezās salonā. Grāfiene Klapjē nekavējoties atsēdās pie pianīno.

— Amēlij, nāc šurp! — viņa pavēlēja. — Nodziedi savu iemīļoto āriju!

Uzsmaidīdama Busardeliem, grāfiene veltīja viņiem gaidāmo uzstāšanos, pēc tam atvēra notis un spēcīgi uzsita ievadakordus.

— Nu, Amēlij ? — viņa valdonīgi uzsauca.

Amēlija, kas ienākdama bija apstājusies istabas vidū, nekustējās no vietas. Tīši mierīgi viņa vērās ar brūnajām acīm mātē un pāris reižu noraidoši pakratīja galvu. Klapjē kundze salēcās uz taburetes.

— Amēlij, ko tas nozīmē?

Beidzot meitene ierunājās.

— Esmu aizsmakusi, — viņa skanīgā balsī atbildēja.

Izvēlējusies tuvāko atzveltnes krēslu, viņa atsēdās.

Māte un svaine metās klāt Busardeliem un bēra dažādas atvainošanās, pūlēdamās izdzēst starpgadījuma nepatīkamo iespaidu. Ne reizi kopš pirmā pārmītā skatiena Viktorēnam nebija izdevies ielūkoties meitenei acīs, viņa izvairījās, it kā dusmodamās uz jaunekli tāpat kā uz visiem klātesošajiem. Bet, kad biržas mākleris ar sievu, bīdīdami pa priekšu dēlu, pienāca pie Amēlijas atvadīties, viņa pieklājīgi piecēlās un neviļus nometa savu puķu pušķi. Busardels ar elkoni piebikstīja Viktorēnam, kas pieliecās un, pacēlis puķes, sniedza tās meitenei. Amēlija mirkli vērīgi nolūkojās uz tām, jo papīra mežģīne, kas ieskāva ziedu kātus, drebēja. Pēc tam viņa paskatījās uz roku, kas sniedza ziedus, un tad viņas skatiens pārslīdēja no trīsošās rokas uz jaunekļa seju, ko it kā redzēja pirmo reizi; meitenes vaibsti nodeva pārsteigumu, neuzticību, varbūt pat izbailes. Amēlija Klapjē, kas tik droši bija bruņojusies pret visām viltībām, kādas pret viņu šovakar tika vērstas, šķita negaidot pārsteigta. Viņas pirksti sažņaudza ziedu kātus.

— Pateicos, — viņa pusbalsī izdvesa, kad biržas mākleris jau veda projām savu dēlu.

Amēlija nepaspēra ne soli uz priekšu, bet pat tad, kad Busardeli jau bija pazuduši galerijā, viņa vēl joprojām nolūkojās tiem pakaļ.

Tikko Viktorēns karietē bija atsēdies pretī vecākiem, tēvs paziņoja dēlam, ka par precībām esot vienojušies. Jau ar nākamo nedēļu viņam lika apmeklēt līgavu. No Žavelas Viktorēns brauca uz Ķeizarienes avēniju, iepriekš iegriezies mājās Luija Lielā ielā, lai pārģērbtos un no turienes mātes vai tēva, reiz pat vecākās māsas vadībā, ar vārdu sakot, kāda aizgādņa aizbildniecībā dotos pie Klapjē. Peša kungu nekad turp nesūtīja. Kad tikšanās ar līgavu beidzās, līgavaini aizveda uz Luija Lielā ielu un nodeva pastāvīgā pavadoņa uzraudzībā, kurš kopā ar viņu sēdās karietē un atkal atgriezās Žavelā. Tuvākiem paziņām Busardeli ļoti vienkārši izskaidroja, kāpēc viņu dēls, divdesmit trīs gadus vecs jauneklis un jau gandrīz saistījies ar laulības saitēm, vēl paliek pansionātā: Viktorēns esot tik ļoti pieķēries savai mācību iestādei, ka neesot vērts pārtraukt tur pasāktos darbus, kurus viņš turpinot, lai drīzumā sāktu strādāt tēva kantorī. Ļaudis nemēdza iedziļināties šādos jautājumos. Busardelu ģimene nebija vienīgā, kurā uzskatīja, ka bērni paši par sevi tikko eksistē, ka viņi ir tikai cilvēka iedīgļi un ieņem vietu sabiedriskajā dzīvē vienīgi pēc tam, kad stājušies altāra priekšā un kā jaunais pāris sakristejā pieņem apsveikumus.

Viktorēnam nekas netika stāstīts par laulības līgumu, ko izstrādāja līgavas un līgavaiņa vecāki kopā ar notāriem; viņš ne par ko nebrīnījās. Starp citu, jauneklis bija dzīvē ļoti maz pieredzējis un nemanīja, ka viņa saderināšanās bija visai dīvaina. Viktorēns nezināja, ka viņa aprindu jaunekļi apmeklē savu saderināto katru dienu, nevis reizi nedēļā; viņu biežāk neveda uz Klapjē savrupmāju. Ar ko izskaidrot šādu atturību? Vai biržas māklerim likās labāk neizrādīt pārāk daudz savu dēlu, līdz kāzām glabāt kaķi maisa? Bet kāpēc Klapjē, kuri šķita stingri ievērojam buržuāziskās etiķetes noteikumus, pieļāva atkāpšanos no parastas kārtības? Vai abas ģimenes bija vienojušās šajā jautājumā? Viktorēnu šie noslēpumi neinteresēja.

Abu saderināto vidū nebija radusies lielāka tuvība, viņus nekad neatstāja divatā. Amēlija bija it kā samierinājusies ar apstākļiem. Pret Viktorēnu viņa sāka izturēties mazāk naidīgi nekā pret savu tēvu un māti, pret svaini un it īpaši pret brāli, ko nesaudzīgi šaustīja ar dzēlībām. Brālis bija dendijs, sava kluba lepnums, viens no elegantākajiem augstāko aprindu slaistiem; vecāki viņu dievināja.

Laulību līguma noslēgšanas vakarā Amēlija un Viktorēns piedzīvoja lielu pārsteigumu. Abi, acīm redzot, pārāk neraizējās par eksistences līdzekļiem, kādi viņiem tiks nodrošināti un par kuriem viņiem neviens nebilda ne vārda; kā līgava, tā arī līgavainis laulībā noteikti meklēja atrisinājumu citādiem, nevis materiālās dzīves jautājumiem. Lai nu vai kā, bet apskatei izstādītais līgavas pūrs un līgavaiņa dāvanas viņiem bija īsts atklājums. Teodorines kundze bija uzņēmusies dēla vietā nopirkt dārglietas, vēdekļus, cimdus, šalles; Klapjē kundze savukārt bija devusi meitai pūrā gultas un galda veļu, kā arī miesas veļu, kažokādas un mežģines; ne Viktorēns, ne Amēlija nebija iepriekš nekā no visa tā redzējuši. Tikai pusstundu pirms lūgto viesu ierašanās viņi izstaigāja pa istabām, kurās visa šī greznība bija izlikta apskatīšanai. Jaunava aiz lepnuma un jauneklis aiz apjukuma neizpauda vārdos savu izbrīnu, bet tas bija acīm redzams; sevišķi pārsteigta šķita Amēlija, it kā viņa līdz šim būtu uzskatījusi, ka vecāki nespēj vai nevēlas nodot viņas rokās tik daudz bagātību. Taču viņa apmierinājās ar to, ka ielūkojās acīs tēvam, mātei, pēc tam brālim Ašilam, neizteikdama balsī domas, kas viņai bija ienākušas prātā.

Amēlija gan bija ļoti jauna, tomēr jau prata savaldīties, apslēpt aiz nicinājuma vai ironijas maskas visdziļākos saviļņojumus. Viņa, acīm redzot, bija viena no tām iekarsīgajām būtnēm, kurām uzbudinājuma brīžos balss tikko ietrīsas un kuras apsver katru vārdu, lai tas trāpītu mērķī, viena no nervozajām, kuras nekad nekrīt histērijā, viena no jūtīgajām, kuras nekad neraud. Jāatzīst, ka Viktorēna līgavai bija ziedoša veselība. Stalts augums, pilnīgi pleci, kuplas krūtis; viņa tik cieši iežņaudzās korsetē, ka nevarēja ne noliekties. Taču viņai piemītošā graciozā noteiktība un stingrība darīja kustības veiklas, un viņa neizskatījās smagnēja. Kad viņa stāvēja līdzās svainei Lionetai, abas sievietes bija viena otrai vispilnīgākais pretstats. Amēlija necieta ne acu galā rotaļīgos tērpu greznojumus, kuri tolaik bija modē, dažādas rišas, lentītes, gulbju dūnu un sīku spalviņu apmalītes, un frizūru rotāšanai rozīšu vai neaizmirstuļu vītnītes, kuras Klapjē kundze viņai uzmāca, lai Amēlija pārāk agri neizskatītos kā pieaugusi dāma.

— Kad būsi kļuvusi Busardela kundze, — daudz pieredzējusī māte sacīja, — tad varēsi ģērbties pēc sava prāta. Pagaidām paklausi mani un uzmet uz pleciem šo šalli.

Ieradās pirmie uz laulību līguma slēgšanas suareju lūgtie viesi; Amēlija laipni pateicās par apsveikumiem. Šovakar viņa šķita atteikusies no parastā īgnuma. Kad viens no viņas tēva draugiem šķelmīgi apjautājās, vai pēc senā paraduma viesiem rādīšot arī jauna pāra guļamistabu, Amēlija paskaidroja, ka viņa ar vīru nedzīvošot Ķeizarienes avēnijā.

— Mani vīra vecāki ceļ savrupmāju Monso līdzenumā, ļoti jaukā vietā, — Amēlija sacīja. — Viņi ir tik mīļi, ka jaunajā mājā nodos mūsu rīcība veselu

apartamentu. Būve jau tuvojas nobeigumam, un, kad atgriezīsimies no kāzu ceļojuma, varēsim tūlīt pāriet uz turieni.

Kāds gribēja zināt, uz kurieni jaunais paris došoties kāzu ceļojumā; izdzirdējusi šo jautājumu, Teodorines kundze pienāca pie savas nākamās vedeklas un pieķērās viņai pie rokas.

— Uz Provansu un Korsiku, — Amēlija teica. — Mums būs liels prieks iepazīties ar šiem apvidiem, tie izdaudzināti kā ļoti gleznaini. Vispirms dosimies uz Hiēras pilsētu. Mans līgavainis tā vēlējās, jo tur patlaban uzturas viens no viņa brāļiem, kas nevarēs piedalīties mūsu laulībās, un tāpēc manam nākamajam svainim būs patīkami, ka mēs viņu apciemosim.

Hiērā Edgars ārstēja savu krūšu kaiti; novirzīt jauno pāri uz turieni bija iedomājusies Teodorines kundze, lai saprātīgais Edgars sākumā pieskatītu vecāko brāli, kas beidzot būs atlaists savā vaļā. Pārsteigta viņa tagad pavērās jaunajā vedeklā, kas piespiesto maršrutu pārvērta par brīvprātīgi izvēlētu un turklāt izvēli piedēvēja Viktorēnam. Amēlija izturēja viņas skatienu nepasmaidīdama, neatspoguļodama sejā ne mazāko līdzzinātājas izteiksmes ēnu, un šis izsmalcinātais takts visvairāk aizkustināja Teodorines kundzi.

Pastiepusies uz pirkstgaliem, jo bija daudz mazāka nekā Amēlija, Teodorines kundze dzīrās noskūpstīt savu nākamo vedeklu. Abu platie krinolīni mazliet atbīdījās, četras cimdotās rokas sakrustojās, vīramāte un vedekla pieliecās viena pret otru kā dejas figūrā, un beidzot nobriedusi sieviete un jaunava sakļāva kopā sejas, uz brīdi abu dažādas krāsas šiņoni saskārās.

Likās, vienīgi Viktorēna māte skatījās uz šīm laulībām kaut cik nopietni. Klapjē kundzē varēja vērot svelošu nepacietību, reizēm viņas sejai pārslīdēja šķietams satraukums, taču tas ātri izgaisa, tikko viņa uzmeta acis uz meitu, kas bija kļuvusi pavisam prātīga. Grāfs Klapjē izjutapašlepnu gandarījumu: laulības ar vienu no Busardeliem viņam glaimoja. Visi, pat skaistulis Ašils un viņa trauksmainā laulātā draudzene, bija, acīm redzot, apmierināti.

Busardelu līksmība bija izskaidrojama ar Viktorēna pagātni. Visa viņu ģimene priecājās: gan tēvocis notārs, gan tante Žilija Minjona, gan tante Liline, kura Klapjē savrupmājā uzreiz bija notēlojusi apburošo veco dāmu, gūdama parastos panākumus, šī piemīlīgā Viktorēna krustmāte tante Liline, kurai vienīgajai aiz atvilguma reizēm izspruka norādījumi uz viņas krustdēla «necerēto» laimi, — priecājās gan līgavaiņa vecākāmāsa Floransa, gan Albarē, kas vēl bija dzīvs, un it īpaši biržas mākleris, kas beidzot varēja nebažīties par sava dēla nākotni.

Vienīgi Teodorines kundze, kas vispār reti smaidīja, palika domīga šajā vienprātīgajā līksmībā. Raižpilnā grumba viņas pierē neizlīdzinājās arī laulību dienā Sentonorēdeilauas baznīcā.

— Mīļā draudzene, uzsmaidi šajā laimīgajā dienā,— Ferdinands Busardels sacīja sievai, kad viņi izgāja sakristejā pieņemt apsveikumus. — Beidzot mēs esam sasnieguši mērķi un guvuši bagātīgu atalgojumu par pārciestajiem sarūgtinājumiem.

Teodorines kundze par piekrišanas zīmi tikai palocīja galvu un savilka lūpās laipno smaidu, ar kādu pieklājās parādīties sabiedrībā: sakristejā jau ieplūda greznu viesu pūlis.

Biržas mākleris šinī mirklī pārdomāja, ka viņa tēvs bija salaulājies necilajā Sentluīdantēna baznīcā Sentkruā ielā. Pēc tam Busardelu ģimenes locekļi bija laulājušies aizvien greznākās baznīcās Žilija Senrošā, viņš pats un viņa brālis Senfilipdirula baznīcā, Floransa Madlēnā un tagad Viktorēns Sentonorēdeilauas baznīcā. Cik milzīgs atstatums noiets!

Jaunlaulātie devās kāzu ceļojumā tās pašas dienas vakarā ar Marseļas ātrvilcienu, kas atgāja no Parīzes pulksten astoņos vakarā. Ap pulksten pieciem Klapjē savrupmāju atstāja pēdējie uz otrajām brokastīm aicinātie viesi, un abu ģimeņu locekļi devās pavadīt jaunlaulātos uz Lionas staciju. Biržas mākleris Busardels, kam bija paziņas dzelzceļu sabiedrības «Parīze-Liona-Marseļa» administrācijā, bija palūdzis, lai viņa rīcībā nodod stacijas priekšnieka salonu. Tur viņš atstāja dāmas, lai pasargātu no drūzmas. Ferdinands Busardels pats ar grāfu Klapjē un nesējiem, kas bija apkrāvušies ar ceļa somām un koferiem, devās uz peronu uzmeklēt rezervēto vagona kupeju. Viktorēns, uzsākdams par sievas likteni atbildīga vīra gaitas, pavadīja tēvu un sievastēvu, braši soļodams viņiem līdzi gar padota vilciena sastāvu.

Peša kunga te vairs nebija. Tāpat kā nebija vairs Amēlijas guvernantes. Šīs abas personas baznīcā gan vēl bija nodefilējušas apsveicēju virtenē garām jaunlaulātajiem, bet tad iejukušas pūlī, pēc tam abi kutelīgu situāciju lietpratēji uz lenču vairs nebija parādījušies, līdzīgi apzinīgiem piegādātājiem, kas, laikā atveduši pasūtīto preci līdz svinību nama slieksnim, pazūd aizmirstības jūrā.

Stacijas priekšnieka salonā Amēliju ielenca, ieskaitot notāra Luija sievu, piecas Busardelas un divas Klapjē. Visas Busardelu ģimenes sieviešu kārtas pārstāves bija uzskatījušas par vajadzīgu ierasties stacijā, jo vilciens aizgāja agri, un neviena no Viktorēna trim tantēm nebūtu bijusi ar mieru palikt mājās un ar savu nostbūtni dot iespēju secināt, ka viņai ir mazāka loma ģimenes notikumos nekā pārējām; turklāt visām trim ļoti patika parādīt Klapjē, cik liela un vienota ir Busardelu ģimene. Ik reizi, kad radās izdevība šādā veidā nodemonstrēt savu vienotību, Busardelu saliedētība izpaudās pati no sevis: nevienu no viņiem nevajadzēja īpaši brīdināt vai mudināt, viņi precīzi ieradās baznīcā, kapsētā, slimnīcā vai stacijā, it kā viņus no visām Parīzes malām atvilktu kāds pavediens.

Dāmas bija sasēdušās aplī. Viņu kuplie svārki aizpildīja ar zaļu ripsu pārvilktos atzveltnes krēslus, kuru muguriņu augšu greznoja rupjas mežģīnes. Viņas bija ļoti valodīgas. Dienas uzbudinājumi un, bez šaubām, arī šampanieša un punša radītā pacilātība izpaudās spraiga vispārēja saruna, kurā nepiedalījās vienīgi Teodorines kundze un Amēlija.

Pār Amēliju bira dažādu padomu un aizrādījumu krusa: ka izsargāties no iedeguma, no virtuves maiņas izsauktām nelabvēlīgām sekām, no akmeņogļu putekļiem, kuri lido no lokomotīves. Daudz pieredzējušo un esības materiālo pusi labi pazīstošo sieviešu gādība tālāk nesniedzās: viņas pēdējā mirklī it kā aptvēra, cik aplami būs šo jaunavu, kas itin nekā nezin no dzīves un nekad nav viena pati spērusi ne soli ārpus mājas, vienā mirklī iegrūst viņai nepazīstamajā īstenībā, taču visas saskatīja vai arī izlikās saskatām tikai vieglos, ikdienišķos pārbaudījumus, kas sagaidīja jauno sievu.

Lioneta centās pārliecināt svaini, lai viņa Hiērā neapmetoties «Parka» viesnīcā, kur jaunajam pārim bija pasūtīts apartaments, bet braucot taisnā ceļā uz «Zelta salu» viesnīcu.

— Nē, nē, nē! It nekur citur kā «Zelta salās»! Drostaliņ, skats, kas no turienes paveras, ir burvīgs, vienkārši burvīgs!

— Tā kā viņi tur nav aizrunājuši apartamentu, tad varbūt dabūs tādas istabas, no kurām burvīgais skats nebūs redzams, — iebilda Klapjē kundze, — toties «Parka» hotelī viņus gaida vismodernākais komforts: māja ir tikai nupat uzbūvēta, viesnīca šogad sākusi darboties. Turklāt jūs, Lioneta, nezināt, kāda virtuve ir jūsu «Salās». Un tas arī ir ļoti svarīgi!

— Man ir vispilnīgākās ziņas! Varu jums, māt, pateikt, ka šo viesnīcu silti ieteic de Solsī kundze, pašas ķeizarienes goda dāma. Tā! Domāju gan, ka uz šādu ieteikumu var pilnīgi paļauties!

— Kura no abām viesnīcām ir tuvāk mājai, kurā dzīvo Edgars? — jautāja notāra Luija sieva, kas bija piekāpīga un praktiska.

— Mans informāciju avots nav Tilerijas, — Klapjē kundze ērcīgi atbildēja, — bet Draginjanas prefektūra, uz kurieni jūsu vīratēvs papūlējās aizrakstīt. Neņemiet ļaunā, ka es paļaujos uz saņemto izziņu.

— Ak, Amēlija darīs tā, kā pati gribēs! atcirta Lioneta, draiskulīgi pamētādama uzroci. — Mēs visas aizmirstam, ka viņa ir apprecējusies un var rīkoties pēc savas patikas!

— Žēlīgais dievs! — Minjona kundze smiedamās iesaucās. — Var rīkoties pēc savas patikas? Ja viņas vīrs to dzirdētu! … Mīļais bērns, — Žilija Minjona turpināja, pieliekdamās uz Amēlijas pusi, — vai varu lūgt jūs padomāt par mani, ja redzat dienvidos pie tirgotājām vietējās mežģīnes vai kādus citus īpatnējus izstrādājumus?

— Es jau arī lūdzu, lai viņa rīkojas ar manu maku, — tante Liline sacīja un pēc mirkļa piebilda: — Žēlsirdības darbiem. Katrai sievietei ir citādas tieksmes, vai ne? … Bērniņ, es jums atveru kredītu simt franku apmērā.

— O, attiecībā uz maniem uzdevumiem es viņai atļauju pilnīgu rīcības brīvību! — Minjona kundze, sirsnīgi smiedamās, sacīja, jo uz māsas dzēlībām, kuras gan ar katru gadu kļuva asākas, viņa nekad neatbildēja.

Starp citu, Busardeliem bija ļoti raksturīgi, ka viņi svešinieku klātbūtnē nekad neatļāvās strīdēties savā starpā, arī ne par visniecīgākiem sīkumiem, par visnenozīmīgākām pretrunām; šī savstarpējas labvēlības tradīcija, kas bija nodibinājusies starp brāļiem un masām, ieviesās nākošajā paaudzē arī starp brālēniem un māsīcām. Tā varbūt neizslēdza domstarpības, bet ikdienišķais paradums tās noklusēt laupīja tām asumu un galu galā it kā pavisam izkliedēja. Toties Busardeli nespēja apslāpēt zināmu pašapmierinātu gandarījumu, atklājot citās ģimenēs mazāk draudzīgas attieksmes. Tikko Busardelu klātbūtnē kādas citas ģimenes locekļu starpā iedegās kaut vai neliela ķilda, viņi mēdza zīmīgi saskatīties un noklausījās vārdu maiņā ar apslēptu nicību, ar kādu cilvēks, kurš prot apieties ar galda piederumiem, noraugās uz kaimiņu, kas ar nazi bāž mutē kumosu. Samierināt Lionetu ar viņas vīramāti nupat bija centusies notāra Luija sieva, kas bija dzimusi nevis Busardela, bet Erto.

Tante Liline, kas tālāk par Gransē nekad nebija braukusi, izteica norādījumus Amēlijai, kā iekārtoties vagonā, lai labi varētu gulēt. Pēc tam viņa deva padomu dzeramnaudu pasniegt pašam viesnīcas pārzinim, nevis katram, kurš pastiepj roku, izvadot aizbraucējus, jo citādi var galīgi izputēt.

— Amēlij, — Klapjē kundze pusbalsī sacīja, — ir jau bez piecām minūtēm pusastoņi, tēvs drīz nāks mums pakaļ — tev derētu aiziet uz tualetes istabu.

— Es jūs pavadīšu! — piedāvājās Lioneta, kas bija dzirdējusi šos vārdus. — Jūs vienas apmaldīsieties.

Kad viņas atgriezās, pārējās dāmas jau bija kājās, sapulcējušās ap Ferdinandu Busardelu, kas bija atstājis dēlu un grāfu Klapjē pie bagāžas vagonā. No salona durvis veda tieši uz peronu, un visi uzreiz gluži apstulba no kņadas un trokšņa, dūmainajā gaisā bija grūti elpot, acis žilbināja trīsuļojošā mēļā volta loka laternu gaisma.

— Nepazaudēsim cits citu! — Lioneta sauca.

Aiz piesardzības izslējis gaisā spieķi ar apaļu zelta rokturi, kas tiešām varēja kalpot šai ģimenei par sapulcēšanās zīmi, biržas mākleris nostājās sava pulka priekšgalā. Dāmas, ciešāk piekļāvušas svārkus, viņam sekoja, pūlēdamās izvairīties no rupjiem, neveikliem pretimnācējiem.

Amēlija bija pieķērusies Teodorines kundzei zem rokas. Abas piespiedās viena pie otras. Viņas, acīm redzot, līdzīgi ietekmēja skaļais ļaužu jūklis. Teodorines kundze izvilka labo roku no uzroča un, sataustījusi pie kreisās rokas elkoņa Amēlijas dūrīti, paspieda to. Pēc tam viņa palēnināja gaitu, lai mazliet atpaliktu no pārējiem.

— Mīļā Amēlij …

Viņa runāja soļodama un, kaut gan bija daudz mazāka augumā, centās pieliekties jaunajai vedeklai tuvāk pie auss.

— Gribēju pateikt jums dažus vārdus un ceru, ka piedosiet manu nesmalkjūtību, jo jūtas, kuras mani uz to pavedina. . . Protams, es domāju, ka jūsu māte ir ar jums runājusi, bet… viņa nepazīst manu Viktorēnu.

Teodorines kundzes skatiens bija vērsts taisni uz priekšu.

— Viņa varbūt nenojauš, ka mans lielais zēns daudz ko nezin un… ir stājies laulībā bez mazākās pieredzes . . . Vai jūs mani saprotat?

Tā kā Amēlija nekā neatbildēja, Teodorines kundze apstājās un paskatījās uz vedeklu.

— Ak dievs! Mīļais bērns… jūsu māte taču ir ar jums runājusi?

— Jā, kundze … — atbildēja Amēlija, kurai māte bija miglaini, neskaidri stāstījusi kaut ko nevajadzīgu, runādama par dzīvības noslēpumiem, bet nepaskaidrodama, kādi tie ir, ieteikdama būt padevīgai, nepretoties vīram un nedomāt, ka viņš pēkšņi zaudējis prātu. «Tas, kas vīram sagādā patikšanu,» Klapjē kundze nobeigumā bija piebildusi, «sievai ir tikai pienākums. Tagad tu visu zini.»

Teodorines kundzei brīdi bija šķitis, ka viņa nonākusi sprukās un viņai vajadzēs sniegt pamācības jaunajai sievai, uzņemoties visai delikāto pienākumu aizstāt nevērīgo vai liekuļoti kautrīgo māti, bet nu viņa atkal devās tālāk.

— Īsi sakot, — viņa turpināja, — es gribēju lūgt, lai jūs nespriediet par Viktorēnu pēc pirmajām jūsu kopdzīves dienām. Viņš varbūt sagādās jums vilšanos. Amēlij, man, šķiet, ka jums ir raksturs: jūs varat daudz darīt mana dēla labā. Mana sirsnīgākā vēlēšanās ir, lai jūs atrastu ceļu uz viņa sirdi, un es to vēlos tiklab viņa, kā jūsu dēļ. Ai, mīļais bērns, es neesmu egoistiska māte… Es gribētu, lai viņš kļūst laimīgs, bet arī lai jūs būtu laimīga.

Amēlija ieraudzīja, ka vīramātes acis bija kļuvušas valgas. Teodorines kundzei bija mugurā ūdrādas kažoks; no ūdrādas uzroča viņa atsprauda Parmas vijolīšu pušķi, kas to bija rotājis.

— Atnesu tās jums, — Teodorines kundze sacīja. — Turiet vijolītes klēpī, tās jūs paglābs no vagona nepatīkamās smakas.

Kad jaunais pāris bija iegājis kupejā un nostājies pie atvērtā loga, Amēlijas skatiens iegremdējās Teodorines kundzes acīs un neatrāvās no tām, kamēr vilciens sakustējās. Visi sāka vēcināt ar mutautiņiem. Klapjē kundze apraudājās. Tante Liline uzreiz sekoja viņas piemēram, izsaukdamās: tā esot vienmēr —vieniem laime, citiem bēdas!

Vagona sastāvs sākumā slīdēja lēnām, bet drīz jau arī pēdējais vagons aizripoja garām Busardelu un Klapjē pūlītim.

— Ū-ū! — biržas mākleris atviegloti nopūtās, gan tik klusu, ka dzirdēja tikai viņa sieva.

Apgriezies apkārt, viņš devās atpakaļ, un visi viņam sekoja. Abas ģimenes soļoja pa peronu. Atkal izraisījās sarunas. Lionetas balss pārskanēja visas. Vienīgi Teodorines kundze reizēm atskatījās uz pēdējā vagona sarkano uguntiņu, kas aizvien vairāk attālinājās tumsā.

XX

— Lūdzu, vai jūs pasniegtu manu ceļa somu? — Amēlija vēl neatsēzdamās teica savam līdzbraucējam, kurš patlaban aizvilka ciet loga rūti. — Es gribētu uzreiz saposties braucienam.

Jaunajam vīrietim ar savu garo augumu nemaz nevajadzēja pakāpties uz soliņa, lai aizsniegtu somu.

— Un cepuru kārbu, lūdzu, arī.

Viktorēns klusēdams izpildīja Amēlijas vēlēšanās, un viņa pasmaidīdama piebilda:

— Neraizējieties, vairāk es jūs neapgrūtināšu. Viņa novilka mēteli, noņēma cepuri. Drīz vien viņa bija sasējusi zem zoda kapuces saitītes, nolaidusi pāri sejai plīvurīti, pēc tam, izņēmusi alžīriešu burnusu, ietinās tanī. Nebilzdams ne vārda, Viktorēns nolika ceļa somu atpakaļ uz plaukta. Vilciens, šķērsodams pēdējās sliežu pārmijas, vēl gāja lēnām.

— Es zinu, ir parasts uzskatīt, ka braucot vienmēr jāizjūt neērtības, — Amēlija atsēzdamās sacīja. — Sekojiet manam piemēram. Es jums labprāt atļauju atraisīt kaklasaiti un atpogāt zābakus.

Iespiedusies savā kaktā, viņa rūpīgi sakārtoja burnusa krokas, lai pasargātu tērpu no putekļiem, un tad ar patiku ieelpoja Teodorines kundzes dāvāto vijolīšu smaržu.

Tagad vilciens, pametis aiz muguras pārbrauktuves, uzņēma ātrumu un iesvilpās naktī.

Amēlijas kaimiņš, it kā pēkšņi atmodies, atvēra muti un pavaicāja, cikos viņi iebraukšot Marseļā.

— Ap pulksten trim pēc pusdienas, — atbildēja Amēlija, neieskatīdamās vilcienu sarakstā, ko jau iepriekš bija izpētījusi.

— Vai mums nekur nebūs jāpārsēžas?

— It nekur.

— Un līdz pašai Marseļai mēs kupejā paliksim vieni?

— Bez šaubām. Redziet: uzraksts «rezervēts» nav noņemts.

Sekoja diezgan ilgs klusums. Nezinādama, kā turpināt sarunu, Amēlija ošņāja savas vijolītes.

Pēkšņi dīvaina nojauta lika viņai pagriezt galvu. Ceļa biedrs stingi skatījās meitenē, un viņa seja it nekā neizpauda. Amēlija nolēma, ka Viktorēnu pārņēmis tas pats apjukums, no kura viņai bija izdevies atbrīvoties, izrunājot tukšus vārdus. Viņa atskārta, ka nemaz nepazīst šo jauno vīrieti un arī viņam Amēlija ir tikpat sveša. «Šis aplamais stāvoklis nedrīkst turpināties,» meitene nodomāja. «Mums jāsarunājas un jāmēģina iepazīt vienam otru.» Abi it nekā nezināja viens par otru un pirmo reizi bija divatā, bez uzraudzības.

— Vai negribat mazliet patērzēt? — viņa jautāja.

Visvairāk Amēliju traucēja vagona kratīšanas un riteņu klaudzēšana, kas, protams, neveicināja vaļsirdīgas sarunas izraisīšanos.

Tāpēc viņa nosprieda, ka vislabākais būs pieaicināt Viktorēnu tuvāk; ar cimdoto roku pieskardamās polsterētajam sēdeklim, viņa piebilda:

— Nāciet šeit.

Viktorēns paklausīja un pameta savu kaktu. Atsēdies Amālijai blakus, viņš nepacēla galvu un lūkojās grīdā.

— Vai jūtat, kā smaržo manas vijolītes? — Amēlija sacīja. — Tās man stacijā uzdāvināja jūsu māte. Jūs nevarat iedomāties, kā mani aizkustina viņas sirsnība.

Amēlija pastiepa viņam vijolīšu pušķīti, viņš pieliecās pie meitenes, un piepeši viss pārvērtās aiz kaut kāda neizprotama satricinājuma. «Kas noticis? Vai uz sliežu pārmijas mēs sagrūdāmies kopā?» Viņa jūt, ka ir atgāzta uz sēdekļa, viņu smacē jaunā vīrieša auguma svars. Viņa nespēj ne atvilkt elpu, ne pakustēties — pakausis iespiests kupejas kaktā … Šī smagā vīrieša galva, kas uzgūlusi viņai uz krūtīm: ko tas nozīmē? Vai viņš saslimis, zaudējis samaņu? Amēlija mēģina atbrīvoties, taču galva neļauj, tā atdzīvojas, slīd arvien augstāk. Amēliju sagrābj šausmas. Silta dvaša skar viņas kaklu: jau klāt mirklis, par kuru viņa nekā nezin… «O, neizjauciet man frizūru!» Viņa ievaidas, sveša roka sagrābusi viņu aiz matu mezgla, velk atpakaļ, izliec kaklu. Amēlija pretojas, atsitas ar pieri pret durvju stenderi, savaino ar kaut ko seju. Pūlēdamās atrast atbalsta punktu, viņa ar kājām švīkā pa grīdu, apdauza potītes pret sildāmo ierīci, kas piepildīta ar karstu ūdeni, viņa cīnās veltīgi…

Pēkšņi viņa jūtas atbrīvota. Viņa cenšas apslāpēt straujos sirds pukstus, un vienā mirklī galvā skaidri uzzibsnī doma: «Vīrieši ir citādi nekā mēs … Nepazīstamais būs kaut kas drausmīgs … Jāsaņemas, es nedrīkstu raudāt… Jādomā, ka viņam uz to ir tiesības.» Tad iestājas tumsa, un vīrietis atkal uzklūp viņai. Viņš bija piecēlies tikai tādēļ, lai griestu laternai aizvilktu priekšā pusapaļo štoru. Spokaini palsajā mijkrēslī, vagonu riteņiem vienmērīgi klaudzot, viss sākas no jauna. Šoreiz viņš liek mierā meitenes matu mezglu: viņš uzbrūk apakšsvārkiem, kuru tērauda stieples viņu traucē, jo neļaujas liekties. Viņš kaut ko sirdīgi purpina, norauj no rokām cimdus, novelk meiteni guļus uz sola, drudžaini taustās pa sarežģīto apģērbu, apmaldās daudzajos āķos un pogās. Amēlija vairs nepretojas šīm brutālajām, nemākulīgajām rokām.

— Palīdziet taču man! — viņš nošņāc.

Izstiepusies uz muguras, seju aizsegusi ar elkoni, ilgodamās vienīgi, lai tas ātrāk beigtos, viņa čukst:

— Jā, jā … tikai… es nezinu … sakiet, kā .. . sakiet!

Viņš nekā neatbild un pēkšņi, it kā par kaut ko izšķīries, noguļas meitenei blakus, dīdās kā bērns, kaut ko vervelē, sten, zaudējis līdzsvaru, gandrīz nogāžas no sola, taču laikā noturas, uzlec kājās, mirkli paliek nekustīgi stāvot, sasprindzis, galvu nodūris, pievērsis muguru Amēlijai, kas palikusi neskarta un nesaprot, kas notiek …

Pēc tam sakārtojies viņš atkal atsēdās savā kakta, noslaucīja ar aizkara stērbeli rūti un izlikās cītīgi skatāmies pa logu.

Aptvērusi, ka vilciens jau tuvojas Melenai, Amēlija saprata, cik ilgi bija vilkusies šī scēna. Steigšus viņa pieglauda sagumzīto kleitu, dūšīgi atvilka savā pusē štoru no laternas, lai labāk redzētu salasīt uz sēdekļa un uz grīdas izkaisījušās matadatas. Viņa uzcēla arī nokritušo plīvurīti un samta kapucīti, kas bija notraipīta ar putekļiem. Uz grīdas kaut kur pazudis bija arī Teodorines kundzes dāvinātais vijolīšu pušķis, taču to sameklēt vairs nebija laika — vilciens jau stājās. «Vijolītes atradīšu vēlāk.» Amēlija savā pusē novilka lejā loga rūti. Garām gāja sastāva pārzinis, viņa pajautāja, cik ilgi vilciens te stāvēs.

— Desmit minūtes, kundze.

— Labi, lūdzu, atveriet durvis, pateicos.

Jau uz kāpiena viņa atskatījās, lai pateiktu līdzbraucējam, ka drīz atgriezīsies. Taču viņš nebija redzams, ieslēpies vagona neapgaismotajā pusē. Varbūt viņš joprojām skatījās pa logu, nedomādams par Amēliju, neraizēdamies, ka viņa varētu aizbēgt. Amēlija nokāpa uz perona, pavērās apkārt.

Pie atejas durvīm viņa apstājās, pretīgā smaka viņu atturēja. Uz mirkli viņa zaudēja drosmi. Kopš iziešanas no klostera pansionāta Amēlija nekad nebija atradusies publiskā vietā viena, bez pavadones; nekad viņa nebija patstāvīgi pieņēmusi pat visnenozīmīgāko lēmumu uz ielas, pastaigā vai veikalā; pieklājības normas viņai bija ieaudzinātas, bet varbūt jaunavai pieklājas kaut kas cits nekā jaunai sievai; vismaz viens patlaban bija skaidrs, ka vīram būtu pienācies viņu pavadīt. Šī doma samulsināja Amēliju, taču viņai nebija laika svārstīties.

Saņēmusies viņa iegāja bufetē. Kāda kalpotāja ieveda viņu maza istabiņā, kur ar suku notīrīja viņai drānas, palīdzēja sasiet apakšsvārku pārtrūkušo aukliņu un piestiprināt pie korsetes. Amēlija paskaidroja, ka esot kupejā aizsnaudusies un, vagonam satricinoties, nokritusi no sola. Kalpotāja atnesa spoguli; sakārtojot frizūru, Amālijā ieraudzīja, ka ir savainojusi augšējo lūpu. Saspraužot matu pīnes, viņa visu laiku skatījās spogulī uz mazo, sārto uztūkumu. Amālija bažījās par zobiem; pārvelkot ar mēli pa priekšzobiem, viņai šķita, ka viens bija mazliet ieskrambāts. Novilkusi cimdu, viņa ar pirkstiem pacēla augšējo lūpu, taču nekā nevarēja pamanīt. Tomēr ar mēli pieskaroties savainotajai lūpai, varēja just, ka kaut kas nav īsti kārtībā. «Es vienkārši iedomājos, patlaban esmu ļoti nervoza.» Viņai bija glīti, nelieli, bet vienmērīgi zobi bez jebkādiem bojājumiem.

Konduktors sauca: «Iekāpt!» Amēlija metās ārā uz peronu, neprātīgi uztraukdamās, ka vilciens var aizbraukt bez viņas, un sirds dziļumos ļoti vēlēdamās, lai tā notiktu. Kaut gan sastāvs bija garš un stacija vāji apgaismota, kaut gan Amēlija bija ļoti uzbudinājusies, viņa tomēr nekļūdīgi sasniedza savu kupeju. Vīrietis, ar ko viņa bija saistījusi savu mūžu, viņu gaidīja, joprojām sēdēdams savā kaktā. Šī vienaldzība, šī drošā pārliecība, ka Amēlija atgriezīsies, viņu mazliet kaitināja, bet arī piepildīja ar nenoteiktu, drūmu lepnumu. «Tātad viņš ir mans vīrs!» Pirmo reizi, kopš viņi abi divatā atradās kupejā, Amēlija pavisam skaidri to apzinājās. «Drīz vien es viņu uzrunāšu ar «tu», saukšu par draugu.» Tikai tagad Amēlija atcerējās, ka viņa priekšvārds ir Viktorēns.

Jaunā sieva atsēdās; vilciens sakustējās; viņa bija uzcēlusi savas vijolītes, apputējušas un krītot sagumzītas. Bet viņa saglauda ziedlapiņas, un šķita, ka vijolītes iesmaržojas vēl stiprāk.

Ceļa biedrs neteica ne vārda, un arī viņa klusēja, jo bija vēl pārāk satraukta, lai sāktu par kaut ko tērzēt; būdama visai attapīga, viņa uzminēja, kādas domas varēja rosīties nemākulīgā vīra galvā. Ar plaukstu viņa automātiski glāstīja gredzenu, kurā turējās loga aizkara skava, pret ko viņa mēmajā cīniņā bija sasitusies.

Zem kājām atkal vienmērīgi ieklaudzējās riteņi, vilcienam uzņemot aizvien straujāku gaitu, un brauciens turpinājās. Pamazām Amēlijas satraukums norima; viņa sāka domāt par rītdienu, kas nobeigsies ar pirmo vakaru divatā, jo Tulonas vilciens izbrauks no Marseļas pēcpusdienā, un uz vakariņu laiku viņi jau sasniegs Hiēru. Sasprindzinājusi visu gribasspēku, Amēlija centās sagatavoties uz to, kas viņu sagaidīja Hiērā.

… Palmu Hiēra — tā pilsētu bija nosaucis Pitr-Ševaljē kungs, rakstīdams «Ģimenes muzejā» par šo moderno kūrortu. .. Tas apstāklis, ka notikumam, kuram Amēlijas apziņā vēl joprojām nebija ne veida, ne apzīmējuma, vajadzēja piepildīties šajā tālajā, gandrīz vai ārzemju pilsētā, kura, līdzīgi mirāžai, pletās zem svešādas saules, — šis apstāklis atbīdīja baisā mirkļa īstenību: divsimt ljē viņu šķīra no viņas kāzu nakts, Amēlija vēl jutās pasargāta.

— Vai jūs man iedotu vilcienu sarakstu?

Amēlija satrūkās un neatbildēja uzreiz. Viņa nekad nebūtu varējusi iedomāties, ka pēc scēnas, no kuras viņa vēl nebija īsti atguvusies, pirmie vārdi būs šādi. Iztēle bija aizvedusi Amēliju ļoti tālu, — bet kādā virzienā tad bija rosījusies šī neizdibināmā vīrieša iztēle, ja viņš prasīja vilcienu sarakstu?

— Ieliku to nesesera ārējā kabatiņā… Tur tā mazā soma brūnajā pārvalkā.

Dabūjis rokā vilcienu sarakstu, Viktorēns sāka tanī meklēt viņu vilcienu. Amēlija viņam palīdzēja:

— Lapiņas stūris ir ieliekts.

Viktorēns savā pusē bija atbīdījis aizsegu no laternas. Amēlija vēroja, kā viņš ar pirkstu vilka pa rindiņām, staciju pēc stacijas. Tad viņš izņēma no vestes kabatas pulksteni, domīgi skatījās tanī, pēc tam atkal vilcienu sarakstā; galu galā, it kā visu noskaidrojis, atlika pulksteni atpakaļ, aizvēra grāmatiņu greizi pavērās Amālijā, bet, sastapis viņas skatienu, novērsās. Jaunlaulātie, kas tik nesen par tādiem bija kļuvuši, vairāk nesarunājās. Vagona rīboņa Amēlijai neļāva atbrīvoties no nervoza saspīlējuma. «Mūsu kupeja droši vien atrodas tieši uz riteņiem,» viņa nodomāja, «šī nemitīgā kratīšanās traucē atgūt aukstasinību.»

Abi klusēja pusstundu, līdz vilciens apstājās Montero. Amēlija te neizkāpa. Visu stāvēšanas laiku viņa ar baudu izjuta nekustību, mazliet nomierinājās. Tikko vilciens bija izbraucis no stacijas, viņa redzēja, ka neizprotamais vīrietis piecēlās un atkal tuvojās viņai. Nabaga meitene saprata. Viņš bija aplēsis, ka starp Montero un Sansu brauciens ir pietiekami ilgs. Amēlija ar rokām aizsedza seju.

— Gaisma… — viņa tikai izdvesa, — lūdzu, aizklājiet gaismu.

Šoreiz viņš nepaklausīja.

Viss ceļojums izvērtās par nemitīgu mēģinājumu un uzbrukumu virkni. Iesācējs bija stūrgalvīgi neatlaidīgs. Sākumā viņu kavēja pieredzes trūkums: atradis sievieti, viņš nespēja to iegūt. Viņš uzdūrās šķērslim, ne jaunavības šķērslim, ko vīrietis laulības dzīvē instinktīvi prot uzveikt, — nē, te pēkšņi atteicās pati daba, no miesas dzīlēm uznirušais baiļu stingums neatslāba.

Pēc pusnakts jaunais vīrietis mēģinājumus atkārtoja, taču bez panākumiem. Viņš tomēr neatlaidās. Viņš norima tikai tad, kad juteklība, arvien pārāk agri, notrulinājās, un mēģināja no jauna, tikko tā atkal modās. Reizēm attālums starp stacijām nebija pietiekami liels, un viņš atturējās. Uzmetis skatienu vilcienu sarakstam, jaunais vīrietis aprēķināja, ka laika sprīdis, kas būs viņa rīcībā, ir pārāk īss, un viņš apvaldīja iekāri. Te izpaudās stingri grožos turētajā zēnā ieaudzinātā piesardzība un pacietība.

Vilcienu sarakstu viņš pārbaudīja vienīgi pieturās, kad Amēlija bija atstājusi kupeju. Pārcietusi jaunu varmācību, viņa ilgojās tikai, lai ātrāk pienāktu stacija; viņa alka kaut brīdi paelpot svaigu gaisu, un kļuva arī aizvien nepieciešamāk sakārtoties, kaut cik sapost savu apģērbu. Jau iekams vilciens pilnīgi apstājās, viņa piesteidzās pie durvīm un jautāja, cik ilgi te pieturēs. Ja saņemtā atbilde viņai dāvāja desmit minūtes, viņa uzreiz nolēca uz perona un aizšāvās kā bulta. Dzelzceļa kalpotāji ar izbrīnu noskatījās uz bālo dāmu ar izbiedētajām acīm, kura, burnusam plandot, laternu vājajā gaismā skraidīja no vienām durvīm pie otrām un, aizmirsusi biklumu, vaicāja ceļu uz tualetes istabu, pie krāna samitrināja mutautiņu, pazuda, atkal parādījās un pa galvu pa kaklu metās atpakaļ uz vilcienu, kas jau gatavojās braukt tālāk.

Reizēm stāvēšanas laiks stacijā viņai likās pārāk īss. Tad viņa, drudžaini kaisdama, atsēdās uz polsterētā sola un pūlējās norīt asaras, stingdama aiz morālajām un fiziskajām ciešanām, drebēdama bailēs, ka uzmācīgais svešinieks, neievērojot viņas stāvokli, atkal var viņai uzklupt. Amēlija uzreiz neatskārta, ka šī iekāres apsēstā līdzgaitnieka jūtu izvirdumi aizvien dīvaini apsīka, atbruņojot viņu uz kādu laiku.

Meitene joprojām nesaprata, kas notika te kupejā un kas nenotika. Tomēr apziņas dziļumos kāda neskaidra balss, kuru viņa agrāk nekad nebija dzirdējusi, viņai teica, ka visam būtu vajadzējis norisināties citādi, labāk, un, ja arī tā noticis ne aiz viņas vainas, tomēr viņa kaut kā izturējusies nepareizi, un vīram, jo šis nepazīstamais tagad ir viņas vīrs, būtu pamats justies neapmierinātam. Tāpēc Amēlija vairs necentās atrauties un domāja, ka pilnīgi ļaujas, taču, kaut arī meitenes griba, lepnums un kautrība samierinājās ar jaunā vīrieša uzbrukumiem, miesa, pakļaudamas slepenam, neuzveicamam refleksam, tos atvairīja.

Kad Amēlijas ceļa biedrs uz brīdi norima, viņa atlaidās pret sēdekļa muguru, aizvēra acis, piespieda pie uztūkušās lūpas Teodorines kundzes vijolīšu pušķi un mēģināja izmantot atelpu, lai mazliet atgūtu domu skaidrību. Veltīgi. Un tad apziņas tumsā, aiz slēgtajiem plakstiem, sāka nogulsnēties tā jūkļa sastāvdaļas, kas vēlāk izvērtīsies par milzīgu, izplūdušu atmiņu, kurā savērpsies riteņu dārdi, svilpieni, ēnas un laternu atspīdumi, lokomotīves ogļu putekļi un ateju smakas, saplēsta veļa un nevienam neizpaužamas sāpes, — par tik spēcīgu atmiņu, ka līdz nāves stundai tā viņā neizdzisīs.

Nenojauzdama, ka viņas liktenis piepildīsies bez prāta palīdzības, viņa prāto un nonāk pie pirmajiem maldīgajiem sievietes secinājumiem. Amēlija domā, ka viss, ko viņa pārdzīvo, ir dabiski un tā tas notiek vienmēr — mokās, nesaskaņā, ar riebumu. Viņa domā, ka šausmu bezdibenis, kurā viņa gremdēta tik daudz reižu, jāizmēro katrai jaunavai, kas apprecas, un mežonīgais neprāts, kurš brīžiem sagrābj viņas līdzbraucēju un liek tam zaudēt cilvēcisko cieņu, sajēgu un kauna sajūtu, uznāk katram vīram, paliekot divatā ar sievu.

Cik daudzkārt klosterī un arī mājās Amēlija bija dzirdējusi pieminam «dzīves nejēdzības, ar kurām viņa itin drīz iepazīšoties»! Te jau nu tās parādās! Vislielākā nejēdzība ir paciest vīrieša tuvību, kurš pēkšņi pārvēršas apsēstā trakulī.

Godprātīgā, apzinīgā Amēlija, neaizmirsdama, ka pati bija piekritusi precēties ar šo vīru, piesargās viņu pārāk vainot, it īpaši pašreiz, kad jūtas tik apmulsusi aiz savas nezināšanas. Lionā vilciens stāv piecdesmit minūtes, un Amēlija, iestāstīdama, ka esot sasirgusi, par spīti agrajai rīta stundai pieprasa, lai viņu ielaiž restorāna mazajā salonā, kur viņa liek atnest bļodu ar siltu ūdeni, ieslēdzas, apkopjas, atpūšas, atlaidusies atzveltnes krēslā; viņai izdodas izbēgt no baismīgā murga, kas viņu bija tirdījis kupejā, šajā slēgtajā kastē, kas traucās caur nakti. Amēlija sāk justies labāk, viņa nograuž dažus melisas ūdenī samērcētus gabaliņus cukura, un mokošā nelabuma sajūta pāriet.

Bez šīs labdarīgās atelpas Amēlija nespētu izturēties pret pagājušās nakts nepazīstamo tā, kā ir nolēmusi. Viņa to ierauga soļojam pa peronu; piegājusi pie vīra, viņa lūdz, lai tas sniedz viņai elkoni atbalstam, cenšas uzsmaidīt, pastaigājas ar Viktorēnu un, izmantodama pārējo pasažieru klātbūtni, piespiež to atbildēt. Viņa tērzē par laika apstākļiem: kurā stacijā varēšot manīt klimata maiņu? Valansā droši vien vēl ne — varbūt Oranžā? Avinjonā jau nu gan noteikti. Pēc Lionas nevarot spriest, jo te šorīt līņā; viņai esot stāstīts, ka Lionā vienmēr līstot…

Viņa smejas. Pārsteigts par viņas lēnprātību, par to, ka Amēlija netur ļaunu prātu, nedusmojas uz viņu pat ne tik daudz, cik viņš pats dusmo sev, jaunais vīrietis atraisās, atbild sākumā ar vienzilbīgiem vārdiem, taču drīz vien jau ielaižas sarunā. Tad Amēlija atgriežas kupejā, šo to piekopj, izvēdina telpu un cenšas padzīt nakts rēgus. Vijolīšu pušķi viņa ieliek tīkliņā, ziedu saldenā smarža viņai mazliet šķebina. Beidzot viņa palūdz ceļa biedru, lai tas apgriež abus sola spilvenus— ar ādu pārvilkto pusi uz augšu.

Lokomotīve iesvilpjas, un vilciens brauc tālāk. Amēlija laiku pa laikam izmet pa teikumam, it kā lai saglabātu iekarotās pozīcijas. Šķiet, viņa vairs nebīstas, ka līdzgaitnieks, ar ko atkal ir ieslēgta kupejā, varētu atsākt uzbrukumus, — Viktorēnu atturēs spilgta gaisma vai vismaz doma, ka dienā konduktori mēdz staigāt pa kāpšļiem gar vagoniem. Bez šaubām, arī vieglā pačalošana nemodinās viņā rupjo dzīvnieku ar sakostajiem zobiem, neprātīgajām rokām.

Ap desmitiem no rīta Amēlija, kaut gan joprojām jutās nelāgi un baiļpilnais dvēseles nemiers viņā vēl nebija rimis, tomēr mazliet piemiga, un Viktorēns neizmantoja viņas miegu, bet arī pats aizsnaudās. Avinjonas stacijā vilciens iebrauca mazliet pēc divpadsmitiem; Viktorēns izkāpa, aizgāja uz bufeti un atnesa divus ēdienu sainīšus. Taču Amēlija nespēja norīt ne kumosa. Vagonam kratoties, viņā atkal iesvilās sāpes. Brauciens likās nebeidzami garš. Tagad viņa ilgojās, kaut ātrāk varētu pārsēsties Tulonas vilcienā un beidzot nokļūt Hiērā. Hiērā, kurā viņai vairs nebija no kā baidīties.

Kad vilciens nogriezās gar Berras ezeru, Amēlija iedomājās, ka jau sasniegta Vidusjūra, un, priecīgi uzlēkusi kājās, grasījās posties uz izkāpšanu. Taču, paskatījusies pulkstenī, viņa saprata, ka ir maldījusies: līdz Marseļai vēl jābrauc trīsceturtdaļas stundas. Viņa atkal atsēdās.

Vilciens pieturēja pie nelielās Ronjakas stacijas; pēkšņi uz vagonu jumtiem atskanēja soļi, kas tuvojās, ik pa brīdim apstādamies, un pie katras apstāšanās raksturīgi noklakšķēja vāks, kas no ārpuses aizsedza vagonu laternas. Amēlija divas trīs reizes mūžā bija ar ģimeni braukusi vilcienā, viņa saprata, ka nāk laternu iededzinātājs. Patlaban tas jau atradās uz viņu vagona jumta; Amēlija pacēla galvu: laterna pie griestiem iedegās.

Tikai pēc kāda mirkļa Amēlija aptvēra: tas nozīmēja, ka viņi tuvojas tunelim, garam tunelim. Viņu sagrāba kopš rīta piemirstās šausmas, viņa no sāniem pavērās uz savu līdzbraucēju. Viktorēns lūkojās pa logu uz garām slīdošo ainavu.

Iekams vilciens ienira Nertas tunelī, lokomotīve skaļi iekaucas, un sākumā Viktorēns nekustējās, it kā neticēdams necerētajai izdevībai, ko viņam dāvāja šī ceļojuma beigas. Taču laternas gaisma, pie kuras acis ātri pierada, atdzīvināja viņā vēl neizplēnējušās izjūtas; viņš paskatījās uz izbijušos ceļa biedreni, un viņa atkal modās iekāre.

Amēlija pateicās dievam, ka tunelis bija pietiekami garš, lai viņi abi pagūtu sakārtoties, iekams logā atkal iespīdēja dienas gaisma. Vēl lieku reizi gribai nepakļāvīgā miesa instinktīvi bija radījusi starp abiem šķērsli, kas Viktorēnam tomēr neliedza gūt zināmu apmierinājumu, pie kāda viņš šķietami sāka pierast.

Jaunais pāris beidzot, pēc divdesmit stundu ilga brauciena, atstāja kupeju un izkāpa Marseļā uz perona; divdesmit trīs gadus vecais puisis naktī bija kļuvis par vīrieti, sešpadsmit gadus vecā meitene vēl aizvien bija jaunava. Abus tomēr jau saistīja laulības saites un pat nesaprašanās.

Viktorēns, ko uzreiz aplenca nesēji, kuru marseļiešu izrunu viņš īsti nesaprata, izvēlējās divus mazāk noskrandušus un turklāt izturējās tik pavēlnieciski, ka gluži pārsteidza Amēliju. Kamēr viens no iezemiešiem, iekāpis kupejā, sniedza otram bagāžu, viņa vēroja savu vīru un sāka uz to skatīties citādām acīm. Stikloto jumtu virs perona apspīdēja spožā Marseļas saule. Kaut gan stikls bija apsvēpis ar sodrējiem, tomēr caur to izplatījās silta, glāsmaina gaisma. Pulkstenis bija trīs. Viktorēns izskatījās mundrāks nekā pirms ceļojuma. Nakts nebija atstājusi pēdas viņa sejā, vienīgi apģērbs bija sagumzīts; acis spriganas, lūpas koši sarkanas, ūsas spožas. Amēlijas sirdī ieplūda savāda izjūta, kaut kas līdzīgs cieņai.

Viņa pati bija gluži kā salauzta un tikko turējās kājās; viņa zināja, ka izskatījās neglītāka aiz noguruma, pārciestajām mocībām, un pietūkums uz augšlūpas arī nedarīja viņu daiļāku. Amēlija atbalstījās ciešāk uz vīra rokas.

— Vai tad jūs nedzirdat? — Viktorēns tieši tobrīd viņai jautāja. — Vai jums ir pieci rokas saiņi?

— Piedodiet, draugs, šis troksnis mani gluži apdullinājis … Jā, pieci.

— Kundze aizmirsusi vijolītes, — nesējs no vagona uzsauca.

— Ko viņš grib? — Amēlija teica. — Ā… manas vijolītes? Tās ir novītušas, es tīši tās atstāju.

Viņi devās uz ziņu biroju: Tulonas vilciens gāja tikai pēc divām stundām. Pūlī visi ievēroja saskanīgi soļojošo pāri, kas izcēlās ar starojošo jaunību, eleganto, bagāto apģērbu un parīzisko izskatu.

Viņi nebija vienīgie, kas vēlējās nodot glabāšanā bagāžu. Viktorēns bija saklausījies tik daudzus brīdinājumus, ka negribēja uzticēt abiem marseļiešiem bagāžas nodošanu. Viņš aizveda Amēliju līdz solam un, pēc desmit minūtēm ar bagāžas kvīti kabatā atgriezdamies, atrada jauno sievieti pa pusei nesamaņā, viņa bija kļuvusi bāla kā krīts.

— Kas jums kait? Vai jums nelabi?

Amēlija pacēla plakstus un ieraudzīja Viktorēnu, kas gluži satraukts bija pārliecies pār viņu, taču šinī satraukumā atspoguļojās visvairāk bažas, ka viņa varētu izrādīties vārgule. Šķita, ka Viktorēns domāja: «Nē, nudien, viņa taču nesagādās man šādas nepatikšanas …» Amēlija vienā mirklī aptvēra, cik tas bīstami.

— Tas ir no brauciena, — viņa sacīja, — un jūs nevarat iedomāties, cik daudz nogurdinošu gājienu man bija pēdējās dienās Parīzē.

Draudīgo briesmu apziņa bija tik stipra, ka tā atdzīvināja Amēliju; pieķērusies pie rokas, kuru Viktorēns sniedza pretī un pie kuras atbalsta viņa jau sāka pierast, jaunā sieviete piecēlās. Viņa instinktīvi bija sev par attaisnojumu aizbildinājusies ar sieviešu raizēm, kurās vīrieši neņem dalību, tāpēc viegli ļauj pārspīlēt to nozīmību. Bet vai viņai bija izdevies piemānīt vīru? Cik neveikli bija ar muļķīgo ģīboni atgādināt viņam par pagājušās nakts pārdzīvojumiem! Šis aplinku norādījums, pat netīšs un mēms, Amēliju daudzējādi sarūgtināja. Lai cik ļoti jauno sievieti mulsināja neizdibināmie noslēpumi, kuri kopš vakar vakara sablīvējušies ap viņu, viņa tomēr nespēja aptvert, ka jebkad varētu kaut garām ejot ierunāties par tiem ar vīru, pat ne čukstot. Tie ietilpa kādā citā pasaulē, kurā vārdi, tāpat kā dienas gaisma, nedrīkstēja iespiesties. Tā bija nakts valstība. Nekad viņa neatļausies ne acis atvērt šajā tumsībā. Viņa sev pat pārmeta, ka pārāk ilgi domās pie tās kavējusies, taču atvainoja sevi ar pārciestajām izbailēm un mokām, jo sieviete taču nespēj vienmēr valdīt pār savām domām un ievirzīt tās vēlamajā gultnē.

Stingrā, smalkjūtīgā noslēgtība bija viena no pirmajam mācībām, ko Amēlija negaidot saņēma savā dziļajā dvēseles apjukumā, kurā viņai vienai pašai, bez citu palīdzības, vajadzēja visu apsvērt un visu izprast, pēc tam kad sešpadsmit gadus bija pavadījusi valdonīgu, pedantisku audzinātāju uzraudzībā, kuri bija bijuši neticami nerunīgi par kādu svarīgu dzīves pusi. Ko viņai iepretim jaunajiem pienākumiem līdzēja visi apgūtie zināšanu pamati un labi audzinātas jaunavas morālā bagāža?

— Ja jūtaties nogurusi, — Viktorēns, kaut ko pārdomājis, sacīja, — tad jums vislabāk būtu atpūsties uzgaidāmajā zālē, kamēr pienāks Tulonas vilciens.

— Pateicos par jūsu gādību, draugs, bet atpūsties es pagūšu atliku likām Hiērā. Es nekad nevarētu sev piedot, ka, atrazdamās Marseļā, neapmeklētu veco ostu, par kuru tik daudz runā. Labāk salīgstiet ekipāžu, un aizbrauksim to apskatīt.

Viņi devās uz izeju. Saule, svaigais gaiss, pilsētas panorāma, kas atklājās virs namu jumtiem, cilvēku balsu čala, skaļie viesnīcu kalpotāji, kas raustīja atbraucējus aiz piedurknes, — tādi bija viņu pirmie eksotikas iespaidi. Kučieri, spalgi klaigādami, apstrīdēja cits citam tiesības uz godu izvizināt ārzemniekus. Jaunais pāris iesēdās diezgan sagrabējušos vaļējos ratos, ko pēc itāliešu modes sedza bārkstīm rotāts svītraina audekla jumts, un pajūgs, zvārguļiem šķindot, devās ceļā.

Amēlija vēlējās vispirms iegriezties pastā. Viņi nodeva divas depešas: vienu adresēja uz Ķeizarienes avēniju, otru uz Luija Lielā ielu.

— Draugs, esmu pārliecināta, — jaunā sieva sacīja Viktorēnam, — ka jūsu māti ļoti iepriecinās, ja uzrakstīsim viņai abi dažus vārdus. Mēģiniet sadabūt

pieklājīgu rakstāmpapīru un aploksni.

Kamēr Viktorēns uzvilka adresi, Amēlija, spalvu rokā turēdama, mirkli pārdomāja.

«Kundze,» viņa sāka rakstīt, «mēs baidāmies, ka depešas piespiestais vēsums nenomierinās Jūsu gādīgo mātes sirdi. Piedodiet mums par slikto papīru, toties tas Jums aiznesīs mūsu laimes apliecinājumus.»

— Spalva nekam neder, — Amēlija, pārtraukusi rakstīšanu, teica.

«Mūsu ierašanās Marseļā bija burvīga. Pie debesīm neviena mākonīša, te ir karsti kā jūnijā, šķiet, pati daba saprot, ka esmu atradusi Jūsu dēlā vislabāko vīru, un tāpēc atļaujos Jūs lūgt uzskatīt mani turpmāk par savu vispadevīgāko un laimīgāko Jūs mīlošo meitu.»

Viņa parakstījās Amēlija Busardela un pārlasīja. Pēc tam piebīdīja nesalocīto lapu vīram. Viņš tikai uzšņāpa savu vārdu, nepainteresējies, ko Amēlija uzrakstījusi.

XXI

Lionetas sniegtās ziņas par Hiēras viesnīcām, kā jau varēja sagaidīt, izrādījās nepareizas. Vikontese Klapjē bija viena no tām sievietēm, kuras cilvēkā augstāk par visu vērtē lietpratību katrā jautājumā un ir. drīzāk ar mieru sagudrot diezin ko nekā apklust sarunas vidū. Viņas žilbinošais spožums aizsedza ļoti viduvēju izglītību un šauru dzīves pieredzi, kas robežojās tikai ar buržuāzijas aprindu ārišķībām; atrazdamās sabiedrībā, viņa bieži vien nesaprata, par ko tiek runāts.

Amēlija, ļoti labi pazīdama brāļasievu, kuras pavadībā kopš iznākšanas no klostera līdz savām kāzām nereti mēdza iziet no mājām, bija pieradusi viņai neticēt ne vārda. Parīzē, stacijas priekšnieka salonā, jaunā meitene bija ļāvusi Lionetai tarkšķēt, cik tīk, taču cieši apņēmusies neievērot šīs viszines padomus.

Tagad Amēlija nopriecājās par savu apņemšanos. «Parka» viesnīca, apkaimē plaši izdaudzināta ar to, ka jaunais oficieris Bonaparts tur dzīvoja tanīs laikos, kad tā vēl bija tikai parasta mājvieta, tiešām bija pelnījusi savu labo slavu. Pilnīgi jaunā ēka bija iekārtota pēc pēdējām komforta prasībām un, atrazdamās modernās pilsētas centrā, attaisnoja savu nosaukumu, jo ap viesnīcu pletās liels dārzs, kurā bija savākti visneparastākie augi. Otrā rītā pēc jaunā pāra ierašanās viesnīcas saimniece iepazīstināja Amēliju ar savu floras valstību. Kamēlijas, begonijas, pitosporumi, Madēras sarkankoks, Japānas mespils, nesen aklimatizētās Austrālijas palmas un barbariskie, dzelkšņainie stādi, kurus viesnīcniece sauca par saviem kaktusiem un kuri atgādināja dzīvnieku apveidus, — visi vienkopus savāktie retumi, dīvainie dabas veidojumi izcēlās jo vairāk tāpēc, ka dārzā nebija parasto zālāju, — te patiesi bija ar ko pārsteigt un samulsināt Parīzes tūristus. Amēlija jutās tūkstoš jūdžu tālumā no Ķeizarienes avēnijas un uzreiz iemīļoja šo parku.

Viņa labprāt tanī pastaigājās ar vīrabrāli Edgaru, kas bija viņus sagaidījis Polinas stacijā un iepaticies Amēlijai no pirmā acu uzmetiena. Zēns ar skaidro skatienu, kuru Viktorēns agrāk bija tik daudz mocījis, tagad izvērties par divdesmit divus gadus vecu, domīgu jaunekli ar kalsnu augumu un kalsnu seju. Pēc ārstu ieteikuma Edgars šajā mūžīgi svelmainas saules pielietajā malā allaž staigāja ar zaļu saulessargu, kura atspīdumi vērta viņa seju vēl bālāku. Pa pusei caurspīdīgais zvans, zem kura viņš dzīvoja kā no tveices aizsargāts stāds, apvaldītās kustības, atturīgā, lēnīgā valoda — tas viss viņu ļoti atšķīra no citiem, un Amēlija saskatīja viņā ja arī ne Teodorines kundzes vaibstus, tad vismaz visu viņas burvīgumu. Edgars šķita mazliet sievišķīgs, tāpat kā viņa māte bija diezgan vīrišķīga.

Viņš aizveda Amēliju pie laba zobārsta, kura adresi bija dabūjis no sava ārsta. Jaunā sieviete lūdza pārbaudīt cietušo zobu, un speciālists paskaidroja, ka zobam esot ieskrambāta emalja. Pats zobs neesot bojāts, bet, tā kā pulpa palikusi neaizsargāta, tad ar laiku tā vieta kļūšot tumšāka. Zobārsts teica, ka tas esot nenovēršami; viņš varot vienīgi nolīdzināt ieskrambājumu, lai kundze nejūtot asumu.

Amēlija piekrita. Pēc novīlēšanas viņa tiešām gandrīz vairs nemanīja traucējumu. Taču pēc kāda mēneša mazais laukumiņš sāka dzeltēt un pamazām kļuva brūns. Jaunā sieviete nekad nespēja aprast ar šo plankumiņu. Viņa to gan pētīja spogulī, gan taustīja ar mēli, uzgāja, automātiski aizskāra, it īpaši pārdomu brīžos. Dažudien viņa pārspīlēja traucējumu un pēkšņi iedomājās, ka brūnumiņš zobā ir ļoti redzams un viņu pilnīgi izkropļo. Īsi sakot, šis atgadījums kļuva par vienu no sīkajām nelaimītēm, kas uz visiem laikiem neizraujami ievijas ikdienas dzīves audumā. Sarunājoties Amēlija centās neatklāt zobus, ar kuriem agrāk bija mazliet koķetējusi; pat smaidīt viņa sāka citādāk, pastiepjot augšējo lūpu, tā, ka sejā uz mirkli iegūla neizpaustu skumju izteiksme.

Edgars, pūlēdamies izklaidēt radiniekus, vadāja viņus dažādās ekskursijās. Viņi karietē aizbrauca apbrīnot senās Pomponiānas drupas un jaunās villas, kas tika celtas Karkeirannā. Edgars uzaicināja viņus apmeklēt vecās sāls raktuves Fabregā, pēc tam jauno, modernāk iekārtoto Peskjē uzņēmumu, kurā Klapjē kungs bija akcionārs.

Šķita, ka izbraukumi Viktorēnam patika.

— Es patiesi būtu gluži izmisusi, — Amēlija sacīja vīram, — ja jūs manis dēļ atteiktos no nogurdinošākiem izbraukumiem, kuros es nevarētu jūs pavadīt.

Amēlija gan nojauta, ka šādi smalkjūtīgi apsvērumi Viktorēnu neatturētu; viņa nereti pamanīja vīra sejā nenosvērtību, neapmierinātu grimasi, kas raksturīga cilvēkiem, kuri paši neprot atrast iespēju interesanti pavadīt brīvo laiku. Vairāk par visu Amēlija vēlējās panākt, lai Viktorēns negarlaikotos viņas klātbūtnē; pietiekami labi jau iepazinusi vīru, viņa izlikās nepamanām tā aprobežoto izdomas spēju.

— Ja jūs, piemēram, gribētu doties makšķerēt…— viņa atsāka.

— Taču Viktorēns nekad nebija vizinājies ar laivu.

— Vai arī izjāt pastaigā? — piebilda Edgars, kas labāk pazina brāļa gaumi.

— Kā? Izjāt? — Viktorēns moži atsaucās. — Vai tad šeit var dabūt jājamzirgus? Vai tu zini kādu stalli?

— Jā, aizvedīšu tevi uz vienu, kur izīrē diezgan labus rikšotājus; šo stalli iecienījuši angļu tūristi.

Viktorēns piecēlās un atlika tasi atpakaļ uz dārza galda, jo Amālija bija lūgusi pēc pusdienām kafiju pasniegt ārā. Viņš gribēja tūlīt iet apskatīt staļļus. Laiks viņam šķita velkamies pārāk lēni. Viktorēnam bija pilnīgi nepieciešams pa dienu fiziski izkustēties, jo naktis jaunajam vīram nevis laupīja spēkus, bet, gluži otrādi, tos pavairoja. Viktorēnam trūka ar ko salīdzināt, tāpat kā bija trūkuši pieredzējušāku draugu padomi, tāpēc viņš varbūt vēl mazāk nekā Amēlija nojauta, kas viņu attiecībās varēja būt nepilnīgs. Viņš ar tām samierinājās un, vispār paradis apmierināties ar to, ko ieguva bez pūlēm, piepildīja savas alkas ātri un slikti, toties bieži. Ar to bija pieticis, lai pilnīgi pārvērstu viņa dzīvi. Normāls līdzsvars bija nomainījis ar Žavelas stingro režīmu mākslīgi pagarināto zēnību. Beidzot šis spēcīgais, veselīgais puisis iepazina dabisku apmierinājumu, dziļu miegu, spirgtu atmodu, un šajā gluži jaunajā dzīvē Viktorēns sāka pilnīgāk apzināties savu organismu, izjuta asinis dzīslās, izjuta rokas un kājas. Kad pienāca rīts, pēc pirmajām brokastīm, ko viņš ar lielisku ēstgribu iebaudīja sievas istabā pie atvērtā loga, pa kuru ieplūda svaiga gaisa šaltis, ko pavasara saule vēl nebija sasildījusi, Viktorēns juta tieksmi pēc fiziskas vingrināšanās. Laiskā dzīve Hiērā, kur vienīgā izklaidēšanās bija izbraukumi un tērzēšana dārzā, mierīgi sēžot uz čuguna krēsliem, Viktorēnu nomāca,

Edgara piedāvājums nāca īsti laikā. Vājās veselības dēļ Edgars izjādēs nevarēja piedalīties un arī Amēlija atteicās. Viktorēnam vajadzēja apmierināties ar zirgu puiša sabiedrību; tas aizveda viņu uz Bregansonas cietoksni, uz Bormu vai Mora mežu. Viņš atgriezās sajūsmināts, ar sārtiem vaigiem, izsalcis kā vilks un daudz vairāk stāstīja par savu rudo ķēvi, ko sauca par Balkisu, nekā par ainavām, kuras bija pavērušās izjādes laikā. Amēlija, diendienā vērodama vīru, priecājās par viņa aizraušanos.

Edgaram katru rītu vajadzēja iet uz lopkautuvi izdzert glāzi svaigu asiņu. Viņš atzinās brāļasievai, ka šī procedūra viņam kļūstot arvien smagāka.

— Kur tā lopkautuve atrodas? — Amēlija jautāja.

— Jaunajos kvartālos, aiz viesnīcas.

— Tas taču nav tālu? .. . Edgar, man kaut kas ienāca prātā. Es staigāju pārāk maz. Viktorēns gandrīz katru rītu dodas izjādē, un es būtu jums pateicīga, ja jūs atnāktu man pakaļ, ejot uz procedūru. Es jūs pavadītu, un pēc tam mēs varētu pastaigāties. Paklaiņāsim pa vecpilsētu.

Šādā veidā Amēlija Klapjē iemantoja Teodorines kundzes draudzību. Katru dienu jaunā sieviete ar svaini ieradās lopkautuvē. Šī jaunā, spodrā iestāde nesen bija atvērta agrākā Almanāra ielas slaktūža vietā, kurš atradās pie neliela kanāla, kas ilgu laiku bija sagandējis gaisu plašā apkaimē un pelnīti iesaukts par «Zarnu draņķi». Jaunās lopkautuves administrācija bija sargu mājā iekārtojusi īpašu istabu slimniekiem, kam ārsti parakstījuši dziedināšanos ar liellopu asinīm. Gar visām četrām nobalsinātajām sienām stāvēja soli, un sarga sieva, apjozusi baltu priekšautu, iznesa klientiem augstas bieza porcelāna tases, lai dzēriena izskats nebojātu viņiem dūšu. Tā šī diezgan kuplā skaitā apmeklētā vieta — jo Hiēra bija iemantojusi lielu popularitāti kā kūrorts, kurā var izārstēties no dažādām kaitēm, — atgādināja, gan laucinieciskākā variantā, minerālūdeņu dziedinātavas zāli. Pat kustība, kādu slimnieki izdarīja, ar kreisās rokas pirkstiem aizspiežot degunu un ar labo roku ceļot pie lūpām tasi ar kūpošajām asinīm, pilnīgi atbilda dzelzi saturošo ūdeņu lietotāju paradumiem.

Edgars tur sastapās ar slimniekiem, kuri, tāpat kā viņš, Hiērā uzturējās visu ziemu un ar kuriem bija sācis sasveicināties un reizēm pārmīt pa teikumam. Divus trīs viņš stādīja priekšā Amālijai, kas gāja svainim līdzi nelielajā istabā un bieži vien paņēma no sarga sievas rokām tasi asiņu un pati to pasniedza Edgaram.

Sarga sieva bija vairākkārt dzirdējusi uzrunājam Busardela kundzi, un kādu rītu, kad Amālija atnesa viņas bērniem dažas paijas, labsirdīgā sieviete pavadīja kundzi līdz durvīm un, gribēdama izpaust atzinību, sacīja dienvidnieciskā izrunā un ar dienvidnieku familiaritati:

— Neņemiet ļaunā, cienkundze, ka teikšu, — jūs esat gaužām labi darījusi, ka atbraucāt pie kunga! Tagadiņ viņš drīz tiks pie sārtuma vaigos! Vīra kungs pārlieku skuma pēc jums!

Amēlija nepacietīgi sakustējās, un sieviete palocīdamas piebilda:

— Saku jums to ar vislielāko bijāšanu.

— Man žēl, ka iznāca tāds pārpratums, — Edgars teica, kad viņi izgāja uz ielas.

— Nieki, Edgar! Vai tad tas ir svarīgi?

Torīt Amēlija ātri nogura un vēlējās atgriezties viesnīcā, neapmetot parasto līkumu pa vecpilsētas ielām.

Pēc dažām dienām, kad viņi atkal divatā sēdēja dārzā, Amēlija lūdza, lai Edgars pastāsta par savu otro brāli un māsām, par tēvu, tēvoci un tantēm, un it īpaši par Teodorines kundzi; jaunais vīrietis ar izbrīnu redzēja, ka Amēlija gandrīz nekā nezin par Busardeliem. Edgars viņai uzmeta katra ģimenes locekļa morālo portretu; Amēlija vērīgi klausījās, it kā izklāstījums par ģimeni, kurā viņa bija iegājusi, varētu sniegt atslēgu viņas pašas nākotnei. Taču viņa nekādi nereaģēja uz stāstījumu; šķita, ka viņa jau iepriekš nolēmusi samierināties ar visu, ko šī laulība viņai nesīs. Šāds fatālisms nekādi neatbilda jaunās sievietes noteiktajam raksturam, pat ievērojot paradumus, kādi valdīja tanīs laikos, un to, ka Amēlija piederēja pie sabiedrības šķiras, kurā jaunavas nemēdza precēties aiz sirds aicinājuma.

Edgars stāstīja; būdams objektīvs un apveltīts ar asu uztveri, viņš izteicās par tuviniekiem neaizplīvuroti, jo pietiekami uzticējās Amālijai, lai neslēptu no viņas vērtējumus, pie kādiem viņa pati droši vien itin drīz nonāktu. Galu galā starp viņiem nodibinājās tā vārdos neizpaustā vienošanās, kāda, par spīti gaumju, vecuma un dzimuma atšķirībām, vieno divas būtnes, kuras aptvērušas, ka pieder pie tās pašas cilvēku ģints, un grib vaļsirdīgi sarunāties savā kopīgajā valodā.

Šī saruna deva iespēju Amālijai labāk iepazīt Busardelus; turpmāk viņa varēja viegli orientēties savā jaunajā ģimenē. Par Viktorēnu viņa tomēr nejautāja nekā, un Edgars neteica par vecāko brāli ne vārda.

Tad Amēlija savukārt stāstīja par Klapjē ģimeni, taču visai dīvaini. Viņas svainis, runādams par tuviniekiem, bija atstājis ēnā tikai vienu Busardelu, turpretī viņa nostādīja gaismā tikai vienu Klapjē, sen mirušo vectēvu. Amēlija izstāstīja sīki jo sīki visu viņa dzīves gājumu, atklādama, ka viņš bijis ģimenes bagātības pamatlicējs. Pirmais grāfs Klapjē atbilda pirmajam biržas māklerim Busardelam.

Taču pār Klapjē dzimtu vairāk pletās Napoleona ēna. Amālijas vectēvs bija tas pats Klapjē, kuram bija tik liela loma parcelārā kadastra nostiprināšanā, kuru imperators ieveda 1807. gadā. Aiz atzinības par sniegtajiem pakalpojumiem Klapjē 1808. gadā tika piešķirts grāfa tituls; pirmās restaurācijas laikā grāfs Klapjē atkāpās no amata, Simt dienu laikā atgriezās iepriekšējā postenī un pēc Vaterlo galīgi atrāvās no sabiedriskās darbības. Klapjē ģimenes vēsture bija pa daļai līdzīga Busardelu ģimenes vēsturei, tikai ar to atšķirību, ka Busardeli, izcēlušies no zemas kārtas ļaudīm, bija uzkāpuši augstākos sabiedrības slāņos un, bez šaubām, vēl kāps, turpretī Klapjē, kuru ģimenes nodibinātājs bija cilvēks ar slavenu vārdu, jau sāka slīdēt lejup.

Kad pie varas nāca Bonapartu jaunākais atzarojums, Amālijas vectēvs atgriezās privātajā dzīvē un līdz mūža vakaram vairs nekādus amatus neieņēma. Dziļās pēdas, kuras Napoleons bija atstājis šī Amālijas priekšteča garā, apvienojās ar iepriekšējā gadsimta filozofu ietekmi; starp citu, šādu parādību varēja sastapt diezgan bieži buržuāzijas ģimenēs, kuras impērijas laikos izvirzījās sabiedriskās dzīves priekšplānā, bet bija izveidojušās jau pirms revolūcijas; imperatora tuvībā tās nonāca jau ar savām tradīcijām un garīgo bagāžu. Grāfs Klapjē pat pēc 1815. gada mēdza citēt Voltēru un Ruso, pirmo gan biežāk nekā otro, jo, kaut arī zināmas diženā ženēvieša idejas viņš uzskatīja par neapstrīdamām dogmām, piemēram, domu par zīdaiņu barošanu ar mātes pienu, kura Klapjē ģimenē bija vienmēr praktizēta, grāfs tomēr, būdams labs administrators, neņēma nopietni «Sabiedriskā līguma» utopisko pusi. Amēlijas vectēvs bija cilvēks ar gaišu saprātu, un, kad viņš atrāvās no sabiedriskās darbības, tad viņa gaišais saprāts, gluži dabiski, pievērsās finansiālai darbībai, kurā viņš spoži izmantoja savu bagātīgo pieredzi un dotības.

Grāfs Klapjē savā laikā bija piedalījies tik daudzos un plašos jaunievedumos, ka viņu ieinteresēja ikviens jaunums. 1832. gadā izlasījis «Zinātnieku Žurnālā» publicētu rakstu, grāfs uzreiz bija noticējis, ka liela nākotne būs jaunam mēslojumam, kuru Spānijā nesen bija ievedis kāds peruāņu kuģis; ar šo mēslojumu, kas pēc raksta autora apgalvojuma esot minerālu putekļi, varot lauksaimniecībā ar labiem panākumiem aizstāt kūtsmēslus. Amēlija zināja šo atgadījumu visos sīkumos un izklāstīja to tikpat skaidri un droši, kā vecā Busardela bērni prata stāstīt par zemesgabaliem.

Caur Francijas konsulātiem grāfs Klapjē pieprasīja izziņas, kur šo vielu var iegūt; viņam norādīja uz divām klinšainām, neapstrādājamām un neapdzīvotām saliņām Klusajā okeānā, netālu no Peru krasta, kurās atradās minētās vielas nogulsnējumi. Taču pirmie slavenā mēslojuma izmantošanas mēģinājumi Eiropā tanī laikā cieta neveiksmi, bet grāfs Klapjē nekad nemēdza atzīt, ka ir maldījies, tāpēc nolēma salas tomēr nopirkt un dabūja tās par smiekla naudu.

Pēc deviņiem gadiem, kad viņš varbūt nemaz vairs nedomāja par šo darījumu, kura dokumenti gulēja aktu vākos, laikraksti ziņoja, ka 1841. gadā Bordo, Londonas, Hamburgas un Antverpenes ostās no marta līdz oktobra mēnesim divdesmit trīs kuģi ieveduši vairāk nekā seštūkstoš tonnu gvano. Šo gvano pārdeva par divdesmit astoņām mārciņām sterliņu tonnā; tagad to prata izmantot, un tas sniedza pārsteidzošus rezultātus. Gvano ieguva trijās salās, kuras sauca par Činčām; tās bija Peru valdības īpašums, un Amēlijas vectēva divas saliņas bija Činču klinšainais pagarinājums.

Viņš neuzklausīja ne Limas eksportfirmas piedāvājumus, ne vēlāk Peru valdības lūgumus; būdams oficiālajos dokumentos par «Franču salām» nosaukto īpašumu saimnieks, kā arī nodibinājis tur uzņēmumu, grāfs Klapjē prata saglabāt un aizstāvēt savas tiesības, nekad pat nedomājis aizbraukt uz Peru, jo šis tālo zemju pionieris nebija izkustināms no Parīzes. Viņa pretošanās ilga līdz Luija Filipa valdīšanas beigām un, kad grāfs Klapjē galu galā pārdeva savus klintājus, saņemdams par tiem ļoti pieklājīgu summu, viņš prata piedevām sev izgādāt Peru valdības uzņēmumā krietni lielas pajas; to veicis, viņš nomira, atstādams vecākajam dēlam, Amēlijas tēvam, visu, ko gvano bija ienesis un ko vēl ienesīs grāfiem Klapjē.

No svaines plašā stāstījuma Edgars maz dabūja zināt. par tagadējiem Klapjē. Amēlijas atturība attiecībā uz tuviniekiem jo sevišķi dūrās acīs pēc vaļsirdības, ar kādu viņš bija attēlojis Busardelus.

Vienīgi mātes raksturu viņā mazliet atklāja, pastāstīdama, ka grāfienes kaislība esot uzpirkt lētus zemesgabalus. Grāfiene Klapjē bija vulgāra sieviete, kas tēloja lielu lietpratēju veikalnieciskos darījumos, taču vīrs neuzklausīja viņas padomus. Sašutusi par viņas spēju neatzīšanu, viņa uzklupa savai personīgajai naudai, ko izmantoja sīkiem, bezjēdzīgiem pirkumiem, toties pirka bieži, tā būdama ļoti līdzīga senlietu mīļotājam, kurš izšķiež naudu, iegādājoties simt nevērtīgu nieku, tā pārvēršot savu māju par drazu muzeju, nevis kaut reizi gadā nopērk kādu vērtīgu priekšmetu. Tikko Amēlijas māte padzirdēja, ka kaut kur ir pārdodams smilšains klajums vai dūkstājs par simt sū arpānā, viņa uzreiz ilgojās kļūt par šo nederīgo zemju īpašnieci. Meitas kāzu ceļojums arī bija modinājis grāfienē Klapjē tieksmi izdarīt jaunu pirkumu. Kad grāfs Klapjē Parīzē, pavadīdams jaunlaulātos uz vilcienu, bija lūdzis, lai Viktorēns, izmantojot uzturēšanos Hiērā, aizejot apskatīt Peskjē sālsraktuves, grāfiene, vēlēdamās pārspēt vīru, tūlīt izteica dedzīgu vēlēšanos nopirkt Hiēras apkaimē dažus desmitus hektāru zemes un pieprasīja, lai znots ievācot izziņas par cenām un pie izdevības ievadot sarunas.

Viktorēns apsolīja visu, ko vien no viņa vēlējās, taču apdomīgā Teodorines kundze aizrakstīja par šo uzdevumu Edgaram. Viņš nekavējoties devās uz labāko Hiēras aģentūru, kur saņēma vajadzīgo informāciju un ar Busardeliem raksturīgo, gandrīz vai iedzimto veikalniecisko izpratni, kas viņos attīstījās pati no sevis, sastādīja nelielu ziņojumu. Starp citu, Edgaram vajadzēja, tikko viņa veselība mazliet nostiprināsies, sākt strādāt tēva uzņēmumā, jo pienāks laiks, kad viņam ar brāli Viktorēnu būs jāpārņem biržas māklera kantoris; jaunākais brālis Amorī bija tikai trešajā vietā Busardelu uzņēmuma mantinieku sarakstā, jo viņā atklājās spožs mākslinieka talants, un vecāki, gan uztraukdamies, gan arī lepodamies ar šo ģimenes ģēnija novirzienu, gandrīz jau bija nolēmuši ļaut viņam nodarboties ar glezniecību, kaut vai izmēģināšanas dēļ.

Edgars necerēja pilsētas tuvākajā apkaimē atrast grāfienes Klapjē prasībām piemērotu zemesgabalu. Hiēras līdzenums, kurā lieliski auga puķes un agrīnie dārzeņi, vīnogas, zīdkoki un pat cukurniedres, nederētu šai lētu pirkumu tīkotājai: auglīgā zeme viņai liktos pārāk dārga. Lai apmierinātu grāfienes vēlēšanos, vajadzēja sameklēt kaut ko Benā zemesraga tuksnesīgajos klajumos vai aizbraukt ar laivu uz kādu no apkārtējām salām.

Dažas dienas pēc jaunā pāra ierašanās Hiērā Edgars abus iepazīstināja ar savu meklējumu rezultātiem, un doma par aizbraukšanu uz Porkerolu, Porkro vai Austrumu salu sajūsmināja Amēliju. Zelta salas, tāpēc, ka tās bija salas, turklāt ar tik spožu nosaukumu, savaldzināja jaunās parīzietes iztēli. Taču salas vēl bija pavisam mežonīgas, tās apmeklēt nozīmētu doties īstā ekspedīcijā. Pēc Parīzē izstrādātā plāna kāzu ceļojumam vajadzēja virzīties tālāk uz Korsiku, pēc tam uz Nicu, un Amēlija baidījās iecerēt pārāk plašus nodomus, kas viņus pārāk ilgi saistītu Hiērā. Te pēkšņi Viktorēns starp divām izjādēm pārsteidza Amēliju, izpaužot savu vēlēšanos.

— Es Hiērā jūtos ļoti labi, — viņš sacīja, kādu dienu atsēzdamies pie galda kreisajā pusē sievai, kas bija uzaicinājusi Edgaru palikt uz pusdienām. — Un jūs, dārgā?

— Ar pāris nedēļām bija pieticis, lai Viktorēns apgūtu gluži citādu toni. Pēc pirmajām dienām, kurās viņš bija apstulbis kā dzīvnieks, kas uzreiz neaptver, ka ir izlaists no krātiņa, Viktorēns Busardels drīz vien iejutās jaunajā stāvoklī. Viņā tagad jau bija atlicis vairs pavisam maz no Žavelas pansionāta audzēkņa ar glūnīgajiem skatieniem zem smagajiem plakstiem, kuram par katru sīkumu bija vajadzējis prasīt atļauju. Par ilgajiem pakļautības gadiem viņš sev sagādāja gandarījumu, pie katras izdevības izpauzdams savu gribu, īstenībā ne tik pārdroši, kā varēja sagaidīt, jo pagaidām viņš tikai izmēģināja savus spēkus un vēl vairījās atrauties no atbalsta punktiem. Viktorēns atdarināja tēva manieres un paradumus, it kā atspēlēdamies par viņa stingro aizbildniecību. Bieži Viktorēns izrieza krūtis un aizbāza īkšķus aiz vestes piedurkņu izgriezumiem, ieņemdams pozu, kādā Ipolits Flandrēns biržas mākleri bija iemūžinājis uz audekla.

Amēlija atbildēja, ka uzturēšanās Hiērā viņai esot ļoti patīkama.

— Ko jūs teiktu, ja mēs uzkavētos šeit, — Viktorēns turpināja, — nevis mētātos pa Korsikas mājvietām? Tur mūs noteikti neēdinās tik labi, — viņš piebilda, pēc viras iztukšodams glāzi kasī vīna, kuru ļoti cienīja un kura aromāts pēc Žavelā ilgus gadus baudītajām pliekanajām, ūdeņainajām dzirām pirmajās dienās bija viņu mazliet mulsinājis.

— Draugs, jūs mani pārsteidzat, — atbildēja Amēlija, pārmijusi ar svaini izbrīna pilnu skatienu, — un, ja runa būtu tikai par manu vēlēšanos, es labprāt pieņemtu jūsu priekšlikumu. Pilsēta man patīk un viesnīca arī. Turklāt vai tad es šeit neesmu atradusi visbrālīgāko draudzību?

Edgars, kas sēdēja viņai pie labās rokas, atbildēja uz viņas smaidu. Pie kopīgā galda viņi varēja brīvi sarunāties. Pusdienotāji, sasēduši pa pāriem vai veselām ģimenēm, tērzēja savā starpā, nepievēršot uzmanību kaimiņiem, tā, ka ap galdu vispārēja saruna neizraisījās.

— Es drīzāk baidos, — Amēlija turpināja, — ka jums apniks šejienes vienmuļā dzīve.

O, par to neraizējieties! — Viktorēns iesaucās. — Esmu jau ar to apradis, un apkaimē vēl ir daudz vietu, kur neesmu bijis.

—Bet vai mēs ar to neapbēdināsim mūsu vecākus, sevišķi jūsu tēvu, kas tik rūpīgi izdomāja mūsu maršrutu? Atceros, kā viņš vakarā ieaicināja mūs savā kabinetā un lampas gaismā atzīmēja uz kartes mūsu brauciena etapus un sīki paskaidroja pārvietošanās iespējas.

—O, tēvs! … — Viktorēns novilka, neatkarīgi pakratīdams galvu. — Mans tēvs noteikti nevēlas vest mūs aiz pavadas tagad, kad esam apprecējušies. Nedomājiet, ka viņš sevišķi interesējas par mūsu gaitām un nodomiem. Galu galā, dārgā, viņš mūs pavadīja uz vilcienu un pēc tam — arlabvakar!

Amēlija strauji pietvīka un nolieca galvu pār šķīvi, tā, ka vīrs nepamanīja viņas samulsumu. Taču maldītos tas, kurš meklētu Viktorēna vārdos netiešus mājienus vai viņa rīcībā apslēptu viltību. Atlaists brīvībā, viņš itin drīz bija aptvēris, ka tagad viltus un izlikšanās kļuvusi lieka. Viktorēna pašreizējā fiziskā un morālā stāja, ko viņš bija ieguvis, ja tā varētu sacīt, soļojot lejā pa Sentonorēdeilauas baznīcas kāpnēm, stalti iz-slietā galva un balss skaņa, kas pauda apmierinātību par to, ka viņš dzīvo, sociāla pārākuma apziņu un arī tipiski busardelisko bezrūpību, viss viņa izskats nepārprotami liecināja, ka turpmāk viņš, lai sasniegtu iedomātos mērķus, vairs nelieks muguru un neies aplinku ceļus.

—Edgar, kā jūs par to domājat? — Amēlija jautāja.

—Ja braukšana jūs ne vienu, ne otru nevaldzina,— Edgars atbildēja, — tad es neredzu iemesla, kādēļ jūs nevarētu palikt uz vietas.

Viņš atcerējās, ka tēvs īsti bija izteicis tikai vienu vēlēšanos, proti, lai jaunlaulātie paliktu pēc iespējas ilgāk Edgara uzraudzībā. Attiecībā uz pārējo Viktorēns nebija maldījies. Buržuāziskās morāles noteikumi pieļāva un pat diktēja, lai jauneklis un jaunava, kas līdz laulībām tiek turēti ļoti stingras audzināšanas žņaugos, uzreiz atbrīvojas no visām važām, tikko pie altāra devuši viens otram jāvārdu. Viktorēns priecājās, ka brālis viņam piekrita, Edgaru viņš ieredzēja labāk nekā Amorī. Edgars bija ļoti labsirdīgs, lēnīgs un smalkjūtīgs, taču viņam netrūka arī attapīgas veiklības; viņš nekad nebija licis Viktorēnam izjust savu saprātīga bērna pārākumu, kaut gan tika audzināts brīvāk, un vecāki ar viņu allaž bija lepojušies. Turpretī Amorī ar savām spožajām, gandrīz vai izaicinošajām spējām vienmēr bija tiecies pazemot vecāko brāli un tā atriebties par bērnībā saņemtajiem belzieniem. Turklāt Edgars bija slims, un viņam blakus Viktorēns jutās tik vesels, spēkpilns un fiziski drošs, ka viņā modās labvēlība, pat mīlestība pret Edgaru.

Jaunais pāris tātad nolēma palikt Hiērā, un drīz vien pienāca atbilde no biržas māklera, kas atzina viņu lēmumu.

Edgaram tagad bija jāorganizē izbraukumi uz salām. Viktorēns jautāja, vai viņa klātbūtne esot nepieciešama. Cenzdamās vīru nekad neierobežot, Amēlija sacīja, ka pilnīgi pietikšot ar Edgaru, aģentūras sūtīto gidu un viesnīcas grūmu, kas stieps saliekamos krēslus un šalles.

Līdz Tūrfondī laivu piestātnei, kas atradās Žiēnas pussalā, tūristiem vajadzēja aizbraukt ekipāžā. Pirmajā dienā Viktorēns jāšus pavadīja viņus līdz turienei. Viņš noskatījās, kā sieva ielēca laivā un atsēdās pakaļgalā. Pūta liegs vējiņš, Amēlija varēja paturēt atvērtu saulessargu ar izliektu rokturi, pārvilktu ar tādu pašu sarkanzaļi rūtainu taftu, kādā viņa bija tērpusies. Šo kleitu, kuras šūšanai norādījumus, kad gatavoja Amēlijas pūru, bija devusi Lioneta, jaunā sieva sākumā bija atstājusi ceļa somā, jo uzskatīja par kliedzošu. Taču versmainajā dienvidu saulē acs pamazām bija pieraduši pie krāsu orģijām, un vēlēšanās, pastaigājoties vīrabrāļa pavadībā, būt tikpat, modernai kā pārējās dāmas, kas šeit uzturējās, un varbūt vēl kādas citas jūtas modināja Amēlijā drosmi, un viņa tagad labprāt valkāja spilgtas krāsas tērpus. Viņa zināja, ka tās piestāvēja viņas samtainajai sejai un rūsgani melnajiem matiem.

Laivinieks izcēla enkuru. Rīta gaismā viss vizēja, visapkārt valdīja klusums; jūra bija skaista, zila un gluda, tālumā mirdzēja salas. Gaišā bura piepūtās un kļuva līdzīga milzīgai gliemežnīcai; laiva pagriezās, atrāvās no krasta un aizslīdēja. Amēlija atvadām pavicināja ar savu gaisīgo šalli. Braši sēdēdams zirga mugurā, Viktorēns arī pamāja ar roku un tad, strauji apgriezies, rikšiem aizdrāza projām no krasta.

Aizparīt no rīta, jo viņi bija nolēmuši, lai saudzētu Edgara veselību, nebraukt divas dienas pēc kārtas uz salām, Viktorēns aizjāja blakus ekipāžai tikai līdz Notrdamdelermitāžai, un nākamajā reizē viņš jau griezās apkārt pie Rubo strauta.

Edgars nebija maldījies, paredzēdams, ka būs jābraukā vairākas reizes. Porkerola salā, ko viņi apmeklēja pirmo, neatradās nekā kaut cik piemērota. Sala tolaik bija pamesta novārtā, meži noplicināti, visapkārt pletās apdegusi, nomelnējusi zeme, jo kāds Dženovas rūpnieks nomāja salu un izcirta egles sodas un potaša ražošanai.

Porkro bija laimējies izbēgt no šādiem postījumiem. Uz šo salu varēja aizraukt no Vecajām sālsraktuvēm, kas atradās daudz tuvāk pie Hiēras nekā Tūrfondī. Otrajā nedēļā laiva uzņēma parīziešus šeit, un Viktorēns, izmantodams pārmaiņu, vairs nemaz nepavadīja ekipāžu. Visa Porkro piederēja hercogam de Visansam, kas nevēlējās nekā pārdot un lielākos ieņēmumus guva nevis no vāji attīstītās laukkopības, bet no vairāku zemesgabalu iznomāšanas medībām. Edgars šādā garā arī ievadīja pārrunas ar hercoga īpašumu pārvaldnieku; viņš cerēja saņemt uz nomu, turklāt ar noteikumu, ka vēlāk varēs par zemu cenu atpirkt hektāru piecpadsmit lielu zemes strēmeli, kas stiepās gar jūras krastu viņpus Pormana nelielās kalnu grēdas. Izvēlētā vieta, ko ierobežoja ziemeļaustrumos Tufa zemes strēle un dienvidrietumos Baijū zemesrags, atradās pie paša Grotu līča.

Amēlija no visas sirds vēlējās, kaut sarunas veiktos sekmīgi, it kā viņa gūtu kādu labumu no šī darījuma, nevis tas tiktu slēgts tikai tādēļ, lai apmierinātu viņas mātes untumu. Īstenībā zemes nostūris, ko grāfiene Klapjē iegūs, to neredzējusi, un droši vien arī nekad neredzēs, bija pasakains, vientuļa daiļuma apdvests, pirmatnējs un poētisks, tas bija par labu grāfienes nolūkam.

— Ai Edgar! — Amēlija iesaucas, kad darījums bija sekmīgi ievadīts. — Ak, kāds skats! Iedomājieties, kā būtu šeit dzīvot mājoklī, ko varētu likt uzcelt no vējiem vairāk aizsargātajā malā, mājiņu pēc šejienes ēku parauga, un tā iekļautos dabas košumā …

Pa kraujām takām, kas vijās ap Vīžī, viņi caur Vientulības ieleju devās atceļā. Amēlija gāja, pieķērusies Edgaram pie elkoņa, viņa prata atbalstīties uz jaunā vīrieša rokas, neliekot tam just ne mazākā smaguma, un šī saudzība, ar kādu viņa, tik spēcīga sieviete, izturējās pret pavārgo svaini, vēl padziļināja draudzību, ko viņa juta pret Edgaru. No salas viņi aizbrauca agrāk nekā parasti, tāpēc pateica laiviniekam, lai apbrauc Benā zemesragu un atgriežas gar Bragansonas cietoksni un Estinjolas krasta bateriju.

Uzvilka buru, un laiva aizslīdēja. Sēdēdama pakaļgalā, Amēlija sakārtoja rūtainās kleitas krokas un mazliet atgāza galvu, tā, ka izliecās kakls. Viņa atteicās no šalles, ko līdzās sēdošais Edgars piedāvāja, un pēc brīža aizvērtām lūpām sāka dungot kādu meldiju. Edgars smaidīdams jautājoši paskatījās uz viņu. It kā atbildēdama viņa lēnām pavēra muti, dziļi ievilka elpu un iedziedājās.

No skaudrām .. .

Rāmās jūras plašumos balss pacēlās dziļa, sulīga, teatrāla.

… mīlas sāpēm

Es nebēgu nekur,

Ar dziļas laimes slāpēm

Tās mani klāt sev tur.

Viņa apklusa un pēc īsas pauzes atkārtoja:

Tās mani klāt sev tur.

Pēc tam, aizvērusi plakstus, viņa nogaidīja, it kā ieklausīdamās piedziedājuma pavadījumā. Kaut gan Amēlija cienīja nopietnu mūziku, tomēr pret šo dziesmiņu viņai bija vājība, ko viņa attaisnoja ar to, ka šī meldija labi izceļ viņas kontraltu. Aiz šī iemesla arī grāfiene Klapjē bija ļāvusi meitai iemācīties «Mīlas tvīksmi», kuras vārdus tikko drīkstēja izrunāt jaunavas lūpas.

Laiva ievirzījās līdztekus krastam, tagad pūta neliels pretvējš, kas mazliet palēnināja laivas gaitu un līgani, vienmērīgi šūpoja. Dziedādama otro pantu, Amēlija pieskaņojās šūpu ritmam, un balss plūda stieptāk, skanēja plašāk. Bālā sejiņa zem sarkanzaļi rūtainās cepurītes atplauka; jaunā sieviete neparaudzījās uz blakus sēdošo Edgaru, viņas skatiens bija aizmaldījies tālē; augstās krūtis cilājās kā operas primadonnai, balsī iesvilās kaislība:

Es nevairos no mokām,

Ko mīlestība dod,

Jo vien no viņas rokām

Sirds slepu laimi rod.

No skaudrām mīlas sāpēm

Es nebēgu nekur…

Nobeigusi atkārtojumu, Amēlija novērsās, straujā elpa krūtīs norima.

Laivinieks, gids un grūms saskatījās, zīmīgi pakratīdami galvu. Edgars klusēja. Pēc laba brīža viņš iejautājās:

— Vai Viktorēns ir dzirdējis, kā jūs dziedat?

— Nē.

Atkal iestājās klusums.

— Kad jūsu brālis pirmo reizi ciemojās mūsu mājās, — Amēlija atsāka, — māte gribēja, lai es dziedu, bet… apstākļi nebija labvēlīgi. Es atteicos.

Vēl aizritēja mirklis, laiva šūpodamās slīdēja pa viļņiem.

— Paldies, ka tagad dziedājāt, — Edgars sacīja.

Tā Amēlija Busardela pieķērās savai jaunajai ģimenei nevis ar sava vīra, bet ar citu cilvēku palīdzību. Pienāca aprīlis un atnesa, kā šajā apvidū bieži, vairākas dienas nelāgu laiku. Amēlija un svainis atteicās no izbraukumiem, bet ne Viktorēns. Viņš izjāja pat tad, kad debess bija apmākusies, un lietainās dienās, tā kā Hiēras kazino toreiz vēl tika projektēts, viņš devās uz Vidusjūras klubu vai arī uz Hiēras klubu, kurā bija īpaša paukošanās zāle. Tur viņš uzkavējās cauriem vakariem.

Turpretī Amēlija palika «Parka» viesnīcā un gaidīja Edgara apmeklējumu. Kad salons nebija aizņemts, viņi pieprasīja to sev, nolika grūmu sardzē pie durvīm un pāris stundu muzicēja, jo Edgars spēlēja klavieres pietiekami labi, lai varētu pavadīt dziedātāju. Tikko laiks kaut cik noskaidrojās, viņi gāja pastaigāties, parasti uz vecpilsētu. Amēlija bija paguvusi iepazīties ar visām ievērojamākām vietām, viņai jau bija savi iemīļoti nostūri un ieliņas.

Kādu dienu, kad laiks bija samērā ciešams un Viktorēns pazuda, tikko bija izdzēris savu tasi kafijas, Amēlija lūdza, lai Edgars aizved viņu uz Senluī baznīcu, kuras stingrās romāņu līnijas bija savaldzinājušas jauno sievieti; iznākot no baznīcas, viņa izteica vēlēšanos aizstaigāt līdz senatnīgajiem Barika vārtiem pa kādu nepazīstamu ceļu. Vispirms viņi devās pa Ruajāla ielu līdz pilsētas tornim, tad pārgāja pāri Būrnefa ielai un iegriezās pa kreisi Rampāra ielā.

Vērodams māju fasādes, Edgars pēc īsa brītiņa sacīja:

— Šis apvidus izskatās šaubīgs.

— Blēņas! — Amēlija pavīpsnāja. — Jūs taču nedomāsiet, ka šie pāris skrandainie bērneļi, kas rotaļājas pie notekas, apdraud manu drošību?

Viņa grasījās ķerties pie maka un pasviest dažus santīmus mazajiem kankarlācēniem, taču Edgars aizturēja viņas roku.

— Ne šie bērni mani biedē, — viņš sacīja, — baidos, ka pieredzēsiet nepatīkamākus skatus.

Iepletusi acis, Amēlija pavērās apkārt — ielas abās pusēs viņa ieraudzīja noplukušas tavernas ar pusvirus pamestām durvīm, virs kurām karājās dienā izdzēstas laternas. No netīrajiem mājokļiem plūda apslāpēta balsu murdoņa, sieviešu smiekli, reizēm ietrinkšķējās mandolīna.

— Piekrītu, aina ir diezgan pretīga, — viņa teica.

— Abi paātrināja soļus, aizsteigdamies garām izspūrušai sievai ar lielām, puskailām krūtīm, kura, atgāzusies uz mājas sliekšņa, sildījās saulītē un, acis pārklājusi ar iedegušo roku, noskatījās uz viņiem.

— Kā tas var būt, — brīnījās Edgars, nepacietīgi meklēdams ceļu, pa kuru atgriezties pilsētas centrā, — ka te nav nevienas šķērsielas?

Patiešām, ļoti vecā iela, pa kuru viņi gāja, stiepās gar senā vaļņa ārpusi un bija it kā atgriezta no pārējās Hiēras.

— Pavaicāsim ceļu, — ieteica Amēlija, pūlēdamās izlikties, ka dēkainā pastaiga viņu uzjautrina.

Edgars klusēdams vilka viņu tālāk. Piepeši viņš apstājās, satvēra Amēliju aiz pleciem un spēji pagrieza apkārt.

— Iesim atpakaļ, ātrāk atpakaļ. .. Tālāk mēs nevaram iet…

— Bet. ..

— Dieva dēļ… jūsu cieņas dēļ… dārgā Amēlij, neskatieties atpakaļ un nāciet man līdzi. Iesim ātrāk!

Gluži apstulbusi jaunā sieviete ļāva sevi aizvest, attālinoties no kāda netiklības zaņķa durvīm, kuras viņa nebija paguvusi ieraudzīt un kuru priekšā ķēve Balkisa, piesieta pie loga restes, gaidīja savu saimnieku.

Starpgadījums neienesa nekādu pārmaiņu šo triju cilvēku dzīvē. Vai nu Edgars runāja ar Viktorēnu un netika uzklausīts, vai arī vispār nolēma, ka būtu veltīgi, varbūt pat kaitīgi izlaidīgajam vecākajam brālim izteikt aizrādījumus par viņa rīcību, lai nu šā vai tā, bet it nekas nepārvērtās. Jaunais vīrs joprojām pazuda gandrīz katru dienu. Amēlija nebija redzējusi Balkisu, tātad viņai nebija pamata nekādām aizdomām; vienīgi vīra atsalšana būtu viņu pārsteigusi, brīdinājusi, taču Viktorēns naktīs izturējās pret sievu tāpat kā agrāk.

Viņš nebija spējīgs lauzīt galvu par kādiem jautājumiem, bet izjautāt citu par to, ko viņam bija iemācījuši uzskatīt par dzīves apkaunojošo pusi, Viktorēnam liedza ieaudzinātie paradumi, pusaudža gados saņemtie aizrādījumi un arī tas, ka viņam nebija drauga, kam varētu bez kautrēšanās uzticēt savu nezināšanu, Prasmīgākas partneres viņam sniedza pilnīgāku baudu, taču tas neatvēra jaunā vīra acis. Viņš nosprieda, ka atšķirība starp šīm sievietēm un viņa sievu izskaidrojama ar Amēlijas tiklību. Viktorēns nodomāja, ka, gluži dabiski, viņa aprindu sieviete, kas nav ievingrinājusies mīlas perversitātēs, nevar būt tāda pati kā pērkama sieviete un Amēlijas neveiklība un saltums neliecina par dziļāku nesaskaņu. Tā nepareizais slēdziens, pie kura Viktorēns bija nonācis tonakt vagonā, nemainījās. No vienas puses bija sieva, ar kuru viņu bija apprecinājusi ģimene, un šī laulātā draudzene, saņēmusi stingru audzināšanu, ļāvās zināmajam aktam atturīgi, bez prieka un aiz pienākuma; no otras puses bija netikumu rūdītas bezkauņas, kuras gatavas uz katru brutalitāti. Neapvaldīto iegribu apmierinājums, ko viņam sniedza prieka meitas, pilnīgi atbilda Viktorēna spēcīgajam organismam un neizsmalcinātajai juteklībai.

Šīs izpriecas viņu neatsaldēja pret Amēliju, šķietami tas bija pretrunīgi, taču Viktorēna dabai pilnīgi loģiski. Desmit gadus ilgajam Žavelas stinguma periodam bez jebkādas pārejas bija sekojis kaislību uzbrāzmojuma periods. Cik ilgi tas vilksies? Gadu, desmit gadus vai visu mūžu? Patlaban Viktorēna juteklība iesnaudās tikai brīžiem, un viņam patika vakaros Amēlijas tuvumā atrast mēmo un sērīgo saldmi, laulāta drauga mīlestības grēku nožēlas aromātu; tā dažkārt žūpa otrā dienā pēc plītēšanas bez mazākās nepatikas, pat ar prieku dzer skaidru ūdeni.

Starp citu, Amēlija vēl joprojām satrauca Viktorēnu. Laulību gultā izbaudītās izjūtas tikpat maz līdzinājās tām, kuras iededza viņa asinīs kaisli Rampāra ielā, cik maz pati Amēlija līdzinājās Samtainajai vai Maskotei, vai Marī Tirko. Amēlija, grāfa un grāfienes Klapjē meita, valkāja tagad Busardelu vārdu, viņa piederēja Viktorēnam, vienīgi viņam, un ne tikai pati par sevi, bet arī kā noteikta sociāla slāņa pārstāve, kas atnesusi vīram pūru un cerības uz mantojumu, kaut gan Viktorēna tēvs un māte nekad nebija viņam skaidri pateikuši īpašuma apmērus. Ieslīdēdams zem palaga blakus Amēlijai, Viktorēns juta, ka sirds viņam dauzījās tikpat strauji kā pie viņu pirmās tikšanas ziemas dārzā. Tvirtais, pilnīgais augums, kas nekustīgi dusēja Viktorēna skavās, krāšņie, garie mati, kuri viņam likās esam bagātnieku privilēģija un arī bija, jo prieka nama meičas reti sasniedza divdesmit piecu gadu vecumu, kaut reizi nepārdevušas savas bizes frizierim — vai nu grūtā brīdī, vai aiz slimības; ar muskusu iesmaržinātā, pūciņām klātā āda, visi šie noslēpumi, kurus aizsargāja kairinošas veļas plūdi un citi sarežģījumi, jo Viktorēns šajā gultā izģērbās vēl mazāk nekā pie Rampāra ielas sievietēm, šī vienaldzības, greznības un neērtību piesātinātā sievišķība viņā modināja skurbas alkas, kuras pātagoja asinis, paātrināja baudas mirkli un nepārsātināja, nenotrulināja iekāri. Amēlija bija pie visa tā pilnīgi pieradusi. Viņa bija atlabusi pēc nervu šoka un pirmās nakts mocībām; kopš tā laika viņa ar tikai sievietēm piemītošu drosmi pacieta bez kurnēšanas vīra tuvību. Tikko atausa rīts, Amēlija, atvērdama acis, morāli šķīstījās no riebuma un sāpēm un katru jaunu dienu sāka dzīvot tā, it kā nakts pārbaudījumu nebūtu bijis un vairs nebūs.

Ja vispār kāds mazliet pārvērtās pēc Rampāra ielā pārdzīvotā pārsteiguma, tad tas bija Edgars. Taču pārvērtība nebija tik liela, ka Viktorēns kaut ko ievērotu un Amēlija to neizskaidrotu ar svaiņa nogurumu. Edgars kļuva melanholisks.

Zemesgabala nomāšanas līgums bija noslēgts. Atlika tikai gaidīt noteikto termiņu, kurā varēs izdarīt atpirkšanu. Amēlija un Edgars vairs neaizbrauca uz salu. Viņi jau bija izsmēluši visas pastaigu iespējas vecpilsētā un krustām šķērsām izbraukājuši tuvāko Hiēras apkaimi. Tā kā Edgars likās saguris un, pavasarim tuvojoties, iestājās arvien siltāks laiks, viņi atgriezās pie paraduma stundām ilgi uzkavēties viesnīcas dārzā.

Sākumā Amēlija pēcpusdienas atpūtai bija izvēlējusies vietu zem pitosporuma biezajiem zariem, taču drīz vien vajadzēja to atstāt, jo ziedi vērās cits pēc cita un to smarža kļuva pārāk skurbinoša. Viņa atrada citu ēnainu nostūri aiz neliela ciprešu aizsega, kas turklāt viņus norobežoja no pārējā parka. Tur Amēlija kādu dienu ierunājās ar svaini ļoti nopietnā tonī. — Edgar, man šķiet, ka tagad mēs, — viņa iesāka, — esam kļuvuši tik tuvi draugi, ka jūs nepārpratīsiet manus nolūkus un vārdus.

Viņš vērīgi paskatījās uz Amēliju un nekā neatbildēja. Viņa turpināja:

— Tāpat būtu lieki atgādināt, ka viss, ko mēs pārrunāsim, paliks tikai starp mums. Un tomēr, kaut arī jūs man, kā ceru, pilnīgi uzticaties, varbūt uz dažiem maniem jautājumiem jums būs nepatīkami atbildēt. Tādā gadījumā nedariet sev pāri, es neļaunošos, ja jūs klusēsiet. Es gribētu, lai jūs man pastāstiet par Viktorēnu.

— To es darīšu labprāt, — atbildēja Edgars, kura sejā sasprindzinājuma izteiksme uzreiz izgaisa.

— Es gandrīz nekā nezinu par viņu, ne par viņa pagātni, zēna gadiem, ne par notikumiem, kas norisinājušies pirms viņa ierašanās manu vecāku namā,

Amēlija klausījās Edgara vārdos, nepārtraukdama un nenovērsdama no viņa uzmanīgu, gandrīz bažīgu skatienu, kāds viņai nebija bijis, klausoties pirms pāris nedēļām stāstījumu par citiem Busardeliem. Saruna uzreiz bija izraisījusies tādā noskaņā, kas liecināja par tās svarīgumu, nozīmību un arī par lielo tuvību, kāda valdīja starp abiem runātājiem. Šoreiz tā īstenībā nebija vairs tikai saruna, bet gluži kā atzīšanās. Laiku pa laikam Amēlija piekrītoši pamāja ar galvu, reizēm domīgi izmeta: «Ā-ā?» Taču Edgars neizteica visu: iedzimtā cēlsirdība, izpauzdamās reizē pret Viktorēnu un pret Amēliju, lika viņam noklusēt šo to, kas pārāk nomelnotu vienu un pārāk skumdinātu otru. Tomēr viņš nekā nemeloja. Edgars pastāstīja par Viktorēna smago raksturu bērnībā, par dažādajām raizēm, kādas zēns sagādājis ģimenei, tā, ka tēvam vajadzējis viņu nodot audzināšanā pansionātā ar īpaši stingru režīmu; Edgars ļāva saprast, ka Žavelā audzinātājiem izdevies iegrožot to, ko viņš aiz kautrības apzīmēja par Viktorēna trakulībām, un groži atlaisti vaļā tikai kāzu dienā. Edgaram ne tikai šķita, ka būs taisnīgi, ja Amēlija dabūs zināt patiesību, bet viņš arī saprata, ka tādai sievietei kā viņa svaine visi šie atklājumi nevis kaitēs ģimenes dzīves līdzsvara nodibināšanai, bet, tieši otrādi, nāks par labu, jo vienīgi no viņas pūlēm bija atkarīgs šis līdzsvars, tāpēc, ka Viktorēns, ja varbūt ar laiku arī labosies, nekad tomēr nepārvarēs pilnīgi savas iedzimtās īpašības.

— Tagad man daudz kas kļuvis skaidrāks, — Amālija sacīja, kad Edgars bija beidzis. — Jūs darījāt pareizi, ka man to pastāstījāt. Esmu jums ļoti pateicīgā un vēl vairāk jūs mīlu.

Ar spēju kustību, kura par spīti viņas kuplajām formām uzreiz darīja viņu apburoši graciozu, Amēlija novilka cimdu un sniedza Edgaram roku skūpstam.

— Atzīšos, ka biju sagatavojusies dzirdēt kaut ko ļaunāku. Jā, jā, mūsu saderināšanās norisinājās tik neparastos apstākļos, ka man bieži vien uzmācās vistrakākās aizdomas.

— Kā? Jūs manījāt, ka no jums kaut kas tiek slēpts, jūs iztēlojāties diezin kādus noslēpumus un veselu mēnesi nekā nedarījāt, lai izkliedētu savas šaubas? Vai jūs nekā neesat jautājusi Viktorēnam?

— Nē, es nolēmu viņu neizvaicāt. Vai nu viņš būtu man melojis, kas visu padarītu vēl neskaidrāku, vai arī pateiktu patiesību un pēc tam nekad nevarētu man piedot šo pazemojumu.

— Bet jūs taču varējāt pajautāt man.

— Vai jūs man būtu atbildējis? Vismaz vai jūs būtu atbildējis tā kā patlaban?

— Nezinu, dārgā Amēlij … Tomēr esmu gluži satriekts par to, ka jūs esat tā mocījusies, nekā neliekot ne manīt, tā, ka pat es nekā nenojautu.

— Es sevi pārliecināju, — Amēlija atbildēja, mazliet izsliedama zodu, — ka sāku pildīt savus sievas pienākumus.

— Mani pārsteidz kaut kas cits, — Edgars pēc brītiņa turpināja, — un proti… ja jau mēs runājam vaļsirdīgi …

Amēlija uzmundrinoši pamāja ar galvu.

— … Mani pārsteidz tas, ka jūs bez pretošanās piekritāt šīm laulībām, kuras jūsos modināja tik smagas aizdomas… Es zinu, mans brālis ir īsts skaistulis, viņš var iepatikt, un daudzas jaunas meitenes jūsu vietā…

Amēlija pacēla roku, lai pārtrauktu Edgaru: nē, tā tas nebija.

— Nenoliegšu, Viktorēns man nebija nepatīkams, — viņa sacīja, — bet viņš mani arī nesavaldzināja. Edgar, ziniet vienu: es biju tādos apstākļos, ka man ar aizvērtām acīm vajadzēja pieņemt pirmo partiju, kas gadītos. Es nevarēju būt izvēlīga.

— Tomēr .. .

— Tagad uzklausieties mani. Cik vien īsi iespējams, es izstāstīšu, kas savukārt mani noveda pie šīm laulībām. Gatavojos to izstāstīt Viktorēnam kāzu vakarā, bet neiznāca, un arī vēlāk neradās izdevība. Jūs pirmais no jūsu ģimenes to dzirdēsiet, jo es zinu, ka tas, ko mani vecāki stāstīja jūsu tēvam un mātei, nav patiesība vai vismaz ne visa patiesība. Es uzaugu Ruā abatijā, pie svētā Augustīna mūķenēm. Vecāki mani tur ievietoja vienu gadu pirms manas komūnijas, man bija desmit gadu. Bija nolemts, ka palikšu tur piecus gadus, līdz mācību beigām. Mani vecāki nav svētulīgi. Tēvs mantojis mana vectēva filozofiskos uzskatus, — cik atceros, esmu jums stāstījusi, ka mans vectēvs bija volteriānietis, — un māte pamazam tiem pievienojās. Mana ģimene, līdzīgi daudzām mūsu aprindu ģimenēm, pilda visas reliģiskās ceremonijas un pienākumus, taču nav īsti reliģioza. Tāda ir labāko aprindu dievbijība. Šī dievbijība prasa vispirms, lai meitas saņemtu reliģiozu audzināšanu. Visas manas māsīcas un mātes draudzeņu meitas ir audzinātas klosteri.

Kad es iestājos Ruā abatijā, man sirdī mājoja vientiesīga, sentimentāla un bērnišķīga ticība. Es biju domīga, noslēgta meitene; māte man vienmēr pārmeta, ka es izskatoties sapīkusi. Īstenībā es biju bikls, lēnīgs bērns, man nepiemita šķelmība un nebēdnība. Tikko nokļuvu klosteri, es uzreiz izjutu brīnumainu mieru. Beidzās pastāvīgie satraukumi, kādos līdz tam laikam biju dzīvojusi, jo māte, kas nelabprāt uzturējās mājās, bija pasākusi visur ņemt mani līdzi, gan iedama dažādās darīšanās, gan apmeklējot paziņas. Jāsaka, tas bija modē, mātes mēdza parādīties atklātībā ar saviem bērniem, un viņu bērni garlaikojās līdz nāvei, rātni sēdēdami salona kaktā. Klosteris mani uzņēma un ietina savā klusumā kā vatē. Starp māsām, kuras pārzināja mūsu reliģiozo audzināšanu, bija viena, no kuras es sākumā mazliet baidījos, bet drīz vien sāku pilnīgi dievināt. Viņai bija iekrituši vaigi, dziļi iegrimušas acis, seja it kā uz iekšieni vērsta. Viņa bija izdaudzināta ar savu gluži spānisko dievlūgšanas aizrautību; vecākās audzēknes stāstīja, ka klostera priekšniecei bieži vajagot iejaukties, lai iegrožotu viņas dedzību; šīs māsas cellē bija ievietota vēl viena mūķene, jo citādi viņa caurām naktīm, nometusies ceļos uz akmens grīdas, skaitīja lūgsnas. Viņu sauca par Emanuelu; pirmā gada beigās viņas piemērs un pastāvīgā tuvība bija mani tā iejūsminājusi, ka es nolēmu kļūt par mūķeni.

Taču es vēl biju bērns. Ģimenei par savu nodomu pastāstīju tikai pēc diviem gadiem, vasaras brīvlaikā uzticēju to kā lielu noslēpumu. Vecāki bija mani vienmēr uzslavējuši par prātīgumu, par sekmēm mācībās, nepainteresējoties par manas uzcītības cēloni. Kad pateicu mātei par savu aicinājumu, viņa tikai pārsteigti un neticīgi paskatījās uz mani, taču mana vēlēšanās bija tik kvēla, tā tik ļoti saasināja manu uzmanību uz visu, kas varētu kļūt par šķērsli mana nodoma izpildīšanai, ka biju kļuvusi ļoti vērīga un uzreiz sapratu, ka mājiniekiem mans aicinājums nepatīk. Māte tomēr nemēģināja mani atrunāt, un, kad brīvdienas beidzās, mani aizveda atpakaļ uz Sevras ielu. Taču klosterī mani sagaidīja sāpīgs pārbaudījums. Jau pirmajā mirklī steidzos uzmeklēt māsu Emanuelu, ko pēc brīvdienām arvien ilgojos ātrāk atkalredzēt, bet izdzirdēju aizliegumu: es nedrīkstēju iet pie viņas. Uzdrošinājos jautāt, kāds ir aizlieguma iemesls, taču man atteicās paskaidrot. Man liedza uzrunāt manu dievināto māsu, un, acīm redzot, arī viņa bija stingri nostrostēta, jo kopš tās dienas, kaut arī ķēros pie dažādām viltībām, kad redzēju viņu, ejot garām, man ne reizi neizdevās sastapt viņas skatienu. Mani uzticēja citas māsas īpašai aizgādībai, un šī māsa, būdama no jautro mūķeņu pasugas, it nemaz nelīdzinājās Emanuelai.

Tas viss tika darīts klusējot, bez jebkādiem paskaidrojumiem, neviens nekā man nepārmeta, necentās tieši ietekmēt, lai novirzītu no mana nodoma. Vienīgi audzināšana tagad noritēja vairāk laicīgā garā: mani iepazīstināja ar lietišķajām mākslām, ierosināja vingrināties dziedāšanā, ieskaitīja to audzēkņu grupā, kurām mācīja dejas un smalku uzvedību, un, galvenais, jau pirmajās brīvdienās aizsūtīja pie vectēva māsas Patriko, kas bija mana krustmāte.

Viņa dzīvoja Senklū; man ļoti patika viņas muiža un liela baltu akmeņu māja ar šīfera jumtu; katrā fasādē bija lievenis ar gofrēta cinka markīzi. Mana krustmāte bija … nē, paldies dievam, ir vēl joprojām diezgan savdabīga persona. Vectēva grāfa Klapjē (tā paša, kurš darbojās ar gvano) māsa Patrako vienmēr bija bijusi vēl lielāka ateiste nekā viņš pats. Es nepazinu ne viņas vīru, kas impērijas laikā bija senators, ne viņu vienīgo dēlu, kurš nomira ar holeru. Pēc smagajiem zaudējumiem krustmāte kļuva savādniece, atrāvās no cilvēkiem, vairs nespēra kāju Parīzē, teikdama, ja kāds vēloties pabūt viņas sabiedrībā, tad — lūdzu: Sēna jau neesot jūra, pa Senklū tiltu neesot grūti pārbraukt pie viņas. Mani biedēja Patriko skarbums, ciešais skatiens — viņa šķita it kā citas pasaules būtne, bet, ja var ticēt viņas vārdiem, tad es no visiem radiniekiem vismazāk viņai kritu uz nerviem, jo viņa nereti sacīja, ka mūsu ģimene esot kļuvusi mietpilsoniska.

Lieldienu brīvlaikā viņa mani uzņēma ļoti labi. Es viņu pavadīju pastaigās pa mežu, viņa gāja klusēdama, atbalstīdamās uz spieķa, un spēra garu, stīvu soli; mums pastāvīgi sekoja viņas sulainis. Krustmāte gribēja, lai es iemācos jāt, pati pārraudzīja stundas, ko man pasniedza viņas paziņa, izkaltis večuks, jāšanas skolotājs, kuru viņa īpaši bija ataicinājusi.

«Uzklausi viņu vērīgi,» Patriko man sacīja. «Viņam ir augsta meistarība, kas mirs reizē ar viņu, jo mūsdienu ļaudis vairs nezin, ko nozīmē jāt.»

Kādreiz, vēlēdamās man parādīt piemēru, krustmāte uzvilka mugurā vecmodīgu jājamtērpu, lika, lai viņai palīdz uzrāpties seglos, nosalutēja man ar jājampātagu un aprikšoja apkārt pagalmam; septiņdesmit gadu vecumā viņa sēdēja zirga mugurā taisna kā niedre un tomēr līdzīga spokam.

Vakaros viņa man lika lasīt skaļā balsī, lai atpūstos no savas laika kavētājas, kurai pastāvīgi atkārtoja: «Zelī jaunkundze, jūs esat jauks cilvēks, bet lasāt tik vienmuļi, kā ūdens tek no krāna.» Krustmāte iespieda man rokās, piemēram, «Pāvestu laicīgo varu», bet, kad bija noskaņota sentimentāli, — «Korinnu».

Vasaras brīvlaikā atkal aizbraucu pie Patriko, pieradu pie viņas arvien vairāk, krustmātes labvēlība, man glaimoja. Tikai daudz vēlāk izpratu savu vecāku viltību: viņi bija cerējuši, ka tuvā draudzība ar krustmāti Patriko manī modinās pareizāku apziņu par manu lomu zemes virsū. Vecā dāma man ļoti pieķērās un, kad nākamajā gadā atkal aizbraucu pie viņas, paziņoja, ka, būdama mana krustmāte, parūpēšoties par manu pūru un pēc viņas nāves es mantošot tieši lielāko daļu no viņas īpašuma. Viņai nebija cita likumīga mantinieka, vienīgi brāļadēls, tas ir, — mans tēvs; pret manu brāli Ašilu viņa neizrādīja ne mazākās simpātijas.

Lai apstiprinātu savu solījumu, krustmāte lika Zelī jaunkundzei atnest lielu, ar safjānādu apvilktu lādi, kura mazliet atgādināja sarkofāgu; uzlikusi lādi uz ceļiem, viņa to atvēra. Tas bija vecs dārglietu šķirstiņš. Tanī atradās ļoti skaistu smaragdu rotas. «Dāvinu tev savus smaragdus,» krustmāte man sacīja. «No šīs dienas tie ir tavi. Tie tikai glabāsies pie manis līdz tavām laulībām. Bērniņ, panāc šurp!» Viņa gribēja pati ar savām rokām izgreznot mani. Pēc tam viņa lika man paskatīties spogulī, un es sevi vairs nepazinu; visu vakaru paliku mēma aiz pārsteiguma, gluži kā pārakmeņojusies, juzdama dārgakmeņu smagumu uz pieres, ap kaklu, ap roku, pirkstā, pie ausu ļipiņām, turklāt zinādama, ka aiz saviem reliģiskajiem nodomiem šīs rotas nekad nevalkāšu.

Tanī dienā, kad krustmāte Patriko atklāja, ka nolēmusi atstāt man savu īpašumu, man vajadzēja viņai pateikt, ka vairs nepiederu pasaulīgajai dzīvei. Tad pašā saknē būtu novērstas nesaskaņas, kas vēlāk radās starp mani un tuviniekiem; jutos arī vainīga, ka nebiju pietiekami vaļsirdīga pret savu krustmāti. Taču dažkārt gadās, ka cilvēki, kuri visvairāk rūpējas par mūsu laimi, ar sava rakstura dīvainību sagandē labdarības iespaidu; viņi runā skarbi, izturas vēsi, varbūt aiz piesardzības vai arī aiz mākslotas stingrības, kaut gan viņu sirds ir pilna labestības. Krustmāte Patriko tikpat valdonīga tonī pateica, ka padarīs mani bagātu, kādā mēdza mani pastāvīgi pārtraukt — viņa ar mani sarunājās kā ar pieaugušu un nekad neizjautāja. Allaž atcerēdamās, ka viņa ir dedzīga ateiste, — mūsu ģimenē Patriko ateisms bija visiem zināms, — es nekad nebiju uzdrošinājusies ierunāties ar viņu par reliģiju, jo vairāk tāpēc, ka mani vecāki, acīm redzot, nebija viņai stāstījuši par manu joprojām slepenībā glabāto nodomu. Patriko savukārt aiz cieņas pret audzināšanu, kādu es baudīju klosterī, arī nekad nerunāja par šo tematu. Patiesi, es būtu nomirusi aiz bailēm, iekams nobeigtu teikumu, ja man būtu vajadzējis krustmātei pateikt, ka pēc mācību nobeigšanas klostera sienas ieslēgs mani uz mūžu, turklāt pēc manas vēlēšanās. Biju pilnīgi pārliecināta, ka Patriko pēc šādas atzīšanās eksplodētu aiz sašutuma, kliegtu un padzītu mani, varbūt pat nolādētu, ar vārdu sakot, es nolēmu, ka pareizāk būs atlikt atzīšanos uz vēlāku laiku. Sirds dziļumos loloju cerību, ka man varbūt izdosies pielabināt iesīkstējušo skeptiķi, ka pakāpeniski viņa samierināsies ar manu iestāšanos mūķeņu kārtā un — kas zina? — varbūt pat viņu pašu mūža beigās varēšu uzvest uz pareizā ticības ceļa.

Ļāvu paiet nedēļām; kad beidzās vasaras brīvlaiks, šķīros no krustmātes, nekā viņai nepateikusi, un atgriezos Sevras ielas klosterī. Tas mani uzņēma no jauna savā klusumā, dzīve ritēja ierastajā plūdumā; pagāja mēneši, es diezgan agri beidzu mācības, un pienāca brīdis kļūt par novici. Te nu es sagaidīju, ka mana ģimene pretosies, un iztēlojos, kāds būs šis pirmais pārbaudījums. Taču es piedzīvoju lielu pārsteigumu un, atzīšos, Edgar, arī vilšanos: mani tuvinieki necēla nekādus iebildumus. Jau gadiem ilgi vecāku mājās biju uzturējusies tikai īslaicīgi, jo mācību laiku pavadīju klosterī un brīvdienas pie krustmātes Senklū muižā, nebiju novērojusi nekādas pazīmes, kas liecinātu, ka ģimene mainījusi attieksmi pret manu nodomu. Un nu pēkšņi izrādījās, ka viņi ar to samierinājušies. Kad bija notikusi šī lielā pārmaiņa, kāds starpgadījums to izsaucis? Vai ar to, ka biju pretojusies krustmātes ietekmei, pietika, lai pārliecinātu manus tuviniekus nolikt ieročus? Man bija diezgan grūti ticēt, ka viņi vienkārši padevušies mana aicinājuma acīm redzamajai nopietnībai. Man nebija nekādas iespējas noskaidrot, kas te īsti slēpās, taču šaubas mani tirdīja nemitīgi. Biju tā audzināta, ka neuzdrīkstējos izteikt jautājumus vecākiem, turklāt atcerējos, ka viņi atklāti nekad nebija pretojušies manam nodomam. Tomēr biju paredzējusi, ka uzduršos šķēršļiem, un apjuku, tos nesastapdama. Pirmo reizi, kopš biju iestājusies klosterī, es izpelnījos vieglus pārmetumus. Novicu priekšniece aizrādīja, ka esmu kļuvusi izklaidīga, sapņaina. Drīz vien es sasirgu, manā vecumā tas bija gluži dabisks savārgums, tomēr man vajadzēja vairākas nedēļas nogulēt slimnīcā. Tur, klusajā noslēgtībā, aiz spodri baltajiem aizkariem, pēkšņi palikusi bez nodarbošanās, bez mācībām, bez jebkādiem pienākumiem, es pilnīgi gremdējos pārdomās, apcerēju visā dziļumā savu mūķenes nākotni… Ko jums lai vēl saku? Esmu pārliecināta, ka jūs nojaušat šīs krīzes iznākumu. Drīz pēc atveseļošanās, kad reizē ar spēkiem atgriezās arī griba, es lūdzu, lai mani pieņem godājamā klostera priekšniece; viņas istabā, atsēdusies uz soliņa viņai pie kājām, es izkratīju sirdi, liedama kauna un vilšanās asaras.

Klostera priekšniece māte Marija ir neparasti izcila sieviete, viņai piemīt tik lielas iedziļināšanās spējas, ka neviens nevar pretoties viņas ietekmei. Viņai pietiek satvert jūsu rokas, ielūkoties jums acīs, un jūs uzreiz skaidri sapratīsiet, kas notiek jūsu dvēselē.

«Bērns, miers lai ir ar jums, atgriezieties pie saviem pienākumiem,» viņa man teica, kad biju visā atzinusies. «Jūs rīkojāties pareizi, ka man atklājāt savas šaubas. Tie, uz kuriem gulstas atbildība par jūsu dvēseli, pārliks, kas darāms jūsu mūžīgā glābiņa labā.»

Ar šiem vārdiem viņa ļāva man saprast, ka runās ar maniem vecākiem. Ne bez bažām gaidīju mirkli, kad satikšos ar viņiem. Viņi triumfēs, brālis ņirgāsies par mani un manu iedomāto aicinājumu. Taču es apzinājos, ka biju pelnījusi šīs nievas, un tās bija nieks salīdzinājumā ar manas sirdsapziņas balsi. Nieks arī salīdzinājumā ar gala iznākumu, par kuru es nešaubījos. Pārāk skaidri manā atmiņā bija iespiedies laiks, kurā tuvinieki jutās sarūgtināti par manu lēmumu kļūt par mūķeni, un es biju pilnīgi pārliecināta, ka viņi nekavējoties izņems mani no klostera.

Taču viņi mani tur atstāja. Vēlāk dabūju zināt, ka māti, ko priekšniece bija ataicinājusi uz klosteri, pilnīgi satriekusi vēsts par maniem jaunajiem nodomiem, labu brīdi viņa palikusi kā apstulbota un tad lūgusies, lai vēl nekā neizlemjot: viņa nevarot iedomāties, ka es atteikšoties no tik svētas dzīves, tas esot bērnišķīgs untums, un es noteikti atgriezīšoties uz pareizā ceļa. Tobrīd nekā nezināju par mātes pretošanos, kura būtu mani ļoti pārsteigusi; es mocījos neizpratnē. Mans izbrīns auga augumā, izvērtās aizvien tirdošākā nemierā ar katru dienu, kas pagāja, un klostera priekšniece joprojām neaicināja mani pie sevis. Kādu rītu sastapu māti Mariju pagalmā un, palocījusies sveicinādama, uzmetu viņai dedzīgi lūdzošu skatienu, neuzdrošinādamās viņu uzrunāt; viņa pacēla acis un vērīgi nopētīja mani, gaidīju, kādu spriedumu izteiks viņas mute. Taču viņa pasacīja tikai, ka priecājoties par mani, jo novicu priekšniece esot ar mani apmierināta, un gāja tālāk. Iekritu galīgā izmisumā. Prāti man mulsa, arvien skaidrāk tomēr apzinājos, ka nespēju kļūt par mūķeni, tas sniedzās pāri maniem spēkiem un bija pilnīgā pretrunā manai dabai. Neviens tuvinieks mani neapmeklēja, un, kopš biju kļuvusi novice, brīvdienās mani vairs nelaida; krustmātei rakstīt arī nedrīkstēju bez atļaujas, un to man divas reizes liedza. Neredzēju vairs nekādu izeju no šī stāvokļa. Gandrīz jau gads bija apritējis, kopš valkāju novicu pelerīni un krokoto aubi, atsaucos uz māsas Fransuā vārdu, nebiju vairs Amēlija.

Šādos apstākļos mani negaidot apciemoja kāda paziņa; es nenojautu, ka šis gluži parastais apmeklējums netieši pavērs man izeju no strupceļa, kurā biju nonākusi. Mani apraudzīt bija atnākusi viena no bijušajām pansionāta biedrenēm, kura iepriekšējā gadā, pēc mācību nobeigšanas, bija atstājusi klosteri un jau izgāja sabiedrībā. Mums nekad nebija bijušas sevišķi sirsnīgas attiecības, viņa nebija man tuva draudzene, kuras prombūtne mani būtu skumdinājusi. Bet notika tā, ka pieņemamā istabā, kur mēs satikāmies, es, jau ģērbusies kā mūķene, ieraudzīju pēc jaunākās modes tērpušos jaunavu. .. Nesmaidiet, — Amēlija, pati pasmaidīdama, sacīja, — stāstu jums, kā tas viss savirknējās, un, pats par sevi saprotams, ka sieviešu kleitu jautājums neizšķīra manu nākotni. Iedomājieties tomēr, ka pretstats starp labas šuvējas darināto tērpu un manu formas apģērbu vēl asāk lika izjust, cik milzīga atšķirība turpmāk būs starp šīs jaunās meitenes un manu likteni.

Mana agrākā klases biedrene bija tērpusies rožainā zīda gazes kleitā, galvā viņai bija itāliešu salmu platmale, rotāta ar ziedu viju, rokās viņa turēja maijpuķīšu pušķi, — tās patlaban ziedēja, — un, noskūpstīdama mani, atsēzdamās sakārtodama kuplos svārkus, viņa izplatīja ap sevi visas ārpasaules smaržas, svaiga gaisa dvesmas. Viņa sāka stāstīt par savu jauno dzīvi, par pirmajām ballēm, čukstēdama aiz bailēm no māsas, kura uzraudzīja pieņemamo istabu, taču es neklausījos viņas tērzēšanā. Skatījos uz viņu un iztēlojos sevi šajā rožainajā kleitā, ar burvīgo platmalīti galvā. Redzēju meiteni, kāda es būtu bijusi, ja mana ģimene ar varu neturētu mani klosterī. Pēkšņi draudzene, bez šaubām, pārprazdama manu sejas izteiksmi, aprāva stāstījumu un iesaucās:

«O, dārgā, piedodiet! Ko es te jums visu nesapļāpāju! Jums, kas esat atteikusies no pasaulīgās dzīves! …»

Tad nu es vairs nespēju savaldīties. Pieliekusies pie jaunās meitenes, es viņai klusā balsī, saraustīti, drudžainā steigā uzticēju visu. Izbijusies viņa gluži pārvērtās sejā, bažīgi pameta acis uz mūķeni, uz savu skolotāju anglieti, kas sēdēja netālu. Izstāstīju viņai tomēr par savām mokošajām šaubām, par atzīšanos klostera priekšniecei, par savām cerībām un vilšanos; beidzot atzinos, ka nemaz vairs nejūtu aicinājumu kļūt par mūķeni un uzskatu, ka tieku turēta klosterī pret savu gribu. Pienāca angliete: satikšanās bija beigusies. Es tikko paguvu ar mājienu lūgt draudzenei, lai viņa nekā neizpauž; viņa atvadījās no manis un devās projām, kā ievēroju, dziļi satraukta. Es aizgāju uz kapelu. Atceros, ka nemaz nenožēloju savu vaļsirdību, jutos mazliet mierīgāka, man kļuva vieglāk, kad līdzjūtīgai ausij biju uzticējusi drūmās pārdomas, kas jau mēnešiem ilgi mani nomāca.

Pēc nedēļas mani izņēma no klostera. Māte Marija arī šoreiz man nekā nepaskaidroja. Viņa tikai paziņoja, ka mani vecāki vēloties, lai es atgriežos laicīgajā dzīvē, un piekodināja, lai aiz pateicības par šo lēmumu, pēc kura biju ilgojusies, esmu atzinīga un paklausīga meita un vēlāk, ja dievs tā būs lēmis, kļūstu laba sieva un laba māte. Viņa man dāvāja savu svētību.

Aiztaupīšu jums stāstījumu par ledaino uzņemšanu, kāda mani sagaidīja mājās, un par scēnām, kuras norisinājās pēc dažām stundām. Izrādījās, ka biju pareizi uzminējusi: mana apmeklētāja nebija klusējusi. Tanī pašā vakarā viņa visu bija atklājusi saviem vecākiem, un tie nekavējoties palaida valodas par Klapjē jaunkundzi, ko ģimene turot ar varu ieslēgtu klostera mūros. Romantiskā vēsts zibenīgā ātrumā izplatījās pa visu Parīzi un izvērtās par jaunāko skandālu. Mans tēvs un brālis savos klubos, māte un Lioneta salonos, kurus viņas apmeklēja, uzreiz dabūja noklausīties dažādus tiešus un netiešus uzbrukumus, aplinku mājienus un divdomības, kas skanēja jo dzēlīgāk tāpēc, ka Klapjē ģimenes locekļiem bija pusateistu slava, un tas manu ieslodzīšanu klosterī padarīja sevišķi aizdomīgu.

Varu jums pateikt, ka sabiedrības mēlnesība piedēvēja šai lietai aizkulises. Un atradās ļaudis, kas pareizi saskatīja un noteica cēloņus, kuri vadījuši manus vecākus. Nenogurdināšu jūs, atstāstot, kā pakāpeniski es visu izlobīju no šur tur dzirdētām aprautām sarunām, no neapvaldītām piezīmēm, kas reizēm izspruka mūsu kalpotājiem, jo skandāls bija izvērties ļoti plašs un ienesis vispārēju satraukumu Ķeizarienes avēnijas savrupmājā. Pastāstīšu kopsavilkumā, ko es izdibināju.

Nebiju maldījusies, domādama, ka vairākus gadus mani vecāki ar lielu nepatiku skatījās uz maniem reliģiskajiem nodomiem. Tādā noskaņojumā viņi bija līdz manu mācību pēdējiem mēnešiem, bet tad, precīzāk, pirms diviem gadiem jūlija mēnesī, norisinājās notikums, kas mūsu mājās pilnīgi pārvērta katra ģimenes locekļa stāvokli un pēkšņi modināja vēlēšanos, lai es kļūtu par mūķeni, pazustu no ģimenes: mans tēvs un brālis bija ieguldījuši naudu Miresa pasākumos . ..

— O! — Edgars ieteicās.

— Jā! Un jūs, bez šaubām, vēl labāk nekā es zināsiet, ko šī pārsteidzība nozīmēja … Ceru, ka no jūsu piederīgajiem neviens pats to nav izbaudījis?

— Protams, ne! — atbildēja Edgars, kurā uzreiz izpaudās īsts Busardels. — Kad jūs iepazīsiet tuvāk manu tēvu un tēvoci, tad pati sapratīsiet, ka Miresa kunga afēras viņus nevarēja savaldzināt. Mēs neiekrītam uz šarlatānu solījumiem!

— Mani radi diemžēl nebija tik apdomīgi, — Amālija lēnīgi turpināja, — viņi uzticēja Miresam lielus kapitālus. Mans brālis Ašils aizgāja pat tik tālu, ka Dzelzceļa bankas operācijās ieguldīja sievas pūru bez Lionetas ziņas, jo viņa nekad nebūtu to pieļāvusi: arī manas svaines ģimenē nav parasts piedalīties tik riskantos pasākumos… Ticiet man, es neizjūtu nekāda ļauna prieka, izklāstot jums par grūtībām, kādās bija iestiguši mani tuvinieki, bet šie materiālie sarežģījumi tik cieši samezglojās ar manu likteni, ka nevaru jums atstāstīt tikai vienu pusi.

Amēlija izteicās par to visu ar tādu skaidrību, nepiespiestību un pat dedzību, kas liecināja, ka naudas jautājumi Klapjē ģimenes atvasēm bija tikpat labi pazīstami kā jaunajiem Busardeliem.

— Kad Miress bija ieslodzīts Mazasas cietumā, — Amēlija turpināja, — svaine Lioneta ievēroja, ka mans tēvs un Ašils ir noraizējušies; viņa izvaicāja vīru un beidzot izdibināja patiesību par savu pūru, kurš sastādīja diezgan ievērojamu summu. Svaine savaldījās, kamēr notika lietas izmeklēšana, publiska caurskatīšana tiesā, un spriedums vēl nebija drošs. Jūlija mēnesī, kā varbūt atceraties, Miresam piesprieda piecus gadus cietumsoda, un tad Lioneta paziņoja, ka atklāšot visu savam tēvam. Mans brālis pārbijās: viņš ne tikai nevarēja atdot Lionetas pūru, bet, ja sievastēvs prasītu no viņa norēķinus, viņam vajadzētu atklāt savu finansiālo stāvokli, kas bija kļuvis kritisks. Būdams šausmīgi nikns uz Ašilu, kurš ar sievas pūra kapitālu bija izrīkojies slepus, mans tēvs paziņoja, ka nevarot izglābt no sprukām neapzinīgo dēlu, citādi pašam nākšoties izputēt. Tā nu gluži nebija: tēvs Miresa krahā bija cietis pavisam nedaudz, bet, lai izpestītu manu brāli, viņam tanī laikā būtu vajadzējis pārdot daļu no gvano akcijām, un tas viņam likās tikpat neiespējami kā … nu, es nezinu! . .. varbūt kā ieķīlāt savu māju vai pārdot manas mātes dārglietas. Taču Lioneta, kaut gan mēs vienmēr bijām domājuši, ka viņa kaislīgi mīl savu vīru, — un droši vien arī mīlēja, tas nemaz nav izslēgts, — Lioneta bija pārvērtusies par īstu fūriju, viņa nekā neļāvās iestāstīt, nemitīgi draudēja un, šķiet, bija gatava skandalozi pieprasīt šķiršanos, lai tikai varētu glābt savu kapitālu. Un tad šajos spaidīgajos apstākļos un draudīgajās briesmās tika izplānota kombinācija, kurā galvenā persona biju es.

Mani vecāki saprata: ja viņi nepretosies manam nodomam kļūt par mūķeni, tad es nodošu svinīgos solījumus un līdz ar to zaudēšu krustmātes Patriko mantojumu. Vecā ateiste nekad man nepiedotu to, ko viņa nosauktu par nodevību, un neciestu, ka kaut viens sū no viņas kapitāliem caur mani padarītu bagātāku klosteri: viņa novēlētu tēvam vai brālim īpašumu, ko papriekš bija nodomājusi atstāt man. Ar šīm cerībām, kuru piepildīšanās, ņemot vērā krustmātes lielo vecumu, likās drīza, varēja nomierināt Lionetu; mani vecāki nekavējoties vienojās ar viņu. Tēvam uz ģimenes miera altāra vajadzētu upurēt tikai parasto summu, kādu mūķeņu kopienā iemaksā jaunava, kas iestājas klosterī.

Tātad man ļāva kļūt par novici un steidzās par to paziņot krustmātei Patriko. Večiņu ķēra kaut kas līdzīgs triekas lēkmei, un varu iedomāties, ka māte, kas viņai aiznesa bēdīgo vēsti, labu brīdi drebēja bailēs, ka nabaga krustmāte neizlaiž garu, iekams nav paguvusi grozīt testamentu. Atguvusi apziņu, Patriko mani apkrāva lāstiem, paziņoja, kā jau bija paredzēts, ka izslēgs mani no mantojuma, un aiztrieca projām māti. Līdz tam brīdim, kad es savai bijušajai pansionāta biedrenei, kā jums jau stāstīju, uzticēju savas bēdas, mani tuvinieki bija pārliecināti, ka viņu pasākums izdevies.

Kad šīs uzticēšanās rezultātā mani izņēma no klostera, mājās tuvinieki man sagādāja nepanesamu dzīvi. Visi izturējās pret mani naidīgi, un, kaut gan tagad es to labi saprotu, toreiz man tas likās neticami aplami: mani uzskatīja par bīstamu dumpinieci, par visos grēkos kritušu meitu, kas spējīga atkal grēkot. Ar mani apgājās kā ar izstumto, pārtrauca sarunu, kad es pienācu; droši vien mani nebūtu laiduši pie galda, ja nebaidītos no kalpotāju tenkošanas. Dienu un nakti mani uzraudzīja audzinātāja, kura bija pieradusi iegrožot visnevaldāmākos audzēkņus un kuru atcerējos, kad jūs, Edgar, stāstījāt par Viktorēna Peša kungu. Lai pierādītu, ka sabiedrībā izplatītie apmelojumi par manu ģimeni bijuši nepamatoti, mani tomēr vajadzēja rādīt ļaudīm, vest uz balli, pielaist pieņemšanās, ko rīkoja māte. Varat man ticēt, grūti iedomāties ko dīvaināku par mūsu, gatavošanos viesībām; māte, jau iepriekš saposusies vakara tērpā, ieradās pārraudzīt, kā mani apģērba; viņa izteica norādījumus, lai kleita kristu glītāk, viņa sprauda man matos ziedus, lai es izskatītos daiļāka, un turklāt raudzījās uz mani dusmās zvērojošām acīm. Tikko es ar tuviniekiem parādījos ļaudīs, viņi izlikās pret mani mīļi un sirsnīgi un cukursaldi uzsmaidīja… Atzīstu, ka viņi bija nokļuvuši lielās neērtībās, — bet vai tad es varēju kaut ko līdzēt? Vai mans stāvoklis bija labāks? No vilka bēgot, biju uzskrējusi uz lāci. Vai varēju cerēt apprecēties pēc šī divdomīgā skandāla, par kura varoni biju kļuvusi? Jūs taču pazīstat pasauli! Arī uz mani krita ēna, kaut gan skandālam būtu vajadzējis aptraipīt tikai manu piederīgo labo slavu; par manu ģimeni visur nosodoši sačukstējās, taču nosodījums skāra arī mani. Galu galā es biju izbēgusi no klostera, tātad kļuvusi līdzīga no mūķeņu kārtas izstumtai. Kas gribētu šādu jaunavu par sievu? Biju tik ļoti sakompromitēta, ka izprecināt mani bez liela pūra nebija viegli, un ar iziešanu no klostera es tieši vēl vairāk biju sarežģījusi vecāku finansiālās grūtības. Viņi neuzdrošinājās atkārtoti griezties pie bargās krustmātes Patriko, kas negribēja vairs pieņemt nevienu Klapjē. Varbūt pret mani krustmāte vēl būtu atmaigusi, ja dabūtu zināt, ka esmu mainījusi savus uzskatus, bet tēvs un māte nevarēja stāstīt par manām sirdsapziņas šaubām, neatzīstoties, ka sākumā viņi mēģinājuši tās apslāpēt… Turklāt viņi joprojām tīkoja, lai mans brālis Ašils paliek mantinieks …

— Tagad pietiks, — sacīja Amēlija, kas uz stāstījuma beigām bija kļuvusi aizvien satrauktāka. — Vai nu jūs saprotat, — viņa atsāka citādā tonī, uzlikdama plaukstu uz svaiņa rokas, — vai saprotat, ka es nolēmu apprecēties ar pirmo, kas gadītos, un jutos laimīga, ka vispār kāds gadījās, kas man palīdzēja izbēgt no manu četru tuvāko radinieku loka, jo man bija kļuvis skaidrs, uz ko viņi ir spējīgi? Vai saprotat, ka visu mūžu būšu pateicīga ģimenei, kas mani uzņēma tādu, kāda es biju? Skandalozā notikuma aptraipīta, bez pūra.

— Kā — bez pūra? — Edgars brīnījās; tas viņam, pazīstot savu vecāku principus, šķita neaptverami.

— Jā, dārgais Edgar, man vecāki nedeva nekādu pūru. Man pūrā vienīgi skaitījās tā diezgan ievērojamā summa, ko Busardela kungs laulību līgumā man pierakstīja.

Amēlija apklusa, un, tā kā arī Edgars nekā neteica, viņa piebilda:

— Zinot par šo pierakstījumu, man bija pamats domāt, ka arī jūsu vecākiem, ja viņi, tik godājami cilvēki, tā rīkojās un turklāt priecājās, ka ar šādiem noteikumiem var apprecināt savu dēlu, droši vien ir savi iemesli, kas attiecas uz šo dēlu.

Šiem vārdiem sekoja ilgs klusums. Jau tuvojās vakars. Rieta saule, aizslīdējusi garām cipresēm, tagad no sāniem apspīdēja abus sarunas biedrus, un Edgaram vajadzēja atplest zaļo saules sargu. Amēlijai seju aizēnoja platmale, slīpie stari viņu netraucēja; jau labu brīdi spilgtajā gaismā ļoti skaidri iezīmējās viņas auguma siluets.

Edgars nerunāja. Galvu novērsis, viņš raudzījās parka dziļumā. Skatīdamās uz viņu, Amēlija atsāka:

— Pirmo reizi, kad mani vecāki mani parādīja jūsu tēvam un mātei un viņi savukārt parādīja Viktorēnu, jūsu brālis izskatījās tikpat sapīcis kā es, tikpat noskaities par šo līgavas un līgavaiņa lūkošanu; paslepeni vērodama viņu, kad viņš uz mani neskatījās, un apsvērdama dažas pazīmes, kas mani bija pārsteigušas, es ar nenoteiktu cerību sāku domāt, vai šis jauneklis nav apmēram tādā pašā stāvoklī kā es. Tas mūs tuvinātu. Beidzot, kad jūsu vecāki atvadījās un veda arī viņu projām, man neviļus nokrita ziedu pušķis, un, kad Viktorēns man to pasniedza, viņa sejā pavīdēja tāda izteiksme … atceros to vēl šodien… tā mani pārsteidza, es īsti to neizpratu. Man likās — kā lai pasaku? — ka esmu viņu ieinteresējusi pati par sevi. Nākamajā naktī pēc mūsu pirmās tikšanās ilgi nevarēju aizmigt. Māja bija iegrimusi klusumā, kas bija jo dziļāks tāpēc, ka Ķeizarienes avēnija un tās apkaime vēl bija maz apbūvēta, ekipāžas vēlā stundā tur brauca reti. Šajā nakts mierā, varbūt arī dziļajā satraukumā, kādu manī bija modinājuši jaunie novērojumi, es galu galā sadzirdēju balsu murdoņu, kuras apslāpēta atbalss plūda cauri sienai. Nodomāju, ka tēvs un māte pārrunā par šīvakara viesībām. Mātes apartaments atradās tanī pašā stāvā, mūsu tualetes istabas bija viena otrai blakus. Par nelaimi audzinātāja gulēja manā istabā. Viņa bija aizslēgusi durvis kā ik vakaru un, atslēgu palikusi pagalvī, jau krāca; varēju ieiet vienīgi tualetes istabā, kurai citas izejas nebija. Piecēlos un, lai nesaceltu ne mazāko troksnīti, kailām kājām ļoti piesardzīgi iegāju tualetes istabā: ja mana uzraudze arī atmostos, man nebūtu grūti viņai paskaidrot, kāpēc es šeit atrados. Dzirdēju tomēr slikti, jo vecāki sarunājās mātes guļamistabā, nevis blakus telpā, turklāt manā tualetes istabā gar sienu, aiz aizkara, bija sakārtas kleitas, kas vēl vairāk apslāpēja balsu skaņas. Beidzot es iespraucos starp drānām; man bija grūti elpot, kājas sala, baidījos, ka aiz aukstuma nesāku šķaudīt; piespiedu ausi pie pašas starpsienas un galu galā saklausīju atsevišķas teikumu daļas… Edgar, tā dienu pēc dienas, katru vakaru kad tēvs ar māti apspriedās par manu laulību pārrunām, man pamazām izdevās izlobīt skaidrību par galvenajiem darījuma elementiem. Pievienojiet vēl aprautos aizrādījumus, kurus mājinieki reizēm pārmija pie galda, domādami, ka man tie ir nesaprotami, šad tad aiz durvīm neviļus sadzirdētos čukstus un kalpotāju tenkas, ko dabūju zināt no istabenēm. Ar prāta atzinumu palīdzību aizpildīju trūkstošo.

Mana rīcība jums šķiet neglīta? Arī man pašai tā nepatika, un tomēr es tā rīkojos — piesardzīgi, pacietīgi, diendienā, ar neatlaidīgu gribu. Vēlējos, lai izšķirīgajā brīdī es būtu skaidrībā par savu stāvokli, zinātu, ko ar mani grib darīt, un nebūtu neapzinīga paija. Reiz es jau tikko nebiju sagandējusi savu dzīvi… Ja jūs mīlat savu brāli, ja vēlaties, lai mūsu ģimenes dzīvē valdītu saskaņa, tad jūs netiesāsiet mani par to, ka atzinu par labu jebkuru izziņas līdzekli. Uz ko es varēju cerēt, kas cits man palīdzētu novērtēt stāvokli? Jau sen man bija modušās aizdomas, kas tanī laikā izvērtās par pārliecību, ka tie, kuriem pēc dabas un cilvēku likumiem bija piešķirta vara pār manu likteni, izturējās ļauni pret mani. Šis atklājums, kas pievienojās manām reliģiozajām šaubām, veicināja manu garīgo nobriedumu, biju sasniegusi zināmu iekšēju neatkarību. Paslēpusies savā garderobes istabiņā, izspiegodama tēvu un māti, es spēcinājos apziņā, ka varu paļauties vienīgi uz sevi.

Vismaz tik daudz varu sacīt: es nenožēloju, ka esmu gribējusi visu izdibināt un arī esmu dabūjusi visu zināt. Tanīs apstākļos man nebija lieki atcerēties, ka neesmu nekāda apskaužamā partija, ka man nav to tiesību, kas ir citām jaunavām, un tātad nevaru būt sevišķi prasīga. Šī doma sniedza man atbalstu. Tā mani spēcinās, ja nākotnē mani gaidīs pārbaudījumi.

Amēlija piecēlās, Edgars sekoja viņas piemēram. Atbalstīdamās uz svaiņa rokas, viņa kopā ar to devās atpakaļ uz viesnīcu.

Amēlija vairs nekad neatgriezās pie šiem jautājumiem. Dīvaini, šī diena bija tuvinājusi viņus un reizē arī attālinājusi vienu no otra. Starp abiem tagad bija iegūlusi dzīves īstenība.

Viņu sirsnīgā tuvība bija padziļinājusies un it kā atslābusi. Viņi vairs nejuta tieksmi, kas piemīt diviem cilvēkiem, kuri nupat iedraudzējušies vai iemīlējušies, stāstīt par sevi, izpaust savas jūtas un pārdzīvojumus. Abi sarunājās par visu un ievēroja, ka viņiem par visdažādākajiem jautājumiem, gan vēstures, gan reliģijas, gan sociālo problēmu jomā, ir vienādi uzskati. Viņi vairs kopā nemuzicēja.

Kad pienāca laiks jaunajam pārim atgriezties Parīzē, Edgars un Amēlija, atvadoties uz Polinas stacijas perona, pēkšņi noskūpstīja viens otru uz abiem vaigiem.

XXII

Tie paši ļaudis, kas pirms vairākām nedēļām bija aizvadījuši jauno Busardelu pāri no Lionas stacijas kāzu ceļojumā, sapulcējās uz perona viņus sagaidīt. Cits caur citu skaļi apjūsmoja Amēlijas un vēl vairāk Viktorēna ziedošo izskatu. Atbraucējus aizveda pie ģimenes ekipāžām, kas stāvēja stacijas pagalmā; izveidojās vesela korteža. Sasniegusi Palēruajāla laukumu, pirmā ekipāža nenogriezās uz Luija Lielā ielu, bet brauca tālāk pa Sentonorē ielu, jo Busardelu ģimenes vecākais atzarojums pa to laiku jau bija paguvis pārvākties uz Vandeika avēniju.

Ģimenes locekļu pārcelšanās uz Monso līdzenumu vērtās plašumā. Notāra Busardela savrupmāja, mazāk grezna, bija gatava pirmā; tie, kurus ģimene ērtības labad sauca par «Luija mājiniekiem», jau dzīvoja Malerba laukumā, bet viņu vidū vairs nebija Oskara un viņa vecākās māsas. Šie abi bērni bija apprecējušies un kopīgi apdzīvoja Albarē savrupmāju. Vecais Busardelu draugs bija miris savu izvēlēto tuvinieku vidu, kuri netaupīja ne pūļu, ne maigas gādības, kopdami viņu, un arī mantoja viņa īpašumus. Kā tēvi jau bija paredzējuši, skaisto, gandrīz jauno māju Velaskēza avēnijā Albarē atstāja savam krustdēlam Oskaram. Tas izīrēja divus stāvus māsai līdz tam laikam, kad pēcnācēju skaits tā sakuplos, ka šajā plašajā nama visiem kļūs par šauru. Taču mantinieki uzreiz nepārvācās uz jauno mājokli. Kaut gan bija pilnīgi skaidrs, ka piecstāvu māju gādīgais Albarē bija licis būvēt, ievērojot mantinieku vajadzības, notārs Luijs tomēr uzskatīja, ka pieklājas atstāt telpas neapdzīvotas divus trīs mēnešus pēc ģimenes drauga nāves. Aiz līdzīga iemesla Busardeli pirmajā vasarā nebrauca uz Buādardo, ko bija mantojusi biržas māklera meita Noēmija, kas arī bija Albarē krustmeita. Busardeli šajā ziņā arvien bija smalkjūtīgi.

Minjoni arī drīz vien pārvāksies uz Pronī ielu. Tur viņi būs pavisam netālu no māsīcas Floransas, biržas māklera vecākās meitas, kurai tēvs jau iepriekš kā likumīgā mantojuma daļu bija iedevis lielisku gruntsgabalu Kurselas bulvārī.

Pāri visiem šiem mājokļiem augsti izslējās, it kā aizsargājot pieeju pie tiem, abas iespaidīgās savrupmājas, viena Vandeika avēnijā, otra Velaskēza avēnijā, uzbūvētas katra savā pusē Monso parkam gluži kā divi moli viens otram pretī pie ieejas ostā.

Tikai tante Liline palika uzticīga Sēnas kreisajam krastam.

Viktorēnu un Amēliju tik ļoti pārsteidza Vandeika avēnijas reprezentablā jaunbūve, ka abi tūlīt, pat nepārģērbušies, steidzās to apskatīt. Viss radu bars, kas reizē ar jauno pāri bija atbraucis no Lionas stacijas, sekoja viņiem no istabas istabā, no stāva uz stāvu, jau iepriekš paredzēdami, kādi pārsteigumi viņus tur gaida, un sniegdami dažādus paskaidrojumus.

Šie tuvinieki, kuriem vēl pievienosies citi radi, bija uzaicināti šovakar uz lielu ģimenes dineju, uz pirmo, kura tika rīkota Vandeika avēnijā. Biržas mākleris bija vēlējies sagaidīt Viktorēnu, lai kopīgi nosvinētu pārcelšanos uz jauno māju. Nākamajā mēnesī gan notiks liela pieņemšana, kas atvērs vecākā Busardela jaunās rezidences durvis Parīzes lielburžuāzijas pārstāvjiem, taču ģimenes locekļi šīs svinības uzskatīja tikai par mesliem sabiedriskajiem paradumiem. Īstā savrupmājas atklāšana, ģimenes pavarda iesvētīšana notiks šovakar, tuvinieku lokā. Un katrs no viņiem to apzinājās. Vīrieši bija lūgti ierasties frakās. Tante Liline, notāra Luija sieva un grāfiene Klapjē, kas brauca uz Lionas staciju sagaidīt jauno pāri, bija uzvilkušas dekoltētu kleitu zem vakara apmetņa; Teodorines kundze un Amēlija uzkāpa savos apartamentos pārģērbties; Minjona kundze un Lioneta, ģimenes modes dāmas, kas sacentās savā starpā, kaut gan vienu no otras šķīra gandrīz trīsdesmit gadu starpība, bija likušas savām istabenēm ierasties ar vakara tērpiem un frizēšanas piederumiem.

Īsi sakot, svinības bija spožas. Dinejai klāja divus galdus, galvenais galds bija divdesmit četrām personām. Teodorines kundze lika izņemt Sevras servīzi, zilu ar zeltu, kura bija iepriekšējā gadā, uz viņas sudrabkāzām, pasūtīta Ķeizariskajā porcelāna fabrikā.

Dinejas laikā, klātesot visiem daudzajiem Busardeliem, gan dzimtajiem, gan ieprecētajiem radiem, biržas mākleris uzdrošinājās pāri galdam apjautāties savam vecākajam dēlam par ceļojuma iespaidiem un piedzīvojumiem un par lielu prieku un izbrīnu saņēma no viņa itin sakarīgas atbildes. Apprecējies Viktorēns bija iemācījies runāt. Tēvs, kam atmiņā bija palicis īgns, neuzticības, ļaunprātības un pazemojuma saērcināts jauneklis, pilnīgi atplauka, redzot šo pārvērtību, uzmeta uzvaras gaviļu pilnu skatienu sievai, ar maigumu pavērās vedeklā un turpināja izjautāšanu, gluži apskurbis aiz nepazītā lepnuma par vecāko dēlu, ko beidzot varēja izcelt. Kad Viktorēnam reizēm pietrūka atbildes, Amēlija nāca viņam talkā, ar pāris vārdiem atgādinādama kādu no retajām kopā redzētajām ainavām.

Tikko maltīte bija beigusies, Teodorines kundze aizveda Amēliju pie kamīna un lūdza pastāstīt par Edgaru. Minjona kundze, kas Edgaru mīlēja vairāk par visiem brāļadēliem, un pēc tam arī Luija Busardela sieva pievienojās mātei, kas ar noraizējušos vaigu noklausījās vedeklas vārdos.

—        Es mēdzu uzticēties jauniešu vērtējumiem, — Teodorines kundze pēkšņi sacīja Amēlijai, — un man šķiet, kā jums piemīt labas spriešanas spējas. Tā kā jūs nesen tikāties ar Edgaru, es gribētu zināt, kā jūs skatāties uz kādu mūsu nodomu attiecībā uz viņu. Tēvs grib Edgaru apprecināt… Ā, šī doma jūs pārsteidz? Tātad mans nabaga zēns nav atlabis?

—        Amēlija, kas bija spēji nodūrusi skatienu, pacēla acis uz vīramāti un atbildēja, ka viņai tiešām neesot ienācis prātā, ka Edgars jau precēšoties.

— Bet laulātas draudzenes gādība var nākt viņam tikai par labu, — Amēlija piebilda. — Vēlu Edgaram viņa cienīgu mūža biedreni. Kundze, es ļoti cienu Edgaru. Viņam ir skaidra dvēsele.

Šī atbilde Teodorines kundzei atkal atklāja viņas jau iepazīto vedeklu, kas prata izteikties skaidri un atturīgi. Uzreiz viņu vidū no jauna iestājās saskaņa, kura jau Viktorēna saderināšanās laikā bez vārdiem un gandrīz bez skatieniem bija saistījusi abas noslēgtās sievietes.

— Ak, dievs! — Teodorines kundze pēc brīža atkal ierunājās. — Kāpēc gan Edgaram nav tās veselības, kāda ir viņa brāļiem? Ne Viktorēns, ne Amorī nekad neslimo! . ..

— Mīļā, viņš izveseļosies! — Minjona kundze iesaucās.

Arī Luija sieva centās mierināt Teodorines kundzi, Taču Amēlija vairāk nekā neteica, un māte, dziļi ieskatījusies vedeklai acīs, paspieda roku jaunajai sievietei un skumji viņai uzsmaidīja.

Pa to laiku Klapjē ģimenes locekļi, kuriem bija pievienojies arī pats grāfs un Ašils, kā arī vēl četri radinieki, kas bija uzaicināti uz dineju, izteica vēlēšanos pamatīgāk apskatīt jauno māju. Visi apbrīnoja telpu dekorējumu, kurā vairs neatspoguļojās Teodorines kundzes gaume. Biržas mākleris gan bija viņai piedāvājis vadīt istabu iekārtošanu, taču viņa jau pašā sākumā atteicās. Izskatījusi arhitektu plānus, daudzo skulptūru uzmetumus, kuras bija paredzētas fasādes izgreznošanai, Teodorines kundze bija lūgusi vīru, lai tas bez viņas vienojas ar dekoratoriem.

— Es zinu, kas ir renesanses stils, — viņa sacīja, — pazīstu Luija XV un Luija XVI stilu, bet it nekā nesaprotu no mūsdienu stila, kurā pārveidoti un sajaukti visi iepriekšējie.

Teodorines kundze bija tikai prasījusi, lai viņas buduāru otrajā stāvā iekārto Luija XVI stilā, tīrā Luija XVI, un lai tur izmanto no Vileta savrupmājas uzglabātos tumšzila marmora kamīnus un dažus bareljefus virs durvīm, kuros bija attēloti mūzikas instrumenti un kuri viņai ļoti patika.

Visur citur būvuzņēmējiem ļāva brīvi rīkoties pēc pašu ieskatiem. Viņi saslēja kolonas, izlika malu malās marmoru, vara aplikācijas, vietā un nevietā sabāza dzelzs kalumu margas, pieblīvēja visu ar ciļņveida rotājumiem, apzeltīja, izkrāsoja, nolakoja, sienas iztapsēja ar damastu, logus un durvis izdrapēja ar samtu un, katru telpu iekārtodami citādā stilā, izkropļoja to ar vienmēr tām pašām dīvainībām un pārvērta savrupmāju par pagrimuma laikmetiem raksturīgu raibumu jūkli. Apmeklētājs, iedams pa apakšstāva anfiladi, no neveiksmīgi atdarināta Lefiēla jauninājumiem soļoja uz fantastiskām viduslaiku restaurācijām, no Tilerijām uz Pjērfondu. Šīs kliedzošās, mietpilsoniskās greznības vidū Teodorines kundzes buduārs otrajā stāvā bija kā miera osta ar savām maigajām krāsām, skaidrajām līnijām un tiešām vērtīgajiem priekšmetiem; šī telpa savrupmājā dzīvoja savu, slepenu dzīvi, tāpat kā Teodorines kundze Busardelu vidū.

Amorī bija interesējies par dekoratīvajiem darbiem daudz vairāk nekā māte. Biržas māklera trešā dēla mākslinieciskās dotības pēc ģimnāzijas beigšanas izpaudās arvien spilgtāk. Zīmēšanas stundas, ko tante Liline sākumā ar tik lielu lepnumu bija sniegusi brāļadēlam, drīz vien tika pārtrauktas. Audzēknis ļoti ātri bija panācis savu skolotāju, un vecmeita, apvainojusies par nicīgo attieksmi pret viņas sīkumaino meistarību, galu galā saķildojās ar jauno nekauņu, kurš uzdrošinājās apgalvot, ka saprotot vairāk nekā viņa pati, un, visiem dzirdot, atteicās no Amorī.

Mazā mākslinieka apdāvinātība, kas attīstījās jau agri, sākumā bija sagādājusi Busardelam paviršu gandarījumu, līdzīgu tam, ko izjūt visi vecāki, kad paziņas uzslavē viņu bērnus par glīto izskatu, labo veselību, smalko uzvešanos vai sekmēm mācībās. Būtībā Amorī «aicinājums» sevišķi neiepriecināja viņa tēvu, kas spēja daudz ko saprast un izjust un bija tālu no viduvējības, taču nekad nekā nebija sajēdzis no mākslām. Jau sperdams pirmos soļus augstāko aprindu sabiedrībā, Ferdinands Busardels uzreiz bija ievērojis, ka pat visnosvērtākie cilvēki, sapulcējušies pie galda lielā dinejā vai arī šaurā lokā pie tases tējas vai glāzes liķiera, izrāda apbrīnojamu tieksmi izteikties par mākslu vai literatūru; deviņas reizes no desmitām saruna risinājās ap jaunākajām grāmatām, teātru jaunuzvedumiem, koncertiem, gleznu izstādēm un muzejiem. Busardels nespēja izprast šo plaši izplatīto un tik bieži sastopamo parādību un saredzēja tanī tikai māžošanos un izlikšanos; viņš nepieļāva, ka šie jautājumi tiešām varētu veidot izcilu cilvēku saprašanās pamatu, kā tērzētāju pārākuma pilnais tonis tiecās viņu pārliecināt.

Taču Busardelam bija arī skaidrs, ka atklāta vienaldzības izrādīšana par mākslām varētu viņam kaitēt ļaužu acīs; redzēdams, ka viņa dēls Amorī sešpadsmit gadu vecumā spēja iejaukties šādās pārrunās, turklāt izsakot spriedumus, kas sabiedrību ieinteresēja, vērtējumus, kuri patika un reizēm pārliecināja, tēvs sāka uz šo jautājumu skatīties citādām acīm. Viņš apzinājās savu pienākumu pret Amorī. «Es būtu mietpilsonis, ja nepalīdzētu viņam izvirzīties,» Busardels nodomāja. «Mans vecākais dēls jau ir apprecējies, vidējais drīz precēsies, trešajam varu ļaut brīvākas rokas.» Pēc Busardela domām mākslinieku karjera īsti labi nesaistījās ar laulības dzīvi; par gleznotāja profesiju biržas mākleris bija sev radījis patvaļīgu un diezgan izlaidīgu priekšstatu, kurā figurēja kaili modeļi, pa pusei aizslēpti aiz aizsega, vai labākās sabiedrības dāmas, pulksten trijos dienā balles tērpā ieradušās pozēt un ieslēgušas intīmā divvientulībā ar savu portretistu.

Bija nolemts, ka Amorī, nepametot novārtā tieslietu studijas un eksāmenus, nopietni strādās arī «savā glezniecība».

— Tikai nerunā ar mani par iestāšanos Mākslas skolā, — Busardels sacīja dēlam apmēram tā, kā labi audzinātai jaunavai ļauj mācīties dziedāt, bet ne iestāties konservatorijā. — Visas šīs mākslu skolas ved uz bohēmisku dzīvi!

Biržas mākleris pats izvēlējās dēlam meistaru — gleznotāju Kabanelu, kas četrdesmit gadu vecumā bija ievēlēts akadēmijā un strādāja vēsturiskajā žanrā, cepdams augstāko aprindu pārstāvju portretus citu pēc cita un tā uzturēdams sakarus ar labu sabiedrību.

Amorī izturējās Kabanela darbnīcā tāpat kā juridiskajā fakultātē, tāpat kā vienmēr bija izturējušies Edgars, viņa māsas, brālēni un māsīcas un kā jau izturējās pat viņu meitiņas un dēlēni katrā savu mācību posmā. Visi mazie Busardeli bija priekšzīmīgi skolēni; viņu vecāki bija pieraduši, ka viņi nesa mājās labas atzīmes un saņēma apbalvojumus par sekmēm; tas bija ģimenes princips, paradums, kas ieviesies jau iepriekšējā paaudzē, kura dzīvoja Sentkruā ielā, Florana Busardela lēnīgajā uzraudzībā. Vēl vairāk, viņos agri attīstījās pašcieņa, lepnuma apziņa par vārdu, ko viņi nesa, un tas viņus atturēja no draiskulībām un izklaidības, kas, dabiski, piemīt viņu vecuma zēniem un meitenēm. Pat Viktorēns pēc vairākiem smagiem gadiem, par kuriem atmiņa jau sāka gaist, bija iekļāvies vispārējā Busardelu uzvedības līnijā.

Šķita, ka biržas māklera bērnos pati daba viņam paklausīja. Piemēram, plaušu slimnieks Edgars, ko Busardels gribēja izprecināt, atspirga. Tā kā uzturēšanās Hiērā nebija devusi gaidītos rezultātus, tēvs nolēma Edgaru uzticēt citiem ārstiem, kuri viņu aizsūtīja uz Šveici, kur lika pacientam visu ziemu gulēt kūtī. Vide, kurā dzīvoja sešas spēcīgas teles, kas pa auksto laiku netika laistas ārā, izrādījās tuberkulozes skartajām plaušām dziedinošāka nekā dienvidu saule un izdzertās asiņu glāzes. Divdesmit mēnešus pavadījis kalnos, Edgars varēja atgriezties Parīzē.

Biržas mākleris viņu iekārtoja savā kantorī, kur viņam vajadzēja strādāt kopā ar Viktorēnu; jaunajiem Busardeliem ierādītajā istabā, kuras logi vērās uz Luvru skvēru, abu rakstāmpultis bija saliktas ar mugurām kopā. Šādam izvietojumam bija tā priekšrocība, ka Viktorēns pastāvīgi atradās Edgara uzraudzībā un turklāt mazinājās atšķirība, kādu apmeklētāji citādi varētu ievērot abu brāļu darbībā; kad Edgars kaut ko darīja vai runāja, Viktorēns gluži neviļus šķita visur piedalāmies.

Divus gadus pēc svinīgās savrupmājas iesvētīšanas sarīkotajās vakara viesībās, kurās oficiāli paziņoja par Edgara saderināšanos, Amēlija notvēra mirkli, kad varēja aprunāties ar vīrabrāli. Pieķērusies viņam zem rokas, jaunā sieviete ieveda viņu biljarda istaba. Līdz šejienei viesu čala neatplūda, četri pavecāki kungi, trīs biljarda spēlētāji un tiesnesis, bija iegrimuši nopietnā partijā.

Gāzes lampu bālo gaismu virs galda pakārtais abažūrs raidīja uz zaļo vadmalu, un pārējā telpa, kur dega tikai dažas sveces, palika patīkamā puskrēslā.

— Edgar, atsēdīsimies šeit kaktiņā, — Amēlija aicināja. — Neesmu sevišķi rūdīta viesu pieņemšanā, un gan jau drīz pienāks laiks, kad man būs jāveic šie pienākumi, bet šovakar ar to tiks galā jūsu māte, tantes un māsas.

Amēlija nepieminēja Lionetu, kas visās viesībās mēdza drudžaini rosīties, staigāt no viena pie otra, sapulcināt un sadalīt viesu grupas, it kā viņa būtu mājasmāte; šī virpuļojošā, nemitīgi čaukstošā būtne ar cieši iežņaugto vidukli un neizteiksmīgo seju atgādināja Granvila karikatūrā attēloto mušu balles tērpā, tikai cilvēka lielumā.

Atsēdušies blakus Edgaram uz kakta sofas, Amēlija sāka svaini izjautāt par viņa līgavu, jo zināja par šo jaunavu vienīgi, ka tā ir Orleānas dzelzceļa pārvaldes priekšsēdētāja Odemāra kunga meita.

— Atzīstos, ka arī es pats neko vairāk nezinu par viņu,— Edgars sacīja. — Es tikko iepazinos ar Karolīnes jaunkundzi, esmu viņu redzējis četras reizes.

Jaunais vīrietis uzmeta savas līgavas portretu. Viņu rāmo tērzēšanu pavadīja ziloņkaula biljardbumbu klakšķi, saduroties kopā. Pēc tam Amēlija iejautājās citādā noskaņā:

— Mīļais Edgar, vai jūs sākat aprast ar darbu kantorī?

— Esmu uz to gatavojies jau sen. Kopš manas bērnības tēvs bija nolēmis, ka man jādarbojas šajā laukā, un es vienmēr esmu to zinājis.

Es domāju, vai jūsu veselībai nāk par labu ilgā sēdēšana birojā, papīru šķirstīšana, putekļi, svaiga gaisa trūkums?

— Apšaubāmi, — viņš pavīpsnādams atbildēja, — bet, dārgā Amēlij, Viktorēnam un man bija pienācis laiks spert pirmos soļus uz stāvajām kāpnēm namā pie Luvuā skvēra. Tēvs vēlējās ātrāk redzēt, kā mēs izturēsim šo pārbaudījumu. Biržas māklera kantoris, jūs saprotat…

Šos vārdus Edgars izrunāja bijīgi. Kantoris! … Teiksmainā pasaule, par kuru Busardelu bērni jau no mazām dienām dzirdēja runājam pieaugušos un kurā viņi drīkstēja ieiet tikai retos gadījumos, kas viņiem tika piešķirti kā augsts apbalvojums. «Tavā septītajā dzimšanas dienā tu varēsi aiziet pie tēva uz kantori un tur viņu noskūpstīt.» Un, kad pienāca šī diena, bērnu aizveda uz namu pie Luvuā skvēra, un viņš iegāja pārsteidzoši neparastā valstībā, kur nepazīstami cilvēki viņam apliecināja neizskaidrojamas jūtas, kur tēvs likās citāds nekā mājās, tālāks un valdonīgāks, nepieciešams veselai darbinieku armijai, un tur bija tik savādas mēbeles, kas tomēr, acīm redzot, piederēja tēvam. Kantoris… Pieaugot bērniem kļuva arvien skaidrāka biržas māklera kantora loma un nozīmība: visi svarīgākie ģimenes notikumi izrietēja no kantora, un varbūt arī pati ģimene bija no tā cēlusies; simtiem, tūkstošiem īpašumu bija atkarīgi no kantora līdzsvarotas darbības. Kantoris bija spožais viduspunkts, kura stari krita uz visu Franciju, uz visu pasauli.

Tanīs laikos, kad Busardeli vēl dzīvoja Vileta savrupmājā un bērni gāja rotaļāties Tileriju dārzos, viņi kādu dienu bija saķildojušies ar cita biržas māklera diviem dēlēniem, kuri apgalvoja, ka viņu tēvam esot «pats galvenais kantoris Parīzē». Dzirdot šādus vārdus, mazie Busardeli reizi par visām reizēm bija piemirsuši labo uzvešanos, iekaisuši taisnīgās dusmās, un izcēlusies baiga plūkšanās, kurā abi pretējās nometnes drosmīgie cīnītāji cietuši smagu sakāvi — vai nu aiz pretinieku skaitliskā pārsvara, vai arī aiz viņu spēcīgākās pārliecības; auklēm un sargam bija vajadzējis abus sakautos rautin izraut no savas taisnības aizstāvētāju rokām. Teodorines kundze nākamajā dienā aizgāja pie abu cietušo puisēnu mātes atvainoties, taču vainīgos sodīja tikai skata pēc, turklāt viņi vēlāk no mazajiem brālēniem Erto dabūja zināt, ka tētis, tēvocis Luijs un pat vectēvs esot gardi smējušies par šo atgadījumu.

Edgars labu brīdi sēdēja sagumis, galvu nokāris, un domās sevi redzēja jau apprecējušos, jau cieši piekaltu pie tēva kantora. Stīvinātais uzkrekls bija izliecies pār viņa iekritušajām krūtīm. Amēlija ievēroja, ka viņš ir novājējis un atkal stipri klepo. Šinī mirklī biljarda bumbas ieklaudzējās pēc veiksmīga sitiena, ko spēlētāji pavadīja ar skaļiem izsaucieniem; viņu vidū izcēlās laipna domu izmaiņa, un miers klusajā nostūrī bija iztraucēts. Amēlija piecēlās.

— Edgar, aizvediet mani pie savas līgavas, es gribētu šovakar viņai apliecināt savu sirsnību un izteikt vislabākos novēlējumus, it sevišķi vienu: kaut debesis svētītu jūsu laulību un jums drīz būtu pēcnācēji.

Viņi atgriezās pie pārējiem viesiem.

Amēlijai ilgas pēc bērniem izvērtās par īstu māniju. Viņa cieta no savas neauglības, nesaprazdama tās cēloņus. Jaunā sieva bija pārliecināta, ka izpilda savus pienākumus un viņai vajadzētu kļūt mātei; neviena no tuviniecēm nevarēja viņai atvērt acis, pat pašas māte un vīramāte bija pārliecinātas, ka Amēlija ir īsta laulāta draudzene savam vīram; turklāt vaļsirdīgi izrunāties par šo jautājumu labi audzinātajai meitai likās neiedomājami.

Apmēram gadu pēc laulībām, redzot, ka meitai nekas vēl nav gaidāms, grāfiene Klapjē, pēc pašas ierosmes vai arī kāda no Busardelu ģimenes uzmudināta, bija ņēmusies izjautāt Amēliju. Nesmalkjūtīgā grāfiene, kas nekā nepiedeva meitai, tāpat kā meita nespēja piedot viņai, gan bija pēdējā, kurai varētu izdoties piedabūt Amēliju pie vaļsirdīgas atzīšanās. Jau pie pirmajiem neveikli izteiktajiem vārdiem Amēlija, ugunīgi pietvīkusi, atcirta īsu un tiešu atbildi, no kuras māte secināja, ka jaunlaulātie jau pirmajā dienā bija kļuvuši tuvi un atliek tikai paļauties uz dabu. Pēc tam trulā grāfiene uzskatīja, ka visu vajadzīgo ir izpildījusi, un aizgāja.

Teodorines kundze nesalīdzināmi taktiskāk apjautājas jaunajai vedeklai, vai viņa jūtoties laimīga, vai Viktorēns joprojām izturoties pret viņu tikpat uzmanīgi kā sākumā. Amēlija redzēja, ka visiem Busardeliem likās gluži dabiski, ka Viktorēns bieži pēc pusdienām izgāja viens pats no mājām, un tāpēc viņa pat nedomāja sūdzēties par savu vīru. Protams, Viktorēns naktīs vairs nebija tik dedzīgs, kāds bija bijis divus mēnešus Hiērā, taču nelielais atsalums, ko jaunā sieviete nemaz nenožēloja, viņai likās dabisks un atbilda tam, ko viņa vienmēr bija dzirdējusi par «medus mēnesi» un vēsāku laiku, kas iestājas pēc tam. Turklāt viņa reizi par visām reizēm bija atteikusies no veltīgajām pūlēm censties izprast, kas nosaka vīrieša izturēšanos šajā jomā. Pēc jaunavas nezināšanas Amēlija, kļuvusi sieva, joprojām taustījās kā pa tumsu.

Viņas skumjas bija nenoteiktas. Amēlija tām ļāvās visbiežāk vakaros, kad uznāca savās istabās, iepriekš noskūpstījusi vīramāti un arī Viktorēnu, ja viņš bija mājās. Amēlija ar istabenes palīdzību izģērbās, uzvilka mugurā, ērtu mājas tērpu un, atlaidusies uz guļamkrēslā, ar lielu tīksmi izbaudīja atbrīvošanos no korsetes, kurā aizvien iežņaudzās cieši, jo pat tik jaunai viņai jau piemita sliecība uz tuklumu. Tad viņā aizvien modās domas par bērnu, kas joprojām neradās, it kā būtu kāds sakars starp viņas pašreizējo labsajūtu un grūtniecību, pēc kuras viņa ilgojās. Amēlijas izplūdušie sapņi lēni risinājās ap mātes sāpēm un priekiem; viņa fantazēja un, bez šaubām, neatskārta, ka stiepa rokas pretī savam vienīgajam glābiņam, ka meklēja aizsardzību pret sevi pašu, ka piesauca aizstāvjus.

Pa to laiku Edgars bija apprecējies; Amēlijas vēlējums piepildījās, viņam sieva dāvāja dēlu, ko nosauca mātes vectēva vārdā par Ksavjē. Odemāru dzimtā bija pieņemts ik pa divām paaudzēm vecākajam dēlam dot. vārdu Ksavjē, tāpat kā Busardelu vecākajā atzarojumā pirmdzimto sauca par Ferdinandu.

Šī bērna piedzimšana atmodināja Amēliju no sapņainības. Pārliekusies pār šūpulīti, kurā brēca mazā radībiņa, Edgara dēliņš, Amēlija pārdzīvoja dīvainu un dziļu saviļņojumu, viņas sirdī uzbangoja dažādas jūtas. Pēc tam, pavadīdama stundu pie nedēļnieces gultas, viņa neviļus novēroja Karolini, viņas skatiens slīdēja gar guļošā auguma aprisēm, kas tikko manāmi iezīmējās zem segas. Amēlija atgriezās mājās satricināta. Kopš apprecēšanās viņa aiz morāliem un aiz fizioloģiskiem iemesliem bija dzīvojusi kaut kādā gara apmātībā, un, lai no tās izrautos, bija nepieciešams trieciens no ārienes.

Tovakar viņa pateica, ka jūtoties savārgusi, palika savā guļamistabā un aiztaisīja durvis ar aizbīdni. Viņai patiesi bija drudzis. Amēlija juta, ka pakāpeniski viņā atmodās, atdzīvojās, auga augumā visas nomāktās aizdomas, kas bija uzpeldējušas no visslēptākajiem dvēseles nostūriem kāzu ceļojuma laikā un kas attiecas uz viņu kā uz sievieti, nevis kā uz varbūtēju māti. Viņa nespēja aizmigt. Amēlija piespiedās visu noteikti apsvērt. — līdz šim viņu no tā vienmēr bija atturējusi gan saņemtā audzināšana, gan ierastais domāšanas veids — un drīz vien nāca pie pārliecības, ka viņai ar Viktorēnu bijušas citādas attiecības nekā svainim Edgaram ar Karolini.

Kad ausa jau rīts, Amēlija bija izšķīrusies. Viņa cieši apņēmās nākamajā nedēļā sameklēt kādu pieredzējušu cilvēku, kas varētu viņai visu noskaidrot un viņu vadīt. Šī apņēmība viņu mazliet nomierināja, viņa pat aizmiga un nogulēja pāris stundu. Atmodusies viņa sāka pamatīgi apsvērt, pie kā varētu griezties.

Amēlijai nenāca ne prātā, ka būtu iespējams vienai, vīram nezinot, aiziet pie ārsta un lūgt viņu izmeklēt. Pieņemtās pieklājības normas viņas aprindu sievietei šo ceļu pilnīgi slēdza. Galu galā viņa neredzēja citas iespējas kā sadabūt kādu vecmāti, pie kuras durvīm piezvanīt viņai pietiktu drosmes, un, pārsedzot plīvuri pāri sejai, atstājot ekipāžu uz ielas stūra, iet pie šīs matronas vaļsirdīgi aprunāties. Piepeši viņai uzzibsnīja galva cita doma krustmāte Patriko!

Veca dāma vēl bija dzīva. Kaut gan viņa joprojām tikpat maz uzturēja sakarus ar ārpasauli, tomēr baumas, kas bija pieskanējušas visu Parīzi pēc Amēlijas skandalozās izņemšanas no klostera, galu galā bija sasniegušas arī Senklū. Klapjē ģimene velti bija centusies izdibināt, ko Patriko domāja par šo skandālu un kādus lēmumus attiecība uz testamentu beidzot pieņēmusi. Krustmātei Patriko bija labpaticis darīt zināmu caur Leirbeka jaunkundzi, viņai raksturā un manierēs ļoti līdzīgu veču, kas reizēm apmeklēja viņu un ar lielu prieku bija uzņēmusies paziņot, ka Patriko uzrīdīšot suņus katram «Klapjē odžu dzimuma» vīriešu vai sieviešu kārtas pārstāvim, kurš uzdrošināšoties pie viņas parādīties.

Juzdamās vainīga, ka savā laikā nebija atklājusi vecajai ateistei savu nodomu kļūt par mūķeni, Amēlija šajā aizliegumā saskatīja taisnīgu sodu, kas skāra arī viņu. Amēlija tomēr bija aizrakstījusi krustmātei vēstuli, kurā paziņoja par savu saderināšanos, kas notikusi pēc atgriešanās laicīgajā dzīvē, «ko viņa esot vēlējusies», — Amēlija bija īpaši uzsvērusi. Krustmāte Patriko neatbildēja. Laulības līguma noslēgšanas dienā, ko bija dabūjusi zināt no sava notāra, viņa aizsūtīja uz Ķeizarienes avēniju savu veco sulaini. Viņš atnesa šķirstiņu ar smaragdiem, bez zīmītes, bez vizītkartītes. Krustmāte Patriko, kas bija uzskatījusi, ka viņai ir tiesības mainīt lēmumu attiecībā uz .krustmeitas pūru, neņēma tomēr atpakaļ to, ko reiz bija dāvinājusi. Šāda kāzu velte Amēlijā bija modinājusi cerības uz salabšanu. Viņa lūdza un saņēma no mātes atļauju nākamajā dienā aizbraukt uz Senklū. Guvernante viņu pavadīja, bet šoreiz tai bija piekodināts palikt karietē un ļaut Amēlijai rīkoties pēc pašas ieskatiem. Muižas sargs, kas bija redzējis, ka Amēlija bērnībā bija šeit patīkami pavadījusi tik daudzas brīvdienas, pazina karieti un neuzdrošinājās to neielaist pagalmā, taču viņš žigli iesteidzās mājā un, nekavējoties atgriezies, pateica, ka kundze esot izbraukusi. Amēlija tomēr ieraudzīja stallī abus krustmātes zirgus; sargs ievēroja viņas skatienu, bet nekā vairāk neteica.

— Griezieties atpakaļ, — viņa pavēlēja kučierim.

Turpmākajos gados Amēlija bija aprobežojusies ar godbijīgu apsveikumu aizsūtīšanu vecajai dāmai dzimšanas dienā un uz Jaungadu. Atbildi viņa nekad nebija saņēmusi.

Taču nākamajā dienā pēc mazā Ksavjē piedzimšanas atcerējusies krustmāti Patriko, Amēlija uzreiz bija sapratusi, ka, neraugoties uz ilgajiem atsaluma gadiem, kas viņas šķīra, viņai būtu viegli visu atklāt šai padomdevējai, ja vien vecā sieviete būtu ar mieru viņu pieņemt. Amēlija lika iejūgt zirgus un aizvest viņu uz Senklū,

— Neprasiet, lai atver vārtus! — Amēlija sacīja kučierim, atminēdamās, ko bija piedzīvojusi pirms četriem gadiem.

Izņēmusi no ekipāžas nesesēra rakstāmpiederumus, viņa uz vizītkartītes uzrakstīja šādas rindas

«Dārgā krustmātē, ļoti delikāti, intīmi apstākļi liek man griezties pie kāda gudra un pilnīgi uzticama cilvēka pēc padoma, no kura atkarīga mana laime un, bez šaubām, arī nākotne. Reizi mūžā esmu jau dziļi nožēlojusi, ka nebiju pret Jums vaļsirdīga. Ļoti lūdzu Jūs papūlēties man atbildēt, vai esmu darījusi pareizi, šoreiz atcerēdamās vispirms Jūsu labsirdību, kā agrāk juzdama pret Jums vismaigāko draudzību un dziļāko cieņu.

Jūsu padevīgā krustmeita Amēlija.»

Viņas sulainis nodeva aploksni durvju sargam, un pēc pāris minūtēm viņa redzēja, ka režģu vārti atvērās.

Krustmāte pieņēma Amēliju dārza lapenē, kur viņa sēdēja bīdāmā krēslā, kājas ietinusi pledā. Dziļi saviļņota, atkal redzot mīļoto Patriko, turklāt tik ļoti pārvērtušos, Amēlija ar asarām acīs nometās pie kājām kroplajai sirmgalvei, kas tikai ar pūlēm apvaldīja satraukumu. Sākumā krustmāte ļāva satvert viņas roku, bet, kad Amēlija raudādama to noskūpstīja, Patriko iesaucas:

— Ļaunā meitene, nāc, lai varu tevi apskaut. Dzirdot skarbo balsi, Amēlijai šķita, ka atsvešināšanas gadu nav bijis; viņa jutās atkal kā bērnībā un uz pirmo Patriko jautājumu pateica krustmātei pie auss, kas viņu šurp atvedis.

— Bērns, kādas pasaciņas tu man te stāsti! — sirmgalve, spēji atraudamas, iesaucās. — Piecelies, nostājies te man priekšā!

Viņa bez kautrēšanās nopētīja jauno sievieti no galvas līdz kājām.

— Tu esi kā radīta, lai kļūtu māte, — zvēru pie paša velna! … Paklau, tu man droši vien visu nepateici? Ko? … Iesim manā istabā, tur mums būs ērtāk sarunāties.

Pašķindinājusi zvaniņu, Patriko lika, lai viņu uznes guļamistabā.

— Zelī jaunkundze, — viņa sacīja, kad bija iesēdināta atzveltnes krēslā, — noejiet lejā dārzā un saplūciet ziedus, labi lielu pušķi, iedosim to līdzi mūsu meitenei. Un nesteidzieties. Jūs mani sapratāt? … Amēlij, atsēdies šeit. Tuvāk. Tagad pasaki skaidri…

Nevilcinādamās Patriko izteica jautājumus, uzklausīja atbildes, jautāja atkal, sašuta, nosauca lietas to īstajā vārdā. Pagājušā gadsimta nepiespiestība valodā, neliekuļotā vaļsirdība un pat spilgtā gaisma, kas valdīja šajā istabā, no kuras pavērās plašs skats uz Parīzi, pasargāja Amēliju no jebkura apmulsuma. Kad izvaicāšana bija beigusies, Patriko, vērdamās grīdā, bez mazākās ironijas ieteicās:

— Cik savādas ir mūsdienu meitenes!

Labu brīdi viņa klusēja, iegrimusi pārdomās, un tad sacīja:

— Tagad apsvērsim, ko mēs darīsim.

Vecā dāma runāja pavisam citādā tonī, mazliet klusinātā balsī. Viņa uzsmaidīja krustmeitai, lai to iedrošinātu. Patriko, kura mēdza žestikulēt strauji, tagad tikai ar pirkstu galiem noglāstīja Amālijas apaļo, pūkaino vaigu, šo maldinoši veselīgo vaigu, jo tā īpašniece nesa sevī apslēptu dabas nežēlastības zīmi.

— Vispirms uzzināšu, kuri Parīzē ir vislabākie ārsti … Nebaidies nemaz, — krustmāte mierināja, redzot, ka Amālija bija satrūkusies, — viņi neies pie tevis un tu neiesi pie viņiem. Saaicināšu viņus uz konsiliju šeit, manā klātbūtnē; kaut arī kājas man vairs neklausa, toties galva vēl strādā, tā, ka es neļaušos apvest ap stūri ar pārgudriem vārdiem!

Viņas vienojās, ka šis lēmums paliks starp viņām abām, un Amēlija nomierinājās. Nodevusi savu likteni krustmātes rokās, jaunā sieviete izjuta lielu atvieglojumu, jo pilnīgi paļāvās uz Patriko, turklāt viņu iepriecināja senās draudzības atjaunošana. Patriko pat nedomāja krustmeitai izteikt pārmetumus par pagātni, tas nebija viņas dabā, tāpēc uz nedēļas beigām Amālijas noskaņojums bija uzlabojies un viņa varēja izturēt konsiliju.

Apspriedi vadīja tas no trim ārstiem, kurš bija vecākais gados un turklāt profesors; viņš atbrīvoja jauno sievieti no mokošas iztaujāšanas. Krustmāte Patriko dakteru kungus pieņēma papriekš viena pati un visu pamatīgi izstāstīja; kad viņa lika ieaicināt Amēliju, ārsti galveno jau zināja, un izmeklēšanu varēja izdarīt vienīgi ārsta kabinetā. Profesors jautāja pacientei tikai par dažiem apstākļiem, par datumiem; viņš bija ļoti valodīgs sirmgalvis, bez ūsām, bet ar vaigu bārdu un gariem matiem; pie svārku atloka viņam sārtojās Goda Leģiona ordeņa rozete, tik prāva kā dambretes kauliņš. Profesors paziņoja, ka šādi gadījumi viņam zināmi, tie esot neirozes izsaukti traucējumi, kuri teorētiski esot izdziedināmi. Viņš runāja par dvēselisku satricinājumu, izbailēm, par kaut kādiem bojājumiem un sekojošu atrēziju. Abi pārējie speciālisti atbalstīja savu kolēģi līdzīgā terminoloģijā; zinātniskie vārdi bira kā krusa ap Amēliju, viņai sāka likties, ka tie nemaz vairs neattiecas uz viņu, un pat vecā dāma, kaut gan domāja, ka kaut ko zina šajos jautājumos, galu galā vairs nekā nesaprata. Viņa izteica dažus jautājumus galvenajam ārstam savā pašas valodā un izdibināja, par kādu kaiti īstenībā bija runa.

— Nekas tamlīdzīgs nebūtu noticis, — Patriko secināja, ar plaukstām uzsizdama pa krēsla roku balstiem, — ja jaunavu audzināšanā būtu mazāk liekulības!

Profesors iepleta gluži apaļas acis, bet abu pārējo ārstu sejās izpaudās klusa piekrišana. Vecā dāma neatrada par vajadzīgu paskaidrot tuvāk savu domu, ko bija izteikusi Žana Žaka Ruso audzēkne, nevis modernas zinātnes apbrīnotāja.

Norunāja dienu, kurā pacienti izmeklēs. Ārsti neslēpa, ka pēc šīs procedūras jaunā dāma jutīsies mazliet sagurusi un vakarā viņai var uznākt drudzis. Kad ārsti aizgāja, Patriko apspriedās ar krustmeitu un nolēma, ka diemžēl pienācis laiks informēt Busardelu ģimeni, jo noslēpumu tagad jau zināja arī citi. Turklāt ārsti bija izteikušies, ka dziedināšanās, lai vai kādu metodi atrastu par labāko, būs vairāk vai mazāk ilgstoša. Saskaroties ar dzīves īstenību, Amālija un krustmāte atzina, ka nav iespējams uzsākt ārstēšanos, nepastāstot par to Viktorēnam un viņa ģimenei, kuras mājā Amēlija dzīvoja, vēl vairāk, vajadzēja pat saņemt tuvinieku piekrišanu. Taču, iedomājoties vien, ka viss būs jādara zināms tuviniekiem, Amēlija izjuta dziļu nepatiku un kaunu.

— Nenokar degunu! — krustmāte Patriko teica. — Aiztaupīšu tev pirmo izskaidrošanos. Atved pie manis savu vīramāti aiz iegansta, ka viņai taču reiz jāiepazīstas ar mani, un es viņai visu izstāstīšu.

— Paldies, krustmāt, — sacīja Amēlija un galu galā, seju ieslēpusi plaukstās, apraudājās.

Pēc divām dienām viņa atbrauca kopā ar Teodorines kundzi; krustmāte Patriko nemēdza vilkt garumā, ja reiz bija nolēmusi kaut ko izdarīt. Amēlija nebija klāt abu sieviešu sarunā; atceļā uz Parīzi vīramāte, sēdēdama karietē blakus vedeklai, visu laiku turēja viņas roku savā un runāja gan par šo, gan par to.

— Dārgā, vai jūs vēlētos, ka mēs paēstu pusdienas divatā manā buduārā? — Teodorines kundze jautāja, kad kariete brauca apkārt Triumfa arkai. — Mūsu vīri lai aiziet kā vecpuiši uz restorānu vai klubu, un mēs nevienu iekšā nelaidīsim. Ja ieradīsies kāds viesis, liksim pateikt, ka jūtamies neveselas. Kā jums patīk mans nodoms? — viņa pasmaidīdama jautāja.

Amēlija bija apņēmusies nečinkstēt, un tomēr, kad pēc brītiņa atbildēja, viņas balsī trīsēja asaras:

— Esmu tik pateicīga par jūsu draudzību…

— Amēlij, jūs taču zināt, — vīramāte lēni sacīja, — ka arī man jūsu draudzība ir dārga.

Teodorines kundze tuvojās piecdesmit gadiem, un tas nedarīja viņu daiļāku. Augums viņai izplūda kā visām viņas aprindu sievietēm kritiskajā vecumā. Dzemdības, fizisku vingrinājumu un kopšanas trūkums, ilga sēdēšana pie bagātīgām maltītēm, sieviešu modes raksturs un varbūt arī pieradums pie bagātības, labklājības iemidzinošais stingums pārvērta lielburžuā sievas par masīvām, gausām būtnēm ar ļenganu miesu. Neviens krēms, ne rīsa pūderis nenosedza viņu spīdīgo, ar sarkanām dzīsliņām vai tumšiem plankumiem izraibināto ādu, jo uzskaistināšanās līdzekļus lietoja tikai vieglprātīgas sievietes; un maigās pūciņas uz viņu sejas ar laiku pārvērtās par asiem, bieziem sariem, galīgi laupot šīm matronām sievišķību. Gadus divdesmit viņas visas bija cita citai līdzīgas, kaut gan jaunībā bijušas atšķirīgas gan ar saviem matiem, sejas krāsu, gan ar lielāku vai mazāku skaistumu, kustīgumu un rakstura īpatnībām, un tad, ap sešdesmit gadiem zaudējot tuklumu, kļuva par patīkamām vecām dāmām. Šis pārejošais izķēmojums, no kura viņas šķita nemaz nebaidāmies, it kā apstiprināja to apstākli, ka viņu vidē jaunavas neapprecēja aiz tukša ārēja daiļuma un ka sievietes dzīve te neapstājās kā citur uz trīsdesmit gadu sliekšņa. Busardelu ģimenē visas sievietes bija pieņēmušas smagnējo, rudenīgo pilnbriedumu: Teodorines kundze, viņas svaine Lora — Luija sieva un arī jaunībā tik graciozajai vīramāsai Žilijai Minjonai bija izdevies tikai nedaudz aizkavēt aptaukošanos; nemaz nerunājot par resno grāfieni Klapjē. Pat Ramelo savā laikā bija tā aklimatizējusies draugu ģimenē, ka mūža novakarā kļuva ļoti drukna; no līdzīga likteņa bija pasargātas vienīgi tante Liline aiz savas ieilgušās jaunavības un tieviņā Lidija aiz pāragrās nāves.

Teodorines kundzē šīs pārvērtības jo vairāk dūrās acīs aiz viņas sīka auguma, izceļot to, kas viņas sejā vienmēr bija šķitis neizdevies un pēdējā laikā viesa vaibstos skumju, gandrīz gurdu izteiksmi. Mazā buržuāzijas amazone, ko četrdesmit astotā gada vētrainajās dienās vecais Busardels bija apbrīnojis, pamazām pazuda zem aptaukojuma, zem dzīves sanesām.

Starp viņu un Amēliju no sākta gala bija radusies vārdos neizteikta saskaņa. Būdamas tik atšķirīgas gados, rīcības veidā un it īpaši dvēseles struktūrā, — jo Bizjī meitai piemita izsmalcinātība, kādas grāfu Klapjē meitai nebija, — šīs abas sievietes kļuva līdzīgas ar savu likteni. Milzīgajā Vandeika ielas savrupmājā, kur viņu vīri ieradās tikai, lai paēstu, izgulētos vai pieņemtu viesus, viņas abas dzīvoja vientuļi. Bet ne viņu izturēšanas, ne vārdi neizpauda, vai tas viņas skumdināja. Amēlija savu pamestību uzskatīja par dabisku, jo tādas pašas attiecības redzēja arī citās ģimenēs, un, ja viņas vīramāte reizēm šķita sērīga, tad nebija iespējams uzminēt, kas viņai sagādājis ciešanas.

Teodorines kundze bija no tām sievietēm, kuras neierosina uz vaļsirdību, un arī Amēlija nebija ekspansīva. Tomēr pēc pusdienām, ko viņas divatā iebaudīja burvīgajā, senatnīgiem bareljefiem rotātajā buduārā, kurā atdzīvojās atmiņas par Vileta savrupmāju, viņām vajadzēja aprunāties par ļoti delikāto jautājumu, kas prasīja izšķirties par noteiktu rīcību.

Kaut gan Teodorines kundze bija ļoti smalkjūtīga, šis vakars Amēlijai tomēr izvērtās par pirmo pārbaudījumu garajā smagu pārbaudījumu virknē. Jau nākamajā dienā vīramāte nostājās starp vedeklu un pārējiem Busardeliem, pārliecinot katru mājinieku, lai tas izliekas nekā nezinām un saudzē jaunās, nelaimīgās sievietes kautrību. Bet Amēlija redzēja, ka tuvinieku skatienos, kas apstājās pie viņas, bija radusies citāda izteiksme; vispirms viņa to ievēroja pie vīratēva, pēc tam pie vīra un tantēm. Varbūt katrs no viņiem domāja, ka nekā neliek manīt, un tomēr Amēlija uzminēja no mājinieku sejām, ka viņas baisais noslēpums apceļojis visu ģimeni. Nabaga sieviete drebēja bailēs, ka Viktorēns neizpļāpā arī Edgaram, taču, lai cik vērīgi viņa reizēm pētīja svaini, it nekas viņa uzvedībā neliecināja, ka viņš kaut ko zinātu.

Visneciešamāk Amālijai likās runāt skaidru valodu ar Viktorēnu, jo beidzot viņa bija sapratusi, ka ar mazāk aprobežotu, mazāk trulu vīru, kas nebūtu bijis tik vienaldzīgs pret sievas izjūtām, viņa būtu agrāk atbrīvojusies, ja arī ne no sava stāvokļa, tad vismaz no nezināšanas. Kopš Amēlija vairs nemaldījās pa tumsu, viņai zuda vainas apziņa, turklāt krustmāte Patriko bija sacījusi, ka Viktorēns esot rupjš nejēga, izskaidrodama nepārprotami, kas un kāpēc viss bija tā noticis.

Amēlija tagad vērtēja citādāk vīra izturēšanos pret viņu. Krustmāte bija viņai atklājusi, ka laulības dzīves pienākumi sievietei ne vienmēr ir tik neciešami smagi, un jaunā sieva tagad juta, ka sirds dziļumos viņai briest dīvains ienaids pret Viktorēnu. Viņa apsvēra, ka vīrs kļuvis aizvien nevērīgāks pret viņu, piemēram, aizritējušajā ziemā tas četrus mēnešus nevienu vakaru nebija klauvējis pie viņas guļamistabas durvīm. Viktorēnam tagad bija divdesmit septiņi gadi. Kļūdams vecāks, viņš kļuva aizvien plecīgāks un staltāks, visi viņu uzskatīja par skaistu vīrieti; iepriekšējā gadā piedalīdamies jāšanas sacīkstēs, viņš bija guvis panākumus, kas sagādāja viņam sabiedrības lauvas slavu. Viņa vīrišķīgais skaistums neatstāja vienaldzīgu nevienu sievieti, un garīgā aprobežotība neko nekaitēja viņa burvīgumam. Pat Amēlija tam pakļāvās savā īpatnējā veidā. Jaunajā sievietē neizdzisa zināmas sliktas atmiņas, taču tās nemazināja Viktorēna valdzinājumu un varbūt pat kāpināja savdabīgo, pa pusei naidīgo apbrīnu, ko viņa juta pret savu egoistisko un spēcīgo vīru.

Tomēr izskaidroties ar Viktorēnu viņai likās ļaunāk par visu. Starp citu, viņš arī nekā nerunāja ar Amēliju, šķita pat, ka viņš jau labu laiku izvairījās no sievas. Īstenībā Busardels, atkāpies no principa pievērt acis uz vecākā dēla uzvešanos pēc iznākšanas no Žavelas pansionāta, sadeva Viktorēnam pamatīgu brāzienu. Tēvs pārmeta dēlam daudz ko un vispirms neuzticēšanos, jo bija vairākas reizes kā vīrietis vīrieti izjautājis jauno vīru pēc atgriešanās no kāzu ceļojuma, taču Viktorēns aizvien bija atbildējis, ka «viss esot noritējis ļoti labi». Vēlāk viņš aiz muļķības, augstprātības un iecirtības neatkāpās no šīs pirmās atbildes, tāpat kā dažkārt skolēns ietiepjas un iestieg savos melos.

Viktorēns dedzīgi vēlējās tēlot pieaugušu vīrieti, un ar tuvinieku palīdzību viņam tas izdevās gan Vandeika avēnijā, gan māklera kantorī, gan visā Parīzē; kad apstākļu sagadīšanās atklāja visai ģimenei, ka viņš kā vīrietis ir īsts nepraša, lielībnieks izjuta svelošu apkaunojumu; tam vēl pievienojās tēva dusmu uzbrāzmojums, un visu kopā bija grūti panest. Viktorēnam uz divām trim nedēļām atgriezās viņa pusaudžu gadu untumi: viņš iegrima drūmā sapīkumā. Agrāk viņš klusībā bija savaldījis savu īgnumu, bet tagad izgāza to uz sulaini, kam nemitīgi piesējās par niekiem, un uz biroja izsūtāmajiem zēniem, kurus devīgi pamieloja ar pļaukām un spērieniem. Mājās viņš bija redzams tikai uz brokastīm un pusdienām, jo pie galda, Amālijas klātbūtnē, nebaidījās no tēva; tomēr itin bieži Viktorēns uzmeta Busardelam skatienus, kuros izpaudās agrākā niknuma atmoda; juzdamies vainīgs, viņš savus pašpārmetumus un pazemojumu izvērta naidā pret kādu un jutās atvieglots. Viņš paēda, neizrunādams ne vārda, un, piecēlies no galda, tūdaļ aizlaidās lapās. Dienu Luvuā skvēra kantorī viņš neuzturējās, ja tur bija brālis, nakti Vandeika avēnijā atgriezās vēlu un taisnā ceļā devās uz savu guļamistabu. Ja Amorī un Edgars arī kaut ko zināja, tad ne no Viktorēna mutes.

Amēlija tātad velti bažījās, ka Viktorēns varētu sākt runāt ar viņu. Taču viņa baidījās no it visa, kas varētu gadīties. Gan šķizdama mierīga un ļoti nosvērta, viņa tikai ar pūlēm apslēpa savu skaudro nemieru, pat izmisumu.

Nelaimīgo sievieti gaidīja vēl citas mocības, pat smagākas nekā dvēseles mokas, un viņai tikko nepietrūka spēka tās pārciest. Pēc sievišķīgās patmīlas un kautrības apvainošanas sāka spīdzināt viņas miesu ar dziedināšanas paņēmieniem, kādos modernā medicīna bija izsmalcinājusies, apvienojot kaktu dakteru pieredzi ar afrikāņu pūšļotāju nežēlību. Pēc šīm procedūrām Amēlija atgriezās mājās, gluži apstulbusi aiz riebuma un sāpēm. Tuvinieku un kalpotāju smalkjūtīgā rūpība, ar kādu viņi rosījās ap slimnieces gultu, jaunajai sievietei likās vēl pretīgāka nekā ārstu cinisms. Viņa dzina visus projām un, seju iespiedusi spilvenos, elsoja līdz pilnīgam pagurumam un tad pēkšņi lika ataicināt vīramāti, kas vienīgā spēja viņu kaut cik mierināt, jo krustmāte Patriko nevarēja atnākt pie viņas. Dažu vakaru nekādi neizdevās remdināt Amālijas drudžaino uzbudinājumu. Naktī viņa murgoja, reizēm kliedza un, pavērusi acis, pusnesamaņā lūdzās, lai taču apturot vilcienu. Teodorines kundze uzreiz bija likusi savai vecajai kameristei Rozei kopt slimnieci un būt nomodā pie viņas gultas. Amālijas istabenei, kas bija pārāk jauna, to nevarēja uzticēt.

Kādu dienu ārsti paziņoja, ka viņu misija beigusies. Busardels pa to laiku jau bija salabis ar Viktorēnu; tanī vakarā tēvs aizturēja dēlu mājās, ieaicināja savā kabinetā un pateica, ka šonakt viņš varot pieklauvēt pie Amālijas guļamistabas durvīm.

Jaunā sieviete nupat bija uzkāpusi augšstāvā, vīramāte šķīrās no viņas otrā stāva vestibilā; Roze jau bija pārvākusies uz savu mansardu. Busardels izgāja no kabineta; viņš aizraidīja sulaini, kas bija piedāvājies kā parasti ar kandelabru apgaismot viņam ceļu; atbalstīdamies uz dēla elkoņa, tēvs devās augšā pa kāpnēm, katram rokā bija svečturis ar degošu sveci. Atstājis Viktorēnu pie Amālijas guļamistabas durvīm, Busardels pats iegāja savā apartamentā, kur viņu gaidīja Teodorines kundze.

Amēlija jau bija apgūlusies. Tumšajā, drapērijām aizsegtajā telpā dega tikai naktslampiņa. Pie durvīm kāds klauvēja.

— Ienāciet, — Amēlija klusu sacīja. Viņa redzēja, ka atvērās viena durvju puse, uz sliekšņa parādījās vīrietis, kam svece apgaismoja tikai rokas, stīvinātās krekla krūtis un seju. Viņš nāca tuvāk. Viņa pamāja, un viņš nopūta sveci.

Lielajā mājā valdīja dziļš klusums. Mazākais troksnītis istabā, drānu čaukstēšana, pat elpošana likās skaļa. Pēc brīža viss apklusa. Amēlija sāka sievietes dzīvi, un nākamajā dienā viņai vajadzēja ārkārtīgi saņemties, lai ierastos pie brokastu galda.

Grūtniecība sākās un attīstījās normāli. Noliktajā laikā Amēlija dzemdēja dūšīgu puisēnu, kam vēlējās par godu Teodorines kundzei dot vārdu Teodors; jaunās mātes vēlēšanās prasīja atkāpties no Ferdinandu tradīcijas, un tomēr biržas mākleris nepretojās, jo vienmēr piekrita visam, ar ko varēja ļaužu acīs pagodināt savu laulāto draudzeni.

Edgars nenoliecās pār jaundzimušā šūpuli, kā Amēlija bija noliekusies pār mazo Ksavjē. Edgars bija miris. Parīzes gaiss bija izrādījies viņam kaitīgs, slimība paasinājās, un svaine, tanī laikā arī pati nomocīdamās ar dziedniecības procedūrām, diemžēl nebija varējusi apmeklēt Edgaru tik bieži, kā būtu vēlējusies. Slimība izvērtās par ātro diloni, un Edgars izdzisa, kad Amēlija bija grūtniecības stāvoklī.

XXIII

Šim notikumiem bagātajam laikposmam, jo kopš «atsavināšanām» līdz Teodora piedzimšanai bija aizritējuši tikai astoņi gadi, sekoja rāmāki laiki. Busardeli savā augšupejā bija sasnieguši kalna līdzenumu. Viņi tagad pārdzīvoja to ģimenes vēsturē nereti vienīgo fāzi, ko var pielīdzināt atsevišķas tautas uzplaukuma ērai un spēku pilnbriedumam cilvēka mūžā. Bija iestājusies pilnīga labklājība, līdzsvarotība, saliedētība, saskanība, ko panāca ne gluži bez upuriem un ar visu ģimenes locekļu līdzdarbību. Turpmākie gadi aizritēja vienmērīgākā plūdumā, ko reizēm tikai mazliet sabangoja neatvairāmie nāves gadījumi tuvinieku vidū un no ārienes vēsturiskie notikumi.

Kopš Amēlijas grūtniecības viņas attiecības ar Busardeliem bija mainījušās. Māti viņi ciešāk iekļāva savā lokā; kopš Amēlija dzemdēja bērnus, viņa bija kļuvusi īsta Busardela. Sevišķi klaji pārvērtās vīratēva nostāja pret vedeklu. Ģimenes galva Ferdinands Busardels izturējās ārkārtīgi laipni pret Amēliju, bieži parādījās ar viņu sabiedrībā, pavadīja uz teātri. Šīs jaunās jūtas saviļņoja Amēliju; gandrīz ar izbailēm viņa iegāja savā laulības dzīves otrajā periodā.

Vienīgo reizi atcerēdamās savu izcelšanos, jaunā māte bija vēlējusies pati zīdīt savu bērniņu. Klapjē ģimenē tā bija sena tradīcija, un krustmāte Patriko, ar kuru Amēliju atkal saistīja vissirsnīgākā draudzība, uzskatīja to par mātes svētāko pienākumu. Tā kā ārsti apliecināja, ka mātes piens ir labs, Busardeli necēla iebildumus, un Amēlija pati zīdīja. Jaunas izjūtas, jauni prieki, aiz kuriem nobālēja visi pārējie. Kad jaunā māte deva krūti mazajai radībiņai, kas uz brīdi piezīdās pie viņas miesas, barojās no viņas dzīvības spēka, nepazīta tīksme iestrāvoja visā viņas būtnē. Šī saldā bauda izraisīja viņas lūpās svētlaimīgu smaidu, viņā iegūla gaišs miers, lepnums un droša pārliecība par nākotni.

Beidzot Amēlijas sirds plūda pāri aiz līksmes. «Esmu laimīga,» viņa sev sacīja, «tas ir acīm redzams.» Pirms sešiem gadiem viņa bija rakstījusi Teodorines kundzei, ka jūtoties laimīga. Tagad Amēlijas cēlsirdīgie meli īstenojās, viņai par tiem tika bagātīgi atlīdzināts. Tieši tad biržas mākleris saslima, un vīratēva slimība nāca īsti laikā, dodama iespēju jaunajai sievietei izšķiest savu sirsnības, atzinības un padevības pārbagātību.

Kādu nakti Busardels pazvanīja, un sulainis, kas tūlīt iesteidzās guļamistabā, ieraudzīja, ka kungs sēdēja pie kamīna pilnīgi apģērbies, kaut gan jau bija ļoti vēls, un kratījās drebuļos: biržas mākleris nupat bija atgriezies no naksnīgas dēkas, kurā pamatīgi saaukstējies. Nākamajā rītā neviens necentās izzināt, kur Busardels bijis un kas ar viņu atgadījies: viņa izklaidēšanās vienmēr palika noslēpums. Brālis, māsas, bērni, itin visi ģimenes locekļi it kā pēc kopējas vienošanās vienmēr klusēja par tēva grēciņiem.

Divdesmit četru stundu laikā atklājās, kā Busardels saslimis ar bronhītu, viņam draudēja plaušu karsonis. Diemžēl Teodorines kundze nevarēja cītīgi kopt savu laulāto draugu. Viņas pašas veselība ļoti pasliktinājās, aiz tukluma viņai radās sirds un nieru darbības traucējumi, un viņa nupat bija atbraukusi no Marienbādes, kur ārstēšanās procedūras viņu bija ļoti nogurdinājušas.

— Neskumstiet, māt, ka nevarat kopt Busardela kungu, — Amēlija mierināja Teodorines kundzi, kad biržas māklera slimība strauji attīstījās, nemodinot tomēr sevišķi nopietnas bažas. — Teodoru esmu jau atņēmusi no krūts, man sevi vairs nevajag saudzēt: es pati kopšu vīratēvu. Klostera pansionātā es bieži palīdzēju slimnīcas māsai un protu likt plāksterus un radziņus.

Amēlija stājās pie Busardela slimības gultas; biržas mākleris, kā visi patmīlīgi cilvēki, bija ļoti prasīgs un untumains slimnieks. Busardels uzskatīja par pilnīgi dabisku, ka visi mājinieki satraukti vēroja katru mazāko pārmaiņu viņa sejā un, sanākuši ap sirdzēja gultu, milzīgi uzbudinājās, ja termometrs rādīja pusgrādu vairāk vai mazāk. Viņš vēlējās, lai viņu kopj viegla, nemanāma roka.

Busardels baidījās, ka plāksteris, ko Amēlija viņam uzlika uz krūtīm, neatstāj rētu; šīs bažas viņš vedeklai izskaidroja ar tādu vientiesību, neatlaidību, pat nekautrību, kas varēja pārsteigt no tik ietekmīgas personas, taču patlaban šis finansu barons, Monso līdzenuma princis bija tikai gultas slimnieks un vedekla — viņa padevīgā kopēja.

Kad plāksteris bija radījis vēlamo iedarbību un to vajadzēja noņemt kopā ar uzrauto ādiņu, Amēlija varēja veikt šo operāciju, tikai izklaidējot Busardelu ar jautājumiem par viņa dzimumzīmīti, par kuru bija dzirdējusi runājam.

— Tā man jau bija piedzimstot, — biržas mākleris labprāt paskaidroja. — Manam brālim Luijam tādas nebija, un tā mūs abus jau pirmajā dienā varēja atšķirt vienu no otra. Tēvs pirmais bija ievērojis šo īpatnību.

Pēkšņi viņš iekliedzās: Amēlija smiedamās parādīja viņam kokvilnas strēmelīti, pie kuras bija pielipusi bez sāpēm atrautā āda.

— Paklau! — slimnieks iesaucās, aizelsdamies aiz izbailēm un mirkli neaptverdams, vai viņš kaut ko bija vai nebija sajutis. — Ak, šķelme! Ak, viltniece, viņa apved ap stūri savu vīratēvu! … Pieliecieties, lai varu jūs noskūpstīt.

Busardels uzspieda skūpstu vedeklai uz pieres pie zemu noaugušo, smaržīgo matu saknēm.

Biržas māklera labvēlība pret vedeklu nemazinājās, kad viņš bija atveseļojies. Teodorines kundze tagad ļoti ātri nogura un pēc Edgara nāves tikai ar lielu piepūli varēja izrauties no parastās melanholijas; lai sievu saudzētu, Busardels viņu pierunāja uzticēt lielāko daļu rūpju par savrupmājas vadīšanu un sakariem ar ārpasauli Amēlijai. Valdīšanas zizlis pamazām pārgāja no Busardela kundzes, vecākās, rokām jaunajai Busardela kundzei. Šī pārmaiņa atvieglināja biržas māklerim dažu nodomu piepildīšanu. Viņš nereti bija izteicies, ka Vandeika avēnijas savrupmājā redz pārāk daudz vecu cilvēku un ka vajagot atjaunot viesu sastāvu, ieaicināt dēla un jaunās mājasmātes paaudzi.

Īstenībā te slēpās kaut kas cits: jau četrus gadus Busardels piesardzīgi centās atraisīties no Žorža Osmana. Starp daudzajiem upuriem, kurus Teodorines kundze trīsdesmit kopdzīves gados bija nesusi, viņai tagad vajadzēja atteikties no saiešanās ar piemīlīgo Luizi Laharpu un tās vīru. Bet prefekts gan arī bija sevi nostādījis tādā stāvoklī, ka pār viņu bira visasāko apsūdzību krusa. Likumdošanas korpuss uztraucās par «Osmana fantastiskajiem rēķiniem», izcēlās skandāls par delegācijas bonām, un arī Busardels manīja draudīgās briesmas, kad Parīzē sāka cirkulēt vientiesīgais izteiciens, ko piedēvēja baronesei Osmanai: «Patiešām interesanti, ikreiz, kad mēs nopērkam jaunu māju, tanī vietā uzreiz tiek ierīkots bulvāris!»

Prefekta lielummānija, viņa pārāk atklātie sakari ar dziedātājām un dejotājām varēja kalpot par ieganstu agrākās draudzības sairšanai. Tāds netaktiskums neatbilda tonim, kāds valdīja Vandeika avēnijā, kur vienmēr ievēroja ārēju pieklājību. Ar vārdu sakot, Busardels atrada iespēju izvairīties no Osmanu pāra uzaicināšanas uz pēdējām ziemas sezonas dinejām. Busardels pagrieza stūri, un viņa kuģis attālinājās no šis bīstamās klints.

Savrupmājā pie Monso parka tika rīkotas spožas pieņemšanas, uz kurām saplūda vislepnākā sabiedrība, attīrīta no nevēlamiem elementiem, un Luvua skvēra kantorī viss ritēja ierastajā gaitā. Edgars bija nomiris, vēl nepaguvis īsti ieņemt vietu kantorī, tāpēc ar viņa nāvi neradās tukšums; Busardels, vecākais, ieradās tur katru dienu, taču kantora sekmīgais darbs bija lielāko tiesu kalpotāju, grāmatvežu un pilnvaroto, kā arī iedibinātās kārtības nopelns. Biržas mākleris Busardels Otrais bija mantojis no tēva spējas panākt, lai visi darbinieki strādā ar savu maksimālo jaudu.

Turklāt šis Busardels uz mantoto kantori jau skatījās citādi; tas viņam izvērtās it kā par fasādi, par zināmu aizsegu, aiz kura paši par sevi strādāja citi ienesīgi elementi: zemesgabali.

Ar tiem neviens ģimenes loceklis tomēr vairs neizdarīja nekādas operācijas. Vienkārši viņi paturēja visu nopirkto zemi. Tos gruntsgabalus, kas nebija pārdoti pilsētai, apbūvēja, un tie nesa ienākumus. Vienīgo, jāatzīst, jau sen paredzēto, izdevīgo peļņas darījumu ar zemesgabalu šajā laikā izdarīja biržas mākleris, kam šajā ziņā vienmēr bija laimējies. Pilsēta, kas nenoliedzami arī bija teicami strādājusi māklera labā, atsavināja Luija Lielā ielā viņa savrupmāju un pie tās esošo dārzu, ko viņš nebija pārdevis, pārkravājoties uz Monso līdzenumu. Šī operācija tika izdarīta sakarā ar Desmitā decembra ielas izbūvi, un par atsavināto māju īpašniekiem izmaksātajām milzīgajām summām sacēlās īsta protestu vētra. Taču Busardelam neviens nekā nevarēja pārmest, jo viņš šajā alkatīgajā brēkā bija atklāti samierinājies ar municipālās komisijas piedāvāto atlīdzību. Un katram ir zināms, ka ekspertu žūrija, pie kuras daudzi atsavināto zemesgabalu īpašnieki griezās pēc atbalsta, parasti ievērojami palielināja atsavināto īpašumu vērtējumu, ko bija noteikusi pilsēta.

— Ne reizi, — teica biržas mākleris, tās ģimenes galva, kurai pilsēta bija atsavinājusi varbūt visvairāk zemesgabalu, — ne reizi neviens no Busardeliem nav griezies pie ekspertu žūrijas. Tādas lietas mūsu ģimenē nenotiek.

Noslēgumā viņš atkārtoja sava tēva teiktos vārdus:

— Busardeli nav veikalnieki.

Viņi bija tik izteikti pilsētas zemesgabalu īpašnieki un parīzieši, ka nemaz necentās palielināt savus lauku īpašumus. Muižas, lauku pilis, vasarnīcas viņiem šķita nenozīmīgs sīkums salīdzinājumā ar to, kas viņiem piederēja galvaspilsētā. Gransē bija iegūta, kad ģimenei briesmu brīdī bija vajadzējis nekavējoties nopirkt muižu, un Buādardo bija mantota. Druvas vai pļavas viņiem bija un palika tukši vārdi; viņi prata novērtēt vienīgi pilsētas apbūves gabalus, bet lauksaimniecības jautājumos apliecināja ārkārtīgu nezināšanu, ko izrādīja pat ar zināmu lepnumu, tāpat kā mākslinieku ģimenes mēdz dižoties ar to, ka nekā nesaprot no praktiskās dzīves.

Vasaras mēnešos Gransē vai Buādardo muižā Busardelu dāmas mēdza lēnītēm pastaigāties pa grantētajām alejām, slaucīdamas tās ar savām garajām kleitām; viņas nespēra kāju pār slieksni, neapbruņojušās ar saulessargiem, platmalēm, plīvuriem, šallēm un cimdiem; viņas allaž slēpās koku paēnā, baidīdamās no sakaršanas. Vīrieši notrieca laiku kā varēdami. No garlaicības viņus paglāba vienīgi medību sezona ar savu noteikto programmu, zināmo sabiedrisko disciplīnu un it īpaši ar iespēju ielūgt viesus, sapulcināt pie sevis biržas māklera un notariāta turīgākos klientus.

Šim nolūkam ar Gransē un Buādardo pietika. Atskaitot šīs abas muižas, Busardeliem piederēja vēl tikai dažas vasarnīcas Parīzes tuvumā, uz kurieni varēja ātri aizbraukt: Monmoransī, Andresī un Mezonlafitā. Biržas māklerim nenāca ne prātā uzbūvēt kaut mazāko vasaras mītni Dovilā vai Biaricā. Šajā ziņa Busardeli nepakļāvās vispārpieņemtajām normām, viņi nostājas pretī dažādiem «pēdējiem modes kliedzieniem» un sauca šo nostāju par neatkarīgu, kaut gan īstenība tanī izpaudās tikai viņu milzīgā pašapziņa un konservatīvisms.

Amēlija Gransē muižā pirmo reizi bija par mājasmāti vasarā pēc vīratēva slimošanas ar bronhītu. Viņa devās uz Berī pirmajā jūlijā kopā ar mazo dēliņu Teodoru, svaini Karolini, Edgara atraitni, un tās puisēnu Ksavjē. Vīriešus gaidīja ierodamies tikai uz mēneša beigām; Ferdinanda meitas Floransa un Luize uzturējās savu vīru muižās un taisījās pavadīt Gransē parastās trīs nedēļas tikai pēc piecpadsmitā augusta vai medību sezonā, tāpat kā Buādardo īpašniece Noemija. Kas attiecās uz Teodorines kundzi, kura pērnajā vasarā vēl bija varējusi aizbraukt guļamvagonā līdz Buržai, no kurienes otrā dienā bija karietē atvesta uz Gransē, — turklāt tāpēc, ka viņai pastāvīgi trūka elpas, kučieris gandrīz visu ceļu zirgus laida soļos, — tad šovasar nebija ne runas par to, ka viņa varētu atstāt Parīzi, izņemot tādā gadījumā, ja slimnieces veselība uzlabotos, taču ārsti nedeva nekādas cerības.

Amēlija nebija tā iesakņojusies Parīzē kā Busardeli, viņai patika Gransē. Parks un pils bija kļuvuši ļoti jauki. Trīsdesmit piecos gados saule un lietus bija pārklājuši garo celtni ar vieglu apsūbējumu, vienīgi četras gadalaiku statujas, pa divām katrā centrālā korpusa fasādē, patvērušās nišās, joprojām izskatījās jaunas. Gar pils spārnu sienām vijās mežvīna stīgas, Virginijas jasmīna līganie zari; jau samezglojusies glicīnija rotāja ar ziedu cepurēm dienvidu lieveņa trīs arkas. Sakuplojušie stādi cieši saistīja pie zemes šo mājokli, un dažādie koki, kuri kopš holēras gada jau bija izauguši lieli, galīgi to iekļāva Berī ainavā. Vārdu sakot, muiža, kas sāka iegūt to harmonisko izskatu, par kādu bija sapņojis un ko bija meklējis sen mirušais tagadējo Busardelu priekštecis, sniedza neliela mēroga piemēru, ka ir pasākumi, kuru īstenošanai viena cilvēka mūžs ir par īsu.

Divas nedēļas pavadījusi Gransē, Amēlija bija saņēmusi rokās vadības grožus; viņa juta, ka spēs aizstāt vīramāti un pienācīgi uzņemt gaidāmos viesus; pēkšņi pa pastu viņai pienāca no vīratēva šāda vēstule:

«Vandeika avēnijā 1870. g. 12. jūlijā.

Dārgā Amēlij!

Rakstu Jums no drudžaini satrauktas pilsētas. Kaut gan mēs esam ļoti aukstasinīgi, tomēr arī mums neizdodas izbēgt no vispārējā uzbudinājuma, jo biržas māklera kantorī kritiskos brīžos vienmēr rit ārkārtīgi spraigs darbs. Viktorēns augām dienām uzturas Luvuā skvērā, un viņam neatradīsies laika Jums aizrakstīt. Tāpēc es jūs iepazīstināšu ar pašreizējo stāvokli, jo diezin ar kādu novēlošanos un cik izkropļotas jaunās ziņas sasniedz Jūsu kluso nostūri!

Mīļā vedekla, manuprāt, patlaban briest ļoti nopietni notikumi. Daudzi priecājas, bet es gan ne. Prūsijas karalis un grāfs Bismarks grib izraisīt jaunu konfliktu, un es redzu, ka no mūsu puses nav vajadzīgās nepatikas pret karu. Deputātu palātā valda pārsteidzoša sajūsma. Pēc deputātu kungu vārdiem, prūšu armija neesot nekā vērta, vajagot tai «tikai uzpūst, un tā sairs» — tā izteicies Emīls Olivjē.

Es esmu tālu no šī skurbuma, no šīm iedomām. Jūs zināt, ka parasti esmu optimists un, galvenais, nemēdzu piešķirt ikdienišķajiem politiskajiem starpgadījumiem tik lielu nozīmi, kādu tai piedēvē nervozi ļaudis. Bet šoreiz nevaru aizvērt acis uz bīstamo pasākumu, kurā mūs ievelk. Tā ir pavisam nelāga lieta, un mums nemaz nav iespējams to pilnīgi pārredzēt, taču viens ir skaidrs: pretinieku spēki nav līdzīgi. Lēmumu, ko šeit gatavojas pieņemt, iedvesusi patmīlība un kaislības, un tas nekad neved pie laba gala.

Priecājos, ka Jūs patlaban esat tālu no Parīzes, un ļoti vēlētos aizbraukt kopā ar zēniem pie Jums uz Gransē. Bet manā stāvoklī, kad kantorī no manis atkarīgi tik daudzi cilvēki un mana rīcība un izturēšanās nereti kalpo par piemēru citiem, aizceļošana atstātu nevēlamu iespaidu, turklāt man grūti atstāt manu mīļoto sievu pašreizējos apstākļos Parīzē vienu ar viņas veco Rozi. Teodorine, kā jau varat iedomāties, izrāda šajā vispārējā apjukumā lielu dvēseles spēku, tomēr šādi pārdzīvojumi nevar uzlabot viņas sirdi; patlaban viņu vajag pilnīgi atbalstīt uz spilveniem, viņa gultā guļ gandrīz sēdus.

Amēlij, neaizmirstiet mani, atrakstiet, kā Jums klājas. Vai Teodors vairs neraud tik daudz? Vai mazais resnītis sāk apzināties, ka viņš ir mūsu ģimenes trešajā paaudzē vecākā atzarojuma vecākais pārstāvis, kas tad, kad manis vairs nebūs, kļūs par troņmantnieku?

Ardievu, dārgā Amēlija. Viktorēns sūta Jums sirsnīgākos sveicienus, un es lūdzu Jūs atcerēties mani vienmēr tik mīļi, kā es pastāvīgi atceros Jūs.

Jūs mīlošais tēvs Ferdinands Busardels.»

Gransē ciema tornī trauksmes zvans pavēstīja kara pieteikumu, bet pēc tam pilī dabūja zināt par kauju norisi tikai pēc vēstulēm, kas pienāca no Parīzes. Pēdējā, ko Amēlija saņēma pirms pilsētas aplenkšanas, bija atkal no vīratēva.

«Vandeika avēnijā 1870, g. 5. septembrī. Dārgā Amēlij,

Rakstu Jums steigā: man apgalvo, ka dievidu virziena pasts vēl dažas stundas darbošoties. Sedāna ir kritusi, ceļš uz galvaspilsētu atvērts. Uzskatu, ka ikvienam, kas nekalpo aizsardzībai, jāatstāj Parīze un jo vairāk mātēm, kam jārūpējas par bērniem. Mātes pienākums patlaban svarīgāks par sievas pienākumu.

Tāpēc pie Jums drīz ieradīsies manas meitas Luīze un Noēmija, abas ar saviem bērniem. Andresī un pat Buādardo, kur viņas uzturējās, man šķiet pārāk tuvu Parīzei; viņu vīri paliek šeit. Par Floransu nav jāraizējas, viņa pavada vasaru pie vīra vecākiem Vandejā.

Aizsūtu pie Jums arī Jūsu radinieces no Luija puses: māsīcu Žarno un Oskara sievu, arī abas ar bērniem. Luija sieva, protams, viņas pavadīs.

Jums būs jāuzņem arī mana māsa Adlina. Es viņai atļāvu paņemt līdzi viņas garīdznieku abatu Grāru, kas aiz vecuma un slimības kļuvis gluži nevarīgs un kam neesot, kā māsa apgalvo, bez viņas neviena cita tuva cilvēka pasaulē. Ar vārdu sakot, Adlina atteicās pamest veco abatu, un viņai būs ar ko noņemties.

Kā redzat, dārgā Amēlij, nometināšu pie Jums veselu saimi. Zinu, ka tā būs smaga nasta uz Jūsu jaunajiem pleciem, bet no mana lēmuma uzkraut Jums to varat secināt, cik ļoti es uz Jums paļaujos. Pateicoties Jums, varu nogādāt drošībā mūsu ģimenes sievietes un bērnus, un šajā ziņā mana sirds būs mierīga.

Visi Busardelu vīrieši paliks Parīzē. Kaut gan mūsu ģimenes jaunekļi savā laikā pilnīgi likumīgi tika atbrīvoti no karadienesta, viņi, protams, tagad izpildīs savu pienākumu. Viktorēnam un Amorī liku iestāties nacionālajā gvardē. Tas ir varens karapulks, kura vēsturē ir ne mazums slavenu lappušu un kurā kalpojuši visi Busardeli, no paaudzes uz paaudzi.

Viktorēns ieskaitīts daļā, kura apsargā piepilsētas dzelzceļu; viņš ierodas uz dežūru trīs reizes nedēļā — Jūs redzat, ka varat ar viņu lepoties. Apmeklēju viņu nometnē, kas atrodas tunelī zem Kurselas ielas. Viņš turas braši un uniformu valkā — goda vārds! — tikpat iznesīgi kā es jaunībā. Biedri viņu nēsā uz rokām. Visi nav Viktorēna aprindu cilvēki, taču viņš nebaidās sadzert ar viņiem pa glāzītei. «Vai tad pie mums kopš vakardienas nav republika?» viņš man šorīt sacīja.

Amorī kalpo tanī pašā daļā. Es savā vecumā vairs nevaru apjozt zobena siksnu un Jūsu tēvocis Luijs arī ne. Bet mēs abi vārda pilnā nozīmē nespējam atstāt Parīzi. Mums nebūtu iespējams dzīvot tālumā no mūsu kantoriem, mājām un zemesgabaliem, nemitīgi nomocoties ar bažām, ka kuru katru mirkli šāviņš, ugunsgrēks vai dumpis var tos iznīcināt vai nopostīt. Sirds man sažņaudzas šausmās, iedomājoties par ienaidnieku armijām, kas soļo uz mūsu pilsētu un apdraud tās mūžseno diženumu un mūsu īpašumus.

Palieciet sveika, Amēlij! Jūs jautājāt, kā jūtas Jūsu vīramāte. Viņai nav kļuvis labāk, viņa nepieceļas no gultas un tikko spēj pakustēties. Būtu bijis briesmīgi, ja apstākļi mani spiestu pamest pilsētu: ko es iesāktu ar mūsu nelaimīgo Teodorini?

Ardievu, rakstīšu Jums vai sūtīšu depešas atkarībā no iespējas. Mīļi Jūs skūpsta

Ferdinands Busardels.»

Tikko ieradās biržas māklera pieteiktā karavāna, Amēliju pilnīgi aizņēma bezgala daudzi sīki mājasmātes pienākumi. Pils bija plaša, fermā un putnu kūtī visa kā atliku likām, sakņu un augļu dārzā bagātīga raža, trūkstošo varēja dabūt ciemā: apgādi un viesu ēdināšanu izdevās organizēt labi.

Zināmas grūtības, turklāt ne materiāla rakstura, sagādāja tante Liline. Augstprātīgā vecmeita uzskatīja, ka viņai kā vecākajai pienākas sēdēt pie galda goda vietā, uzraudzīt jauniešus un strostēt kalpotājus, un viņa visur bija kā piektais ritenis. Amēlija pretojās. Iekaisusi sašutumā, kas pārsteidza viņu pašu, jaunā sieviete sparīgi aizstāvēja savas namamātes tiesības un mājinieku mieru. Galu galā Grāra kunga klātbūtne viņai palīdzēja izkļūt no neērtā stāvokļa. Tagad jau septiņdesmit divus gadus vecais, slimību uzveiktais vīrs tikai skaitījās par Svētā vakarēdiena klostera garīdznieku, viņa pienākumus tur izpildīja vietnieks. Vecums vēl vairāk nekā daudzās kaites bija mazinājušas arī abata garīgos spēkus, Gransē viņš cauru dienu snauda. Tantes Lilines nebeidzamo runu ieaijāts, viņš sēdēja ar pusē pievērtiem plakstiem, nemainīgi svētlaimīgu smaidu uz lūpām un vienmēr izskatījās, it kā vērīgi ieklausītos; kad iepretim sēdošā runātāja uz brītiņu apstājās, Grāra kungs, pilnīgi neatmozdamies, pamāja ar galvu.

Amēlija izteica nožēlu, ka nespējot sagādāt tantei Lilinei un cienījamam abatam mierīgākus apstākļus, kādi pienāktos abu nopietnajām sarunām, tomēr viņa nevarot aizliegt bērniem rotaļāties parkā pie istabu logiem vai ieiet salonā, kur viņu ierašanās iepriecināja un izklaidēja noraizējušās mātes. Galu galā Amēlija piedāvājās ierīkot blakus vecās jaunkundzes guļamistabai nelielu salonu, kurā viņa varētu netraucēti ar veco abatu gremdēties dievbijīgās sarunās. Sajūsmināta par izņēmuma stāvokli, ko sagādātu šāda atrautība no pārējiem, augstprātīgā tante Liline uzreiz piekrita un drīz vien vēlējās, lai viņai ar abatu arī galdu klāj mazajā salonā. Amēlija labprāt atļāva izpildīt vecmeitas vēlēšanos, kaut arī tas radīja nelielus sarežģījumus ar apkalpošanu, toties atbrīvoja visus no liekām nepatikšanām. Busardeliem maltītes bija ģimenes dzīves ass; pazūdot no ēdamistabas, tante Liline kļuva nekaitīga.

Visas šīs sīkās raizes, kas ik dienu neatvairāmi atkal uzpeldēja, pilnīgi aizņēma Amēlijas domas. Mājasmātes pienākumi ieslēdza viņu pils sienās. Viņai nebija laika lauzīt galvu par karu un par citiem Busardeliem, kuri bija palikuši aplenktajā Parīzē, kaut gan tie bija viņas laulātais draugs, vīratēvs un citi tuvinieki. Gādība par saimniecību viņai aizsedza ienaidnieku iebrukumu, kaujas un aplenkumu. Dzirdot, kā svaines, kurām bija vairāk brīva laika, uztraucās par gandrīz pilnīgu ziņu trūkumu, jo gaisa balonus palaida reti, Amēlija priecājās, ka ir tik aizņemta, un nomācošās sarunas vidū bieži vien pēkšņi uztrūkās kājās.

— Ak, dievs! — viņa iesaucās. — Esmu pārliecināta, ka alvotājs nav atnesis no ciema bērnu vannu! … Un Morisons mani gaida sakarā ar malkas piegādi! . . . Atvainojiet, man jūs jāatstāj!

— Amēlija ir pati pilnība, — radinieces noteica un atkal ķērās pie saviem rokdarbiem.

— Arī Amēlijas pieķeršanās mainījās. Tante, svaines, māsīcas un viņu bērni Amēlijai kļuva mīļāki, kopš viņai bija par tiem jārūpējas. Tie viņai drīz vien nozīmēja vairāk nekā trīs četri tālie vīrieši, kuri bija palikuši viņpus prūšu karaspēka līnijām un kuriem viņa nebija vajadzīga. Amēliju bija saviļņojuši vīratēva rakstītie vārdi par uzdevumu, kuru tas viņai uzticēja: dot patvērumu Busardelu ģimenes sievietēm un bērniem. Kļuvusi māte un zīdīdama bērniņu, Amēlija bija iepazinusi jaunas jūtas; šeit, par spīti jaunībai, viņai vajadzēja uzņemties gādību par daudzajiem radiem. Sēdēdama goda vietā galda galā un ar skatienu aptverdama šos piecpadsmit cilvēkus, kuru ērtības, eksistence un apmierinātība bija atkarīga no viņas, jaunā sieviete neviļus juta krūtīs uzbangojam lepnumu, viņa pati sevi sāka vērtēt citādi, viņā modās pirmie iedīgļi, kas vēlāk izvērtās aicinājumā kļūt par ģimenes galvu un padarīja viņu par īstu paraug matronu, par izcilāko no visām priekštecēm, par Busardelu Māti.

Kad kaujas pārvietojās uz dienvidiem un Beri provincei sāka draudēt nopietnas briesmas, Amēlija piesargājās savas bažas uzticēt mājiniekiem. Viņa apjautājās par stāvokli komūnas mēram, kas bieži brauca uz Sanseru un uz Buržu pēc ziņām un arī pats bija tik saprātīgs, ka nebiedēja ciema ļaudis ar jaunajām vēstīm. Gransē pils, kura atradās nomaļa ceļa malā un kuras sienās bija patvērušās mātes, kas rūpējās par saviem bērniem, un garīdznieks, kurš nepievērsa uzmanību ārpasaulei, dzīvoja noslēgti, atrautībā no kara liesmu pārņemtās zemes kā apburtās princeses pils meža vidū.

Amēlija nevēlējās atklāt savas raizes radiniecēm, toties muižas pārvaldnieks viņai sniedza lielu palīdzību, gandrīz atbalstu. Busardelu ģimenes parastajos vasaras izbraukumos uz Gransē Amālijai nebija radusies izdevība īsti novērtēt Morisonu. Kādreizējais dvīņu audzinātājs bija nerunīgs cilvēks. Ne jau vienā dienā viņš bija atteicies no saviem agrākajiem centieniem, no godkārīga mērķa veltīt savu mūžu garīgai darbībai, taču galu galā itin visi apstākļi bija viņu piespieduši pie zemes, pie šīs bagātajiem parīziešiem piederošās Gransē zemes: gan viņa vārgā veselība, kas nenostiprinājās, gan sievas zaudējums, kura pavisam jauna bija lielās mokās mirusi ar vēzi, nedāvājusi viņam neviena bērna, gan arī lauku dzīves vienmuļība. Sarūgtinājumu par savu neizdevušos dzīvi Morisons pūlējās apslāpēt, nododoties novada vēstures studijām, kuras ziemas vakaros lampas gaismā rūpīgi izstrādāja un iespieda šejienes žurnālos, ko ārpus departamenta robežām neviens nelasīja. Viņš bija pāragri novecojis, lielā galva, kļuvusi kaila, dziļi iegrimusi starp pleciem, izskatījās viņam kā smaga nasta. Nenoliedzami — Morisons bija ļoti padevīgs kalpotājs visiem Busardeliem bez izņēmuma; viņa attieksmē pret biržas mākleri Ferdinandu Busardelu nevarēja manīt nevienu netiešu mājienu, nekādu apslēptu ļaunumu, un tomēr no Klemansas atzīšanās, no ārstu spriedumiem Morisons droši vien jau sen bija dabūjis zināt par jaunās meitenes pārdzīvoto drāmu, par viņas pārkāpumu, par iemeslu, kādēļ viņa bija braukusi uz Buržu, par cēloņiem, kas izsaukuši viņas neauglību un varbūt arī slimību, kura pāragri noveda viņu kapā. Savukārt Busardels, bijušais «Ferdinanda jaunskungs», sarunājoties ar savas muižas pārvaldnieku, izturējās un jutās tā, it kā šī pagātne viņam būtu pilnīgi sveša. Starp abiem vīriešiem jau četrdesmit gadus pastāvēja labas saimnieka attiecības pret kalpotāju un visa abu stāvokļa nevienlīdzība.

Kopš pils iemītnieku skaits no diviem bija pieaudzis līdz divdesmit, Amēlijai Morisons sniedza atbalstu visos jautājumos, kas attiecās uz muižu, uz kalpu līgšanu, zemes apstrādāšanu un mājlopiem. Kad decembrī satraukums pieauga un jau šķita, ka princis Fridrihs Kārlis virzīsies uz Buržu, ko aizsargāja ģenerālis Burbakī, Amēlija pastāstīja pārvaldniekam par savām bažām, jo gribēja lūgt, lai viņš palīdz kaut kādā veidā paslēpt zirgus. Atklājās, ka Morisonam jau zināmas satraucošās vēstis, bet viņš tās noklusējis un, pats domādams par staļļa glābšanu, licis slepus nogādāt uz Soldremonas drupām lopbarību un salmus, jo tur pazemes velvē vajadzības gadījumā varētu zirgus paslēpt. Viņš bija padomājis arī par citām vajadzībām un pat nolēmis pārcelties uz dzīvi pilī.

— Neesmu nekāds spēka vīrs, — Morisons sacīja, — bet protu rīkoties ar šauteni un varu jums noderēt.

Otrā dienā Morisons aizveda Amāliju uz drupām, viņi devās turp jāšus. Soldremona, kas atradās tikai nepilnu ljē no jaunās pils, bija pilnīgi pamesta. Busardeli bija gan likuši parkā uzcelt lapenes, zemnieciskas mājiņas un pat nelielu antīku templi blakus mākslīgai alai, taču nekad nebija interesējušies par šīm īstajām pils drupām, kas bija radušās pirms viņu ierašanas Gransē. Teodorines kundze noteikti būtu pratusi novērtēt to savdabīgo, drūmo burvīgumu un senatnīgo stilu, jo dažas skulptūras un rozetes vēl bija saglabājušās, taču neviens ģimenes loceklis nebija viņai pateicis, ka būtu vērts aplūkot šīs viduslaiku paliekas. Un tā paugura virsotnē, aizaugušas ar kazenājiem, padotas visiem vējiem, Soldremonas drupas pamazam sagruva galīgi.

Paredzēdams, ka varbūt vajadzēs šeit novietot zirgus, muižas pārvaldnieks bija licis uzart uzbēruma muguru, taču no lejas tas nebija redzams; Amēlija atzina, ka viņš visu izrīkojis teicami; pazemi ar varenajām velvēm, kas balstījās uz resniem pīlāriem, laika zobs nebija skāris, un tai bija tikai viena izeja, ko viegli varēja nomaskēt ar aizsegu. Morisons galvoja par staļļa puisi, kas varētu šeit apmesties, uzraudzīt un kopt zirgus. Tos jau nākamajā dienā, kad satumsa nakts, slepeni pārveda uz Soldremonu. Pilī Amēlija nevienam nepaskaidroja, kur zirgi pazuduši; viņa nekā neatbildēja uz jautājumiem, kurus viņai šajā sakarībā izteica, un, tā kā viņa jau bija iemantojusi pietiekami lielu autoritāti, tad neviens neuzdrošinājās būt sevišķi neatlaidīgs. Pilī un pat ciemā nodomāja, ka Busardela kundze nosūtījusi visus zirgus franču armijai; Amēlija bez mazākiem sirdsapziņas pārmetumiem atstāja visus šajā pārliecība: ģimenes mantas aizsargāšanas labā varēja atļauties šos neizteiktos melus.

Amēlija nenožēloja šo piesardzīgo rīcību arī tad, kad kļuva skaidrs, ka prūši līdz Gransē neatnāks: zirgiem Soldremonā bija labi, un viņa nolēma tos tur atstāt, jo karš vēl nebija galā. Ne Vjerzonas atbrīvošana, kas notika ģenerāļa Pursē vadībā janvāra beigās, ne vēsts par miera sarunām, kura pienāca mēnesi vēlāk, nepavedināja Amēliju grozīt lēmumu. Viņa bieži kopā ar Morisonu apmeklēja Soldremonu, mājiniekiem aizbildinoties ar ieganstu, ka gribot izjāt pastaigā vai nošaut pāris zaķu pusdienām. Pārmetusi jājam tērpa garo trenu pār elkoni, viņa nokāpa velvē, pārbaudīja, vai zirgi kārtīgi izsukāti, izjautāja staļļa puisi. Viņai bija diezgan liela saprašana par zirgiem kopš jāšanas stundām, kuras savā laikā viņai bija pasniegusi krustmāte Patriko un vecais jāšanas skolotājs. Aiz diezgan sievišķīgas iedomas Amēlija izvērta šos pils drupu apmeklējumus par vienu no galvenajiem uzdevumiem, kaut gan ļoti labi zināja, ka Busardeliem, varbūt vienīgi izņemot Viktorēnu, zirgi nekad nav bijuši sirdslieta un viņi nemaz tik sevišķi nebija pieķērušies savam stallim. Bet zirgi bija kļuvuši par simbolu visam, ko viņa aizsargāja. Kad atbrauks vīratēvs, Amālija varēs izbaudīt dziļo gandarījumu nodot viņam muižu neskartu, bērnus ziedoši veselus un zirgus pilnā skaitā. Protams, viņa neskatījās uz visu karu tik aprobežoti un tomēr domāja, ka Francija varbūt sasniegtu uzvaru, ja katrs tanī vietā, kur liktenis viņu nolicis, veiktu savus pienākumus tik apzinīgi, kā viņa veica savus Gransē muižā.

Amālija nezināja, kas īsti notika Parīzē, jo vēstulēs, kuras biržas māklerim retumis izdevās atsūtīt ar gaisa balonu, viņš neizpauda nekā tāda, kas varētu pārāk satraukt mazo Gransē koloniju; viņš aprakstīja ikdienas dzīvi savrupmājā, sūdzējās par trūkumiem. «Mums katram ir savas grūtības,» Amālija nosprieda. Attālums sekmēja šāda uzskata nostiprināšanos, un galu galā Parīzes aplenkumā viņa saredzēja tikai sāpīgas šķiršanās cēloni.

Vēlāk, atgriezusies galvaspilsētā, pašas acīm ieraudzīdama ienaidnieka šāviņu uzplēstās brūces, viņa malu malās uzdūrusies uz vēl karstajām kara pēdām; aizgājusi bijīgi noliekt galvu pie smagi cietušās Strasburgas statujas un parakstīdamās no personīgajiem līdzekļiem uz «atbrīvošanās aizdevumu», viņa aptvers, cik milzīgs posts piemeklējis tēvzemi. Dziļi satriekta Amālija sev jautās, kā šie smagie vēsturiskie satricinājumi bija varējuši norisināties, kamēr viņa Gransē muižā, ērti sēdēdama atzveltnes krēslā, bija izrīkojusi kalpotājus, rītos un vakaros ieņēmusi namamātes vietu pie bagātīgi klāta galda un naktīs gulējusi siltā gultā. Un tad paies nedēļas, laiki mainīsies, Amālija dzirdēs, ka vīrieši runās par lielu rosību darījumos, un viņa sev pasūtīs, lai dotos uz Tjēra kunga rīkotajām pieņemšanām Elizejas pilī, kleitas ne vairs ar krinolīnu, bet ar turnīru un īsu, cieši pieguļošu ņieburu.

Aprīļa vidū, kad bija aizritējis pusotra mēneša kopš miera parakstīšanas un trīs nedēļas, kopš Meklenburgas hercogs atstāja Orleānu, Amālija nolēma atvest zirgus atpakaļ no Soldremonas. Kad viņa atklāja, kur bija pārvietojusi stalli pa ziemu, pilī visi vienprātīgi viņu cildināja: «Ak, šī Amālija! Kāds raksturs!»

Viņa pati uzraudzīja zirgu pārvešanu. Apstājusies paugura pakājē, viņa noskatījās, kā garām nodefilēja nelielais bars, un tad pacēla acis uz pilskalna virsotni, kur pamestajās drupās atkal valdīja vientulība. Vispār Amālija šeit bija pārdzīvojusi labus brīžus, izjutusi gandarījumu par savu atbildību, par izpildīto pienākumu. «Vai es šurp vēl kādreiz atgriezīšos?» viņa nodomāja.

Soļos Amālija devās atpakaļ uz māju pusi. Pēkšņi viņa pievilka pavadu, apturēja zirgu un ieklausījās: līdz viņai atplūda zvana skaņas.

«Žēlīgais dievs!» viņa iztrūkās. «Pils zvans! Kaut kas ir noticis.»

Kad Amālija devās izjādē pa muižu un pilī kaut kas atgadījās, kalpotājiem bija piekodināts viņu brīdināt, zvanot norunātā veidā. Viņa pa īsāko ceļu auļoja uz pili.

Izjājot no meža, Amālijas skatienam atklājās līdzenums ar plašo mājokli, kurā varbūt patlaban norisinājās kāda drāma. Mazais Žiljēns, Oskara vecākais dēlēns, ieraudzījis Amāliju, pa galvu pa kaklu metās viņai pretī, riskējot pakļūt zirgam zem kājām.

— Krustmāt Amēlij! Brauc vectēvs Ferdinands! Šurp brauc visi: paps, tēvocis Luijs, tēvocis Viktorēns…

Apstājusies Amēlija piespieda roku pie sāniem, ar pūlēm atvilkdama elpu. «Tas mirklis ir pienācis,» viņai prātā uzzibsnīja doma, «tūlīt es atdošu savas pilnvaras.» Viņa atkal ieņems ģimenē iepriekšējo vietu, un šī mazā pasaulīte izslīdēs viņai no rokām.

Amēlija nolēca no zirga pie vasaras lieveņa. Luija sieva pasniedza viņai jau atplēstu vēstulīti, pāris rindu, uzrakstītu ar biržas māklera roku:

«Izbēgām no Parīzes, ko posta Komūna. Pēc dažām stundām būsim pie Jums. Ļoti priecājamies Jūs atkalredzēt.»

Amēlija iegāja virtuvē, kur bija ievests pastnieks, zīmītes atvedējs, ko patlaban pamieloja ar vīnu. Amēlija izjautāja viņu. Viņš paskaidroja, ka seši kungi, izkāpuši Buržā no Orleānas vilciena, ieradušies zirgu pasta stacijā, kur salīguši ceļojumu karieti, un patlaban jau esot ceļā uz šejieni.

— Seši kungi? — Amēlija pārvaicāja. — Tas nevar būt!

Visi pils iemītnieki — sievietes, garīdznieks, bērni bija sanākuši virtuvē un sastājušies ap Amēliju un pastnieku. Klausījās arī kalpotāji, bijīgi sadrūzmējušies aizmugurē.

Amēlija pievērsās Žiljēnam:

— Vai tu man neteici, ka šurp brauc visi?

— Es tā domāju, — zēns atbildēja.

— Mierīgi, mierīgi! — Amēlija sacīja Luija sievai. — Jūsu vīrs un mans vīratēvs ar diviem dēliem un diviem znotiem būtu seši, Oskars un viņa svainis Žarno — kopā sanāktu astoņi. Pastniek, vai esat droši pārliecināts, ka šurp brauc tikai seši ceļinieki?

— Cienkundze, noteikti, jo viņiem pietika ar vienu karieti.

Iestājās klusums. Sievietes bija kļuvušas bālas. Neviena sieva neuzdrošinājās sīkāk izjautāt pastnieku, lūgt aprakstīt sešus braucējus, lai mēģinātu uzminēt, kuru trūkst. Taču viņš atsāka pats no sevis:

— Varat man ticēt, seši kungi. Vienam var dot gadus sešdesmit, un pārējie ir jaunāki. Luija sieva iekliedzas:

— Mans nabaga vīrs!

— Neuztraucieties, dārgā… — Amēlija viņu mierināja, pati nezinādama, vai Viktorēns ir braucēju vidū.

Karš ar savām nelaimēm bija beidzot sasniedzis arī šo māju. Amēlija pamāja, lai aizved bērnus. Žiljens, kas bija vecākais, gribēja palikt. Notāra sieva, atkritusi uz krēsla, skaļi elsoja.

— Amēlij, viņa nav! Jūs taču dzirdējāt, ka tikai viens no braucējiem ir vecāks cilvēks, un zīmīti uzrakstījis viņa brālis! Ak, dievs, man nevajadzēja viņu pamest! Ar manu nabaga vīru ir notikusi nelaime…

— Krustmāt, varbūt neparedzēts starpgadījums …

— Jā! — Lora vaimanāja. — Viņš ir ievainots! Varbūt vēl ļaunāk . ..

— Nomierinieties, — Amēlija teica jo stingrāk tāpēc, ka pie šīs scēnas bija klāt arī kalpotāji, — divu tiešām trūkst, bet mēs nedrīkstam uztraukties, iekams nezinām skaidru patiesību. Pastniek, vai šie ceļotāji izskatījās veseli?

— Jā, kundze.

— Vai viņi ir uniformās? — Žiljēns jautāja.

— Kādās uniformās? — vīrs brīnījās.

— Nacionālās gvardes formas tērpos, — zēns, galvu izslējis, atbildēja.

— Kas nu nav, tas nav! Kungi ir blūzēs … Jā, jā, — pastnieks apgalvoja, redzēdams, ka apkārtējo sejās izpaužas neticība viņa vārdiem, — audekla blūzēs… un pat ar apaļu cepuri galva.

Amēlija pārtrauca iztincināšanu, kas aizmaldījās par tālu, apjautājās, kad kariete var ierasties, un nolēma, ka visi dosies to sagaidīt pie vārtiem.

— Izņemot bērnus, — viņa piebilda, bažīdamās, ka bēgļi neatved kādu ļaunu ziņu. — Bērnus lai aukles pieskata istabās. Žiljēns var nākt mums līdzi, ja māte viņam atļauj.

Ceturtdaļljē garā aleja, ko nelaiķis Busardels bija apstādījis ar riekstkokiem, sniedzās no pils līdz Buržas ceļam, kur izbeidzās ar glītu pusmēnesveida laukumu; tanī izslējās monumentāla režģu vārtu arka, virs kuras dižojās dzelzī kaldināts lielais burts «B»; blakus atradās sarga paviljons.

Visas Busardelu ģimenes sievietes sastājās rindā laukuma labajā pusē, lai tālāk varētu pārredzēt Buržas ceļu. Viņu bija labs bariņš. Pat tante Liline, kurā atmodās ģimenes asinis, bija pametusi abatu pilī un atnākusi. Jaunās sievietes klusēja, katra sērīgi apsvēra, ka varbūt ir kļuvusi atraitne. Edgara sieva, kas jau tāda bija, pūlējās viņas uzmundrināt.

Sarga sieva iznesa krēslu notāra Luija Lorai, kurai aiz uzbudinājuma kājas ļima; pēc tam iznesa vēl vienu sēdekli — tantei Lilinei. Gaidīšana ieilga, tuvojās vakars. Amēlija aizsūtīja uz pili pēc saliekamām taburetēm, plediem un kāju sildāmajiem. Busardelu sievietes, mēmas, bālas, ievīstījušās pledos, sēdēja rindā kā uz izrādi un nenovērsa skatienu no ceļa; vienīgi Amēlija, paspērusi dažus soļus uz priekšu, stingri stāvēja kājās un, ar plaukstu aizēnodama acis, vērīgi raudzījās tālē.

Kad no Porto nogāzes puses taisnās ceļa jostas galā parādījās melns punkts, viņa neatskatīdamās brīdinoši pamāja radiniecēm. Visas piecēlās un, pagājušas uz priekšu, nostājās līdzās Amēlijai. Kariete tuvojās lēnītiņām. Dziļajā klusumā sievietes vispirms izdzirdēja zvārguļu šķindoņu, pēc tam riteņu rīboņu un pakavu dimu. Luija sieva, ko Amēlija pūlējās nomierināt, lauzīja rokas, plucināja savas šalles bārkstis.

Galu galā kariete piebrauca; durtiņās parādījās biržas māklera galva, un viņa smaidošā seja šķita laba zīme.

— Mans vīrs? Kas ir ar manu vīru? — Lora izmisīgi sauca.

— Viņš ir vesels kā rutks! — Busardels, nolēkdams no kāpšļa, atbildēja.

Amēlija bija paguvusi ieraudzīt aiz vīratēva Viktorēnu. Vīrieši izkāpa cits pēc cita, un tūlīt viņus apskāva gaidošas rokas, apdullināja ar juceklīgiem izsaucieniem, apbēra skūpstiem un slacīja asarām. Noēmija un Žarno kundze neredzēja savus vīrus: sestais, kas nolēca no bukas, kur bija sēdējis blakus kučierim, izrādījās svešinieks. Atskanēja divi izmisīgi sieviešu kliedzieni — Noēmija krampjaini pieķērās tēvam pie rokas, Žarno kundze zaudēja samaņu.

— Jel nomierinieties! — biržas mākleris iesaucas.

— Kāds neprāts! Jūsu vīri ir sveiki! Tavējam, Noemij, tikai samežģīts plecs, viņam no degošas mājas uzkrita akmens, un Žarno gluži vienkārši apstājās Orleānā, lai apmeklētu kādu sava tēva klientu; viņš drīz atbrauks.

— Tēt, kāpēc jūs esat tā pārģērbušies? — Žiljēns savā dzidrajā balstiņā jautāja.

— Patiesi! — Amēlija iesaucas. — Kādi tērpi!

Visiem sešiem bija mugurā zila, izšūta blūze, ap kaklu apsiets sarkans lakats, galvā tūbas platmale; viņi izskatījās kā augstāko aprindu cilvēki, kas uzcirtušies par lauku puišiem, lai piedalītos kādā šarādē. Viktorēnam un nepazīstamajam vīrietim šis maskējums piedienēja vislabāk.

— Jā, jums jāzina, ka no Parīzes, nav tik viegli izsprukt, — biržas mākleris teica. — Mēs jums tūlīt itin visu izstāstīsim.

— Jūs man nekā nesakāt par Luiju! — notāra sieva pārmetoši sūdzējās.

— Kādam taču vajadzēja palikt, lai pieskatītu mūsu mājas, kantorus un zemesgabalus. Krietnais Luijs pats man sacīja, — piesaucu jūsu dēlu Oskaru par liecinieku, — pats man sacīja; «Brauc pie viņiem, parūpējies par visiem.»

Vispārējais uzbudinājums pamazām norima. Vīrieši pēc ilgā brauciena labprāt devās līdz pilij kājām. Karietē palīdzēja iekāpt Žarno kundzei, kas, atguvusi samaņu, nomierinājās. Viņai blakus atsēdās pārdzīvojuma salauztā Luija sieva un tante Liline, kas tagad steidzās atpakaļ pie sava labā abata Grāra.

Katrs vīrs veda savu sievu. Riekstkoku alejā izveidojās īsts gājiens, kas izstiepās garumā, pāriem attālinoties citam no cita. Amēlija starp vīru un biržas mākleri, turēdamās abiem pie rokas, noslēdza gājienu. Tikko pirmie atkalredzēšanās prieki pagāja, Busardels kļuva domīgs. Jaunā sieviete ar smaidu uz lūpām skatījās uz Viktorēnu un klausījās, ko viņš stāstīja par līdzi atvesto svešinieku: šis krietnais puisis, vārdā Dibo, esot bijis viņa raitnieks Kurselas ielas nometnē; Viktorēns nolēmis tagad viņu pieņemt savā dienestā. Saudzēdama vīratēvu, Amēlija palēnināja gaitu, un drīz vien viņi palika citiem tālu aizmugurē.

Pēkšņi jaunā sieviete apstājās, seja viņai gluži pārvērtās; svārstīgi paskatījusies uz vienu, tad uz otru līdzgaitnieku, viņa jautāja vīram:

— Bet… tava māte?

Viktorēns nekā neatbildēja un pameta acis uz tēvu, kas nevarīgi noplātīja rokas.

— Kā tā? Jūs viņu pametāt vienu Vandeika avēnijā? — Amēlija jautāja. — Vienu pašu dumpīgajā Parīzē?

Viktorēns atrāvās no sievas un devās uz priekšu.

— Amēlij, es zinu, — ierunājās biržas mākleris, satverdams jaunās sievietes rokas, — jums tas būs ļoti sāpīgi… Manas dārgās sievas vairs nav starp dzīvajiem.

Amēlija neviļus iekliedzās, taču pārējie nedzirdēja viņas kliedzienu, jo bija jau pārāk tālu.

— Es viņu nekad vairs neredzēšu, — jaunā sieviete aizlūstošā balsī sacīja, — it nekad vairs … Un Viktorēns man nekā neteica!

Busardels paskaidroja, ka znotam un Amorī uzdevis paziņot Luizei un Noēmijai par mātes nāvi vēlāk, kad viņi būs savās istabās divatā, paziņot saudzīgi. Arī viņš pats esot gribējis… Acis nodūrusi, Amēlija neklausījās viņa vārdos.

— Kā tas notika? Un kad? — viņa satriekta jautāja. — Jūs man nekad nerakstījāt, ka …

Viņa raudāja, asaras neslaucīdama. Jau paguvis aprast ar zaudējumu, par kuru stāstīja, Busardels aukstasinīgi aprakstīja, kā pēdējās nedēļās slimnieces stāvoklis arvien vairāk pasliktinājies, un viņš uzskatījis, ka nebūtu lietderīgi par to ziņot Amēlijai tālumā, kad jau tā esot bijis diezgan ar kara satraukumiem.

— Nabaga Teodorine mocījās bažās par jums, par mums. Viņa sev pārmeta, ka kļuvusi mums par apgrūtinošu nastu. «Draugs, ja tev labāk aizbraukt no Parīzes,» viņa man sacīja, «tad brauc, atstāj mani.» Es, protams, pretojos, solīju, ka nekad viņu nepametīšu. «Nē, ja pareizāk ir aizbraukt, tad dari to,» viņa pastāvīgi atkārtoja. Un vienudien piebilda: «Būtu labāk, ja es nomirtu.»

_ Un viņa nomira, — Amēlija klusu sacīja.

— Jā. Pagājušajā mēnesī, astoņpadsmitajā datuma. Divdesmit pirmajā mēs viņu izvadījām uz Pērlašēza kapsētu.

— Tēv, atstājiet mani uz brīdi vienu. Man vajag saņemties.

Dziļu skumju pārņemta, Amēlija palika uz vietas. Viņa ar sāpīgu izbrīnu pārdomāja par galu, kāds bija vainagojis Teodorines Busardelas mūžu. Amēlija iztēlojās, kā slimniece bija nekustīgi gulējusi sava istabā Vandeika avēnijā, saprazdama, ka viņai jāmirst, jo to prasa ģimenes intereses; un tad pēkšņi viņa bija vairs tikai pīšļi, ko tūlīt pameta, tiklīdz kapličas durvis aiz tiem bija aizvērtas.

Busardels bija panācis Viktorēnu. Amēlijai pēkšņi kļuva auksti, viņa nodrebēja; bija pienācis vakars; viena pati viņa devās uz pili, noslēgdama tuvinieku gājienu.

Uz pusdienām vīrieši ieradās medību vai mājas tērpos, kurus iepriekšējā vasarā bija atstājuši Gransē. Sēru vēsts sievietes bija pārsteigusi negaidīti, arī viņas nebija visas melnā. Luize un Noēmija, beidzot dabūjušas zināt par mātes nāvi, bija vēlējušās palikt savas istabās, tā, ka visdziļāk sērojošo nebija pie galda, jo atraitnis un dēli, jau trīs nedēļas apraudājuši aizgājēju, bija mazliet apraduši ar zaudējumu. Pie pusdienām valdīja pacilātība, jo tuvinieki taču tik ļoti bija ilgojušies satikties un viņiem bija tik daudz ko pārrunāt. Vienīgi Amēlija joprojām jutās smagi satriekta, un tomēr arī viņa bija saņēmusies: vai tad viņai tagad nevajadzēja ar vēl lielāku atbildību veikt mājasmātes pienākumus? Pārģērbdamās uz pusdienām, viņa skumīgi bija nodomājusi, ka tagad viņu vairs nesauks par jauno Busardela kundzi.

Kad visi piecēlās no galda, biržas mākleris, atvainojies brāļasievai, piedāvāja roku vedeklai un ieveda viņu salona loga nišā.

— Dārgā Amēlij, jūsu vīramāte atstājusi jums vēstuli, — viņš sacīja, izvilkdams no kabatas aploksni. — Atradu to Teodorines sekretērā kopā ar man adresētu vēstuli. Tās bija vienīgās, ko viņa atstājusi. Abas bija aizzīmogotas.

Amēlija saviļņota pateicās, aizbāza vēstuli aiz ņiebura un tad, kā parasti, lika aizdegt lampas, piemest kamīnos malku, izvietot sēdekļus, pasniegt visiem kafiju un pēc tam, pateikusi, ka viņai jānodod kaut kāds rīkojums, izgāja no salona.

Visi bija sasēdušies aplī. Kamīnā sprakstēdamas liesmoja resnas šķilas. Vīrieši ērti atgāzās atzveltnes krēslos, izstiepdami vai pārkrustodami kājas, un ar lielu tīksmi izbaudīja komfortu pēc maltītes. Tā bija bijusi bagātīga un izsmalcināta; izjautājusi pastnieku, vēl nezinādama, vai nav zaudējusi vīru, Amēlija bija uzdevusi pagatavot pusdienas, kas varētu spēcināt ceļiniekus pēc ilgā un grūtā brauciena.

Salons, kurā viņi patlaban sēdēja, bija ļoti liels, jo aizņēma visu pils centrālā korpusa apakšstāvu, un iekārtots grezni, tā, ka te nebija nekas manāms no lauku mājām. Biezas grīdsegas, kuplās krokās krītošas portjeras, ar zīdu oderēti samta aizkari ar augšaizkariem un vītām virvēm, sienas tapsētas ar sarkanu atlasu un lapu rakstā rotātiem sienu paklājiem, drapējumu, pušķu, bārkšķu un polsterētu mēbeļu pārbagātība, zeltītu ietvaru, bronzu, vāžu un lampu pārpilnība, — itin viss šeit atveidoja Busardelu salonus Parīzē. Lekno Berī lauku vidū šeit fajansa podos zaļoja nīkulīgi istabas stādi. Teodorines kundzes gaume, kas Busardelu ģimeni nekad nebija sevišķi ietekmējusi un ar laiku bija aprobežojusies tikai ar viņas pašas apartamenta iekārtojumu, Gransē muižā neizpaudās it nekur. Lielā salona mēbelējums bija tik smagnējs, tik solīds un konkrēts, ka dienā, kad pa greznās telpas augstajiem logiem varēja redzēt zālājus, puķes, kokus un debesis, tie šķita kā uzgleznota parka dekorācija.

Pēc dāmu lūguma Busardels izstāstīja par Parīzes aplenkumu, par garajām rindām pie maiznīcu un skārņu durvīm, protams, arī par tautas pacietību, bet jo plaši par valdošo šķiru cildeno, izturēšanos, par iedzīvotāju sāpīgo pārsteigumu, ko sagādāja vēstis par pamiera noslēgšanu, viņš stāstīja par nežēlīgo pazemojumu, kādu parīzieši pārdzīvoja, kad uzvarētāji iemaršēja galvaspilsētā.

— Taču Parīze nezaudēja savu cieņu, — viņš sacīja.

— Parīze jau nu prot izturēties tādos gadījumos! —

iesaucās tante Liline, kas, ievērojot daudzos notikumus, bija atvedusi abatu ēdamistabā uz pusdienām un pēc tam salonā. Viņa steigšus turpināja: — Es esmu pieredzējusi tūkstoš astoņsimt piecpadsmito gadu . . .

— It nemaz nezaudēja cieņu, — Busardels atkārtoja, mēģinādams apturēt māsu. — Uz ielām nevienas dzīvas dvēseles, visas mājas …

— Es esmu pieredzējusi tūkstoš astoņsimt piecpadsmito gadu… Tu atļausi, Ferdinand? Mūsu mazajiem, kam nav bijis izdevības dzirdēt to laiku aculiecinieku nostāstus, būs interesanti paklausīties. Tūkstoš astoņsimt piecpadsmitajā mums Parīzē bija ne viena vien naidnieka armija! . . . Jā, starp citu! Ferdinand, cik ilgi vilkās jūsu okupācija?

— Četrdesmit astoņas stundas.

— Četrdesmit astoņas stundas! — viņa atkārtoja, iesmiedamās nicīgiem, aprautiem smiekliņiem. — Tad tā šodien taisa vēsturi!

Bija vien jāļauj viņai runāt. Bijīgā klusumā tante Liline vēl lieku reizi atkārtoja savas iemīļotās anekdotes, piemēram, par brokastīm Verī restorānā, kur viņa esot redzējusi pati savām acīm, kā tēvs aizsūtījis atpakaļ fazānu «Svētā alianse», tāpēc, ka pie blakus galda kazaki pasūtījuši to pašu ēdienu.

— «Metrdotel, mums vairs nav vajadzīgs šis medījums!» — lūk, ko skaļā balsī, skaidri un nepārprotami, pateica tēvs, skatīdamies uz krieviem. Mani bērni, — tante Liline noslēgumā sacīja, — tā iepriekšējas paaudzes parīzietis prata iedvest cieņu pret sevi!

Salonā atskanēja «ai» un «ah», jo visi mazbērni vēl nebija dzirdējuši nostāstu par vecvectēva bezbailīgajiem vārdiem, un tieši tanī mirklī atgriezās Amēlija.

Viņa izskatījās vēl bālāka, jo plaksti un deguns bija piesarkuši, it kā viņa atkal būtu raudājusi. Busardels piecēlās, šķērsoja salonu un, piegājis pie vedeklas, jautājoši paskatījās uz viņu. Amēlija izvairījās no vīratēva skatiena un neapstādamās devās pie kamīna, ap kuru lokā bija sabīdīti atzveltnes krēsli.

Abi atsēdās. Neviens nebija ievērojis viņu mēmo scēnu. Tante Liline bija apklususi; visi vēlējās, lai biržas mākleris turpina savu stāstījumu. Viņš nonāca līdz Komūnas pasludināšanai, kas bija pavedinājusi viņu bēgt, jo bija gluži loģiski, ka Busardeli, palikuši ienaidnieka okupētajā Parīzē, atstāja galvaspilsētu, kad tanī nostiprinājās Komūna.

— Mēs nebijām vienīgie, — viņš teica, — kas gribēja izvairīties no apkaunojošās vispārējās iesaukšanas, ko ieveda Klizerē. Taču dumpinieki stingri uzraudzīja pilsētas vārtus. Visbiežāk parīzieši izmantoja šādu viltību: ģērbušies sērās, ar cilindru rokā, viņi pievienojās līķu ratiem, kas veda kādu mironi uz ārpilsētas kapsētu. Es izvēlējos citu ceļu: devos uz Kēdorsē un palūdzu vietas kādas sūtniecības furgonā; vietas mums apsolīja, taču furgons aizbrauca bez mums.

— Žēlīgais dievs! — ievaidējās viena no dāmām.

— Galu galā mēs vienojāmies ar kādu Šuazīleruā dārzeņu tirgoni, ka viņš ļaus mums sēsties uz kučiera bukas, kad viņa sakņu ratu virtene atgriezīsies uz laukiem. Samaksājām viņam par to, pats par sevi saprotams, krietnu summiņu.

— Tad tā izskaidrojama jūsu pārģērbšanās!

— Karavāna rītausmā sasniedza kontrolpunktu pie Itālijas vārtiem, kur mēs visi itin labi notēlojām savu lomu. Bet vai zināt, kas tanī iejutās vislabāk? Viktorēns. Jums būtu vajadzējis redzēt, kā viņš sēdēja uz bukas, pliukšķinādams pātagu un lādēdams savus lopiņus! …

— Skaidrs… — tante Liline dzēlīgi izmeta, bet viņas piezīmi visi uzņēma vēsi un pat nesaprata; starp citu, vecā jaunkundze lepojās, ka nekad neizturējās pret Viktorēnu ar muļķīgu iecietību, kaut gan ir viņa krustmāte.

— Busardels vēl attēloja, kā viņu mazais bariņš bija ceļojis tālāk, gan redeļu ratos, gan jāšus, gan pat kājām, no Šuazīleruā uz Korbeiju, tālāk uz Etampu un Orleānu, kur beidzot varējuši stacijā iekāpt vilcienā, kas braucis uz Buržu. Klausītājas kratīja galvu un aiz brīnumiem pleta acis, iedomājoties, kā šie ģimeņu tēvi, pārģērbušies par zemniekiem, izbēguši no dumpīgās pilsētas un klīduši pa lielceļiem.

Laiks ritēja rāmā, vienmērīgā plūdumā, kā provincē parasti vakaros, kad visi zina, ka nekas negaidīts nevar notikt, un no tā kļūst vēl omulīgāk. Tā beidzās šī diena, kas Gransē iemītniekiem bija atnesusi izbailes, uztraukumu un sēras un Busardelu dāmām visumā paliks atmiņā kā viņu vienīgā īstā kara diena. Sirsnīgā sagaidīšana, labās pusdienas un patīkamais mājoklis vīriešus noskaņoja vienprātīgi ar sievietēm. Busardels vienā acu uzmetienā varēja pārliecināties, ka ģimene, tāpat kā holeras gadā un kā četrdesmit astotajā gadā, briesmu brīdī bija sapulcējusies kopā, izveidojot apdraudētajā valstī mazu, noslēgtu, no briesmām pasargātu valstiņu.

Beidzot notāra Luija sieva piecēlās, parādīdama, ka visiem laiks doties pie miera. Katrs arī vēlējās ātrāk likties gultā. Amālija, kuras apartaments aiz saimnieciskiem apsvērumiem atradās otrā stāva koridora sākumā, varēja tikai visiem kopīgi novēlēt labu nakti. Jaunā sieviete, kas desmit mēnešus nebija tikusies ar vīru, pazuda ar viņu guļamistabā, un Busardels, uz mirkli apstājies durvju priekšā, dzirdēja, ka iekšpusē noskrapstēja atslēga.

Neviens notikums nepārtrauca turpmāko dienu vienmuļību. No Parīzes nepienāca nekādas drošas ziņas; baumas, kas reizēm atklīda, likās tik pārmērīgas, ka biržas mākleris tām vienkārši neticēja. Viņš ļāvās tīkamai atpūtai, Berī ieaijājošai burvībai, par kuru viņam vienmēr bija stāstīts un kuru arī viņš galu galā sāka atzīt. Busardelu kolonija tagad bija kuplā skaitā; redzēdami, ka ģimenes galva ir mierīgs, pārējie sekoja viņa piemēram, un vienīgi Luija sieva, Žarno kundze un Noēmija bēdājās, ka nekā vairāk nedabū zināt par saviem vīriem; taču šo triju sieviešu nemiers it kā izkusa lielajā saimē, kurā, ieskaitot bērnus, bija divdesmit pieci cilvēki. Vīrieši drīz vien kļuva tuklāki.

Tikai viens starpgadījums, kas norisinājās neilgi pēc viņu ierašanās Gransē, atgādināja viņiem pašreizējo laikmetu. Pie pils režģu vārtiem pienāca bariņš vīru un prasīja ēst. Tie bija nemiernieki, izbēguši no Limožas pēc tam, kad Komūnas piekritēju kustība šajā pilsētā bija apspiesta. Novājējuši, noskranduši, ar drudžaini dzalkstošām acīm viņi gāja, aiz bailēm no žandarmiem vairīdamies no biezi apdzīvotām vietām, uz Parīzes pusi, kur viņu biedri vēl noturējās. No vīru izskata, no ieročiem, kurus viņi neveikli centās slēpt, vārtu sargs uzreiz uzminēja, kas viņi ir, un neuzdrošinājās viņiem palīdzēt bez muižas pārvaldnieka atļaujas, kas savukārt prasīja padomu Busardelam. Noturēja īsu apspriedi. Vīriem vārtsargs bija pateicis, ka iešot uzzināt, vai mājā atradīšoties kaut kas, ko viņiem iedot; viņi palika gaidot vārtu priekšā, un bija jābaidās, ka viņi var zaudēt pacietību. Biržas mākleris svārstījās: likt aiznest nemierniekiem pārtiku nozīmētu viņus atbalstīt un pašam kompromitēties; no otras puses — nokaitināt viņus bija bīstami, viņi varēja atriebties pils iemītniekiem. Kā lai zina? Spriežot pēc baumām, bija iespējams, ka Parīzē Komūna paliek pie varas. Nopietni apsvēris, Busardels pateica savu lēmumu:

— Lieciet viņiem iet gar parka žogu, pa mežiņu, tur viņus neviens nesastaps, līdz tiem vārtiņiem, kas atrodas pie gravas ceļa. Morison, jūs aiziesiet turp un pats pasniegsiet caur žoga režģiem maizi, speķi un sieru. Dodiet visu pietiekami daudz, es atļauju, bet tikai dodiet caur režģiem. Un lai šie tipi tūlīt pat taisās, ka pazūd!

Maija beigās pienāca vēsts no notāra Luija; viņš paziņoja Gransē iemītniekiem par Makmahona proklamāciju, kas pasludināja versaļiešu uzvaru. Visa ģimene atgriezās Parīzē jūnija sākumā, un biržas mākleris paguva parādīties uz komunāru nošauto ķīlnieku apbedīšanu.

Busardeli atkal ievācās savās mājās. Tās bija gandrīz neskartas. Salīdzinājumā ar citiem kvartāliem Monso līdzenums bija pavisam maz cietis. Kara laika pārtrauktie būvdarbi jau tika turpināti. Pēc nedēļām, ko Amālija bija pavadījusi tuvībā ar vīru, atsākdama Vandeika avēnijā agrāko dzīvi, viņa pamanīja, ka atkal ir stāvoklī.

XXIV

Dibo kuru Viktorēns atveda uz Gransē, bija neliela auguma puisis, deviņpadsmit gadu vecs, dzimis Avinjonā Nebijuši dzelzceļi, viņš varbūt nekad nebūtu pametis savu dzimto pilsētu, jo bija īsts avinjonietis, gan pēc amata, būdams krāsotājs, gan pēc rakstura, gan izrunas, gan arī pēc latīniski smalkajiem vaibstiem un melnajiem matiem. Taču puisi pievilka galvaspilsēta, ko tvaikarati bija tuvinājuši provincēm; kā daudzi tanīs laikos, viņš devās meklēt laimi Parīzē, kur iestājās darbā kādā krāsotavā, kas bija atvērta jaunajos kvartālos, un tā 1870. gada septembrī nokļuva tanī pašā nacionālās gvardes rotā, kura bija Viktorēns.

Jaunais Busardels uzreiz viņu piesaistīja sev. Viktorēns daudz labāk nekā ar savu aprindu cilvēkiem jutās ar tā sauktajiem vienkāršajiem ļaudīm, kuru vidū varēja bez pūlēm spīdēt, nepiesargājoties ne uzvedībā, ne valodā. Vandeika avēnijas savrupmāja vai Luvuā skvēra kantorī viņš prata pret padotajiem darbiniekiem izturēties ar īsti busardelisku augstprātību, kas nereti izvērtās pat brutalitātē, bet ārpus tām vietām, kur viņam vajadzēja saturēties un pastāvīgi bīties no tēva uzraudzības, Viktorēns izmantoja katru iespēju izlaisties vaļīgi.

Šādas iespējas radās reti, un dežurēšana Kurselas ielas nometnē bija viena no tām. Uniforma nolīdzināja atšķirības sabiedriskajā stāvoklī, dienesta vajadzības veicināja tuvināšanos, un, beidzot, politiskās iekārtas maiņa, šī trešā republika, ko gandrīz visur apsveica, ieveda modē šķietami demokrātisku familiaritāti.

Starp visiem savas rotas zaldātiem Viktorēns izvēlējās Dibo, kura aušīgā tarkšķēšana viņu savaldzināja un kurā viņš ar drošo jutekliska cilvēka instinktu nojauta arī izpriecu cienītāju. Viktorēns pieņēma Dibo par raitnieku, uzdeva puisim aizstāt viņu dežūrās, labi tam samaksāja, sniedza savu vīna blašķi, kad pats bija ieņēmis no kakliņa malku. Dibo gluži apžilbināja šāda izturēšanās, kas galīgi apgāza viņa iepriekšējos uzskatus par bagātniekiem, un viņš atbildēja Viktorēnam ar pakalpību, kas drīz vien izvērtās uzticīgā padevībā. Pateicoties Dibo, Viktorēnam dienesta pienākumi samazinājās gandrīz līdz nullei; ja naktī sargpostenī tika izdarīta pārbaude, Dibo vēja ātrumā aizjoza no Kurselas ielas nometnes uz Vandeika avēniju un izrāva Viktorēnu no gultas.

Gadījās pat, ka ārpus tām trim dienām nedēļā, kurās Viktorēnam vajadzēja atrasties sargpostenī, viņa raitnieks ieradās Busardela savrupmājā vai māklera kantorī. Dibo tika ievests vecākā dēla kabinetā, kur abi draugi slepus apspriedās un pēc tam pazuda. Divus gadus kulstījies pa Parīzes ielām, spriganais Dibo ar savu dienvidniecisko valodīgumu un glīto purniņu bija iemantojis plašu pazīšanos tanī vidē un kvartālos, kuri īsti labi atbilda Viktorēna gaumei.

— Tagad te vairs nav ne smakas no tā, kas bija agrāk! — palaidnieks Dibo sacīja Viktorēnam. — Sasodītais karš un aplenkums daudzus izdzenājis kur kuro. Bet, kad būs atkal miers, tad tik jūs redzēsiet!

Aizdomīgā draudzēšanās, kas Gransē muižā Amālijas laulātajam draugam bija palīdzējusi mazāk garlaikoties, turpinājās un kļuva vēl sirsnīgāka, tikko ģimene atgriezās Parīzē. Viktorēns pieņēma Dibo par savu kambarsulaini. Vakaros abi kopā izbrauca, kungs sēdēja karietē, sulainis uz bukas blakus kučierim, korekti kā angļu grūms; pēc kāda laiciņa Viktorēns aizsūtīja karieti atpakaļ, tā atgriezās Vandeika avēnijā tukša, uz bukas sēdēja tikai kučieris. Ap diviem trim no rīta pie savrupmājas vārtiem no īrēta fiakra izkāpa divi atšķirīga auguma vīrieši, kas klusītēm ielavījās iekšā, mazākais atvēra durvis lielākajam. Reizēm viņu soļi nebija sevišķi stingri, tad viņi saķērās rokrokā un, palīdzēdami viens otram ieturēt taisnu virzienu un tumšajā pagalmā plaši žestikulēdami, mēmi piekodināja viens otram iet klusi.

Amēlija neredzēja šīs nerātnības vai arī redzēja tās nepareizā gaismā; viņai nepiemita nelaiķes Teodorines kundzes raksturs, kura vienmēr bija visu skaidri sapratusi un nekad nekā nebija sacījusi. Busardels vienkārši pievēra acis uz dēla nedarbiem; Viktorēna tieksmes viņam bija likušās bīstamas tikai līdz laulībām. Tā kā nu zēns bija apprecējis jaunavu, ko viņam lika apprecēt, tā kā Amēlija dzemdēja no viņa bērnus, kas liecināja, ka viņš dara sievu laimīgu, tad jau gan varēja viņam atļaut dažu iegribu apmierināšanu. Busardelu ģimenē vīrieši no laika gala bija uzskatījuši, ka sievām jābūt nevainojami tiklām, turpretī vīri var atļauties gandrīz visas vecpuišu izlaidības. Turklāt biržas mākleris, kļūdams vecāks, kļuva aizvien iecietīgāks pret dēla draiskulībām, jo pašam gadi un it īpaši sabiedriskais stāvoklis liedza izklaidēties tā, kā viņš bija izklaidējies jaunībā.

Busardela vājība pret Viktorēna ieražām izpaudās arī pret kalpotāju, kurš tās sekmēja; iecietīgais tēvs, sastapis pie dēla Dibo, ieknieba viņam ausī un ka vīrietis vīrieti smiedamies sauca par uzdzīvotāju un brunču mednieku.

Busardels juta, ka mazais dienvidnieks ir sirsnīgi pieķēries Viktorēnam. Ņemot vērā, ka dēlam nakts dēkās varēja atgadīties dažs labs nepatīkams incidents, — vai tad nebija jāpriecājas, ka. viņam blakus atradās jaunais sulainis, kas bija daudz manīgāks nekā Viktorēns, attapīgs un drošs, un allaž gatavs, aizsargājot savu kungu, laist darbā dūres vai kādam pamatīgi iespert?

— Klausies, puisi, — biržas mākleris aiz durvīm sacīja Dibo, — nekad nebaidies griezties pie manis, ja tev vajadzīgs padoms vai kaut kas cits attiecībā uz Viktorēna kungu. Ir lietas, kurās dēlam neērti atzīties tēvam, un mēs tās nokārtosim paši, tu un es. Esmu vīrietis un spēju saprast visu, — Busardels piebilda, — sievietes nav bijušas pret mani cietsirdīgas, un neesmu aizmirsis pats savu jaunību.

Divas trīs reizes biržas mākleris iedeva pienācīgas summas veiklajam sulainim, lai tas atpirktos no blēdēm, kuras, vaimanājot par zaudēto nevainību vai cieņu, centās izvilkt naudu no Viktorēna. Un ar Dibo palīdzību Busardelam izdevās arī uzmudināt dēlu aiziet pie laba ārsta, kad māklerim aiz tēvišķās gādības un paša pieredzes pēc dažām pazīmēm modās aizdomas, ka Venera apveltījusi Viktorēnu ar kādu zināmu kaiti.

Galu galā, kad Dibo veselu gadu krietni un uzticīgi bija nokalpojis, biržas māklerim ar dziļu nožēlu nācās no viņa šķirties: puisi iesauca zaldātos. Tas notika 1872. gadā, kad tikko bija iznācis likums, ar kuru atcēla izpirkšanu no dienesta, citādi Busardels droši vien nebūtu žēlojis vajadzīgo summu, lai varētu paturēt šo lielisko kambarsulaini dēlam.

Dibo tika sūtīts uz Lilli.

— Neuzliec pārāk daudziem ragus! — viņam sacīja Viktorēns, kam patika runāt jēlības, bet kas varēja to atļauties tikai ar savu sulaini. Atvadīdamies Viktorēns stingri uzsita viņam uz pleca.

— Velna zelli! Tu visas tur apvedīsi ap stūri!

Viktorēns skuma par Dibo aizbraukšanu. Labu laiku viņš nezināja, ko iesākt vakaros, un Amēlija, kas jau trešo reizi bija stāvoklī, gluži atvilga, redzot, ka vīrs pēcpusdienās palika mājās un, atsēdies blakus viņas atzveltnes krēslam, aprunājās ar tēvu un ar kluso Edgara atraitni Karolini, kura pusi gada dzīvoja pie vīra vecākiem. Viktorēnam bija tāds raksturs vai, pareizāk sakot, rakstura trūkums, ka viņš neprata uzdzīvot viens. Viņam bija nepieciešams uzvedinātājs, līdzzinātājs vai vismaz skatītājs. Kāzu ceļojuma laikā viņš bija izmaksājis vīnu Hiēras priekanamā parastajiem apmeklētājiem un sevišķi iedraudzējies ar kādu itālieti, kurš uz ielas pārdeva puķes.

Biežāk uzturoties pa vakariem mājās, Viktorēns atkal nāca tuvākā saskarē ar brāli gleznotāju, kurš pēc viņa domām droši vien pazina daudzas sievietes un ar kuru tāpēc būtu derīgi nodibināt labas attiecības. Viktorēns sāka apmeklēt Amorī darbnīcā, kuru gleznotājs nomāja Kurselas ielā, villā «Monso».

Jaunākais brālis uzņēma vecāko laipni, tomēr nemīlēja viņu. Kaut gan viņi bija nodzīvojuši jau trešo daļu cilvēka mūža, taču sirds dziļumos abiem joprojām snauda bērnu dienu ienaids, kas bija tikpat neizdzēšams kā viņu nelielā gadu starpība; Amorī vienmēr redzēs Viktorēnā vecāko brāli, kas viņu bija spīdzinājis un nereti piekāvis, vēl vairāk, viņam šis vecākais brālis šķita truls, neaptēsts un daudz zemāks nekā viņš pats garīgajā attīstībā. Un tomēr viņš nolēma samierināties ar Viktorēnu. Amorī, kas bija vislielākais egoists savas paaudzes Busardelu vidū un varbūt pat starp visiem jau mirušajiem un vēl dzīvajiem Busardeliem, tanī laikā vairāk par visu vēlējās, cik iespējams, paildzināt savu pašreizējo stāvokli, jo skaidri apzinājās, ka vienmēr palikt par mākslinieku viņam nebūs iespējams, bet aiz patmīlības un neatkarības iemesliem viņš bija ļoti pieķēries glezniecībai; Amorī gribēja ilgāk palikt gleznotājs, lai varētu palikt vecpuisī. Amorī saprata, ka, lai attālinātu to brīdi, kad tēvs viņam liks sākt darboties kantorī, kur Viktorēns jau darbojās, vajadzēja panākt, lai vecākais brālis viņam paklausa. Jo Viktorēnam bija zināma ietekme ģimenē par spīti viņa aprobežotībai vai arī tieši šīs aprobežotības dēļ; tā nereti notiek, ka vecāki, negribēdami darīt pāri grūti audzināmam bērnam; galu galā sāk viņam piedot daudz ko tādu, ko nepiedod viņa brāļiem un māsām, un uzklausa viņa vārdus ar zināmu cieņu. Amorī tātad pakalpīgi ievadīja brāli mākslinieku dzīves noslēpumos un priekos. No vairāk vai mazāk neķītrām mīlas dēkām, kuras savam kungam bija sagādājis Dibo, Viktorēns pacēlās līdz modeļu sabiedrībai. Viņš vairs neizkustējās no villas «Monso», kurā brālim kaimiņos dzīvoja vairāki gleznotāji, kas atradās tādā pašā mākslinieciskā un sabiedriskā līmenī kā Amorī Busardels. Tā bija savdabīga vide, augstāko aprindu bohēma, materiāli nodrošināta, labi audzināta un tikpat atšķirīga no nabaga mākslinieku bohēmas, cik tanīs laikos pērkamās mīlestības pasaule atšķīrās no grizešu pasaules. Villā «Monso» silti sakurinātās un pēc turku modes mēbelētās darbnīcās bagātu vecāku dēli, kurus pieteica grūms, ieradās cits citu apmeklēt, pīpēja vācu pīpes, diskutēja par lielo mākslu, augsti cildināja Žeromu, Pilu, Kabanelu un Šaplēnu, spurdza aiz smiekliem, kad tika pieminēts Kurbē vārds, un izlikās, ka viņiem kļūst nelabi, dzirdot runājam par Manē.

— Vispirms paskatieties, no kā viņi cēlušies, — izteikdamies par gleznotājiem novatoriem, nicīgi sacīja Amorī. — Šie ļaudis ir nākuši no padibenēm un tanīs arī paliek!

Viņa vārdus visi uzklausīja atzinīgi. Draugu vidū viņam bija autoritāte, ko viņš iemantoja, pateicoties nevis savam talantam, bet sabiedriskajam stāvoklim.

Diemžēl Viktorēnam itin drīz kļuva garlaicīgi šajā šaurajā lokā, kur viņš neatrada cerēto vaļību, kas viņu vilināja. Amorī draugiem savukārt apnika nerunīgais klausītājs, kas vienmēr palika vienaldzīgs pret jautājumiem, kuri viņus saviļņoja; Viktorēns mēdza snauduļot, sēdēdams uz sofas, un atmodās tikai tad, kad darbnīcā sadomāja cīkstēties vai sacensties paukošanā, vai arī ierunājās par aiziešanu uz Mabija deju zāli. Sevišķi augsti nenovērtēja arī Viktorēna piedauzīgo anekdotu krājumu, ko viņš bija savācis, klaiņādams ar Dibo. Beidzot, arī pie modeļiem Viktorēns neguva ātros panākumus, pie kuriem viņu bija pieradinājušas mazāk neatkarīgas meičas, un šī viņam neizprotamā neveiksme darīja viņu īgnu un vēl apātiskāku. Zaudējis savu svītrainā vestē ģērbto mentoru, Viktorēns galu galā nezināja vairs citas izejas kā atgriezties priekanamos, taču viņš baidījās, vai viens pats nomaļajos kvartālos atradīs īstās iestādes un alus pārdotavas, kurās apkalpo sievietes un kur viņi abi kopā bija pavadījuši tik jaukus mirkļus.

Tikko Dibo dabūja atvaļinājumu, viņš uzreiz steidzās uz Parīzi, un tad abi vīrieši uz vienu vai diviem vakariem atgriezās pie saviem agrākajiem paradumiem. Tas sniedza Viktorēnam tik nepieciešamu atvieglojumu, ka viņš uzmeklēja ceļus, pa kuriem piekļūt jaunā zaldāta priekšniekiem, un tad sāka viņus mocīt ar lūgumiem piešķirt biežāk atvaļinājumu Dibo. Taču jaunā puiša raksturs pārvērtās. Mazais sulainis, atbrīvots no kalpošanas kungam, iedalīts cietokšņa garnizonā, kļuva prātīgāks, sāka skatīties uz dzīvi nopietnāk un nedomāja par Lilles pustikumīgo daiļavu lenkšanu. Kādu dienu viņš ieradās pie Viktorēna un gluži apjucis lūdza atļauju precēties. Negaidīti pārsteigtais Viktorēns apsolīja būt par laulību liecinieku. Viens pats viņš devās uz Lilli un kļuva kāzās pati galvenā persona. Ieraudzījis jauno sievu, viņš saprata Dibo. Tā bija tīrasinīga flāmiete ar krāšņu augumu, vairāk nekā piecas pēdas gara. Kad viņa godbijīgi palocījās kungam, Viktorēns ar ievingrinātu skatienu vienā mirklī novērtēja viņas kuplās krūtis, vingro vidukli, muguru. Ar lūpām vulgāri nošmaukstinādams, Viktorēns, nemaz nekautrēdamies no baltā tērptās jaunās sievas, skaļi sacīja zaldātam:

— Ar šito tev garlaicīgi nebūs!

Pirmo reizi kopš abu pazīšanās, kuras laikā viņi bija kopīgi iepazinuši visjēlāko cinismu un neķītrības, Viktorēns redzēja, ka Dibo nosarka līdz ausu galiem. «Šis nejēga man ir zudis,» Viktorēns nodomāja.

Parīzē viņš atgriezās gauži neapmierināts. Kad nākamajā mēnesī jaunais vīrs ieradās Vandeika avēnijā stādīt priekšā savu sievu, Viktorēns aizlavījās projām no mājām. Dibo atvaļinājumus vairs nepavadīja Parīzē.

Gada beigās Amēlija atņēma no krūts savu trešo bērnu, kam bija dots Ferdinanda vārds un ko vectēvs pa pusei nopietni sauca par Ferdinandu Trešo, kā valdnieku namu ģenealoģijā vai mākslinieku dinastijās. Gādīgā māte redzēja, ka Teodora aukle, kurai vajadzēja rūpēties arī par mazo Emmu, netiks galā ar trim bērniem, pat ja viņai dotu palīdzi, un ka vajag pieaicināt uzticamu sievieti, kas būtu spējīga pārņemt savā ziņā visu bērnistabu. Jaunā Dibo kundze joprojām strādāja kādā Lilles veļas mazgātavā, un pats Dibo vienmēr bija izteicis vēlēšanos pēc dienesta atgriezties pie Viktorēna kunga par sulaini, tātad viņš cerēja, ka arī viņa sievu kādreiz pieņems darbā Vandeika avēnijā. Galu galā Busardela kundze piedāvāja flāmietei galvenās aukles posteni, ko bija nolēmusi savā mājā ievest.

Viktorēns sacēlās pret šo izvēli. Viņš dusmojās uz sievieti, kura bija uzvedinājusi Dibo uz taisnā ceļa, un neparedzēja nekā laba no šī uzticīgā laulātā pāra pieņemšanas darbā Vandeika ielā; Dibo kundze uzraudzīs savu vīru, un kādreizējā jaukā dzīve nevarēs turpināties.

— Draugs, kādi iebildumi tev ir pret šo jauno sievieti? — Amālija brīnījās. — Man viņa liekas ļoti piemērota. Viņas novada sievietēm piemīt daudzas teicamas iedzimtas īpašības, starp citu, viņas ir ļoti tīrīgas, un to es vērtēju augstāk par visu, kad runa ir par bērnu kopšanu.

Kad sieva, pirkstu izslējusi, izteica savus saprātīgos apsvērumus, Viktorēns padevās. Šādus ģimenes mātes argumentus viņš nebija paredzējis, kaut gan tos bija ļoti viegli paredzēt. Viņš vispār nesaprata cilvēkus, pat ne savus tuviniekus. Bet, tā kā Amēlija Viktorēnam bija ērta sieva, jo neierobežoja viņa brīvību, kas viņam bija galvenais, tad viņš savukārt ļāva Amēlijai brīvi rīkoties ģimenes saimniecības dzīvē, kas viņai šķita galvenais. Priecādamies par neierobežoto brīvību, kas viņam deva iespēju nodoties baudām, Viktorēns bija pietiekami viltīgs, lai tēlotu savai laulātajai draudzenei vīru, «ar kuru ir viegli saprasties».

Tātad Viktorēns piekāpās, un Dibo kundze, pat iekams viņas vīrs varēja atstāt kazarmu, apmetās Vandeika avēnijā, uz pagalmu vērstajā savrupmājas sānu spārna ceturtajā stāvā. Šajā spārnā dažādos stāvos atradās pieliekamās telpas, ļaužu istaba, veļas glabātava, rezerves guļamistabas un pašā augšā istabas tiem kalpotājiem, kas negulēja durvju sarga paviljonā.

Jaunatnācēja uzņēmās savus pienākumus pilnīgi tikai tad, kad viņai bija uzšūdināts tērps. Tanīs laikos turīgās buržuāzijas aprindās jau bija izzudis paradums atdot bērnus zīdīšanā uz laukiem, un sieviete, kura stājās darbā kādā ģimenē par aukli, vienalga, no kura apvidus viņa bija nākusi, vai zīdīja bērnu vai ne, ģērbās tradicionālajā tērpā, apjoza baltu priekšautu, valkāja ap kuplajām krūtīm cieši pieguļošu, aizpogātu ņieburu un galvā batista aubīti un tafta «vainagu» ar divām garām lentēm, kas plivinājās virs apmetņa, sniedzoties līdz pašiem papēžiem. Pirmajā dienā, kad Dibo kundze varēja vest bērnus uz Buloņas mežu (jo Busardeli, kas savus pēcnācējus būtu sūtījuši uz Monso parku, ja dzīvotu kāda puskilometra attālumā, uzskatīja šo pastaigas vietu par nepietiekamu, tāpēc, ka Monso parka zālāji atradās pie pašas mājas), — šajā dienā Dibo kundze pēc brokastīm ienāca salonā, un ar viņas ierašanos telpā uzreiz it kā kļuva gaišāk, sarunas aprāvās. Aukle apspīlētajos pelēkas alpakas svārkos un ņieburā izskatījās krāšņa, stalta un pilnīga. Sārti un gaiši zaļi rūtainā tafta vainags, kura darināšanai audums nebija taupīts, izcēla viņas piena balto, dzidro sejas krāsu, un pie deniņiem tievā važiņā trīsuļojošie smalki izstrādātie zelta karuļi vēl pilnīgāk pasvītroja viņas flāmisko skaistumu.

Amēlija Busardela apmierināti smaidīja, vērodama savu sasniegumu, jo viņa pati bija sagudrojusi šo tērpu, izvēlējusies gaišmatei piedienīgās krāsas.

— Ļoti labi, auklīt, ļoti labi! Pagriezieties! Paejiet mazliet! — viņa sacīja, ne tik daudz, lai pārliecinātos par veiksmīgo kopiespaidu, cik vēlēdamās palepoties klātesošo priekšā.

— Dārgā, visu atzinību! — Edgara atraitne Karolina apsveica svaini, tikko aukle bija aizgājusi. — Šo sievieti jūs varat ņemt līdzi, vizinoties vaļējā ekipāžā.

— Patiesi, viņa ir kā radīta gleznošanai, — Amori sacīja.

Biržas mākleris, kas vienmēr rūpējās par sava nama ārējo spožumu, uzslavēja jauno paradumu ģērbt aukles šādā tērpā. Vai tā viņas neizskatījās daudz labāk nekā agrāk, kad valkāja sava dzimtā novada tērpu — Košuā, Nivernē vai kādu citu? Busardels izteica svarīgu atzinumu:

— Šādi viņas izskatās parīziskāk. Un kā viņu sauc?

— Aglaja, — vedekla atbildēja.

Drīz vien viņa ar prieku atklāja, ka Aglajai piemīt vēl vērtīgākas īpašības nekā parasti flāmietēm.

— Viņai dienās jātiek tālu, — Amēlija sacīja par Aglaju svainei Karolinei. — Nemaz necerēju, ka viņa prot tik daudz ko, un katru reizi, kad viņa man uzrāda savu izdevumu grāmatiņu, es apbrīnoju viņas labo rokrakstu. Īstenībā Aglaja būtu varējusi izvēlēties labāku vīru nekā Dibo. Nenoliedzami — viņš ir ļoti uzticīgs manam vīram, bet augstāk par sulaini nekad neuzkalpos. Aglajas stāvoklis Busardelu namā arvien vairāk uzlabojās. Busardela kundzes pieņemšanas dienās aukli ar bērniem ieaicināja lielajā salonā piecas sešas reizes. Staltā daiļava, kas nesa uz rokas mazo Ferdinandu un kam pa priekšu gāja abi vecākie bērni, guva nemainīgi lielus panākumus. Reizēm Amēlija, izbraukdama uz vizītēm, saskaņā ar to laiku modi ņēma līdzi aukli ar mazo Emmu, kurai bija ceturtais gads.

Ļaužu istabā Aglaja nemodināja skaudību. Pārējie kalpotāji atzina viņas spējas un prata novērtēt viņas laipnību; Aglaja nekad neatteicās piepalīdzēt vecākajai istabmeitai izgludināt vai iekrokot stīvināto smalkveļu, ko prata lieliski, vai virējai pamācīt, kā gatavo beļģu gaumē ceptus cāļus vai sviesta mīklas pīrādziņus ar teļa aknu pildījumu.

Kad Aglaja otrajā vasarā pavadīja Busardela kundzi uz Gransē, apstākļi sagadījās tā, ka viņai ar visiem trim bērniem vajadzēja tur palikt vienai, jo gandrīz tūlīt pat Amēliju atsauca atpakaļ uz Parīzi: astoņdesmit piecus gadus vecajai krustmātei Patriko, kas jau pusotra gada smagi slimoja, bija kļuvis vēl sliktāk, un viņa aicināja krustmeitu pie sevis.

Saņemot telegrammu, Amēlijā uzbrāzmoja vesela atmiņu pasaule, viņa nekavējoties ar pirmo vilcienu steidzās uz Parīzi; Austerlicas stacijā ieraudzījusi uz perona melnā tērpto Lionetu, viņa saprata, ka krustmātes vairs nav starp dzīvajiem. Klapjē ģimenes pārstāves klātbūtne liedza Amēlijai ļauties dziļajam saviļņojumam.

— Ak vai! Biju pārliecināta, ka tas jūs ļoti satrieks! — Lioneta sacīja, vērodama vīramāsu, kas vēsi ļāva sevi noskūpstīt. — Es sacīju Ašilam: «Paliec tu Senklū, es braukšu atpakaļ uz Parīzi un došos uz staciju. Tas būtu šausmīgi, ja viņu neviens nesagaidītu vai arī viņa dabūtu zināt šo bēdu vēsti no kāda kalpotāja mutes!» Sievietes taču daudz labāk saprot viena otru un . . .

— Kad krustmāte nomira?

— Šorīt pulksten desmitos.

— Jūs sacījāt, ka Ašils palika Senklū, — Amēlija pēc mirkļa turpināja. — Tātad viņš tur bija jau no rīta? Vai viņš bija pie krustmātes, kad viņa slēdza acis uz mūžu?

— Nē jel! Līdz pēdējai lēkmei, kas viņai kļuva liktenīga, Patriko bija pie pilnas samaņas un nevienu nelaida pie sevis …

—  Viņa bija viena pati, kad mira?

—  Dārgā Amēlij, pie viņas atradās tikai kalpotāji un viņas laika kavētāja. Vai tas nav šausmīgi?

—  Diezin… — Amēlija pusbalsī izmeta, dodamās uz izeju.

—  Un tomēr mēs izpildījām savu pienākumu: katru dienu pēdējā laikā viens no mums aizbrauca uz Senklū apvaicāties par viņas stāvokli.

Kaut gan jau bija vakars, Amēlija nevēlējās apstāties Vandeika avēnijā un devās taisni uz Senklū; karietē viņa, izlikdamās nogurusi, aizvēra acis, lai svaine klusētu. Bieži, ik reizi, kad viņas brauca garām laternai un ekipāžā caur rūti ieslīdēja gaismas strēle, Lioneta zagšus pameta acis uz blakussēdētāju. Lioneta nolēma, ka Amēlija aizsnaudusies, taču īstenībā viņa gremdējās pārdomās un atmiņās un skuma. Tuvojoties trīsdesmit gadiem, viņas sejā bija zudis jaunības burvīgums, un, kad viņa kaut ko nopietni pārdomāja, vaibstos iegūla spītīga, drūma izteiksme, kurā atdzīvojās — tikai desmit laulības gados mazliet pārveidojies — Amēlijas «pūcīgums», kā to bija savā laikā apzīmējusi Klapjē kundze.

Patriko krustmeita nepatikā sarāvās, atvērusi mirējas guļamistabas durvis: viņa ieraudzīja mūķeni, kura pie nelaiķes skaitīja lūgšanas. Tā kā vecās ateistes mājā dievlūdzamais soliņš, gluži dabiski, nebija atrasts, tad mūķenei bija iedots veclaicīgs kāršu spēles krēsls, kas atgādināja dievlūdzamo soliņu, tikai ar augstākām kājām.

Amēlija pamāja Lionetai, kas nāca atpakaļ. Abas sievietes bija vienas koridorā, ko vāji apgaismoja maza sienas lampa.

—  Kas ataicināja mūķeni? — Amēlija jautāja, aizvērdama guļamistabas durvis.

—  Bet. . . mēs, — Lioneta nomurmināja.

— Paklausieties, Lioneta! Ja nu jums ienākusi prātā šī doma, tad gādājiet, lai mūķene aiziet. Jūs ļoti labi zināt, ka Patriko nebūtu pacietusi viņas klātbūtni. Lai mūķene aiziet? To taču visi dabūs zināt! Un ko teiks ļaudis? Padomājiet, kas tas būs par skandālu!

— Es domāju par to, lai nedarītu pāri aizgājējai, — Amēlija sacīja noteiktā tonī, kādā viņa zināmos apstākļos prata izteikties. — Šajā mājā vēl valda manas krustmātes gars, un mēs nedrīkstam rīkoties pret to. Neraizējieties, ja mūķeni aizraidīt ir grēks, tad es to uzņemos uz sevis un par to atbildēšu.

— Te runa ir par dvēseles glābšanu! — Lioneta patētiski iesaucās.

— O, viņas dvēselei mūsu aizgādība nav vajadzīga! Ticiet man: krustmāte Patriko var droši stāties visaugstākā soģa priekšā.

— Dārgā, es gan zināju, cik tālu jūs jau bija novedis jūsu uzskats par reliģiju …

Amēlijas acis iestarojās, viņa jau vēra muti, lai asi atcirstu.

— Klusāk, klusāk … — viņai aiz muguras kāda balss sacīja.

Viņa atskatījās. Grāfiene Klapjē, pacēlusi portjeru, iznāca koridorā, viņai sekoja Ašils. «Viņi te bija visi trīs, un šie divi noklausījās,» Amēlija nodomāja, kamēr māte viņu apskāva. Viņa neskaidri nojauta kaut ko bīstamu un uzreiz nomierinājās, atvairīja sašutumu, kas viņu bija novirzījis no smagā zaudējuma sāpēm. Viņa atsāka apvaldītā balsī:

— Starp citu, šī ķilda ir lieka, jo krustmāte noteikti būs atstājusi savus norādījumus. Vai ir atrasts kāds papīrs?

— Mēs nekur neesam pieskārušies! . .. Nekad mūžā mēs to neatļautos … Mēs gaidījām tevi! …

Visi trīs Klapjē vienbalsīgi protestēja. Amēlija pārsteigta paskatījās uz viņiem.

— Meklēt testamentu pirms tavas ierašanās? — grāfiene turpināja. — Amēlij, kā tu vari to iedomāties?

— Es nerunāju par testamentu. Tas droši vien atrodas pie notāra, un rīt no rīta varēsim par to pārliecināties . . . Kā?

Klapjē kundze ar dēlu bija zīmīgi saskatījusies.

— Amēlij, tas ir ļoti neparasti, — grāfiene sacīja, — bet pie notāra nav testamenta. Braukdams šorīt uz mēriju iesniegt paziņojumu par Patriko nāvi, Ašils bija iegriezies pie notāra, un viņš bija paskaidrojis, ka mūsu tante viņam neesot nodevusi testamentu glabāšanā. Viņa vienmēr runāja, ka nodošot, taču nekad to neizdarīja.

— Tad testamentam jābūt šeit.

— Tas ir iespējams, — Klapjē kundze teica.

— Noteikti, mēs to atradīsim, — Amēlija sacīja. Viņa vēlējās iepriekš brīdi pakavēties pie aizgājējas, klusībā pārdomāt.

Visi trīs viņai sekoja. Iegājusi nelaiķes guļamistabā, Amēlija pavēloši kaut ko pačukstēja pie auss mūķenei, un tā atstāja ģimeni vienu.

Meklējumi sākās pēc kādas stundas. Palūgusi istabeni pasēdēt pie mirušās, Amēlija lika ataicināt Zelī jaunkundzi; vecā dāma paskaidroja, ka Patriko kundze savus papīrus parasti glabājusi inkrustācijām greznotajā sekretērā, kas atradās mazajā salonā pie loga.

Visi nokāpa pirmajā stāvā. Klapjē kundze labi nepazina māju, tāpēc ļāva Amēlijai iet pa priekšu. Viņa ķērās pie sekretēra izskatīšanas sistemātiski; Ašils turēja rokā paceltu lampu, un viņa juta, ka visi trīs radinieki uzmanīgi sekoja ikvienai viņas kustībai. Atvilktnēs atradās vēstules, vecas kvītis, rēķini un pat vērtspapīri; Amēlija visu pārcilāja, viņa turpināja pārmeklēšanu, ielaušanos aizgājējas personīgajās lietās, par kuru, krustmātei dzīvai esot, nebija uzdrošinājusies ne domāt, bet kura tagad bija kļuvusi par viņas svēto pienākumu; viņa pieskārās visam ar pirkstu galiem, cenzdamās izvairīties no straujām kustībām. Uzgājusi kabatas portfeli, viņa to atvēra: tanī bija banknotes, taču testaments neatradās.

Viņa vēlreiz lika ataicināt Zelī jaunkundzi, kas parādīja slepeno atvilktni sekretērā, bet tā bija tukša. Amēlija izslējās, nosusināja ar mutautiņu pieri un pacēla acis uz augšējo stāvu, uz nelaiķes istabu. «Krustmāt, kur jūs esat noslēpusi savu testamentu?» viņa domāja. Pēc tam viņa skaļi sacīja:

— Būs jāmeklē citur.

— Vai neatliksim uz rītu? — Klapjē kundze ieteica.

— Ir jau vēls, esmu ļoti nogurusi, un tu, mīļais bērns, droši vien vēl vairāk. Galu galā tas taču nav tik steidzami.

— Māt, te svarīgs ir reliģiskais jautājums: mums nekavējoties jāizlemj, kādu apbedīšanu rīkot.

Grāfiene jautājoši paskatījās uz dēlu un vedeklu.

— Būtībā iespējams, ka Amēlijai nupat bija taisnība, — pēkšņi ierunājās Ašils autoritatīvā tonī, kādā mēdz izteikties cilvēks, kas vēl nav piedalījies strīdā. — Viņa labāk nekā mēs pazina mūsu tantes uzskatus, un ja viņa pēc skaidrākās sirdsapziņas spriež, ka mūsu nodoms neattaisnojas …

Lionetu vīra vārdi, acīm redzot, pārsteidza, taču varēja vērot, ka arī viņa ir ar mieru atkāpties no reliģiozajām ceremonijām; vecā grāfiene, bažīgi saraukusi pieri, atturējās no izsacīšanās. Tātad visi trīs Klapjē atkāpās un ļāva Amēlijai rīkoties pēc viņas prāta. «Viņi juta manu ciešo apņēmību,» Amēlija nodomāja. Viņa pateica, ka palikšot pa nakti krustmātes mājā, likšot uzklāt gultu savā agrākajā istabā, kas atradās blakus nelaiķes guļamistabai.

— Rīt atgriezieties agri, — Amēlija sacīja, — un turpināsim testamenta meklēšanu, izskatīsim istabu pēc istabas, skapjus un galdus. Es jūs gaidīšu, bez jums neķeršos nekur klāt.

— O, mēs nemaz nešaubāmies par to! — Lioneta iesaucās. — Mēs esam tālu no domas, ka …

Viņa nenobeidza. Amēlija pagriezās un paskatījās uz viņu, brīnīdamās, ka atkal starp viņiem uzpeldējušas aizdomas par testamenta noslēpšanas iespēju, šoreiz no Klapjē puses, vērstas pret Amēliju pašu. «Un tomēr viņi aiziet un mierīgi atstāj mani šeit vienu.. . Nevaru viņus izprast…»

Amēlija pavadīja radiniekus līdz vestibilam un lūdza, lai māte liek paziņot Vandeika avēnijā par viņas ierašanos Parīzē. Visi trīs Klapjē Amēlijas klātbūtnē satuntuļojās, rūpīgi aizpogāja katru pogu.

Amēlija paēda vakariņas kopā ar Zelī jaunkundzi, kas pastāstīja par krustmātes Patriko pēdējām dienām, pēdējiem mirkļiem.

— Vai mana māte vai svaine jūs pārāk neapgrūtināja? — Amēlija jautāja.

— Nē, kundze. Es viņām izteicu nožēlu, ka nevaru pielaist pie Patriko kundzes, kamēr kundze dzīva, — viņa tā vēlējās. Jūsu mātes kundze un svaine ar to samierinājās. Viņas iegāja nelaiķes guļamistabā tikai tad, kad Patriko kundze jau bija saposta, istaba piekopta. Man šķita, ka ilgāk vairs nevaru viņām liegt ieiet, jo viss jau bija beidzies, un viņas tomēr ir tuvinieces.

— Jūs darījāt pareizi… Tātad viņas aizbrauca un atgriezās šodien, kad krustmāte jau bija mirusi?

— Piedodiet, viņas atgriezās ļoti agri no rīta un, dabūjušas zināt, ka gals ir tuvu, vairs neatstāja māju. Viņas gaidīja jūsu brāļa kunga sabiedrībā.

— Kur tad viņas gaidīja visu laiku?

— Mazajā salonā.

Amēlija devās atpūsties, pieteikusi, lai viņu uzmodina pulksten četros; piecēlusies viņa palika nomodā pie krustmātes mirstīgajām atliekām, kamēr atbrauca trīs radinieki.

— Sāksim meklēšanu ar apakšējo stāvu, — Amēlija viņiem sacīja. — Zelī jaunkundze un istabene mums palīdzēs.

Viņi norunāja, ka izskatīs pilnīgi visu: skapjus, atvilktnes, šķirstiņus, rokdarbu maisiņus, virzoties no kreisās uz labo pusi. Kad meklēšana ritēja jau pilnā sparā, ienāca sulainis un pateica Busardela kundzei, ka ieradusies Leirbeka jaunkundze. Krustmātes Patriko laikabiedre, kurai vakar paziņoja par jaunības draudzenes nāvi, jau bija pakavējusies pie aizgājējas un tagad vēlējās noskūpstīt Amēliju, ko pazina jau kā mazu meiteni, kad tā bija pavadījusi tālās brīvdienas Senklū.

— Turpiniet bez manis, — Amēlija sacīja radiniekiem un abām sievietēm.

Viņa pameta salonu, kurā viss vēl nebija izskatīts. Leirbeka jaunkundze bija sīka, sprigana večiņa, valodīga un amizanta, gandrīz tikpat skarba raksturā, bet ne tik drūma kā Patriko kundze, kas viņu bija saukusi par savu balto pelīti. Viņa sirsnīgi apskāva Amēliju, kas viņu izveda dārzā, uz lapeni, kurā nelaiķe bija mīlējusi uzkavēties. Kādu brīdi abas, dziļi saviļņotas, izpauda savas skumjas, un tad Amēlija paskaidroja, kādēļ bija gribējusi iznākt ar Leirbeka jaunkundzi dārzā: pa visu māju rūpīgi tiek meklēts testaments, jo pie notāra tas nav nodots glabāšanā. Leirbeka jaunkundze strauji piecēlās no krēsla:

— Es jūs taisnā ceļā aizvedīšu pie testamenta! Es zinu, kur tas atrodas! Mana dārgā draudzene bija ļoti neuzticīga un nevarēja saņemties nodot to notāram. Mēs atradīsim to mazā salona sekretērā.

— Jaunkundz, testamenta tur nav, es pati meklēju.

— Mīlulīt, jūs nezināt slepeno atvilktni!

— Piedodiet, Zelī jaunkundze man to parādīja: slepenā atvilktne ir tukša.

— Paklausieties, mīļais bērns, — večiņa sacīja, satverdama Amēlijas roku, — testaments tur vienmēr atradās, es pati redzēju, un, ja tas tagad tur vairs nav, tad kāds to ir izņēmis. . . Nelaimīgā! — viņa iesaucās. — Jūs zaudējat lielu īpašumu! Veselu bagātību! Mana dārgā draudzene visu atstāja jums, viņa man to simtiem reižu ir teikusi! Kopš piecdesmit gadiem viņas ienākumi uzkrājās kapitālā! Jūs būtu miljonāre!…. Steigsimies pie prokurora! Nē, pie policijas komisāra! Nu kāpēc jūs stāvat kā zemē ieaugusi? …

— Jaunkundz, jūs gribat, lai es sūdzu tiesā? — Amālija aiz uztraukuma trīcošā balsī sacīja. — Bet padomājiet: ja vispār nebūtu nekāda testamenta, tad visu mantotu mans tēvs, tātad vienīgie, kuru interesēs būtu izzagt šo dokumentu …

—  Ir jūsu ģimenes locekļi? Un kas par to? Vai jūs tiešām šādu nieku dēļ ļausiet sevi aplaupīt? Vēl vairāk, mīļais bērns! Jūs ļausiet izjaukt savas krustmātes nodomus! Viņa jūs dievināja un tik ļoti priecājās, ka padarīs jūs bagātu! Es to visu apliecināšu! Aizstāvēšu jūsu tiesības!

—  Jaunkundz, mēs nevarēsim nekā pierādīt.

—  Kā?

Amēlijas saprātīgais aizrādījums atvēsināja Leirbeka jaunkundzi; mulsi skatīdamās uz jauno sievieti, viņa atkal atsēdās.

— Vajadzētu…— viņa atkal ierunājās, — atrast uzmetumus . . . Bet diezin vai tas izdosies! Turklāt tie varbūt nebūs derīgi. .. Pagaidiet!

Viņa atkal bija piecēlusies kājās un lēnāk, kaut ko pārdomādama, atkārtoja:

— Pagaidiet…

Piemiegusi acis, Leirbeka jaunkundze it kā pūlējās ielūkoties tālā pagātnē.

— Vai zināt, mīļais bērns, ko es sāku atcerēties? … Patiesi… Es nekļūdos …

Mirkli abas sievietes klusēja; večiņas mazās, cimdotās. rokas aprima, viņa stāvēja kā sastingusi, un tad pēkšņi viss mehānisms atkal sāka darboties:

— Redziet, ja atmiņa mani neviļ, jūsu krustmāte uzrakstīja trīs testamentus: pirmo jau jūsu bērnībā, ar kuru atstāja visu jums, otro — kad dabūja zināt, ka jūs gribat kļūt par mūķeni, un tanī viņa jūs izslēdza no mantošanas; trešo pēc jūsu salabšanas, un tanī viņa atkal visu savu mantu novēlēja jums. Klausieties uzmanīgi, — Leirbeka jaunkundze turpināja, skaidrības labad piepalīdzēdamās ar labās rokas trim pirkstiem, kurus pēc kārtas salieca. — Kad Patriko sastādīja trešo testamentu, viņa otro iznīcināja, to es skaidri zinu, mēs kopīgi to sadedzinājām. Bet vai, uzrakstījusi otro, viņa iznīcināja pirmo? Vismaz ne tūlīt, jo jūsu krustmāti ķēra trieka, tikko viņa dabūja zināt par jūsu nodomu iestāties klosterī, un es atceros, ka nedēļām ilgi neļāvu viņai ne ar ko nopietnu nodarboties. Mīļais bērns, ja šis pirmais testaments nav iznīcināts, tad jūs esat glābta! Un, ja tas nav iznīcināts, tad droši vien atrodas tanī pašā vietā, kur Patriko to pirms piecpadsmit gadiem noglabāja! Viņa to noglabāja . . . viņa to noglabāja savā dārglietu šķirstiņa dubultvākā! — Leirbeka jaunkundze, rokas plaukšķinādama, iesaucās.

— Ak, dievs! — Amēlija sacīja, paskatīdamās uz māju. — Dārglietu šķirstiņš stāv krustmātes guļamistabā uz kumodes, un varbūt viņi jau uzkāpuši otrajā stāvā!

Abas teciņiem devās uz māju. Amēlija strauji atvēra ārdurvis, un tūlīt uz salona sliekšņa parādījās viņas māte.

— Mīlulīt, joprojām nav nekā. Esam ļoti rūpīgi visu pārcilājušas…

Tālāk Amēlija nedzirdēja, jo steidzās augšā pa kāpnēm, un vecā Leirbeka jaunkundze viņai sekoja. Pie krustmātes guļamistabas durvīm viņa savaldījās, atcerēdamās nelaiķi, kas dusēja nāves cisās, un arī veco virēju, kura apstāvēja mirušo. Iegājusi iekšā, Amēlija taisnā ceļā devās pie kumodes, izstiepa roku, taču šķirstiņam nepieskaras.

— Lieciet pasaukt viņus, lai arī viņi ir klāt, — Amēlija pačukstēja Leirbeka jaunkundzei, kas nodeva rīkojumu kalpotājai.

Amēlija gaidīja. Kad triju Klapjē soļi atskanēja pietiekami tuvu, viņa dzīrās pieskarties šķirstiņam, taču nespēja. Kājas viņai sagrīļojās. Leirbeka jaunkundze atbīdīja viņu malā.

— Pasniedziet kundzes atslēgu saišķi! — vecā pavēlēja.

Īsais rīkojums dziļajā klusumā izskanēja spalgi. Neviens nekā neteica. Nekādu paskaidrojumu. Leirbeka jaunkundze izvēlējās mazu, smalki izstrādātu atslēdziņu, atvēra šķirstiņu, aptaustīja vāka zilo atlasa oderi, atrada aukliņu, pavilka aiz tās un izņēma aploksni, kas bija parādījusies no slēptuves. Atskanēja kritiena troksnis: kāds bija zaudējis samaņu. Bet tā nebija Amēlija — bāla, taisni izslējusies, jaunā sieviete iegāja savā istabā.

Iekams viņai sekoja, Leirbeka jaunkundze uzmeta zīmīgu skatienu uz gultu, kurā nāves stingumā atdusējās krustmāte Patriko, gaidīdama, kamēr tiks iezārkota. Blakus istabā Amēlija, atkritusi uz krēsla, pamazām kļuva tumši sarkana sejā, šķita, ka viņai trūkst gaisa. Leirbeka jaunkundze sauca pēc palīga. Iesteidzās nelaiķes biedrene.

— Pārgrieziet viņai korsetes auklas! Ātrāk! Jūs redzat, viņa smok nost!

— Ak, vai! … — iestenējās Zelī jaunkundze, rīkodamās ar šķērēm. — Uztraukumu ir pārāk daudz! Grāfienes kundzei arī nupat bija uznācis ģībonis! . ..

Amēlija, galvu atgāzusi pret krēsla atzveltni, beidzot sāka elsot. Leirbeka jaunkundze papliķēja viņai pa rokām.

— Nomierinieties, bērniņ, nomierinieties! Raudiet, ja tas jūs atvieglina, bet nekrītiet izmisumā. Šie ļaudis nav vērti ne vienu vienīgu asaru!

Amēlija pa pusei nemaņā murmināja:

— Jaunkundzi Jūs izglābāt īpašumu maniem bērniem!

Pēcpusdienā krustmāti Patriko iezārkoja un nākamās dienas rītā aizveda uz Senklū kapsētu. Apbedīšana notika bez reliģiskām ceremonijām. Neatkarīgi no testamenta, kas vienīgais tika atrasts un tātad bija spēkā un ietvēra nepārprotamus norādījumus šajā jautājumā, tagad pret Amēlijas rīkojumiem neviens vairs necēla iebildumus. Bērēs ieradās ne tikai grāfiene Klapjē, Lioneta un Ašils, bet arī pats grāfs, kas varbūt nekā nezināja, un šie četri cilvēki vienlīdz svinīgi tēloja noskumušo tuvinieku lomu. Pieņemot līdzjūtības apliecinājumus sēru namā un kapsētā, Amēlija, kā pienācās, stāvēja starp māti un Lionetu, un šo triju sieviešu savstarpējā izturēšanās ne ar ko neliecināja, cik dziļš bezdibenis viņas tagad šķīra. Pat Leirbeka jaunkundze, no kuras varēja sagaidīt kādu nevēlamu izlēcienu, tomēr nepārkāpa spēles noteikumus un nekā nelika manīt.

Grāfiene Klapjē ar savu lielo sabiedriskās dzīves pieredzi prata notušēt skandālu, ko varēja radīt apbedīšana bez mācītāja: pēc dažām dienām viņa lika noturēt mesu ar mūziku Sentonorēdeilauas baznīcā par aizgājējas dvēseles mieru. Amēlija uz dažām dienām atlika atgriešanos Gransē muižā, lai piedalītos dievkalpojumā.

Nokārtojusi pie notāra neatliekamās formalitātes, viņa Senklū māju pagaidām atstāja Zelī jaunkundzes uzraudzībā un aizsūtīja mātei zīmīti, kurā paziņoja, ka aizbrauc uz Berī.

Grāfiene ar vedeklu, kā pieklājas, ieradās stacijā pavadīt Amēliju, un Lioneta, lūgusi atvainot, ka Ašilam neesot bijis iespējams atbrīvoties, pasniedza aizbraucējai konfekšu kārbas bērniem. Uz perona bija arī visi Busardeli, kas patlaban uzturējās Parīzē un nebija taupījuši pūļu, lai dažādi palīdzētu Viktorēna sievai šajās smagajās dienās. Bija jau vakars. Kad atskanēja sauciens: «Iekāpt!» — visi cits pēc cita pacēlās uz kāpiena, lai atvadām noskūpstītu Amēliju, kas stāvēja pie vagona durvīm, uz kurām bija uzraksts «Tikai dāmām». Mātes skūpstu viņa saņēma starp biržas māklera un Viktorēna skūpstu. Vilciens sakustējās, un Amālija noskatījās, kā abas kopā sajaukušās ģimenes vēdīja ar mutautiņiem; perons bija vāji apgaismots, melnā tērptās Klapjē dāmas uzreiz pagaisa tumsā, turpretī gaišākos vasaras uzvalkos ģērbušos Busardelus viņa saredzēja vēl ilgi.

XXV

Amālija ieraudzīja savu mazo saimīti stāvam un sagaidām viņu vārtu priekšā, pusmēnesveida laukumiņā. Visi trīs bērni izskatījās ziedoši, māte jutās atalgota par pārdzīvotajiem mirkļiem. Viņa iekļāva tos rokās, palaida vaļā vienu, apskāva otru un labprāt būtu iečukstējusi viņiem austiņā: «Jūs esat bagāti, esmu dabūjusi jums lielu īpašumu, kas piederēs vienīgi jums.»

— Ņemšu viņus ekipāžā un aizvedīšu uz pili, — Amālija sacīja abām auklītēm, kas bērnus bija pavadījušas.

Mazāko viņa iesēdināja klēpī; vaļējā ekipāža iebrauca pa vārtiem.

— Kāpēc aukle Aglaja neatnāca jums līdzi?

— Viņai sāp kāja, — Teodors nosarkdams sacīja.

— Teodora vainas dēļ! — Emma iesaucās.

— Mazā aprunātāja, vai es tev jautāju? — māte apsauca Emmu un tad griezās pie kučiera: — Žermēn, kas auklei noticis?

— Zirgs iespēra.

— Lūzumu nav?

— Nē, kundze.

— Labi, tas ir galvenais. Ko tas nozīmē? — viņa turpināja, pievērsdamās bērniem. — Tikko manis nav mājās, jūs uzreiz izdarāt palaidnības!

— Bet, māmiņ .. . — abi vecākie ieteicās.

— No jums es patlaban negaidu paskaidrojumus, klusējiet! Un tev, jaunkundze, es reizi par visām reizēm aizliedzu izteikties, kad tev neprasa, un it īpaši aprunāt savu brāli, kas ir ļoti neglīti!

Amālijas valdonīgais skatiens nenovērsās no viņas mīluļiem, un tie līdz pašai pilij bija klusi kā pelītes. Māte tomēr tikai izlikās, jo viņas sirdi piepildīja prieks par atkalredzēšanos ar mazajiem nebēdņiem. Busardela kundze dievināja savus bērnus, mīlēja visus vienādi, bez mātes akluma, bez vājības. Būdama neiecietīga un prasīga pret sevi pašu, viņa tāda bija arī pret citiem. Kalpotāji par viņu runāja: «Kundze ir stingra,» — un bērni — «Mamma ir dusmīga». Amālija tiešām uzskatīja, ka bērnu audzināšanā stingrība palīdz norūdīt un nostiprināt raksturu. Viņa bija aizmirsusi, cik ļoti pati cieta bērnībā, augot bez mātes maiguma un atsaucīgas izpratnes, turklāt Amālija bija pārpilna maigas mīlestības uz saviem bērniem, tikai viņa to izpauda pašaizliedzīgā gādībā, modrā un nenogurstošā rūpībā; viņas noslēgtais raksturs neļāva ārēji apliecināt jūtas, un viņa bija kļuvusi māte, kad agrā jaunība jau bija pagājusi.

Kas attiecās uz izpratni, Amālija lieliski izprata savus mazos draiskuļus, kuros jau skaidri izpaudās raksturīgas tieksmes, vismaz abos vecākajos. Teodors, tāpat kā viņa tēvs, bija veikls fiziskos vingrinājumos un sapņoja tikai par zirgiem un medībām; šovasar viņam palika septiņi gadi, puisēns jau bija kļuvis saprātīgs, un viņam iedeva bērnu karabīni un mācīja šaut. Emma nebija sevišķi kustīgs bērns, viņa labprāt uzturējās pieaugušo tuvumā, vērīgi ieklausījās sarunās un allaž priecājās par citu neveiksmēm; ja viņas brālis vai kāds no mazajiem brālēniem kļūdījās vai ar kaut ko aplēja galddrānu, viņa uzreiz jautri iesmējās, sajūsmināta par šo pārkāpumu un cenzdamās tam pievērst apkārtējo uzmanību. Vectēvs jokodams bieži sauca viņu par dzēlīgo lapseni. Emmai ļoti patika vectante Liline, kuras ietekme uz meiteni bija acīm redzama, kaut gan viņai nepiemita Lilines smalkās viltības. Šajā ģimenē tipiskās rakstura īpašības atkārtojās no paaudzes paaudzē, turklāt tās mantoja ne tikai meita no mātes vai dēls no tēva, bet arī brāļameita no tantes un znots no sievastēva, it kā šīs īpašības būtu ne tik daudz iedzimtas, cik apgūtas ar audzināšanu, kā arī atdarinot dzīvus piemērus.

Amēlija redzēja meitas trūkumus, bet to dēļ nemīlēja viņu mazāk un cerēja, ka ar audzināšanu izdosies tos izravēt. Busardela kundze nebija no tādām sievietēm, kas savus bērnus mīl tāpēc, ka viņi ir skaisti, apdāvināti vai rātni; Amālijas mīlestība bija daudz dziļāka un nemainīga: viņa mīlēja tos tāpēc, ka tie bija viņas bērni.

Amēlija apmeklēja Aglaju, kas gulēja gultā ar lielu brūci augšpus ceļgala. Šķita, ka brūce nestrutos, bet asins izplūdums bija redzams arī uz gūžas, un Busardela kundze lika nekavējoties iejūgt zirgu un aizbraukt uz Sanseru pēc ārsta.

— Tas nav nekas, — Aglaja sacīja, — kundze, neraizējieties par mani, es uzliku mālūdens kompresi.

— Mālūdens kompresi! Padomājiet, nabaga bērns, ka zirgs jums iespēris tādā vietā, ka varbūt ir bojāts kāds iekšējais orgāns, un tad jums nelīdzēs nekādi mālūdeņi! Kā tas gadījās?

— Manas vainas dēļ! Kundze, staļļa puisis bija izvedis pagalmā Viesuli, un es aiz neuzmanības pakļuvu zirgam zem kājām.

Viesulis bija straujš un untumains tīrasiņu arābu rikšotājs, ko vienīgi Viktorēns spēja savaldīt, un Amēlija, it īpaši pēc Emmas vārdiem, nojauta, ka te kaut kas slēpās, taču, saudzēdama slimnieci, vairāk viņu neizjautāja. Apdomīgā Amēlija neizvaicāja arī pārējos kalpotājus, jo nevēlējās novest ļaužu valodās šo izcilo aukli, ko gribēja turēt sevišķā stāvoklī. Patiesību par nelaimes gadījumu viņa dabūja zināt no Morisona. Puisēns Teodors, neprasījis nevienam atļauju, nezin kā bija pierunājis zirgu puisi, lai atļauj uzkāpt mugurā Viesulim. Juzdams, kā seglos sēž bērns, rikšotājs kļuvis tramīgs, slējies uz pakaļkājām, beidzot izrāvies no zirgu puiša rokām, kurš arābieti bija turējis aiz pavadas, un strauji aizauļojis pa riekstkoku aleju, kuras slīpums stāvokli padarījis vēl bīstamāku. Tobrīd pa aleju Aglaja vedusi pastaigāties Emmu un mazo Ferdinandu. Izdzirdējusi pakavu dimu, Aglaja atskatījusies, vienā

mirklī aptvērusi draudīgās briesmas, iebīdījusi abus mazos grāvī, piekodinādama viņiem nekustēties no vietas, nogaidījusi, kad zirgs pieauļojis gandrīz klāt, un tad, uzņēmusi augstāk svārkus, metusies uz priekšu, pakārusies ar visu smagumu Viesulim ap kaklu: «Lec zemē, Teodor! Lec zemē!» Puisēns atrasts zālē, gluži apdullis aiz izbailēm. Zirgs un sieviete nogāzušies uz ceļa, un Aglaju vajadzējis nogādāt mājās uz nestuvēm. Noklausījusies Morisona stāstījumu, Busardela kundze lika ataicināt zirgu puisi, izmaksāja viņam algu un nekavējoties atlaida. Teodoru uz divām dienām ieslēdza tumšā istabā pie maizes un ūdens, bez tam māte pateica, ka vēlāk viņam visu pils iemītnieku klātbūtnē būs jālūdz auklei piedošana.

— Vai arī citi kalpotāji būs klāt? — Teodors jautāja, nobālējis aiz pazemojuma.

— Protams! — atbildēja māte, un, tā kā Emma bija skaļi iesmējusies, tad tika atstāta bez saldēdiena: brāzmoja sodības vēji.

Pēc tam Busardela kundze atkal uzkāpa Aglajas jumtistabiņā.

— Aukle, es visu zinu, — viņa ieiedama sacīja. — Visu mūžu būšu jums pateicīga. Tā kā es gribu, lai no tās dienas, kas jums varēja kļūt liktenīga, jums paliktu arī cita piemiņa, ne tikai rētas, tad paturiet šo.

Pieliekusi galvu, Amēlija noņēma savu garo zelta ķēdi, pie kuras karājās zelta pulkstenis ar viņas iniciāļiem uz vāka, un aplika Aglajai ap kaklu; aukle, gluži mēma aiz pārsteiguma, sāka raudāt.

— No šodienas jūs esat mūsu ģimenes locekle, — Busardela kundze piebilda, uzskatīdama, ka tas ir pats augstākais pagodinājums.

Aglaja pierādīja, ka ir pagodinājuma cienīga, jo nemaz nepārvērtās. Viņa palika tikpat pacietīga ar bērniem, tikpat pakalpīga pārējiem kalpotājiem. Vienīgi viņas attiecības ar kundzi kļuva aizvien tuvākas; Aglaja pati savām rokām palīdzēja nākt pasaulē Busardela kundzes ceturtajam bērnam, meitiņai, ko nosauca par Luizi.

Taču Dibo sievu gaidīja arī publiskāks atzinības apliecinājums. Busardeli cienīja ģimenes portretus un aizvien pavairoja to skaitu savā mājā. Līdzās tantes Lilines daudzajiem zīmējumiem, līdzās lielajai Ipolita Flandrena gleznai Vandeika avēnijas savrupmājas galerijas sienas greznoja Ferdinanda Busardela portrets, kurā viņš bija atveidots brieduma gados, savas karjeras kalngalos, šoreiz bez brāļa; šis portrets savā laikā bija pasūtīts Kabanelam, lai meistaru noskaņotu labvēlīgi pret Amorī. Un Amorī arī bija pirmais, kas ierunājās, — sākumā pa jokam, — ka būtu jauki uzgleznot Aglaju.

— Viņa ir ļoti gleznieciska, — Amorī apgalvoja. — Īsta Elēna Furmāna. Amēlij, atļaujiet viņai atnākt dažas reizes uz villu «Monso» man pozēt.

Amēlija nebija sevišķi aizspriedumaina, tomēr to viņa uzskatīja par nepiedienīgu. Bet Busardelam ienāca prātā doma par kompozīciju, kas lieliski papildinātu ģimenes portretu galeriju: aukle tur rokās jaunpiedzimušo, un trīs pārējie bērni sastājušies viņai apkārt. Pret to vedeklai nebija ko iebilst.

Amorī gan būtu paticis gleznot Aglaju cildenākā stilā, izrotājot daiļavu flāmu vecmeistaru garā, taču viņš steigšus piekrita tēva nodomam. Viņš ar šausmām nojauta, ka tēvs ir vīlies dēla mākslinieciskajā karjerā. Atzinīgā atsauksme par 1874. gada salonā izstādīto darbu un plašie sakari oficiālajās mākslinieciskajās aprindās nesagādāja Amorī nekāda labuma: valsts nepirka viņa gleznas, neviens viņam nepasūtīja portretus, bet Ferdinands Busardels vienīgi to būtu atzinis par neapšaubāmu panākumu zīmi, turpretī tagad viņš Amorī nodarbošanos ar glezniecību uzskatīja tikai par slinkuma lāpīšanu. Biržas mākleris sprieda, ka pienācis pēdējais laiks atjaunot tradicionālo brāļu Busardelu divjūgu, jo kopš Edgara nāves jau bija aizritējuši septiņi gadi; viņš sāka runāt ar Amorī par kantora darbību un dažkārt pieminēja, ka dēlam, protams, vajadzēs drīz vien pavadīt Luvuā skvērā vismaz pēcpusdienas. Neatvairāmi tuvojās mirklis, kad arī gleznotājam būs jāiekļaujas Busardelu ierastajā dzīves kārtībā.

Tāpēc tēva iecerētās kompozīcijas īstenošanā Amorī redzēja iespēju paildzināt savu mākslinieka dzīvi un bija ar mieru gleznot svētdienīgi uzpostu Elēnu Furmānu, kas bija tērpusies gaišpelēkā zīda kleitā, apjozusi baltu priekšautu un galvā uzlikusi aubi ar gaiši zilām lentēm. Amorī pat izlikās sajūsmināts.

— Aizsūtīšu gleznu uz izstādi! Nosauksim to par «Laimīgo aukli»!

Amorī izmantoja katru izdevību, lai uzturētu spēkā savu mākslinieka stāvokli. Diskontbanka, ar kuru Busardela biržas māklera kantorim bija veikalnieciski sakari, patlaban veda pārrunas par Ventadūra teātra atpirkšanu, lai ēku pārbūvētu un pārvestu uz to savu rezidenci: pakļaudamies jauno laiku garam, Itāliešu teātris atkāpās no savām telpām, atdodot tās bagātajai bankai. Inventāra sarakstā, ko bija sastādījuši slavenās teātra zāles īpašnieki, figurēja arī skulptūras un iekšējo telpu gleznojumi; to novērtējums bija minēts papildus, pamatojot pārdošanas cenu; pircējiem radās jautājums, kāda tirgus vērtība īstenībā ir šiem rotājumiem.

Ferdinands Busardels kādreiz Vandeika avēnija pie pusdienu galda izstāstīja par to, un Amorī uzreiz dedzīgi piedāvāja savus pakalpojumus minēto skulptūru un gleznu novērtēšanā.

— Norunāts, — tēvs sacīja. — Uz nākamo sēdi paņemšu tevi līdzi.

Tā nu kādu priekšpusdienu Ventadūra zālē notika neparasta biržas un bankas vīru apspriede, kura piedalījās ari Amorī; šis bija viņa dziestošās mākslinieka zvaigznes pēdējais uzplaiksnījums. Pagaisuši partera vidū, pusducis finansistu ar cilindriem galvā raudzījās apkārt palsajā mijkrēslī, kāds dienā parasti ietin šīs telpas, kuras atmostas tikai naktī, šo balto, zeltījumiem greznoto zāli, kurā bija mirdzējis Alboni un Kurvelli talants, kurā vēl it kā trīsuļoja Pattī atvadas un sajūsmas vētru bija sacēlis Tamberliks. Ar noteiktām kustībām, rādītāja pirkstu izstiepuši, cilindrotie kungi sadalīja, izkārtoja un nožogoja milzīgo platību, kurā vēdīja pagātnes tēli un mākslas burvība, viņi izplānoja, kur novietot naudas skapjus, kur ierīkot galveno halli, kur kantorus un kur sēžu zāli.

— Tēv, — Amorī sacīja biržas māklerim, kas sēdēja mazliet nomaļus, — biju uzkāpis trešā balkona galerijā un apskatīju griestu gleznojumu: tas nav vērts ne piecsimt franku!

— Nekas! Es dzirdēju, ka Diskontbanka paturēšot tikai ēkas korpusu.

Nākamajā gadā Amorī aizsūtīja «Laimīgo aukli» uz izstādi. Kaut gan viņš bija savienojis savā gleznā visus elementus, kas varētu patikt žūrijai un pat glaimot, jo atsevišķas detaļas likās pilnīgi nokopētas no dažu žūrijas locekļu audekliem, tomēr cītīgo pūliņu auglis neizpelnījās ne mazāko atzinību.

Kad izstādi slēdza, «Laimīgā aukle» atgriezās Vandeika avēnijā, taču Ferdinands Busardels to nepagodināja ar vietu apakšstāva gleznu galerijā, kur Flandrēns un Kabanels atradās kaimiņos ar patiesi pirmšķirīgiem darbiem, kas ģimenē bija ienākuši, pateicoties Teodorines kundzes pirkumiem vai mantojumiem. Tad Amālija pieprasīja gleznu savam apartamentam, pa daļai aiz līdzjūtības pret aizvainoto mākslinieku, pa daļai tāpēc, ka viņai tiešām patika «Laimīgā aukle». Mākslas izpratnē būdama gandrīz tāda pati nejēga kā vīratēvs, Amēlija pat neiedomājās, ka varētu iegūt labākus savu bērnu portretus. Gleznotāja Amorī Busardela maniere, bezpersoniskā, pliekanā, nedzīvā ārējās līdzības atveidošana Amēliju nekaitināja.

Viktorēns joprojām likās neievērojam Aglaju; arī pēc auļojošā zirga epizodes un visām tās sekām viņš nemainīja savu nostāju. Ap to laiku Dibo atgriezās Vandeika avēnijā un atkal uzņēmās Viktorēna kambarsulaiņa pienākumus. Kopš sieva bija aizbraukusi no Lilles un viņa kungs vairs neizkaulēja viņam atvaļinājumus, Dibo bija nāvīgi garlaikojies un galu galā, aizbildinādamies ar sarežģītiem ģimenes apstākļiem, panācis atbrīvošanu no armijas.

Viņš atrada savu sievu, savu istabu, ko Aglaja bija pārvērtusi par kārtīgu, spodru mājokli, kurā viss iepriecināja skatienu, bet viņš vairs neatrada iepriekšējo ģimenes dzīves laimi. Aglaja bija ļoti pieķērusies saviem kungiem un visu maigumu veltīja tiem. Kaut gan tagad viņai palīdzēja divas audzinātājas, no kurām viena gulēja bērnu istabās, otra, dzimusi Luksemburgā, jau mācīja Teodoram vācu valodu, Aglaju tomēr aizvien vairāk aizņēma viņas pienākumi. Vecākie bērni pieaugdami neatbrīvojās pilnīgi no aukles uzraudzības, un kundze bija piekodinājusi abām audzinātājām, ka viņām jāievēro visi Aglajas norādījumi.

— Aukle jau sen kalpo mūsu ģimenē, — Amēlija sacīja audzinātājām, — viņai ir lielas zināšanas, un savu padevību mums viņa ir apliecinājusi, riskējot ar dzīvību, tāpēc katrs viņas vārds jums ir likums.

Tiklīdz kāds no bērniem kaut mazliet saaukstējās, Aglaja visu nakti pavadīja, sēdēdama blakus viņa gultai. Vai nu aiz nepatikas gulēt vienam, vai arī atcerēdamies agrākās izpriecas, kas pēc atgriešanās Parīze atkal bija pieejamas, Dibo sāka pa vakariem pazust no mājām. Varbūt viņš atzinās par to savam kungam, varbūt Viktorēns viņu sastapa kādā no senāk iecienītajām vietām vai arī vienkārši ar uzdzīvotājiem piemītošo nojautu uzminēja par Dibo gaitām, jo viņi cits citam ir vajadzīgi? Lai nu šā vai tā, bet abi vīrieši atkal tuvinājās.

Taču agrākais biedriskums starp viņiem neiestājās: kungs joprojām turēja ļaunu prātu uz sulaini, un tas savukārt jutās neērti; kopīgajā nakts uzdzīvē trūka īstas bezbēdības un jautrības, izpriecas bija īsas, notika reti, un nākamajā dienā viņi tās vairs nepieminēja. Tie laiki, kad kungs pat mājās savā guļamistabā vai intīmajā tualetes istabas noslēgtībā, no rīta likdams sulainim viņu norīvēt ar astru cimdu, bija turpinājis familiāru lielīšanos par pagājušās nakts dēkām vai tīksminājies par gaidāmajiem piedzīvojumiem, — tie labie laiki bija pagājuši.

Atmodies no jutekļu pussnauda, kādā bija pavadījis karadienesta laiku, jaunais Dibo, kam bija tikai divdesmit trīs gadi, šķita skumstam pēc agrākajiem baudījumiem un bieži vien raidīja uz kungu izmisīgus skatienus, kurus Viktorēns likās nesaprotam.

Nezinādams, kā atgūt sava kunga žēlastību, kambarsulainis viņam bija apgalvojis, ka uz Aglaju varot pilnīgi paļauties, viņa esot klusa kā kaps; tā Vandeika avēnijas savrupmājā Busardela vecākais dēls, izmantodams tēva un brāļa līdzzināšanu, Dibo pakalpību un Aglajas klusēšanu, būdams pilnīgi vienaldzīgs pret to, ko varētu domāt pārējie kalpotāji, kurus viņš nicināja, mazliet centās piesargāties vienīgi no sievas, taču arī pavisam maz, jo redzēja, ka Amēlijai, kas bija pilnīgi aizņemta ar saviem mātes un saimniecības pienākumiem, acis kā visām sievām bija gluži kā aizsietas.

Kādu nakti ap pulksten diviem kungs un sulainis kopā atgriezās Vandeika avēnijā, un Viktorēns kā aizvien tik vēlā stundā iegāja mājā pa kalpotāju durvīm, kas atradās sānu spārnā.

Otrā stāva kāpņu laukumiņā Dibo viņam pasniedza svečturi ar aizdegtu sveci.

— Vai kungs vēlas, lai es palīdzu izģērbties?

— Nē, — Viktorēns īgni norūca, pēc uzdzīves bieži būdams sapīcis.

Viņš devās uz savu guļamistabu, nekā neatbildējis sulainim, kas viņam bija novēlējis labu nakti. Iegājis tualetes istabā, viņš izģērbās, kā vienmēr nevīžīgi izsvaidīdams apģērba gabalus malu malās. Viktorēns nerūpējās ne par savām lietām, ne par sevi pašu un tikai tādēļ, lai būtu lunkanāks paukošanas zālē vai seglos, reizēm sevi lika sulainim noberzt, bet citādi tīrību ievēroja vēl mazāk nekā pārējie vīrieši viņa ģimenē un tanīs laikos viņa aprindās.

Palicis ar flaneļa vesti mugurā, Viktorēns izņēmuma kārtā šoreiz aplūkoja sevi spogulī un, lai labāk saredzētu, pat aizdedzināja sienas lampu virs tualetes galda. Kopš kāda laika viņu mocīja nieze nepatīkamā vietā. Gāzes radziņa aukstajā gaismā viņš atklāja šīs neērtības radītājus. Ne pirmo reizi Viktorēns bija pārnesis tos mājās, taču šoreiz to izrādījās tik daudz, ka viņa nelabajai omai pievienojās arī riebums. «Dibo mani no tiem atbrīvos,» Viktorēns nodomāja.

Tā kā tik vēlā stundā zvanīt nevarēja, tad viņš uzrāva mugurā rīta svārkus un devās cauri miegā iegrimušajai mājai.

— Dibo! — viņš klusu pasauca, nonācis pie sava sulaiņa durvīm. — Atver, tu man esi vajadzīgs.

— Tūlīt, kungs!

Divas kailas kājas noplakšķēja uz grīdas, durvis atvērās, uz sliekšņa parādījās Dibo naktskreklā, bet kungs ar delnas virspusi atbīdīja viņu sānis.

Istabas dziļumā, alkovā, gultā, ko apgaismoja uz naktsgaldiņa degoša svece, gulēja sieviete. Kailo roku viņa bija atliekusi zem galvas, un Viktorēns redzēja padusi ar biezām, cirtainām, zeltainām spalviņām.

Ievērojis atnācēja izturēšanos un skatienu, Dibo atgriezās pie gultas un sakārtoja segu, ko pats, steigā izkāpdams, bija atmetis, tā, ka kļuva redzama spēcīga kāja un naktskreklā iekļauts gurns.

— Vai tā tava sieva? — Viktorēns muļķīgi noprasīja.

— Ka tad! Ja, kungs, — atbildēja Dibo nenoteikti, gandrīz jautājoši raudzīdamies uz Viktorēnu.

Tā kā kungs, kaklu izstiepis, sastindzis uz sliekšņa, joprojām blenza dzīvības pilnajā istabā, sulainis uzrāva kājās bikses, apāva mīkstas tupeles un, paņēmis sveci, atgriezās pie durvīm; ēnas alkovā pārvietojās, bija redzams vairs tikai gulētājas elkonis un baltā cepurīte.

— Kungs, vai esmu jums vajadzīgs?

— Nē, — Viktorēns atkāpdamies sacīja, bet tad turpināja: — Jā, pareizi, nāc man līdzi.

Nākamajās nedēļās abu vīriešu attiecības atkal mainījās. Viktorēns no jauna dāvāja labvēlību savam kādreizējam raitniekam, atdeva viņam tikko valkātas kaklasaites, gandrīz jaunas vestes, runāja ar viņu draudzīgākā tonī, vairs neizgāza uz viņu savu slikto garastāvokli, bet dīvainākais visa šajā lietā bija tas, ka Dibo, šķiet, nemaz par to nepriecājās. No kunga kabineta viņš nereti izgāja, galvu nokāris, pieri domīgi savilcis. Taču arī šis stāvoklis neieilga, un galu galā iestājās laba saskaņa. Dibo atguva agrāko žirgtumu. Vakaros viņš mierīgi sagaidīja savu kungu, kas tagad izbrauca tikai vizītēs un agri atgriezās mājās.

Tā aizritēja gads, ģimenē piepildījās jau agrāk paredzēts notikums: Ferdinands Busardels iesaistīja kantora darbā dēlu Amorī. Trīsdesmit četru gadu vecumā Amorī beidzot pievienojās Busardelu galvenajiem spēkiem, mierinājumam paturēdams darbnīcu villā «Monso», kur svētdienas priekšpusdienās joprojām sapulcējās viņa draugi un uz molberta vienmēr stāvēja kāds nepabeigts audekls. Tuvinieki viņam atstāja mākslinieka titulu, lai viņu atšķirtu no Viktorēna; par Amori vēl arvien sacīja: «Mans dēls gleznotājs», «Mans brālēns gleznotājs» vai arī «Tēvocis Amori gleznotājs»; tā vairākas Busardelu paaudzes dēvēja cilvēku, kuru neviens Busardels nebija redzējis ar paleti rokā un kura mākslinieka mantojumā nepalika ne ducis gatavu gleznu.

Amorī dzīvoja Vandeika avēnijas savrupmājas trešajā stāvā. Virs apakšstāva plašajām pieņemšanas un viesību telpām otrajā stāvā atradās, kā tos bez mazākās ironijas ģimenē sauca, «mazie apartamenti», proti: paša biržas māklera apartaments, kas sastāvēja no kabineta, smēķējamās istabas, guļamistabas un tualetes, tālāk — Amēlijas apartaments, kurā ietilpa buduārs ar mūzikas instrumentu bareljefiem un aiz kura atradās Viktorēna apartaments, jo abiem laulātajiem draugiem kopš atgriešanās no Hiēras bija atsevišķas guļamistabas. Laulības dzīves sākumā Amēlijas vīrs gulēja savā pusē tikai tad, ja sieva jutās nevesela, bet, kad viņa bija sākusi ilgstošo ārstēšanos, abi pilnīgi attālinājās viens no otra, šāda kārtība palika arī turpmāk un pilnīgi attaisnojās ar četru bērnu piedzimšanu. Arī Edgara atraitnei Karolinei otrajā stāvā bija viena istaba, kurā viņa dzīvoja, kad uzturējās Vandeika avēnijā.

Visi bērni, ari Ksavjē, dzīvoja trešajā stāvā, kaimiņos ar tēvoča Amorī apartamentu. Amorī, kas skaitījās mākslinieks un bija vecpuisis, bieži vien naktis pārgulēja villā «Monso», aizbildinādamies ar iesāktu gleznu, ar radošas iedvesmas kvēli, kuras rezultāti tomēr nekad neparādījās, un mājinieki šiem ieganstiem arī neticēja. Bet ģimenes galva pie tiem stingri turējās, un, kad Amēlija kādu dienu atļāvās par tiem pazoboties, Busardels pačukstēja viņai pie auss:

— Cst! Mīļais bērns, mēs to sakām jūsu dēļ, jo mums jāizturas pret jums ar pienācīgo cieņu.

Amēlija pabrīnījās, ka viņas dēļ tiek sagudrota šāda acu apmānīšana un tanī pašā laikā vīratēvs nekautrējas atzīt, ka tie ir meli.

Viņas jaunākā meitiņa, mazā Luize, jau pāris gadu vecumā izvērtās par maigu un piemīlīgu bērnu. Amēlija vienmēr pret visiem saviem bērniem izturējās vienādi, taču par Luizi viņa dažkārt sacīja: «Mana mazā mimoza!» No pieciem bērniem, kas auga savrupmājā, Luize vissmagāk saslima ar cūciņu, ko viņi cits citam bija pielipinājuši; meitenītei ilgi bija paaugstināta temperatūra, viņai bija grūti aizmigt. Ieilgušās atveseļošanās laikā Amēlija kādu nakti uztrūkās no miega: mātes dzirdīgā auss bija uztvērusi mazās meitiņas raudāšanu. Pirms pāris dienām Amēlija bija norīkojusi, lai Aglaju, kas bija pārpūlējusies, kopjot mazos slimniekus, naktī pie Luizes aizstāj otra audzinātāja; māte nocēla no kāša klausāmo cauruli, ar kuras palīdzību varēja no savas gultas sarunāties ar bērnu istabu.

— Kas noticis? — viņa jautāja, ar svilpienu pieaicinājusi aukli pie aparāta.

— Luize atmodās un nevar vairs aizmigt.

— Tūlīt uziešu.

Drīz Luize no savas gultiņas ieraudzīja pustumsā gaismas apspīdētu parādību: bija ienākusi māmiņa ar svečturi rokā. Oranžziedu uzlējums, glāsti un mīļi vārdi ieaijāja meitenīti, viņa iegrima miegā.

Māte vēl brītiņu nogaidīja un atkal klusītēm piegāja pie durvīm un tās atvēra. Pa koridoru slīdēja zaglīgi soļi. Pastiepusi galvu, Amēlija ieraudzīja sievietes stāvu, kura varēja būt iznākusi vienīgi no Amorī istabas un attālinājās kāpņu virzienā.

Amēlija bija instinktīvi atrāvusies no durvīm. Viņa atskatījās istabā: aukle nekā nebija dzirdējusi, nedz pamanījusi kundzes satrūkšanos.

Nokāpusi lejā savā guļamistabā, Amēlija nelikās gulēt — viņa bija gandrīz droši pārliecināta, ka gājēja bijusi Aglaja, viņa pazina tās gaitu, augumu. «Tas nevar būt, tas nav iespējams, nav iespējams,» Amēlija automātiski atkārtoja, domas riņķoja kā apburtā lokā. Prāts, prasība pēc godīguma un tiklības, sen iesakņojusies paļāvība uz aukli — viss mudināja apšaubīt šo atklājumu: nē, tā nevarēja būt Aglaja … Bet kas tad? Amēlija saņēmās un sāka apsvērt loģiski, domas noskaidrojās un strauji virknējās. Jā, kas tad? Neviena cita no pilī dzīvojošajām sievietēm nebija tik pilnīga, izņemot vēl virēju, bet tā bija mazāka, turklāt ne vairs jauna, un nevarēja taču pieņemt, ka Amorī… «Man bija taisnība, kad es pretojos tai pozēšanai, Aglaja bieži brauca viena pati uz villu «Monso» . . . Bet viņa taču ir tik krietna, tik pašaizliedzīga pret bērniem!… Un es domāju, ka viņu pazīstu! Viņa mūs ir pievīlusi! Tāpat kā pieviļ savu vīru, tepat manā mājā, pāris soļu attālumā no savas guļamistabas . . .»

Amēlija izcīnīja smagu cīņu. Viņas satraukumu kāpināja apziņa, ka vajadzēs šķirties no Aglajas, ar kuru viņa bija bijusi tik apmierināta, bet, protams, nevarēja būt ne runas, ka Amēlija kaut vēl uz vienu dienu uzticēs savus bērnus, savas meitas kritušas sievietes gādībai. Amēlija pameta acis uz pulksteni: ja nebūtu tik vēls, viņa pieklauvētu pie vīratēva guļamistabas durvīm … Nē. Amēlija tomēr vēl bija atlikusi kripatiņa pateicības pret sievieti, kura bija izglābusi Teodoram dzīvību un palīdzējusi nākt pasaulē Luizei, — skandāls jāapslāpē, vainīgā jāatlaiž aiz kaut kāda iegansta. Kādēļ apbēdināt Amorī tēvu? Labāk Amēlija pati aprunāsies ar svaini par viņa necienīgo rīcību. Ar kādiem līdzekļiem viņš bija pavedinājis Aglaju aizmirst savus pienākumus pret vīru? Amēlija sašuta par liekulību, ar kādu Amorī vienmēr bija licis manīt, ka mākslinieka darbnīcā risinās viņa mīlas dēkas, bet īstenībā viņam bija mīļākā tepat, tēva mājā. Pēkšņi Amēlija atcerējās, ka vēl pirms nedaudzām stundām, pieceļoties no pusdienu galda, viņš bija atvadījies no ģimenes: «Šovakar atgriezīšos darbnīcā.» Un tēvs bija pārmijis ar viņu saprotošu smīnu. . . Šausmīgās izbailēs, nenoteiktās, bet spēcīgās izbailēs, iekams aizdomas pieņēma veidu, seju un vārdu, Amēlija ar strauji pukstošu sirdi pievērsās durvīm, kas veda uz vīra guļamistabu.

Viktorēns neatbildēja, kad viņa pieklauvēja. Viņa klauvēja skaļāk, pagrieza durvju rokturi. Durvis neatvērās, Viktorēns bija ieslēdzies. Amēlija pieklauvēja vēlreiz, pusbalsī saukdama Viktorēnu. Veltīgi. Paņēmusi svečturi, viņa izgāja koridorā, apstājās pie blakus durvīm, nospieda rokturi, un durvis padevās. Istaba bija tumša, naktij atsegtā gulta tukša.

Skriešus Amēlija uzsteidzās pa kāpnēm. Tas viss norisinājās ļoti ātri, nebija pagājušas ne piecas minūtes, kopš viņa bija pārsteigusi Aglaju trešā stāva koridorā. Kāpņu laukumiņā māte atcerējās, ka bērni guļ, un tālāk gāja uz pirkstu galiem. Pie Amorī guļamistabas durvīm Amēlija neziņā svārstījās, tad pieliecās, paskatījās pa atslēgas caurumu un ieraudzīja Dibo, kas, vēl joprojām ar svītraino vesti mugurā, sakārtoja gultu.

Amēlija neiegāja iekšā. Koridora galā, pretī kāpnēm, kuru tuvumā atradās Amorī guļamistaba, stāvēja liela malkas lāde. Amēlija iespiedās aiz tās kaktā, nopūta sveci un kādu laiciņu gaidīja. Beidzot Viktorēns, ģērbies mājas svārkos, iznāca no brāļa istabas, Dibo viņu pavadīja un rādīja gaismu. Abi devās uz kāpņu laukumiņu, kur izšķīrās; atvadām kungs uzsita savam līdzzinātājam uz pleca.

Ledaina stinguma pārņemtā Amēlija Busardela stāvēja dziļajā tumsā un sāka visu redzēt. Noskaidrojusies bija šīs nakts mīkla, pēc tās atklājās kāds cits noslēpums un vēl cits; izklīda miglas aizsegi, kas pagātnē bija ietinuši patiesību; atmiņā atdzīvojās aizmirstas ainas, ausīs ieskanējās toreiz īsti nesaprasti vārdi, apmātība, kādā viņa bija dzīvojusi desmit, divpadsmit, četrpadsmit laulības gadus, pamazām izgaisa.

Atgriezusies savā istabā, Amēlija nelikās gulēt; gaisma ausa agri, dārzā sāka čivināt putni — bija jūnija mēnesis. Amēlija tikai pulksten septiņos piezvanīja.

— Atvelciet aizkarus, — viņa sacīja ienākušajai istabenei, kas brīnījās, ka kundze jau piecēlusies. — Nopūtiet lampu. Man šorīt agri jāizbrauc. Pierakstiet, kas šodien jāpasniedz pusdienās, un atzīmējiet manus rīkojumus.

Izteikusi rīkojumus, Amēlija lika sev sakārtot matus un palīdzēt apģērbties, tad izvēlējās cepuri ar saitītēm un uzvilka mugurā mēteli ar pelerīni. Kad istabene vaicāja, kādā ekipāžā likt aizjūgt zirgus, Amēlija atbildēja, ka esot pārāk agrs, zirgus jūgt nevajagot, viņa paņemšot stāvvietā fiakru. Pēc tam Amēlija uzkāpa trešajā stāvā, noskūpstīja vēl guļošos bērnus un aizgāja no mājām.

Pēc pāris stundām kāds pilsētas fiakru sabiedrības kučieris atnesa vēstuli uz Edgara Busardela kundzes vārda.

«Dārgā Karoline!

Aiz gluži personiskiem iemesliem man nepieciešams kādu laiku pabūt vienai. Uzticu Jums savus bērnus, jo zinu, ka Jūsu rokās viņi būs drošībā. Jūsu gādība viņiem būs jo vairāk vajadzīga tādēļ, ka Aglaja vairs nav viņu aukle. Saņēmusi šo vēstulīti, esiet tik laipna un nekavējoties lieciet viņu pasaukt, izmaksājiet pienācīgo algu un pasakiet, lai viņa kopā ar Dibo tūlīt pat atstāj mūsu māju, vairs neredzējusies ar maniem bērniem. Domājams, ka pēkšņā atlaišana viņu nepārsteigs; ja tomēr viņa vai Dibo jautātu pēc iemesliem, tad paskaidrojiet, ka šo lēmumu es pieņēmu pagājušajā naktī ap pulksten vieniem.

Par mani lai neraizējas un necenšas atrast manu patvērumu. Kad pienāks laiks, es darīšu zināmu, kā esmu nolēmusi rīkoties.

Pateicos, dārgā Karolin, par Jūsu palīdzību. Sirsnīgi Jūs skūpsta

A. B.»

Vēstule, kuru Ferdinands Busardels kopā ar vedeklu vērīgi izlasīja, bija rakstīta uz Merisa viesnīcas blankas.

— Tūlīt pat braukšu turp, — viņš sacīja.

— Tēv … — Karoline pūlējās kaut ko iebilst.

— Lūdzu, nemēģiniet mani atrunāt! Tā ir mana darīšana.

Busardels bija noskaities. Karoline ievēroja, — vairāk noskaities nekā pārsteigts. Bet kā varēja nebrīnīties par Amēlijas pārdrošību: aiziet no mājām? Karolinei, kas bija ļoti saprātīga sieviete, vajadzēja pārlasīt vēstuli vēlreiz, iekams viņa to pilnībā aptvēra. Tad viņa izsteidzās pagalmā un panāca vīratēvu, kas jau grasījās kāpt karietē.

— Tēv, domāju nekavējoties izpildīt Amēlijas norādījumus.

— Kādus?

— Attiecībā uz abiem Dibo.

— O, ar viņiem, rīkojieties, kā jums patīk! Lai viņi aizvācas!

Atsēzdamies karietē, viņš pēkšņi atsauca atpakaļ Karolini un pateica viņai pie auss, lai kučieris nedzirdētu:

— Iedodiet katram pa divdesmit pieciem luidoriem!

— Bet…

— No manas puses, ņemiet no manas atvilktnes, te ir atslēga, — viņš turpināja, noņemdams to no atslēgu saišķa. — Jums, mīļais bērns, ir taisnība: vislabāk būs, ja viņi pazudīs jau no paša rīta.

Busardels apsvēra, ka Viktorēns, nekā nenojauzdams, droši vien jau būs aizgājis uz savu klubu, viņš šodien vingrinājās paukošanā un pēc tam mēdza taisnā ceļā doties uz kantori. Amorī laikam vēl slaistījās pa darbnīcu, tā, ka tēvs ar vedeklu Karolini mājās bija vieni. Viņš uzsauca kučierim, lai brauc uz Merisa viesnīcu.

Viesnīcas šveicars ļoti labi atcerējās dāmu, kas agri no rīta bija piebraukusi īrēta fiakrā un lūgusi, lai viņu ieved rakstāmistabā. Fiakrs bija palicis gaidot. Uzrakstījusi vēstuli, dāma atkal bija aizbraukusi. Biržas mākleris, izvilkdams no kabatas sudrabnaudas monētu, apvaicājās grūmam, kurš stāvēja pie durvīm, kādu adresi dāma uzdevusi kučierim. Atklājās, ka viņa pateikusi tikai «Uz Palēruajālu».

Gluži apjucis Busardels mirkli palika stāvot zem arkādēm, pēc tam pamāja kučierim, lai tas brauc nopakaļus, un pats gāja kājām. Viņš bija darbīgs cilvēks, un neparedzētais notikums viņu uzmundrināja kā rikšotāju pātagas cirtiens; viņam bija nepieciešams fiziski izkustēties, sešdesmit gadu vecumā Busardels vēl jutās spēcīgs un lokans. Augumu taisni izslējis, viņš vingri soļoja šajā pavasara rītā pa Parīzes ielām. «Es vēl esmu labā formā,» viņš nopriecājās, pamezdams acis uz savu atspīdumu veikalu skatlogu spoguļos, Sasniedzis Luvuā skvēra kantori, Busardels taisnā ceļā devās uz savu kabinetu, kur lika iesaukt Viktorēnu un ieslēdzās, iepriekš devis rīkojumu viņus netraucēt. Kalpotāji saskatījās: viņi pietiekami labi pazina «veco šefu», un Busardela sejas izteiksme bija viņus dziļi ietekmējusi. Taču kabineta polsterētās dubultdurvis apslāpēja katru skaņu, un neviens nekā nedabūja zināt, kāda scēna norisinājās starp tēvu un dēlu.

Kad biržas mākleris iznāca no kabineta, parastais brokastu laiks jau bija garām; viņš devās uz biržu informēties par kursiem, atgriezās kantorī un tad kopā ar abiem dēliem brauca uz mājām.

Karoline lika pasniegt azaidu. Īsā maltīte noritēja smagā klusēšanā. Par laimi, šodien nebija ieradies neviens no tuviniekiem, un pie galda sēdēja tikai Karoline un tēvs ar abiem dēliem, bet Busardels nezināja, kas vedeklai zināms par nepatīkamo notikumu, un tāpēc neuzdrošinājās runāt par to. Īstenībā Karolines istabene jau no rīta bija visu izstāstījusi savai kundzei, jo Dibo pāra atlaišana un šīs atlaišanas cēloņi kalpotājiem bija atklāts noslēpums. Biržas mākleris nešaubījās, ka tā tas ir, taču par to viņš neraizējās, jo kalpotājus uzskatīja par zemākiem radījumiem, kuru spriedumi nav jāievēro; vispār viņu nebiedēja arī iespējamās atbalsis sabiedrībā par dēla sakaru ar kalponi. Busardelu pasaulē, kurā sievietēm bija daudz mazāka sabiedriska loma nekā aristokrātijā un sīkburžuāzijā, varbūt tāpēc, ka viņas bija tikumīgākas, svarīgi bija tikai vīriešu vērtējumi, un šajā gadījumā klubos, restorānos, smēķējamās istabās, visur, kur vīri vaļsirdīgi sarunājās savā starpā, Viktorēnam šie grēki noteikti tiktu piedoti, dažs labs viņu pat uzslavētu.

Busardels neuztraucās arī par to, ko varētu stāstīt abi Dibo. Pirmkārt, atlaistiem kalpiem nemēdz ticēt, un, otrkārt, šiem, kas bija padzīti no Vandeika avēnijas, grūti būs atrast vietu labā ģimenē. Turklāt Dibo piesargāsies sūdzēties, jo viņam šajā intrigā nebija nekāda cildenā loma: vai tad viņš pats nebija iedzinis savu sievu Viktorēna gultā? Vai Dibo nebija rīkojies ar savu kungu uz vienu roku, vai nebija uzplijies Aglajai ar pierunāšanu, draudiem un izspiešanu, kamēr piedabūja, lai viņa neiet visu izstāstīt kundzei, bet piekāpjas, vai nebija viņai solījis, ka tas būs tikai vienu vienīgu reizi, un pēc tam vairs nebija laidis viņu vaļā? Jā, Viktorēns šorīt tā bija atzinies. «Dibo būs rāms kā jērs, viņš ar sievu klusēs,» biržas mākleris domāja.

Nē. Briesmas slēpās citur. Bīstama bija Amēlijas prombūtne, kas turklāt varēja ieilgt. Vai tad viņa jau citos apstākļos nebija pierādījusi savu spītību, rakstura stingrību? Vajadzēja, cik vien ātri iespējams, viņu atrast, ieslēgt, pārliecināt, atvest atpakaļ pie ģimenes pavarda. Jo pasaule nu reiz ir tā iekārtota: kamēr sieva sēž mājās, vīrs var, visiem zinot, viņu krāpt, un sabiedrība par to tikai pasmejas, bet, tiklīdz sieva pazūd no mājām, kaut uz dažām dienām, kaut viņa ir pilnīgi nevainojama, tomēr izceļas skandāls, kas met ēnu vispirms uz viņu pašu. Kad precēta sieva pamet ģimenes pavardu, viņa ar savu neuzvedību apkauno arī visus tuviniekus. Parīzē var minēt vairākas ģimenes, kas nekad nav varējušas visā pilnībā nomazgāt kauna traipu, ko tai sagādājusi vienas pašas ģimenes locekles krišana.

«Kur gan Amēlija var atrasties?» Busardels lauzīja galvu. Protams, viņa ir pārāk apzinīga, lai neatļautos pieklājības normu pārkāpšanu; būtu pārsteidzoši, ja viņa būtu apmetusies kādā viesnīcā, bet kaut kur taču viņa ir patvērusies. Steigā izdzēris tasi kafijas, biržas mākleris, uzveicis nepatiku, aizbrauca pie Klapjē kunga. Kā jau Busardels bija paredzējis, vecāku mājā Amēlija nebija iegriezusies. Busardels bija lūdzis, lai, viņu piesaka tikai grāfam, tāpēc izstāstīja par notikušo viņam vienam un piekodināja, lai viņš pāris dienu nevienam nekā neizpauž.

No Klapjē savrupmājas Busardels devās uz pilsētas fiakru sabiedrības kantori, taču izrādījās, ka tur kučieri atgriežas tikai vēlu vakarā. Biržas mākleris Panāca, ka pie sienas izkar paziņojumu, kurā tiek apsolīta atlīdzība tam, kas norādīs, kurp likusi sevi aizvest dāma, kura ap pulksten astoņiem no rīta viena pati iekāpusi fiakra pie stāvvietas Karalienes Hortenzijas avēnijā.

Tikai nākamajā dienā noslēpums sāka noskaidroties. Pieteicās fiakra kučieris, kas paziņoja, ka vientuļā dāma braucienu nobeigusi pie Austerlicas stacijas . . . Orleānas dzelzceļš! Bēgle bija devusies uz Gransē! Kā viņš agrāk to nebija iedomājies? Pirmajā mirkli Busardels gribēja nekavējoties dzīties pakaļ vedeklai, taču, mazliet apsvēris, nolēma vispirms noskaidrot, vai viņa tiešām atrodas Berī. Viņa bija varējusi pārdomāt un iekāpt atpakaļ braucošajā vilcienā; kamēr viņš dosies uz Gransē, Amēlija var ierasties Vandeika avēnijā, un viņas pirmā tikšanās ar Viktorēnu var radīt dažādus sarežģījumus.

Telegramma, kuru Busardels aizsūtīja Morisonam un kurā bez aplinkiem jautāja: «Vai Busardela kundze atrodas Gransē?» — palika bez atbildes, Viņš jautājumu atkārtoja — tas pats kapa klusums. «Viņa tur ir,» Busardels nolēma. «Ja Morisons uzdrošinās neatbildēt, tad tas nozīmē, ka viņš saņēmis attiecīgu rīkojumu.»

— Amorī, manu zēn, es paļaujos uz tavu diplomātiju un taktu, — Busardels sacīja otrajam dēlam, ko pulksten astoņos vakarā ieaicināja savā kabinetā, lai aprunātos ar viņu divatā. — Iesēdies vilcienā un aizbrauc uz Gransē, jo domāju, ka tur patlaban uzturas Amēlija. Ja būtu par to pilnīgi pārliecināts, tad nekavējoties brauktu pats. Neizsaki viņai nekādus pārmetumus, neielaidies pārrunās, necenties pierunāt, lai viņa atgriežas Parīzē: tev tikai jāpārbauda, vai viņa tiešām

tur ir, un jāpanāk, lai viņa pacieš tavu klātbūtni. Tikko būsi ticies ar Amēliju, telegrafē man, un es došos turp un pats runāšu ar viņu.

Amorī, kurš jutās atbildīgs par līdzzināšanu Viktorēna jaunajā nedarbā un kurā reizēm arī ierunājās ģimenes tuvības jūtas, nodomāja, ka šī uzdevuma veikšana viņam dotu tiesības uz tēva pateicību, tāpēc izrādīja vislielāko gatavību nekavējoties, pat nepārģērbjoties ceļam, doties uz Gransē.

— Iekāpšu pirmajā vilcienā, kas aties, — viņš sacīja, pēc dažām minūtēm ar mazu ceļa nesesēru rokā atgriezies tēva kabinetā.

— Vakarā iet ātrvilciens, — Busardels teica; sēdēdams pie rakstāmgalda, viņš ar elkoņiem atbalstījās uz tā un, iekļāvis plaukstās pieri, smagi nopūtās. — Ak mīļais Amorī, tagad man rādās, ka Peša kungam bija taisnība, kad tas pirms laulībām ar Klapjē jaunkundzi man sacīja: «Busardela kungs, es pēc labākās sirdsapziņas esmu darījis visu iespējamo, tomēr par nākotni nevaru galvot, jo Viktorēna kungs jums vienmēr sagādās nepatikšanas; viņa raksturā ir kaut kas nepadevīgs, kas nepakļaujas audzināšanai.» Es ticēju, no visas sirds ticēju, ka apprecēšanās izlabos Viktorēnu. Šī ticība ir vējā! Sākās ar to, ka viņš izturējās neiedomājami lempīgi un rupji pret savu jauno sievu… Un pēc tam atļāvās vaļības, kuras uzskatīju par piedodamām, bet nu mēs redzam, cik tālu tās novedušas.

Šķita, ka tēvu pārņēmis dziļš izmisums, un droši vien viņš patiesi bija izmisis, ja tik smagi apsūdzēja vecāko dēlu jaunākajam. Amorī par to nobrīnījās. Tēvs, skatīdamies uz viņu, turpināja:

— Mīļo zēn, cik tas bēdīgi, ka esmu zaudējis Edgaru! Un, kad padomāju, ka viņš atstājis tikai mazo Ksavjē, kam tik vārga veselība! Kad salīdzinu šo atvasi ar tava tēvoča Luija un tantes Žilijas pēcnācējiem, kura nepilnu septiņdesmit gadu vecumā jau kļuvusi vecvecmāmiņa …

Busardels nenobeidza teikumu, Amorī piesardzīgi ausījās.

— Ak, mierīgs būšu tikai tad, kad tu apprecēsies…

«Tā, tik tālu nu mēs būtu,» vecpuisis nodomāja.

Busardels labsirdīgi pasmaidīja.

— Tev apnicis klausīties? Pagaidi, ļauj man izteikt, es taču nedzīvošu mūžīgi! Arī es savā laikā nepacietīgi purināju galvu, kad tēvs man lasīja morāli, bet Pēc tam…

— Tēt, mēs aizkavējamies, un es varbūt novēlošu vilcienu.

— Tev taisnība, manu puisēn, steidzies! Noskūpstījis dēlu, Busardels ļāva viņam iet, labi zinādams, ka desmit minūšu ilgā aizkavēšanās nebūs veltīgi zaudēts laiks.

Visātrākais vilciens, kas tanīs laikos veda no Parīzes uz Buržu, izbrauca pulksten desmitos vakarā un attālumu veica sešās stundās piecpadsmit minūtēs. Šinī gadalaikā ierašanās tik agrā rīta stundā nebija nepatīkama, taču Amorī baidījās sagādāt neērtības svainei, pārsteidzot viņu, tikko piecēlušos no gultas, tāpēc viņš pāris stundu atpūtās Buržas pasta stacijā un devās uz pili, kad jau bija liela diena.

Tikko kariete no pusmēness laukumiņa iebrauca caur režģu vārtiem riekstkoku alejā, Amorī izdzirdēja aiz muguras iešķindamies zvanu, kas pilī pieteica apmeklētāju. Pasta karieti pagalmā sagaidīja muižas pārvaldnieks.

— Labdien, Morison! — Amorī sveicināja, izlēkdams no karietes. — Mana svaine Amēlijas kundze ir šeit, vai ne?

— Busardela kundzes nav pilī, — muižas pārvaldnieks godbijīgi atbildēja.

— Ko jūs sakāt? Viņa nav ieradusies Gransē?

— Piedodiet, Amorī kungs, es gribēju sacīt, ka viņa neatrodas pilī patlaban. Busardela kundze devās izjādē.

— Ā! — biržas māklera sūtnis atelpoja. — Un uz kuru pusi?

— Tas man nav zināms. Kundzei ir tik straujš rikšotājs, ka viņa, ja vēlas, var aizjāt tālu, un, ja mēs dotos viņu meklēt, tad var gadīties, ka klīdīsim visu priekšpusdienu un viņu nesastapsim.

Morisons nepieminēja pils zvanu, ar kura skaņām kundzi varēja brīdināt tāpat kā tūkstoš astoņsimt septiņdesmitajā gadā.

Mirkli svārstījies, Amorī devās uz lieveņa pusi.

— Jums taisnība. Es viņu gaidīšu.

Vakar, redzēdams, ka Busardela kundze viena pati un gluži negaidīti ieradās pilī, Morisons bija nojautis kādu drāmu. Kopš kara laikiem ļoti pieķēries Amēlijai, viņš uz savu galvu deva rīkojumus, lai pils kundzi neapgrūtina ar apsveikumiem, lai pie viņas nesūta bērnus ar ziediem un nenāk ar lūgumiem; Morisons nostādīja neredzamu sardzi ap Amēliju un mieru, ko viņa bija gribējusi šeit atrast. Kad pienāca abas telegrammas no Parīzes, viņš tās nodeva kundzei un, nesaņēmis rīkojumu atbildēt, neatbildēja.

Kopš aiziešanas no Vandeika avēnijas savrupmājas Amēlija nemitīgi kala savu plānu. Lēmumu viņa bija pieņēmusi jau pirmajā mirklī; viņa paredzēja, kādu pretestību vajadzēs uzveikt, taču viņas ciešo apņēmību nostiprināja itin viss: gan mīlestība uz bērniem un gādība par viņu morālo skaidrību, gan bailes no turpmākas kopdzīves ar Viktorēnu, dziļais, nepārvaramais riebums, ko vīrs viņai iedvesa, un, beidzot, svelošais aizvainojums, jo lepnums bija viens no Amēlijas rakstura pamatspēkiem. Domas juceklīgi bija joņojušas smadzenēs, un viņai šķita, ka brauciens uz Gransē, vietas maiņa un pat izjāde palīdzēs mierīgāk visu apsvērt.

Tanī brīdī, kad Amorī iegāja pilī, Amēlija uzjāja Soldremonas paugurā un ieraudzīja ainavu, kas runāja par pagājušajiem laikiem. Viņa vairs nepazina veco pilskalnu. Drupas bija dzīvojušas savu dzīvi arī Amēlijas prombūtnē. Dāsni sakuplojušie krūmi un nezāles, ko neviens nebija aizticis, pilnīgi aizsedza sagruvušos mūrus. «Ak dievs, vai es tiešām pēc kara neesmu šeit ne reizi bijusi?» Amēlija pabrīnījās. Viņa atcerējās aizritējušos septiņus gadus, kuros bija vadījusi savu māju, laidusi pasaulē un audzinājusi bērnus, un Soldremona pa to laiku bija iegrimusi zemē. Amēlija paskatījās apkārt. Ērkšķi, papardes, stiebrzāļu skupsnas bija pārklājušas visu, ieeja pazemē aizaugusi, akmens logu spraišļi pilnīgi apsūnojuši, un vēja brāzmās, kuras šajā paugurā nenorima pat jūnijā, drupu zaļais tērps līgojās un vilnīja, pakļaudamies gaisa strāvojumiem. Akmens drupas bija pārgājušas augu valstībā. Šajā pārvērtībā Soldremona bija zaudējusi drūmo izskatu; nodilšanas un sairšanas ainas vietā paugurs spožajā saules gaismā un smaržīgajā vasaras elpā sniedza neuzveicamo dabas dzīvības apliecinājumu.

Ar zāli aizaugušajā laukumiņā, kur Amēlija bija atsēdusies, viņa nedzirdēja Morisona soļus un pēkšņi ieraudzīja paugurā uzkāpušo muižas pārvaldnieku. Viņa pietiekami labi pazina Morisonu, lai nebrīnītos, ka viņš uzminējis viņas pastaigas mērķi, un saprata arī, ka tikai ļoti svarīgs iemesls atvedis pārvaldnieku šurp.

— Nupat no Parīzes atbraucis Amorī kungs, — Morisons sacīja.

Amēlija klusēdama piecēlās, acis viņai iedzalkstījās.

— Es viņam neteicu, ka nākšu brīdināt kundzi. Amorī kungs gaida pilī.

Stingiem vaibstiem Amālija mirkli vērās tālē. Ar pātagu viņa pāris reižu uzsita pa amazones tērpa svārku apakšmalu, pēc tam straujiem soļiem devās pie sava zirga.

— Labdien, Amorī! — viņa sacīja, ieiedama salonā, kur svainis gaidīja. — Domāju, ka jūs šurp atsūtījis tēvs?

— Sveiki, Amēlij, sveiki!

Viņš pacēla rokas, savilkdams lūpas smaidā, ko uzskatīja par ļoti diplomātisku.

— Lūdzu, neuzbrūciet man! Ziniet, esmu ieradies tikai, lai…

— Paklausieties, Amorī! Es nezinu, ar kādu uzdevumu esat šeit ieradies, nezinu, vai esat informēts par notikumu, kurš mani smagi satriecis, nezinu pat, — ļaujiet man turpināt, — nezinu, par cik jūs pats tanī esat piedalījies, — visi šie mazāk svarīgie jautājumi man pašreizējā stāvoklī ir diezgan vienaldzīgi. Bet, tā kā jūs esat pirmais ģimenes loceklis, kuru sastopu, kopš esmu pieņēmusi noteiktus lēmumus, tad arī jūs es ar tiem iepazīstināšu, lai jūs savukārt tos paziņotu pārējiem.

— Dārgā Amēlij, ticiet man, neesmu atbraucis šurp kā kaut kāds sūtnis. Jūsu tuvinieki tikai bija noraizējušies par jūsu likteni. Atrodu jūs Gransē sveiku un veselu un vairāk nevēlos nekā zināt, nekā izdibināt …

— Nav svarīgi, vai jūs vēlaties vai nevēlaties! Saprotiet taču, Amorī, ka jūsu izlikšanās tagad ir pilnīgi nevietā.

Amēlija nedeva iespēju svainim atsēsties, jo pati bija palikusi kājās. Viņš neviļus apbrīnoja salona vidū stāvošo sievieti ar kuplajām pelēkajā tērpā iespīlētajām krūtīm, lepni izslieto galvu un nobālušo seju zem zema cilindra.

Viņa turpināja.

— Tas viss tomēr ir ļoti vienkārši, un, ja jūs gribētu aizbildināties, ka nekā nezināt, tad īsos vārdos atstāstīšu jums notikušo. Es atklāju, ka mans vīrs mūsu pašu mājās mani krāpj ar vienu no manām kalponēm. Kādos apstākļos šī neģēlība norisinājusies, cik ilgi tā jau vilkusies, kuri no maniem tuviniekiem ir tās līdzzinātāji, vai tā jau zināma atklātībā, tāpat kā, bez šaubām, ir zināma visiem mājiniekiem, — šie jautājumi man šodien ir nenozīmīgi. Nerunāsim arī par to, cik šausmīgu pārdzīvojumu man sagādāja šis atklājums. Fakti ir acīm redzami, un, šķiet, nevienam tie nav noslēpums; domāju, ka manu kalpotāju liecības šādos apstākļos netiks noraidītas, jo es sapratu, ka viņi zina visu, un domāju arī, ka jūsu tēvs, neraugoties uz sirsnīgo pieķeršanos ģimenei, tomēr nebūs spējīgs ar savu godīga cilvēka vārdu aizsegt šīs neķītrības un apgalvot, ka es meloju.

— Bet, dārgā Amēlij …

— Uzklausieties, Amorī, manu lēmumu. Es pieprasīšu šķiršanos. Pirmajā uzbudinājumā un apjukumā, iekams iekāpu vilcienā, lai atbrauktu uz šejieni mazliet nomierināt nervus, es apmeklēju kādu advokātu, tā, ka tagad nerunāju uz zila gaisa. Mana apņemšanās ir stingra, darīšu visu, lai panāktu šķiršanos un bērni paliktu manā gādībā.

Iestājās klusums. Amorī vairāk nekā necentās iebilst, viņš bija apjucis un pat piemirsis tēva norādījumus, jo stāvoklis izrādījās nopietnāks, nekā viņi mājās bija iedomājušies.

Svaine devās uz durvīm.

— Ir laiks ēst brokastis, — viņa pēkšņi pavisam mierīgi sacīja. — Pilī patlaban nav pieņemti kalpotāji, kopš aizvakardienas ēdienu man gatavo fermera sieva, tā, ka būtu izdevīgāk, ja mēs ēstu reizē.

— Negribētu jūs apgrūtināt ar savu klātbūtni… — Amorī iesāka.

Taču Amēlija viņu pārtrauca ar tik vienaldzīgu rokas mājienu, ka viņš neturpināja un pa visu maltītes laiku neizrunāja vairs ne vārda, sēdēdams svainei pretī pie ģimenes galda, kas pat bez ieliktņiem bija pārāk garš divām personām. Mirkli pa mirklim, kad cerēja nesastapt Amēlijas skatienu, dziļi pārsteigts viņš vēroja svaini.

Padzērusi kafiju, viņa uzkāpa savā guļamistabā, aizšāva durvju aizbīdni un pat nolaida žalūzijas, gan lai patvertos no saules, kas spīdēja tieši logos, gan arī lai pilnīgāk noslēgtos no ārpasaules. Ap pulksten diviem pusmēness laukumiņā ieskanējās zvans, un drīz vien varēja dzirdēt piebraucošas ekipāžas rīboņu.

«Kas tad vēl?» Amēlija pieiedama pie loga, pukojās. Pavērusies caur žalūzijas spraugām, viņa redzēja pasta karieti, kas apmeta līkumu un apstājās pie lieveņa; karietes jumts bija uzcelts, lai aizsargātu no saules, un Amēlija nodomāja, ka tūlīt ieraudzīs vīratēvu. Piepeši viņa gluži satrūkās. Cita pēc citas no karietes izkāpa četras sievietes — nogurušas, apputējušas, sakarsušas, ar saburzītām kleitām, izspūrušiem matiem, piesarkušām, spīdīgi sasvīdušām sejām. Lioneta kā veiklākā bija izlēkusi pirmā, pēc tam ar pūlēm izrausās resnā Luija sieva, tad Žilija Minjona, ģērbusies violetā pussēru tērpā, jo turpat pirms diviem gadiem bija kļuvusi atraitne, un beidzot tante Liline, kurai pārējās godbijīgi palīdzēja izkāpt.

Amēlija gluži apjukusi atsēdās. Ko tas nozīmēja? Tikko Amorī bija pārbaudījis viņas atrašanās vietu, viņai uzlaida uz kakla veselu baru radinieču? Ģimenes sievietes… Bruņojušās ar saviem sirmajiem matiem, ar fizisko un morālo svaru, ar nevainojamo pagātni, īstas paraugsievietes… Lionetu trīs tantes droši vien bija savervējušas, garām braucot, lai arī viena Klapjē ģimenes balss skanētu kopīgajā kori, un Amēlija nojauta, ka viņas māte bija izvairījusies no līdzbraukšanas. Kopš krustmātes Patriko nāves grāfiene Klapjē izrādīja pret meitu saprātīgu atturību.

Kāpnēs jau atskanēja nelielā pulciņa tuvošanās: soļu troksnis, svārku čaukstēšana, sačukstēšanās. Amēlijai neienāca ne prātā nepieņemt atbraucējas, viņa taču joprojām bija tuva radiniece šīm trim vecajām dāmām, kuras ieradušās no Parīzes, turklāt viņa jutās spējīga uzveikt visus iespējamos šķēršļus, kas tiktu izvirzīti sakarā ar viņas apņemšanos.

— Lūdzu! — Amēlija uzsauca, kad pie durvīm pieklauvēja.

Visas četras sievietes, droši vien savā starpā vienojušas, metās klāt Amēlijai, cita pēc citas apkampa, viņu un skūpstīja, izsaukdamās: «Dārgā Amēlij!», «Te nu viņa ir!» un «Ak, kāds prieks tevi redzēt!» — un neizteica ne vienu vienīgu pārmetumu. Taču, kad apsveicināšanās brāzma norima, katra izturējās citādi. Notāra atraitne, acīm redzot, izsmēlusi pēdējos spēkus, smagi atgāzās atzveltnes krēslā; Minjona kundze, kas jutās visērtāk no visām četrām, atvāza vēdekli un, uzsmaidīdama Amēlijai, sāka apvēdīt savu sasarkušo seju; tante Liline, atrāvusies nomaļus, izņēma no somiņas ametista rožukroni un, pārējām bijīgi klusējot, nopurpināja lūgšanas. Kad viņa bija beigusi, dāmas saskatījās: priecīgos izsaucienus atkārtot nevarēja, un neveiklā klusēšana ieilga.

Amēlija ieteica ceļiniecēm vispirms veltīt kādu brīdi tualetei.

— Un, ja vēlēsieties aprunāties ar mani, tad runāsim vēlāk.

Amēlija bija ievērojusi, ka modrais Morisons, tikko ieradās pasta kariete, bija iesteidzies pagalmā. Viņa pasauca muižas pārvaldnieku un lūdza, lai tas liek atslēgt radinieču istabas. Pavadījusi tantes līdz durvīm, Amēlija aizturēja aiz rokas Lionetu, kurai līdz tam brīdim nebija veltījusi ne mazāko vērību.

—  Lioneta, — viņa sacīja bez dusmām, tikko abas bija palikušas divatā, — jums tūlīt jābrauc atpakaļ. Jums te nekā nav ko darīt.

—  Amēlij, bet jūsu tantes mani uzaicināja, viņas. teica, ka mana klātbūtne …

—  Jums vajadzēja atteikties, tas ir viss. Ievērojiet, man ļoti žēl, ka viņas uzņēmušās pūles ierasties Gransē, taču viņas šeit ir savās mājās; vecās dāmas jūt, ka viņām ir tiesības runāt ar mani, jo viņas ir manas radinieces.

— Es laikam vairs neesmu jūsu radiniece, vai ne? — atcirta Lioneta, negribēdama samierināties ar to, ka viņai nebūs nekāda loma šajā intrigā. Viņai šķita, ka, vismaz dūšīgi saķildojusies ar Amēliju, viņa neatgriezīsies mājās gluži tukšām rokām.

— Protams, ne, jūs vairs neesat mana radiniece: vai tad jūs to nezinājāt? — Amēlija atbildēja, neviļus paaugstinādama balsi. — Nenoliedzami, esmu dzimusi Klapjē, taču jau pirms piecpadsmit gadiem kļuvu Busardela, un, ja gribat, lai pasaku skaidri, tad pēdējās radniecīgās saites starp manu vecāku ģimeni un mani pārtrūka tanī dienā, kad nomira mana krustmāte. Saprotiet to, kā gribat!

Lioneta nobālēja.

— Bet… es nezinu, ko jūs gribat sacīt… es nesaprotu, — viņa murmināja. Atguvusies viņa dzēlīgi piebilda: — Vismaz to es redzu, ka bēdas nav jūs pārvērtušas!

— Ak, jūs mani izvedāt no pacietības! Tagad, dārgā, brauciet projām. Došu rīkojumu, lai jūs aizved atpakaļ uz Buržu.

Pie šiem vārdiem Amēlija paraustīja zvaniņa auklu.

Tikko Lioneta bija aizbraukusi, Amēlija izgāja koridorā, un, kaut gan viņai derdzās noklausīties pamācības, kuras paredzēja, viņa tomēr nekavējoties devās uz ģimenes vecākās locekles tantes Lilines istabu.

— Tā esmu es, — Amēlija, iepriekš pieklauvējusi, sacīja caur durvīm. — Vai jums nav kaut kas vajadzīgs?

— Nāciet iekšā, mans bērns, nāciet iekšā!

Tante Liline izkravāja mazo ceļa somu. Istabā jau bija izplatījusies laba odekolona smarža. Pārtraukusi rosīšanos ap savu bagāžu, vecā svētule saņēma kopā rokas un sāka drebināt zodu — šis uzbudinājuma izpaudums viņai vienmēr izdevās nepārspējami.

— Ak, mans nabaga bērns! Negribētu modināt jums sirdsapziņas pārmetumus, bet kā jūs mūs izbiedējāt!

— Es no visas sirds to nožēloju, tante, — atbildēja Amēlija, kurai bija sveša mākslota jūtelība un kura nekad nebija varējusi saukt savu radinieci par «tanti Lilini». — Mans nodoms nebija jūs uztraukt… Vai nevēlaties pārģērbties? Nevaru dot Jūsu rīcībā istabeni, bet es labprāt pati jums palīdzētu.

— Tad atāķējiet man ņieburu. Uzvilkšu mugurā vasaras rītasvārkus. Es tik šausmīgi nomocījos aiz karstuma vilcienā, kā arī braucot pasta karietē! … O, es nedomāju sūdzēties, manas mokas ir gluži nenozīmīgas salīdzinājumā ar šo ģimenes drāmu! . ..

«Jāļauj viņai izrunāties,» Amēlija nodomāja.

— Jo tā patiesi ir drāma! — tante Liline turpināja. — Kad brālis man pastāstīja par notikušo, — vai jūs man ticēsiet? — man kļuva nelabi ap sirdi! Esmu tik jūtīga pret visām nelaimēm, kas skar mūsu ģimeni! … Mīļais bērns, es izcietu visas jūsu bēdas un ļoti nosodu Viktorēnu. Paldies dievam, mani pārējie brāļa un māsas bērni ir pavisam citādi nekā šis nejēga, šis lempis!

Amēliju pārsteidza tantes Lilines paļājošais tonis, bet vecā dāma ar gadiem kļuva aizvien dīvaināka, un objektivitāte, kādu viņa jau sen bija izrādījusi pret Viktorēnu, tagad bija izvērtusies pastāvīgā tieksmē viņu nomelnot. Amēlija redzēja, ka vismaz vecā jaunkundze nemēģināja noliegt Viktorēna pārkāpumu. «Vai viņi visi izturēsies tāpat? Tas ļoti atvieglinātu mana nodoma piepildīšanu.»

Tante Liline, acīm redzot, patiešām bija ļoti nogurusi; pārģērbusies rīta svārkos, viņa pateica, ka vēloties klusībā visu pārdomāt. To sakot, vecā jaunkundze norādīja uz mazo blakusistabiņu, kurā iekārtotais saloniņš kopš «šausmīgā gada» bija atstāts viņas rīcībā un kuru viņa izmantoja par lūdzam istabu; taču Amēlija uzminēja, ka svētule drīzāk grib nosnausties.

Amēlija atgriezās savā istabā un mierīgi gaidīja mirkli, kad tantes pa vienai vai visas kopā nāks viņu «apstrādāt», bet, viņai par lieliem brīnumiem, līdz pusdienām nekas nenotika. Tiklīdz atskanēja zvans, kas aicināja pie galda, Amēlija nokāpa lejā un ieraudzīja Amorī, kas pastaigājās gar «vasaras lieveni». Viņš piegāja pie Amēlijas.

— Amēlij, vakarā šeit ieradīsies tēvs. Man bija uzdots pārliecināties, vai jūs te esat, un mana telegramma viņu sasniedza laikā, lai viņš pagūtu tikt uz vilcienu, kas atiet divos piecpadsmit. Viņš ir ceļā, patlaban saņēmu telegrammu. Uzskatīju par vajadzīgu likt aizjūgt divričus un aizsūtīt viņam pretī uz Buržas staciju.

— Jūs esat labi darījis.

Amālija zināja, ka vīratēvs ir bīstamākais un veiklākais pretinieks; viņa nekad nebija šaubījusies, ka agri vai vēlu viņai vajadzēs stāties pretī Ferdinandam Busardelam, un tagad priecājās, ka nav sadrumstalojusi spēkus iepriekšējās sīkās sadursmēs.

— Vai jūsu tantes zina, ka tēvs atbrauks? — viņa jautāja.

— Es viņām pateicu, tikko saņēmu telegrammu. Tad tāpēc viņas atturējās no pārrunām,» Amēlija nodomāja, vēl lieku reizi pabrīnīdamās par šo ģimeni, kurā valdīja tik stingra disciplīna un saskaņotība.

Ap pusvienpadsmitiem vakarā visas trīs dāmas, izdzērušas tasi zāļu tējas, izklīda pa savām guļamistabām; viņas nebija ne ar vārdu pieminējušas to, kas nodarbināja viņu prātus; trīs stundas viņas bija nepiespiesti tērzējušas, strādādamas pie pērnvasar aizsāktajiem rokdarbiem. Amorī palika salonā kopā ar svaini. Vilciens pienāca Buržā astoņos divdesmit piecās, pat ja biržas mākleris, ne minūti neuzkavēdamies, pārsēstos divričos, arī tad viņš nevarēja sasniegt Gransē pirms pusnakts. Turklāt laiks bija vētrains un ārā ļoti tumšs, tā, ka zirgs varbūt rikšoja lēnāk.

Kad ap pusvieniem dziļajā lauku klusumā ieskanējās zvans pie vārtiem, Amēlija palūdza, lai Amorī uzvelk logu aizkarus «ziemas lieveņa» pusē, un izgāja uz kāpnēm sagaidīt vīratēvu.

Biržas mākleris parādījās pavisam citādi, nekā bija ieradušās četras dāmas. Viņš vingri izlēca no divričiem un strauji uzsteidzās pa kāpnēm, uzmezdams vedeklai vērīgu skatienu; varēja manīt, ka viņš vēl ir ļoti satraukts no pārdzīvotā nemiera. «Skaidrs, saruna notiks šonakt, jo viņam miegs nenāks,» Amēlija nodomāja.

Noņēmis cepuri, viņš, kā parasti, noskūpstīja vedeklu uz pieres un, atbalstīdams zem elkoņa, ieveda iekšā, neteicis ne vārda.

— Tēv, vai esat ēdis pusdienas? — viņa jautāja.

— Diemžēl ne! Pārtikas saiņos, kurus pārdod stacijās, ir gluži nebaudāmi ēdieni, un es cerēju uz jums. Vai esmu maldījies?

— Jūsu guļamistabā jūs gaida viegla maltīte. Atvainojiet, ka nelieku jums pasniegt ēdamistabā, bet te nav kalpotāju.

— Tas ir lieliski. Iesim augšā, esmu ļoti izsalcis. Kāpņu laukumiņā viņš zīmīgi paskatījās uz Amorī, kas novēlēja labu nakti un aizlavījās… Tēvs atvēra guļamistabas durvis un iebīdīja vedeklu iekšā.

— Jūs taču man pakavēsiet laiku! — viņš noteikti sacīja.

Durvis aiz viņiem aizvērās.

Ēzdams viņš nekā svarīga nerunāja. Ar labu apetīti Busardels notiesāja tasi viras, aukstu cāli, gabalu pastētes un salātus.

— Cik garšīga ir šī riekstu eļļa! — viņš sacīja, vēlreiz uzlikdams uz šķīvja salātus. — Tāda ir tikai Berī. Amēlij, vai būtu grūti piegādāt šo eļļu Parīzē?

— Šķiet, ka ne.

— Par to vajadzēs padomāt.

Amēlija nekā neiebilda. Uzkozdams šejienes kazu sieru, vīratēvs apvaicājās par fermu, par lopu pieaugumu. Ar šiem jautājumiem viņš it kā sacīja: «Jums jāsaprot, ka dzīve turpinās. Nedomājiet, ka manās acīs kaut kas ir mainījies.» Amēlija neizpauda nepatiku un piesardzīgi ausījās, taču viņu tirdīja nepacietīga vēlēšanās dabūt zināt, kā klājas viņas bērniem. Un tad vīratēvs pats ierunājās:

— Jūsu bērni ir veseli. Karoline, kā jau varat iedomāties, rūpējas par viņiem pašaizliedzīgi.

Šoreiz tas nozīmēja: «Es nelietošu zemiskus paņēmienus, ja varu iztikt bez tiem.» Juzdama, ka vīratēvs ir ļoti drošs par sevi, Amēlija divkāršoja uzmanību un sasprindzināja gribasspēku.

— Tā! — viņš ieteicās, pieceldamies no galda un iestumdams to istabas kaktā. Piegājis pie atzveltnes krēsla, viņš atsēdās un aizbāza īkšķus aiz vestes piedurkņu izgriezumā — tā joprojām bija palikusi viņa iemīļotākā poza. — Un tagad, mīļā vedekla, aprunāsimies. Vispirms man jums jāsaka, es ļoti nožēloju manu abu māsu un brāļasievas iejaukšanos. Man neizdevās to novērst. Jums jāzina, ka vēsts par jūsu aizbēgšanu ļoti satrauca visu ģimeni. Mana vecākā māsa tūlīt ieradās Vandeika avēnijā un vēlējās pārņemt savās rokās lietas vadību, es nevarēju viņai liegt ievākt izziņas. Viņa tikko neatklāja ātrāk par mani, ka jūs atrodaties Gransē. Īsi sakot, viņa uz savu galvu brauca šurp, atvezdama līdzi māsu un svaini. Atkārtoju, es nožēloju viņas rīcību, bet nevaru noliegt, ka uz to viņu pavedināja cienījamas jūtas. Jums pašai jāsaprot jūsu tuvinieču bažas . ..

— Es ne par ko nebrīnos. Biju cerējusi, ka mans lūgums tiks ievērots, taču drīz sapratu savu maldīšanos. Lai nu vai kā, taču ar šo, kā jūs sakāt, aizbēgšanu

man izdevās pāris dienu pabūt vientulībā, visu netraucēti pārdomāt un pieņemt noteiktu lēmumu.

Vīratēvs, kas bija vēlīgi klausījies Amālijā, apturēja viņu ar mājienu, kas nozīmēja: «Ne tik strauji, visu pēc kārtas!» Bet Amēlija tomēr bija paguvusi izteikt to, ko vēlējās.

—  Vēl kaut kas, — Busardels turpināja. — Cik sapratu no vecā Žermēna, ar kuru pa ceļam aprunājos, tad arī jaunā Klapjē kundze esot uzskatījusi par vajadzīgu pievienoties manām māsām, un jūs viņu esot aizraidījusi atpakaļ. Ja tas ir tiesa, tad esmu jums par to pateicīgs.

—  Patiesības labad man jāatzīstas, ka, aizraidot viņu, es it nemaz nedomāju par jums.

—  Protams, protams, taču man tas nāk par labu, un tas jo vairāk pierāda mūsu interešu kopību.

«Mūsu intereses, ievākt izziņas, lietas vadība — kādos vārdos viņš izsakās, runājot par šādu notikumu!» Amēlija nodomāja. Bet Busardels jau turpināja:

— Tam gan galu galā ir tikai blakus nozīme. Pievērsīsimies pašam galvenajam. Vispirms gribu nākt klajā ar paziņojumu, kuru man smagi izsacīt, un tomēr esmu spiests to izteikt, lai būtu patiess pret jums: es nosodu Viktorēna izturēšanos.

Viņš it kā nogaidīja šo vārdu iespaidu, taču vedeklu tie šķita maz aizkustinām. Viņa paskatījās vīratēvam tieši acīs.

— Piedodiet, — viņa sacīja pārvērstā balsī, — gribu jums ko jautāt: vai jūs nezinājāt, ka jūsu dēls naktīs satikās ar šo sievieti Amorī guļamistabā?

— Es? — Busardels iesaucās, pielikdams roku pie sirds.

— Vai varat dot goda vārdu, ka to nezinājāt?

— Amēlij, goda vārds!

«Vai viņš melo?» Amēlija domāja.

— Mīļais bērns, kā jūs varējāt par to šaubīties?…

— Pēc tā, ko esmu piedzīvojusi, man ir svēts pienākums pret sevi un pret saviem bērniem šaubīties par visu un par visiem. Tomēr es pieņemu zināšanai, ka

jūs nenoliedzat Viktorēna vainu, jūs nenoliedzat, ka viņš uzturējis sakarus ar manu kalponi manā mājā, dažus soļus no manas guļamistabas.

Busardels izvairīgi pavīpsnāja.

— Nē, es to nenoliedzu… — Šie materiālie fakti viņam likās nesvarīgi. — Bet es redzu, ka jūs pārāk lielu nozīmi piešķirat apstākļiem. Vieta, persona, laiks — vai tas palielina pārkāpuma smagumu?

— Kā?

—Nu, protams! Galu galā, Amēlij, vai tad jūs nepievērāt acis uz Viktorēna biežo prombūtni?

— O! — viņa sašutusi iesaucās. — Vai tas iespējams, ka jūs mani tik maz pazīstat?

Amēlija piecēlās, paspēra dažus soļus, pagrieza muguru Busardelam; no viņas kustības vīratēvs uzminēja, ka viņa noslaucīja asaras. Pēc tam viņa no jauna pievērsās biržas māklerim.

— Pareizi, es redzēju, ka Viktorēns vakaros bieži pazūd no mājām, bet viņa ģimene, viņa tēvs tur nesaskatīja nekā peļama. Iedomājos, ka Viktorēns iet uz klubu, uz kaut kādām vīriešu sanāksmēm, varbūt spēlē kārtis, un es ar to samierinājos. Man nenāca ne prātā, ka iegansti, ar kuriem viņš aizbildinājās un kurus jūs mierīgi uzklausījāt, bijuši apzināti meli, par kuriem jūs visi bijāt vienojušies. Un jūs uzskatījāt mani par iecietīgu sievu? Turpretī es jūs nekad neuzskatīju par

viņa līdzzinātājiem! Tikai pirms trim dienām man it kā aizsegs nokrita no acīm, es atcerējos situācijas, vārdus un skatienus jau tālā pagātnē, un man kļuva skaidrs, ka jau sen esmu nelaimīga.

— Nabaga bērns, tāds taču ir visu sievu liktenis! Vīrieša organismam ir zināmas prasības, un tur ne jūs, ne es nekā nevaram grozīt. Pie joda, jūs taču pazīstat dzīvi! Jūs esat četru bērnu māte!

— Tēv, jūs mani ārkārtīgi pārsteidzat! Nebiju domājusi, ka starp mums ir tik dziļa plaisa. Baidos, ka jūs ļoti vāji pazīstat sievietes.

Busardels pasmīnēja.

— Runāju par tādām sievietēm kā es, — Amēlija piebilda ar viņai raksturīgo nemāksloto vaļsirdību.

— Esmu laidusi pasaulē četrus bērnus, bet tāpēc neesmu pārstājusi domāt un just godīgi… Paklausieties, — viņa ierunājās mazliet skaļāk, un viņas apņēmīgā sejas izteiksme uz mirkli ietekmēja pretinieku,

— neceriet mani nokausēt vārdu maiņā. Uzskatu, ka būs taisnīgāk, ja nekavējoties pateikšu jums savu lēmumu. Pieprasīšu šķiršanos. No šīs prasības es neatkāpšos.

Amēlija iekšēji trīsēja, uzdrošinādamās izteikt šos vārdus, taču vīratēvs tikai paraustīja plecus. «Cik es esmu vientiesīga! Viņš jau zināja, Amorī bija viņam to pateicis.» Pārsteigums Amēliju mazliet izsita no sliedēm, taču tūlīt pat viņa atkal saņēmās.

— Ja es domātu tikai par sevi, tad mans lēmums varbūt nebūtu tik stingrs. Es vēl paciestu pazemojumu un tēlotu agrāko lomu Vandeika avēnijā, kalpotāju, tuvinieku un arī paziņu vidū, kuriem varbūt jau sen esmu neapzināti kļuvusi par apsmieklu. Bet man nesāp tikai aizvainotā pašlepnuma brūce. Un pat ne riebums.

— Bet kas tad?

— Rūpes par maniem bērniem! — viņa sacīja ar vispilnīgāko vaļsirdību. — Vai jūs par to neesat padomājis? Vai mans pienākums nav viņus pasargāt no tāda tēva ietekmes? Viktorēns nelabosies, tas man ir kļuvis pilnīgi skaidrs. Apsveriet, kas notiks ar jūsu mazbērniem, kad šie nevainīgie radījumi paaugsies, sāks vērot un saprast! Jūs aizmirstat, ka Teodoram jau ir astoņi ar pusi gadu!

— Jūsu spriedelējumi ir pilnīgi neloģiski! Vai jūs pati esat apsvērusi, kāda dzīve viņus gaidītu, ja viņus sadalītu divās ģimenēs?

— Viņi netiks sadalīti: es pieprasīšu, lai visus četrus bērnus atstāj man! Un es to panākšu!

— Nevar zināt! — viņš sacīja.

Uzreiz Amēlija atcerējās, ka advokāts bija izteicis dažus iebildumus, kuriem tobrīd viņa nebija pievērsusi uzmanību, iebildumus sakarā ar viņas uzdoto iemeslu apstrīdēšanas vai noliegšanas iespēju un ar pretējās puses aizstāvja paredzamajiem gājieniem.

Iestājās klusums. Laiks ritēja. Biržas mākleris piecēlās un ielēja glāzē ūdeni. Turpretī Amēlija, kurai mute bija izkaltusi aiz karstuma, uztraukuma un garās runāšanas, palika sēžot un centās nekustēties, it kā nekustībā varētu vairāk aiztaupīt enerģiju. Viņa paredzēja, ka tā viņai vēl būs vajadzīga. Vīratēvs paspēra dažus soļus pa istabu; viņš noregulēja lampas degli, pēc tam piegāja pie loga.

— Ir tik tveicīgi, — viņš sacīja. — Vai var atvērt?

Amēlija pamāja ar galvu. Busardels attaisīja logu. Smacīgais āra gaiss neieplūda telpā, it kā parka svelmaino nakti rūts joprojām šķirtu no istabas. Busardels atslējās ar muguru pret loga stenderi.

— Vai zināt, — viņš ierunājās mierīgākā noskaņā, — ka jūs, spriežot pēc visa, patlaban grasāties nopelt savu vīramāti, kuru jūs tā cienījāt un apbrīnojāt? Patiesi, jā: arī es neesmu bijis pret viņu vienmēr balts kā sniegs. Taču viņa nekad nav man nekā pārmetusi, nav pat izteikusi nevienu piezīmi. Atcerieties, Amēlij, cik viņai bija plaši uzskati, mācieties no viņas savaldību.

— Nebiju sagaidījusi dzirdēt šādu argumentu, bet tas nav tik veiksmīgs, kā jūs iedomājaties. Jūs maldāties, Teodorines kundze man nedotu šādus padomus.

— Tomēr jā, viņa jums ieteiktu visu aizmirst un piedot viņas dēlam tāpat, kā viņa ir piedevusi man, ja nu jūs gribat dzirdēt visu līdz galam.

Amēlijas balss trīcēja, kad viņa atbildēja:

— Tā nav taisnība. Jūs spiežat mani jums to atklāt. Vai atceraties vēstuli, kuru viņa mirstot man atstāja un kuras saturu es jums neizpaudu? Tēv, viņa man nemācīja būt padevīgai.

— Busardels paskatījās uz Amēliju neticīgi, vērīgi; viņa turpināja:

— Teodorines kundze mani aicināja nekad neatteikties no savas pašcieņas. Tie ir viņas vārdi. Kopš trim dienām es tos nemitīgi atkārtoju, kopš esmu atklājusi, ka šo padomu viņa nav devusi man bez pamata.

Pamanījusi, ka Busardels bija pārvērties sejā, viņa vairāk nekā nepiebilda.

Taču viņa nekā nebija ieguvusi. Pēc īsas atelpas cīņa sākās no jauna. Vīratēvs enerģiski izteica dažādus apsvērumus, kuros izpaudās attapība un viltība, kas liecināja par viņa lielajām bažām un dedzīgo vēlēšanos pārliecināt vedeklu. Pēc pulksten trim, kad jau sāka aust gaisma, kad Amālijas sejā kļuva manāmas noguruma pēdas, jo kopš aizbraukšanas no Parīzes viņa nevienu nakti nebija varējusi kārtīgi gulēt, biržas mākleris šķita kļūstam aizvien mundrāks, acis viņam atkal staroja, viņš bija kā elektrizēts.

— Esmu dzirdējusi visus jūsu argumentus un jūs savukārt manus, — viņa sacīja. — Vai tagad nebūtu labāk, ja mēs katrs klusībā visu pārdomātu?

Busardelam likās, ka viņa padodas; biržas māklera seja atplauka tuvās uzvaras apziņā. Amālija, kas jau devās uz durvīm, ievēroja šo izteiksmi un aiz sava godīguma izdarīja kļūdu.

— Nedomājiet tomēr, ka esat satricinājis manu apņemšanos, — viņa sacīja.

— Kāda stūrgalvība! — Busardels iesaucās, zaudējis aukstasinību. — Viss, ko es viņai saku, atduras kā pret sienu! Vai nav tā?… Nē, jūs no šejienes neaiziesiet, iekams nebūšu jūs pārliecinājis!

— Tēv, tas taču nav tik steidzami!

Gluži sagumusi viņa atbalstījās pret kumodi. Busardels runāja atkal.

— Tas ir ārkārtīgi steidzami! Es jums saku: jūs neaptverat stāvokli! Ja esmu pametis visas savas darīšanas un uzņēmies pūles šeit ierasties, tad tikai tāpēc, ka nevarēju bezdarbīgi gaidīt, kamēr jūs nāksiet pie prāta. Jūs man te klāstāt par vilšanos, par sarūgtinājumu, it kā tas būtu vissvarīgākais! Pa to laiku Parīzē trin mēles! Skandāls vēršas plašumā! Redziet, ko jūs ar savu bēgšanu esat izdarījusi! Vai tiešām jūs domājat, ka nesodīti varat viena pati pulksten astoņos no rīta skraidīt pa ielām un stacijām, kad pilsētā gandrīz katrs mūs pazīst! Un ar ko lai es aizbildinu jūs? Saslimšana, neatliekama vajadzība aizbraukt uz Berī — šāds izskaidrojums der, augstākais, divām trim dienām! Sabiedrības ziņkārības apmierināšanai der tikai viena atbilde: parādieties atklātībā! … Klausieties, Amēlij, jau sāk aust gaisma, šodien ir pirmdiena. Brauksim atpakaļ uz Parīzi, un rītvakar ierodieties kopā ar Viktorēnu savā ložā Franču komēdijā … Tas tik un tā citādi nevar beigties, labāk piekrītiet tūlīt.

— Uz to neceriet. Šādu komēdiju es netēlošu. Starp manu vīru un mani visam ir beigas, esmu atraitne, kļuvu atraitne tanī naktī pirms trim dienām. Mūsu advokāti varēs vienoties par vispieklājīgāko šķiršanās iemeslu uzdošanu, es nepretošos, bet šķiršanos es prasīšu, un tā notiks! — Amēlija noskandēja.

— Jūs esat neprātīga! Tās ir skaidras blēņas! Jūs nekā nepanāksiet! Jūs nepazīstat ne likumus, ne tiesu procedūras, bet es pazīstu un jūsu advokātu aprīšu vienā kumosā! Ko tas nozīmē? Vai jūs uzskatāt mani par puiku? Amēlij, esmu bijis pret jums ļoti pacietīgs, noņēmies ar jums stundām ilgi, izturējies ar vislielāko saudzību aiz cieņas par jūsu patiesās sirsnības pierādījumiem, kurus jūs mums jau esat sniegusi… jā, es atceros visu… Esmu pat ņēmis vērā jūsu sievietes bēdas, kaut gan jūs, protams, šo nelaimi pārspīlējat, tomēr vēl ciešat. .. Labi! Bet neprasiet no manis pārāk daudz! Atkārtoju, ka jūs neatstāsiet šo istabu, iekams nebūsiet apzinājusies savus pienākumus un man nedosiet svētu solījumu otrdien ierasties Franču komēdijā uz izrādi.

— Tēv, es patlaban nevēlos turpināt šo sarunu, ļaujiet man iet.

— Jūs nekur neiesiet!

— Jūs mani aizturēsiet ar varu?

— Ja citādi nevarēs! — Busardels, iededzies niknumā, iesaucās. — Jūs taču nesaprotat, kad ar jums runā!

— Viņa paspēra pāris soļu uz priekšu. Viņš strauji piegāja pie durvīm un tās aizslēdza. — Es saukšu palīgā!

— Sauciet, neviens tik un tā nenāks!

— Vai esat devis attiecīgu rīkojumu?

Amālija atkāpjas, ar muguru atslejas pret sienu, paceļ rokas, lai sakārtotu matu mezglu; kleitas padusēs izsvīduši divi plankumi; ar plaukstā iežņaugto mutautiņu viņa susina pieri, kaklu, elpo smagi, bet vairs nedomā atsēsties.

Busardels pieiet pie Amālijas, saķer viņu aiz elkoņa; sievietes augums saspringst, viņa cenšas izrauties, taču Busardels neatbrīvo viņas roku.

— Laidiet vaļā, — viņa pārvērstā, apslāpētā balsī izdveš; pēc tam aizvien pieaugošā uzbudinājumā murmina: — Ejiet prom, atlaidiet manu roku, ejiet!

Viņš ieklausās dīvainu izbaiļu pilnajos čukstos, vērīgi paskatās uz Amēliju, šķiet svārstāmies, tad piepeši pievelk viņu sev klāt, cieši apskaudams.

— Nē! — viņa ievaidas. Satverta ap vidukli, viņa ar abām dūrēm atsperas pret vīrieša krūtīm un pūlas viņu atgrūst.

— Amēlij, — viņš glāsmaini ierunājas, — ļaujiet sevi pārliecināt, dariet to manis dēļ, lūdzu… manis dēļ. . .

Bijušais skaistulis, lietpratīgais sieviešu siržu lauzējs, uzreiz aptver savas priekšrocības. Vēl spēcīgais, vingrais vīrietis neizlaiž vedeklu no ciešā apkampiena, nemitīgi dudina viņai pie auss zem atrisušo matu spārna, glāsta viņu ar savu vaigu, ar ūsām, ar savu elpu.

— Apsoliet, manis dēļ, apsoliet… — viņš čukst, juzdams, ka saspringtais augums pamazām atslābst viņa rokās. Izslējis galvu, Busardels vēro Amēliju. Viņa ir atliekusi kaklu, satrauktajā sejā acis slēgtas, mute pavērta, virslūpa atsedz baltos zobus, uz viena redzams mazs, brūns plankumiņš; Amālija vairs necīnās, šķiet,

viņa kļuvusi nejūtīga, bet tad plaksti paveras, redzokļi apstājas pie tā, kurš sažņaudzis viņu savās rokās; atskan aprauts, žēlabains vaids, viņa saļimst, zaudē samaņu. Busardels uztvēra lejup slīgstošo augumu, tas viņam likās smags. Tā kā Amālija bija paģībusi, viņš vairs nepūlējās tēlot spēkpilnu vīrieti un sīkiem, vecīgiem solīšiem aizstiepa viņu līdz gultai. Apsedzis vedeklai kājas, Busardels sameklēja ožamo sāļu flakoniņu un deva viņai ieelpot. Viņa uzreiz atguvās; aiz loga atskanēja lietus čabēšana; no zemes cēlās svaiga, smaržu piesātināta gaisa vāli, kas ieplūda istabā reizē ar austošās dienas zilgmi. Valgais rīta svaigums sasniedza arī gultu, kurā Amālija, paļāvīgi atstājusi savu roku vīratēva plaukstā, kuplo matu vilnī ieskauta, mierīgi raudāja.

Viņa uz mirkli pat aizsnaudās un, atvērdama acis, sacīja:

— Tagad iešu gulēt.

Busardels palīdzēja viņai piecelties sēdus, pēc tam izslieties kājās. Viņa mēģināja saņemt kopā un uzspraust atrisušos matus, bet rokas bija bezspēcīgas. Bāla gluži kā pēc dzemdībām, garajiem matiem klaidā krītot pār pleciem, cieši pieķērusies vīratēvam pie elkoņa, viņa grīļodamās devās uz durvīm. Bija jau pilnīgi uzaususi gaisma; lampa, ko viņi bija piemirsuši izdzēst, dega ar sarkanīgu liesmiņu.

Lai sasniegtu Amālijas apartamentu, viņiem vajadzēja iziet cauri garajam koridoram, uz kuru vērās visu ģimenes locekļu guļamistabas. Lēniem soļiem abi gāja uz priekšu. Kaut gan bija agra rīta stunda, vienas istabas durvis stāvēja līdz galam atvērtas: notāra Luija sievas Loras guļamistabā bija sapulcējušās visas trīs tuvinieces. Acīm redzot, viņas nebija likušās gulēt; sasēdušās pretī durvīm sabīdītajos atzveltnes krēslos, viņas gaidīja. Garām ejot, Amālija pamanīja sargposteni un, lai tantes nomierinātu, vārgi viņām uzsmaidīja.

Nākamajā vakarā, kad Franču komēdijas teātrī, kā parasti otrdienās, bija vislielākais publikas pieplūdums, «Ārzemnieces» pirmā cēliena laikā Busardela kundze parādījās savas ģimenes abonētajā ložā. Notāra Luija sieva un Minjona kundze, jau izrādes sākumā ieņēmušas savas vietas, visiem redzot, noskūpstīja Amēliju, un Lora, pabīdījusi mazliet sānis savu krēslu, piespieda Amēliju atsēsties starp viņām abām pirmajā rindā. Tante Liline, ņemot vērā lugas raksturu, nebija teātrī ieradusies, toties uz ložas malas Amāliju gaidīja kārbiņa ar sacukurotiem augļiem un vecmeitas vizītkartīti. Aiz trijām dāmām puskrēslā balsnīja biržas māklera, notāra un Viktorēna spodrās krekla krūtis. Ieradās arī Amorī un viņa brālēns Oskars: Busardelu loža bija pilna, abiem bija jāpaliek aizmugurē stāvot. Trešajā cēlienā, lai nepalaistu garām lielo Sāras Bernāras monologu, par kuru jūsmoja visa Parīze, viņi iegāja draugu ložā un palūdza vietu, bet uz cēliena beigām atgriezās pie ģimenes. Starpbrīdī Busardelus apmeklēja tik daudzi paziņas, ka ložā kļuva par šauru, viņi izgāja foajē, un nepatīkamās tenkas apklusa.

Kad pēc neilga laika pienāca Amēlijas dzimšanas diena (Busardeli svinēja dzimšanas, nevis vārda dienas), tika rīkota parastā lielā dineja, bet dāvanas, kas bija! saliktas ap viņas šķīvi, nepārprotami atspoguļoja milzīgo satraukumu, ko bija pārdzīvojusi visa ģimene. Cieņai, ko pret Amēliju jau sen juta visi tuvinieki, bija pievienojies bijīgs apbrīns; aiz viņas gribas pār tuvinieku galvām bija savilcies draudīgs mākonis, un viņa pašaizliedzīgi bija to izkliedējusi, ģimenes debesis atkal noskaidrojās; drauds, kam bija sekojusi augstsirdīga piekāpšanās, dumpis, kuram bija sekojusi uzupurēšanās, vēl palielināja viņas prestižu. No tēva mutes visi bija dabūjuši zināt, ar kādu rakstura stingrību Amēlija bija viņam pretojusies liktenīgajā naktī Gransē un cik sīvu cīņu viņam vajadzējis izcīnīt; vienīgi Viktorēns drāmas atrisinājumu saskatīja citādā gaismā. Kad Amorī, atgriezies no Berī, viņam paziņoja, ka atvesta viņa aizbēgusi sieva, Viktorēns atbildēja: «Viņa mani vēl arvien mīl, esmu gatavs saderēt!»

Aplūkojot citu pēc citas dzimšanas dienas dāvanas, Amēlija atskatījās uz tuviniekiem, kas viņai par godu bija sapulcējušies ap svinību galdu. Zem viņas šķīvja bija palikts kāds lielāks sainis. To Amēlija attina pēdējo, uzminēdama pēc vizītkartēm, kas bija pievienotas pārējām veltēm, ka šī dāvana ir no vīratēva. Tā bija rotas lietu kārbiņa; attaisījusi vāciņu, viņa ieraudzīja kakla rotu, trīs pērļu virknes. Milzīgi pārsteigta Amēlija uz mirkli iedomājās, ka notikusi kāda kļūdīšanās, taču nešaubījās, ka pērles ir īstas; pacēlusi acis, viņa paskatījās pāri ziedu grozam uz Ferdinandu Busardelu, kuram sēdēja pretī pie galda jau kopš Teodorines kundzes nāves. Biržas mākleris atbildēja uz viņas skatienu, vairākas reizes apstiprinoši pamādams ar galvu. Trīsēdama aiz saviļņojuma, asaru pilnām acīm Amēlija ļāva, lai Karoline apliek viņai ap kaklu trīskāršo pērļu virkni, kas vēlāk pāries mantojumā viņas meitām; piecēlusies viņa garām visam galdam piegāja pie vīratēva un pastiepa viņam pieri, uz kuras viņš uzspieda ilgu skūpstu pie pašām matu saknēm, — Amēlija nobālēja.

Amorī bija uzdāvinājis savu vizītkartīti ar uzrakstu: «Čeks uz portretu visā augumā.»

Pēc maltītes Amēlija ar vīrabrāli uz brīdi attālinājās no pārējiem.

— Dārgais Amorī, nespēju izteikt, kā esmu aizkustināta par jūsu domu: jūs taču man ziedosiet nedēļām ilgi savus brīvos brīžus. Bet, ja gribat manu prieku darīt vēl pilnīgāku, tad mainiet modeli: uzgleznojiet sava tēva portretu un uzdāviniet to man.

Kad bija nobeigts trešais lielais biržas māklera portrets, Amēlija lika to ietvert greznā ierāmējumā un pakāra savā guļamistabā pie sienas. Viņa varēja redzēt portretu no savas gultas, kurā viņas vīrs vēl laiku pa laikam viņai pievienojās.

XXVI

Busardelu savrupmājā, izmantojot vasaras sezonu, kad ģimene izbrauca ārpus pilsētas, tika nomainīti uzreiz visi apkalpotāji, lai jaunais personāls nepagūtu saklausīties tenkas no aizejošajiem. Pat biržas mākleris, kas divdesmit gados bija ļoti pieradis pie sava kambarsulaiņa, un Edgara atraitne Karoline, kura varēja tikai uzslavēt mazā Ksavjē aukli, padevās šai pilnīgajai atlaišanai, kurā izpaudās gan Busardela kundzes gudrība, gan arī pilnīgi attaisnojama patmīlība.

Dibo pāris bija aizslīdējis pagātnē. Dažas dienas pēc viņu aizbraukšanas Amēlija saņēma pa pastu mazu, ar sarkanu laku aizzīmogotu, nekrāsota koka kastīti, uz kuras zem viņas vārda un adreses bija lasāmi ļoti glītā rokrakstā uzrakstīti šādi vārdi: «Sūta Aglaja Dibo Lillē, Klē ielā.» Amēlija neattaisīja sūtījumu, kura apmērs un svars nepārprotami atklāja tā saturu. Aglaja apzinājās, ka nav vairs cienīga šīs dāvanas, un turpmāk šo zelta ķēdi ar pulksteni vairs neviens nevarēja valkāt. Amēlija gribēja ielikt kastīti kumodē un neviļus pameta acis uz gleznu «Laimīgā aukle», kura karājās virs kumodes. Mirkli viņas skatiens pakavējās pie šī audekla. Amēlijai nebija ienācis prātā likt gleznu aizvākt uz kādu pažobeli, jo viņa saskatīja tanī galvenokārt savu bērnu portretu. Bet, kad viņa bija sūtījumu novietojusi atvilktnē starp vecmodīgām rokas somiņām, saulessargu rokturiem un vēdekļiem, kurus vairs nelietoja un šeit uzglabāja, divas lielas asaras noritēja viņai no skropstām un uzpilēja uz pamestajiem priekšmetiem; Amēlija aizbīdīja atvilktni.

Nekad ne ar vienu viņa nerunāja par šā gada notikumu. Tikko atgriezusies Parīzē, viņa dedzīgi ķērās pie dažādiem saimniecības darbiem un pasāka veselu rindu uzlabojumu visā plašajā mājoklī. Busardelu savrupmāja jau piecpadsmit gadus lepni dižojās starp arhitekta Daviū izplānotajiem čuguna vārtiem un lielo parka sikomoru, izslējusi savu izgreznojumiem pārblīvēto masīvu, kas mazliet atgādināja milzīgu lādi Napoleona III stilā. Taču progress virzījās uz priekšu milzu soļiem, un daudzās jaunbūvēs, kas drudžainajā celtniecības periodā, kurš bija sekojis karam, auga šajā kvartālā kā sēnes pēc lietus, varēja iekšējās telpās sastapt izsmalcinātus jauninājumus, kādu Busardelu mājā nebija.

Amēlija modernizēja kaloriferus, ierīkoja papildu kāpnes un liftu, izbūvēja vannas istabu, jo tā tagad nāca modē. Viņa ļoti baidījās no ugunsgrēkiem, un, tiklīdz atvērās 1878. gada Vispasaules izstāde, viņa steidzās uz Marsa laukumu izpētīt vispilnīgākos ugunsdzēšamos aparātus; neilgi pēc tam savrupmājas vestibilu, kāpņu un koridoru sienas no apakšējā līdz pašam augšējam stāvam tika izrotātas ar violeta stikla granātām misiņa stiepļu groziņos.

Zināms skaits senatnīgo sēdekļu, no kuriem daži bija atvesti no Vileta savrupmājas, izrādījās jau nederīgi lietošanai, jo nebija laikā salaboti. Amēlija lika tos uzstiept pažobelē pie grabažām, jo nekad nekā nemēdza aizmest projām, un aizstāja tos ar komfortabliem, moderniem sēdekļiem. Komforts tolaik bija galvenais vārds, galvenā ideja. Salonos parādījās dziļi «rotšilda» zviļņi, zemi atzveltnes krēsli, kas papildināja plašo sēdekļu loku, jo laika zoba saēsto antīko Bovē mēbeļu bija kļuvis par maz. Krēslus, kuriem bija tikai nodilis zīda pārvalks, pārpolsterēja par jaunu. Lai pieņemšanas telpu anfiladi padarītu mājīgāku un siltāku, Busardela kundze izņēma no lādēm gobelēnus ar lapaino zaru rakstu, kuri nekad nebija cilāti; viņa tos pārgrieza uz pusēm un lika piekārt pie durvīm kā portjeras.

Amēlija pilnīgi aizrāvās ar šiem pārkārtojumiem. No paša rīta vai tūlīt pēc brokastīm viņa izbrauca dažādajās darīšanās un atgriezās tikai tad, kad bija pilnīgi nogurusi. Pasāktie rokdarbi nevirzījās uz priekšu. Visam vēl pievienojās gādība par bērniem, sabiedriskie pienākumi, un vakarā viņa nereti sacīja: «Ak dievs, diena jau galā, un es neesmu veikusi ne ceturto daļu no tā, ko biju nodomājusi.» Dzirdot šādus vārdus, vīratēvs pievērsās vedeklai un pateicās par viņas lielajām pūlēm. Busardels visur ļāva Amēlijai brīvi rīkoties un piekrita visam, ko viņa vēlējās.

Patiesi, te neviļus varēja rasties jautājums, kad gan mitēsies Busardela kundzes aizrautība. Gransē pilij viņa lika piebūvēt vēl vienu spārnu, un jaunajā īpašumā, kuru Viktorēns pēc viņas ieteikuma bija nopircis Soloņā, lai vēlāk, kā viņa sacīja, vismaz abi dēli mantotu katrs pa muižai, Amēlija lika celt otru pili. Tad tante Liline ar sāji medainu smaidu nosauca Amēliju par «Bavārijas karalieni», netieši norādīdama uz karali Ludviķi II, kura celtniecības mānija sagādāja bagātīgu vielu laikrakstu feļetonistiem.

— Tante, par šo līdzību neuztraucieties: es neizputināšu savus pavalstniekus! — atbildēja Amēlija, kura vienīgā no visas ģimenes reizēm kaut ko atcirta uz vecās jaunkundzes dzēlībām.

— Pie tam Amēlija, paldies dievam, nav neirastēniķe, — piebilda Karoline, izmezdama modē nākušo vārdu.

Pēdējais celtniecības pasākums, pie kura Busardela kundze ķērās, attiecās uz Vandeika avēnijas savrupmāju. Viņa tīkoja pēc ziemas dārza un tā novietojumam izvēlējās austrumu fasādes galu, kur bija pietiekami liela platība starp mājas spārnu un kaimiņu savrupmāju. Pamazām pacēlās stiklota piebūve ar rotondu, ar sarežģītiem nodalījumiem, ar kaldinātas dzelzs volūtām un vainagota ar smaili.

Siltumnīcā sadzina veselus kalnus melnzemes, un tad Amēlija ataicināja pie sevis mājās Vilmorēna firmas pārstāvi.

— Uzticu jūsu firmai apstādīt manu ziemas dārzu,— Amēlija viņam sacīja, — bet es nevēlos parastos augus, kurus redz visās siltumnīcās. Sakiet — vai jūs varētu man savākt patiešām eksotiskus retumus?

Firmas pārstāvis atbildēja apstiprinoši un tūlīt minēja dažādas papardes un pundurpalmas.

— Nē, tās es negribu. Gribu, piemēram, kamēlijas tieši zemē, amarilis, pitosporumus; uzturēšu šeit tiem vajadzīgo temperatūru. Sevišķi es vēlos dažādus kaktusus. Jūs, bez šaubām, pazīstat šos stādus ar biezajām, dzelkšņainajām lapām?

— Kundze, man zināms, ka tie ir tropu augi.

— Tagad tie ieaudzināti arī Francijas dienvidos.

— Vajadzēs pieprasīt tos no turienes.

— Jā, tā es arī domāju. Paklausieties, ja jums tur nav pārstāvja, tad aizrakstiet uz Hiēru. Griezieties pie «Parka» viesnīcas īpašnieces un atsaucieties uz mani. Es pirms četrpadsmit gadiem uzturējos viņas viesnīcā. Viņa sniegs jums vajadzīgos norādījumus.

Vilmorēna firmas darbinieks piezīmēja adresi. Busardela kundze piebilda:

— Viņas pašas dārzā es redzēju šos augus, un tie man vienmēr palikuši atmiņā.

Taču Amēlija gandrīz vienīgā apmeklēja ziemas dārzu, kad tas pēc viņas vēlēšanās bija pabeigts. Viņai tanī izveidojās savi paradumi, viņa tur nevienu nepieņēma, pat ne tuvas paziņas. Ar izšuvumu vai grāmatu rokās viņa ik dienas pusstundu vai stundu nosēdēja kādā iemīļotā stūrītī, atrāvusies vientulībā.

— Mīļais bērns, — sacīja tante Liline, — kādu patikšanu jūs, kas esat paša saprāta iemiesojums, varat atrast, raugoties uz tiem briesmoņiem, kas pat neizskatās pēc augiem? Un kādu apdullinošu smaržu izplata jūsu krūmi, kad sāk ziedēt, — man kļūst nelabi, jau iedomājoties vien!

Amēlija nekā neatbildēja.

Ap to laiku sākās viņas piektā grūtniecība. Sakarā ar savu stāvokli Amēlija daudz ēda un, juzdama, ka auglis kļūst smagāks, aizvien mazāk kustējās. Viņa nomierinājās. Viņas augums piebrieda, pat pleci un roku locītavas kļuva tuklākas: trīsdesmit divu gadu vecumā viņa izskatījās kā četrdesmit gadus veca. Amēlija tagad bieži runāja par karalieni Viktoriju, ko pa acu galam bija redzējusi, meitene būdama, kad valdniece bija ieradusies Parīzē ar pretvizīti pie imperatora un imperatrises. Taču Anglijas karalienē Amēlija viskvēlāk apbrīnoja sievieti, atraitni, kas sēroja par uzticīgā un burvīgā prinča zaudējumu, un māti, kas smēlās mierinājumu savos daudzajos bērnos. Viktorēna laulātā draudzene nepalaida garām nevienu avīžu rakstu, kurā bija pieminēta šī valdniece; Amēlija pāršķirstīja katru Illustration numuru, cerēdama tanī ieraudzīt kādu mākslinieka skici, kas atklātu karalieni jaunā gaismā; īpatnējā garīgā tuvība, kas varbūt iedvesa Amēlijai zināmus sadzīves priekšrakstus, viesa viņas sejā un kustībās tik lielu līdzību ar iemīļoto paraugu, ka dažreiz, kad viņa iegāja balles zālē vai kādā labdarības sarīkojumā, uz mirkli šķita, ka ieradusies pati karaliene Viktorija, kaut gan Amēlija bija trīsdesmit gadus jaunāka.

Busardela kundze aizvien vairāk ziedojas savai ģimenei, turklāt viņas gādība neaprobežojas tikai ar pēcnācējiem, kuru skaits palielinājās ar piekto bērnu, meitenīti, ko nosauca par Bertu. Amēlijas autoritāte nemitīgi paplašinājās. Pie viņas griezās pēc padoma, lūdza izšķirt strīdīgus jautājumus. Viņa vadīja pārrunas ar savu visjaunāko svaini Noēmiju Guijū, kura pirms diviem gadiem bija kļuvusi atraitne un gan būdama četru bērnu māte, gribēja apprecēties otrreiz, turklāt bija izvēlējusies vīru ārpus ģimenes loka. Šai spītniecei, kas nevēlējās sekot saprātīgās Edgara atraitnes Karolines piemēram, piedāvāja par vīru viņas otrās pakāpes brālēnu Minjonu, kas bija tikai četrus gadus jaunāks; tā būtu īsta parauglaulība, kura sapludinātu kopā divus lielus radniecīgus īpašumus, kas izauguši no ģimenes bagātības nodibinātāja atstātā mantojuma, un šajā gadījumā tiem vēl pievienotos nelaiķa Guijū īpašums. Bet biržas mākleris un vedekla Amēlija, kas ar pilnām tiesībām varēja mudināt uz pašaizliedzību un uz saprātīgu rīcību, nopūlējās veltīgi, jo jaunā atraitne Noēmija, vairs nebūdama atkarīga no tēva gribas, bija ļāvusies mānīgam vilinājumam: viņa devās laulībā aiz mīlestības. Tur nekā nevarēja vērst par labu. Busardeli viņu uzskatīja par pagrimušu, par savas ģimenes nodevēju. Viņi nenolādēja Noēmiju, nē, viņi tai pasniedza bagātīgas dāvanas, piedalījās laulību ceremonijā, pat atstāja vietu sestdienās uz ģimenes kopīgajām pusdienām, taču jaunā sieva pati juta, ka ir zaudējusi savus tuviniekus.

Toties Amorī vecpuiša dzīves gals atlīdzināja Busardeliem par šo neveiksmi. Tēvs apprecināja Amorī ar Francijas bankas direktora meitu, un tagad biržas mākleris varēja pilnīgi mierīgi raudzīties nākotnē: viņa kantora un īpašumu, principu un vārda pārņemšana bija nodrošināta. Tradicionālais brāļu Busardelu divjūgs bija atjaunots. Amorī jaunā sieva, uzreiz iekļaudamās Busardelu lauleņu kohortā, ļoti drīz darīja zināmu, ka ir cerībās, un vecais pater familias, kura mazbērnu skaits ar to pieaugs līdz deviņpadsmit, jo visu viņa dēlu, pat nelaiķa Edgara, un meitu laulības bija svētītas ar pēcnācējiem, varēja kādu sestdienu pie deserta ar šampanieša pokālu rokā no visas sirds pateikt:

— Mīļie bērni! Mana laulības dzīve izbeidzās diemžēl jau kara gadā, tēva dzīve turpinājās, bet nu arī tā ir beigusies, turpmāk būšu tikai vectēvs.

— Uz vectēva veselību! — viņa bērni sauca.

— Nē, — pretojās vectēvs, paceldams pokālu pret jauno vedeklu, kas aiz lepnuma pietvīka, — uz gaidāmā mazā Busardela veselību!

Ģimenes vecākais pārlaida skatienu pār ēdamzāli, kurā jau divdesmit divus gadus, kopš bija apprecējusies viņa vecākā meita Floransa, pati pirmā, ļoti reti bija gadījies, ka pie ģimenes kopīgo pusdienu galda sestdienās nesēdētu vismaz viena grūtniece. Jau gandrīz ceturtdaļgadsimtu, un tā būs arī turpmāk, radinieku vidū, kuri sapulcējās Vandeika avēnijas savrupmājā, parasti bija redzams kāds nākamās mātes piebriedušais augums. Pats par sevi saprotams, ka ikviena Busardelu ģimenes jaunava pēc apprecēšanās un tāpat arī katra Busardela laulātā draudzene laida pasaulē bērnus un prata to darīt. Grūtniecības periodā un dzemdībās viņas ievēroja paradumus un priekšrakstus, kurus citās ģimenēs ņēma par paraugu, un vārgumam šajos paradumos nebija vietas, viņas visas prata izturēties ar mierīgu drosmi. No dzīves viņas neatrāvās tāda mazuma dēļ, viņas palika uz kājām līdz pirmajām dzemdību sāpēm, un platu kleitu, kura apslēpa izkropļoto augumu, viņas valkāja ar lielāku lepnumu nekā vislabākās šuvējas pēdējo modeli.

Pusdienās, kurās Ferdinands Busardels savas daudzsološās vedeklas — Amorī sievas klātbūtnē tuviniekiem paziņoja, ka turpmāk viņš būs tikai vectēvs, ģimenei pēdējo reizi bija izdevība redzēt tanti Lilini veselu. Drīz pēc tam viņa divas reizes atsūtīja savu kučieri uz Vandeika avēniju un lūdza viņu atvainot, papriekš sestdien, ka nevarot ierasties uz pusdienām, pēc tam uz ceturtdienas brokastīm, kas bija īpaši uz tantes Lilines vēlēšanos noteiktas. «No vienas sestdienas līdz otrai neredzēt savu brāļu un māsu mazbērnus, kurus es vienkārši dievinu, man ir par ilgu!» viņa bija sacījusi. Kad kučieris otru reizi ieradās ar vēstījumu no tantes Lilines, Amēlija lika viņu ieaicināt istabā un izjautāja; viņš diezgan mulsi atbildēja, ka abas reizes viņa kundze nevarējusi ierasties tāpēc, ka esot aizņemta ar saviem labdarības pienākumiem. Amēlijai tas likās diezgan dīvaini, taču viņa neuzstāja, jo principā nekad nekā necentās izdibināt no kalpotājiem.

Pati viņa tomēr vilcinājās aizbraukt uz Notrdamdešana ielu, jo tante varbūt bija saslimusi un nevēlējās, ka tas kļūst zināms: šāds untums vecajai meitai nebūtu nekas neparasts. Amēlija, it īpaši kopš viņa bija kļuvusi sieviešu līnijā ģimenes galva un savu tuvinieku modra aizgādne, dzīvoja ar tanti Lilini godbijīga, bet bruņota miera stāvoklī. Varbūt tāpēc, ka abas šķīra vesela paaudze un jaunākā raudzījās kritiskāk uz vecāko, Amēlija nevarēja izturēties pret veco jaunkundzi ar tik bezrūpīgu, nereti pat izsmējīgu iecietību, kādu pret tanti Lilini joprojām izrādīja vīratēvs, tēvocis Luijs un Žilija Minjona. Druknā, spēkpilnā Amēlija Busardela, kas stingri stāvēja uz zemes un spēja trīs stundas pavadīt seglos tikpat viegli kā trīs stundas nosēdēt pie izšuvuma, sieviete, kurai dažkārt vakaros mati sprakstēt sprakstēja, kad istabene tos sukāja, Amēlija Busardela, piecu bērnu māte, kas izplatīja ap sevi veselīgas tumšmates smaržu, nespēja uzveikt sevī nepatiku, vērojot mūmijai līdzīgo, izkaltušo vecmeitu, kurai āda bija kā pergaments, bālganie mati bez dzīvības un rokas tik koptas, it kā tās visā mūžā nebūtu it nekam cilvēcīgi pieskārušās.

Tante Liline necieta, ka viņu kāds apmeklēja kreisajā Sēnas krastā. Divas reizes gadā viņa rīkoja savā dzīvoklī bērniem burvju mākslinieka vai «laterna magika» izrādi un tad tīšām visās istabās galīgi apgrieza visu otrādi, tā uzsvērdama savu pašaizliedzību un vēlēšanos, lai līdz nākamajam sarīkojumam viņu vairs netraucē.

Septiņdesmit divu gadu vecumā tantei Lilinei nebija nekādu gremošanas traucējumu, un viņa bija kļuvusi ne jau ēdelīga — «Dievs, pasargi!» liekule šausmās izsaucās,— bet mazliet kārumniece, un tāpēc Amēlija aizsūtīja viņai ceturtdienas vakarā ķiršu kompotu, likdama pateikt, ka pavārs to gatavojis uz brokastīm īpaši tantei Lilinei. Sulainis, kuram šis gājiens bija uzdots, atgriezies paziņoja, ka durvju sargātāja Notrdamdešana ielā neesot ļāvusi viņam uzkāpt otrajā stāvā, jo Busardela jaunkundze esot slima un, ja varot ticēt jaunkundzes kalpotājiem, jau veselu nedēļu neesot izgājusi no guļamistabas.

Amēlija nekavējoties pārbrauca pāri Sēnai, taisnā ceļā devās augšā tantes dzīvoklī un atrada viņu gultā vārgu un apātisku. Apmeklētāja bija sagatavojusies uz nelaipnu saņemšanu, taču tante Liline tikai pateica;

— Re, jūs klāt gan?

— Tante, vai esat nevesela?

— Neliecieties man tik tuvu klāt ar savu lielo galvu! — vecā jaunkundze uztraukti sacīja. — Kāpēc jums visiem ir tik milzīgas galvas?

Atraujoties atpakaļ, slimniecei noslīdēja uz vienas acs nakts cepurīte, taču viņa to neatbīdīja atpakaļ. Amēlija atsēdās gultas kājgalī un vēroja tanti Lilini, kas, atguvusies no izbailēm, atbildēja tagad diezgan sakarīgi.

— Mans bērns, man nekas nav vajadzīgs, — viņa sacīja, — es drīz atspirgšu, esmu tikai mazliet sagurusi. Mani ļoti labi kopj un par mani rūpējas.

Kad Amēlija, izgājusi priekštelpā un aizvērusi guļamistabas durvis, grasījās izjautāt kalpotājus, pēkšņi atskanēja lēni, šļūcoši soļi un uz savas grēksūdzētājas «kabineta» sliekšņa parādījās vecais abats Grārs. Busardela kundze devās viņam pretī un spieda atkāpties atpakaļ kabinetā, kur viņš neveikli piedāvāja kundzei sēdekli, bet, aptvēris kļūdīšanos, palika stāvot, rokas sakrustojis pār vēderu, skatienu nodūris.

— Sakiet — kas tantei kait?

— Šoks, neliels šoks.

Viņš uzsvēra šņāceni «š», balss tembrs viņam bija neskanīgs, apslāpēts, kā cilvēkam, kurš paradis runāt tādās vietās, kur neklājas runāt skaļi.— Abata kungs, tas ir vienkārši neaptverami, ka neviens nekā nav paziņojis Busardela kungam!— Tiešām, kundze, tiešām . .. Bet slimniece neatļāva to darīt.

— Es ticu, ja jūs to apgalvojat, — Amēlija pēc nelielas pauzes sacīja. — Bet, tā kā Busardela jaunkundze man liekas patlaban mazliet dīvaina, mēs paši viņu kopsim. Domāju, ka nevienam pret to nevar būt nekādi iebildumi?

Pacēlis abas rokas, abats viņu pilnīgi nomierināja šajā ziņā.

— Atgriezīšos pēc stundas ar ekipāžu, kura Busardela jaunkundzi varēs ērti pārvest. — Kundze, viņai ir tikai šoks, neliels šoks, — abats atkārtoja.

Tikko slimniece pēc dažām dienām Vandeika avēnijā mazliet atlaba, viņa pieprasīja, lai ataicina viņas pilnvaroto. Amēlija pati aizsūtīja viņam pa pastu vēstuli un tanī pašā laikā lika aiznest zīmīti ģimenes ārstam, lai tas vakarā ierodas Vandeika avēnijā. Busardelu ģimenes ārsts bija Karto de la Šatrs, ievērojams terapeits, Medicīnas institūta profesors.

— Doktor, lūdzu, aprunājieties ar manu tanti, — Amēlija viņam sacīja, iekams ieveda pie slimnieces. — Man jāzina, vai viņa nav zaudējusi spriešanas spējas, protams, atstāšu jūs divatā ar viņu.

Karto de la Šatrs pēc minūtēm piecpadsmit iznāca no slimniecēs istabas un pateica, ka neesot konstatējis nekā tāda, kas ļautu secināt, ka vecā jaunkundze nav pie pilna saprāta. Esot vēl manāmas vieglas kreisās puses paralīzes pazīmes, bet gara spēju mazināšanās neesot vērojama, un tā arī nedraudot, iekams neuznākšot jauna lēkme.

— Pateicos, — Amēlija sacīja un vairāk nekā nejautāja; kad nākamajā dienā ieradās Minota kungs, Amēlija ieveda viņu tantes istabā un pēc tam pieprasīja karieti un izbrauca vizītēs.

Tante Liline jau vairāk nekā divdesmit gadus — kopš bija saņēmusi mantojumu no tēva — turēja visdziļākajā noslēpumā sava īpašuma pārvaldīšanu. To veica viņa pati saziņā ar savu pilnvaroto Minota kungu, kuram visu šo laiku bija palikusi uzticīga un kurā biržas mākleris tēva mantojuma dalīšanas periodā bija saskatījis lielu veiklību tieslietu procedūrās. Īstenībā vecā jaunkundze, nekā sev neliegdama, izdeva tikai ceturto daļu no saviem ienākumiem un pārējo kapitālu pieaugumu iesaldēja, ieguldot lielāko tiesu valsts rentē. Viņa tik kaislīgi ar to aizrāvās, ka jebkuri apstākļi — gan baumas par karu vai par mieru, gan kāda sacelšanās, epidēmija, sausa vasara vai barga ziema viņai šķita zīme, ka nepieciešams, pēc viņas pašas vārdiem, nodrošināties. Tas nozīmēja, ka viņa par katru cenu sadabūja brīvus līdzekļus un atkal iepirka trīsprocentīgās valsts rentes obligācijas. Kad ģimenes locekļi viņas klātbūtnē cits citu apsveica ar jaunu zemesgabalu vērtības celšanos, tante Liline viltīgi pavīpsnāja, nodomādama: «Pagaidiet, kas smej pēdējais, tas smej visgardāk!» Viņa bija atbrīvojusies no visiem saviem zemesgabaliem un jutās pārliecināta, ka neviens no tuviniekiem nekā par to nezin, bet brāļi ar sava aģenta palīdzību jau sen bija uzraudzījuši Minota kunga darījumus un aplinku ceļā atpirkuši vecākās māsas pārdotos gruntsgabalus. Lai sirdsapziņa viņiem būtu tīra, viņi par to pastāstīja Minjona kundzei, ko ļoti apbēdināja šīs mahinācijas.

— Viņa taču tik un tā pārdod! — notārs aizrādīja.

— Turklāt slēpj to no mums! — biržas mākleris piebilda.

— Vienalga, — Minjona kundze, savilkusi neapmierinātu grimasi, sacīja. — Tā nav draudzīga izturēšanās.

Abi vīrieši saprotoši saskatījās: «Nav vērts pierunāt, rīkosimies mēs vieni.»

Tante Liline gandrīz pilnīgi atlaba no šoka, paralīzes sekas izzuda,, un viņa atgriezās savā dzīvoklī, taču viņas raksturs pavisam sabojājās. Acīm redzot, viņa atteicās no kristietīgās padevības un eņģeliskās pašaizliedzības tēlošanas, bet vienīgi šī pastāvīgā izlikšanās bija viņu darījusi paciešamu ikdienas dzīvē. Sākumā viņa uzbruka savas ģimenes nespēcīgākajiem pārstāvjiem. Kopš tante Liline vairs nebija tik kustīga, brāļu un māsas bērni bieži sūtīja pie viņas savas atvases; tikko mazuļi pārkāpa slieksni, vecmeita ņēmās viņus tirdīt ar katķisma atprasīšanu un nebeidzamu pamācību penterēšanu un galu galā pateica, ka viņiem nav un nekad nebūs sirds. Bērni atgriezās mājās raudādami. Viņa pilnīgi vajāja savu brāļu un māsas pēcnācējus.

No bērniem vecās meitas niknums pārsviedās uz viņu vecākiem, un ar visasākajām dzēlībām tante Liline durstīja savu krustdēlu. Viktorēns, ko tēvs mudināja reizēm apmeklēt krustmāti, atbrauca no Notrdamdešana ielas pārskaities, un Amēlija sāka baidīties, ka neizceļas pamatīgs tracis.

— Viņa par mani ņirgājas! Man pietiek! — Viktorēns sašutis kliedza.

— Tad nebrauc vairs pie viņas, — Amālija mierināja vīru. — Vai arī brauc tikai kopā ar mani.

Amēlija uzņēmās apmeklēt tanti Lilini arī Viktorēna vietā. Žultīgā vecmeita, pazīdama šīs radinieces raksturu, izturējās pret viņu piesardzīgāk nekā pret pārējiem.. Beidzot Amēlija visbiežāk ieradās šķīstajā mājoklī, kur palaidās slinkumā vecā svētule. Busardela kundze tur atstāja savu nebeidzamo izšuvumu; atsēdusies līdzās tantes ērtajam atzveltnes krēslam, Amēlija strādāja, šad tad pieklājības pēc iemezdama kādu izsaucienu vecmeitas stāstījumā, ko viņa dzirdēja, īsti neieklausīdamās un nepārtraukdama klusumu, kas iestājās, kad ziņkārīgā pļāpa reizēm pacēla aizkara malu un brīdi pavēroja Flerisa ielu. Taču tante Liline drīz vien atsāka pārtraukto stāstījuma pavedienu.

— Negribu grēkot pret pieticību, — viņa sacīja, — bet, kas bijis, tas ir bijis, varu pierādīt savus vārdus. Mans bērns, vai zināt, cik daudzus preciniekus esmu savā laikā noraidījusi? Nu uzminiet!

— Tante, es nezinu: trīs, varbūt četrus?

— Hi-hi-hī! … Septiņpadsmit! … Ko jūs uz to teiksiet? — viņa turpināja, pēkšņi kļūdama nopietna. — Domāju, ka pastarās tiesas dienā man tiks pieskaitīts, ka esmu liegusi savu roku septiņpadsmit brūtgāniem, kaut gan debesis mani bija bagātīgi apveltījušas ar piemīlību un visādām dotībām! Bet ko man bija darīt? Mana nabaga māte, kas bija svēta sieviete, gulēdama nāves cisās, lika man zvērēt, ka upurēšu savu dzīvi jaunpiedzimušajiem brāļiem, mazajai māsiņai un tēvam, kas palika viens … Un es diendienā teicu un slavēju dievu: vai mans šīs pasaules mūžs nav bijis uzupurēšanās cildenuma apstarots?

— Tante …

— Vissāpīgāk, mans bērns, man bija apbēdināt manus pielūdzējus. Jūs zināt, kādi ir vīrieši: viņi neprot samierināties. Daži pēc atraidīšanas aizbrauca uz Ameriku, citi aizgāja karā un meklēja sev galu Konstantīnas aplenkšanā. Es varētu jums minēt viņu vārdus! — Klusu, it kā atklādama kādu valsts noslēpumu, tante Liline turpināja: — Un vienu no viņiem arī jūs ļoti labi pazināt… Viņš nespēja aiziet no manis un, ne-varēdams kļūt mans laulātais draugs, kļuva man svainis .. .

Šoreiz Amēlija pacēla acis no izšuvuma un paskatījās uz veco jaunkundzi.

— Jā, jā, mans bērns, jūs uzminējāt! Minjons! … Nabaga Felikss mani mīlēja bezgalīgi! Vairāk nekā piecdesmit gadus, nekad nenododams savas jūtas ne arvienu lieku vārdu, ne ar vienu skatienu! Dārgā Žilija nekā nenojauta, viņa taču vienmēr dzīvoja izpriecu virpulī! Es negribētu izteikties nesaudzīgi, bet galu galā tas taču katram redzams: elegantā Minjona kundze nekad nav izcēlusies ar sevišķu gudrību! Padomājiet: visu mūžu viņa nodzīvos pārliecībā, ka vīrs viņu dievinājis! Hi-hi! .. . Tikai neatklājiet viņai šo noslēpumu! Viņa kristu izmisumā. — Ak, — tante Liline mazliet nogurusi izdvesa nopūtu, — man novēlās smagums no sirds, uzticot jums to tagad, kad dārgā drauga Feliksa vairs nav starp dzīvajiem.

Atgāzusies pret krēsla muguriņu, tante Liline ar mutautiņu susināja acis, kurās nebija asaru. Amēlija atkal pievērsās savam rokdarbam: uz melna vairogveida fona viņa izšuva pīpes, cigārus un tabakas maku; no šī izšuvuma viņa gribēja izgatavot aizsegu kamīnam vīratēva smēķējamajā istabā. Todien un arī nākamajās dienās Amēlija noklausījās veselu virkni izdomājumu par daudziem ģimenes locekļiem. Tas bija vesels intrigu, nekrietnību un pat neģēlību samudžinājums, kurš Amēlijai uzreiz likās neticams un kurā iezīmējās neiedomājami notikumi: tīša jaunavas sakompromitēšana, lai varētu viņu dabūt par sievu, mantojuma piesavināšanās nolūkā izvērsta sazvērestība ap kādu vecpuisi, spekulācija ar zemesgabaliem, kuru pretlikumīgi bija veicinājis kāds augsts ierēdnis, un vēl tālākā pagātnē — milzīga afēra ar karaspēka apgādi un skandaloza tiesas prāva, kurā dažs vainīgais, pēc vecās jaunkundzes vārdiem, izbēdzis no soda …

— Cik daudz noslēpumu, mans bērns, ir viena pašā ģimenē, — tante Liline sacīja, — cik daudz noslēpumu! Es runāju tikai par tiem, kurus esmu izdibinājusi, nejauši uzzinājusi vai vēlāk uzminējusi, un tos atstāstīt nav nekāds grēks… Ir viens noslēpums, kuru es nekādi nevarēju atklāt, vienmēr tas man izslīdēja, sasodīts! — Viņa nolamājās, iekaisusi spīvās dusmās; lūpas viņai sakniebās, acis ļauni iespīguļojās. — Holeras gadā! Mēs bijām Gransē muižā. Un tur kaut kas notika starp mūsu tēvu, Ferdinandu un Ramelo, par kuru jums ir daudzkārt stāstīts, kaut kas notika, bet man neizdevās to uzost! Viens nu ir skaidrs: nekas cildināms tas nebija!

— Tante, jūs piepūlaties. Un jūs vēl neesat izdzērusi savas zāles.

— Ak, dievs, pareizi! — iesaucās vecā meita, kas vienmēr cītīgi rūpējās par savu veselību. Taču, tikko norijusi pēdējo malku, viņa turpināja: — Šī Ramelo! Vēl viena, kuras loma mūsu ģimenē bija pat pārāk skaidra! Mans bērns, tas ir pavisam vienkārši: kad viņa nomira, mans tēvs valkāja sēras un arī mums lika tērpties sēru drānās! Vai ar to viss nav pateikts? . . . Nē, nē un vēlreiz nē! Lai neviens man nemēģina iestāstīt, ka mana nelaimīgā māte nenomira aiz bēdām par šo sakaru.

— Tante, kaut gan es jūs ļoti cienu, tomēr noteikti lūdzu: runāsim par ko citu, — Amēlija sacīja, ar laipnu smaidu cenzdamās mazināt savu vārdu skarbumu.

— Man nav nekādu tiesību uzklausīties šādus atklājumus.

— Oho! Es jau nemaz jums neatklāju visu! . . . Nebaidieties! Es neteikšu to, kas varētu satraukt jūsu priekpilno mieru, Busardela kundze! — viņa sacīja, tik savādi uzsvērdama divus pēdējos vārdus, ka Amēlija, kas jau bija pievērsusies savam rokdarbam, atkal paskatījās uz tanti Lilini.

— Nemaz netaisiet tādas acis! — vecmeita iesaucās.

— Jūs nekā nedabūsiet zināt, kaut arī degat aiz ziņkārības! Vai tad jūs neesat apmierināta ar savu likteni?

— Esmu ļoti apmierināta. Nevēlos nekā dabūt zināt, nesaprotu ne vārda no tā, ko jūs, tante, sakāt, un tagad man ir laiks atgriezties mājās.

Amēlija iedūra adatu rokdarbā, saritināja to un piecēlās.

— Patiesi, vai tad jums nepietiek ar to, ka jūs oficiāli esat Busardela, — vecā jaunkundze ļoti nopietnā noskaņā turpināja, ar roku aizturēdama Amēliju, — vai nepietiek, ka tā ierakstīts jūsu dokumentos? Vai jūsu bērni nevalkā Busardelu vārdu?

«Viņa apskurbinās ar mēļošanu un aizrunājas līdz nejēdzībai,» nodomāja Amēlija, pie spoguļa uzlikdama galvā cepuri.

— Jo arī viņu tēvu, jūsu Viktorēnu, gluži visi uzskata par īstu Busardelu! — vecmeita negantā niknumā nobeidza.

«Tad to viņa ir gribējusi: celt neslavu savam krustdēlam.» Amēlija pieliecās, lai noskūpstītu tanti Lilini, bet tā sabozusies novērsās; noskūpstījusi vecajai meitai roku, Amēlija aizgāja.

Ģimenes vecākās locekles dzimšanas dienu svinēja Notrdamdešana ielā. Amēlija, kas uzņēmās svinību rīkošanu, samazināja viesu skaitu, lai saudzētu slimnieci. Viņa tomēr bija gaidījusi, ka šajā gadījumā ieradīsies arī Grāra kungs, ko sen vairs nebija sastapusi pie tantes, taču vecais abats neatnāca un vispār arī neviens cits garīdznieks. Bez šaubām, to ievēroja arī vectēvs un varbūt pat Žilija Minjona, bet Amēlijai viņi neteica par to ne vārda. Busardeli nebija sevišķi reliģiozi, viņu ģimenē vīrieši no piecpadsmit līdz divdesmit gadu vecumā un sievietes no divdesmit līdz trīsdesmit gadiem cits pēc cita atmeta ticību dievam tāpat kā apģērbu, kas derīgs bērna un pusaudža vecumā, bet pieaugušam jau kļuvis par mazu; Busardeli savā starpā nepārsprieda reliģiskus jautājumus, tā bija viena no daudzajām vārdos neizteiktajām norunām, kuras valdīja šajā vienotajā ģimenē un izrietēja drīzāk no taktiskuma nekā no kristietīgas padevības, tāpat kā viņu labdarība sakņojās sabiedriskajās normās, nevis īstā žēlsirdībā. Pārkāpt šo atturību reliģijas jautājumos viņus varētu pavedināt tikai kāds ārkārtējs notikums, taču tādi viņu dzīvē nekad neatgadījās.

Tantes Lilines dzimšanas dienā, kad viesi posās uz aiziešanu, Viktorēns, kas visu vakaru bija izvairījies no sarunāšanās ar krustmāti, piegāja pie viņas un pieliecās, sniegdams pieri atvadu skūpstam. Tante Liline noskūpstīja Viktorēnu; viņš bija atbalstījies ar abām rokām pret krēsla atzveltnēm un, kad, saņēmis skūpstu, izslējās: krustmāte aizturēja viņu aiz piedurknes.

— Žēlīgais dievs! — vecmeita iesaucās. — Cik tev, mans nabaga bērns, platas plaukstu locītavas!

Amēlija uzreiz steidzās vīram palīgā, ar smaidu uz lūpām sacīdama:

— Tante, viņš taču jau divdesmit piecus gadus nodarbojas ar paukošanu!

Viņa centās ātrāk aizvest Viktorēnu, taču indīgā vecmeita neatlaidās.

— Tā gan, tā gan! — tante Liline turpināja — Amorī arī pauko, bet viņam nemaz nav tādas rokas! Amorī, kur tu esi? Panāc šurp, mans bērns! Skatieties un salīdziniet!

Viņa turēja abu vīriešu rokas un, ļauni pavīpsnādama, uzvilka tiem piedurknes, lai atsegtu plaukstu locītavas. Smalkais, apaļais un baltais Amorī plaukstas pamats tik ļoti atšķīrās no brāļa robustās ķetnas, ka Amēlija gluži sastinga aiz pārsteiguma. Tante Liline ņirdzīgi iesmējās.

— Izskaidrojiet man to! Nē, lai nu kāds man to izskaidro! Vai viņi maz ir brāļi? Varbūt nav?

Amēlija strauji atskatījās, baidīdamās, ka vīratēvs arī ir dzirdējis šo nejēdzīgo apmelojumu pret viņa nevainojamo dzīves biedreni. Par laimi, biržas mākleris jau bija vestibilā. Busardela kundze pasteidzināja atvadīšanos un tovakar izvairījās noskūpstīt tanti.

Pašai par lielu brīnumu vecmeitas indīgie vārdi viņai neizgāja no prāta. Amēlija ļoti bieži atcerējās Teodorines kundzi. Savā dvēseles vientulībā viņa domās aizvien pievērsās vīramātei un Patriko kundzei, kas viņas atmiņā joprojām dzīvoja un bija palikušas Amēlijas vadītājas un rīcības noteicējas. Nereti viņa sev jautāja: «Kā manā vietā būtu izturējusies Teodorines kundze? Kā par mani domātu krustmāte Patriko?» Ja Teodorines kundze būtu bijusi neuzticīga vīram, Amēlija justos vājāka.

Tantes Lilines miglainajam aizrādījumam tomēr bija dīvaina vara pār Amēliju, viņa nevarēja to izskaidrot un pārmeta sev, ka tai pakļāvās.

Viņa cerēja, ka vecmeita kādu dienu nevarēs savaldīties un atkal atgriezīsies pie šī divdomīgā temata. Bet tante Liline, šķiet, par to vairs nedomāja. Busardela kundze velti centās viņu uzvedināt uz to. Taču vēlēšanās uzzināt patiesību auga augumā un vairs neatkāpās no Amēlijas.

Kādu pēcpusdienu, kad tante šķita labvēlīgi noskaņota, Amēlija uzsāka viņai gluži neraksturīgu gājienu, vaļsirdīgi uzticot kā sieviete sievietei savas bēdas. Uzveikusi pašlepnumu, apslāpējusi kautrību, Amēlija ar sāpīgām nopūtām atklāja savu sirdi, izlikdamās, ka vairs nevar savaldīt savas ilgi ciestās sāpes, un galu galā sāka sūdzēties par Viktorēnu.

Tante Liline it kā bija kurla. Noliekusi seju pār rokdarbu, Amēlija novirzīja sarunu uz smago triecienu, ko bija pārdzīvojusi pirms trim gadiem.

— Neesmu tik viengabalaina, kā par mani domā, — viņa sacīja, — es zinu, kas ir dzīve . . . Vīrieša organismam ir savas prasības… Ne tik daudz pats laulības pārkāpums mani aizvaino, bet veids, kādā Viktorēns to izdarīja. Varbūt Amorī arī. . . teikšu atklāti… ir spējīgs pievilt savu sievu, taču viņš to izdarītu taktiskāk. Kā jūs domājat?

Duci dūrienu Amēlija izšuva pilnīga klusumā. Viņa vēl zemāk nolieca galvu, pievirzīdamās tuvāk lampai.

— Nevar noliegt, ka Viktorēns un Amorī ir ļoti atšķirīgi gan izskatā, gan raksturā … Kā jūs, tante, izskaidrojat, ka diviem viena tēva un vienas mātes bērniem ir tik maz līdzības?

Pēc brītiņa Amēlija pacēla acis uz vecmeitu un ieraudzīja, ka tā nekustīgi vēro viņu. Amēlija manīja, ka viņai neveicas ar izlikšanos; norijusi siekalas, viņa piebilda:

— Vai atceraties, tante: savā dzimšanas diena jūs pati man norādījāt uz lielo atšķirību starp Viktorēna un Amorī rokām. Tas mani ļoti pārsteidza …

— Dārgais bērns, kāpēc jūs svīstat? — tante Liline mīlīgi iejautājās. — Jums uz pieres izspiedušas sviedru lāsītes.

— Esmu pārāk tuvu lampai, — Amēlija atbildēja, atstumdama nostāk savu krēslu, tā kā seja vairs neatradās abažūra mestās gaismas lokā.

— Viņai vairs neizdevās atkārtot šādus mēģinājumus. Agrā pavasarī tanti Lilini otrreiz ķēra trieka: šoreiz bija paralizēta labā puse. Nākamajās dienās šķita, ka slimniece uz visiem laikiem būs notiesāta uz klusēšanu: cenzdamās runāt, viņa cēla roku pie kakla, it kā traucējums atrastos tur, un nopūlējās veltīgi. Taču pamazām valoda atgriezās pati no sevis, kaut gan slimniece runāja ar grūtībām, vārdi plūda neskaidri un sakropļoti.

Busardela kundze joprojām tikpat cītīgi apmeklēja tanti Lilini un pirmā iemanījās viņu saprast. Tagad kopšana prasīja arī fizisku palīdzību, jo vecā jaunkundze nevaldīja pār sava paralizētā organisma dabiskajām funkcijām; būdama pie pilna saprāta, izsmalcinātā vecmeita ļoti cieta no šī stāvokļa. Slimnieku kopēju pieņemt Amēlija negribēja. «Gan mēs kopā ar tantes veco istabeni tiksim galā vienas,» viņa sacīja. «Aiztaupīsim nelaimīgajai slimniecei šo pārbaudījumu, viņai būtu smagi panest sveša cilvēka pakalpojumus.»

Amēlija pakāpeniski ieguva neaprobežotu varu pār paralizēto vecmeitu un savu valdonību vēl pastiprināja, kļūdama par vienīgo, kas noteica, ko slimniecei var atļaut vai kādus kārumus viņai dot, jo tikai ar to palīdzību varētu panākt, ka vārgais ķermenis, kas bija noslīdējis gandrīz dzīvnieciskā līmenī, izdarīja zināmu piepūli, lai saglabātu atlikušo veselības mazumiņu.

— Uzmanīgāk, tante, uzmanīgāk! — Amēlija dažkārt sacīja izklaidīgā bardzībā, ar kādu pret saviem bērniem nekad nebija izturējusies. — Lūdzu, ēdiet lēnāki Citādi jūs aizrīsieties un nedabūsiet kompotu!

Vai arī:

— Ja gribat, lai jums pret sāpēm uzliek plāksteri, tad papriekš mierīgi iztaisīsim klistīru.

Slimniece stenēdama mazliet pretojās un galu galā paklausīja. Viņa bija pilnīgi atkarīga no Amēlijas. Abats Grārs, arī pats kļūdams aizvien slābanāks, tikai retumis apmeklēja savu garīgo aizbildināmo.

Aizritēja nedēļas; tante Liline novājēja, kļuva pavisam vārga, sarāvās gluži maziņa. Dīvaina parādība: šī nelaime tuviniekiem gandrīz sniedza atvieglinājumu, jo reizē ar viņas dzīvības spēkiem izsīka arī ļaunprātība. Šajā stāvoklī ar viņu varēja samērā mierīgi sarunāties; viņa izteicās vienmuļā, mazliet aprautā valodā, sastomīdamās pie retāk lietojamiem vārdiem, taču viņas doma risinājās sakarīgi un arī atmiņa bija saglabājusies. Kādu dienu viņa norādīja uz skapi un lūdza, lai Busardela kundze izņemot no tā viņas vecos zīmējumu albumus.

— Es gribētu tos pār… pāršķirstīt, — viņa sacīja.

— Tas jūs nogurdinās.

— Pār … pāršķirstīsim tos kopā.

— Vai tas jums sagādātu prieku?

— Jā, mans bērns.

Busardela kundze piegāja pie skapja, sameklēja albumu un, pienesusi to pie gultas, atsēdās. Slimniece pastiepa spēcīgāko roku, taču Amēlija nedeva viņai albumu; tante Liline pazina zaļos audekla vākus ar iespiestu lapu rotājumu 1830. gada gaume.

— Vienu mirkli, tante, vienu mirklīti! Mums iepriekš jānoskaidro viens jautājums.

— Kāds … mīļais bērns? — teica tante Liline, domādama, ka ir laiks atkal ieņemt kādas zāles.

— Vai atceraties mūsu kādreizējo sarunu, kurā jūs nevēlējāties izteikt savas domas līdz galam?

Amēlija vēroja vecmeitu, kas nekā neatbildēja, tomēr uzmanīgi bija klausījusies; tantes Lilines acīs, no kurām viena tagad bija allaž puse pievērta, viņa pamanīja skaidras apziņas atspoguļojumu, kā vienmēr tanīs dienās, kad slimniece jutās samērā labi.

— Tante, tagad jums būs man viss jāizstāsta. Mēs taču līdz šim esam ļoti labi sapratušās, vai ne? Vai es jūs kopju labi?

— Jā, jā.

— Ja jūs vēlaties, lai mūsu laba saskaņa turpinās, tad šodien jums bez tielēšanās jāatbrīvo mani no šaubām, kuras jūs pati manī esat modinājusi.

— Ko . .. jūs gribat zināt?

— To, ko jūs pati zināt par Viktorēnu.

— Par Viktorēnu… bet es nezinu nekā … vairāk par jums.

— O, zināt gan, tante!

Ar albumu klēpī Busardela kundze bija nosēdusies tieši pretī paralizētajai vecmeitai un, satvērusi viņas rokas, cieši lūkojās viņai acīs, it kā gribētu hipnotizēt.

— Skatieties man sejā un atkārtojiet, ka nekā nezināt.

— Es nezinu nekā . . . mans bērns.

— Vai varat zvērēt? Pie jūsu dvēseles glābiņa?

— Es . .. es nedrīkstu zvērēt. . . Mana ticī… ticība . . . Jūs mani mokāt. Es jūtos slikti.

— Tante, jūsu pretošanās paildzinās mūsu sarunu, jo es neatkāpšos. Esmu stingri apņēmusies iegūt no jums ziņas, kuras mani interesē un tieši skar, un jums man tās jāpasaka.

Iestājās klusums. Busardela kundze nogaidīja, kamēr viņas vārdi iespiedīsies slimnieces notrulušajā apziņā. Beidzot tante Liline klusu pačukstēja:

— Es nedrīkstu to sacīt… Es vienīgā to zinu … Man nav at. . . atļauts . . .

— Kā! — iesaucās Amēlija, no šiem vārdiem saprazdama, ka vecajai svētulei garīdznieks aizliedzis par to runāt; doma, ka pie ģimenes nepiederīgai personai ir zināms šis noslēpums, ko viņai pašai nav izdevies atklāt, vēl vairāk spēcināja Amēlijas apņēmību. — Bet ja es apsolu to nevienam neizpaust? — viņa turpināja. — Kas tur ir? Nenāciet iekšā!

Vecā kalpone, kas bija pieklauvējusi, caur durvīm pateica, ka Grāra kungs ieradies apraudzīt jaunkundzi.

— Tas nav iespējams! — Amēlija atbildēja. — Busardela jaunkundze šodien nevar pieņemt.

— Var… ielaidiet abatu! — tante Liline uztraukti murmināja.

Busardela kundze paskatījās uz viņu un, kaut ko izlēmusi, piecēlās, nolika albumu uz galdiņa un izgāja no istabas, aizvērdama durvis.

— Abata kungs, man ļoti žēl. Tante šodien nepieņem, pie viņas nevar ieiet.

— Ceru, ka nav nekas nopietns?

— Nē, protams. Tikai viņai visu dienu paredzētas procedūras. Patiesi, es ļoti nožēloju, ka velti esat pulējies . . .

— Nekas, kundze, tas nekas, — Grāra kungs lēnīgi sacīja un čāpoja uz izeju. — Sveiki, kundze, visu labu!

— Nekādā gadījumā mūs vairs netraucējiet, — Busardela kundze sacīja kalponei, kad abats bija aizgājis, un pati atgriezās tantes guļamistabā un aizslēdza

durvis.

Viņa iznāca tikai vakarā.

— Lieciet tūlīt gulēt jaunkundzi, — Amēlija sacīja vecajai istabenei, — man šķiet, ka viņa ir nogurusi.

Sakņupusi dziļajā atzveltnes krēslā, galvu nokārusi uz sāniem, acis pa pusei pievērusi, sirmgalve purpināja nesakarīgus vārdus. Amēlija, saģērbusies aiziešanai, pienāca pie tantes, pataustīja viņai pulsu, kas, liekas, neradīja bažas. Pieliekusies pie slimnieces, Amēlija viņu noskūpstīja.

— Labu nakti, tante.

Paralizētā večiņa atbildēja tikai ar vaidu, kam Busardela kundze nepievērsa uzmanību. Ar gurnu atbalstīdamās pret galdiņu, uz kura bija palicis tagad nevajadzīgais albums, viņa vilka rokā cimdus un izteica kalponei norādījumus, kā uzraudzīt slimnieci naktī.

Mājās pie pusdienu galda Amēlija paziņoja ģimenei, ka tantes Lilines stāvoklis palicis bez pārmaiņām, drīza uzlabošanās diemžēl neesot gaidāma, un tāpēc nepieciešams pieņemt slimnieku kopēju. Visi ģimenes locekļi, kā parasti, vienbalsīgi piekrita Amēlijai. Viņas lēmumus vispār neviens nemēdza apstrīdēt, turklāt Busardeli, jo vairāk ģimene sakuploja, jo ar lielāku filozofisku mieru uzņēma slimības un pat nāves gadījumus savā lokā. Pieķeršanās, kas viņus saistīja savā starpā, bija tik vispārēja, tanī bija tik maz īpatnēju nokrāsu un izvēlīguma, ka atsevišķa tuvinieka zaudējums viņiem kļuva aizvien mazāk jūtams, jo pārējo radinieku mierinošā klātbūtne tūlīt aizpildīja radušos robu. Būtu jāatskatās tālā pagātnē, līdz pašam gadsimta sākumam un tanī laikā dzīvojušajiem ģimenes locekļiem, lai saskatītu kādu Busardelu, kas patiesi ir izjutis sēras.

— Rīt no rīta lūgšu Karto de la Šatru, — Amēlija turpināja, — lai viņš nekavējoties atsūta pie mums pilnīgi uzticamu slimnieku kopēju. Karolin, vai jūs pēcpusdienā paliksiet mājās?

— Dārgā, ja vēlaties, es palikšu.

— Izdariet man pakalpojumu, pieņemiet šo personu un pasakiet, lai viņa ierodas Notrdamdešana ielā pirmdienas rītā, jo parīt ir svētdiena. Tur es pati viņai došu norādījumus un stādīšu priekšā slimniecei. Bet rīt man pēcpusdiena ir aizņemta, man jāizdara daudzas vizītes, kuras jau pārāk ilgi esmu atlikusi.

Nākamajā dienā pēc brokastīm Amēlija iesēdās ekipāžā un lika sevi aizvest uz Senlazāra staciju.

— Atgriezieties mājās, — viņa sacīja kučierim, — un pulksten sešos atbrauciet man uz šejieni pakaļ.

Iekāpusi pirmajā vilcienā, kas devās uz Versaļu, viņa tur nokļuva ap pulksten trim; stacijas laukumā viņa pamāja ar saulessargu fiakra kučierim, kas gaidīja pasažierus.

— Brauciet uz Šenē.

— Vai kundze vēlas pa Sentantuāna līdzenumu, garām Trianonam?

— Pa īsāko ceļu.

Fiakrs bija vaļējs. Lai aizsargātu braucējus no saules, kučieris bija uzcēlis svītrainā audekla jumtu, un tas varēja Busardela kundzei atgādināt viņas kāzu braucienu dienvidos.

Sasniedzot Šenē pirmās mājas, kučieris pagriezās atpakaļ un jautāja, kur kundze vēloties izkāpt.

— Brauciet uz ciema galveno laukumu.

Tur Amēlija piesauca garām ejošu zemnieku.

— Draugs, panāciet šurp!

Cepuri noņēmis, zemnieks pienāca pie dāmas.

— Vai varat man pateikt, kur dzīvo šejieniete, vārdā Tuanona?

—  Vai kundze nezin, kā viņu sauc meitas vārdā vai vīra uzvārdā?

—  Nezinu ne vienu, ne otru, zinu tikai to, ka viņa ir rados ar Branšī ģimeni.

—  Branšī visi ir miruši, es viņus labi pazinu. No viņu radiem palikuši vairs tikai Malfosi. Tie dzīvo kalngalā. Brauciet pa ceļu, kas ved uz Selu, brauciet līdz smēdei, tad nogriezieties pa kreisi un tālāk taisni vien uz priekšu līdz Malfosu fermai, tā ir netālu no nogāzes.

Piebraucošā fiakra zvārguļu šķindoņa no nelielās fermas pagalma izvilināja bērnus, un Busardela kundze neizkāpdama sāka tos izvaicāt. Bērni aizmuka, iznāca pavecāka sieviete.

— Es meklēju kādu zemnieci Tuanonu, Branšī kundzes radinieci, — Amēlija sacīja.

— Es esmu Antuanete Branšī, Malfosa atraitne, — zemniece teica. — Ar ko varu kundzei pakalpot?

«Mana vīramāte,» Busardela kundze nodomāja. «Ja tante ir teikusi taisnību, tad šī ir mana vīramāte un Teodorines kundze man nav nekas.»

— Mans vārds ir Busardela.

Zemnieces seja pārvērtās, viņa strauji norāva priekšautu un pasvieda to bērniem, kas bija atgriezušies, pēc tam palocījās Amēlijai. Tuanona bija gadus sešdesmit vai vairāk veca sieviete, vēl spēcīgu augumu, bet smagais darbs un saule bija iegriezuši viņas sejā dziļas rievas.

— Vai kundze būtu …

— Esmu Viktorēna sieva. Vai varu ar jums aprunāties?

Nenolaizdama acis no atbraucējas, fermera atraitne norādīja uz nelielo mājiņu pagalma galā, ko neaizēnoja neviens koks. Busardela kundze izkāpa no fiakra un, svārkus mazliet uzņēmusi, iegāja pa vārtiņiem; bērni bija atrāvušies nomaļus.

Viņa iegāja pustumšajā istabā, kur pie loga ar pievērtiem slēģiem vecā atzveltnes krēslā snauda kāds sirmgalvis.

— Vectēv, piecelieties! — viņam uzkliedza zemniece. — Dodiet kundzei atsēsties!

Viešņa noraidoši pamāja ar roku.

— Kundze piedos, viņš ir kurls. Tas ir mans tēvs. Busardela kundze mirkli pavēroja veci; viņš nebija pakustējies. Viņa atsēdās galda galā. uz viena no abiem soliem, kas stāvēja gar galdu, un ar mājienu aicināja Malfosu atsēsties pretī.

— Ja kundze atļautu pavaicāt… Kā klājas Viktorēna kungam? Vai viņš vesels?

— Jā, — Busardela kundze atbildēja un uzreiz turpināja: — Vai tiesa, ka viņš ir jūsu dēls?

Malfosa ar plaukstu aizsedza sev muti un, acis iepletusi, sastinga aiz šausmām. Ar saulessarga rokturi Busardela kundze parādīja, lai zemniece noņem roku, ar kuru bija aizslēpusi lielāko daļu sejas: ieraudzījusi to visā pilnībā, viņa saskatīja līdzību. Pagalmā, saules gaismā, zemnieces grumbām izvagotais vaigs viņai nemaz nebija atgādinājis Viktorēna ziedošo, vēl jauneklīgo seju; kopīgie vaibsti atklājās tagad, slēgtās istabas mijkrēslī: platā piere, lielais deguns, asi veidotā mute … Pēkšņi Busardela kundze atcerējās, kā viņas vīrs kara gadā bija parādījies pie Gransē vārtiem zemnieka apģērbā un cik labi tas viņam bija piestāvējis.

Malfosa tagad runāja, atzinās, vaimanāja, lūdzās piedošanu. Viņa izsūdzēja grēkus, stāstīja, kā pirms četrdesmit gadiem bija pārmainījusi bērnus; abi pienabrāļi desmit mēnešu veci saslimuši ar difteriju, viņas pašas bērns un zīdīšanā pieņemtais, un kungu bērniņš divās dienās nomiris. Kungi paši bijuši aizbraukuši no Parīzes, tālu projām, savā muižā, un viņa lielajās izbailēs gluži apstulbusi; rakstīt neprazdama, pirmajā dienā neaptvērusi, ko darīt, un tad aizritējusi diena pēc dienas. Ja varēja ticēt zemnieces vārdiem, tad viņa visu noklusējusi ne tik daudz tādēļ, lai joprojām saņemtu maksu par zīdīšanu un apsolīto atlīdzību beigās, cik tāpēc, ka esot galīgi pazaudējusi galvu. Vai viņu neapsūdzētu, ka bērniņš nomiris aiz viņas nevērības? Kā lai paziņo tādu vēsti tēvam un mātei, tik bagātiem, tik skolotiem, lepniem kungiem? Varbūt viņi, ja bijuši Parīzē, būtu atveduši visgudrāko dakteri un tas zīdainīti būtu izglābis? . . . Mazais līķītis apbedīts Malfosu ģimenes krusta pakājē, dievkalpojums noturēts un lūgšanas noskaitītas, kā pienākas, par to esiet bez bažām, un, kad ieradās kungs ar kundzi, viņiem iedeva otru bērniņu … tanī vecumā … Busardela kundze vairs neklausījās. Piemirsusi izmisīgi raudošo zemnieci, kas bija pārliecināta, ka atmaksas stunda ir situsi, nelauzīdama galvu par to, kādā ceļā, pa kādiem kurmju rakumiem tantei Lilinei izdevies nokļūt līdz noslēpuma atklāšanai, Busardela kundze pārdomāja par laulības celtni, ko viņa septiņpadsmit gadus ar tik neizsīkstošu pacietību un uzupurēšanos bija būvējusi uz smiltīm, uz nelikumīgi piesavināta vārda …

Atgriezusies īstenībā, viņa aiz ilgajā lietošanā nodeldētā galda atkal ieraudzīja paveco sievu zemnieces drānās, ar zemnieces aubi galvā, sievu, kura raudulīgi lūdzās piedošanu. Vainīgā, pārpratusi Busardela kundzes skatienu, nometās ceļos un vaimanāja vēl skaļāk.

— Ak, runa nav par jums! — Busardela kundze iesaucās.

Kad viņa devās pāri pagalmam uz fiakru, aiz sētas bija nostājušās trīs zemnieces, kas sačukstējās un piebikstīja cita citai ar elkoni; Busardela kundze paskatījās uz tenkotājām, tās apklusa un palocīdamās sveicināja. Viņa iekoda lūpā. Vai tiešām noslēpums, par kuru Vandeika avēnijā neviens nekā nenojauta un kura atklāšana varēja apdraudēt visas ģimenes līdzsvaru, jau četrdesmit gadus atradies šo tumšo, neizglītoto ļautiņu rokās un viņi, sērsdami cits pie cita novakarēs, varējuši pēc sirds patikšanas mēļot par ciema puisēnu, kas ar veiklu blēdību kļuvis par lepnu kungu?…

Tikai kad vilciens brauca pāri Anjeras tiltam, Amēlija iztrūkās no smagajām pārdomām un attapās, ka tuvojas Parīze. Viņa atcerējās, ka šodien mājās būs plašā ģimenes dineja, kādu rīkoja tikai reizi pa četrām nedēļām; tad klāja papildu galdu jaunatnei un noskaņojums mēdza būt diezgan svinīgs. Viesiem, kuri bija jaunāki par sešpadsmit gadiem, pulksten pusdesmitos atbrauca pakaļ sulaiņi vai kučieri, tāpēc šajās lielajās dinejās pie galda sēdās vienmēr tieši septiņos.

Busardela kundze izvilka no ņiebura kabatiņas pulksteni un redzēja, kā ir aizkavējusies. Vienu vilcienu viņa bija palaidusi garām, tāpēc, ka atceļā no Šenē bija likusi kučierim pieturēt Trianonā un savā lielajā apmulsumā diezgan ilgi klaiņājusi pa vientuļajām alejām. Par laimi, viņa jau no rīta bija izteikusi visus rīkojumus par maltīti un galda klāšanu; saimniecības darbi viņas stingrajā vadībā ritēja gludi, tā, ka nebija ko baidīties no kādas nopietnākas kļūmes. Tomēr viņa juta pašpārmetumus par savu aizmāršību, atpakaļbrauciens viņai likās ļoti ilgs un Batinjolas tunelis bezgalīgi garš.

— Uz mājam, ātri! — viņa sacīja, iekāpdama ekipāžā.

Tērps jau bija sagatavots un uzlikts uz gultas, istabene gaidīja viņu guļamistabā. Amēlija vēl paguva sakārtot frizūru un pat atsvaidzināt seju un plecus ar siltā ūdenī iemērktu sūkni: lielajās sestdienas dinejās dāmas ieradās dekoltētas. Beidzot sēdēdama savā parastajā vietā pretī vīratēvam, tuvinieku vidū pie galda, uz kura laistījās kristāli, zaigoja sudrabs, vizēja damasta sega un dzirkstīja ziedi greznajās lustrās degošo sveču spīdumā, — jo sestdienās nekad neēda dienas gaismā, kaut arī šajā gadalaikā un agrajā stundā vēl nemetās krēsla, — Amēlija jutās kā apskurbusi, taču ārēji tas nekādi neizpaudās. Viņai šķita, ka viņa ir tikai sapņojusi par šo neparasto braucienu un pēkšņi atmodusies šeit ēdamzālē.

Pārlaidusi skatienu pār galdu, viņa ievēroja, ka notāra Luija sievai pasniegts, tāpat kā pārējiem, šķīvis vēžu zupas, bet Lora Busardela sirga ar hronisku enteritu, kas patlaban bija paasinājies, tāpēc Amēlija no rīta bija atgādinājusi, ka slimniecei īpaši jāvāra vistas buljons. Bargs skatiens uz vecāko sulaini, kas bija apradis ar šo optisko telegrāfu: viņš saprata, deva norādījumu … Pēc īsa mirkļa notāra sievai, kas jau bija novilkusi cimdus, neliekot manīt neapmierinātību, vēžu zupas vietā tika pasniegta sudraba bļodiņa ar zeltainu buljonu. Šis starpgadījums galīgi atmodināja Busardela kundzē savu pienākumu apziņu. Tēvocis Luijs, kas sēdēja viņai pa labi, pieliecās pie viņas un sacīja:

— Dārgā Amēlij, tātad suareja sakarā ar Lielās godalgas izcīnīšanas nedēļu paliek programmā?

— Domāju gan, tēvoc.

— Droši vien Ferdinands gribēs sarīkot lepnu maltīti? — notārs turpināja, un viņa balsī izskanēja cieņa, ar kādu viņš vienmēr izturējās pret savu dvīņubrāli, kas bija kļuvis par vienu no redzamākajam personām Parīzē.

— Uzrīkosim lepnu rautu, — atbildēja Amēlija, kas sen vairs nebija iesācēja dažādu pieņemšanu noorganizēšanā. — Jā, starp citu, Floransa ir ar mieru, ka viņas jaunākā dēla pirmo iešanu pie komūnijas nosvin šeit, reizē ar manu komunikantu Teodoru. Ceru, ka arī jūsu mazmeita mums pievienosies, un varēsim sarīkot tikai bērnu balli visiem trim.

Viņa paliecās pa kreisi, pievērsdamās māsīcai Žarno kundzei, kas sēdēja aiz četrām personām; Amēlija pateica māsīcai, ka pēc maltītes viņām vajadzēs apspriesties sakarā ar komunikanti.

Amēlija izslējās taisni; sulainis pasniedza zivju fileju ragū, viņa paņēma gabaliņu, sāka ēst un pēkšņi apjukusi sastinga: labu brīdi viņa bija pilnīgi piemirsusi Šenē, Malfosu un savu atklājumu… Lai sev nepievērstu uzmanību, viņa uzdūra ar dakšiņu kripatiņu zivs, taču ēstgriba bija pazudusi; izklaidīgi zelēdama kumosu, viņa domāja: «Bērnu balle … lepnais rauts… Nevar zināt, kas līdz tam vēl notiks!»

Kopš šī mirkļa Amēlija vairs neieklausījās sarunās, kas norisinājās ap viņu. Dažkārt viņa izmeta pa vārdam, lai radītu iespaidu, ka piedalās vispārējā tērzēšanā, taču viņas domas kavējās citur. Cik vien bieži iespējams, viņa skatījās uz savu vīru, kas sēdēja galda galā pa labi, šķērsām viņai pretī. Viņa pētīja Viktorēna seju, bet neatrada tanī to, ko meklēja. Dienā viņa bija saskatījusi Tuanonas Malfosas vaibstos Viktorēnu, taču tagad nevarēja ieraudzīt Viktorēna sejā Malfosu. Kāda līdzība varēja būt šim četrdesmit gadus vecajam skaistulim ar moderno frizūru un grumbainajai lauciniecei? … Amēlija pūlējās atcerēties Tuanonu Malfosu, iztēloties šo zemnieci šajā zālē, kur dominēja balts, zelts un sudrabs, taču viņai tas neparko neizdevās. Ko tas nozīmēja? Vai viņa bija sapņojusi? Tikai iedomājusies šo sievieti, tumšo istabu ar zemajiem griestiem, trīs tenkotājas sētmalē un braucienu uz Šenē? Vieglais ādas iekaisums uz labās rokas un pietūkušās kājas, kas izgrieztajās vakara kurpītēs svila, noteikti liecināja, ka viss dienā pieredzētais ir bijis īstenībā: atgriežoties no Šenē, slīpie saules stari viņai cauri piedurknei bija skāruši roku, un Trianona dārzā viņa ilgajā pastaigā bija piepūlējusi kājas.

Deniņus spieda smeldzīga sāpe. «Kaut tikai man tagad neuznāktu migrēna,» viņa bažījās. Uz galda apmainīja šķīvjus; pēc zivs pasniedza jēra gaļas ragū pikantā mērcē. Amēlija atkal skatījās uz Viktorēnu. Viņš runāja. Pirms dažām dienām viņš bija Franču zinātņu biedrībā noklausījies Lesepsa kunga referātu par ceļojumu uz Centrālo Ameriku, un tēvocis Luijs, biržas māklera brāļa un māsas dēli, kā arī znoti ļoti interesējās par Panamas kanālu, kura tapšanas grūtais sākums saistīja sabiedrības uzmanību; viņi izvaicāja Viktorēnu, gribēja dzirdēt viņa uzskatus šajā jautājumā. Tie laiki bija pagājuši, kad Amēlijas vīrā vajadzēja klausīties ar iecietīgu labvēlību un piedēvēt viņam domas, kādu nebija. «Viņš nekad neizveidosies,» Peša kungs kādreiz bija sacījis. Peša kungs bija maldījies: Viktorēns, tuvojoties četrdesmit gadu vecumam, bija «izveidojies». Vismaz prātā. Savos tikumos viņš palika izlaidīgs, tas bija skaidrs. «Bet vai Amorī ir daudz tikumīgāks?» apsvēra Amēlija, vēlēdamās būt taisnīga. Un, kas attiecās uz pašu biržas mākleri, tad vēl gluži nesen… Ak, viņa skaidri zināja, ka Busardelu ģimenē vīri paturēja vecpuišu ieradumus.

Viņa pūlējās ieklausīties Viktorēna vārdos, lai saprastu, ko viņš sacīja. Vīra skanīgais baritons spalgi atbalsojās Amēlijai deniņos. «Tomēr sasāpējās galva,» viņa nodomāja un, nolēmusi pretoties, neļaut nelabumam pieaugt, lika ataicināt savu istabeni un tai pie auss pieprasīja, lai atnes pretmigrēnas zīmuli.

— Necentieties salīdzināt Suecu ar Panamu, — Viktorēns patlaban sacīja. — Vispirms — te nav nekādas līdzības, pilnīgi nekādas starp zemesgabaliem!

Amēlija lūkojās kā apburta uz šo seju; viņa zināja, ka starp Viktorēnu un Busardeliem nav asinsradniecības, un tomēr patlaban viņš bija izrunājis šajā ģimenē svēto vārdu: zemesgabali. «Viņš taču ir tāds pats kā Busardeli!» Amēlija pēkšņi atskārta. «Tagad viņš kļuvis gluži tāds pats.. .» Biržas mākleris, redzēdams vedeklas sejā pārsteigumu, nodomāja, ka viņa apbrīno Viktorēna lietpratību. Amēlija juta, ka tiek novērota, viņas acis sastapās ar vīratēva skatienu, un biržas māklera laimīgais smaids viņu satrieca.

Viņa lūdza, lai Oskars, kas sēdēja kreisajā pusē, pielej viņai pilnu glāzi ūdens. «Man ir drudzis. Kamēr vīrieši smēķēs, es ieiešu ziemas dārzā un brīdi pasēdēšu tur, varbūt man kļūs vieglāk.» Patlaban pasniedza ceptas pīles asiņu mērcē, Busardela kundze, atkal atcerējusies mājasmātes pienākumus, ar skatienu atgādināja virssulainim, ka šo ēdienu nevajag dot «mazajā» galdā, kam bija paredzēti cepti cāļi. Lielajās ģimenes dinejās jauniešiem galdu klāja biljarda istabā, starp biljardgaldu un plato logu, un gandrīz vienmēr te goda vietā sēdēja vecmāmiņa Žilija Minjona, kuru Busardelu atvases dievināja. Divviru durvis stāvēja līdz galam atvērtas, pa tām no biljardistabas ik mirkli ieplūda jautru izsaucienu un nebēdīgu smieklu šaltis; ģimenes māte ieklausījās tanīs un ar prieku atšķīra sava Teodora, Ferdinanda, Emmas balsis un pat mazās Luizes čiepstēšanu: mazulīte bija pilnīgi atlabusi un tagad jutās tikpat spirgta kā pārējie. Visiem bērniem, kurus Amēlija bija dzemdējusi no Viktorēna, bija ziedoša veselība.

Šis atzinums Amēliju atkal uzvedināja uz neatlaidīgo domu. «Viņi taču nav Busardeli. Kas viņi ir? Par ko viņi tiks atzīti? . . . Viņi ir mani bērni! Vismaz to neviens nevarēs noliegt; man nebūs grūti panākt, lai laulību anulē un bērnus atstāj man. Pateicoties mīļās krustmātes mantojumam, esmu pietiekami bagāta, lai pati uzturētu sevi un savus bērnus… Bet kāds liktenis viņus gaida? …»

— Amēlij, kas jums kait? — biržas mākleris jautāja. — Jūs izskatāties sagurusi. Vai jūtaties nevesela?

— Vienkārši migrēna, neraizējieties .. . Piespiesti pasmaidījusi, viņa piebilda:

— … Tēv.

Nākamajā dienā Amēlijai vajadzēja aizbraukt uz Notrdamdešana ielu, lai pateiktu tantei Lilinei, ka turpmāk par viņu rūpēsies slimnieku kopēja. Šī sieviete Karolinei bija atstājusi vislabāko iespaidu, tāpēc Busardela kundze varēja paralizētajai vecmeitai attēlot slimnieku kopēju ļoti jaukās krāsās, taču tante Liline, kas brāļa vedeklu nebija redzējusi kopš piespiestās atzīšanās un pat neatbildēja uz Amēlijas sveicienu, neizrādīja ne mazāko interesi par gaidāmo pārmaiņu un sēdēja apātiska un drūma.

— Vēl kaut kas, tante, — Amēlija turpināja. — Tas, ko jūs man aizvakar uzticējāt… jūs jau zināt, par Viktorēnu . . . Tante!

It nekas nenorādīja, ka vecā jaunkundze dzirdētu, bet Amēlija nojauta, ka slimniece, plakstus pusē pievērusi, uzmanīgi klausījās.

— Gribēju vēlreiz jums apgalvot, ka es jūs nenodošu. Es neteikšu, ka jūs man to atklājāt.

Tantes Lilines sejā nepakustējās neviens vaibsts.

— Tante, jūs dzirdējāt, ko es teicu, vai ne?

Zaudējusi pacietību, Amēlija piecēlās.

— Es zinu, ka jūs dzirdējāt. .. Piedodiet, bet man tagad jāiet.

Tante Liline atvēra acis, paskatījās uz Amēliju un vārgā balsī ieteicās: — Mans bērns …

— Jā, tante?

— Es gribu . . , jāņ . . . jāņogu želeju.

— Kā? Jūs taču nupat dabūjāt divas lielas karotes želejas ar pienā izmērcētiem sausiņiem.

— Es gribu . .. vēl.

— Nē, nē. Tas jums kaitēs. Sabojāsiet vēderu.

Paralizētās vecenes trulajā, miegainajā un vienaldzīgajā skatienā uzplaiksnīja dusmas, viņa vēlreiz nomurmināja: «Es gribu!» — un tad pēkšņi sāka smieties un reizē raudāt it kā bez jebkāda iemesla, kā ar viņu pēc otrreizējās paralīzes bija atgadījies vairākkārt.

— Labi, jūs dabūsiet želeju, — Busardela kundze pēc brītiņa pateica.

Priekšistabā viņa piekodināja vecajai kalponei, lai šodien tā nerunā pretī jaunkundzei.

Notika bērnu balle par godu trim komunikantiem. Amēlija redzēja, ka ap viņu atkal sapulcējās visa ģimene, ar kuru viņu saistīja mānīga radniecība. Atkal viņas acu priekšā savienojās, saliedējās sarežģītais organisms, kurā katrs loceklis cits citu atbalstīja, katram bija sava loma un visi veicināja kopīgo stabilitāti.

Pēc tam sākās gatavošanās svinībām, kuras vēlējās sarīkot biržas mākleris. Visas šīs raizes pietiekami attaisnoja Busardela kundzi, ka viņa vairs neapmeklēja tanti Lilini. Jā, vai tad pie slimnieces nebija lieliska kopēja? Kādu pēcpusdienu Amēlija, lai savā biezajā adresu burtnīcā atzīmētu ielūdzamos paziņas, bija apmetusies ziemas dārzā, kur viņa joprojām labprāt uzturējās, kaut gan kamēlijas un kaktusi te nīkuļoja. Pēkšņi viņai pieteica Minjona kundzi, ko viņa nemaz nebija gaidījusi. Amēlija tūlīt devās pie viņas uz salonu.

Vecā dāma, kas likās ļoti uzbudināta, piecēlās un sacīja:

— Amēlij uziesim jūsu buduārā. Es nevaru runāt par nopietno jautājumu, kurš mani šurp atvedis, šeit salonā, kur ik brīdi kāds var ienākt…

Kad abas bija iegājušas salonā, ko rotāja senlaicīgie bareljefi, Žilija Minjona teica:

— Aizslēdziet durvis.

Viņa gluži sabruka sēdeklī; Amēlija atsēdās uz krēsla malas un, saspringti saslējusies, uzacis saraukusi, gaidīja.

— Nāku taisnā ceļā no māsas, — Minjona kundze, rokas noplātīdama, sacīja. — Viņa man pateica!

— Ko tad, tante?

— Ai, jūs taču zināt! Jo viņa jau jums pastāstījusi pirmajai… Un jūs, nabaga bērns, varējāt to paturēt pie sevis! O, man nav jūsu stiprā rakstura! Šis atklājums mani pilnīgi satrieca, man notirpa rokas un kājas, es tūlīt steidzos pie jums . ..

— Tante, par ko tad īsti ir runa?

— Protams, par Viktorēnu! Kāpēc jūs piespiežat mani to pateikt? Par Viktorēnu — viņš taču nemaz nav mana brāļa dēls! . . . A, redziet nu! Jūs to zinājāt!

Amēlija bija piecēlusies; piegājusi pie loga, viņa mirkli palika stāvot, pagriezusi muguru tantei. Jau metās krēsla, Monso parkā valdīja klusums, alejas tukšojās, aukles un audzinātājas ar bērniem devas uz mājām. Amālija iedomājās par saviem trim mazākajiem, kuri arī drīz atgriezīsies no Buloņas meža. Viņa pievērsās Minjona kundzei.

— Ceru, tante, ka jūs nenoticējāt šim izdomājumam, ko arī es tiešām esmu dzirdējusi? Ar nabaga slimnieci iet pavisam uz leju, jau labu laiku es vēroju, ka viņa reizēm fantazē.

— Bet, Amēlij, māsa minēja tik noteiktas detaļas, gandrīz pierādījumus!

— Viņa jums stāstīja par kādu dzimumzīmīti, kuras neesot, vai ne? Mēs taču nevaram uz tādu sīkumu pamata . . ,

— Nē, nē! Viņa man pateica, kā un kāpēc bērns pārmainīts, uzdeva vietu un laiku . …

— Dārgā tante, — Busardela kundze ierunājās noteiktā tonī, — arī mani pirmajā mirklī samulsināja šis atklājums … Pagājušajā mēnesī es aizbraucu uz Šenē, sameklēju fermu, kurā bērns bijis nodots zīdīšanā. Izjautāju lieciniekus .. .

— Nu, un?

— Un izrādījās . . .

Amālija nolaida plakstus, īsu brīdi stāvēja aizvērtām acīm un pēkšņi atvēra tās platas jo platas.

— … Visā šajā pasaciņā nav ne piliena patiesības.

— Ko jūs sakāt? — vecā dāma iesaucās, atgāzdamās pret sēdekļa muguriņu, rokas atmezdama uz atzveltnēm; nomāktība uzreiz izgaisa viņas sejā, tanī atspoguļojās agrākās Žilijas mainīgums. — Ak, cik atvieglota es jūtos! Kāda drāma tā būtu! Pat ja skandālu izdotos apslāpēt, — padomājiet; kādas šausmīgas sekas! Jums, mīļais bērns, protams, tas būtu vissmagāk, bet arī mums, visai ģimenei! Ferdinands ir tik ļoti pieķēries savam vecākajam dēlam! Tāds atklājums būtu varējis viņu nogalināt, vai ne?

Minjona kundze bija pārāk saviļņota, viņai neienāca prātā pavērot brāļa vedeklu; lai justos ērtāk, vecā dāma atāķēja palantīnu elsdama un pūzdama.

— Ak, kādus mirkļus es pārdzīvoju! Amēlij, tas ir šausmīgi: man likās, ka māsa ir pie pilna saprāta. Es zināju, ka viņa spēj būt dzēlīga, bet aiziet līdz tādiem izdomājumiem! …

— Mazliet nomierinājusies Minjona kundze kļuva domīga.

— Jūs taču labāk par jebkuru citu pazīstat viņas domāšanas veidu, — Amēlija sacīja.

— Es nedomāju, ka viņa ir tik ļaunprātīga. Amēlija izvairīgi paraustīja plecus.

— Jā, — Minjona kundze teica, — jums taisnība: ir jārēķinās ar faktiem. Ja jau jūs tiešām esat par to pārliecinājusies un tiešām esat bijusi Šenē . . .

Viņas balsī vēl bija dzirdama it kā jautājoša pieskaņa.

— Goda vārds! — Amālija atcirta. — Esmu bijusi Šenē! Sarunājos ar turienes ļaudīm!

— Un esat guvusi pārliecību, ka Viktorēns…

— Ir Busardels!

— Lai dievs ir žēlīgs manai nabaga māsai! Amēlij, lūdzu, pazvaniet, lieciet atnest glāzi muskatvīna, tas mani atspirdzinās. Jums, nudien, ir dzelzs nervi, bet es vēl nevaru nomierināties.

Pēc ceturtdaļstundas, tikko Minjona kundze bija iekāpusi karietē, Busardela kundze savukārt lika aizjūgt un aiztrauca pie Karto de la Šatra.

— Nekavējoties nododiet manu vizītkartīti doktoram, — viņa pavēlēja kalpotājam, — un pasakiet, ka man steidzami ar viņu jārunā.

Ārsts pieņēma Busardela kundzi ārpus kārtas, starp diviem iepriekš pieteiktiem pacientiem; viņa ilgi uzkavējās Karto de la Šatra kabinetā.

Tanī pašā dienā, ātrāk pārtraukdams slimnieku pieņemšanu, slavenais ārsts aizbrauca uz Notrdamdešana ielu, steigā izmeklēja paralizēto Busardela jaunkundzi un pēc tam devās uz Vandeika avēnijas savrupmāju, kur palika uz pusdienām. Amālija bija paguvusi atsaukt ielūgumu diviem vecpuišiem, ģimenes draugiem, kuri bija uzaicināti todien uz maltīti. Pieceļoties no galda, Karto de la Šatrs izteica vēlēšanos uzpīpēt cigāru ar biržas mākleri viņa smēķējamā istabā. Pēc piecām minūtēm Busardela kundzi, kas bija palikusi ēdamistabā, vīratēvs aicināja pie sevis. Vēl pēc īsa brīža pa savrupmājas pagalma vārtiem izbrauca divas karietes: viena bija aizsūtīta pakaļ notāram Luijam, otra — Minjona kundzei. Notārs Luijs Busardels, kas vakaru pavadīja mājās, atbrauca tūlīt, Minjona kundzi sameklēja teātrī, no kurienes viņa ieradās vakara tualetē. Kad četri tuvinieki bija sapulcējušies, Karto de la Šatrs paziņoja, ka neatliekami jāpieņemot kāds lēmums attiecībā uz paralizēto Busardela jaunkundzi. Viņas saprāts esot aptumšojies. Viņa ne tikai runājot nesakarīgas blēņas, kā dāmas jau varējušas konstatēt un kā viņš pats šodien pārliecinājies, bet arī tuvojoties tipiskajam vecuma vājprātam, un, paliekot līdzšinējos, gandrīz parastajos dzīves apstākļos, nabaga bezatbildīgā sirmgalve varot nodarīt lielu nelaimi: iz-mesties pa logu vai aizdedzināt māju. Esot nepieciešams slimnieci izolēt, vismaz pagaidām, toties nekavējoties.

Biržas mākleris, gan uzreiz nevarēdams aprast ar šādu domu, un notārs, kuru negaidītā vēsts ļoti pārsteidza, tomēr paļāvās uz ievērojamā ārsta autoritāti, jo vairāk tāpēc, ka saprātīgā Amēlija un pēc tam arī labsirdīgā Minjona kundze paziņoja, ka viņas piekrītot Karto de la Šatra viedoklim.

Nepilnu divdesmit četru stundu laikā visas formalitātes, pateicoties Karto de la Šatra apliecinājumiem, tika nokārtotas, un Busardela kundze pārveda vecāko ģimenes locekli uz doktora Ibertisa ārstniecības iestādi Kreteijā, uz savdabīgu sanatoriju, kurā caur aizrestotajiem logiem reizēm izlauzās kliedzieni; ēka atradās liela parka vidū, parku apjoza augsta mūra siena.

Nākamajā nedēļā pēc slimnieces pārvešanas Karto de la Šatrs aiz neizsīkstošās pakalpības pret Busardeliem aizbrauca uz Kreteiju. Atgriezies viņš pastāstīja, ka jūtoties apmierināts: ārstniecības iestāde esot lieliski nostādīta, doktors Ibertiss — pieredzes bagātais speciālists, uz kura uzticamību varot pilnīgi paļauties, piekrītot viņa atzinumam par Busardela jaunkundzes stāvokli un paņēmieniem, ar kādiem novērst šī stāvokļa nevēlamās sekas. Slimnieci apmeklēt pagaidām neesot atļauts.

Tantes Lilines tuvinieki, kas gadiem ilgi bija izturējušies pret vecmeitu ar vislielāko godbijību un laipnību, bez iebildumiem paklausīja šim aizliegumam; starp citu, satiksme ar Kreteiju arī bija ļoti neērta. Aprindās, ar kurām Busardeli sagājās, neviens neievēroja vecās jaunkundzes pazušanu; viņa tik ļoti bija atrāvusies no sabiedrības, it īpaši pēc pirmās triekas lēkmes, un tik maz bija tanī iecienīta, ka tuviniekiem nevajadzēja sevi apgrūtināt ar kaut kādu paskaidrojumu sniegšanu.

Viņi bija sagaidījuši, ka Grāra kungs un Minota kungs izpaudīs uztraukumu par notikušo, taču no abiem nekas nebija dzirdams, it kā viņi nekad nebūtu pat pazinuši slimnieci.

Vienīgā saite, kas palika starp tanti Lilini un ārpasauli, bija Busardela kundze. Pret viņas apmeklējumiem abi ārsti nekā neiebilda, viņa bija sev izprasījusi šo izņēmumu. Amēlija pasāka apmeklēt Kreteiju regulāri. Viņa mēdza aizvest ieslodzītajai saldumus vai citādus gardumus, taču tuvinieki dažkārt redzēja, ka viņa atgriezās vakarā mājās ar sasarkušām acīm un, neraugoties uz stingro raksturu, gluži sadrūmusi, tā, ka bija spiesta atzīties vīratēvam, ka tante Liline reizēm saņemot viņu ne sevišķi laipni.

— Dārgā Amēlij, neapmeklējiet vairs Adlinu, ja viņa nav spējīga novērtēt jūsu pūles, — vecais Busardels sacīja. — Mēs visi šeit esam liecinieki, ka jūs esat darījusi viņas labā vairāk, nekā pienākums prasa. Es negribu, ka jūs viņas dēļ sev sagandējat dzīvi.

— Lai paliek, tēv, — Amēlija, galvu papurinādama, atbildēja. — Šīs nepatikšanas ir mazākais, ko uzņemos.

XXVII

Nedēļu pēc lielā rauta, kas bija izdevies spoži, Busardela kundze ar saviem pieciem bērniem, audzinātāju vācieti un istabenēm pārcēlās uz vasaras dzīvi Gransē.

Šoreiz viņa nedevās izjādēs pa druvām un pļavām, neizjautāja kalpotājus, nepārbaudīja rēķinus, ar ko parasti sāka uzturēšanos muižā. Augām dienām Busardela kundze gulšņāja uz dīvāna salonā, laiski knibinājās ap rokdarbu, ko bieži vien nolika sānis, un laiku pa laikam pacēla galvu un paskatījās caur logu uz bērniem, kas rotaļājās zālājā. Pagaidām viņa te bija viena; svaines bija solījušās atbraukt pēc pāris nedēļām un vīrieši paziņojuši, ka palikšot Parīzē, lai piedalītos pirmajās nacionālo svētku svinībās — četrpadsmitajā jūlijā.

Beidzot ieradās Viktorēns; viņš bija smaidīgs un uzreiz apveltīja Amēliju ar zīmīgajām laipnībām. Viņa to bija sagaidījusi. Vandeika avēnijā Viktorēns sievu lika mierā visu ziemu, bet uz laukiem, atrauts no Parīzes ieradumiem, viņš ilgāk par nedēļu neizturēja.

Kādu vakaru viņš piedāvāja elkoni, lai ievestu Amēliju no salona ēdamistabā, tikpat galanti pēc vakariņām aizveda atpakaļ salonā un pulksten desmitos pats pasniedza sievai tasi kumelīšu tējas: saskaņā ar vienkāršoto lakstošanas kodeksu, kuru Viktorēns pēc savas saprašanas bija izstrādājis un kurš jau sen bija spēkā, tas nozīmēja, ka pēc stundas viņš apmeklēs laulāto draudzeni un cer, ka viņas istabas durvis nebūs slēgtas.

Iegājusi savā guļamistabā, Busardela kundze pārbaudīja, vai durvis starp abām tualetes istabiņām stingri aizbultētas; aiz pārmērīgas piesardzības viņa pat neizģērbās. Jau vairāk nekā pusgadu vīrs viņai nebija tuvojies. Pēc brīža guļamistabā izdzirdējusi, ka blakus kāds klauvē, viņa atgriezās tualetes telpā.

— Viktorēn, ko jūs vēlaties? — viņa jautāja caur durvīm.

Pretēji daudzām citām sievām viņa divatā vīru uzrunāja ar «jūs», kaut gan ļaudīs vēl joprojām sauca viņu uz «tu».

— Kā tā? Ko es vēlos? Gribu, lai jūs atverat.

— Piedodiet, es vēlos palikt viena.

— Vai esat nevesela? — viņš sapīcis jautāja.

— Nē.

— Tad atveriet, Amēlij! Mēs taču nevaram sarunāties caur durvīm.

Viņa atbīdīja bultu, pavēra durvis, bet palika stāvot spraugā, neatlaizdama vaļā rokturi. Viņa redzēja staltu vīrieti rītasvārkos, uz krūtīm pavērtais krekls ļāva saskatīt gaišas spalvas, kas auga līdz pašam kaklam.

— Ko tas nozīmē? — viņš brīnījās. — Tu neesi izģērbusies?

— Nē.

Viktorēns grasījās ieiet, viņa nekustējās no vietas; viņai sejā uzvēdīja Bilī tualetes etiķa smarža, acīm redzot, viņš nupat bija to lietojis. Amēlija vēl mirkli noskatījās uz vīru.

— Viktorēn, es jums vairs neatvēršu savas istabas durvis.

— Kā tā? … Aiz kāda iemesla? Lūdzu, paskaidro!

— Tāpēc, ka negribu vairāk bērnu.

Ātri, iekams viņš paguva kaut ko atbildēt, mēģināt nomierināt ar solījumu, kuru viņa paredzēja, Amēlija aizcirta durvis, aizšāva bultu, atgriezās guļamistabā un tur arī vēl ieslēdzās. Nākamajā rītā atmostoties viņa atcerējās, ka bija aizmigusi, tikko ielikās gultā, kaut gan agrāk tik bieži bija mocījusies ar bezmiegu.

Viktorēns tagad jau bija pietiekami aptēsts, lai neatkāptos no mākslotās laipnības pret sievu, sevišķi tēva klātbūtnē, tāpēc pukojās klusībā, nogaidīja dažas dienas un, sagudrojis kādu ieganstu, atgriezās Parīzē.

Apzinoties, ka ir sasniegusi slepeno šķiršanos, ko bija vēlējusies, pasludinājusi un pratīs noturēt, Busardela kundze atguva dvēseles līdzsvaru. Viņa atkal kļuva pietiekami rosīga, lai vīratēvam, no kura vērīgās acs baidījās, nemostos ne mazākās aizdomas par to, kas vedeklā kopš pusgada norisinājās. Reizēm, sēdēdama sirmgalvja sabiedrībā salonā vai pastaigādamās ar viņu parka alejās, Amēlija brīnījās, ka viņi abi varēja būt viens otram tik tuvi un reizē tik sveši. Kā tas iespējams? Gandrīz jau divdesmit gadus viņi dzīvoja zem viena jumta, bija kopīgi pārcietuši daudzus pārbaudījumus, glabāja kopīgus noslēpumus, un tomēr viņa nesodīti varēja apvaldīt sevī veselu domu pasauli, no kurām katra dziļi pārsteigtu veco vīru…

Itin drīz pienāca diena, kurā Amēlija no sirds nopriecājās, ka vīratēvs nebija viņu izpratis; medībās saaukstējies, vecais Busardels vairs īsti neatspirga, ziemu kaut kā izvilka, bet pavasara sākumā nomira, un pirmā doma, kas Amēlijai iešāvās prātā, aizspiežot nelaiķa acis, bija tā, ka viņš aizgājis no šīs pasaules, nezaudēdams savas ilūzijas. Ietekmīgais biržas mākleris, visu mūžu bijis tik pašapzinīgs, tik drošs par savu karjeru un bagātību, tik pārliecināts par saviem pēctečiem, bija nomiris, nezinādams, kāds tārps ieperinājies viņa ciltskokā. Šis spožais panākums bija daudzu pūliņu alga, un tagad Busardela kundze šajā ziņā varēja būt mierīga; viņa jutās gandrīz laimīga, ka vīratēvs, ko viņa mīlēja, nav dzīvojis ilgāk.

Kārtodama nelaiķa papīrus, — šo svēto pienākumu neviens Amēlijai pat nedomāja apstrīdēt, — viņa atrada albumu, par kuru neviens tuvinieks viņai nekā nebija stāstījis: pēc senlaiku paraduma zilos samta vākos iesietu burtnīcu ar metāla slēdzēm. Viņa to izšķirstīja, lasīja un pārlasīja atsevišķas lappuses un ilgi domīga pakavējās pie vienas, uz kuras ar izbalējušu tinti vecmodīgā, jau grūti saprotamā rokrakstā ar dažādiem sākuma burtu izvijumiem bija uzvilktas šādas rindas:

«Cilvēki savās mājās ģimenes interešu labā izšķiež vairāk labas gribas, pašuzupurēšanās un nešķobīgas drosmes nekā valstī nācijas labā.»

Busardela kundze ielika albumu savā sekretērā un, kad atradās divatā ar tēvoci Luiju, izvaicāja viņu.

— Tā bija hronika, ģimenes dienasgrāmata, ko rakstīja mūsu tēvs, — paskaidroja notārs, kas pēc dvīņubrāļa nāves bija pēkšņi ļoti novecojis. — Mans nabaga Ferdinands paņēma to sev un savukārt tanī šo to atzīmēja.

— Ā?… Jūs, tēvoc, droši vien gribēsiet albumu sev?

— Jā, jā … — izklaidīgi atbildēja sirmgalvis, pēc tam paskatījās uz Amēliju. — Kāpēc jūs jautājat? Jums bija kāda cita doma?

— Nē, tēvoc. Albums pienākas jums. Viņš vēroja brāļa vedeklu.

— Amēlij, jūs gribētu to paturēt, es uzminēju. Viņa nekā neatbildēja.

— Neviens nav vairāk cienīgs to dabūt, ņemiet jūs.

— Tā ģimenes zelta grāmata ar tanī ierakstītajiem domu graudiem un trūkstošajām lappusēm pārgāja no vīriešu rokām sievietes rokās.

Pēc vecā biržas māklera nāves Viktorēns kādu pusgadu nogaidīja, iekams parādīja savu īsto dabu. Kā visi Busardeli, arī Viktorēns bija ieraduma cilvēks; papriekš viņš savu izlaidīgo dēku maskēšanai izmantoja agrākās metodes, taču itin drīz sāka kļūt nevērīgāks ieganstu sagudrošanā, izvēlējās gluži neticamas aizbildināšanās, bez mazākās kautrēšanās tās atkārtoja, pazuda no mājām tūlīt pēc pusdienām vai arī bez brīdināšanas vispār neieradās uz maltīti un pēc tam neatvainojās; īsi sakot, Viktorēns parādīja, cik stipri tēva klātbūtne bija viņu apvaldījusi un ka pusnetiklība, kurai viņš bija nodevies līdz šim, viņam bijis tikai pagaidu stāvoklis.

Busardela kundze tagad uz to visu skatījās citādām acīm, un tomēr viņa uztraucās un baiļojās, ka šī skandalozā uzdzīve var kļūt bīstama ne vīram, bet ģimenei un māklera kantorim. Viņa nolēma iejaukties un jau grasījās to darīt, te pēkšņi 1882. gada sākumā norisinājās akciju sabiedrības Union gйnйrale krahs, kas satricināja biržu līdz pašiem pamatiem un darīja galu neprātīgajām spekulācijām. Šī katastrofa nemaz nebija līdzīga atsevišķiem bankrotiem un ierobežotiem skandāliem, kādi XIX gadsimtenī jau bija piedzīvoti. Lionā puse biržas mākleru izputēja; lai izvairītos no līdzīga likteņa, Parīzē biržas mākleru kompānija, pielietojot solidāras atbildības principu, izlaida aizņēmumu par astoņdesmit miljoniem, ko garantēja ar sešdesmit mākleru kantoru vērtību. Busardela kundze manīja, ka patlaban, kad Luvuā skvēra kantoris pārdzīvoja tik bargu negaisu, nebija īstais brīdis celt traci mājās, Vandeika avēnijā.

Viņa klusēja un nogaidīja. Taču nākamajā gadā atgadījās vairāki incidenti, kas Busardela kundzei ilgāk neļāva pievērt acis uz vīra izturēšanos. Paklīdušas sievietes aiz iegansta, ka viņām jānododot personīgi Viktorēna kungam kāda vēstule vai pasūtīti cimdi, bija uzdrošinājušās uzmākties šim uzdzīvotājam, pat mājas, Vandeika avēnijā. Kādu dienu Busardela kundze veļas istabā kopā ar istabmeitām pārbaudīja visu galda veļu; pēkšņi viņa caur logu, kas vērās uz pagalmu, ieraudzīja pie vārtiem sievieti, kuras tērps nepārprotami norādīja tās dzīves veidu un no kuras sargs, acīm redzot, nevarēja atkratīties. Busardela kundze nokāpa lejā, izgāja uz lieveņa, pieaicināja klāt šo sievieti, iebiedēja viņu un aizraidīja projām.

Vairāk tādas mājās nerādījās, taču tas bija nopietns brīdinājums. Māklera kantorī strādāja vecs, sirms un visu godāts rakstvedis, kurš bija kalpojis jau Sentkruā ielā un kuram viņa padevības dēļ piedeva brīvo valodu. Kaut gan Busardela kundzei derdzās šādi paņēmieni, viņa tomēr lika atsaukt veco rakstvedi uz Vandeika avēniju, aizbildinādamās, ka esot jāsakārto kādi konfidenciāli dokumenti, un, izjautājot sirmgalvi, dabūja zināt, ka reizēm Luvuā skvēra kantorī ierodoties šaubīga izskata vīrieši un sievietes, kas cenšoties iekļūt pie kunga. Vecais kalpotājs, saprazdams, ka kundze viņu nenodos, pat parādīja sasmulētu vizītkarti, uz kuras kungs pirms dažām dienām ar drebulīgu roku bija uzrakstījis: «Izsniedziet uzrādītājam vienu luidoru.»

Busardela kundze iztēlojās savu vīru baismīgā, piesmēķētā krogā, Viktorēnu aplenkušas netikles, kuru apģērbu un sejas viņai bija grūti iedomāties, jo viņa nelasīja naturālistu romānus; ir vēls, nakts pavadīta neķītrās izpriecās, piedzērušajam uzdzīvotājam kabata jau tukša, un, lai samaksātu par pēdējo pudeli vai pēdējo prostitūtu, viņš atbalstās uz aplietā galda un uzšņāpj pāris vārdu uz savas vizītkartītes.

Busardela kundze izvēlējās kādu svētdienas rītu, lai uzmeklētu vīru viņa kabinetā, otrajā stāvā; Viktorēns kā vecākais dēls, protams, bija paņēmis sev nelaiķa tēva apartamentu; Amorī ar sievu, pārvācies no trešā stāva otrajā, iekārtojās pārējās telpās. Busardela kundze bija sagatavojusi runu, iepriekš nolēmusi mērķa sasniegšanas labā upurēt savu patmīlību un cieņu, iet pa aplinku ceļiem, izteikties saudzīgi, pat glaimot Viktorēnam un izlikties, ka vēl ciena vīru, ar kuru viņas dzīve tomēr arī turpmāk būs saistīta. Viņa iesāka ar atsaukšanos uz Teodoru, jo tēva jūtas Viktorēnā bijā tā stīga, uz kuru vēl varēja cerēt iedarboties; Viktorēns Busardels lepojās ar savu vecāko dēlu, kas bija viņam līdzīgs un turpināja stalto, zaļoksnējo Busardelu tradīciju, būdams ļoti spējīgs dažādos fiziskos vingrinājumos. Teodoram jau drīz būs piecpadsmit gadu: vai nevajagot padomāt par piemēriem, kādus viņam sniedz, un mēģināt iedvest zēnam pret tēvu apbrīnu un cieņu, lai viņš tiektos atdarināt Viktorēnu? Mūsdienu audzināšanas metodes jau tā veicinot jauniešos pāragru nobriedumu; lai Viktorēns atceroties, kādā atturībā viņa laikā jaunekļi pavadījuši veidošanās gadus! … Vai viņš domājot, ka principi, kurus viņa vecāki uzskatījuši par derīgiem dēla audzināšanai, esot pārāk stingri Teodoram? — viņa jautāja, paļaudamās, ka ar šo viltību gūs panākumus, jo instinktīvi nojauta, ka ļoti reti tēvi patiesi vēlas aiztaupīt saviem dēliem spaidus, kurus paši kādreiz ir izcietuši.

Busardela kundze aprāvās, jo vīrs, nostājies pie krēsla, uz kura viņa sēdēja, skatījās uz viņu, laipni smaidīdams, un ar dziļu nožēlu noplātīja rokas.

— Amēlij, jums taisnība, desmitkārt, simtkārt taisnība! Jūs esat tik saprātīga sieviete… jā, jā, patiesi!… ka man bez iebildumiem jāatzīst: jums ir taisnība! Patiesi ir laiks man laboties, un es labošos… Esiet mierīga, — viņš turpināja, redzēdams, ka sieva aiz apjukuma kļuvusi gluži mēma, — esmu sapratis, ko jūs man teicāt un pat to, ko noklusējāt. Jūs kā vienmēr esat atradusi svarīgākos argumentus, lai mani pārliecinātu. Spriediet par mani no manas turpmākās uzvešanās.

Viņš satvēra sievas rokas, palīdzēja viņai piecelties un aizveda līdz durvīm. Tur Viktorēns gribēja viņu noskūpstīt, taču viņa neviļus atrāvās; viņš godbijīgi palocījās un pavīpsnāja, it kā sacīdams: «Es neuzmācos,» — un noskūpstīja Amālijai roku.

Vakarā Viktorēnu gaidīja uz maltīti. Pēc ceturtdaļstundas, redzēdama, ka vīrs neierodas, mājasmāte pazvanīja un lika pasniegt ēdienu; Amorī bez aicinājuma atsēdās viņai pretī. Uzkāpusi savā guļamistabā, Amālija atstāja durvis uz koridoru pusvirus; ap pulksten trim no rīta viņa dzirdēja, ka vīrs smagiem soļiem iemeimuroja savā istabā, un tāpat notika divās nākamajās naktīs.

Busardela kundze uzņēma šo neveiksmi ar fatālismu, kas liecināja, ka sirds dziļumos viņa nekad nebija nopietni cerējusi vīru pārliecināt un pārveidot tā dabu. Šis cilvēks bija trula masa, akmens siena, pret kuru viņa būtu salūzusi. Ar to vajadzēja samierināties, uzskatīt Viktorēnu par nelabojamu un domāt tikai par viņa rīcības nevēlamo seku ierobežošanu. Busardela kundze vienojās ar veco rakstvedi, kas apņēmās Luvuā skvēra kantorī uzraudzīt, lai netiktu ielaisti nevēlami apmeklētāji. Viņa aizgāja pat tik tālu, ka uzpirka vīra kambarsulaini, lai tas tāpat rīkotos Vandeika avēnijā.

Atlika atrisināt jautājumu par naktsstaiguļa vēlo atgriešanos mājās; viņa abi dēli, viens piecpadsmit, otrs desmit gadus veci, varēja kādreiz tēvu ieraudzīt pa logu, jo nesen bija pārcēlušies uz atsevišķu apartamentu, kas atradās virs veļas istabas. Busardela kundze atcerējās dārza vārtiņus, kuru sarūsējušo atslēgu bija atradusi vīratēva rakstāmgalda atvilktnē.

Kādu dienu šī atslēga nokļuva Viktorēna kambarsulaiņa rokās, un vārtiņu slēdze bija ieeļļota. Viktorēns, paklausīgs kā dzīvnieks, kura vajadzības tiek devīgi apmierinātas, nepretojās jaunajai kārtībai un tagad naktīs atgriezās mājās pa šo ieeju. Apakšstāva mazajā salonā viņu gaidīja aizdegta svece, un svečturis stāvēja uz galdiņa pie aizstiklotajām durvīm, no kurām viņam arī bija atslēga.

Busardela kundzei šķita, ka tagad viņa atradusi zināmu modus vivendi. Diemžēl Viktorēnam pilnīgi trūka mēra sajūtas. Tā kā sieva viņam vairs nekā nepārmeta, viņš ar katru nedēļu izlaidās vēl vairāk, izgāja no mājām arvien biežāk, atgriezās vēlāk un no rītiem neparko nevarēja piecelties. Gluži kā bērns, kāds viņš arī daudzējādi bija palicis, Viktorēns liedzās atstāt gultu, sūdzējās, ka esot nevesels, taču parasti ap pulksten divpadsmitiem dienā kļuva vesels. Ja arī viņš no rītiem aizgāja uz māklera kantori, tad bieži vien gulēja, ieslēdzies nelaiķa tēva kabinetā, ko bija pieprasījis sev vienam. Busardela kundze to visu zināja un, vairs nesapņodama par neiespējamām pārmaiņām, nožēloja tikai, ka vīrs neatrada iespēju nodoties netiklībai, nepavadot naktis ārpus mājas.

Kādu rītu viņa lika sakravāt ceļa somu un nesesēru un aizbrauca, istabmeitu neņemdama līdzi. Viņa nepateica, uz kurieni devās, un, kad pēc piecām dienām atgriezās, neviens neuzdrošinājās viņai kaut ko jautāt. Pēc vīratēva nāves viņas valdonība ģimenē bija vēl pieaugusi.

Neilgi pēc šis mīklainas pazušanas Busardela kundze pie pusdienu galda, kad vīra nebija mājās, paziņoja, ka pieņēmusi atpakaļ dienestā Aglaju, kas ieradīšoties nākamajā nedēļā; viņa tai uzticēšot saimniecības vadītājas pienākumus un uzraudzību par veļu, sudrablietām un vitrīnām. Busardeli noklausījās jauno vēsti, ne aci nepamirkšķinādami. Starp citu, pie galda todien bija tikai divi pirms sešiem gadiem notikušā atgadījuma liecinieki — Amorī un Karoline, kuri izvairījās saskatīties.

Ģimene uzņēma ar īstu vai mākslotu vienaldzību Aglaju, kas atbrauca no Lilles; viņa bija ļoti maz pārvērtusies, drīzāk kļuvusi vēl daiļāka, piebriedusi un sārta kā nogatavojies auglis. Viņai bija tuvu pie trīsdesmit gadiem.

Aglaja iekravājās savā agrākajā istabā, tikai viena pati. Mājinieki nodomāja, ka viņas vīrs palicis Lillē ar abiem bērniem, no kuriem vecākais bija piedzimis drīz pēc aukles padzīšanas no Vandeika avēnijas, jaunākais trīs gadus vēlāk. Taču kādreiz no atbildes, ko Busardela kundze sniedza savai ļoti ziņkārīgajai meitai Emmai, atklājās, ka Dibo atkal dienēja armijā. Tiešām, Aglaja laiku pa laikam saņēma vēstules no Tonkinas, jo viņas vīrs aiz piedzīvojumu kāres bija iestājies ģenerāļa Buē bataljonos. Viktorēns, kam bija sakari visās aprindās, izgādāja Dibo kaprāļa uzšuves ekspedīcijas korpusā.

Saimniecības vadītājas postenī Aglaja bija daudz vairāk saistīta pie mājas nekā agrāk. Kad Busardela kundze lieldienās un pa vasaru aizbrauca ar bērniem uz Berī, Aglaja palika Parīzē un vadīja māju, kamēr Viktorēns un Amorī uzturējās pilsētā.

Abus Dibo bērnus Lillē audzināja Aglajas tēvs un māte. Divas reizes gadā Busardela kundze aizsūtīja bērniem pakaļ sulaini, kas viņus atveda uz Parīzi pie mātes, kura nekad neprasīja atvaļinājumu.

1885. gada pavasarī Vandeika avēnijā pienāca sēru vēsts: Dibo bija kritis kaujā pret Melnajiem karogiem. Busardelu ģimene sapulcējās atraitnes istabā izsacīt līdzjūtību. Viktorēna kungs teica īsu, improvizētu runu, kurā sirsnīgi cildināja nelaiķa piemiņu, uzslavēdams drošuli, kurš par tēvzemes karogu nolicis galvu pie Ķīnas vārtiem. Busardela kundze telegrāfiski ataicināja abus bāreņus, kas veselu nedēļu nodzīvoja pie savas mātes. Pēc tam bērni aizbrauca, un dzīve ritēja tālāk ierastajās sliedēs.

Starp Aglaju un viņas kundzi bija pilnīgi atjaunojušās agrākās attiecības. Busardela kundze bieži ņēma līdzi uzticamo palīdzi uz veikaliem, izpārdošanām, labdarības apmeklējumiem un pat uz Kreteiju, jo, nebūdama no tādām sievietēm, kas ar laiku pamet novārtā saistības, kuras pašas uzņēmušās, viņa joprojām regulāri brauca pie tantes Lilines.

Apmēram četrus gadus pēc vecmeitas ieslodzīšanas slimnīcā Karto de la Šatrs iepriecināja tuviniekus ar vēsti, ka sirmgalves stāvoklis nepasliktinoties, bet stabilizējoties. Pienāca diena, kad arī citām personām, ne tikai Busardela kundzei, atļāva apmeklēt slimnieci, un radinieki, kuri papūlējās pirmie aizbraukt uz Kreteiju, atrada tanti Lilini pilnīgi bērna prātā — viņa nevienu nepazina un tikai izgrūda nesakarīgus zīdaiņa brēcienus. Tuviniekiem bija skumji redzēt viņu tādu, un drīz vien Amēlija atkal bija vienīgā, kas laiku pa laikam devās uz doktora Ibertisa ārstniecības iestādi. Braucieni uz Kreteiju turpinājās vēl piecus gadus un izbeidzās tikai tad, kad slimniece galu galā izdzisa, sasniegusi visai lielu vecumu, bet vairs neatguvusi ne kripatiņas saprāta.

Aizgājējai, kas ilgus gadus bija bijusi vecākā ģimenes locekle, sarīkoja greznu apbedīšanu. Izvadīšana nenotika no Notrdamdešana ielas, jo tantes Lilines dzīvoklis bija likvidēts gadu pēc viņas ievietošanas ārstniecības iestādē, kad noskaidrojās, ka viņa neatveseļosies. Starp citu, Vandeika avēnijas savrupmāja, ko no trim pusēm ieskāva pagalms, kurā ekipāžas varēja brīvi apgriezties, labāk noderēja bēru procesijas izvēršanai. Tātad tante Liline atgriezās Busardelu mājā, bet jau mirusi, uz mūžu slēgtām lūpām.

Sērojošie tuvinieki sapulcējās un visas Parīzes acu priekšā izvadīja aizgājēju ar pienācīgajiem pagodinājumiem, viņu skumjas šķita īstas un droši vien tādas arī bija, jo viņi jau bija iepazinušies ar testamentu, kas viņus izslēdza no mantojuma. Svētule ar pašrocīgu dāvinājuma rakstu, kas bija sastādīts, iekams viņa tika atzīta par garā vāju, visu savu īpašumu novēlēja garīdzniekiem; dokuments bija datēts tanī nedēļā, kad slimniece, pēc pirmās triekas lēkmes atvesta uz Vandeika avēnijas savrupmāju, ar brāļa vedeklas ziņu ataicināja savu uzticības personu.

Vakarā pēc apbedīšanas daži tantes Lilines brāļu un māsas mazbērni savā starpā jau ierunājās par testamenta anulēšanas iespēju. Par to bija vērts padomāt, jo pēc notāra Žarno aptuvena aprēķina atstātais īpašums bija krietni liels. Varētu apstrīdēt testamenta rakstītājas prāta spējas, pierādīt kaptāciju, ļaunprātīgu ietekmēšanu. Šis nodoms zibenīgi ātri kļuva zināms visā ģimenē un divdesmit četru stundu laikā pilnīgi aizrāva jauno paaudzi. Aizgājējas māsa vecmāmiņa Minjona ar gadiem bija zaudējusi savu kādreizējo sparu, viņai neizdevās apvaldīt jauno Busardelu spiedienu, un vecais notārs Luijs bija guldīts zemes klēpī pēc dvīņubrāļa nāves, bet Busardela kundze parādīja dzelzs gribu.

Tā bija vienīgā īstā cīņa, ko viņa izcīnīja pret savu ģimeni, un šī cīņa bija jo smagāka tāpēc, ka apieto mantinieku gluži dabiskajam sašutumam pievienojās vēl kādas sarežģītas jūtas, kuras izrietēja no viņu apslēptā neticīguma. Viņi bija īsti Parīzes buržuā, īsti sava laikmeta bērni, visus viņus vairāk vai mazāk bija skāris antiklerikālisms; Busardeli nekad nebija bijuši patiesi dievbijīgi, nekad nebija patiesi pakļāvušies baznīcas priekšrakstiem, un tas apstāklis, ka tagad baznīcas kalpi izrādījās uzvarētāji, viņus tik dziļi aizskāra, ka viņi zaudēja mēra sajūtu.

— Testaments netiks apstrīdēts! — Busardela kundze paziņoja, nostājusies viņiem pretī. — Es to nepieļaušu! Es zinu labāk par kuru katru no jums, ka tante bija pie pilna saprāta, kad rakstīja novēlējumu. Un es brīdinu, ka neatkāpšos ne no kā, lai aiztaupītu ģimenei negodu, ko sagādātu šī bīstamā tiesāšanās!

Karstajā cīniņā gūtā uzvara vēl vairāk nostiprināja Amēlijas valdonību ģimenē.

Viņa pati visu kārtoja. Vispirms viņa atdeva visā pilnībā aizgājējas mēbeles un iedzīvi, ko bija atstājusi glabāšanā, un tagad nopriecājās, ka vienmēr bija liegusi paņemt kaut sīkāko nieciņu no tantes Lilines mantām, kamēr vecmeita deviņus gadus bija ieslodzīta. Pēc tam Busardela kundze nodeva testamenta izpildītājam vecajam Minota kungam, jo neviens garīdznieks nerādījās, visus tantes personīgos papīrus, kurus gan, patiesībai par godu jāatzīst, bija pārbaudījusi un patīrījusi pēc tantes aizvešanas uz Kreteiju.

Beidzot viņa nodeva Minota kungam visu akvareļu, sangvinu, zīmējumu un miniatūru kolekciju, Adlinas Busardela jaunkundzes talanta augļus; kopš deviņiem gadiem neviens nebija atvēris mapes, kurās tie glabājās. Busardela kundzes klātbūtnē Minota kungs atsēja auklas un ar savu likuma izpildītāja roku pāršķirstīja dažādās ziedu, putnu un kaķēnu studijas, žanrus un ainiņas ar dievbijīgiem sižetiem. Bet, kad atvēra pašu biezāko mapi, kas bija tā pieblīvēta, ka vāki izspiedās uz āru, tad izrādījās, ka tanī atradās milzīgs daudzums tantes Lilines pašportretu. To bija ap trīs simti. Pašportreti aptvēra Adlinas mūža sešdesmit gadus un rādīja viņu kā jaunavu, kā vecmeitu un beidzot kā vecu dāmu, bet visur viņa bija sevi izskaistinājusi. Katrs portrets bija datēts, pašas mākslinieces parakstīts un nolikts savā vietā, visi bija nelieli un smalki izstrādāti.

Minota kungs gribēja šo veltījumu atstāt ģimenei. — Nē, nē, — Busardela kundze pretojās, — tas ietilpst mantojumā.

Tā kā Minota kungs neatlaidās, viņa, mirkli padomājusi, izvēlējās trīs tantes jaunības portretus, trīs sejas, kādas nekad nebija redzējusi, un paņēma par piemiņu. — Cik glīta viņa ir bijusi! — Busardela kundze klusu sacīja, turēdama rokā trīs papīra lapas.

Tikko tantes Lilines mirstīgās atliekas bija guldītas ģimenes kapličā, pat iekams nobeidza mantojuma inventarizēšanu, Busardela kundze pārdzīvoja lielu atvieglojuma sajūtu. Līdzīgu, bet ne tik pilnīgu nomierināšanos viņa bija izjutusi, kad vecā tante kļuva galīgi plānprātīga. Tā Busardela kundze cerēja soli pa solim virzīties uz priekšu, līdz būs veikusi savu pienākumu, pilnīgi pasargājusi ģimeni no visa ļauna.

Nākamais uzdevums bija vest vīru pie prāta, bet šis mērķis Busardela kundzei vēl nebija aizsniedzams. Viņa bija dažkārt dzirdējusi, ka arī vīriešiem esot kritiskais vecums, un savā lielajā nezināšanā, kādā Amēlija Busardela joprojām bija palikusi dzimumdzīves jautājumos, viņa cerēja, ka, pienākot šim laikam, Viktorēns būs spiests atteikties no mīlas baudām, tāpat kā viņas aprindās precētās sievas, sasniedzot šo pagriezienu, atteicās no sievietes dzīves. Un viņas vīram, kas pēc tēva nāves bija tikpat kā zaudējis priekšvārdu un saucās vienkārši Busardels, jau bija četrdesmit deviņi gadi. Vēl pieci gadi jāpaciešas, — viņa domāja, — augstākais desmit, ņemot vērā Viktorēna spēcīgo miesas būvi un veselību, un tad viņa varēs būt mierīga. Domās viņa tiecās uz šo termiņu, kurš ar katru gadu nāca tuvāk; tagad, svinot vīra dzimšanas dienu, Amēlija aizvien paturēja prātā šo cerību.

Tā kā šajā virzienā viņa darīt nekā nevarēja, tad visas pūles veltīja gādībai par pārējiem ģimenes locekļiem. Amēlijai bija tāda sajūta, ka viņa ir kā aizjūga vadītāja, kas no sava augstā, vientuļā sēdekļa, kurā bija uzkāpusi, garos grožos tur rokās un virza pareizajā ceļā visu ģimeni. Viņai blakus vairs neviena nebija — Busardelu vecākā paaudze bija aizgājusi. Nomira tante Minjona, nomira notāra Luija atraitne, kurai ģimenē liela loma nekad nebija bijusi. Nomira arī Amēlijas vecāki, pārraudami to vājo stīgu, kas viņu vēl bija saistījusi ar tālās jaunības gadiem; pēdējā saskare ar brāli un Lionetu viņai iznāca sakarā ar tēva un mātes mantojuma dalīšanu; Amēlija pieprasīja daļu ienākumu no gvano akcijām un zemesgabalus, kurus grāfiene Klapjē savā laikā par lētu maksu bija nopirkusi, — Viktorēna sieva bija pārņēmusi no Busardeliem māņticīgu pieķeršanos nekustamam īpašumam.

Pamazām viņa sasniedza skumju, bet stabilu dvēseles mieru, tāpēc, ka beidzot bija atradusi dzīvē savu vietu un to apzinājās. Amēlija bija radīta ģimenei un mātes pienākumiem, tāpat kā dažs vīrietis ir radīts armijai un komandēšanai; pat upuros un sāpēs viņa smēlās gandarījumu. Zaudējot savu mazo Bertu, kas nomira ar difteriju tanī pašā gadā, kad tika atrasts pretdifterijas serums, Amēlija šajā smagajā zaudējumā saskatīja likteņa lēmumu, diezgan mērenu izpirkšanas maksu par panākumiem, kurus guva kā ģimenes galva; viņa neaizmirsa, ka grūtības darīja tos vēl vērtīgākus; viņa izveidojās par vienu no tiem līdzsvarotajiem, spēcīgajiem cilvēkiem, kuriem vitalitāte un apzinīgs sava stāvokļa vērtējums neļauj ieslīgt pesimismā un kuri pat smagos pārbaudījumos piespiež sevi atvērt acis uz apkārtējo dzīvi un nodomā: «Man vēl iet samērā labi.» Viņa atrada atbalstu saprātā gluži tāpat kā citi reliģijā.

Būdama māte, kas dzemdējusi un zīdījusi bērnus, viņa bija sirsnīgi pieķērusies ģimenei. Vērojot savus pēcnācējus, kas jau savukārt varēja radīt pēcnācējus, jo Teodors bija apprecējies 1893. gadā un Luize 1895. gadā, aptverot ar skatienu lielo tuvinieku saimi, kas pulcējās ap viņu un pakļāvās viņas autoritātei, Amēlija pārdomāja: cik daudz ir bijis nejaušību un neveiksmju, cik daudzas dzīvības ir radušās, glābtas vai pārtrūkušas noliktajā mirklī, iekams izveidojās šī impozantā piramīda. Viņa atcerējās visus tos, kuri cits pēc cita ir saukti par jauno Busardelu, veco Busardelu un tikai par Busardelu.

Taču neredzēja citas Busardela kundzes, tikai sevi, un ar to lepojās. Viņas svaines un tantes sauca par Edgara sievu, Amorī sievu, Oskara sievu; Luija sieva bieži bija dēvēta par «notārieni», un vīramāte, dzimusi Bizjī un, jāsaka, arī mirusi Bizjī, līdz pašai nāves stundai visai ģimenei bija palikusi Teodorines kundze. Turpretī Amēlija vairāk nekā jebkura cita ģimenē ieprecējusies sieviete bija piesūkusies ar «busardelismu», līdzīgi princesēm, kuras, pārbraucot pār robežu vai jūras līci, aizprecēdamās citā karaļvalstī, pamet savu dzimto dvēseli un saista savu dzīvi ne tikai ar princi, bet arī ar viņa tēvzemi.

Īstenībā Amēlija nebija apprecējusi Viktorēnu, kuram galu galā viņas dzīvē bija diezgan maza vieta: viņa bija apprecējusies ar Busardeliem. Katrs Busardelu ģimenes vīrietis viņai būtu piederējies labāk nekā šis trulais, baudkārais gaisagrābslis; Amēlija bija apprecējusi viņus visus, ciešām saitēm saistījusies ar viņu sievām, bērniem, radiem un draugiem un, ja bija no viņiem daudz uzņēmusi un pārkausējusi sevī, tad zināja arī, ka pati ir ienesusi ģimenē jaunu garu, kas neaprobežojās tikai ar mājas iekārtas uzlabojumiem un jauninājumiem bērnu audzināšanā. Pateicoties viņai, vīru zvaigzne dzisa, un Busardela kundze atzina to par lielu labumu. Viņas cīņa par Viktorēna izlaidību iegrožošanu netieši modināja pārdomas citos laulātajos draugos; neuzticīgo vīru tradīcija Busardelu ģimenē bija sašķobīta. Arī citās jomās vīri pamazām atteicās no agrākajām priekšrocībām, viņu iespaida sfēra sašaurinājās, atkāpās aiz māklera un notāra kantoru durvīm, aprobežojās ar noslēgtu pasauli, kura Busardela kundzi neinteresēja. Tagad viņa, nevis ģimenes vīrieši, virzīja bērnu nākotni, apsvēra viņu laulības un laulību līgumus, noteica testamenta punktus un zemesgabalu dāvinājumus. Viņa nodibināja sieviešu valdonību ģimenē.

Busardela kundze lepojās arī ar to, ka bez viņas ģimene nebūtu palikusi tik vienota. Viņa uzturēja saistību starp jaunajiem elementiem, kuri ieplūda ģimenē, pateicoties laulībām, nolīdzināja pretišķības, sakausēja atšķirības un nogludināja visus grumbuļus. Viņas ietekmē Busardeli no 1894. gada līdz 1906. gadam sniedza reti sastopamas vienprātības paraugu, jo Dreifūsa lieta viņus nesašķēla. Visa plašā ģimene kā viens cilvēks nostājās pret Dreifūsu. Pirms gadiem četrdesmit Busardeli būtu bijuši viņa pusē, bet tagadējā attīstības posmā ģimene pieņēma Dreifūsa vainas tēzi un no tās vairs neatkāpās. Ja arī ģimenes klēpī atradās viens vai divi atsevišķi locekļi, kurus pārņēma šaubas, piemēram, Luizes vīrs, tad Vandeika avēnijas savrupmājā viņi par to neuzdrošinājās izteikties, un domstarpības neradās.

Busardela kundze gan ar vārdiem, gan ar pašas piemēru vienmēr pamācīja, ka neviens iemesls, neviens aizvainojums neļauj pārraut vai arī kaut vai tikai vājināt radniecības saites. «Mūsu aprindās ģimenes locekļi savā starpā neķildojas,» viņa dažkārt sacīja. «Tā dara tikai mazie ļaudis.» Viņa, bez šaubām, uzskatīja, ka lielas ģimenes tāpat kā atsevišķus indivīdus veido gan labais, gan ļaunais, un ļaunais nereti palīdz tās spēcināt.

Tanī pašā vecumā, kā savā laikā viņas vīramāte, Amēlija izplūda, taču viņai trūka tā valdzinājuma, kurš Teodorines kundzi glāba pat tad, kad tā bija kļuvusi pavisam resna. Zīdainās pūciņas, kas bija greznojušas Amēlijas Klapjē sejiņu, izvērtās novecojušās Busardela kundzes sejā par nepatīkamiem, bieziem sariem, kādus reti varēja redzēt pat buržuāzijas aprindās, kur sievietes nevēlamo spalvu iznīdēšanas līdzekļu lietošanu uzskatīja par nepieklājīgu un vulgāru. Viņa nosirmoja, apakšlūpa viņai nokārās, mugura aptaukojās un salīka. Ar vārdu sakot, Busardela kundze, kurai bija izdevies kļūt līdzīgai karalienei Viktorijai, novecodama zaudēja šo līdzību.

Viņa runāja aizvien mazāk un, uzklausīdamās citus, uzrauca uzacis un majestātiski saslējās; no rītiem viņa vairs neizgāja no sava apartamenta. Māju viņa vadīja, sēdēdama lielā, dziļā, ar šokolādes krāsas samtu pārvilktā atzveltnes krēslā, kurš tagad stāvēja kā tronis mazajā salonā ar graciozo bareljefu rotājumiem. Visu, kas notika mājā, Busardela kundze redzēja un dzirdēja caur Aglaju, kura tagad bija iecelta laika kavētājas postenī. Amēlija pati nekad neapmeklēja trešā stāva apartamentus, mājas ziemeļu spārnu un vīra apdzīvotās telpas. Arī ziemas dārzā viņa vairs neiegriezās, un tas galīgi panīka.

Savu māju Busardela kundze tomēr mīlēja joprojām. Kad viņa ekipāžā atgriezās no vizītēm un kučieris, Vandeika avēnijā apturēdams zirgus, nopliukšķināja ar pātagu, prasīdams, lai atver režģu vārtus, viņa pacēla acis un pēc īsās prombūtnes paskatījās uz savrupmāju ar prieku, kādu izjūt locis, kas atgriežas dzimtajā ostā. Viņa nevarēja iedomāties nekā mājīgāka par šīm izgreznotajām sienām, nekā piemīlīgāka par vēdekļveida lieveni ar augsto nojumi. Tas bija Busardelu nams, kurš dzīvoja savu bagātu un spēkpilnu dzīvi, kuram bija savi likumi un savi uzdevumi; pats nama novietojums noteica tā iemītnieku tikumus, darbību savirknējumus, neatvairāmus, saskanīgus notikumus, kuri nemainīgā secībā atjaunojās. Tapetes, durvis, atslēga tanīs kļuva par paša likteņa rīkiem, it kā būtu taisnība, ka atgadījumi kādā mājā atkārtojas tāpat kā raksturi ģimenē.

Piecdesmit piecu gadu vecumā Busardela kundzei pienāca kritiskais laiks; ārsti viņai ieteica pastaigāties svaigā gaisā. Viņai nekad nebija paticis Buloņas mežs, tāpēc viņa labāk staigāja pa apkārtējām ielām; lēnā, vienmērīgā gaitā, atbalstīdamās uz Aglajas rokas, vai viena pati Amēlija Busardela soļoja pa ietvi, un dažus metrus aizmugurē gar ietves malu sekoja viņas kariete. Pretim nākošie paziņas, redzēdami, ka majestātiskā Busardela kundze iegrimusi domās, nolēma, ka viņa nevēlas tikt traucēta, un godbijīgi pagrieza galvu uz otru pusi. Reizēm viņa, garām ejot, pievērsa labvēlīgu skatienu kādai Busardeliem piederošai savrupmājai vai īres namam. Viņa labāk par visiem pazina Monso līdzenumu; kad viņas klātbūtnē tika pieminēts kāds kvartāls, ielu krustojums vai nama numurs Malerba laukumā vai Kurselas bulvārī, Busardela kundze gluži neatdarināmi palocīja galvu, piespiezdama dubultzodu pie kakla, un noteica:

— Tas ir mūsu.

Visā Monso līdzenumā viņa redzēja tikai savu ģimeni un visā galvaspilsētā tikai Monso līdzenumu. Tā arī viņā galu galā iekvēlojās mīlestība uz Parīzi. Taču Busardela kundze to nemīlēja tā kā senatnīguma cienītāji, kas, aizstāvot mākslu un arheoloģiju, nopēla Žorža Osmana darbus. Busardela kundze nepazina veco Parīzi, ko sauca par «lejas kvartāliem», kuros nokļuva tikai nejauši, braucot labdarības nolūkos apmeklēt trūkumcietējus, un tad viņa nemēdza skatīties pa karietes logu. Kādā pavasara dienā, dodamās uz Frankburžuā ielu pie bronzētāja, kam gribēja uzdot darbu sakarā ar dzīvokļa iekārtošanu meitai Luizei, kura tuvākajā laikā apprecēsies, Busardela kundze pēkšņi aiz pārsteiguma iekliedzās: vaļējā ekipāža bija izbraukusi kokiem apstādītā četrstūrainā laukumā, kuru no visām pusēm apņēma cita citai līdzīgas mājas ar arkādēm Luija XIII stilā.

— Kur mēs atrodamies? — viņa jautāja.

— Vogēzu laukumā, kundze, — kučieris atbildēja.

— Saki viens cilvēks! . ..

— Varbūt kundze vēlas, lai apbrauc apkārt laukumam?

Ērti atgāzusies pret sēdekļa muguru, viņa atbildēja:

— Nē, nē, man nav laika. Brauciet taisni.

Viņa jūsmoja tikai par plašām, taisnām ielām ar platām ietvēm, gar kurām virknējās savrupmājas vai jauni dzīvojamie nami bez veikaliem. Viņa juta dvēseles saskaņu ar tā izbūvēto Parīzes daļu; Monso līdzenumā viņa saredzēja īpatnēju raksturu.

Tanī laikā Busardela kundze mēnešiem ilgi mocījās ar bezmiegu. Parku un savrupmāju ietina klusums, līdz viņas guļamistabai atplūda pilsētas naksnīgie trokšņi; Parīze ieaijāja viņas nemieru. Laiku pa laikam klusajās ielās atskanēja zirga rikšu dipoņa. Pakavi klaudzēja uz bruģa, švīkstēja ripojošie riteņi. «Ja zirgs apstāsies Alfreda de Vinjī ielas stūrī,» nodomāja Busardela kundze, kuru nekad neatstāja raizes par vīru, «tad tas ir viņš.» Dzirde viņai kļuva ļoti asa dziļajā vientulībā. Rikši tuvojās, tad iedimdējās apslāpēti aiz kādas mājas, atkal kļuva skaļāki un pēc tam attālinājās, atbalsodamies vēl labu brīdi kā nevienmērīga asins pulsācija kāda aizmiguša, murgu mocīta milža dzīslās.

Ap to laiku Busardela kundzi ģimenē sāka saukt par vecmāmiņu. Viņa bija papriekš apprecinājusi savu vecāko dēlu ar vienu no notāra Oskara meitām un 1901. gadā jaunāko dēlu ar Noēmijas meitu; ar šīm abām laulībām viņa iepotēja savas atvases dzimtas stumbrā. Kaut arī Luizei nebija bērnu un Emma palika neprecējusies, Busardela kundzei 1902. gadā tomēr jau bija četri mazbērni. Busardelu gan nevienam nenāca prātā saukt par vectēvu. Viņš bija novecojis, jau pārkāpis sešdesmit gadu slieksni, bet sievas cerētā pārmaiņa viņā nenorisinājās. Gluži otrādi. Ar gadiem viņa juteklība neaizsnaudās, bet kļuva gluži neapvaldīta un ierastā netiklība izvērtās par māniju; kaut kas vājprātīgs jau pavīdēja viņa valodā, kad viņš vecpuišu sabiedrībā runāja par «skuķīšiem»; Viktorēns bija kļuvis par vecu izvirtuli. Kopš Aglaja bija atgriezusies Vandeika avēnijā, Viktorēns pierada izmantot viņas pakalpojumus un gadiem ilgi bija vairākus vakarus nedēļā uzturējies mājās, taču arī Aglaja novecoja. Kad biržas māklerim palika sešdesmit gadu, viņai bija četrdesmit pieci. Jau labi sen Aglaja, šis majordoms brunčos, pieņēma dienestā pakalpīgas istabenes un jaunas, jautras šuvējas; viņa prata vadīt šo mazo pasaulīti valdonīgi, aukstasinīgi un ar taktu, kas liecināja tiklab par viņas augsto pašcieņu, cik par ilgo tuvību ar Busardeliem.

Ja mājās nekad neizcēlās apkaunojoši skandāli, tad par to jāpateicas lielā mērā viņas piesardzībai, kā arī Busardela kundzes nesatricināmajam mieram, turklāt vēl tam apstāklim, ka pārējie mājinieki bija pieradināti nekā nepamanīt. Pat Busardela bērni un mazbērni bija iemācījušies nebrīnīties, sastopot viņu neparastā stundā tādā mājas daļā, kur viņam nebija nekā ko darīt. Neviens neievēroja, kad viņš uzsmaidīja un mirkšķināja ar aci jaunajai kalponei, savai pašreizējai favorītei. Reizēm viņā iesvilās neapslāpējama saldkaisle, tad viņš nespēja apvaldīt pat žestus. Gadījās, ka viņš ieknieba istabenei, kura palīdzēja apkalpot pie galda sestdienas dinejā, un pārsteigtā sieviete iespiedzās… Neviens nelikās dzirdot, un saruna nekad neatsala. Ģimenes locekļi vārda pilnā nozīmē vairs neredzēja veča neķītrības, tāpat kā labi audzināti cilvēki nepievērš uzmanību slimnieka neveselības izpaudumiem, kurus viņš nav spējīgs saturēt.

Paša mājās viegli sasniedzamās baudas nekavēja veco uzdzīvotāju meklēt ārpus mājas neparastākus kairinājumus, un laiku pa laikam viņš iekūlās nepatikšanās, kuras atbalsojās līdz Vandeika avēnijai. Tādos gadījumos Busardela kundze, ģimenei un pat vīram nezinot, iejaucās ar starpnieku palīdzību. Visbiežāk viņa izmantoja kāda bijušā policijas ierēdņa pakalpojumus, kuram bija liela pieredze un kurš prata veikli apklusināt pārāk trokšņainas dāmiņas vai nu ar naudu, vai arī piedraudot ar Senlazāra cietumu. Gadījās viņu vidū meičas, kas apgalvoja, ka esot stāvoklī vai pavestas (jo ar tādām, kuras varēja žēloties par labās slavas zaudēšanu, Busardelam jau sen vairs nebija darīšana), un viena paziņoja, ka esot aplipināta ar slikto slimību; diemžēl tas likās tik ticami, ka pēc Busardela kundzes neatlaidīga pieprasījuma Amorī aizveda brāli pie ārsta speciālista.

Busardels ar to tikai ieguva: viņš kārtīgi paārstējās, jo viņam arvien bija trūcis pacietības un apzinīguma, lai nopietni, līdz galam izdziedinātos. Reižu divdesmit viņa mūžā ģimene šķietami bez mazākā izbrīna bija redzējusi, ka viņš pēkšņi mainīja diētu, dzēra kaut kādas noslēpumainas mikstūras un, sēzdamies pie galda, rija zāļu graudiņus, kurus sieva steidzās pārbērt no flakona ar etiķeti sudraba bonbonjerā. Viņa iedragātā veselība neatlaba, taču arī nepasliktinājās. Busardels, kas daudzkārt bija slimojis no baudu pārmērībām, pēc sešdesmit pieciem gadiem slimoja vairs tikai no pārmērīgas uzbudinošo līdzekļu lietošanas.

Busardela kundze ar izbrīnu vēroja, ka gadi pagāja cits pēc cita, vīru tikpat kā neaizlauzdami, — viņš izturēja visu; viņa dzīslās ritēja sagandētas asinis, tomēr miesa bija stipra. Maldīgi bija cerēt, ka pārmērības viņu nokausēs.

Pašas Amēlijas mūžs gan slīga uz norietu. Pēc dzīves rudens bija pienākusi ziema, gadu nasta viņai uzgūla arvien smagāk, viņa redzēja, ka noveco, un nereti ar bažām domāja par izturības sacensību, ko izcīnīja ar vīru. Kas notiktu, ja viņa aizietu pirmā? Šis jautājums viņai iedvesa šausmas, viņa aizsteidzās pie sava ārsta un pieprasīja, lai tas viņu rūpīgi izmeklē, pārbauda sirdi, nieres.

— Visi orgāni jums ir kā jaunai sievietei, ar savu uzbūvi jūs nodzīvosiet līdz simts gadiem.

Busardela kundze lika atkārtot iedrošinošos vārdus un atgriezās mājās mazliet nomierinājusies, lepodamās ar savu tik vērtīgo veselību. Viņa, kas nekad nebija sevi lutinājusi, sāka cītīgi rūpēties par sevi. «Jāiztur tikai daži gadi,» viņa domāja. Viņa nevēlējās grēciniekam nāvi, bet tikai nevarību. Nav taču iespējams, ka Busardels paliks spirgts līdz astoņdesmit gadiem.

Vairojās viņas mazbērni, tie bija ģimenes nākotnes dzīvs nodrošinājums: dzimtas asinis, vārds un gars neiznīks, tas pastāvēs un pārdzīvos viņu. 1914. gada martā viņas dēlam Ferdinandam un Noemijas meitai Marijai piedzima meitiņa Agnesa. Nākamajā diena pēc dzemdībām vecmāmiņa pienesa zīdaini pie vedeklas, kas bija arī viņas vīra māsasmeita, un, pielikdama jaunajai mātei pie krūts, sacīja:

— Meitiņ, tu viņai dāvāji dzīvību! Zīdi viņu pati un centies uzaudzināt par īstu Busardelu.

Atnākusi bija arī otra vecmāmiņa Noēmija. Pēc pusdienām ieradās vēl dažas radinieces. Dāmas uzturējās blakusistabā, durvis uz guļamistabu bija atstātas vaļā, un, lai netraucētu nedēļnieci, viņas tērzēja pusbalsī par šo un to … Šajos apstākļos saruna, gluži dabiski, novirzījās uz pagātni, tika pieminēti jau mirušie tuvinieki: Teodorines kundze, tante Minjona, vecais Busardels — tas, kurš bija dzīvojis Sentkruā ielā un kuru neviena no klātesošajām nebija redzējusi, bet Busardela kundze, kas šovakar bija runīgāka nekā parasti, sacīja, ka vīratēvs viņai daudz stāstījis par šo priekšgājēju.

— Tas bija agrāko laiku cilvēks, mūsu dienas tādus vairs nevar sastapt. Man ir albums, kurā viņš ierakstījis dažādas cildenas pārdomas. Un viņš pats ir bijis to cienīgs.

Radinieces, bijīgi klusēdamas, klausījās Busardela kundzes vārdos un brīnījās, ka viņa šodien sarunājas tik draudzīgi. Amēlija vēlīgi uzsmaidīja klausītājām.

— Starp citu, jūs droši vien zināt par viņa sadursmi ar kazakiem okupācijas laikā tūkstoš astoņsimt piecpadsmitajā gadā?…

Abas nedēļnieces māsas apgalvoja, ka nekā nezinot par to, un tad tā, kuru tuvinieki jau sauca par vecmāmiņu, izstāstīja, iekams viešņas devās uz mājām, anekdoti par fazāna cepeti Svētās alianses gaumē.

— Ar vārdu sakot, — viņa nobeidzot teica, — jūsu vecvectēvs viens izraidīja šos trīs zobenu varoņus no restorāna un pats, klātesošajiem aplaudējot, atkal atsēdās pie sava galda.

Tad viņa piecēlās, dodama zīmi, ka ir laiks šķirties. Pavadījusi apmeklētājas līdz vestibilam, Busardela kundze ar liftu uzbrauca otrā stāvā un, atgriezusies savā istabā, atsēdās pie sekretēra, lai uzrakstītu pēdējos paziņojumus par priecīgo notikumu ģimenē.

Apslāpēti tarkšķēdams, Vandeika avēnijā iegriezās automobilis un apstājās pie savrupmājas — Busardela kundzes auss bija pieradusi naktī vērīgi ieklausīties šādos trokšņos. Droši vien Busardels atgriezies taksometrā vai kluba mašīnā, jo vakaros viens nekad neizbrauca limuzīnā. «Viņš pārnāk ļoti agri,» Busardela kundze vēl nodomāja. Viņa gaidīja, ka tūlīt noklakšķēs dārza vārtiņi, bet atskanēja zvans pie galvenajiem vārtiem. «Tas nav viņš.» Pēc brītiņa pie durvīm pieklauvēja, — Busardela kundze pazina, ka tā ir Aglaja.

— Ienāciet. Kas noticis? «Dārgā māsīca,» viņa turpināja rakstīšanu, «priecājos, ka varu Jums paziņot …»

— Kundze, ar jums vēlas runāt kāda sieviete.

— Es šodien vairs nepieņemu! … «Viss noritēja laimīgi. Marija ir kā radīta, lai būtu māte. Bērniņš…»

— Tā jau es viņai pateicu. Bet viņa neatlaižas.

— Tik vēlā stundā? … Cik tad ir pulkstenis?

Aglaja izvilka aiz jostas aizbāzto pulkstenīti, kurš karājās garā zelta ķēdē.

— Pusvienpadsmit, kundze.

— Šīs personas vizītkarte?

— Viņa nevēlas pateikt savu vārdu.

— Tas jau nu ir par daudz! Ja viņa grib kādu palīdzību, lai uzraksta. Aizvadiet viņu.

Busardela kundze atkal ķērās pie rakstīšanas, taču itin drīz pie durvīm atkal atskanēja klauvējiens.

— Kas tad atkal?

— Kundze, atvainojiet.

Aglaja pasniedza uz paplātes vizītkartīti. Busardela kundze paņēma to un izlasīja: «Klea de Valroza» Ieraugot, ka uz sievietes vizītkartītes ir adrese, Amālijai viss kļuva skaidrs.

— Hm . . . Vai viņa ir jauna?

— Nē, kundze, pavecāka. — Pieklājīga?

— Viņa ir pieklājīgi ģērbusies, bet izkrāsojusies … Ja drīkstētu sacīt?…

— Runājiet.

— Kundze, man šķiet, ka šai personai ir kāds svarīgs iemesls. Protams, viņa nav īsta dāma, bet neatlaidīgi lūdz, lai jūs viņu pieņemat vēl šovakar, taču izturas šī sieviete pieklājīgi. Viņa liekas ļoti noraizējusies.

Zinādama, ka uz Aglajas spriedumu var paļauties, Busardela kundze jau bija piecēlusies. Pa kalpotāju kāpnēm nokāpusi lejā, viņa iegāja mazā istabiņā blakus garderobei. Viņa pagrieza pārslēdzēju un skatījās uz durvīm. Aglaja ieveda gadus piecdesmit līdz piecdesmit piecus vecu neliela auguma aptaukojušos sievieti, kas bija ievīstījusies kažokādas jakā, matus pārsegusi ar tilla šalli, sasietu zem zoda. Ievērojusi, ka atnācējai nav rokās cimdu, toties pirkstos ir gredzeni un izburbējusī seja izkrāsota, Busardela kundze nodomāja: «Tā ir aktrise, veca aktrise, ieradusies kā starpniece no kādas izspiedējas . . .» Uzacis saraukusi, lūpas nepavērdama, viņa pamāja ar zodu, lai svešā runā, taču tā nomurmināja:

— Varu jums to pateikt tikai divatā.

— Aglaja, palieciet.

Busardela kundze paspēra pāris soļu uz nepazīstamās atnācējas pusi un pagrieza galvu, dodama saprast, ka klausās. Sieviete pacēlās uz pirkstgaliem un, ar roku atbalstījusies pret krēsla atzveltni, klusā balsī kaut ko pateica. Redzēdama, ka Busardela kundze nobālēja un saliecās uz priekšu, Aglaja metās klāt viņu atbalstīt, taču svešiniece arī jau pastiepa rokas uz sagrīļojušos sievieti, kas uzreiz atrāvās, izslējās visā augumā un, dziļi piesarkusi, jautāja:

— Kur?

— Pie manis, Žubēra ielā.

— Labi. Es tūlīt braukšu. Uzgaidiet mani šeit.

— Busardela kundze izgāja no istabas, taču pie kāpnēm apstājās. Nespēdama aizsniegt margas, viņa ar abām rokām pieķērās Aglajai pie pleca un saspieda tik stipri, ka tā gandrīz iekliedzās. Pievērsusi Aglajai neizteiksmīgu skatienu, viņa neskanīgā balsī sacīja:

— Tas ir noticis.

Viņa nevarēja atbrīvoties no sāpīgā saviļņojuma. Aizvērusi acis, viņa sakoda zobus, seja sašķobījās skarbā grimasē, vaibsti uzrāvās uz augšu; beidzot viņa atvēra acis un muti un ievilka elpu.

— Mēs brauksim uz pilsētu.

— Ar limuzīnu?

Busardela kundze papurināja galvu: nē.

— Lieciet aizjūgt, — viņa lēnām sacīja. — Mazajā karietē. Uz bukas vecais Ežēns… Apģērbšos viena. Gaidiet mani te lejā.

Viņa neizmantoja čīkstošo liftu, jo šķita, ka māja iegrimusi miegā. Smagiem soļiem viņa uzkāpa augšā.

Vecā vienjūga kariete, kurā Busardela kundze vēl mēdza vizināties, izbrauca no pagalma tumsas un apstājās pie lieveņa. Busardela kundze iekāpa un atsēdās, Aglaja novietojās viņai pretī. Svešiniece bija pārgājusi pāri pagalmam un ieraususies taksometrā, kura šoferis jau iedarbināja motoru. Automobiļa un karietes laternas mirdzēja naktī kā zvaigznes. Kad kariete brauca garām sargam, kas bija plaši atvēris vārtus, Busardela kundze, nolaidusi rūti, lika viņam vārtus aizvērt, jo nezinot, kad atgriezīšoties. Pa klausāmo cauruli viņa pavēlēja:

— Ežēn, pagaidām sekojiet taksometram, pēc tam es jums pateikšu, uz kurieni braukt.

Automobilis un kariete aizripoja pa naksnīgajām, skanīgajām Parīzes ielām, sekodami viens otram, it kā tos saistītu neredzama virve. īstenībā Busardela kundze, pieliekusies pie klausāmās caurules radziņa, vadīja kučieri. Pie Sentogistēna baznīcas kariete atrāvās no automobiļa, izbrauca starp baznīcu un Žannas dArkas statuju, nogriezās gar kazarmas stūri un pa Laborda ielu sasniedza Senlazāra stacijas pagalmu, kas šajā stundā bija patukšs. Kučieris pieturēja pie stacijas ēkas ieejas un norāpās no bukas.

— Ežēn, man vajadzīgās ziņas jūs dabūsiet tikai uzgaidāmajā zālē. Ejiet augšā pa šīm kāpnēm. Mēs gaidīsim.

Piesējis grožus pie iespraustās pātagas, viņš pazuda stacijas ēkā. Tūlīt atvērās karietes durtiņas, Aglaja nolēca no kāpšļa.

— Aglaja, rīkojieties ātri.

— Jā, kundze.

Saņēmusi zirgu aiz iemauktiem, Aglaja veda to. Kariete lēnām apbrauca gar «Terminusa» viesnīcas aizmuguri, šķērsoja Havras laukumu un devās tālāk pa Senlazāra ielu, pēc tam pa Komartēna ielu. Izbāzusi galvu pa lodziņu, Busardela kundze pārbaudīja ceļu. Tumsā viņa it kā saredzēja Senluīdantēna baznīcu, paskatījās pa kreisi un ieraudzīja vāji apgaismotu mājiņu ar nošķeltu stūri; senatnīgā celtne bija greznota ar rotājumiem grieķu romiešu stilā.

— Jā, šī ir Žubēra iela. Griezieties iekšā.

Uz ietves, gaismas strēlē, kura krita pa pavērtām masīvam durvīm, Valroza kundze satraukta gaidīja. Neparastā kučiera vadītā ekipāža apstājās, Busardela kundze izkāpa un, pat nedomādama kaut ko paskaidrot, pamāja Aglajai, lai tā seko, un devās iekšā.

Visas trīs sievietes izgāja cauri diviem vestibiliem, kas bija spilgti apgaismoti un gluži apžilbināja ienācējas no āra tumsas; pēc tam viņas kāpa augšā pa kāpnēm, nosegtām ar sarkanu paklāju. Visapkārt bija daudz spoguļu, drapēriju un istabas puķu. Trešajā stāvā nama saimniece iegriezās koridorā, kurā arī dega elektrība; šķita, ka visā mājā iedegtas visas spuldzes un pēc tam māja pamesta: nekur neredzēja neviena kalpotāja, nedzirdēja ne mazākā trokšņa. Atvērusi kādas durvis, Valroza kundze atkāpās malā. Uz atsegtas gultas gulēja pusapģērbts līķis — tas bija Busardels.

Sieva vispirms steidzās aizspiest viņam acis; plaksti nebija īsti aiztaisīti un ar mehānisku refleksu vērās vaļā, atsedzot pārvalbīto redzokļu baltumus. Aglaja drudžaini darbojās ap aizgājēju: aizpogāja viņam apģērbu, sasēja kaklasaiti, apāva kājas; izņēmusi no savas frizūras matadatu, viņa ar to aizāķēja zābaku pogas. Aiz kaut kādas neskaidras izjūtas, varbūt aiz kautrības, Busardela kundze novērsās un automātiski pārlaida skatienu pār istabu, kas atgādināja sīkpilsoņu guļamistabu: sienas tapsētas ar pelēcīgu plīšu, izgreznotas ar spoguļiem un oleogrāfijām, kurās bija attēlotas Danaja un Leda. Uz apzeltīta koka sēdekļa uzmests vīrieša mētelis, balta zīda šalle, cepure un spieķis. Busardela kundze paņēma mēteli un aiznesa Aglajai.

— Apģērbiet kungu, mēs viņu aizvedīsim.

De Valroza kundze neiejaucās un nepiedāvājās palīdzēt. Spēcīgā Aglaja atsēdināja nedzīvo ķermeni uz gultas malas un ar noteiktām kustībām, kā aukle bērnam, uzvilka viņam mugurā mēteli. Busardela kundze pagriezās uz durvīm, kas patlaban bija atvērušās: uz sliekšņa stāvēja spēcīgs jauns vīrietis, kas atgādināja paukošanas skolotāju, — viņa izskatā bija kaut kas vulgārs, Busardela kundzei neizprotams. Valroza kundze aizvēra durvis un klusā balsī stādīja priekšā:

— Mans vīrs. — Un tūlīt piebilda: — Par viņa klusēšanu es galvoju.

Busardela kundze nopētīja ienācēju. Pat šajā vietā, pie līķa, viņa parastajā tonī īsos vārdos paskaidroja savu nodomu, ko ar vīrieša palīdzību būtu vieglāk realizēt. Valroza kundzes vīrs bija ar mieru un, piegājis pie gultas malā sēdus atslietā nedzīvā ķermeņa, grasījās uzvelt to sev pār plecu; Busardela kundze ar rokas mājienu viņu apturēja. Viņa vēlējās zināt, cik vīrs palicis parādā. Saimniece atteicās: «Nē, nē, kundze, lūdzu …» — taču Amēlijas Busardelas skatiens viņai aizvēra muti. Paņēmusi pasniegto naudas zīmi, viņa to uzreiz paslēpa, aiz profesionālas smalkjūtības pat nepaskatījusies uz to.

Vīrietis izgāja no istabas, salīcis zem nastas smaguma, Busardela torss, rokas un šalle nokarājās viņam gar muguru. Visas trīs sievietes sekoja; Aglaja nesa cepuri un spieķi; neviens nerunāja ne vārda; paklājs apslāpēja soļus. Viņi devās atpakaļ pa to pašu ceļu, cauri visai aizdrapētajai, spoguļos un bronzējumos mirdzošajai, spoži apgaismotajai un tukšajai mājai; nekur, pat ne kāpnēs, viņi nesastapa nevienas dzīvas dvēseles; Valroza kundzes izkrāsotajā sejā spriganās acis vērīgi uzraudzīja katras durvis, kurām viņi gāja garām, taču nevienas nepavērās.

Kad viņi sasniedza priekšējo vestibilu, vīrietis nolika savu nastu uz grīdas stāvus. Iedevusi Busardela kundzei cepuri un spieķi, Aglaja piegāja pie līķa, satvēra tā roku un aplika sev ap kaklu, un Valroza kundzes vīrs tāpat izdarīja ar otru roku.

— Vai varēsiet? — Busardela kundze jautāja.

Abi nesēji izslējās, sasparojās un mēģināja paspert dažus soļus.

— Varēsim, — Aglaja atbildēja.

Tad Busardela kundze piegāja pie vīra, cieši uzmauca tam cepuri galvā līdz pašām uzacīm un pirmā devās ārā. Lukturis durvju velvē bija izdzēsts, dega tikai maza, sarkana lampiņa.

Izskatījās, ka uz mājas sliekšņa būtu parādījies piedzēries vīrietis, ko divi pavadoņi atbalstīja; ar viņu palīdzību tas, kājas vilkdams, pārkleimuroja pāri ietvei un tika iegrūsts ekipāžā, kur Busardela kundze to abās rokās uztvēra. Līķi atsēdināja viņai blakus; Aglaja, uzmetusies uz atliecamā soliņa, izstiepa rokas un pieturēja nedzīvo ķermeni, lai tas negāztos uz priekšu. Zirgu gluži kā īsts kučieris vadīja vīrietis ar katliņu galvā, ekipāža aizripoja pa Žubēra ielu, Valroza kundzes mājas durvis aizvērās.

Vandeika avēnijā Busardela kundze lika klusītēm gar pretējo ietves malu aizbraukt garām savrupmājai. Viņa izkāpa pirmā; rokā viņa turēja dārza vārtiņu atslēgu, ko bija izņēmusi no mirušā kabatas. Nopētījusi apkārtni, redzēdama, ka vārtsarga paviljonā ir tumšs, viņa pamāja saviem līdzzinātājiem.

Kad Busardels beidzot bija noguldīts uz dīvāna mazajā salonā, caur kuru viņš mēdza atgriezties no nakts uzdzīvēm, un Valroza kundzes vīrs bija aizgājis, abas sievietes brīdi palika pie līķa stāvot viena otrai blakus nekustēdamās, nerunādamas, ieslēgušās šajā aizmigušās mājas stūrītī. Pēkšņi atskanēja apslāpēti šņuksti — Busardela kundze pagrieza galvu: Aglaja raudāja, ieslēpusi seju mutautiņā. Viņa elsoja aizvien sāpīgāk un beidzot nomurmināja:

— Nabaga kungs … nabaga kungs…

— O, mīļā, nesūrojieties tik ļoti, — atraitne sacīja.

Viņa papliķēja Aglajai pa plecu, taču tā vēl joprojām nenorima, un tad Busardela kundze pievilka raudošo sev klāt. Neuzdrošinādamās pilnīgi piekļauties kundzei pie krūtīm, Aglaja nemitējās klusu šņukstēt un caur nopūtām izdvesa:

—  Piedodiet, bet tas ir no nerviem.

—  Jā, jā … Es saprotu.

Busardela kundze, smagnēja, taisni izslējusies un jau nomierinājusies, sausām acīm raudzījās pāri raudošajai Aglajai sienā un apsvēra, kādus vīra nāves apstākļus uzdot ģimenei un sabiedrībai.

XXVIII

Ieeja mauzolejā bija pietiekami plata, lai pie atvērtajām divviru durvīm varētu nostāties četri cilvēki, taču aizgājēja dēli, kas bija soļojuši bēru procesijas priekšgalā, un vecais tēvocis Amorī, kurš atradās tūlīt aiz viņiem, ļāva Busardela kundzei paiet soli uz priekšu un palikt brīdi vienai uz kapenes sliekšņa pie atvērtās kapu velves lūkas.

Kad lūgšanas bija noskaitītas, garīdznieks pasniedza slacekli vecākajam dēlam, bet viņš, paņēmis to, vēl netuvojās aiz bijības pret apcerē iegrimušo atraitni. Taču Busardela kundze neskaitīja lūgsnas. Ar sēru plīvuri aizsegtās, plaši atvērtās acis nepievērsās zārkam, kurš jau bija iegremdēts kapu velvē. Viņa skatījās uz pretējā sienā abās pusēs altārim iegravētajiem mirušo vārdiem. To bija daudz, vismaz desmit, un tie aptvēra, ieskaitot mazo Bertu, jau četras paaudzes, nevis piecas, jo impērijas laikos dzīvojušais Busardels, mauzoleja pamatlicējs, nebija šeit nokļuvis: aizmāršīgie pēcnācēji galu galā bija atstājuši viņa mirstīgās atliekas svešatnē.

Pašā augšā, kreisajā puse, vissenākais no visiem līdz šai dienai iegravētajiem mirušo ģimenes locekļu ierakstiem vēstīja:

LIDIJA MARIJA VIKTUĀRA FLUĒ

Florana Busardela laulātā draudzene

dzimusi 1791. gada 18. februārī

mirusi 1816. gada22. jūnijā

Busardela kundze, kas tik bieži bija šurp nākusi izvadīt tuviniekus uz pēdējo dusu vai arī atnest ziedus un pārbaudīt kārtību kapelā, tagad pirmo reizi izjuta, ka šī nepazīstamā ir bijusi viņas vīratēva māte, no kuras cēlusies visa ģimene, tāpat kā upe iztek no šaura avota. Šī mirusī māte nolūkojās uz viņu no savas lakoniskās epitafijas augstumiem, pāri veselam gadu simtenim abas sasaucās; pagātnes ēnas bija pirms Lidijas Busardelas, pēc Amēlijas Busardelas paliks neizdibināmās nākotnes veidoli.

Beidzot viņa attapās, atcerējās ģimeni un aizgājēju. Zārku apslacīja ar svētīto ūdeni, un tuvinieki pa taisnāko celiņu devās lejā uz Kazimira Perjē apaļo laukumiņu, kur pēc katra Busardelu ģimenes locekļa apbedīšanas notika līdzjūtības izteikšanas ceremonija.

Šī kapsētas daļa, viena no vecākajām, bija pieblīvēta, kaps pie kapa, nevienas pēdas brīvas zemes. Agrāk neaizņemtā nogāze tagad ar atbalsta mūriem bija sadalīta terasēs, starp tām izvijās līkloču celiņi un atsevišķas kāpnītes; kaut gan daudzi koki bija izcirsti, efejas, segliņi, dzīvības koki un bukši šeit bija tā sakuplojuši un akmeņi tā apsūnojuši, ka šī kapsētas mala izskatījās kā paugurains lauku parks.

Ar savu arhitektūru un rotājumiem, ko tagadējos laikos varēja uzskatīt par vienu no labākajiem Persjē un Fontēna stila paraugiem, Busardelu mauzolejs pārvaldīja visu ainavu, kurā cilvēka roka bija jūtama tikpat maz, cik nāves klātbūtne. Vēlāk uzcelto šauro un zemo kapliču vidū mauzolejs izskatījās grandiozs, tam varēja līdzināties vienīgi Grefila un Konstāna Sē lepnās kapenes, kas atradās netālu. Tas viens pats aizņēma tik lielu platību kā vesels ducis tagadējo ģimenes kapu vietu, jo bija iecerēts un uzcelts vecajos labajos laikos, ar plašu vērienu, kādu pie stipri pieaugušajām cenām vairs nevarētu atļauties; īstenībā tas drīzāk bija vesels apbūves gabals, nevis kapu vieta, pirmais zemesgabals, ko Busardelu ģimene bija ieguvusi Parīzē.

Busardela kundze bez atbalstīšanas nonāca pa taku, neviens nebija viņai piedāvājis elkoni, jo zināja, ka tas būtu veltīgi. Taču lejā, sasniegusi akmens plātnēm izlikto pusapaļo laukumiņu, kurā ģimenes vīrieši jau bija sarindojušies, viņa nostājās nevis rindas galā, bet vecākajam dēlam priekšā, pati pirmā, kamēr pārējās tuvinieces novietojās aiz vīriem. Neviena radiniece neuzdrošinājās pieiet pie viņas un aizrādīt uz kļūdīšanos; pazīstot Busardela kundzes raksturu, varēja nodomāt, ka viņa apzināti ieņēmusi pirmo vietu. Teodors ar rokas mājienu apturēja ceremonijmeistaru, kas devās uz mātes pusi, un tā viņa tur arī palika stāvot: kupla melnas vilnas drānu un sēru krepa kaudze — īstā ģimenes galva.

Sāka defilēt līdzjūtības izteicēji. Busardels bija nomiris martā. No austrumiem uz rietumiem trauca dažādu nokrāsu pelēki mākoņu blāķi pāri bronzas Kazimiram Perjē, kas, augsti izslējies uz pjedestāla, nolūkojās uz šo Parīzes lielburžuā saplūdumu.

Busardela kundze atbildēja uz rokas spiedieniem, uz apkampieniem, bet darīja to visu izklaidīgi. Viņa jutās kā no laivas izmesta, varbūt tāpēc, ka visa viņas griba un spēks, kas trīsdesmit piecus gadus bija nemitīgi sasprindzināts, beidzot atslāba. Viņu bija pārņēmusi neparasta sajūta, prātu stindzināja notrulums, kāds uznāk pēc ilga bezmiega; viņa nodūra galvu un turēja uz priekšu pastiepto roku. Ļaudis redzēja no sēru krepa krokām, ka viņa ir nomākta. Viņai paspieda roku un gāja tālāk.

Viņa tomēr pamanīja, kad garā līdzjūtības apliecinātāju virkne beidzās, un nogaidīja tikai, līdz pēdējie bēru viesi būs sasnieguši sērojošo tuvinieku rindas galu. Tad viņa atrāvās no pārējiem un pagriezās pret ģimeni. Visi tuvinieki, vēl joprojām stāvēdami uz vietas, skatījās uz viņu. Zem garā sēru plīvura viņa pakustināja rokas, un vairāki saprata šo žestu: kāds pačukstēja Aglajas vārdu, tas aizplūda tālāk, un no rindas lejasgala savukārt atdalījās laika kavētāja un devās pie savas kundzes. Atbalstījusies uz Aglajas rokas, Busardela kundze sāka atkal kāpt augšā pa šauro celiņu, kas veda uz mauzoleju, un tad viņa juta, cik smagas bija kļuvušas kājas, un saprata, ka vecums ir pienācis. Svētīgs, patriarhāls, klusībā ilgots vecums, kurā viņa atradīs piepildījumu un kurš viņai sniegs galīgo veidu. Viņa būs visu godāta sirmgalve, atbrīvota no visām raizēm. Viņa varēs izbaudīt miesas un gara laiskumu, ko līdz šim nekad nebija pazinusi. Viņas mūžs būs galā. Domās viņa sevi redzēja kā vecomāti, kā senmāti, iztēlojās, ka ar katru gadu kļūs nekustīgāka, klusāka, vienaldzīgāka pret visu, vienmēr sēdēs dziļajā atzveltnes krēslā un pamazām, nemanāmi aizslīdēs nebūtībā. Viņa ar pūlēm sasniedza paugura virsotni un apstājās atvilkt elpu. Atbalstīdama viņu ar vēl spēcīgo roku, Aglaja sacīja:

— Jūs esat nogurusi.

Busardela kundze paskatījās caur sēru plīvuri uz seno biedreni, uz savu uzticamo sabiedroto.

— Jā, — viņa apstiprināja, pamādama ar galvu.

— Jā.

Viņa devās tālāk, uz ģimenes kapeni.

Divviru durvis vēl stāvēja vaļā, akmens plātne nebija pārlikta pār velvi, un kaprači, ieraudzījuši abas sievietes, pārtrauca darbu un, noņēmuši cepuri, pagāja malā.

Taču atraitne netuvojās slieksnim; apstājusies pa gabalu, viņa grasījās pacelt plīvuri. Aglaja viņai palīdzēja.

Busardela kundze beidzot atgāza galvu. Ar atsegtu seju, acis mazliet mirkšķinādama, viņa ieskatījās mauzoleja frontonā dziļi iekaltajos, laika gaitā nomelnējušos vārdos:

BUSARDELU ĢIMENE

[1] «Par lietu dabu». (lat.)

[2] «Mīlestības māksla». (lat .)

[3] nepieklājīga.(Angl.)

[4] Ģimenes tēvs, Lat.)

Filips Eriā Busardeli-2 Samaitātie bērni

«Busardeli-2 Samaitātie bērni»: Zvaigzne; 1988

Viņa sacīja:

— Tas ir iespējams. Gandrīz sāku jums ticēt. Varbūt nebūs gluži lieki, ja jūs šo notikumu uzrakstīsiet un paglābsiet no aizmirstības. Izstāstīšu jums visu. Tikai nebrīnieties, ka runāšu pilnīgi vaļsirdīgi. Neaizmirstiet, es neapgalvoju, ka man bijusi taisnība. Patiesība nekad nav tikai vienā pusē.

Taču tad viņa apklusa, labu brīdi neteica vairs ne vārda, it kā sastingusi. Man radās iespaids, ka viņa pat aizturēja elpu. šī sieviete atgādināja orķestra diriģentu, kas, rokas pastiepis, pirms uvertīras iesākšanas saviem mūziķiem liek pēdējo mirkli uzmanīgi nogaidīt.

Šķita, ka patlaban viņa atbrīvojas no izjūtām, kuras līdz šim viņu vēl bija atturējušas: no kautrības, no nepatikas vandīties pa senu atmiņu krātuvēm, kā arī no ierastās klusēšanas, kas vientuļiem cilvēkiem kļūst par otro dabu, jo vārdi viņiem ir tikai ātri izskanošs troksnis.

Pēc brītiņa, atkārtodama: «Labi, izstāstīšu jums, ko esmu pārdzīvojusi,» — viņa tēloja dīvainu nevērību un izlikās piekrītam stāstīšanai, it kā pēkšņi būtu atklājusi kādas iepriekš nepamanītas priekšrocības. Turpretī man bija skaidrs, ka viņa ilgi apsvērusi, ko man atklās. Atcerējos, ka vēl vakar viņa bija vilcinājusies: droši vien visu nakti nebija gulējusi, i)et stundām ilgi rakņājusies pagātnē, pārcilājusi atmiņā portretus un vēstules, pūlēdamās atsegt sevī agrāko sievieti.

Zināju arī, ka šorīt viņa bija aizsūtījusi savu mazo puisēnu paciemoties dažas dienas pie vienīgajiem draugiem — kaimiņos dzīvojošajiem zvejniekiem. Sapratu arī šīs rīcības jēgu: attālinādama dēlu, viņa ļāva šajā mājā atdzīvoties un iemiesoties savam zudušajam veidolam, šīs “mājas pajumtē reizē nebija vietas no dzīves aizgājušajai jaunajai meitenei un dzīvajam dēlam.

Sēdēdama sava dārza terasē man pretī, Agnesa Busar-dela pakratīja galvu, Junonas galvu ar diezgan skarbiem vaibstiem, ko jaunība vēl pasargāja no uzblīduma.

Skaistās acis nodūrusi, viņa šķita apsveram savu pārdzīvojumu detaļas, iepriekš tās sašķirojam un atlasām, lai ar lielāko taupību vistrāpīgāk un spilgtāk atveidotu atcerē neizdzisušos notikumus. Skaidrs, man nebūs jānoklausās nejauša improvizācija.

Lielā piesardzība, kas atmiņu un varbūt arī vēl nenorimušā senā ienaida ietekmē drīz atkāpsies, tikai apgrūtināja stāstījuma iesākšanu. Sī neparastā sieviete, kas sevi nemitīgi uzraudzīja manā klātbūtnē, arī pati to aptvēra. Pirmajos izvairīgajos teikumos viņa atvainojās: sākums esot tik grūts, pie kura notikumu savirknējuma locekļa lai ķeroties vispirms?

— Nestāstīšu jums par savu bērnību, — viņa sacīja. — No tās atgādināšu vienīgi atsevišķus sīkumus, kas pakāpeniski stāstījuma gaitā man liksies derīgi. Ja vajadzēs, atgriezīšos tālākā pagātnē. Tā būs labāk. Lai cauri ļaužu rīcībai un domām atklātu cilvēku, it sevišķi, ja runa ir par sevi pašu, kalendārs ir vissliktākais vadītājs.

Vai nav tiesa? — Agnesa Busardela piebilda, un balsī izskanēja vienaldzība, kas liecināja, ka es viņai nozīmēju jau daudz mazāk nekā pagātnes ēnas, kuras viņas garā atdzīvojās.

Es piekritu. Atzinu, ka vēstījumos hronoloģija ir ērts, tomēr maldinošs līdzeklis. Jo mūža gadi, dienas un stundas man nekad nav šķitušas kā noteiktas, nemainīgā secībā savirknētas vienības, bet, gluži pretēji, kā allaž klejojoši elementi, kas nemitīgi riņķo mūsu apziņas galaktikā. Es uzskatu, ka ikviens no mums ir atsevišķu mirkļu summa, un šie mirkļi pastāvīgi mijas cits ar citu.

Nesaprotu, kā cilvēka dzīves stāstu var dibināt uz datumiem, ja, sīkāk aplūkojot, atklājas, ka gadalaiki tanī ir sajaukti un notikumi attīstās pretēji fiziskajiem likumiem: tuvojoties naktij, tanī dažkārt ataust gaisma, upe plūst atpakaļ uz izteku, un zieds vēl plaukst, kad auglis jau iepuvis.

Taču Agnesa Busardela vairs nedzirdēja, ko sacīju. Sieviete, ar kuru sarunājos, turpmāk redzēs manī vairs tikai klausītāju, un man vairs nevajadzēja viņu pārtraukt. Tagad viņu jau tirdīja nepacietība, kas neatslābs un stundām, augām dienām uzturēs viņā drudžainu gaišredzību.

ATGRIEŠANĀS

Vienkāršākais būtu sākt ar Ņujorku, — Agnesa Bu-sardela sacīja. — Varbūt pat ne ar Ņujorku, bet ar kāda Piektās avēnijas debesskrāpja augstāko stāvu, kur uzka-vējos pēdējos brīžus Amerikā. Esmu pārliecināta, ka šāds sākums jums šķitīs konvencionāli modernistisks. Toties ar to mans stāstījums kļūs skaidrāks un precīzāks. Tur nekā nevar darīt! Jāpiezīmē, ka aizceļošanas dienas rītā biju uzbraukusi tik augstu ne tikai aiz untumainas iegribas, bet lai paēstu brokastis. Vai jūs pazīstat amerikāņus? Viens no viņu valdzinošākajiem tikumiem ir tas, ko es saucu par viņu mūžīgo gatavību uz visu. Viņi vienmēr ir ar mieru darīt to, kas nekad agrāk nav darīts vai arī ko nemēdz darīt. Piemēram, celt mājas augstākas par baznīcām, pārdot alu un tenisa bumbiņas konservu kārbās un apkalpot nepazīstamu sievieti, kas pulksten astoņos no rīta tukšā septiņdesmitā stāva dansingā pasūta brokastis.

Biju pavadījusi Ņujorkā veselu nedēļu. Ierados tur spirgta un moža, kaut gan ātrvilciens Stream Liner, kas atveda mani no Sanfrancisko, veselas trīs dienas bija traucis zibenīgā ātrumā, un nerviem tas ir īsts pārbaudījums. Toties nākamās pāris dienas mani izvārdzināja daudz vairāk, un nedēļas beigās jutos pārgurusi, mani spēki bija izsmelti.

Pārmērību pilna bija šī dīvainākā no visām nedēļām. Izkāpjot no vilciena, mani sagrāba neizprotama, ne ar ko nesalīdzināma drudžaina apsēstība, kas cauru nedēļu trenca mani pa visu Ņujorku, dzenāja no pilsētas viena rajona uz otru, desmitiem reižu atveda atpakaļ vienos un tanīs pašos ielu krustojumos. Katru nakti atgriezos viesnīcā tikai divos trijos no rīta. Un jau pulksten astoņos tas pats spēks mani uztrausa no gultas un izdzina uz ielas. Gribēju redzēt visu — šajā zemeslodes vietā gluži neprātīga ļlūzija! Pat jau redzēto gribēju apskatīt vēlreiz, apstaigāt vel reizi tās vietas, kas bija mani visvairāk pārsteigušas, sajūsminājušas vai saviļņojušas. Atgādināju pati sev liesmu apņemta dzīvokļa saimnieci, kas skraida no Istabas istabā, cenzdamās izglābt gan šo, gan to, gan vēl kaut ko citu, par spīti saprāta balsij un piesardzībai.

Kā gan šis satraukums man toreiz neatklāja to, kas manī norisinājās un kas manī brieda? Laikam gan biju pārāk apmulsusi, ja to neievēroju. Šāda tūristes dedzība bija gluži nedabiska pēc diviem gariem Savienotajās Valstīs pavadītajiem gadiem, kuros man bija bijis laika atliku likām pārdomāt par atgriešanos, to visā mierā apsvērt, vairākkārt atlikt, skaidri apzinoties tomēr, ka tā neatvairāmi tuvojas, un beidzot bez nožēlas izšķirties par to. Instinktīvi centos ievākt jo bagātīgu iespaidu un atmiņu ražu, it kā paredzēdama bada gadus. Tam visam būtu vajadzējis mani biedināt.

I

Pāris stundu pirms kuģa atiešanas kājām devos no Piecdesmit devītās ielas, kur atradās mana viesnīca, uz Rokfellera Centru, jo tas bija pavisam tuvu. Tā augšstāvā biju vairākas reizes ēdusi vakariņas. Agrajā rīta stundā Rainbow Room bija nodota apkopēju rīcībā. Mana ierašanās viņus nepārsteidza, viņi neizteica nekādas piezīmes; gluži pretēji būtu bijis Francijā un ar frančiem. Toes uzreiz apsvēru. Un šis apsvērums arī bija brīdinājums.

Kad biju izteikusi savu vēlēšanos, man ierādīja galdiņu pie loga kaktā un atvirzīja no turienes putekļu sūcējus. Taču bojs japānis, kas pārdēstīja stādus gar sienu novietotajā garenajā kastē, nelikās traucēties. Tupēdams man pie kājām, lunkans, iejozies cieši pieguļošā zaļa audekla virsvalkā, vinturpināja savu darbu; viņa rosīgā klātbūtne kāpināja manu labsajūtu. Aiz rūts, uz vaļējā jumta, divi puiši, rīta saulē atseguši torsus, mazgāja akmens plātņu grīdas.

Kalpotājs nezin no kurienes uznesa man ēdieniem apkrautu paplāti. Pēc tam mani atstāja vienu. Dārznieks nelikās ne zinis par mani. Pilsēta, ko vēroju no lielā augstuma, neizskatījās vairs tik milzīga, drīzāk tā šķita kā uzzīmēta uz ģeogrāfijas kartes. Tā bija ieslīgusi ēnās un pusgaismās. Centrālais parks jau metās rūsgans, kritis par upuri Ņujorkas vasarai, tās piejūras brāzmām un galvaspilsētas svelmei, taču šajā agrajā stundā to vēl ietina rīta miglas dūmaka, svaiga vēsma.

Ar plecu atbalstījos pret stikla sienu. Cauri kleitas plānajam audumam izjutu, uztvēru sevī līdz pašiem butes dziļumiem varenās trīsas, kādās vēji šūpo debesskrāpju augšējos stāvus. Nepieskāros atgrieztajam greipfrūtam, ar iesalu sajauktajam pienam, visiem šiem ēdieniem, kuri stindzina mēli un atstāj mutē pliekanu garšu un kuri šos divus gadus bija bijuši mana barība.

Drīz vien izgāju uz Observation Roof. Biju viena pati negantajās vēja pūsmās. Vēl pusstundu veltīju debesskrāpja jumta apstaigāšanai. Tikko pārsoļoju no rietumu malas uz dienvidu malu vai no dienvidiem uz austrumiem, skatienam pavērās gluži cita pilsēta. Viena — gaismas piestrāvota, ar izplūdušām aprisēm; otra — ar skaidrāk saskatāmu galveno līniju, izstiepusies uz okeāna pusi kā pie zemes pieplacis zvērs, kam galva pagaisusi pie apvāršņa; trešā — ēnu izrobota, četrstūrainu torņu un obelisku piebārstīta; un gandrīz visur tālē pelēcīgi spīgoja metāliskās ūdeņu lāmas, kas ieskauj pilsētu.

Šo to pavaicāju grīdas mazgātājiem. Viņi man atbildēja familiārā tonī. Man gar pašu seju viņi staipīja atsegtos elkoņus, cenzdamies jo skaidrāk norādīt vienu vai otru pilsētas vietu. Es ar abām rokām turēju ciet cepuri, lai vējš to nenorautu. Tikko jaudāju nostāvēt kājās, brāzmas triecās man mugurā vai, kad pievērsos abiem puišiem, sānos. Viņi, pieraduši pie spēcīgajām pūsmām, ne-grīļojās, instinktīvi turēdamies līdzsvarā.

Viņus pārsteidza mans tikko uztveramais ārzemnieciskais akcents. Jaunākais puisis mani izjautāja. Viņš negribēja ticēt, ka esmu francūziete. Kad pateicu, ka drīz došos uz kuģi, viņš iesaucās: «Ai, cik žēl!» Šķiet, tas man glaimoja. Atbildēju viņam gan laikam smaidīdama. Pastāstīju par savām studijām Berklijas universitātē. Viņš nupat gatavojās beigt studijas Kolumbijas universitātē, kuras futbola komanda bija iemantojusi lielu popularitāti. Bet viņam, lai samaksātu mācību maksu, vajadzēja mazgāt grīdas. Puisis vēl piebilda, ka patlaban komponējot deju mūziku, taču līdz šim vēl nevienu kompozīciju neesot izdevies pārdot.

Viņš atkal ķērās pie laistāmās šļūtenes, pie tīrāmā rīka, kurš bija viņam devis iespēju izglītot garu un vingrināt augumu un tagad ļāva komponēt deju mūziku. Vēl lieku reizi pārliecinājos, ka Savienotās Valstis ir īpatnējs tre* niņa lauks, kurā fiziskais darbs atdarina sportu ar tā rotaļīgajām kustībām un puskailumu, turpretī sports tur ir īsts darbs.

No jauna noliecos pār Ņujorku. Uzkavējos tā, nemitīgi sekodama pulkstenim un piešķirdama sev vēl ceturtdaļstundu, pēc tam piecas minūtes. Pēkšņi atskārtu, ka šis agrais rīts izvērtīsies par vienu no manām spilgtākajām atmiņām, varbūt par vienu no pacilātākajiem mirkļiem visā mūžā.

Kad beidzot tuvojos durvīm, lai dotos lejā, abi puiši man māja ardievas, saukdami:

— So lotig! Come again/*

šīs frāzes viņpus okeāna Jaudis bārsta nemitīgi. Tās man bija teiktas visur, pat veikalos. Taču tanī mirklī tās mani pārsteidza. Apstājos, sastingu uz sliekšņa, kām biju grasījusies pārkāpt. Come again! Nebija nekādu cerību, ka es jebkad varētu atgriezties Amerikā. Pat tagad, kad kopš visa tā aizritējis tik ilgs laiks, nav ne runas par to. Un tomēr… Come again …

Kad uz kuģa man atvēra kabīnes durvis un iegāju iekšā, uzreiz ieraudzīju uz galda telegrammas, kas mani gaidīja. Atplēsu tās. Tanīs bija laimīga ceļa vēlējumi, ko man tradicionālajos vārdos izteica Berklijas universitātes studiju biedrenes: Sallija, Filisa, Džeina … Neviena vīrieša vārda. Pārlasīju vēlreiz. Pārbaudīju katru parakstu.

Istabene piedāvājās izkrāvāt manus čemodānus. Tanī mirklī atskanēja telefona zvans. Pamāju istabenei, lai noceļ klausuli, domādama, ka piezvanīts aiz pārskatīšanās.

— Kāds vēlas runāt ar Busardela jaunkundzi, — viņa sacīja, ar plaukstu aizsegusi klausuli un jautājoši paskatīdamās uz mani.

Es atbildēju:

— Tā esmu es. Kas zvana?

Viņa apvaicājās un tad paziņoja:

— Kuģa komisārs.

Piegāju pie aparāta. Gluži pārsteigta izdzirdēju ļoti laipnu balsi, kas mani apsveica ar ierašanos uz kuģa un apliecināja visdziļāko cieņu. Savā vientiesībā biju gaidījusi sarunu ar oficiālu amata personu, bet sastapu ļoti galantu ierēdni. Francija atkal atguva tiesības pār mani.

Sarunas biedrs pavēstīja, ka nepacietīgi esot gaidījis, mirkli, kad es ieiešot savā kabīnē. Jokodama apsveicu viņu ar noslēpumaino ātrumu, kādā viņam tas paziņots. Viņš manu komplimentu uzņēma nopietni un apgalvoja, ka garajā pasažieru sarakstā Busardelu vārds uzreiz viņam dūries acīs.

— Nebrīnieties par to, — viņš ļoti laipnā tonī turpināja, — esmu parīzietis. Jūsu uzvārds ļauj man cerēt, ka jūs esat biržas māklera Teodora Busardela radiniece.

Nespēju apvaldīt smaidu. Ne tik daudz par ceremoniālo runas veidu, cik par manas ģimenes pēkšņo uzpeldēšanu.

Patiesi, tas bija gājis ātri. Viņi nebija likuši sevi gaidīt. Teātris, kurā vajadzēja norisināties manas atgriešanās izrādei, vēl nebija apgaismots, es nebiju sagatavojusies iziešanai uz skatuves, pat pirmais zvans vēl nebija noskanējis, taču viņi aizsteidzās priekšā noliktajai stundai, savā īpatnējā augstprātībā ielauzdamies arēnā ar ģimenes galvu, rhūsu ievērojamā uzņēmuma vadītāju tēvoci Teodoru priekšgalā.

Es pateicu komisāram:

— Tas ir mans tēvocis.

— Tad jau jūs esat viņa brāļa un kompanjona meita? Man ir gods pazīt arī viņu.

Visa šī saruna manās ausīs skanēja svešādi, pat sveš-zemnieciski. Man šķita, ka nedzirdu savu mātes valodu. Varbūt tāpēc, ka pirmo reizi kopš diviem gadiem dzirdēju to runājam bez ārzemnieku akcenta.

Es atbildēju:

— Viņa kompanjonu?… Jā, tas ir mans tēvs.

Šiem vārdiem klausulē sekoja sajūsmas pilns izsauciens, man piedāvāja labāku kajīti. Lai es esot tik laipna un pati ierodoties komisāra salonā un izvēloties pēc plāna to no neaizņemtajiem apartamentiem, kurš man patikšot vislabāk.

— Komisāra kungs, ja jums nav iebildumu, tad apsvērsim šo jautājumu pēc kuģa atiešanas, — es pateikdamās sacīju.— Mani pavada draugi.

Kāpēc es tā atbildēju? Tie bija meli. Ņujorkā man bija ļoti maz paziņu, no tiem paguvu atvadīties jau iepriekšējā dienā. Neviens nebija man blakus šķērsojis lielo French Litie halli, nedz uzkāpis man līdzās pa kuģa laipām. Viss, kas man Amerikā bija patiesi dārgs, palika kontinenta otrā malā, Sanfrancisko līcī vai kaut kur Sanbernardino Reindža kalnos, un no turienes nebiju saņēmusi pat ne telegrammu ar laimīga ceļa novēlējumu.

Ļaužu pūlī, kas drūzmējās pie piestātnes, man neviens nemās ar roku. Iedomājoties tomēr, ka šis laipnais cilvēks varētu mani izvaicāt arī par brāļiem un brālēniem vai arī ka man būtu jāuzkavējas šajā kabīnē, kurā mana ģimene jau bija neredzami sapulcējusies, kamēr tvaikonis vēl stāvēja pie krasta, pie amerikāņu zemes, manī modās neatvairāma vēlēšanās izkļūt svaigajā, saules piestrāvotajā gaisā… Uzkāpusi uz augšējā klāja, atbalstījos ar elkoņiem pret margām un vairs nekustējos no vietas. Biju šeit gandrīz viena pati. Vairums pasažieru uzturējās uz galvenā klāja un iekšējās hallēs.

Atkal asi izjutu veselu nedēļu uzkrāto nogurumu. Pirms stundas ceturkšņa, taksometrā braukdama uz Hudzonu, biju apņēmusies uz kuģa mierīgi atpūsties līdz brokastīm… Tāpēc ka nu es biju viena… Bet apstākļu sagadīšanās mani izdzina no kajītes… Tagad nu es stāvēju uz klāja,'“ atkal pievērsusies neizmērojami lielajai pilsētai un plašajai zemei, ko pēc īsa brīža pametīšu.

Taču es nekā neredzēju no Ņujorkas. To aizsedza noliktavas. Domās atgriezos uz Rokfellera Centra debesskrāpja jumta; sejā iestrāvoja spirdzinošais rīta vējš, acu priekšā pavīdēja abi puiši ar zeltaini iedegušajiem torsiem. Citi tēli, citas ainas juku jukām aizņirbēja atmiņā, gan auglīgi un svelmes izdedzināti lauki, gan naftas torņi, kas izslējušies gar piekrasti un pat iestiepušies jūrā, gan rāmi ezeri, kuru mieru sargā majestātiskas egles un augsti kalni, gan akmeņaini, sīkiem, dzelkšņainiem krūmiem apauguši tuksnesīgi klajumi, kuros biju atcerējusies agrāk lasītos nostāstus par prērijām, gan automobiļu ceļi ar šķī-rējlenti, kas spilgti balsnī pat vismelnākajā naktī, un Sanfrancisko slīpās ielas, ko šķērso līmeniski laukumi. Atkal redzēju savas draudzenes, universitātes girls: kailu galvu, brīvu gaitu, ar kreiso roku piespiedušas burtnīcas pie krūts, viņas ņipri aizsoļo… it īpaši redzēju…

Gaidīju sirēnas kaucienu. Man šķita, ka tas pārāk ilgi neatskan, un bieži ielūkojos pulkstenī. Ja būtu bijis manā varā iedarbināt šo signālu — kas zin: vai būtu to pasteidzinājusi vai novilcinājusi? Es ilgojos, lai tas atskan, un reizē baidījos to izdzirdēt.

Galu galā sirēna ierēcās un man tik tuvu, ka nodrebēju no galvas līdz kājām, kļuvu gluži kurla un satrūkos. Pēc tam aizritēja kāds mirklis. Nevarētu pateikt, kad īsti kuģis bija sācis kustēties. Nojautu un sapratu, ka zīme atiešanai ir dota, kad redzēju, ka pasažieru radus un draugus, kuri kopš brīža bija nokāpuši no kuģa, pārņēmis neparasts satraukums. No augšējā klāja ieraudzīju, ka viņi sarindojušies krastmalā, kaut arī noliktavas jumts dajēji viņus aizsedza. Visu rokas bija sakustējušās, daudzi vēcināja ar mutautiņu, dažs labs ar vīriešu platmali. Taču neviens neraudāja. Mutes, kas izkliedza vārdus, kuri tūlīt pat pagaisa vispārējā kņadā, visas izskatījās līksmas.

Saviļņojums sagrāba arī mani un kļuva aizvien spēcīgāks, jo tālāk kuģis mani aiznesa garām šiem ļaudīm. Kad lejā skatienam atklājās pilnīgi visa piestātne ar žestikulējošiem pavadītājiem, kas bija sablīvējušies uz laukumiņa, kurš bija pārkāries pār melnajiem ūdeņiem, sirds man sažņaudzās aiz pēkšņa draudzības jūtu uzplūda, varbūt pat aiz nožēlas. Sis pūlis, svešie ļaudis, no kuriem negribētos šķirties tik ātri… Ak; cik muļķīgi, ka nevienam neļāvu sevi pavadīt! Visvienaldzīgākais cilvēks šajā mirklī man būtu bijis tik dārgs! Ar acīm uzmeklētu viņu drūzmā, atradusi sarunātos ar viņu roku mājieniem un skatītos uz viņu ilgi ilgi, cik vien ilgi varētu saredzēt…

Kuģis attālināja mani no šīs pasaules, kuru atstāju, jau biju atstājusi. Vēl metru trīsdesmit, un silueti saplūdīs cits ar citu… Kamēr vēl bija laiks, izvēlējos vienu no tiem. Pašā piestātnes laukuma stūrī, lai neriskētu pazaudēt viņu no acīm. Tas bija vīrietis, gaišmatains jauneklis. Hs viņu pieņēmu par savu boyfriendl. Jauneklis nezināja, ar kādu pavedienu biju nupat viņu saistījusi pie sevis, viņš domāja tikai par draugu, ko bija pavadījis, varbūt par draudzeni, kuru es nepazinu. Viņš veltīgi kaut ko kliedza, salicis rokas kā ruporu pie mutes, un pats smējās par saviem vārdiem. Tad attālums pieauga, viņš vairs tikai vicināja virs galvas plato plaukstu. Viņš raudzījās uz manu pasi, tāpat kā es skatījos uz viņu. Taču viņš kļuva aizvien mazāks un mazāks, seja zaudēja apveidu un izkusa kopīgajā masā… Tad es strauji izstiepu abas rokas uz viņa pusi un pamāju plašus atvadu sveicienus un angliski uzsaucu, neatceros vairs, ko…

Aizgāju uz kuģa pakaļgalu. Restorāna stiklotajā sprostā jau sāka pulcēties publika. Bija brokastu laiks. Es nejutu izsalkumu. Tas, kas man bija licis uzkavēties uz kuģa klāja, arī laupīja ēstgribu un pat padarīja vienaldzīgu pret dažu pie galdiņiem sēdošo personu skatieniem, kurus uzjautrināja ceļotāja, kas apjūsmoja Ņujorkas ainavu.

Patiesi, šī ainava izvērsās kā teātra izrāde. Braucu lejup par Hudzonu. Redzēju pretējā virzienā atklājamies visus brīnumus, kuri pirms diviem gadiem, kad ierados Amerikā, bija mani sajūsminājuši.

Mūs pavadīja kāda motorlaiva. Tā lēkāja pa tvaikoņa sacelto viļņu mugurām gar kreiso bortu un pūlējās neatpalikt. Motorlaivā braucēji, apkalpe un trīs vīrieši un trīs sievietes, stāvēja kājās. Galvu izslējuši, skatīdamies uz man neredzamiem pasažieriem, kuri atradās uz galvenā klāja, šie amerikāņi kaut ko kliedza ruporā, pasniegdami to cits citam. Pa to laiku viņiem aiz muguras lēnām aizslīdēja Ņujorka.

Kad bijām garām ļinancial district1 debesskrāpjiem, es manīju, ka tvaikonis paātrināja gaitu. Mazā motorlaiva sekoja mums ar pēdējiem spēkiem. Tagad tās pasažieri turējās, cieši kur kurais pieķērušies. Redzēju, ka viņi kopīgi nopūlējās ap kaut ko, taču uzreiz nesapratu, ko viņi darīja. Galu galā viņiem izdevās kaut ko atkorķēt, kas izrādījās šampanieša pudele. Par spīti bangām, viņi piepildīja glāzes. Ar sejām pievērsušies saviem aizbraucošajiem draugiem, viņi uzsauca tostus. Katrs izdzēris iesvieda glāzi viļņos, beidzot arī pudeli iemeta ūdenī. Pēc tam mazā laiva apgriezās, uzņēma kursu uz Ņujorku un pēkšņi attālinājās no mums ļoti strauji.

Pārtrūka pēdējais pavediens, kas mani vēl bija saistījis ar Ameriku. Atceros, ka es sagumu, noliecu galvu. Es vairs necīnījos pret mokpilno nemieru, kas mani māca jau kopš paša rīta. Pārāk labi zināju, no kurienes šis nemiers nāca, no kā tas nāca un kādā vārdā to nosaukt.

Man bija vienalga, vai mani kāds vēroja. Neatrāvu skatienu no vienmērīgā akmens celtņu milzeņa, kura lielums aizvien vairāk saruka. Tā atsevišķās sastāvdaļas cita pēc citas izdzisa. Taču manās acīs glezna pakāpeniski vērtās arvien pilnīgāka. Tā izveidojās kā Toskanas meistaru portreti, kuros attēlotās personas galva iezīmējas uz lauku vai pilsētas fona, it kā iemiesojot ainavas būtību.

Uz ūdeņu malā izslējušās pilsētas peizāžas redzēju paceļamies jauna vīrieša attēlu. Pazinu katru viņa vaibstu, katru līniju, katru mazāko trūkumu, katru īpatnību. Mazliet plakana piere, melnas acis ar ahāta minerālisko mirdzumu, gludas, gandrīz violetas lūpas. Bet arī bērnišķīgi zobi, liegi izliektas uzacis, gaiši kastaņkrāsas mati. Pretišķību pilna seja, un es zināju, kādu asinu sajaukuma dēļ tā bija kļuvusi tāda, šī daiļā seja, kurā anglosakšu maigums savienojies ar indiāņu mežonīgumu.

Normana seja.

2

Pēdējā naktī uz kuģa es gulēju pavisam maz. Patiesību sakot, negulēju gandrīz nemaz.

Jau vakars man likās ļoti garš. Brauciena laikā nebiju ne ar vienu iepazinusies. Ne tikai tāpēc, ka manā raksturā riav tieksmes ātri iepazīties, bet šī ceļojuma laikā es jo sevišķi no ta vairījos. Alku vientulības, jo zināju, ka piecu dienu un piecu nakšu nebūs par daudz, lai izdarītu, ja tā var izteikties, inventarizāciju. Zināju arī, ka, neraugoties uz visam pūlēm, Parīzē ieradīšos nepietiekami sagatavojusies.

Nebija vairs Ņujorkas, kura spēja man sniegt izklaidēšanos, nebija drudžainās satrauktības, kāda, lai aizmirstos, biju pavadījusi pēdējos brīžus uz sauszemes. Stundām ilgi bezdarbīgi gulēdama atpūtas krēslā uz vaļējā klāja, kur ļaužu nebija daudz un brīvi staigāja spirdzinošie vēji, nodevos pārdomām. Jo vairāk tuvojos Eiropai, jo neatlaidīgāk kā dzimtā kontinenta vēstneses mani ap-strāvoja vecas atmiņas. Sapratu, ka drīz tās sāks cīnīties pret jaunākajām atmiņām par manu dzīvi Berklijā un pie Bigbēra ezera. Kāds iznākums un sekas būs šai cīņai? Un kāda nO tās izkļūšu es, kas biju kaujas lauks un reizē cīnītāja?

Tagad vairs neizturējos tik pasīvi pret šo sastapšanos. Manā uzvedībā un paradumos norisinājās juceklīga pārvērtība. Bija pieticis uzkāpt uz kuģa, kas mani aizvedīs uz Franciju, spert kāju uz šī klāja, kurš jau bija līdzīgs franču zemei, lai manī sāktu atdzīvoties agrākais «es», ko divus gadus biju ieslēpusi savas būtības dzīlēs, laupot tam gaisu un cerot noslāpēt .galīgi. Nedrošība, biklums, pašapziņas trūkums, pārāk bieži pārdzīvotā sajūta, ka tieku novērota un pelta, un, beidzot, no tā izrietošā neveiklība un augstprātība — itin viss, ko jau pirmās Amerikā pavadītās nedēļas bija izkliedējušas un no kā sevi uzskatīju par atbrīvotu uz visiem laikiem, atkal modās manī, brieda un draudēja pārradīt mani pēc agrākās līdzības. Ja nepiesargāšos, tad tā, kas Havrā izkāps krastā, nebūs french girlkura atstājusi par sevi labu iespaidu un labas atmiņas Savienoto Valstu koledžā, divos trīs klubos un dažās ģimenēs, — tā būs tikai Busardelu meita.

Ap vienpadsmitiem vakarā es galu galā atsēdos augšējā klāja bārā. Tur man patika labāk nekā citās vietās, kur pastāvīgi drūzmējās apmeklētāji. Izvēlējos galdiņu pie loga, tā ka sēdēdama varēju saskatīt daļu klāja, virs kura debesis tumsā saplūda ar jūru.

Paliku tur ilgi. Restorānā, kur tika dejots, amerikāņi svinēja pēdējo brauciena nakti. Viņi bieži iegriezās bārā, pa vienam vai divatā, bet bez dāmām, lai iedzertu glāzi šampanieša ar viskiju. Sapratu, ka apmeklētāja, kas ilgi uzkavējas pie glāzes tējas,* bāra oficiantus var tikai apgrūtināt. Pasūtīju viskiju.

Pēc pusnakts pārsēdos citā krēslā, ar seju braukšanas virzienā. Tādā veidā biju pagriezusi muguru zālei un jau sāku bažīties, ka pārējie pasažieri nesaskata manā rīcībā tīri francisku protestu pret aizvien pieaugošo izlaidību.

Taču pēkšņi uztrūkos kājās, — viss apkārtējais man bija kļuvis pilnīgi vienaldzīgs, •— pieplaku ar seju pie rūts, ar abām plaukstām aizēnoju acis un ar visu būtni tiecos pretī tam, kas nakts tumsā man bija pavīdējis un ko dedzīgi pūlējos ieraudzīt atkal…

Kad biju droši pārliecinājusie's, atskatījos uz bāru un nožēloju, ka neviens man nepievērsa uzmanību. Nespēju apslāpēt svētlaimīgu smaidu, acis man droši vien staroja. Kam pavēstīt par savu atklājumu? Bāra oficiantam, kurš atradās man līdzās?

— The first lightt — iesaucos aiz paraduma angliski. — The first light of Etirope!

— Tas var būt, — viņš sacīja. — Ir laiks.

Viņš bija atbildējis franciski. Vēl ļaunāk — ar Bordo akcentu. Es apjuku. Atkārtoju gausāk un mātes valodā:

— Pirmā Eiropas uguns.

Taču uzreiz aptvēru, ka tulkojot šie vārdi, tas, ko tie apzīmēja, un pat mana sajūsma bija zaudējuši jēgu.

Gāju gulēt, taču aizmigt nevarēju. Mana bagāža bija sakravāta, izņemot vienu ceļasomu, tā ka atlika tikai atpūsties. Miegs nenāca. Pārāk daudz izjūtu šonakt mani

Franc« meitene. (AnglJ

lirdija šajā kajītē. Vienkāršākās no tām, kurām nebaidījos ļauties, bija nepacietība, ziņkārība par gaidāmajiem pārdzīvojumiem, vēlēšanās nepalaist garām nevienu sīkumu no tik bieži domās iztēlotās atgriešanās.

No vēlīna snauda atmodos ap pulksten septiņiem. Jau bija uzaususi gaisma. Kailām kājām pieskrēju pie iluminatoriem. Uzreiz ieraudzīju Anglijas piekrastes rāmos ūdeņus. Kuģis bija piestājis. Bijām iebraukuši Sautem-ptonas ostā. Ma^ā pilsētiņa laistījās gaistošajā rīta miglā. Pērļaini vizmojošās jūras krastā Sautemptona zaigoja maigi dzeltenos, pelēcīgi sārtos un liegos okera toņos, no kādiem acs jau bija atradinājusies.

Ak, cik jauna man šķita šī ainava! Tā bija kā radīta, lai kliedētu visas manas bažas un biedus! Piecas dienas biju nomocījusies ar priekšlaicīgu nožēlu, kamēr te mani gaidīja tik lielisks skats! Tīksminādamās vēroju to un centos tanī atklāt desmitiem vērtīgu īpašību. Apzinīgi liku lietā visas novērošanas spējas. Vispirms iestāstīju sev, ka no šī krasta nepārprotami dveš Eiropa. Aplūkojamā ainavā pūlējos saskatīt visu, kas gadsimtiem te bija atbildis cilvēka vajadzībām. Varēja redzēt, ka šī zemes mala nebija izveidota vienā dienā. Pilsēta pletusies, sekojot dabas likumiem, kuri to īstenojuši, veicinājuši un nostiprinājuši uz laiku laikiem, varbūt saskaņā ar tiem pašiem likumiem, pēc kuriem gadu tūkstošos noslāņojas un uzkrājas ielejās auglīga melnzeme. Zvanu torņa smaile bija izslieta tieši vajadzīgajā vietā, kuras noteikšana nebūs prasījusi pilsētu būvētāja pūles. Starp līča izliekumu un māju sagrupējumiem, starp zemes reljefu un namu augstumu, starp dabas elementiem un ļaudīm, starp jūras, zemes, gaisa un cilvēciskajiem gariem sensenos laikos te bija noslēgta vienošanās, kas palikusi spēkā šobaltdien.

«Kāda saskanība!» es nopriecājos. «Cik dabiska harmonija!»

Ar šo domu atkal ielikos gultā un beidzot iegrimu miegā.

Nogulēju tik ilgi, ka pie brokastu galda sēdos viena no pēdējām. Ar ēšanu tomēr nesteidzos. Patlaban, kad Francijas piekraste gandrīz acīm redzami slīdēja man pretī, mani bija pārņēmusi dīvaina bezrūpība. Vilcinājos ar galīgo sakārtošanos izkāpšanai no kuģa. Kauliņi taču bija mesti! Drīz mēs iebrauksim ostā. No kuģa nolaidīs tiltiņu. Vēl piecas minūtes, un zem kājām man jau būs Havras asfalts. Kopš šī mirkļa būšu ierauta formalitātu zobratos. Man vajadzēs sekot vispārējai kustībai, kas mani ievedīs.

vagonā, nogādās Parīzē līdz stacijas peronam, kur beidzot sastapšos ar savu ģimeni, kas tur būs sapulcējusies mani sagaidīt.

Drošā pārliecība par to ļāva man vēl pasapņot, visu vēlreiz apsvērt, piešķirot sev pēdējo atelpas mirkli.

Starp citu, man vēl bija jāizdala dzeramnaudas ēdamzāles oficiantiem. Jau vakar biju izlēmusi, kam un cik maksāt. Ne bez pūlēm, jo Savienotajās Valstīs, kur arī attiecībā uz šo jautājumu ir citādas ieražas, biju atradinājusies no šādas novērtēšanas. Bažas, ka neiedodu par maz, mani mocīja vēl vairāk nekā parasti. Francijā visu savu jaunību nebiju varējusi atbrīvoties no šāda rakstura šaubām.

Tiešām, tagad pienācis laiks paskaidrot sīkāk: esmu dzimusi un uzaugusi vidē, kura bagātīgi apveltīta ar mantu un kurā savukārt pastāvīgi tiek kalpots mantai. Nauda ir manas ģimenes avots un reizē arī mērķis, tā ir Busardelu paverdzinātāja un arī ideāls. Man ir daudz radinieku, mēs kopā veidojam, kā mēdz sacīt, kuplu ģimeni. Mani tēvoči, brālēni, brāļi un tēvs — visi ir biržas mākleri, baņķieri, notāri, advokāti. Mans vecvectēvs Ferdinands, apprecēdamies saradojies ar baronu Osmanu, bija biržas mākleris Otrās impērijas laikā. So senci mēs visi uzskatām ne tikai par mūsu bagātības pamatlicēju, bet ari par Busardelu dinastijas nodibinātāju. Manam vecvectēvam un vecvecmātei, bez šaubām, arī ir bijuši priekšgājēji, turklāt droši vieņ cienījami ļaudis. Tos mēs nezinām. Tie ir iegrimuši pagājības tumsā. Savu izcelšanos mēs skaitām tikai no pirmā bagātā Busardela.

Viņa uzņēmums, tāpat kā bagātība, pastāvēja, kaut ari nomainījās gadsimti, nomainījās valdības, plosījās kari un krīzes. Uzņēmums un bagātība pastāv joprojām. Mans vectēvs, ko es. nepazinu, kā vecākais dēls saņēma no sava novecojošā tēva māklera kantori, kas patlaban pieder manam tēvocim un tēvam un ko mantos mans vecākais brālis. Padomājiet, ka manam vecvectēvam bija vēl pieci bērni, kas saskaņā ar ģimenes tradīcijām noslēdza aprēķina laulības un laida pasaulē daudz pēcnācēju, un jūs sapratīsiet, ka visu šo pēcteču rokās ir neparasti daudz biržas mākleru un notāru kantoru un privātbanku.

Sastopamas ģimenes, kurās dēli, sekodami tēva pēdās, kļūst tiesneši, tirgotāji vai karavīri. Busardeli visi ir komersanti.

Tā viņi, par spīti laikmeta svārstībām, ir veidojuši un veido joprojām kaut ko līdzīgu nozvērinātai un stingri pakļautai ciltij. Aiz nejaušības esmu tanī piedzimusi. Aiz nejaušības esmu izvērtusies tanī par dumpīguma elementa iemiesojumu. Vēl Jaunāk: par bohēmieti! Viss ir relatīvs… Nenoliedzami, tuvinieki uzskatījuši mani no mazām dienām jpar neapzinīgu radījumu, kas nesaprot lietu vērtību. Es nekad tomēr neizdarīju uz labu laimi savus sīkos pirkumus un nerīkojos izšķērdīgi. Daudzas sīkpilsoņu aprindu mātes būtu apmierinātas ar tik apdomīgu meitu. Taču mani iznīcināja salīdzinājumi. Mani brāļi, brālēni un māsīcas kultivēja Busardelu aprēķināšanas un taupīšanas tradīcijas ar tādu attapību, patiku un savdabīgu prasmi, kas jau līdzinājās talantam. Kopš agras bērnības viņi šajā jomā tik cītīgi sacentās cits ar citu, ka es neizbēgami izskatījos kā izšķērdētāja šo jauniešu vidū, kuriem kabatas bija pilnas zelta, bet it kā aizšūtas.

— Viņa izputinās savu mantu! — māte dažkārt sacīja par mani, kad biju vēl pavisam maza.

Māte stāstīja man, ka ar laiku man pašai piederēšot nauda, taču es nekad par to nedomāju, un tas mani nesajūsmināja, jo es to īsti nesapratu.

Starp citu, šajā ziņā katrs mani nopēla. Ap to laiku gadījās, ka reiz pēcpusdienā ieraudzīju uz ielas ubagu. Tā kā sīknaudas man nebija, pasniedzu viņam divu franku monētu. Nabagiem dāvanas devu no maniem sīkajiem izdevumiem paredzētās naudas; audzinātāja mani nosūdzēja, un vakarā man vajadzēja stāties vecmāmiņas vaiga priekšā. Viņa jau bija ļoti veca un reti pavēra muti. Viņas vecākā meita, mana tante Emma, svarīgos gadījumos izpildīja viņas domu izpaudējas pienākumus.

Kad audzinātāja šajā tribunālā bija atkārtojusi ziņojumu, vecmāmiņa tikai noplātīja rokas, it kā debesu tēvu piesaukdama, un ar nopūtu pacēla acis uz griestiem, bet tante Emma teica garu runu. Valoda viņai vienmēr plūst apbrīnojami viegli., viņa neskopojas ar nodrāztiem izteicieniem. Pabikstīdama ar rādītāja pirkstu uz manu pusi, tante Emma nobeidza apsūdzību ar šādiem, vārdiem:

— Tev ir caura roka: tu mirsi uz salmu cisām!

Šī divkāršā glezna mani galīgi satrieca. Dziļi saviļņota paskatījos uz savām plaukstām, un tas pavedināja tanti piebilst, ka es turklāt esot arī īsta nejēga. Atgriezos savā istabā ļoti uzbudināta un centos iedomāties drīzo galu. Iztēlojos sevi, mirstošu uz pakaišiem, kur līdzinājos gan

Ijabam, gan Ezeļādim [1] , bet plaukstas man caururbtas kā svētajam Aslzes Franciskam.

Ko gan būtu teikusi tante Emma, Ja redzētu, kādas dzeramnaudas es izdalīju? Jau iepriekšējā dienā biju nodomājusi dot bagātīgu summu, bet pēdējā mirklī man uzmācās šaubas un es vēl palielināju katru ciparu. Nabaga tante un, patiesību sakot, visa ģimene noteikti būtu nosodījusi manu pēkšņo nožēlu kā nepiedodamu vājumu un visdrošāko pierādījumu, ka es neprotu dzīvot.

Oficianti likās apmierināti. Viņi pateicās, un es atbildēju dažus laipnus vārdus.

Ari to mani tuvinieki man nepiedotu. Cik daudz reižu māte un tante man bija kalušas, ka es neprotot izteikt rīkojumus kalpotājiem! Un ka tāpēc es nekad nebūšot spējīga vadīt mājas dzīvi. Šo abu sieviešu priekšstats par visām mājsaimniecības problēmām aprobežojās ar prasmi izrīkot kalpotājus. Pēc šīs prasmes varot pazīt, izsakoties ar mātes un tantes vārdiem, «īstas namamātes vērienu».

— Goda vārds, — tante Emma nereti sacīja, — varētu domāt, ka tu esi augusi bez kalpotājiem. Dzimusi Busar-dela un neprot runāt ar apakšniekiem!

Kā gan es varētu to prast, ja jau pats vārds man derdzās? Vai nav skaidrs, ka divdesmitā gadsimta meitene, it nemaz nebūdama revolucionāri noskaņota, uzskata par nejēdzīgiem un pat par pilnīgi barbariskiem tādu_s terminus kā «izlases sabiedrība», «apakšnieki»?

Jāatzīstas, apakšnieki mani mulsināja. Viņu klātbūtnē vienmēr esmu pūlējusies uzminēt, ko viņi par mani domā. Taču mans biklums ir visai īpatnējs. Impozantās personas man nekad nav imponējušas. Kad māte lielajās pieņemšanās, ko rīko divas reizes gadā, sūtīja mani taisīt reveransu kādam diplomātam vai ministram, es ar ievērojamo vīru vienmēr runāju bez mazākā apjukuma, viesi reizēm uzjautrinot, bet manu ģimeni vienmēr apbēdinot ar nepiespiesto izturēšanos. Tikpat brīvi jutos ar zemniekiem, kurus sastapu brīvdienās uz laukiem. Dažkārt tiku pārsteigta spraigā sarunā ar jumiķiem, kas bija atnākuši labot mūsu ģimenes savrupmājas jumtu, vai ar strādnie-kiern, kuri bruģēja Vandeika avēniju. Pēc toņa, kādā viņi atbildēja uz maniem bērnišķīgajiem jautājumiem, es ma-uīju, ka šiem cilvēkiem ar mani patērzēt ir patīkamāk nekā ar manām māsīcām, jo tās pat bērna gados sarunājās ar viņiem vai nu augstprātīgi, vai arī ar familiaritāti, kurā jūtama izlikšanās.un būtībā lišķība. Beidzot, Amerikā es biju ātrāk par visām citām francūzietēm, kuras atcerējās manas school-girlsuztvērusi biedrisko toni, kāds tur tu-viņa dažādu aprindu un profesiju ļaudis. Kā tad izskaidrot pastāvīgo neērtības sajūtu, kāda man bijusi pret kalpotājiem? Ne daudzie piemēri, kurus redzēju ģimenē, ne tipiskā buržuāzisko aprindu jaunavas audzināšana nebija spējusi noslāpēt manī šo gandrīz fizisko pretestību. Tāpat kā daudziem bērniem nepatīk, ka viņiem liek apkalpot citus, tā es necietu, ka mani apkalpo.

Savienotajās Valstīs cilvēki cits citu nemulsina ar pakalpību. Vai tāpēc vai arī tāpēc, ka maids un waitresses [2] [3] mani tur apkalpoja smaidīdamas, saukdamas par honey [4] , vai galu galā tāpēc, ka lielāko tiesu apkalpojos pati? Lai nu kā, taču Amerikā šī rakstura iezīme man bija piemirsušies.

Tā atgādināja par sevi tūlīt pie pirmās maltītes, ko ieturēju uz franču kuģa. Tikko oficiants ierunājās ar mani franciski, izjutu prieku un tanī pašā laikā nenoteiktu apjukumu, ko uzreiz pazinu.

— Vai zivi jaunkundzei cept pannā vai uz restēm? — galvenais oficiants jautāja.

— Pannā. Labi apbrūniniet.

Pasvītroju šos vārdus ar īsu iekāsēšanosj

— Hm-hm.

So ieradumu biju piesavinājusies desmit līdz piecpadsmit gadu vecumā, ar iekāsēšanos cenzdamās savaldīties, pat aizsargāties, it kā nostiprināt līdzsvaru. Vēlāk tas kļuva neapzināts. Pamanīju, ka senais ieradums atdzīvojas. Sirdījos par šo bērnišķību. «Ak dievs, cik tas ir muļķīgi!» es nodomāju.

Pasniegdams zivi, oficiants jautāja:

— Vai jaunkundze ēdīs sausiņus?

— Nē, grauzdētu maizi.

Viņš to atnesa. Es pateicos. Un, kad viņš atkāpās pāris soļu/es atkal iekāsējos:

— Hm-hm.

Saņēmis dzeramnaudu, viņš pēc īsa mirkļa atgriezās pie mana galdiņa un paziņoja:

— Jaunkundz, mēs esam gandrīz pie krasta,

Bs iesaucos:

— Vai jau?

Strauji pagriezu galvu pa labi, pa kreisi, it kā kuģa vidū iekārtotajai ēdamzālei būtu logi. Ieraudzīju tikai, ka esmu palikusi gandrīz viena. Nepacēlusi acis uz oficiantu, piebildu:

— Es tā gribēju redzēt, kā iebrauksim ostā…

— Jaunkundzei nav ko nožēlot. Havra ir diezgan vienmuļa.

— Zinu, — es atbildēju. — Hm-hm.

Paņēmu rokas somiņu un cimdus. Nolūkojos uz galdiņu, pie kura biju sēdējusi desmit reizes, un neviens nebija mani apgrūtinājis. Pārlaidu skatienu pār lielo, diezgan skumīgo ēdamzāli. Oficiants nostājās man aiz muguras, es piecēlos, viņš pēdējo reizi atvilka manu krēslu.

— Ja atkal kādreiz brauksiet uz Ameriku, — viņš piebilda, — ceru, ka neizvēlēsieties citu tvaikoni.

Pavēros uz oficiantu, kura sejā atplauka smaids, kas tūlīt izdzisa, jo es nesmaidīju. Ievēroju, ka viņam ir ļoti melnas acis. Pamādama ar galvu, atbildēju:

— Noteikti, ja es atkal kādreiz braukšu.

Neredzēju viņā vairs oficiantu. Viņš palocīdamies teica:

— Cerēsim.

Tad es savukārt pasmaidīju. Cik iespējams nepiespiestā balss noskaņā atkārtoju:

— Cerēsim!

Vēl mirkli paliku stāvot viņam līdzās. Tā kā ieklepoties vairs neizdevās, apgriezos un aizgāju. [5]

Ar liftu nobraucu izziņu birojā. Paspērusi pāris soļu, pēkšņi apstājos. Nespēju ticēt savām acīm. Paša ļaužu burzmas vidū stāvēja mans brālis. Gandrīz biju uzdrāzusies viņam virsū.

Šeit uz kuģa jau piecas dienas un piecas naktis ģimene man bija valdonīgi atgādinājusi par sevi un tās ietekmīgākie locekļi pavadījusi mani visā pārbraucienā, tā ka, ieraugot šo, spiritistu terminoloģijā izsakoties, materializāciju, man aizrāvās elpa un pazuda balss.

Toties «materializācija» elpoja un runāja pilnīgi normāli.

— Nomierinies, — Simons, aprauti iesmiedamies, sacīja, — es neesmu spoks.

— To es redzu, — īsi atbildēju.

Es klusēju. Viņš arī. Šķita, ka ar vienu teikumu katrs bijām izteikuši galveno, kas sakāms. Simons patiešām nebija spoks. Taču es arī nebiju viņu p^r to uzskatījusi.

Jutu, ka šoreiz pilnīgi atgriežos īstenībā. Nenoteiktās bažas, atkārtotie jūtelības uzplūdumi, kuri, kopš biju uzkāpusi uz kuģa, līdz šim mirklim manī uzbangoja aizvien biežāk un ar pieaugošu asumu, galu galā nu bija noveduši pie ārēja un diezgan bīstama drauda: pie brāļa Simona klātbūtnes.

Vecākā brāļa negaidītā ierašanās, viņa pašapmierinātība, augstprātīgais smīns, kurš tomēr — es taču viņu pazīstu! — nodeva zināmu apmulsumu, pārliecība par to, ka Simonu šurp atvedušas nevis radniecības jūtas, bet kāds cits iemesls… itin viss it kā skaļi brīdināja mani: «Piesargies!»

Nojautu neizbēgamu sadursmi, paredzēju kauju un uzreiz kļuvu modra. Cik tāli man likās divi Amerikā pavadītie gadi! Kā spēja ieniršana aukstā ūdenī brāļa parādīšanās mani vienā mirklī atžilbināja, atgrieza agrākajā dzīvē, uz kuras sliekšņa biju vilcinājusies. Briesmas mani atjaunoja. Saites ar pagātni bija sasietas. Atkal satvēru tās meitenes roku, kāda biju bijusi: brālēnu un brāļu ļaunprātīgo ķircināšanos nekad nepanesu pacietīgi, bet iekaisusi pretojos, un tādos mirkļos manī nereti bija modies salts dusmu spēks.

Dīvaini, savas agrākās būtības atgriešanos izjutu ar zināmu prieku. Apzinājos, ka esmu formā. Viegli viņiem neizdosies mani pieveikt. Likšu viņiem krietni papūlēties.

Ierunājos pirmā:

— Es vēlu ēdu brokastis. Vai esam jau piestājuši?

— Vēl ne. Es atbraucu ar loča laivu.

— Cik tas mīļi no tevis!

Paskatīdamās uz Simonu, es mazliet pieliecu galvu, iepletu acis un atspoguļoju sejā apmierinātību, kurā brā-ris varētu saskatīt arī ironiju. Ar Simonu man bija liela pieredze. Viņš nebija vienmēr mans ienaidnieks, taču arī nekad nebija bijis sabiedrotais. Kādēļ šis patmīlis atbraucis man pretī? Skaidri zināju, ka Simonām nepatīk sevi apgrūtināt un, it īpaši, ka viņš nekādos apstākļos nekā nedara par velti. Ar to viņš visvairāk atšķīrās no otra brāļa Valentīna, kas arī bija varbūt tikpat sīkstulīgs, tomēr maigāks un ne tik apdāvināts uz ieraušanu. Bērnībā biju iesaukusi Valentīnu par «Vienkāršo procentu» un Simonu par «Salikto procentu».

Jā, kāda interese bija atvedusi manu vecāko brāli uz Havru un pavedinājusi pat uzkāpt uz kuģa? Gan jau viņš galu galā to atklās, jo bija pārāk pašpārliecināts un tāpēc vienmēr iekrita.

Viņš gribēja tūlīt izskaidroties:

— Iedomājies, man tieši šonedēļ gadījās Havrā darīšanas. Jā, sakarā ar kādu ārzemju valūtas operāciju, ko negribējām uzticēt kantora kalpotājam.

«Cik neveikli!» es nodomāju. «Pārāk izsmeļoši paskaidrojumi: tie ir meli!»

— Tā kā apspriedes datumu varēju noteikt es pats, tad izvēlējos tavas atgriešanās dienu, — viņš papildināja, — lai kopā varētu braukt uz Parīzi.

— Ak tā .., — es atteicu, izlikdamās, ka ticu viņa vārdiem.

Tagad man bija skaidrs. Brāļa laipnība mani pilnīgi pārliecināja. Viņš ne tikai meloja, bet aiz šiem meliem slēpās kāds nopietns iemesls. Bieži biju pabrīnījusies par Simona neizmanīgajām viltībām. Dažkārt pat biju nodomājusi, vai tik saprātīgs cilvēks kā viņš tiešām tic, ka tik lēti spēj citus apvest ap stūri, un vai viņa rīcībā drīzāk neizpaudās laiska nevērība, it kā viņam būtu vienalga: «Ja gribat — ticiet, .ja negribat — neticiet! Negaidiet, ka jūsu dēļ iešu sevišķi censties.»

Nebaidījos, ka brālis pamanīs manu modro piesardzību. Es sacīju:

— Tu esi tāds pats, kāds bijis. Nemaz neesi pārvērties.

Nopētīju Simonu no galvas līdz kājām: kā vienmēr

ģērbies dārga auduma uzvalkā, liels, smagnējs, — pēc trīsdesmit gadiem viņš bija sācis pieņemties miesās, — un tomēr viņam piemita zināms skaistums, kāds izpaužas turīgu vīriešu attēlos pirmskara fotogrāfijās. Pirmskara laikmetu Simons nepazina daudz vairāk kā es, kas to nemaz nepazinu, un tomēr šķita, ka tas viņam ir dārgs un viņš cenšas to atdarināt. Šāda tieksme, gluži dabiski, piemīt cilvēkiem, kuri skumst pēc pagājušiem laikiem; esmu to novērojusi pie vairākiem manas ģimenes locekļiem, no kuriem daži ļoti atgādina Faljēra [6] laikmetu, citi pat grevī [7] laikus. pārsteidzoši bija tas, ka šāda dīvainība piemita arī Simonām, kas ir šī gadsimta bērns. Acīm redzot, ta izskaidrojama ar apslēptu gara radniecību vai pakļaušanos konservatīvisma likumiem. Simons atdzīvināja pagājušu, savu laiku pārdzīvojušu tipu. Frakā, tāpat ka peldbiksītes, viņš ieņēma plastiskas pozas — izrieza krūtis un skrullēja Ūsiņas gluži tā, it kā sauktos par Arturu vai Kiprienu.

Simons atbildēja, ka es gan esot mazliet pārvērtusies. Uz labo pusi.

— Tu gribēji kļūt tievāka, — viņš sacīja, — un esmu pārliecināts, ka esi zaudējusi svaru.

— Nē. Es daudz nodarbojos ar sportu. Man attīstījusies muskulatūra, esmu labākā formā, bet ne tievāka.

Nespēdama atturēties, piebildu:

— Amerikā ir tik veselīgs dzīves veids!

Par to Simons nevēlējās runāt un sacīja:

— Vai tu nenoskūpstīsi mani?

Es tikko neiesmējos, paskatīdamās uz brāli, kas, rokas atpletis, vēlīgi smaidīja. Patiesi, viņš tēloja lieliski. Sniedzu Simonām vaigu. Viņa rokas nesakļāvās ap maniem pleciem, ūsas tikko pieskārās man pie sejas. Gļēvais apkampiens, saltais, bezmiesīgais skūpsts… es pazinu Bu-sardelu tradicionālo skūpstu un jautāju:

— Kā iet tēvam un mātei? Un Valentīnam, tavai sievai un vecmāmiņai?

Par tuvinieku veselību viņš man nekā nestāstīja. Pat ne par to, kā jūtas viņa sieva. Taču man bija rakstīts uz Ameriku, ka Simona sieva esot stāvoklī, un es zināju, ka šī grūtniecība bija ar ilgošanos gaidīta. Simons nerunāja par topošo māti, bet par bērnu, ko viņa nesa savā klēpī, par nākotnes nodomiem, kurus jau kala sakarā ar vēl nepiedzimušo pēcnācēju. Šī nākotnes cerība kopš viena mēneša uzrādot neparastu dzīvīgumu un solot sasniegt krietnu svaru. Mātes dzīvība nozīmēja mazāk nekā šis pasaulē vēl nenākušais radījums, kas tomēr jau iemiesoja likumīgu mantinieku.

Tā juta Simons, un visa viņa dzīve, ja tā var sacīt, apstiprināja šādas jūtas. Pirmajā laulībā viņš bija apprecējis ļoti bagāta tiesneša meitu. Sieva dāvāja viņam divus bērnus, pēc tam trešo, taču šajās dzemdībās nomira. Manu brāli tas sevišķi nesatrieca, jo viņš savas atvases jau mīlēja vairāk nekā pirmo sievu. Trieciens nāca pēc trim dienām, kad atvēra testamentu. Aiz piesardzības, kuru mana ģimene aizgājējai nekad nepiedeva, nelaiķe savu īpašumu bija novēlējusi mazgadīgajiem bērniem.

Apsvēris stāvokli, mans brālis pievērsās mirušās māsai. Tolaik tā bija pavisam jauna meitene, vēl gandrīz pusaudze. Viņa nedomāja par precēšanos un mazāk par visu — ar Simonu, kas viņas acīs bija svainis, nobriedis vīrietis. Cīņas laukā uznāca mani vecāki, viņus atbalstīja tantes Emmas un tēvoča Teodora daiļrunība, kā arī vecmāmiņas ietekmīgā klusēšana. Simons uzstādīja veselu bateriju.

Tiesnesis ar sievu padevās bez sevišķas pretošanās. Sājā ģimenē, tāpat kā mūsu ģimenē, naudu mīlēja nevis kā līdzekli, arī ne kā pašmērķi, bet tāpēc, ka naudai piemīt spējas pavairoties. Arī tiesneša mājā pirmais bauslis bija, cik iespējams maz dalīt īpašumu, uzkrāt vienās rokās, cik iespējams vairāk, īsi sakot, rīkoties tā, lai viss paliktu pašu vidū. Aiz šī iemesla mana māte savā laikā apprecējās ar tēvu, kas bija viņas brālēns un ko viņa nemaz nemīlēja.

Jauno līgavu ar šādiem argumentiem varbūt nebūtu izdevies pārliecināt. Viņā aizkustināja jūtu stīgas. Viņai stāstīja par trim nelaimīgajiem bērniņiem, kas palikuši bez mātes. Atraitnis, joprojām valkādams sēras un palikdams aiz kulisēm, uzmudināja sazvērniekus un viņiem norādīja gājienus.

Galu galā Simons apprecēja jauno svaini. Laulības notika Sentonorēdeilauas baznīcā. Kad ceremonija bija beigusies un abas ģimenes sarindojās sakristejā, es uztvēru skaļienu, ko brālis pārmija ar māti, skatienu, ko bieži atcerējos. Tanī atspoguļojās uzvaras gaviles. Abi sabiedrotie, spēcīgākie no visiem, kuri šķietami bija vismazāk iejaukušies, izpauda šajā strauji pārmītajā skatienā ne tik daudz prieku, cik vienprātību. M|te bija apmierināta ar dēlu, tāpat kā dēls ar māti. Kāzu viesi cits pēc cita nāca izteikt apsveikumus. Tērpusies mēļā kleitā, kura nepiestāvēja viņas sejas krāsai, māte šķita apgaismojam visu telpu. Atbildēdama uz roku spiedieniem, viņa neviļus šad tad atskatījās uz Simonu, uz jaunlaulāto atraitni, kas bija viņas īstenais dēls. Parastie apsveikuma vārdi, kuri tika viņam izsacīti, man likās zaudējam banālo skanējumu un iegūstam divdomīgu jēgu. Jā, protams, Simonu varēja apsveikt. Viņš būtībā bija atguvis zaudēto, atkarojis savu naudu. Atguvums bija bagātīgs — es zināju, ka Simons, no bēdīgās pieredzes smēlies mācību, bija pieprasījis otro laulību līgumā iekļaut viņam izdevīgākus noteikumus.

Tagad nu jaunā vaisliniece savukārt bija grūta, un dzemdību laiks tuvojās parastajā gaitā. Nelaiķe bija aizmirsta. Par viņu ģimenē vairs nerunās. Nē, tomēr: pēc gadiem piecpadsmit, kad viņas bērni sasniegs pilngadību. Saņemot mantojumu, pēcnācēji pārliecināsies, ka viņa tiešām kādreiz ir dzīvojusi. Izplūdusī ēna iegūs taustāmu realitāti. Ar sava testamenta noteikumiem mirusī atgriezīsies trīs jauno cilvēku dzīvē, kuri, pārskaitot saņemtās summas, sāks domāt par viņu.

Bieži biju lolojusi iedomu, ka Simona pirmā sieva, ja viņa nebūtu nomirusi, varbūt būtu kļuvusi mana draudzene. Tad es nebūtu tik vientuļa. Viņa gan vienmēr bija vairāk līdzinājusies manai ģimenei nekā man un droši vien ar gadiem būtu tuvinājusies nevis man, bet pārējiem radiem. Un tomēr… Pret viņas vietnieci vienmēr esmu izjutusi dīvainu nepatiku, arī ar Valentīna sievu nesa-draudzējos, un tā aizgājēja palika mana mīļākā svaine.

Varat man ticēt: brāļa klātbūtne laupīja visu prieku, kādu biju cerējusi pārdzīvot, ierodoties Havrā. Viena pati es būtu traukusi visu apskatīt, visu dzirdēt, būtu nopirkusi desmit avīžu. Es būtu iegājusi jūras piestātnes bārā un pasūtījusi uz franču cietzemes kaut ko tipiski francisku: tasi filtrētas kafijas vai ķiršus degvīnā. Tagad man vajadzēja novērot brāli un pašai sevi.

Transatlantiskās tvaikoņu līnijas speciālie vilcieni gaidīja pazemes stacijā, no kuras plūda skaļas dziesmas. Tās brēca skaļrunis. Monmartra kuplejas pamīšus ar apnicīgām meldijām no pasaules kara laikiem. Šī kakofonija, kas laikam bija domāta amerikāņu iejūsmināšanai par «līksmo Parīzi», uz mani diemžēl atstāja pretēju iespaidu. Tā padziļināja vilšanos un ieveda mani skarbā īstenībā. Mirkli apstājos pie dziļās šahtas slīdošo kāpņu galā, kuras mani novizinās lejā. Vilcinājos, pakļaudamās savam pašreizējam noskaņojumam un necenzdamās sevi apmānīt. Vai tad man blakus nestāvēja brālis, kas nesa manu neseseru un kažoku? Nolēmis, ka baidos braukt ar eskalatoru, viņš saņēma mani aiz elkoņa. Es atbrīvojos, ironiski pavīpsnādama.

— Kas tev nāk prātā? — es sacīju.

Paspēru soli, uzticēju sevi slīdošajām kāpnēm un, skanot «Nebīsties, draudziņ», kas bija nomainījusi «Tiperērī», nobraucu lejā.

Pastaigājos ar Simonu gar vagoniem. Viņš paskaidroja, ka aizņēmis divas vietas pēdējā vilciena sastāvā, lai mēs varētu braukt kopā. Ātrāk atejošos vilcienus jau bija piepildījuši pasažieri. Man vajadzēja atdot savu biļeti. šīs formalitātes man atkal atgādināja, cik neparasta tomēr bija brāļa ierašanās Havrā, Kad es beidzot uzminēšu šo mīklu?

Simons sacīja:

— Ar pēdējo vilcienu aizbrauksim tikai trīsdesmit minūtes vēlāk.

— Tik vien, — es teicu. — Divi gadi prombūtnē vai divi gadi un trīsdesmit minūtes… Vajadzētu vienīgi piezvanīt uz mājām un brīdināt. Lai tēvs un māte veltīgi neierodas pusstundu agrāk stacijā un nemeklē mūs starp divu pirmo vilcienu pasažieriem.

— Bet, Agnes… — Simons ieteicās.

Viņš teikumu nenobeidza. Mēs bijām apstājušies. Paskatījāmies viens otram sejā. Simons stāvēja aiz pārsteiguma atplestu muti, izbolītām acīm, un arī es jutos pārsteigta. Tobrīd ne viņš, ne es netēlojām komēdiju. Taču tūlīt pat mans izbrīns pārvērtās nepacietībā, un es neviļus iejautājos izaicinošā tonī:

— Ko tas nozīmē? «Bet, Agnes»?

Tad Simons nobēra:

— Vai tu patiesi iedomājies, ka tevi kāds no tuviniekiem nāks sagaidīt?

Es klusēju. Brālis izmantoja manu klusēšanu kā spraugu, pa kuru izslīdēt. Viņš izlikās, ka ir manā pusē. Šāds stāvoklis viņam šķita izdevīgs, lai piepildītu savu nodomu, kurš man vēl bija nezināms. Simons divkosīgi ar pāris īsiem teikumiem lika man saprast, ka ģimenes izturēšanos neatzīstot par īsti pareizu:

— Tu taču viņus pazīsti. Tu zini, kādi viņi ir.

Necieņa, ar kādu brālis lietoja tuvāk neapzīmēto «viņi»,

vēl skaidrāk norādīja, ka Simonām ir kāds apslēpts nodoms. Es joprojām klusēju. Turpinādams iesākto spēli, viņš piebilda:

— Vai tad tu biji cerējusi, ka viņi metīsies tev ap kaklu?

— A! — es novilku. — Tagad saprotu… Mani grib pārmācīt.

— Pie joda! Neaizmirsti, kā tas viss notika…

Biju pārliecināta, ka Simons jau nu gan to nav aizmirsis. Taisījos noklausīties spožu kopsavilkumu.

— Padomā pati!… Tu aizbrauc uz Sanfrancisko pavadīt divus brīvlaika mēnešus kādā pazīstamā ģimenē. Kad divi mēneši aizritējuši, tu paziņo, ka iestājies Berkli-jas universitātē. Pēc gada tu studijas turpini. Nekad neprasot viņu padomu. Viņi tev pretojās tikai principā, jo no tevis vienmēr ir bijis sagaidāms viss …

Daudzskaitļa trešā persona pārgāja vispārēja konstatējuma formā.

— … Un varbūt arī tāpēc, — es iebildu, — ka esmu pilngadīga.

— Jā. Arī tas tika ņemts vērā.

No šiem vārdiem varēju secināt, ka viņi bija apsvēruši kādu ultimātu un paredzējuši, ka es to varētu neņemt vērā.

— Turklāt visā šajā lietā bija arī neskaidrības, — Simons turpināja. — Dažkārt tu mēnešiem ilgi nekā nerakstīji.

— Jūs man vairs neatbildējāt.

— Iedomājies sevi viņu vietā. Kāds bija viņu stāvoklis?

— A! Ja nu tur iejaucās patmīlība!…

Ne pārāk, māsiņ… — Tad Simons ierunājās dedzīgāk. — Pierādījums ir kaut vai tas, ka naudu uz tavu rēķinu vienmēr pārsūtīja, kaut arī tev nerakstīja. Tev nekad nekā netrūka.

— Bet es-taču …

— Protams. Tu varēji vienkārši.,. — viņam bija pagrūti šo vardu izrunāt, — vienkārši pieprasīt. Tev pieder personīgs īpašums. Atzīsti tomēr, ka tev nenācās to aizskart. Tu labi zini, ka tas neatbilst mūsu ģimenes paradumiem. Tavi ienākumi pat tika izdevīgi ieguldīti, un tev jāsaprot… Nudien, viņi izrādīja lielu pacietību. Pat tad, kad Joti uztraucās tevis dēļ.

Es pacēlu balsi:

— Diezgan, Simon! Māte nekad nav raizējusies par to, ko es daru un ko es domāju. Un tāpat tēvs. Man nebūtu grūti minēt tev piemērus, izvēloties tos no dažādiem laikiem. Es tikai uzskatu, ka tas būtu visai bezgaumīgi. Un turklāt gluži lieki.

— Nevajag skaisties! — brālis sacīja.

Viņš brīdi klusēja. Šāds sarunas virziens viņam likās riskants. Biju pareizi trāpījusi.

Simons zināja, ka es noteikti esmu spējīga viņam skaidri un gaiši atgādināt, kas mani izbīdījis no vecāku sirdīm. Nekā jauna es viņam tomēr nevarētu pasacīt. Viņš tikpat labi kā es pazina mūsu vecāku īsto seju. Tēvs, tik bāls ārpus sava māklera kantora, ka šķita garā aizvien kavējamies darbā, bija pilnīgi pakļāvies sievai, ģimenē domāja un juta gluži tāpat kā viņa. Māte nekā cita pasaulē nemīlēja kā tikai savus divus dēlus. Vai Simons pats nebija cītīgi pūlējies, lai šī mīlestība pieaugtu līdz aplamai kroplībai sievietes sirdī, kurai ilgi bijušas laupītas šīs dabiskās jūtas un kura beidzot iedegās kaislībā?

Māte, kuras būtībā bija šķietama neizdarība un apslēpta izmanība, šī māte, kura galu galā krita pati sev par upuri… Kas zin, varbūt brālis atskārta tikpat labi kā es arī pārējos, neskaidrākos ierosinātājus, aiz kuriem vienaldzība viņas sirdī pret mani bija izvērtusies par naidīgumu, pat riebumu?

Nē, protams, šo jautājumu aizskaršana, pat garām ejot, nepalīdzētu nekā atrisināt un nesekmētu brāļa uzdevuma veikšanu, lai arī kāds tas būtu.

Viņš mierīgā noskaņā atsāka:

— Agnes, es cenšos tev tikai paskaidrot, kāpēc neviens neieradīsies stacijā. It kā nekas nebūtu bijis, tu ieņemsi savu vietu pie galda mazajā ģimenes dinejā, kas notiek šovakar, bet'stacijā tevi neviens nesagaidīs.

Biju gluži piemirsusi «ģimenes mazās dinejas». Tradicionālās iknedēļas pusdienas, par kurām katrs sūdzējās un zobojās, taču neviens ne par ko nebūtu ar mieru tanīs iztrūkt; uz tām sapulcējās septiņpadsmit astoņpadsmit cilvēki, kurus saistīja citu ar citu tikai nenovīdības, neuzticības un savstarpējas izspiegošanas saites un arī vienoja, patiesības labad jāpiebilst, lepnums par piederību pie Busardeliem. Daudz labāk nekā šīs sanāksmes man vienmēr bija patikušas miermīlīgās «lielās ģimenes dinejas», kuras rīkoja sešas reizes gadā; vienā no tām kādu vakaru bija sapulcējušās pie trim galdiem — vecie ēdamzālē, jaunieši lielajā salonā un bērni gleznu galerijā — četrdesmit astoņas personas.

Tātad es atgriezos tieši laikā, lai sēstos'pie ģimenes mazās dinejas gaida, un tuvinieki centīsies mani «pārmācīt». Šī muļķīgā metode manā bērnībā un pusaudzes gados bija lietota pret mani simtiem reižu. Turklāt vienmēr nesekmīgi, kaut gan būtu pieticis ar nedaudziem prātīgiem vai sirsnīgiem vārdiem, lai mani pakļautu. Taču, lai šos vārdus izrunātu, ir vajadzīga sirds vienkāršība un nemākslotība, bet māte, tante Emma un vecmāmiņa — viņas visas trīs ir tik teatrālas, ka nespēj pat tēlot šīs īpašības.

Simons un es turpinājām pastaigu. Ar bērnišķīgu neatlaidību, ko šīs atmiņas manī bija atmodinājušas, es domās atkārtoju: «Viņi grib mani pārmācīt.» Šie četri vārdi atklāja to, kas mani sagaida nākotnē, un veselu virkni ainu, kuras bija aptumšojušas manu bērnību: maltītes, kurās pēc augstākas pavēles neviens mani neuzrunāja, azaidi, «bērnu rīti» un vēlāk balles, kurās man neļāva piedalīties. Atcerējos brāļu izsmējīgās sejas, māsīcas, kas sačukstējās savā starpā, augstprātīgā nicībā sastingušas tantes, vecākus un vecvecākus, kuru acīs zibsnīja olimpisks sašutums. Šie četri vārdi man atgādināja manu agrāko iecirtību, izmisīgo stūrgalvību, sarūgtinājuma tīksmi, dziļo vientulību greznajā, zeltījumiem un paklājiem rotātajā ģimenes savrupmājā, kur biju jutusies pamesta kā tuksnesī, bez vienas vienīgas draudzīgas būtnes. Jo tādās dienās pat istabenēm aizliedza ar mani sarunāties un virējai lika ieslodzīt kaķus pagrabā, lai es nerastu mierinājumu, rotaļājoties ar dzīvniekiem.

«Viņi grib mani pārmācīt,» es jau kuro reizi sevī atkārtoju, «bet man taču ir divdesmit seši gadi un es atgriežos pie viņiem.» Soļodams man blakus, Simons nenolaida acis no manis. Es to manīju. Attapos, atcerējos pašreizējo stāvokli. Es sacīju brālim:

— Vismaz tu nedomā mani pārmācīt?,,. Acīm redzot, jo tu esi atbraucis man pretī.

— O, es!… Tu taču zini, ka man būtībā ir plaši uzskati.

Es nekā neiebildu. Simons tomēr izturējās tā, it kā es būtu protestējusi; domājams, ka tā viņam bija izdevīgāk.

Uzacis saraucis, viņš tēloja goda vīru, kura krietnums nekādā ziņā nav apšaubāms:

—* Kā tā? Vai es kādreiz esmu sacījis, ka tev ļauj pārāk lielu brīvību? Esi taisnīga! Vai es jebkad esmu ieteicis turēt tevi grožos?

Patiesi. Tik muļķīgi viņš nebija rīkojies. Viņš nekad nepieļāva kļūdu padarīt mani par ienaidnieci. Protams, es ģimenē bija pati nedisciplinētākā, toties arī tā, kurai piemita vislielākā drosme un gribasspēks; Simons to zināja. Atklāta naidošanās būtu novedusi pie mums abiem kaitīgiem sarežģījumiem. Turpretī vārdos neizpausta, piesardzīga neitralitāte bija devusi kā vienā, tā otrā pusē vislabākos rezultātus.

— Labi! — es teicu, it kā izdarīdama secinājumu no savām domām. — Labi! Ja nemaldos, tad tu, Simon, mani esi sapratis?

Manuprāt, viņš pārāk ilgi neatklāja savu misiju, un es centos izbeigt viņa vilcināšanos.

— O jā, — brālis apstiprināja, — to es tev saku. bez aplinkiem. Pa daļai es tevi sapratu.

— Un … ko īsti tu saprati?

Mans jautājums Simonu tā neapmulsināja, kā biju paredzējusi. Viņš nobēra neapstājoties, it kā vārdi viņam jau prātā būtu sagatavoti:

— Sapratu tavu vēlēšanos redzēt citu zemi, Sapratu, ka Savienotās Valstis tevi pievilka un saistīja, ka tev, tik modernai meitenei, patika Amerika ar tās debesskrāpjiem, drudžaino rosību, struggle for life [8] …

— Cik ērmīgs priekšstats tev ir par Ameriku!

Viņš turpināja bez pārtraukuma:

— …Ar brāzmainajām izpriecām, auto izbraucieniem, īslaicīgajiem sakariem…

Simona galva acīm redzami bija pieblīvēta ar nodeldētām patiesībām.

— …Ar vieglprātīgām laulībām.

Pēc šiem vārdiem viņš apklusa. Es satvēru Simonu aiz rokas. Apturēju viņu un piespiedu ielūkoties man sejā. Pirmais pārsteiguma stingums pārgāja, mani pārņēma neprātīga tieksme smieties.

— Nevar būt! — es teicu. — Tad tāpēc?

— Kas — tāpēc?

Viņš patiešām lieliski atveidoja lauku nevainību. Sa« kniebusi lūpas, iepletusi nāsis, dziji ieelpoju stacijas gaisu un vērīgi skatījos uz brāli, vilcinādamās iesmieties viņam sejā. Es viņu biktēju: šis mirklis man sagādāja baudu. Tas bija necerēts. Tas bija pārāk jauki. Tad ar to beidzās mūsu ilgā divkaujai Tad tādēļ brālis bija atbraucis man pretī uz Havru! Tad tas bija tik ļoti mocījis un biedējis manu ģimeni, ka tā galu galā izvēlējās savā klēpī pilnvaroto, kam uzdeva izdibināt tūlīt pie izkāpšanas no kuģa, kādā stāvoklī atgriezās pazudusī meita!

Viņiem bija aizdomas, ka esmu apprecējusies! Iedomājoties pārrunas, kuras manā prombūtnē divu gadu laikā norisinājušās ģimenē un kurās pārcilāti dažādi izskaidrojumi, izņemot vienīgo pareizo, proti, manu prasību pēc brīvības; iedomājoties, ka māte vai drīzāk tante Emma kādu dienu, uzsizdama ar plaukstu pa galdu, iesaukusies: «Un ja nu viņa ir apprecējusies!» — un ka noteikti kāds tūlīt piebildis, ka Savienotajās Valstīs, kā visiem zināms, bērni precas, neprasot atjauju vecākiem; iedomājoties, ka tuvinieki varbūt apsvēruši, ka dabūs par znotu kādu self made manamerikāņu ebreju vai pat kovboju, kas atvilks daļu ģimenes kapitāla, iedomājoties minējumus, pārmetumus, bažas, dusmas un nomācošo klusuciešanu, ko manu laulību rēgs bija varējis izraisīt, manī*— patiesības labad jāatzīstas — ļauns prieks pārrāva visus aizsprostus, es sāku skaļi smieties, un smiekli ilgi neaprima.

Brāļa vaibstos izpaudās pilnīga nesaprašana. Tā bija viņa parastā taktika. Simonām bija vienalga, ka viņu uzskatīja par muļķi, ja tikai viņam izdevās izdibināt vajadzīgās ziņas.

— Ko tad e§. tik aplamu pateicu? — viņš jautāja.

Smiekli man aprāvās. Notikums vairs nelikās tikai komisks. Saskatīju tā otro pusi.

— Klusē, — es apslāpēti sacīju. — Klusē. Tas ir pārāk nožēlojami.

— Tev tomēr jā atzīst..,

Es pārtraucu brāli:

— Jā, es zinu. Tas izskaidroja visu. Ja tā var rīkoties amerikāniete, tad to pašu varēja sagaidīt no meitenes, kas divus gadus nodzīvojusi Amerikā.,, Tu, bez šaubām, [9] sacīsi, ka mana izturēšanās, klusēšana, vilcināšanās ar atgriešanos, tās vairākkārtējā atlikšana, — itin viss ļāva pieņemt jebkuru minējumu.

— Neapstrīdami ir tas, ka dažas tavas vēstules starp rindām norādīja uz… zināmu pārvērtību tevī.

Nevēlējos viņā klausīties.

— Simon, ļauj man runāt! Es jums pārmetu… ja vispār domātu jums kaut ko pārmest, tad tikai to, ka starp visiem iespējamajiem pieņēmumiem jūs apstājāties pie šī vienīgā. Jums neiešāvās prātā, ka es varētu būt tur saslimusi vai ievainota, ka varbūt esmu cietusi auto katastrofā un nekustīgi guļu gultā vai arī… vienkārši esmu laimīga. Patiesi, vai katra no šīm iespējamībām, it īpaši pēdējā, nebūtu izskaidrojusi vilcināšanos atstāt Ameriku un arī manu vēstuļu atturīgo toni? Vai tā nebūtu bijusi pārvērtība manā dzīvē?… Tik tālu .iedziļināties jūs nespējāt! Jums bija prātā tikai viens pieņēmums: apprecēšanās! Jo mana apprecēšanās, pēc jūsu domām, skāra jūs, tā varēja jums kaitēt. Ak, cik tas viss ir busardeliski!

Simons vēl joprojām nesamulsa. Viņš gluži brīvi jautāja:

— Tātad tu varēji paredzēt, ka mums, gluži dabiski, radās šāds jautājums. Vai ne?

— Nē, iedomājies! To es nebiju paredzējusi. Acīm redzot, es jūs vēl pietiekami nepazīstu. Kad ieraudzīju tevi uz kuģa, es, protams, aptvēru, ka tu neesi ieradies manu skaisto acu dēļ. Arī ne ārzemju valūtas dēļ…

Balss man bija iedrebējusies. Manī iekaisa dusmas, taisnīgas dusmas.

— Bet man nenāca ne prātā, ka manam brālim uzdots pārbaudīt manu civilo stāvokli, — es piecirtu kāju, — un manu veļu!

— īsi sakot, tevi tur aizdomās par pārkāpumu, — Simons neatlaidīgi turpināja, — kuru tu neesi izdarījusi?

Manas dusmas, vilšanās, aizvainotā pašcieņa — tas viss viņam bija nesvarīgi. Viņš gribēja zināt.

Es uzsaucu:

— Klusē! Es tev nekā neteikšu!

Nudien, kārdinājums bija pārāk liels. Reiz nu tā bija noticis, tad atstāšu viņus nezināšanā! Vērsu pret viņiem viņu pašu ieroci. Viņi bija man to snieguši: jo ļaunāk viņiem — es to izmantoju,

…Nē, es sevi tomēr mazliet apmeloju. Vairāk nekā neteikt mani pavedināja intīmas, sievišķīgas jūtas. Es domāju par Normanu.

Mans trulais brālis to bija panācis: manī atkal atdzīvojās Normana tēls, klātbūtne, siltums. Neraizējos vairs par sevi. Viena pati es būtu pavīpsnājusi par maniem vecākiem un viņu egoistiskajām izbailēm. Ar Normanu sirdī es aizsargājos. Aizsargāju mūs abus. Manas atmiņas bija jūtelīgākas nekā mana pašcieņa.

Laikam gan es pārvērtos sejā. Neapzināti, automātiski paņēmu no brāļa savu kažoku, uzmetu plecos, ietinos tanī un saņēmu uz krūtīm ciet.

Devos uz mūsu vagonu. Simons klusēdams sekoja. Nepagriezdama galvu uz viņa pusi, es sacīju:

— Ja vēlies izsmēķēt cigareti, paliec uz perona. Es iešu iekšā atsēsties.

Jau uz vagona kāpšļa piebildu:

— Jūtos pēkšņi nogurusi.

Tie nebija meli,

4

Tikko atsēdos savā vietā, uzreiz zaudēju priekšstatu par laiku un telpu, kurā atrados. Galvu atmetusi pret sēdekļa muguru, uzcēlu vēl augstāk kažoka apkakli, it kā lai pilnīgāk noslēgtos sevī. Aizvēru acis. Tūlīt mani ap-strāvoja saule, plašums, svaigs gaiss. Apkārtējā īstenība pilnīgi izdzisa. Vilcienu rīboņa un skaļruņa troksnis varēja plosīt dzirdi citiem, man ausīs ieskanējās universitātes balsu kņada, ko pēc tam savukārt aizstāja teiksmainais klusums, kāds valdīja augstajos kalnos un ap ezeru, pie kura biju dzīvojusi.

Iegrimšana nesenajā pagātnē bija mokpilna. E,s tai nepretojos. Stingiem, it kā narkozes paralizētiem locekļiem, slēgtām lūpām, plakstus nolaidusi pār iekšējo pasauli, kas manī pletās, es ieklausījos atmiņās.

Apziņā tikko pavīdēja nojausma, ka Havra, stacija, Simons un gaidāmā tikšanās ar ģimeni ir izgaisusi, izplūdusi nebūtībā, un manī eksistēja vienīgi tas, ko Simons un ģimene bija gribējuši izdibināt. Viņiem nebija izdevies izraut manu noslēpumu, viņi to tikai atkal atdzīvināja manī.

Normans… Pirmo reizi es viņu redzēju… Jā, kad tas bija? Kā atrast to dienu? Man tiešām grūti pateikt, kad redzēju viņu pirmo reizi.

Normans atcerējās, ka sastapis mani, tikko biju ieradusies Berklijā, kad es vēl nebiju atraisījusies no mākslo-tības, nebiju aklimatizējusies Savienotajās Valstīs.

— Jūs gājāt, — viņš vēlāk man stāstīja, — tik augstprātīgi! Es nodomāju: tā nu gan ir vīzdegunīga, mēs nekad nekļūsim draugi.

Viņš negribēja man ticēt, kad mēģināju izskaidrot, ka šī augstprātība bijusi tikai cenšanās izturēties nepiespiesti un pie visa vainīgs mans biklums. Normans nekad neuzskatīja mani par biklu. Varbūt es tāda arī vairs nebiju, kamēr elpoju to pašu gaisu, ko viņš. Esmu pat dažkārt pārdomājusi, vai tikai viņa dvaša nebija izkliedējusi manas pastāvīgās pusbailes un neērtības sajūtu.

— Todien saule spīdēja jums acīs, — Normans piebilda, —■ un jūs bijāt tās piemiegusi. Jūs pagājāt garām, mani neredzēdama.

Es vēl ilgi viņu neredzēju. Mēs pa daļai apmeklējām tās pašas lekcijas. Es Normanu neievēroju viņa biedru vidū. Kad pienāca nākts, kuru sevī saucu par Monterē nakti, es Normanu beidzot ieraudzīju un pamanīju, ka viņa seja man pazīstama. Bet kopš kura laika?

Jā, nevaru atrast pirmo reizi, kad redzēju šo jaunekli, ar kuru man bija lemts iepazīt ne pārāk aizrautīgu mīlestību, kas nesa arī vilšanos un tomēr bija mana vienīgā mīlestība, šo jaunekli, kurš man palicis kā pārāk vieglu laiku, pārāk skaidras atmosfēras, pārāk miesīgas dzīves atveids, šo jaunekli, kurš tik žigli pazuda no mana apvāršņa.

Ja atmiņa par sastapšanos ar viņu nebūtu iemiesojusies un diendienā neaugtu manā dēlā, es varētu nodomāt, ka Normans ir bijis tikai mirāža, iedomu tēls, boy-friend, mazliet līdzīgs dzīvniekam un mazliet pusdievam, pa pusei Ariels, pa pusei kumeļš.

Sēdēdama Blakus tagad klusējošajam brālim vagona, kas jau brauca un veda mani atpakaļ pie ģimenes, es ar sūru tīksmi no jauna pārdzīvoju pirmo Berklijā pavadīto laiku.

Kad tur ierados, es, protams, nedomāju par mīlestību. Kā es būtu varējusi paredzēt, ka šajā universitātē

Sanfrancisko tuvumā mani gaidīja mīlestība, turklāt pavisam citāda nekā tā, par kādu biju sapņojusi? Savienotajās Valstīs biju nodzīvojusi tikai divus mēnešus. Tad pagarināju uzturēšanos Amerikā, aizbildinādamās ar vēlēšanos papildināt ang|u valodas zināšanas. Sis neveiklais iegansts, kas būtu pārliecinošāks, ja es runātu par apmešanos Oksfordā vai Kembridžā, protams, nevarēja nevienu pievilt. Man bija vienaldzīgi, ka, paziņota pa telegrāfu, šī aizbildināšanās sacēla nemieru ģimenē. Man varbūt pat patika šī doma. Izprecināšanas manevri, ko māte un tante iepriekšējā ziemā ar vēl nepieredzētu neatlaidību bija rīkojušas ap mani, nemitīgie aizrādījumi, pat draudi, ar kuriem viņas mani tirdīja, bija padarījuši mani gluži slimu dvēselē. Manā ģimenē praktizētā absolūtās varas sistēma varēja novest tikai pie galējībām, izveidojot divējādus pavalstniekus: padevīgus vai dumpīgus. Brāļi, māsīcas un brālēni, dažs vairāk aiz gļēvuma, cits aiz liekulības, piederēja pie pirmiem. Diemžēl dumpīgo pārstāve es biju vienīgā un tāpēc jutos jo vientuļāka un biju jo nepiekāpīgāka.

īsi sakot, biju atbraukusi uz Sanfrancisko tikai rast dvēseles mieru un vienīgi tādēļ devos arī uz Berkliju. Uz citiem labumiem necerēju. Te gan jāpiebilst, ka universitātē un sororitykurā dzīvoju, tās diezgan daudzās no manām studiju biedrenēm, kuras bija nosvērušās uz izlaidīgu dzīvi, nodevās netiklībai ar tādu flegmu un praktisko saprātu, kas it nemaz nevaldzināja. Viņu izvirtībā nebija īstas izvirtības. Viņas tai nodevās, neatdodamās pilnīgi. Viņu piemērs nevilināja.

Jaunekļi ap mani lakstojās tikai skata pēc. Ar savu izturēšanos apgāzu viņu etnogrāfiskos priekšstatus, jo es, būdama francūziete, izrādījos nepielaidīgāka nekā amerikānietes. Es nē ar vienu neflirtēju, taču draugu man bija daudz. Iespēja patērzēt ar mani franciski visvairāk pievilka cītīgās briļļainās studentes. Tā ka es biju ne sevišķi, tomēr diezgan iemīļota. Uz sarīkojumiem mani vienmēr aicināja, taču es varēju, nevienu neapbēdinot, atteikties no piedalīšanās vai arī aiziet, kad man patika.

Šāds viduvējs stāvoklis atbilda manām prasībām pēc netraucētības. Tas apmierināja arī alkas izrauties no agrākās dzīves un vēlēšanos iejukt vidē, kas tik ļoti atšķīrās no tās, kura man bija neizsakāmi apnikusi. Eiropā’ilgi [10] biju sapņojusi par «amerikāņu konformismu», no kura sagaidīju daudz patīkama. Tas pienāca pats no sevis. Pirmo reizi mūžā es vairs nejutos pretrunā ar apkārtni. Pastāvīgā gatavība uz pretošanos, mūžīgā saspīlētība, kura mani nocietināja un pirms laika darīja vecu, — itin viss nemanot atslāba. Biju nolikusi ieročus un vairs nezināju, kur tie atrodas. Visā jaunībā ne reizi mana sirds un prāts nebija pazinuši šādas brīvdienas, sava vārda cienīgas brīvdienas.

Tā es nodzīvoju līdz decembrim. Pavadīju pirmo ziemu šajā platuma grādā un vairs nepazinu gadalaiku. Patvērušies Sanfrancisko līcī, mēs baudījām gaisa maigumu, saules maigumu; pat lietus šeit lija glāsmaini, bez skarbuma. Jutos bezgalīgi tālu no Parīzes dubļiem un sala. Busardelu savrupmāja mitrā Monso parka malā bija aizslīdējusi aiz miglas blāķiem atmiņu dziļumos.

Tuvojās ziemsvētki. Izpriecu drudzis pārņēma manas draudzenes jau iepriekš. Sarīkojumi sekoja cits aiz cita. Sorority, kurā es dzīvoju un kura bija viena no aristokrātiskākajām visā Berklijā, rīkoja balli. Ar bērnišķīgu cere-monialitāti, kas sākumā bija mani ļoti smīdinājusi, notika jaunu studentu priekšāstādīšana. Mūsu sorority uzņēma citu klubu boys un girls, kas pie mums vēl nebija viesojušies. Ilgotā pagodinājuma pacilāti, jauniņie defilēja gar pieņemšanas rīkotājām, un notika svinīga savstarpēja iepazīšanās.

Pēc tam sākās dejošana. Es gandrīz nemaz nedejoju. Mūsu sorority meitenes visas bija mazliet snobiskas un tēloja civilizētas manieres, tomēr dejoja ļoti amerikāniskā stilā, ko man neparko neizdevās atdarināt. Kavalieri tāpēc uzaicināja mani reti, jo nojauta, ka zināmā plāksnē esmu nepiekāpīga. Un jauns amerikānis, būdams pārliecināts, ka deja paliks tikai deja, kaut arī viņš nemaz nevēlas, lai tā izvērstos par ko citu, uzskata šādu dejošanu par vīrieša necienīgu bērnišķīgu uzjautrināšanos.

Pēc pusnakts neofīti, apzinādamies, kā pieklājas izturēties, smalkjūtīgi devās māļās. Vēl palikt aicināja tikai pazīstamākos. Dejas turpinājās. Negāju augšā savā istabā, zinādama, ka mūzika tik un tā traucēs gulēt. Jautrība, kā vienmēr, apsīka, un visi sāka izteikt priekšlikumus, kā labāk nobeigt šo vakaru. Vislielāko piekrišanu guva doma, ko izpauda šādos vārdos; «Aizbraukt uz

Monterē apbrīnot mēnesnīcu.» Monterē, kas atrodas nedaudz vairāk par simt jūdzēm no Berklijas Klusā okeāna krastā, ir viena no gleznainākajām vietām visā apvidū.

Es zināju, ko šāds izbraukums nozīmē. Biju jau redzējusi skaidrās naktīs milzum daudzas mašīnas, sastājušās cita citai blakus ar nodzēstām ugunīm, — atstāta degam vienīgi mazā spuldzīte automobiļa mugurpusē, — priekšgalu pievērstu ainavai, par kuru neviens nelikās zinis.

Tikko nodoms bija pieņemts, visi sadalījās pa pāriem, dāmām piedāvāja vietas mašīnās. Lieliskil Viņi aizbrauks, mājā iestāsies klusums, un es došos uz savu istabu. Man neviens ielūgums nebūs jānoraida, jo neviens boy mani neuzaicinās.

…Un tomēr. Es biju maldījusies. Kāds jauneklis, ko pēc izskata pazinu, pienāca pie manis un piedāvāja vietu savā auto. Viņa pārskatīšanās mani uzjautrināja. Ja es piekristu, nabaga puisis piedzīvotu vilšanos. Es atbildēju:

— Vai jūs tiešām neredzat vairāk nevienu citu, ko uzaicināt?

— Kāpēc jūs tā sakāt? — viņš jautāja.

Es jau nožēloju izteiktos vārdus, kas man likās nelaipni, samāksloti un pārāk franciski. Vēl ļaunāk: arī nepamatoti, jo gatavošanās uz izbraucienu nebija nobeigta un izvēle vēl bija palikusi.

— Jūtos mazliet nogurusi, — es teicu, mēģinādama kļūdu izlabot.

— O, tiešām? Man žēl.

Kā pie viņiem Amerikā pieņemts, jauneklis uzreiz piekāpās. Es pēkšņi iekodu lūpā. Ierunājos:

— Es gan …

Paskatījos uz viņu. Viņa vaibstos izpaudās maigums un reizē kaut kas mežonīgs. Jutos pārsteigta, ielūkojos viņā cieši, cenzdamās izprast dīvaino sajaukumu. No manas saspringtās sejas izteiksmes jauneklis laikam secināja, ka gribu zināt, kas viņš ir, jo stādījās priekšā:

— Mans vārds ir Kelogs. Normans Kelogs.

Iekams paguvu kaut ko atbildēt, viņš turpināja:

— Es zinu jūsu uzvārdu. Un pat vārdu: Agnesa.

Viņš to izrunāja kā visi amerikāņi — «Egnis», un pēkšņi man šķita, ka tas ir pavisam cits, gluži jauns vārds, tāpat kā arī es pati, stāvēdama pretī šim jauneklim, kļuvu citāda. Kādus pārsteigumus man sagādās šī jaunā «Egnis», par kuru pārvērtos?

Negaidot manī iestrāvoja neparasta, līdz šim nepazīta sajūta. Biju ieraudzījusi viņa rokas. Tās neizcēlās ne ar ko sevišķu: ne pārāk garas, ne pārāk smalkas, ne pārāk spēcīgas, un tomēr šīm rokām piemita kaut kas savdabīgs, vismaz manā skatījumā; tās it kā sniedzās man pretī, runāja uz mani. Jutu, ka pietvīkstu. Es vēlējos tām pieskarties. Tanī pašā laikā apzinājos, cik smieklīgi būtu, ja mēs patlaban spiestu viens otram roku.

Jauneklis atkārtoja:

— Man ļoti žēl.

Viņš jau atkāpās soli.

— Neskumstiet, — es steigšus sacīju, — Labprāt pieņemu jūsu uzaicinājumu.

Viņš iesmējās. Pacēlu skatienu uz viņa seju un piedzīvoju jaunu pārsteigumu. Šoreiz ievēroju viņa zobus. Vēl nekad nebiju aplūkojusi kādu dzīvu būtni tik sīki kā šo jaunekli. Zobi, kas bija atsegušies palielajā mutē, izskatījās īsi kā bērnam, un tāpēc viņa jauneklīgajā sejā atplaukušais smaids bija bērnišķīgs. Tie spīdēja starp tumšsarkanajām lūpām, plūmju krāsas lūpām. Un abi augšējie ar šauru iedobīti šķirtie priekšzobi — tādus mēdz uzskatīt par laimes zobiem — vēl pastiprināja viņa vaibstu pretišķības.

— Auto ir aiz mājas, — viņš sacīja.

Kad aizbraucām garām Sanhozē, mūsu karavāna sāka izstiepties. Tanī bija kādi divdesmit automobiļi. Viena mašīna, kurā sēdēja visnepacietīgākais pāris, jau nogriezās uz kokiem apauguša ceļa, viņus pavadīja ar taurēšanu un kliedzieniem tie, kas devās tālāk. Pēkšņi mūs panāca Southern Pacific, kas trauca pa uzbērumu labā pusē šosejai. Garais, spoži apgaismotais ekspresis, kas dārdēdams joņoja nakts tumsā, pavedināja vairākus mašīnu vadītājus uz sacensību ātrumā, un mirkli man sametās bailes. Man par brīnumu viss beidzās bez starpgadījumiem.

Brīnījos arī, ka mans ceļa biedrs nebija piedalījies sacensībā.

— Nakts ir par skaistu, lai- brauktu ātri, *— viņš sacīja, un arī tas man likās neparasti.

Atkal vēroju viņa rokas. Pieplakušas pie stūres, tās sadales dēļa vājajā gaismā iezīmējās neskaidri. Pagrie* zienos, kas šajā ceļa gabalā gadījās reti, rokas sakustējās, saspringa, pārkrustojās, pēc tam mirkli atrāvās no stūres, ļaudamas tai automātiski atgriezties parastajā stāvoklī. Reizēm, lai pieskartos kādai atslēgai vai kloķim, viena no rokām iesniedzās apgaismotajā joslā. Tad es skaidri saskatīju ādas poras un gludos nagus. Centos sevi pārliecināt, ka šīs rokas mani1 tik ļoti samulsinājušas un satraukušas tikai tāpēc, ka tās izskatījās tik veselīgas.

Es domāju: «Kad sasniegsim Monterē, viņš, tāpat kā pārējie, aizliks roku man aiz muguras un ar plaukstu satvers manu plecu. Pēc mirkļa cauri mētelim sajutīšu tās siltumu. Mans otrs plecs pieskarsies viņa krūtīm. Kā izturēties, lai atbrīvotos, lai viņu apturētu, lai parādītu, ka viņš maldījies? Kādēļ es braucu? Es taču nevēlos, lai šis zēns mani apskauj. Un nemaz negribu ļaut viņa rokām slīdēt pār manām krūtīm, ceļgaliem …»

Lai attaisnotu šo iztēli, šīs iedomu gleznas, piespiedos atcerēties daudzkārt neviļus ieraudzītās ainas, kurās manas studiju biedrenes bija uzvedušās ļoti piedauzīgi. Domās atkārtoju: «Ir taisnība tiem, kas apgalvo, ka Savienotajās Valstīs no simt studentēm neatradīsies ne divdesmit nevainīgas jaunavas. Tas nav apmelojums: amerikāņi paši to atzīst. Varbūt gan arī jaunekļi ir pie tā mazliet vainīgi. Bet, ja meitenes pacieš viņu vaļības un pat izaicina uz tām, — vai tad jaunekļiem var kaut ko sevišķi pārmest? Protams, man nebūs grūti atvēsināt Normanu, vest viņu pie prāta; bailes no. sekām un, vēl vairāk, bailes no policijas nekad pilnīgi neatkāpjas no šiem mūsdienu doniem Zuāniem. Bet cik muļķīgā stāvoklī esmu iekūlusies! Tagad man vai nu jāatsauc tas, ko viņš būtu varējis uzskatīt par mēmu piekrišanu, vai arī jāpacieš glāsti, kurus nevēlos. Vai nav kāds vidusceļš? Laime vēl, ka šis zēns nav rupjš! Nav arī nepatīkams…»

Ja vispār kādreiz manī ir modies miesīgs kārdinājums, tad tas bija tonakt uz tās šosejas un tanī auto.

Uz krasta uzbēruma, kas pacēlās augstu virs jūras līmeņa, mašīnas sastājās cita citai blakus ar priekšgaliem okeāna virzienā, it kā sagatavojušās braucienam bezgalībā, kurš nenotiks. Neviens neizkāpa no auto. Nolaiduši stiklus, viens ar otru sasaucās, pazina cits citu, un no rokas rokā sāka staigāt dažas pudeles. Neviens neizslēdza savu radio, no katras mašīnas plūda cita mūzika, un atskanēja protesti pret šo kaķu koncertu. Tad visi pārslēdza aparātus uz havajiešu mūziku, kura, kā jau zināju, skaitījās šādos apstākļos par vispiemērotāko.

Klusais okeāns mēnesnīcā vēla savus plašos ūdeņus. Tālē aizvien no jauna izauga milzu bangas, kas brāzās uz zemi, mums virsū, taču liedags lejā bija apslēpts mūsu skatieniem, mēs neredzējām, kā sašķīda vāli. Mēs tikai •dzirdējām, kā tie dauzījās pret krastu. Havajiešu meldijas kļuva klusākas. Mašīnās kāda roka pagrieza radio aparāta kloķi, izdzēsa starmešus. Smiekli bārstījās arvien retāk.

Gaidīju, kad mans ceļa biedrs sāks atklāt savas slepenās tieksmes. Viņš sakustējās. Mazliet pacēlies, viņš izvilka no sēdekļa apakšas vecu spilvenu un vienkārši pasniedza to man.

— Jums būs ērtāk, — Normans sacīja.

Viņš man palīdzēja atslieties mazliet iešķērsām pret automobiļa sieniņu, tā ka starp mums izveidojās neliels atstatums. Tad jauneklis sakrustoja abas rokas uz stūres, un es sapratu, ka viņš nemēģinās nekā. Pirmais pārsteigums aprima, un mani pārņēma dziļš saviļņojums. Sis žests, pareizāk sakot, šajos apstākļos parastā žesta izpalikšana man glaimoja; man nebija grūti justies glaimotai. Jaunekļa izturēšanās bija augsti vērtējama tāpēc, ka viņš pats mani bija uzaicinājis. Apmulsu, atcerēdamās, ka biju sagaidījusi no viņa vaļības un pat jau gatavojusies tās atvairīt. Būdama pārliecināta, ka Normans nepārpratīs manus vārdus, es teicu:

— Jūs esat jauks zēns, priecājos, ka atbraucu jums līdzi.

Pagriezis galvu uz manu pusi, viņš tumsa pasmaidīja un atbildēja:

— Es arī priecājos.

Okeāns vēdīja mums sejā savas smaržas, kas nebija tik asas, kā biju domājusi. Atcerējos, ka bijām braukuši no Berklijas uz dienvidiem, ka netālu no šejienes pletās plašās augļu kokiem apstādītās ielejas un, ja mēs būtu devušies vēl tikai kādas piecsimt jūdzes tālāk, tad sasniegtu Meksiku. Tieši pretī atradās Japāna un Ķīna. Ēs biju Jaunajā Pasaulē. Biju tālu, bet ne vientuļa.

Uzvedināju Normanu stāstīt par sevi. Sājā gadā viņam jābeidzot studijas. Gribot kļūt par arhitektu. Pērnā gada brīvdienās viņš jau strādājis par palīgu kādam bungalo un būdu būvētājam kaut kur kalnos.

Normana ģimene bija cēlusies Skotijā, tačņ yiņ^a dzīslās ritēja arī indiāņu asinis. Kāds viņa sencis (tŽlajos, varonīgajos laikos Oklahomā bija apprecējis Čeroku cilts

indiānieti. Par savu indiānisko izcelšanos Normans stāstīja ar lepnumu. Jauneklis zināja, ka viņā bija atdzimušas dažas šīs rases īpatnības, turpretī viņa māsās, tipiskās anglosakšu gaišmatēs, tās bija izdzisušas. Viņš teica, ka pilsētas viņu nomācot un tikai milzīgajos prērijas plašumos, starp simtgadīgām priedēm, viņš jūtot sevī pulsējam priekšteču asinis. Skaistākās brīvdienas mūžā Normans pavadījis pagājušajā vasarā kopā ar to pašu arhitektu Josemita.

Klausoties Normanā, brīnījos, kā gan nebiju viņu jau agrāk ievērojusi starp pārējiem. Tad nodomāju: «Nē, es maldos, esmu viņu jau pazinusi un runājusi ar viņu.» Visumā Jāatzīst: kopš šī vakara Normans manās acīs pacēlās pāri visiem citiem un pat vairumam manu atmiņu un cerību.

Atceļā apstājāmies Oklendā, kas atrodas gandrīz pie pašas Berklijas. Laikam gan tāpēc, ka vienkārši negribējās pievienoties mūsu universitātes biedriem. Atsēdos blakus Normanam drug store1 bārā, kur tase pliekanas kafijas mūs sasildīja. Jau ausa gaisma. Ārā atskanēja parastie agra rīta trokšņi. Palūkojos spogulī. Biju baidījusies, ka pēc negulētās nakts būšu kļuvusi bāla, izskatīšos sagurusi. Tomēr ne. Atradu, ka esmu, ja arī ne skaista, tad vismaz diezgan glīta, un tāda droši vien tiešām biju. Aiz koķetērijas nolēmu neiet tualetes istabā nopūderēties. Drošsirdīgi devos ārā, jau gaišajā dienā.

Tikai atvadoties no drauga attapos: mūsu rokas; vēl joprojām nebija sastapušās. Nepazinu to pieskārienu. Sniedzu Normanam uzreiz abas rokas. Normans pasmaidīja par šo žestu, kas viņam laikam likās mazliet pārspīlēts, tomēr atbildēja ar to pašu. īss spiediens, un mani atkal parņēma vakarējais satraukums: šo roku siltumu neatlaidīgi prasīja mana sirds, visa mana dzīve.

Normans. teica:

— Vēlāk redzēsimies,

Es atbildēju:

— Labi. Un paldies par jauko vakaru.

— Paldies jums, —» viņš sacīja, uzsvērdams pēdējo vārdu.

.,.Visikdienišķākās frāzes. Visnodrāztākiē amerikāņu ļ izteicieni. Kad tie bija atskanējuši no viņa un manas mu- [11]

tes, piedēvēju tiem kaut kādu sevišķu nozīmību… «Vēlāk redzēsimies … labi… paldies jums …» — kaut kādu īpašu skanējumu, kas vēl tagad, pēc tik ilga laika, modina manī trīsas.

Sanfrancisko ģimene, kurā biju pavadījusi divus pirmos mēnešus Amerikā, ielūdza mani pa svētkiem. Viena no paziņu meitām bija apprecējusies ar virsnieku un dzīvoja burvīgā mājā pilsētas nomalē Prezidio. Sanfrancisko, protams, nav tik ciklopiski milzīga pilsēta kā Ņujorka, toties tanī sastopami daudz pārsteidzošāki pretstati; atrazdamies gluži netālu no tirdzniecības rajona, Prezidio kvartāls ir kā maza pilsētiņa lielajā pilsētā, kūrorta pilsētiņa haotiskajā lielpilsētā. Man daudzkārt stāstīts, ka eiropieši, kas caurbraucot uzkavējušies Sanfrancisko, ieraudzīdami Prezidio, izpauduši sajūsmu un apgalvojuši, ka labprāt tur dzīvotu.

Varēju vai nu pavadīt svētkus pie šī jaunā para, kas bija ļoti jautri, izglītoti cilvēki un daudz gāja sabiedrībā, vai arī doties līdzi otrai meitai, kura kopā ar vecākiem brauca uz Arizonu. Tur viņas brālis ārstēja plaušas, un visi ģimenes locekļi, kam bija iespējams aizceļot, gribēja pavadīt ziemsvētkus un sagaidīt Jaungadu kopā ar slimo jaunekli. Izvēlējos ceļojumu, teikdama, ka Arizona mani valdzina.

īstenībā mani valdzināja tālums. Kā ikvienu būtni, kas ilgi dzīvojusi, ierāvusies sevī, un kam negaidot pavīd laimes solījums, tas mani pārsteidza, acis man apžilba no gaismas, elpa aizrāvās pie plaši atvērtā loga. Es vienkārši gribēju attālināties no Normana, lai skaidrāk visu saskatītu.

Varbūt arī dvēseles dziļumos joprojām bija nomoda mani drūmie dēmoni. Varbūt tie man čukstēja: «Kā tas var būt? Tu viņu pazīsti divas nedēļas. Tomēr jau esi atklājusi viņa trūkumus: dzīvniecisku egoismu, nespēju ciest, patiku pēc ikdienišķas dzīves, pārmērīgu vientiesību. Tu zini, ka viņš nav ne veselīgāks, ne skaistāks par citiem jaunekļiem, kas ir ap tevi. Tikai drusciņ mazāk «standart-tips», pateicoties savdabīgajai sejai, un tu jau piedēvē tai poētiskumu, neparastu raksturu un noslēpumainību. Aizbrauc. Paliec kādu laiku, nesatiekoties ar viņu. Tad atgriezies. Un noslēpums viņa sejā būs izgaisis.» Šaubas par sevi, augstprātības atliekas, ilgais ieradums nekad nesaņemt no citiem ne kripatiņas laimes, lūk, kas mani pavedināja aizbraukt. Tik bieži biju jutusies kā cilvēks, kuru ķirurgs pārāk sagraizījis un kuram pie katras laika maiņas neizsakāmi sāp daudzās rētas! Manas rētas nebija ievainojumu sekas: patiesību sakot, mani nekad neviens nebija'*pārāk dziļi ievainojis. Man bija tikai skrā-pējumi, kas radušies, pastāvīgi iegremdējoties sevī.

Tātad es aizbraucu, ja ne cerēdama, tad vismaz iestāstīdama sev, ka aizmirsīšu Normanu.

Atgriezos pilnīgi iemīlējusies. Šķiršanās bija mani nogatavinājusi kā nobriedušu augli. Tūlīt atkal redzēšu viņu un dzirdēšu, viņš neatbildīs tam Normanam, par kādu iedomās biju viņu pacēlusi, kura tēlu biju pilnveidojusi, izskaistinājusi… Kāda naivitāte! Manī jau mita jauna sieviete, kam bija svešs mans agrākais saprāts un sirds piesardzība. Mani kādreizējie paradumi vairs nebija spēkā.

Satikos ar Normanu. Viņš pateica, ka laiks viņam šķitis ļoti garš. Neparasta vēsts!

Tanī pašā vakarā, kad biju atgriezusies Berklijā, Nor-mans mani nezin kur aizveda. Mašīna brauca caur lietus aizsegu. Viņš izslēdza motoru un pirmo reizi mani noskūpstīja.

Pēc tam katru vakaru iemigdama nepacietīgi gaidīju rītdienu. Tad pārtraucu rakstīt uz Eiropu. Ar Normanu satikos pastāvīgi. Dažkārt nezināju vairs, kāda patlaban nedēļas diena. Es, kas biju dzīvojusi grāmatās, mūzikā, sapņainās pārdomās, vientulības priekos, pēkšņi atskārtu, ka spēju dzīvot pilnīgi līdzi laikam, šodienā un nākamajā dienā. Sapratu, ka nekāds lāsts neguļ pār manu dvēseli un ka tanī nav nekā dīvaina, nekādu tumšu nostūru. Atklāju sevī tādas īpašības kā lētticību, pat zināmu aušī-gumu, biju «viegli iekustināma». Reizēm pavīpsnādama sev sacīju: «Agnes, tu agrāk sevi pārvērtēji!»

Vēlā pavasarī Normans beidza studijas. Viņš saņēma darba piedāvājumu. Viņu uzaicināja tas pats arhitekts, pie kura viņš pērnvasar bija strādājis. Bija paredzēts ierīkot jaunu ziemas sporta staciju vairāk uz dienvidiem, Sanbernardino kalnos. Bigbēra ezera krastā vajadzēja uzbūvēt daudzus bungalo un būdas, veselu nometni. Arhitekta palīgs reizē ar palielinātajām funkcijām saņemtu labu atalgojumu un dzīvokli.

— Bet es nebraukšu, — Normang sacīja. — Labāk gribu katru dienu jūs redzēt.

Atbildēju ar vienkāršību, kāda pie manis bija arī pavisam jauna:

— Norman, esiet praktisks. Savienojiet vienu ar otru. Paņemiet mani līdzi.

Viņš nebija gluži tāds pats kā citi jaunekļi, jo neizpauda nekādu sajūsmu. Viņš klusēja. Pārdomu brīžos Normana seja kļuva stingra un noslēpumaina, man patika tanī saredzēt viņa īstās rases vaibstus.

— To var nokārtot, — viņš pēc brītiņa sacīja. Viņš bija apsvēris «par» un «pret». — Apvidus tur laikam ir gandrīz tuksnesīgs. Tenkas nekādas neizcelsies. Turklāt mēs ieradīsimies no cita štata: ļaudis uzskatīs, ka esam precējušies.

Normans man uzsmaidīja, piebilzdams, ka viņa šefs neesot ziņkārīgs. Klausījos drauga vārdos, jau iepriekš piekrizdama viņa argumentiem.

Es vēl nebiju viņam piederējusi.

II

BUSARDELU ĢIMENE

Ar šo mirkli maņā mūžā iestājās jauns laikmets. Nekad nebiju apzinājusies to tik skaidri kā piecpadsmit mēnešus vēlāk, braucot no Havras uz Parīzi. Todien es nespēju tikt tālāk par šo brīdi, pie kura nupat apstājos; sasniedzot atmiņās šo punktu, šo robežu, man bija nepieciešams taisīt pārtraukumu. Atvilku elpu pirms pārieša-nas pie jauna etapa, Tā es atgriezos īstenībā, vagona kupejā pie sava brāļa. Un jaunais etaps vispār nesauksies Bigbēra ezers, bet Mezonlafita.

Cilvēku d^īve tā veidojas. No pamīšus nogulsnējumiem, no jaunu pārdzīvojumu noslāņojumiem starp agrākajiem pārdzīvojumiem un no priekšstatiem, kuri par tiem mūsos nobriest vēlāk. Mēs atdarinām itāliešu renesanses arhitektus, kuri jaunajās celtnēs iebūvēja seno kolizeju akmeņus.

Joprojām sēdēju, līdz ausīm ievīstījusies kažokā, gan lai iesildītu sev! atmiņas, gan arī lai labāk paslēptos no Simona, kas bija novietojies man pretī. Pirms šīm divām vagonā pavadītajām stundām es vēl nekad nebiju atskatījusies uz Berklijā pavadītajām dienām tik nesteidzīgi, tik metodiski un ar tādu patiku. Kamēr man blakus bija mitis Normans, mani ik brīdi bija aizņēmusi mūsu trauslās laimes izaugsme un izpaudumi. Pat tad, kad mūsu starpā ieslīdēja nesaprašanās, kas radīja plaisu, kura ātri paplašinājās, pat tad es nekad nebiju atskatījusies uz mūsu mīlestības sākšanos.

Šodien darīju to, Un tas, ko ieraudzīju, parādījās man pirmo reizL Mūsu mīlas pavasarī man tagad atklājās toreiz neparfianīti mirkļi un starpgadījumi, dažādas iezīmes un sagadīšaftās.

Iedziļinājos šajos atklājumos. Atcerējos kādu arābu vai persiešu pasaku; tanī stāstīts par pavecu sievieti, kura apraudājusi aizgājušo jaunību un kurai nezin kāds gars apsolījis izpildīt viņas kvēlāko vēlēšanos. «Kaut es atkal kļūtu bērns!» viņa iesaukusies. Sieviete uzreiz pārvērtusies par mazu meiteni. Taču viņa aizmirsusi piebilst: «Ar bērna dvēseli.» Tā nu viņas bērnišķīgās acis raudzījušās uz dzīvi ar vecīgu skatienu, un cerētā laime nav atgriezusies.

Arī man, vagonā braucot mājup, bija atvērušās redzīgākas acis. Ar tām saskatīju gluži jaunu Normanu. To Normanu, kuru biju iepazinusi pirmo, kurš man sagādāja vilšanos un apnika, tā ka beidzot nolēmu viņu atstāt, — es jau vairs īsti nesaredzēju. Tas bija palicis tur, savos kalnos, ezera krastā. Mani pavadīja otrs Normans, kas ilgi neatkāpsies no manis, — vēl viena apmātība, kas pievienojusies jau daudzajām iepriekšējām. Šis Normans bija dzīvākais no abiem, īstākais.

Es viņu neizvēlējos: viņš man uzplijās. Kā meža putns, kam varbūt bija mazliet rada, viņš nometa pirmatnējo spalvu, kura man reizēm bija šķitusi bezkrāsaina. Tagad manā atmiņā viņš zaigoja. Es nespēšu viņu aizmirst.

Man izlauzās dziļa, sāpīga nopūta. Ak, es joprojām sēroju pēc Normana.

— Vēl vienmēr jūties nogurusi? — ieprasījās Simons.

Bijām sasnieguši Parīzi, [12]

Brālis nebija maldījies: uz stacijas perona nebija neviena Busardela. Pat neviena brālēna vai māsīcas. Transatlantiskā speciālvilciena ierašanās ar parasto aizjūras slavenību kravu būtu varējusi pavedināt vismaz jaunākos ģimenes pārstāvjus pēc liceja mācību beigām iegriezties stacijā aiz iegansta, ka atnākuši sagaidīt mani. Bet nē! It neviena. Pēc šīs pilnīgās atturēšanās es mēroju, cik stingrs ir bijis aizliegums. Tas droši vien izteikts daudzkārt un atkārtots telefoniski pa Monso līdzenumu, kur vienkopus dzīvoja visa ģimene.

Kad izkāpu no vagona, publikas pieplūdums vēl bija liels. Pirmie vilcieni bija atveduši divas trīs amerikāņu kinozvaigznes. Pūlis tomēr neizklīda: tas gaidīja populāru bokseri. Viņš bija izvēlējies pēdējo vilcienu aiz tiem pašiem iemesliem kā es. Tikai viņu Havrā bija sagaidījis vesels pulks draugu un radu, kuru vidū pārsvarā bija sievietes ar bērniem uz rokas.

Žurnālistiem un fotogrāfiem piepalīdzot, boksera atbraukšana radīja uz perona vislielāko jucekli. Te pazaudēdama no acīm, te atkal ieraudzīdama nesēju, kas stiepa manu bagāžu, atšķirta no brāļa, klupdama uz mikrofona vadiem, reizēm pieliekdamās, es ar pūlēm spraucos uz izeju. Ļaužu jūra, plūzdama pretējā virzienā, mani stumdīja un grūstīja, neviens man nesniedza pretī apskāvienam atplestas rokas. Galu galā sasniedzu durvis, kur satiku Simonu, kas mani aizveda pie sava auto. Jutos kā sa-laii'zta^ biju pagalam sapīkusi. Man šķita, ka atgriežos Parīzē slepus, pa mazajām durtiņām, pret kāda gribu.

Rudens pievakares miglainā dūmaka ietina ielas, lipa pie mašīnās stikliem. Nolaidu lejā labajā pusē rūti un ziņkārīgi skatījos ārā. Tāpat biju darījusi, kad ierados. Savienotajās Valstīs un taksometrā braucu pa Ņujorku, kas pārsniedza katru manu iedomu. Pepinjera ielā ieteicos:

— Skaties! Man šķiet, ka šīs kafejnīcas te agrāk nebija.

Atbildes vietā, it kā pieskaņodamies manam untumam,

Simons iedarbināja dubulto stikla tīrītāju. Arī man pavērās uguņu, automobiļu un gājēju perspektīva. Mašīna apstājās. Bijām sasnieguši ielu krustojumu.

— Svētais Augustīns, — es neviļus paziņoju.

— Protams! — Simons ar tikko manāmu pārākumu atsaucās. — Tu visu atradīsi vecajā vietā.

Kurselas ielas galā viņš palēnināja gaitu un iegriezās Vandeika avēnijā. Mašīna aizslīdēja gar monumentālajiem režģu vārtiem, ko rotāja četras vecmodīgas matēta stikla bumbas. Sirds man neganti dauzījās.

Neiebraukdams pagalmā, brālis apturēja auto savrupmājas priekšā. Simons te n'edzīvoja; pēc ģimenes mazās dinejās viņš ar savējiem atgriezīsies uz mājām Malerba laukumā.

Nostājusies uz ietves, pacēlu galvu. Sabiezējušajā miglā blāvi vizēja laternas. Zaru un pēdējo nenokritušo lapu sadalīti, gaismu un ēnu plankumi ņirbēja ap augstajām stiklā bumbām. Mājas fasāde bija iegrimusi tumsā. Taču es uzminēju, es jutu tepat tuvumā bagātīgos izrotājumus, ar kuriem bija pārblīvēts dzimtais nams. Garnjē stils arhitektam laikam bija licies pārāk primitīvs, ar dāsnu iztēli viņš bija .licis'uzplaukt, salapot katrai karnīzei, katrai palodai, katrai dzegai. Dažādu stilu vītnītes un vijas, lauvas un nēf)tiļņi, pūķi un nēģeri, čiekuriem piekrautas vāzes, Skursteņi ar mauzoleju galā, grozi ar granātāboliem, pat rostras ar virsū uzliktu sievietes galvu — itin viss veidots no akmens. Agrāk, vēl bērnībā, brāļi bija atklājuši dienvidu fasāde vienu no šīm galvām ar cildeniem vaibstiem, bet patruļu izteiksmi. Viņi apgalvoja, ka tā esot mana seja. Manā dzimšanas dienā viņi caur tuvāko logu bija uzlikuši uz akmens galvas papīra kroni. Pēc tain viņi skrēja pa visu māju, skaļi klaigādami: «Šodien ir Nocirstās Galvas svētki!» Neparko es nebūtu balsī atzinusi, bet diemžēl sirds dziļumos nevarēju noliegt, ka patiesi biju līdzīga Nocirstajai Galvai.

Vārtsargs nemaz neiznāca no paviljona, viņš tikai pazvanīja, lai brīdinātu kalpotājus savrupmājā. Divi zvani — ieradies kāds ģimenes loceklis. Tēva mājas lievenēs durvis man atvēra jauns sulainis, ko nepazinu.

— Kur palicis Emīls? — jautāju brālim.

— Dārgā, tu jau redzēsi, Emīls ir ļoti novecojis. Viņš mazliet klibo. Tagad viņš tikai uzrauga apkalpošanu pie galda.

Mēs. novilkām mēteļus. Neviens neiznāca vestibilā. Pametu acis uz kāpnēm, taču veltīgi. Jautāju sulainim:

— Kur atrodas kundze? — Skaidrības labad vēl piebildu: — Mana vecmāmiņa.

— Kundze ir otrā stāva mazajā salonā, jaunkundz.

Devos augšā pa kāpnēm, neizmantodama liftu. Simons

bija veikli aizlavījies. Droši vien viņš pa kalpotāju kāpnēm bija uzsteidzies pie mātes, kas, bez šaubām, nepacietībā kaisdama, gaidīja jaunās ziņas.

Iegāju viena pati vecmāmiņas istabā. Atradu viņu sēžam parastajā atzveltnes krēslā, ar muguru pret logu. Vecmāmiņa neļāva krēslu sagrozīt un arī vakarā palika šajā vietā, kur dienā bija pasargāta no saules stariem. Savrupmājas logi vērās tieši uz Monso parku, tos nekas neaizēnoja, un vecmāmiņa apgalvoja, ka viņai šausmīgi sāpot galva no spilgtās gaismas. Pirms divdesmit gadiem vecmāmiņa reizi par visām reizēm bija to paziņojusi, un, protams, tagad, kad jau bija pārkāpusi deviņdesmit gadu sjieksni, kļuvusi gandrīz nekustīga un mēma, nevafēja būt ne runas, ka viņa atkāpsies no saviem vārdiem. Tiešām, vecmāmiņa nekad nepaskatījās uz parku, uz zālājiem un puķu dobēm, uz simtgadīgo sikomoru, kas auga blakus savrupmājai un bija te stāvējusi jau pirms mājas uzbūvēšanas.

— Milzīgā kņada, kas nāk no publiskā parka, — vecmāmiņā agrāk bieži bija sacījusi, — padarīs mani traku.

Tas nenotika. Gluži pretēji: jo vairāk viņa novecoja, jo kļuva vienaldzīgāka pret apkārtējās dzīves trokšņiem.

Kad iegāju istābā, pie vecmāmiņas atradās viņas istabene. Šī krietnā sieviete, tikai nedaudz jaunāka par savu kundzi, nosirmojusi Busardelu ģimenes dienestā, sēdēja bijīgi uz pašas krēsla maliņas. Viņa bija palikusi uzticīga sava dzimtā novada vecmodīgajai aubei. Uzlikusi uz deguna brilles tērauda ietvarā, viņa skaļā balsī lasīja laikrakstu Le Temps. Tāpat bija vakar un būs rītdien. Šajā ierastajā stundā vecmāmiņa sēdēja, ar aizvērtām acīm, lai labāk ieklausītos, — kā viņa sacīja. Protams, vecā dāma, vienmuļās lasīšanas ieaijāta, gulēja. Ja istabene apstājās vai arī aizsnaudās pati, tad vecmāmiņa atvēra acis un ar plaukstu uzsita pa krēsla roku balstu, saukdama lasītāju pie kārtības: klusums bija uzmodinājis veco dāmu. Kad biju maza, man šķita, ka vecmāmiņas galvā rosās vesela pasaule, neskaidra un neizprotama.

— Atbraukusi Agnesas jaunkundze, — pieceldamās sacīja vecā Fransiza.

Piegāju tuvāk. Vecmāmiņa pacēla smagos plakstus un truli paskatījās uz mani, it kā cenzdamās aprast ar manu klātbūtni. Viņa pacēla rokas un bez mazākā maiguma satvēra plaukstās manu seju, sašķobīdama man cepuri. Pievilkusi mani sev klāt, viņa izlikās noskūpstām man pieri un tad palaida vaļā, neizrunājusi neviena vārda.

Vecmāmiņa bija kļuvusi vēl resnāka. Jaunībā viņa bija izvēlējusies par savu varoni karalieni Viktoriju un līdz vecumam palika uzticīga šai izvēlei. Līdz mūža pēdējai stundai karaliene Viktorija būs viņas ideāls. Galu galā vecmāmiņa bija sākusi līdzināties šai majestātei. Taču patlaban, jau par vairākiem gadiem pārsniegusi savu paraugu, viņa, šķiet, bija aizgājusi par tālu un sāka pārkāpt godbijīgas atdarināšanas tiesības. Vecmāmiņa izvērtās par karikatūru. Viņa bija pārmērīgi uzblīdusi un it kā sagumusi zem tauku blāķa. Galva aizvien vairāk iegrima krūtīs, kuras korsete tomēr saturēja augsti; uzspīlētās miesas vēl vairāk izcēla dubultzodu un pārmērīgi tuklos vaigus. Viņai bija lielas ausis ar biezām ļipiņām kā dažām Būdas statuetēm. Taču nicīgajā un pašapmierinātajā grimasē atkārtā apakšlūpa viņai piešķīra arī majestātiskumu.

Vecmāmiņa mušu ģimenē bija vienīgā persona, kurai piemita ja ne izsmalcinātība, tad vismaz zināms cildenums. Pārējie, itin visi pārējie, bija tikai lielburžuā, turpretī viņa bija dižciltīga. Viņas tēvs saucās grāfs Klapjē. Dižciltīgo kārtā viņš tika iecelts Pirmās impērijas laikā, bet bagāti Klapjē bija kļuvuši Otrās impērijas laikā. Viņu bagātība bija diezgan ievērojama un cēlusies galvenokārt no Peru guano.

Biju atsēdušies uz zema krēsla. Nenolaidu' acis no ļoti vecās dāmas, kura taču bija mana priekštece. Cik viņai daudz gadu! Cik garu mūžu viņa nodzīvojusi! Līdz pašiem pēdējiem diviem gadiem manā dzīvē nav bijis neviena notikuma, kuru vecmāmiņa no sava atzveltnes krēsla nebūtu vadījusi. Aiz apstākļu sagadīšanās viņa man bija mīļa.

Satvēru viņas roku, kas gulēja klēpī.

— Vecmāmiņ, kā tu jūties? — jautāju mazliet klusinātā balsī. — Vai sāpes tevi nemoka?

Atbildei viņa, lūpas neatvērdama, kaut ko norūca.

— Un redzu, — es piebildu, uzsmaidīdama vecajai istabenei, — ka tevi vienmēr labi kopj.

Vecmāmiņa atbildēja tāpat kā iepriekšējo reizi. Sī ierūk-šaņās viņai tagad bija stājusies valodas vietā.

Arī šajā istabā pagaidām neviens neienāca. Nezināju vairāk, ko sacīt. Attapos noskūpstīt Fransizu. Viņa sāka mani izjautāt par pārbraucienu, un tas man bija īsts glābiņš. Aprakstīju tvaikoni, savu kabīni, dzīvi uz klāja. Vecmāmiņa bija aizvērusi acis. Bet Fransiza, kas bija nākusi no laukiem, jūsmoja: «Lifti kuģī! Vai tas var būt?» Ar stāstīšanu es neskopojos.

Beidzot durvis strauji atvērās. Tante Emma. Kā parasti, ar platu soli viņa joza pa priekšu manai mātei. Kaut gan viņai bija sešdesmit septiņi gadi un grīdas sedza biezi paklāji, tantes Emmas zemie papēži klaudzēja, Vecais salons uzreiz atmodās no snaudas.

— Labvakar, kaķīt! — tante notaurēja. Viņa vienmēr izskatījās uzvaras priekā gavilējoša, it kā nupat būtu kādu ķildā uzveikusi.

Gluži kā atbalss atskanēja otra uzruna, tikai klusāk, lēnīgāk:

— Labvakar, dārgumiņ! — To teica māte, kas bija se- -kojusi tantei Emmai.

Katra savā toņkārtā, katra pavisam citādi bija izrunājuši šos vārdus, bet abu balsīs izskanēja tā pati vienaldzība, ar kādu mēdz sacīt: «Labvakar, mīļā!» — kalponei, kuru neieredz. Jo tante, kas mani sauca par kaķīti, noteikti neuzskatīja mani par piemīlīgu zvēriņu, tāpat kā mātei es nebiju nekāds dārgums.

Tiku aplaimota ar busardeliskajiem skūpstiem. Četras reizes — divi skūpsti no tantes, divi no mātes. Gaisā pamests šķietams skūpsts, «šmauks … šmaukš», atrauts, iekams iedots, aizmirsts, iekams saņemts. Sī šmaukšinā-šana man atgādināja tālo bērnību. Pazinu arī īpatnējo smaržu, kas man uzvēdīja no tantes Emmas. Krepa smarža, — viņa vienmēr valkāja krepu, — atdzisušu pelnu un liesas zemes smaka. Kopš viņa sirga ar aknu kaiti, šī smaka bija sākusi pastiprināties un kļuva aizvien neciešamāka.

— Nu? — klusītēm ieteicās māte, pakustinādama galvu, it kā sarunātos ar zīdaini.

Maldinoša labsirdība, vēl bīstamāka nekā tantes Emmas griezīgi skarbais tonis. Tante vismaz uzreiz modināja neuzticību.

— Nu, vai neesi pārāk nogurusi?

— Dārgā Mārī, Agnesas gados tā būtu īsta nelaime, — tante sacīja.Kaut gan…

Ar cietu tvērienu viņa saņēma mani aiz zoda. Pagrieza manu seju profilā uz vienu pusi, uz otru. Viņa savilka lūpas un izvaikstīja seju, kā mēdz darīt neīsti lietpratēji.

— Noņem taču cepuri, lai tevi labāk redzu… T-jā! — Vēl viena Busardelu savdabība — šis «t-jā». — Cik tad tev tagad ir gadu?

— Divdesmit seši, tante Emma, tu taču zini.

— Ja es uzņemos pūles tev vaicāt, tad tāpēc, ka esmu to aizmirsusi! Paldies dievam, man netrūkst citu raižu! Vai tikai tu neiedomājies, ka es katru vakaru lūgšanas vietā skaitu tavu curriculum vitae [13] ? Man būtu bail, ka tanī neapmaldos!

— Ha-ha! Ak, šī Emma! — smiedamās iesaucās māte.

Būdama pārāk liekulīga, lai dzeltu tieši, māte prata

lieliski pasvītrot citu izteiktās dzēlības un tās pārvērst par ļaunprātībām.

— Divdesmit seši gadi? — tante turpināja. — Kaķīt, tu izskaties vecāka!

— Iespējams!

— Jā, jā! Goda vārds!… Tev ir… it kā mazāk jauna-vīgurna. Varbūt es maldos?

— O, tante Emma, — es atbildēju, izturēdama viņas skatienu, — tu zini, ka pašam par sevi spriest ir grūti. Paļaujos uz tavu spriedumu.

— Tu mani pagodini!… Tātad skaidrā franču valodā tas nozīmē: «Tante Emma, tev taisnība!»

— Nē. Tas nozīmē, ka man ir vienalga.

— Vienalga, ka vairs neesi jaunava?

— Ka vairs neizskatos jauna: es neesmu koķete.

— Skaidrs! — tante iesaucās. — Tev vienmēr jāpatur pēdējais vārds.

Nespēdama savaldīties, piebildu:

— Tagad nu tu redzi, ka neesmu pārvērtusies.

Tik tālu nu mēs bijām. Katra jau atkal iejutušies savā lomā. Tās mēs pratām nevainojami. Negribējām nekā tajās mainīt.

Mani tas uzjautrināja un reizē skumdināja. Labu brīdi mēs klusējām. Tante Emma un es nopētījām viena otru, gan smaidīdamas, taču smaids katrai no mums bija citāds. Viņa nostājās ierastajā vietā: aiz vecmāmiņas sēdekļa, atslējusies pret krēsla atzveltni. Ja rastos vajadzība, tante Emma runātu vecmāmiņas vārdā, kura jo-projām bija ģimenes galva. Tante darītu to, protams, ne-apspriedusies ar vecmāmiņu, jo bija droši pārliecināta, ka var nesodīti penterēt it visu.

Māte atsēdās turpat līdzās. Viņa bija tikai vecmāmiņas vedekla un jaunāka par svaini. Tas noteica viņas stavokli ģimenes hierarhijā. Māte prata ar to samierināties. Sī pakļautības pozīcija ļāva viņai palikt izdevīga pustumsā. Viņa tēloja labprātīgu atkāpšanos otrā plānā un ar to rotājās tāpat, kā citas sievietes rotājas ar spožumu vai autoritāti.

Tā nu es stāvēju pretī savām trim tuviniecēm. Tante Emma beidzot man teica:

— Vismaz veselīga tu izskaties.

Pēc šiem vārdiem māte spēji pievērsa man skatienu, kurš likās gluži nepiemērots viņas sejai. Jo izplūdušie vaibsti, sārtā ādas krāsa un nemainīgais platais smaids neatbilda spriganajiem, viltīgajiem un vērīgajiem acu

zibšņiem. Šķita, ka viņa valkā masku, dzīvespriecīga cilvēka masku, aiz kuras slēpjas gluži citāda dvēsele, kas tikai reizēm pavīd pa abām acu spraugām.

Tā, notēmējusi uz mani asu skatienu, ko joprojām nenovērsa, viņa lēni novilka:

— Jā … Agnesa ir ziedoša!

Tad skatiens noslīdēja'gar manu augumu uz leju. Pēc tam atkal uz augšu. Pie kājām, pie vidukļa, pie krūtīm acis pakavējās. Jutos tā, it kā tās mani izģērbtu. Sīs acis mani apgrūtināja, tā var apgrūtināt tikai cinisks skatiens.

Māte nekad nebija bijusi skaista, pat ne glīta. Gracioza jau nu nemaz ne. Ģimenes fotogrāfijas to nepārprotami apliecināja. Divdesmit gadu vecumā viņa tomēr bija noraidījusi kāda virsnieka roku, kaut gan jauneklis viņai bija paticis, varbūt viņa to bija pat mīlējusi. Bet virsnieks bija trūcīgs. Nepārvarams šķērslis! Viņai pašai arī nepiederēja nekāds lielais īpašums. Viņas māte, vectēva māsa, trīsdesmit trīs gadu vecumā kļuvusi atraitne ar četriem bērniem, apprecējās otrreiz, un mana māte piedzima no šī otrā vīra. Brāļu un māsu bija pārāk daudz, tāpēc viņas pūrs un reizē arī izredzes stipri samazinājās. No mātes puses viņa bija rados ar Busardeliem, taču nesaucās viņu vārdā un arī nebija ģimenes bagātību līdzīpašniece. Kā uzlabot stāvokli? Viņa izvēlējās par vīru savu brālēnu. Viņa to apprecēja aiz brīvas gribas un par spīti dziļajai nepatikai. Nekad viņa to nepiedeva savam vīram.

Arī man māte to nepiedeva. Viņa mani ienīda, tāpēc ka es nicināju apsvērumus, kuriem viņa bija upurējusi savu sievietes laimi. Sākumā māte, gan mani nemīlēdama un it ka sirdsapziņas balsij paklausīdama, bija mēģinājusi mani izveidot pēc savas līdzības. Es biju pretojusies. Zemiska nodevība!… Nepakļāvīga meita, kas grib dzīvot kā pašai tīk?… T-jā! AAāti tas saniknoja, pilnīgi izveda no pacietības. Viņai būtu paticis man sagādāt neveiksmi, aizšķērsot man ceļu …

Turklāt es nebiju neglīta. Protams, es pati redzēju, ka mans augums ir mazliet pasmags un neatbilst mūsdienu modes prasībām. Drīz vien būs jāsāk cīnīties pret tuklumu, kurš jau apdraudēja man gūžas un zodu un kurā bez . mazākā prieka konstatēju ģimenes mantojumu. Par mani viens otrs sacīja, ka es esot iznesīga, — tālāk kompliments nesniedzās. Bet Marijai Busardelai, kas bija dzimusi tanīs laikos, kad dāmas valkāja turnīras, un appre-

cējusies Vispasaules izstādes gadā, mans stāvs varēja likties gandrīz vai pati pilnība.

Nereti sastopamas mātes, kuras meitā, kas sasniegusi precību gadus, saskata vairs tikai sievieti. Ak, kā manai mātei vajadzēja mani apskaust un neieredzēt ne tikai par manu dumpīgumu, bet arī par to, kāda biju izveidojusies! Viņa nekad nav bijusi tik veselīga kā es, nekad viņai nav bijušas tik slaidas, spēcīgas kājas, tik stingrs vēders, tik augstas krūtis, nedz mana mute, acis, mati… Man patika to pastāvīgi sev atgādināt un par to domāt. Tad es varēju bez dusmām uzlūkot māti.

Viņa ar savu smagumu piepildīja graciozu Luija 'XVI stila sēdekli, kas zem viņas kuplajām miesām izskatījās nesamērīgi sīks. Mātei mugurā bija kaparkrāsas kleita. Visu mūžu viņa bija mīlējusi kliedzošas krāsas. Mātei šķita, ka ar tām viņa izskatās labāk, bet īstenībā tās tikai vēl vairāk izcēla viņas tuklumu. Turklāt viņa allaž izvēlējās tādas līnijas un modeļus, kuri bija kā radīti, lai viņu izķēmotu. Es brīnījos par viņas nemaldīgo kļūdīšanos. Mājturības pienākumus māte vienmēr veica ar lieiu prasmi. Viņa pazina vislabākos drapēriju, senatnīgu zīdu un mežģīņu kopšanas veidus. Viņas guļamistaba un buduārs bija iekārtoti ar zināmu gaumi. Viņa cienīja skaistu, smalku gultas veļu. Taču attiecībā uz'sevi pašu viņai gaumes pietrūka. It kā rūpes par saviem tērpiem viņa būtu uzticējusi ļaunākajai ienaidniecei. Māte ģērbās pilnīgi pēc sava prāta, neuzklausīdama neviena padoma. [14]

Tante Emma izturējās prātīgāk. Viņa pastāvīgi daudzināja, ka vienīgi firmās, kas steidzami izgatavo sēru tērpus, prot korekti piegriezt kleitas. Jau kopš trīsdesmit pieciem gadiem viņa bija vienīgā pastāvīgā kliente kādā no šīm firmām. Un jau trīsdesmit piecus gadus tante Emma valkāja, tikai nedaudz pieskaņojot tās pašreizējai modei, kleitas, kādas liek pašūt divdesmit četru stundu laikā apbedīšanas ceremonijas vajadzībām.

Šo uniformu viņa bija uzvilkusi pēc vectēva nāves, paziņodama, ka «nekad nebeigšot sērot par dievināto tēvu». Cik reižu biju dzirdējusi no tantes Emmas mutes šos vārdus, kurus viņa nobēra bez mazākā aizkustinājuma? Tie bija viņas parastais teiciens. Vai tēva nāve bija viņusāpinājusi? Vai viņa bija mīlējusi aizgājēju, viņa — kas nemīlēja nevienu? Ej nu sazini! Es vēl nebiju piedzimusi tanī laikā… Vēlāk nekad nedzirdēju, ka tante Emma pieminētu kādus vectēva teiktus vārdus vai atgādinātu kaut vai mazāko viņa žestu. Tikai apģērba jautājums viņai bija svarīgs. Ne dārga tuvinieka ēna, bet «sēras par dievināto tēvu». Savā prātā viņa visu bēdāšanos par zaudējumu, bez šaubām, dzēsa ar šo nodeldēto frāzi. To viņa skandināja nemitīgi un bieži vien gluži nevietā.

Tante Emma turējās pie šīm sērām, kā cilvēks mēdz turēties pie derīgas receptes. Tas veicināja viņas nodomu izpildīšanu. Tie nebija tik ļauni, kā varētu secināt, spriežot pēc viņas izskata un valodas. Būtībā tante Emma, par spīti nežēlīgajiem vārdiem, ar kuriem neskopojās, bija diezgan aprobežota būtne. Viņa bija pēc dabas nenovīdīga, taču savtīgas godkāres nepazina. Viņas galvā valdīja tikai viena doma: ģimene. Protams, ne ģimenes mīlestība, jo tantei nebija mīļš atsevišķi neviens no tuviniekiem, bet «ģimene» šī vārda tiešajā nozīmē, viss, ko ģimenē un ar tās palīdzību var izjust, iecerēt un piepildīt. Tante Emma bija līdzīga tiem vadoņiem, kuri mīl nevis savus ļaudis, bet pavēlēšanas priekus.

No četriem vecmāmiņas bērniem pirmdzimtais bija tēvocis Teodors; pārējie sekoja šādi: tante Emma, mans tēvs un tante Luīza. Tātad tante Emma bija tikai otrā pēc vecuma. Taču Busardelu ģimenē, kas dibinājās uz tradīcijām un hierarhiju, pietika vietas diviem vecākajiem.

Tēvocis Teodors nepretojās šādam sadalījumam. Viņš bija bezrūpīgs un jautrs cilvēks. Tēvocis neinteresējās par māklera kantora darbu, to viņš uzvēla manam tēvam. Vienīgi savu nekustamo īpašumu pārvaldīšanu tēvocis Teodors uzraudzīja pats. Visu brīvo laiku viņš veltīja medībām. Tikko medību sezona beidzās, viņš jau sāka gaidīt tās atklāšanu un, sulīgi smiedamies, stāstīja dažādus atgadījumus par nošautajiem putniem un zvēriem. Palicis atraitnis un izprecinājis visus bērnus, tēvocis Teodors bija atgriezies uz dzīvi ģimenes savrupmājā. Tur valdīt viņš nebija centies, tas viņam bija vienaldzīgi.

Visa vara atradās mūžīgi sērojošās tantes Emmas rokās. Viņa izrīkoja visu māju, no mansardiem līdz pagrabam, nekur nesastopot pretestību un izmantojot tēvoča Teodora nevērību, mana tēva gurdenumu un vecmāmiņas vienaldzību. Sis trijjūgs tantei deva iespēju virzīt ģimenes dzīvi pa ļoti izbrauktiem, toties pilnīgi drošiem ceļiem.

Viņas laime bija pilnīga, apzinoties, ka viņa vada tuviniekus.

Tomēr mana māte slepus vadīja viņu pašu, turklāt daudz savtīgākos nolūkos. Tā dažs labs muižas pārvaldnieks domā, ka pamatīgi apzog savus saimniekus, bet veikls sulainis apzog viņu pašu.

Māte izlikās, ka pilnīgi pakļaujas tantes uzskatiem un rīkojumiem. Viņa glaimoja tantei Emmai, apjūsmoja tās asprātības, cildināja tās pārākumu, sevišķi tantes klātbūtnē. Pie izdevības māte labprāt atkāpas ēnā, tēlodama pieticīgo. Ar labsirdīgu smaidu uz lūpām viņa nereti sacīja: «Kur nu es! Man nav Emmas gudrības. Man ir tikai veselais saprāts.» Taču es redzēju, ka pie šādiem vārdiem viņa novērsa skatienu, lai tanī uzzibsnījušais izsmiekls viņu nenodotu.

Sie manevri viņai nemaksāja daudz pūļu. Ar visu sirdi pieķērusies abiem maniem brāļiem, māte viņiem visur deva priekšrocības un visiem spēkiem centās viņus izvirzīt labākā stāvoklī. Kā māklera kantorī, tā arī mājās lauvas tiesu no visiem brīvajiem līdzekļiem, privilēģijām un dāvinājumiem vajadzēja saņemt viņiem. Šķita, ka neviens to nepamanīja, bet es biju pamanījusi. Jo vairāk tāpēc, ka no manis to īpaši centās slēpt. Dažkārt, ēdot pusdienas Simona vai Valentīna mājās, es, — atzīšos: ar zināmu prieku! — norādīdama uz kādu dārgu nieciņu vai nesen pakārtu gleznu, iesaucos: «Skaties! Sis Zirodē atradās smēķējamā istabā Vandeika avēnijā!» Vai arī, visiem dzirdot, pateicu, ka vienai no manām svainēm ap kaklu ir vecmāmiņas rota, kuru tā bija solījusies uzglabāt man. Taču drīz vien šī spēle man apnika. Pārāk bieži aizrādot uz šīm sīkajām nebūšanām, varēju modināt tuviniekos aizdomas, ka jūtos apieta. Par laimi, manā raksturā, ko ģimenē visi sauca par pretīgu, skaudības nebija.

Kā gan neapbrīnot mātes savdabīgo talantu? Viņas izdarības, ar tām dēlu labā gūtie panākumi tālu pārsniedza dāvanu nozīmīgumu. Viņas kontā bija vēl citas mahinācijas un dažas pastāvīgi tika perinātas. Māte bija ļoti sarežģītas dabas sieviete, neiedomājami izmanīga. Jūs. redzat, ka vērtēju viņu taisnīgi. Viņa būtu varējusi kļūt par vēsturisku personu. Citos laikos viņa būtu izvērtusies par kādu princesi Ursini vai Mentenona kundzi. Tiesa, gan, tāds izskats būtu viņai kaitējis.

Visumā Busardelu pagātne un nākotne bija tik cieši saistīta ar mājas dzīvi, ka galu galā tikumi šajā

dinastijā bija novirzījušies uz matriarhātu. Valdīja sievietes: vecmāmiņa vārda pēc, tante Emma šķietami un mana māte īstenībā.

Rādījās, ka tantei Emmai pietiks ar mūsu nelielo vārdu maiņu. Acīm redzot, viņa un māte pagaidām ar to apmierināsies. Simons droši vien viņām bija izstāstījis par mūsu saķildošanos Havrā un savu neveiksmi. Viņas pazina mani pietiekami labi, lai paredzētu, ka es iecirtīšos un nekā neteikšu. Sapratu, ka māte, ko savukārt es pazinu pietiekami, nemēģinās mani izjautāt tieši.

— Kaķīt, ja gribi, likšu tev sagatavot vannu, — tante žēlīgi paziņoja. — Es atļauju!

Pie istabas, ko biju sev iekārtojusi ceturtajā stāvā, pašā mājas ziemeļu spārna galā, atradās tikai tualetes istaba ar dušu. Vannai nebija pieticis vietas. Pat dušas ierīkošanai nebija viegli izdabūt atļauju: vai tad trešajā un tāpat otrajā stāvā neesot atsevišķas vannas istabas? Vai man trūkstot spēka nokāpt trīsdesmit pakāpienus? Un vispār — kāda iedoma: apmesties pašā jumta stāvā, kas domāts kalpotājiem! Vienmēr man vajagot visu citādi nekā pārējiem!

Vannas istabas bija tantes Emmas pārzināšanā. Kad kāds gribēja iet vannā, tad vajadzēja griezties pie viņas un palūgt atslēgu, tāpat kā ģimenes pansionātos. Pateicos par viņas laipno piedāvājumu, ko tomēr noraidīju.

— Man pietiks ar dušu, tante Emma! Es jau biju vannā no rīta savā kajītē.

■— Savā kajītē? — viņa atkārtoja, it kā es būtu runājusi svešā valodā. — Ā, patiesi, tu taču biji uz kuģa! Es pavisam piemirsu.

Tante mirkli klusēja, lai labāk liktu saprast, ka mans ceļojums viņu neinteresēja un ka neviens nebija par to raizējies. Tad viņa turpināja:

— Jā, bet pēc tam tu veselu dienu pavadīji vilcienā!

— Veselu dienu!… — es sacīju. — Divas stundas. Turklāt Transatlantiskās līnijas speciālvilciens ir tik tīrs!…

— Kā tad, kā tad! Vilcienos nekad nav tīrs! Ja tikai tu ar savu klātbūtni visu neattīri!

Māte ieirgojās.

— Galu galā dari, kā gribi! — tante Emma teica. — Nemazgājies!

Pavēros uz viņas pelēcīgo ādu, uz pavirši sasukātajiem matiem, uz kleitu, kas bija cieši sažņaugta ap plaukstu pamatiem un ap kaklu.

— Neraizējies, — es sacīju. — Uz dineju ieradīšos pieklājīgā izskatā. Tev nebūs jākaunas par mani.

Uzkāpusi savā istabā, es aiz kaut kādām skaidri neapzinātām jūtām, aiz bailēm vai kautrības, neuzdrošinājos palūkoties apkārt, kā cilvēks parasti dara, atgriežoties savā mājoklī. .Skatieni novērsās no sienām. Nepiegāju arī pie logiem, zem kuriem pletās manas bērnības parks, kas šajā vakara stundā bija tukšs un sevišķi 'poētisks.

Kamēr biju uzkavējusies vecmāmiņas istabā, sulainis bija uznesis manas ce|a somas. Tanīs bija daži suvenīri tuvākajiem radiniekiem. Izņēmu mazos sainīšus citu pēc cita. Mirkli paturēju tos rokās. Pēc tam nolēmu: «Nē. Iedošu vēlāk. Šovakar pie galda būs pārāk daudz ļaužu. Neesmu nekā atvedusi brālēniem un tantei Ziljenai.» Ieliku sainīšus atvilktnē.

* Neviens nepieklauvēja pie istabas durvīm, neviens nepiezvanīja pa iekšējo telefonu. Kādēļ vēl gaidīt? Iegāju tualetes istabā.

Duša man likās slābana. Amerikā duša — tās pātagas cirtieniem līdzīgās šaltis āda vēl glabāja atmiņā, tāpat kā mute dažkārt ilgi glabā kādu zināmu garšu vai auss kādu skaņu, — bija man uzmundrinājusi asinis un masējusi miesu. Varbūt pa daļai tāpēc man bija uzlabojusies auguma līnija. Ar ko tagad aizstāt šīs spēcīgās dušas labdarīgo ietekmi, ja gribēju cīnīties pret aptaukošanos?

Pēc kāda brīža, apģērbusi mazajai dinejai piemērotu kleitu, sēdēju uz dīvāna, rokas salikusi klēpī, laiska un gluži kā apstulbusi. Tātad šovakar nekas nenotiks? Laiks likās apstājies, tas vilkās bezgalīgi lēni.

Kur viņi visi tagad bija? Kurā istabā patlaban sapulcējušies uz apspriedi? Uz ģimenes dineju katrs vienmēr ieradās agri. Droši vien jau bija sanākuši gandrīz visi. Šķita, ka dzirdu tantes Emmas balsi, kas citu pēc cita sagaida ar paziņojumu: «Vēl nekas nav noskaidrots!» Simons, lai attaisnotu piedzīvoto neveiksmi, bez šaubām, apraksta pēc sava prāta mūsu satikšanos un ņirgājas par manu ēzelisko stūrgalvību.

Katrs atnākušais atkarībā no sava rakstura iesaucas: «Ko es jums sacīju?… Gan jūs redzēsiet, ka… Ak, šī Agnesal…» Kad parādīšos salonā, visi apklusīs; sāks runāt par kaut ko citu; izliksies, ka neinteresējas par mani… Es nesteidzos pārtraukt ģimenes apspriedi. Nedz viņus atkalredzēt. Viņi visi jau bija paguvuši man apnikt.

Nekustējos no vietas, mani bija pārņēmusi skumja gaišredzība, kādā cilvēks ieslīgst, kad neko nepacietīgi negaida un domās nelolo nekādas ilūzijas. Paliku sēžam, sasprindzinājusi dzirdi un vērīgi ieklausīdamās dvēselē. Izjutu zem kājām visu savrupmāju. Katru slieksni, katras durvis, katru gaiteni un kaktu, lielās un mazās istabas, kurās varētu kustēties ar aizsietām acīm, tik labi es tās pazinu; to izvietojums… Cauri grīdām un griestiem uztvēru tās gluži fiziski, tāpat kā pasažieris uz tvaikoņa domā par kuģa dziļumā ieslēpto katla telpu. Jutu savrupmāju zem kājām un jutu ap to Monso līdzenumu. Savrupmāja nostiprinājusies līdzenuma centrā kā zirneklis tīkla vidū. Tik daudz saišu mūs sēja pie šī kvartāla! Tas bija darījis mūs bagātus. Vecvectēvs un viņa brālis, mūsu pārticības pamatlicēji, bija šo kvartālu nodibinājuši, spe-kulejot ar gruntsgabaliem, kas atradās starp Mazo Poliju un Otrulu; vecvecmāmiņa, dzimusi Bizjī, bija baroneses Osmanas māsīca; pateicoties šai radniecībai un radu sniegtajiem labiem padomiem, «brāļi Busardeli» reizēm bija sekmīgi sacentušies ar baņķieri Pereiru. Sacensības rezultātā ģimene bija ieguvusi ievērojamu bagātību un kādus trīsdesmit nekustamus īpašumus, kuru vidū pats diženākais bija savrupmāja, ko trīs mūsu priekšgājēji apmēram 1865. gadā bija likuši uzbūvēt Filipa Egalitē vecā parka malā. Ap šo pirmo ģimenes namu sadīga mājas, kuras dzīvoja Busardelu tiešie un netiešie pēcnācēji. Neviens no šiem mājokļiem nesniedzās ārpus mūsu dzimtas īpašumiem. Mazāk mantīgie radi nesa upurus, lai tikai saglabatu uz robežas ar Batinjolu vai Ternām tumšus an-tresolus. Mantīgākie, kuriem piederēja savrupnami Hoša avēnijas galā vai Malerba laukumā, izturējās nicīgi pret modernajiem kvartāliem Senas krastā vai Buloņas meža malā. Visi pajika uzticīgi Monso līdzenumam, pakļaudamies sarežģītām izjūtām: pašapziņai, atzinībai un pat zināmai māņticībai.

Bet es — kas mani te saistīja? Kāpēc es paliku šī kvartāla gūstā, pie saltā ģimenes pavarda, pje tuviniekiem, kuru sirdīs nebija pret mani ne mazākā siltuma? Ģimenes jūgs mani nomāca, taču es to nenokratīju, nesu to ar mokām, pastāvīgi dumpodamās, un tomēr nesu. Un, kad man nejauši bija gadījies uz laiku no ta atbrīvoties, es atkal atgriezos uzvelt to sev plecos.

Vai tiešām radniecības saites bija tik stipras? Tās saturēja cieši vienotus visus šos cilvēkus, kuri cits citu nemīlēja, bet vismaz bija līdzīgi dvēselē. Un mani arī tās saistīja, mani, kam nebija nekā kopīga ar asins radiem, pat ne viņu labās īpašības, pat ne mani trūkumi.

Kas tas par neizdibināmu un neuzveicamu vilinājumu?

3

Atskanēja gongs, kas aicināja uz dineju. Tas man vienmēr atgādināja signālu, ar kādu dažos teātros pavēstī, ka tūlīt pacelsies priekškars.

Man tiešām bija tāds iespaids, ka sāksies izrāde, ka beidzot norisināsies kaut kas svarīgs. Nudien! Man tiks atlīdzināts par simt sīkajiem sarūgtinājumiem, ko bija sagādājusi atturīgā uzņemšana, kad atgriezos tēva mājā gluži kā zagšus.

Manu ieiešanu otrā stāva salonā, kur visi bija sapulcējušies, neapsveica neviens izsauciens. Visi centīgi turpināja čalošanu. Tante Emma, kas bija sagrupējusi ap vecmāmiņu vairākus klātesošos, steigšus kaut ko penterēja.

Simons, simetrijas dēļ nostājies salona otrā malā, atsāka vai arī sāka pamācīgu runu brālēniem, kas viņu vienmēr uzklausīja.

— Izlasot jaunos likumus, prātā neviļus iešaujas doma, ka šo likumu sastādītāji nekad nav zinājuši, kas ir mantojums^— Simons sacīja. — Un tādi ļaudis pie mums valda! Ā! — brālis iesaucās, pievērsdamies man. — Lūk, Agnesa!

Viss noritēja diezgan jocīgi. Bija skaidrs, ka te rīkojies apzinīgs režisors, kas iestudējis šo komēdijas mirkli. Gan vecie, gan jaunie paskatījās uz mani bez nicināšanas, tomēr pavisam nevērīgi, teica man «labvakar», nevis «labdien», īsi sakot, izturējās tā, it kā es būtu atgriezusies nevis pēc diviem gadiem no Amerikas, bet tepat no Fontenblo pēc nedēļas beigu izbrauciena.

Viens negaidīts pārsteigums tomēr. Tante Luīza — manīju, ka nedrošiem soļiem, — šķērsoja salonu.

— Agnesa, mīļo bērniņ, — viņa mani uzrunāja, — priecājos tevi atkalredzēt.

Viņa mani īsti noskūpstīja un, visiem salti klusējot, atgriezās savā kaktā. Ikviens noprātoja, kādu pārmācības akciju tante Emma sāks kaldināt pret Luīžu. Katrs piesargājās pārtraukt klusēšanu, ar ko tantes Luīzas biklais gājiens ieguva gandrīz vai demonstrācijas raksturu.

Par laimi, īstajā mirklī parādījās vecais Emīls un paziņoja kundzei, ka galds ir klāts.

Mana vieta pie galda bija mainīta. Pa manas prombūtnes laiku vairāki mūsu ģimenes jaunākās paaudzes pārstāvji bija sasnieguši to vecumu, kad jau var piedalīties pieaugušo dinejās. Galda centrā šis papildinājums sēdētāju kārtību negrozīja, toties galos radās pārgrupē* jumi. Es tagad sēdēju starp vienu brālēnu un vecāko no brāļadēliem. Turpat tuvumā bija māsīca Zenevjeva un jaunākā svaine Valentīna Helēna.

Te man jāpaskaidro: ja daudzie Busardelu vīriešu kārtas pārstāvji atšķīrās cits no cita ar priekšvārdiem un arī ar to, ka dažu sauca par tēvoci, citu par brālēnu un vēl citu par brāļa vai māsasdēlu, tad ar viņu sievām nebija tik vienkārši. Mana ģimene pārāk lepojās ar savu uzvārdu, lai paciestu, ka tam pievieno kāda Busardela sievas jaunavas uzvārdu. Apprecēdamās katra kļuva Busardela, viņas pašas izcelšanās tika it kā izsvītrota. Kā gan izskatītos blakus šīm četrām zilbēm jebkurš cits ar savienojuma zīmi piesaistīts uzvārds? Atdarināt ļaudis, kuri domā, ka kļūst sevišķi smalki, sākdami saukties par Dirān-Mišāriem, par Moren-Divaliem!… Tāpēc mūsu ģimenē sievas vārdu vienkārši saliedēja ar vīra vārdu. Uzvārds «Busardela» netika izteikts. Manas svaines un māsīcas saucās, piemēram, Valentīna Helēna vai Gastona Suzanna. Mums bija divas Zannas: Simona Zanna un Pola Zanna. Pat mana māte saucās Ferdinanda Marija. Gandrīz visas; viņas tā arī parakstījās vēstulēs, gluži kā vēsturē plaši pazīstamas laulātas draudzenes ir parakstījušās: Laverņa-Lafaijeta vai Polatrona-Poliņaka.

Tā kā galda galos sēdēja gados jaunāki ļaudis, tad cerēju, ka tuvākajos kaimiņos sastapšu lielāku nepiespiestību un atsaucību: runāšu ar viņiem par Savienotajām Valstīm. Jutu sevī mostamies stāstītājas garu. O, es nemeklēšu izdevību spīdēt, it īpaši ne šo klausītāju vidū, jo šos jauniešus, kas neizkustējās no mājām, nebija grūti pārsteigt. Nē, es tikai ilgojos runāt par zemi, ko nupat biju atstājusi, pieminēt dažu pilsētu nosaukumus, dažus amerikāņu vārdus. Tobrīd biju kā iemīlējusies meitene, kas aplinku ceļā vientiesīgi cenšas novirzt sarunu uz vienīgi viņai tuvu tematu, lai varētu atkārtot viņas sirdij dārgus vārdus, garām ejot pieminēt kādu «draugu» un tā sevi nodot…

Taču neviens man nekā nejautāja. Zēni laikam neuzdrošinājās un tāpēc atturējās. Es neparko neticēju, ka viņus neinteresētu mans ceļojums. Nolēmu sākt runāt pirmā.

Es nepaguvu to izdarīt. Tante Emma, klīrīgi ielikusi ēdamkaroti zupas šķīvī, ko, acīm redzot, taisījās iztukšot vēlāk, ierunājās:

— Uzminiet, kas ar mani notika autobusā!

Ar žiglu skatienu pa labi un pa kreisi viņa sacēla trauksmi visos. Vajadzēja klausīties.

— Ak dievs, mīļā Emma! — tēlodama izbailes, iesaucās māte. — Ceru, ka tev nenotika nekas ļauns?

— Tāpēc, ka pratu parādīt raksturu!

— O, tas mani nepārsteidz, — māte godbijīgi apgalvoja.

Bija iestājies klusums, tante izēda pusi šķīvja. Viņa nebāza karoti taisni mutē, kā dara vienkārši cilvēki; būdama smalka dāma, viņa piecēla karotes malu pie lūpām un tad sparīgi, ar tādu kā vārīšanās troksni, iesūca viru mutē. Visi gaidīja.

— Biju iekāpusi «S» līnijas autobusā, — tante galu galā turpināja.

Tad viņa iztukšoja šķīvi.

Tante Emma dievināja publiskos satiksmes līdzekļus. Kaut gan Busardelu savrupmājas garāžā stāvēja trīs automobiļi, viņa nekad tos neizmantoja. Dažkārt, kad viņa atgriezās mājās, izlikdamās, ka ir ļoti nogurusi no staigāšanas pa pilsētu, es viņai jautāju: «Kāpēc tu neņem limuzīnu?» Tante atbildēja: «Tāpēc ka tas ir veltīgi!» — tādā tonī, kādā paziņo kaut ko pilnīgi neapstrīdamu, it kā viņa būtu sacījusi: «Tāpēc ka auto ir pārdots!»

Īstenībā pilsētas satiksmes līdzekļi viņu izklaidēja. Būdama pļāpīga dīkdiene, viņa nezināja, ko sadarīt pa visu dienu un kā sagaidīt vakaru. Turklāt autobusos viņa nebaidījās no nelaimes gadījumiem. Jur viņa, kā pati apgalvoja, jūtoties pilnīgi droša. Taksometri, kurus tante Emma sauca par zārkiem, viņai derdzās. Tanīs varot aplipt ar diezin kādiem baci|iem, un vai varot zināt, kāda šofera rokām uztic savu dzīvību? Simtreiz labāk tantei Emmai patika autobusi.

Viņa, starp citu, bija viena no tām sievietēm, kam pastāvīgi «kaut kas atgadās» gan veikalos, gan bankā pie lodziņa, gan metro. Autobusi bija viņas iecienītākais darbības lauks. Jo vairāk tāpēc, ka tur viņa nāca saskarē ar apkārtējās pasaules dzīvi.

Autobusos tante Emma atklāja simtiem jaunumu, par kuriem viņai nebija bijis ne jausmas. Tantei ārpasaules notikumi norisinājās un ļaudis eksistēja tikai tad, kad viņai par tiem bija darīts zināms. Laikrakstus viņa lasīja pavirši, toties katru tenku uzklausīja cītīgi. Viņa, piemēram, kādu dienu iesaucās: «Vai zināt, ko man vakar trīsdesmit septītajā autobusā stāstīja viena kundze?… Spānijā cilvēki mirstot no bada!» Līdz tam brīdim viņai šāda problēma nebija eksistējusi.

— Biju iekāpusi «S» līnijas autobusā. Atgriezos no Svētā Sulpīcija; man bija stāstīts, ka tur kādā baznīcas piederumu tirgotavā pārdodot resnas, vītas sveces, man patīk dedzināt tādas salona kandelabros. Lielajos veikalos tās vairs nevar dabūt. Es par to nemaz nebrīnos, jo tagad ar visu iet uz leju!… Nolēmu pati doties turp, lai uz vietas apskatītu sveces. Jo es jau sevi netaupu!

Ne uz vienu nepaskatīdamās, tante Emma brītiņu apklusa, lai katrs varētu dzēlīgo mājienu attiecināt uz sevi.

Pēc tam viņa sāka plaši un gari stāstīt. Par kādu nenozīmīgu starpgadījumu, kas radies sakarā ar pieturas vietas pārcelšanu, tāpēc ka pārbruģēta Kurselas iela. Tante Emma nav varējusi izkāpt pie tās laternas, kur parasti izkāpusi. Vesela drāma! Autobuss aizbraucis garām Van-deika avēnijai, jo pietura pārcelta uz bulvāri; braucēja protestējusi, ķilda uz platformas iedegusies arvien karstāka. Tante Emma zina savas tiesības: autobusā nav izlikts paziņojums par pieturas pārcelšanu… Konduktors signalizē, lai brauc tālāk. Labi! Tātad viņi grib mani izvest no pacietības? Lai notiek, tante Emma brauks līdz galapunktam, liks ataicināt inspektoru un iesniegs pienācīgu sūdzību!

Mēģinu paklusām aprunāties ar blakus sēdošo brālēnu:

— Iedomājies, Ņujorkas metropolitēnā .

— Cst! — viņš uzreiz mani apsauc, ar rokas mājienu aptur. Redzu, ka viņš vērīgi skatās uz stāstītāju. Viņš patiesi klausās.

Pēkšņi atskārstu: «Nabaga Agnes, kāda tu esi muļķe! Vai tad zem šī jumta ģimenes maltītes kādreiz ir bijušas citādas? Vai tu jebkad esi dzirdējusi pie šī galda citas sarunas nekā par starpgadījumiem ar kalpotājiem un preču piegādātājiem un par bērnu slimībām? Vai tu nesaproti, ka šādi stāstījumi, kuru seklumu nojaustu un atklātu ikviens no klātesošajiem, ja dzirdētu tos citur, šeit bauda priekšrocību un kļūst ievērības cienīgi aiz tā vienīgā iemesla, ka tie attiecas uz Busardeliem? Vai tu nezini, ka šis burvju vārds it visu dara cildenu un ka diženajiem viss ir dižens? Ja tu to nesaproti, ja šajās sarunās tavs samaitātais prāts saskata pliekanību, — tad kādēļ tev vajadzēja atgriezties un kālab tev vajag te palikt?»

Maltīte norit tomēr svinīgi. Ja vērtētu tikai pēc ēdieniem, vīniem, traukiem un apkalpošanas, tad varētu nodomāt, ka te sapulcējusies visizmeklētākā sabiedrība. Damasta galddrānā ieaustas vīnogu novākšanas ainas. Uz spodrā damasta sevišķi izceļas Limožas servīze, ko rotā sīks, vecmodīgs zīmējums, toties porcelāns ir plāns kā papīrs! Kristāla glāzes ir tik smagas, ka paceļot nevar saprast, vai tās pielietas vai tukšas. Galda vidū augļi sakrauti Odio veidotā sudraba traukā, kurš stāv uz vienkārša spoguļa paliktņa.

Tā ir tikai servīze «numur trīs». Zinu, ka bufetēs aiz atslēgas glabājas Ķīnas porcelāns, Sevras servīze ar diviem kopā savītiem «B» — Busardeli un Bizjī, un no tās ēdusi firstiene Meterniha. Ir arī impērijas laiku sudraba galda piederumi un paplātes, Saksijas un Vedžvudas porcelāna vāzes, dažādi ēdamgalda priekšmeti, kas vairs netika lietoti, bet bērnībā manās acīs bija kļuvuši vēl burvīgāki: dūmaina kristāla skalojamie trauciņi, opālstikla punša servīzes.

Zinu, ka pagrabos guļ visslavenāko vīnu kolekcija. Tā arī ietilpst Busardelu tradīcijās, tāpat kā lieliska virtuve. Taču Busardelu tradīcijās ir arī prasība, lai gara barība paliek rupja. Šinī namā izsmalcināta ir tikai mājturība. Mēs ēdam kā lielkungi un tērzējam kā vārtsargi.

Maltīte jau mazliet pavirzījusies uz priekšu. Tiek pa* sniegts cepetis. Fazāni Svētās alianses gaumē. Sarežģītais ēdiens izdevies teicami. Pie cepeša dzer vecu «klo-vužo». Ak vail Mūsu ģimenē ikvienam jābūt vīnu un smalku ēdienu pazinējam, toties tos baudīt uzskata par gluži lieku. Redzu, ka mani tuvinieki rītin aprij izmeklētos ēdienus un ar tiem tikai spēcina savas oratoriskās spējas. Un kur viņi tās izlieto! Prasmīgi pagatavotais putna cepetis, vecais burgundietis pazūd viņu mutēs, no kurām kā burvju pasakās izplūst viltīgas dzēlības un daždažādas muļķības.

Es vairs neklausos. Sarunas pie galda mani ir pilnīgi uzveikušas. Tās mani dziļi iegremdējušas Busardelu peļķē, pliekanību virā, kurā viņi pastāvīgi vārās. Ak, ģimenes maltītes, sapulcēšanās, kas notiek divas reizes dienā un ko nav iespējams saīsināt! Ģimenes galds! Cik daudz nesaskaņu, skaudības, pazemojumu un apslēptu dusmu pie Šī kopīgā galda!… Tieši ēdamistabā bērni klausās, novēro, vērtē. Šeit vecāki parādās, kādi ir. Šeit meitas sāk baidīties no mātēm. Ja es pārvilktu ar plaukstu pār ēdamzāles sienām, kas iztapsētas ar lielisku Kor-dovas ādu, kura būtu citādas sabiedrības cienīga, tad uz pirkstu galiem paliktu manu agrāko ilūziju, nevienam nevajadzīgā maiguma un sagandētās jaunības putekļi.

Patlaban kaut ko stāsta tēvocis Teodors. Arī viņš runā skaļi, kā gandrīz visi mani radi. Spalgā, pašapzinīgā, rāmi plūstošā runa ir kā pašas ģimenes balss. Tēvocis runā vēl jo skaļāk tāpēc, ka viņš runā labi un pats to zina. Viņš pārspēj savu māsu Emmu, izteikdamies, nudien, gandrīz tā, kā rakstījis Voltērs. Šī apbrīnojami tīrā franču valoda, kas nodota tik acīm redzamas prāta aprobežotības kalpībā, atstāj likteņa netaisnības, nepelnītas dabas dāvanas iespaidu.

Lielais mednieks ir milzīgi pinkains, apaudzis ar bārdu līdz pašām acīm. Jaunībā bijis rudmatis, tēvocis Teodors tagad kļuvis iedzelteni sirms. Viņš pats izskatās kā vecs meža zvērs. No rīta līdz vakaram viņš kūpina baismīgi stiprus cigārus', kas uz bezkrāsainās bārdas un ūsām atstājuši tumšu rūsas laukumu. Rokas viņam ir spalvainas, arī ar rūsganiem plankumiem. Tēvocis Teodors atzīst vienu vienīgo sportu — medības. Toties tās viņš uzskata par parastajiem mirstīgajiem liegtu jomu. Kad viņš stāsta mednieku stāstus, tante Emma vienmēr iejaucas ar starpsaucieniem. Arī tante ir lietpratēja, pati piedalās medībās,

nebaidās skatīt dzīvnieku asinis, prot, gluži tāpat kā vīrietis, notrenkt zaķi, un viņas iemīļotais stāstījums, ko viņa vienmēr atkārto, ņirdzīgi smiedamās, ir par kādu jaunu dāmu, kurai pasniegta nomedītā zaķa ķepa un kura, saņemdama vēl silto stumbeni, paģībusi.

Gribot negribot dzirdu tēvoča vārdus; viņš saka:

— Man reiz bija seteru sugas kuce, sauca viņu par Glāsmu. Tā bija lieliska dzinēja. Soloņā es kādu dienu jau grasījos iet uz mājām, metās krēsla …

Negribu klausīties šo nostāstu, ko droši vien jau zinu. Piespiežos domāt par kaut ko citu. Gadās tā, ka vārds «Soloņa» nemodina man atmiņā mūsu laukus Bevronas krastos, bet aizved mani pavisam citādās pļavās. Tanīs, kuras tagad saucu tikai par prēriju; tur pirmo reizi man atklājās visā diženumā neparastais Jaunās Pasaules pionieru liktenis, tur Fenimora Kūpera un Maina Rīda varoņi, kurus agrāk nebiju saskatījusi pareizi, man parādījās savā īstajā izskatā… Savienotajās Valstīs pavasara sākumā tuksnesis vairākas nedēļas zied. Ļaudis automobiļos ierodas no pilsētām papriecāties par pasakaino skatu. Jūdžu jūdzēm jābrauc caur neauglīgas vientulības valstību, līdz beidzot sasniedz meklēto uzziedējušās vientulības brīnumu.

Mašīnu aptur krāsainā paklāja malā kā ezera krastā. Ziedu jūra plešas tā Itāļu. Ja zeme ir mazliet viļņaina, tad uzplaukušais tuksnesis saplūst ar debesīm un iekrāso apvārsni. Uz malu malām var doties šajos svētceļoju-mos, un neviens no tiem nav citam līdzīgs, katram ir sava krāsa. Mohavas tuksnesī zied zilās lupinās un oranžās poppieskas vējā līgojas; pie Bekersfīldas sārtās verbenas un pie Silverleika’— zemas, baltas puķītes, esmu aizmirsusi, kā tās sauc.,.

—- Kaķīt, paklausies taču!

Aicinājums nāk no tantes Emmas, kas atkal ņēmusi vārdu. Viņa uzstāsies ar otra piedzīvojuma atstāstīšanu. Katrs klātesošais, vakarā atgriezies mājās, pacels acis uz debesīm un sacīs: «Ak, tante Emma pie galda ir īsta dieva sodība!» Bet patlaban visi klausās viņā ar šķietamu un varbūt pat pa daļai īstu bijāšanu, jo bara izjūtas dažkārt ir neizprotamas. [15]

Taču tante vēršas īpaši pie manis, pie sava «kaķīša». Vai viņa cer, ka jaunais pamācīgais stāstījums var nākt man par labu, vai arī redz, ka domās neesmu vairs ar viņiem?

Sulainis pasniedz nākamo ēdienu; maltītei gals nav paredzams. Tante Emma stāsta par atgriešanos no Ar-delo. Tur Simonām pieder vasarnīca, ko viņš mantojis no pirmās sievas. Katru vasaru ģimene turp nogādā bērnus un arī pieaugušos. Šogad Ardelo vasarnīcā bija uzturējušies mani seši mazie brāļu dēli un meitas, viņu aukles, mana māte un svaine, kas ir grūtniecības stāvoklī. Visa Šī lielā saime bija «ņēmusi jūras peldes», kamēr mans vecākais brālis, laimīgs vīrs un tēvs, kopā ar Valentīnu un Helēnu ceļoja pa Austrumiem, kamēr mūsu I apiņš pārzināja darbu kantorī, vecmāmiņa snauda, pagriezusi muguru Monso parkam, un tēvocis Teodors So-ioņā medīja. Turpat medībām nodevās arī tante Emma. Taču viņa aiz brīvas gribas bija upurējusi pāris dienu no sava «brīvlaika», lai ietu talkā nabaga Marijai un palīdzētu aizvest atpakaļ uz Parīzi prāvo bērnu pulcinu, audzinātājas un nelaimīgo vedeklu, kas drīz vien gaidīja ģimenes pieaugumu.

Tante Emma bija likusi rezervēt no Buloņas divas kupejas, vienā brauks bērni ar auklēm. Tante ceļot prot, tāpēc braucienam bija izvēlējusies sestdienu. Tad neviens neatgriezās Parīzē. Bērniem gan tiek atņemta viena diena svaigā jūrmalas gaisā, jo vecākajiem skolā jāiet tikai pirmdien, bet tas nav tik svarīgi. Toties vilcienā būs mazāk ļaužu. Etaplā jau nu neviens neiekāps. Sievietēm trijatā būs ļoti ērti.

Viņas tiek ielaistas rezervētajās kupejās; visi sasēžas, vilciens atiet. Viss norit bez traucējumiem. Tikai divi mazākie bērni sāk vemt. Simona Zannai nekļūst nelabi. Drīz viņi būs galā. Jau sasniegta Sendenī. Bet kas tad tas? Vilciens apstājas? Te taču nav stacija, bet priekšpilsēta! Aizrit piecas minūtes, aizrit desmit… Nē, piedodiet! I&lt;ā tad tā? Tante Emma nolaiž lejā rūti, izliecas pa logu un nopētī apkārtni. Veltīgi: uz līnijas neredz neviena dzelzceļnieka, kuram pajautāt. Vai arī pa citu vagonu logiem neviens nav izbāzis galvu?… Nē, viņa vienīgā ir noraizējusies! Cik neapzinīgi ļaudis!… Tieši tāpēc notiek vilcienu sadursmes… Pēkšņi viņa vērīgi ieklausās, vēl vairāk izliecas pa logu… Kas tas?… Ko viņa dzird?.,. Žēlīga debess! «Internacionāli»!

Pēc šī vārda, pie šīm atmiņām, pie šī baisā rēga tante Emma paliek mirkli mēma. Pēc tam, lai kāpinātu efektu, viņa turpina:

— Nudien! Man aizrāvās elpa!… Iedomājieties sevi manā vietā… Atbildība par desmit dvēselēm! Un «Internacionāle»! Marija negribēja man ticēt… Dārgā, es tev nepārmetu. Jo tas bija pilnīgi neaptverami! Jau divdesmit gadus diendienā esmu kalusi: tagad vairs nevar droši doties ceļā… Tu tomēr arī pati pārliecinājies: tika dziedāta «Internacionāle»! Un spalgās, griezīgās balsīs! Es nesvārstījos, — saķērusi Mariju aiz rokas, sacīju: «Māsa, es tevi nepametīšu!» — un atsēdos. Liku saaicināt kopā bērnus, aukles, jo gribēju, lai visi būtu manā tuvumā… O, es biju apņēmības pilna! Es būtu pratusi laist darbā dūri! Apvaidīt pūli! Dumpinieki dabūtu trūkties!

— Dumpinieki? — es jautāju. — Vai tad šoruden Francijā bija nemieri?

— Avīzes par to, protams, nav bildušas ne vārda! Lai tanīs sāktu ko minēt, tad vajag plūst asinīm!… Un arī tad vēl nevar zināt!

— Varbūt tie bija strādnieki, jauni puiši, kas tāpat vien dziedāja «Internacionāli», nemaz nedomādami…

— Protams! — tante mani pārtrauc. — Protams! Tu vienmēr visu attaisno!… Skaidri redzams, ka nupat esi atbraukusi no zemes, kas brāļojas ar Padomju Savienību!

— Tante Emma, tu maldies. Tici man, ka Savienotās Valstis…

— Man ir vienaldzīgas, kaķīt! — tante steigšus nober.

— Tici tu man, ka Savienotās Valstis un viss, kas tur notiek, man ir vienaldzīgs! Man pilnīgi pietiek ar to, ko redzu pie mums. Es esmu tikai francūziete!

Tante Emma izslej galvu un pikti paveras manī. Pēc tam ar plašu rokas vēzienu it kā aizmēž projām visu nesvarīgo.

— Turklāt ne jau tas ir galvenais, — viņa turpina.

— Marij, piesaucu tevi par liecinieci: vai «Internacionāle» tika dziedāta? Jā!… Vai mēs atradāmies sarkanās priekšpilsētas centrā? Jā!… Vilciens aizkavējās nevietā? Jā!… Vai konduktori bija pazuduši? Jā!… Lūk, tāds bija stāvoklis!

Tante Emma ar dziju tīksmi izbauda savu oratorlsko efektu un vispārējo klusēšanu, ko viņa panākusi. Tad viņa izsaka vēl šādu sentenci:

— Mūsu dienās cilvēks, atstājot Parīzi uz vienu mēnesi vai uz divdesmit četrām stundām, nekad nevar zināt, kādā stāvoklī pilsētu atradīs.

…Tālāk sniegšu tantes sarežģīto stāstījumu saīsinātā veidā: vilciens atiet, bez kavēkļiem šķērso Sendenī un sasniedz Ziemeļu staciju, kur iztrūcinātie bērni, mana māte, aukles un grūtā svaine tiek nogādāti sveiki un veseli.

— Kas tad galu galā bija noticis? — es jautāju.

Tante Emma paceļ abus rādītāja pirkstus un pamācīgi

noskalda zilbi pa zilbei:

— To … ne-kad … ne-viens … nav … da-bū-jis … zināt!

Valentīna Helēna, kas ir vislielākā tukšgalve ģimenē, uzdrošinās iebilst:

— Aukle man tomēr teica …

Tante Emma uzmet viņai tādu skatienu, ka nabadzītei Helēnai vārdi iestrēdz rīklē.

— Tjā! — tante saka. — Es zinu! Man arī tas ir stāstīts. Kāds dzelzceļa kalpotājs paskaidrojis jūsu auklei, ka laicīgo skolu audzēkņi dziedot šo dumpīgo dziesmu ikreiz, kad satiekot patversmes bērnus, kurus vada pastaigā kāds mācītājs. Va[ ne?… Nu, to lai iestāsta kādam citam! Es neesmu tāda zoss kā šī jaunkundzīte!… Kura, starp citu, darītu labāk, ja neizkrāsotu seju kā izkārtni, bet tas, mīlulīt, ir jūsu ziņā …

Ko es galu galā varu darīt? Nav taču iespējams, lai vairs nedzirdētu šo mēļošanu, aizbāzt ausis ar plaukstām un pie sevis skaitīt vārsmas, kā darīju agrāk, kad nevarēju aizmigt: «Nāc tuvāk, Nēron, un atsēdies. / Tavas šaubas es kliedēšu drīz…» Es viļātu maizes drumstalas, ja tās man netiktu atņemtas: sulainis ar suku pārvelk pār galdautu, jo ir pasniegti sieri. Paldies dievam! Atliek vēl tikai augļi un cepumi. Drīz viss būs galā. Satveru vienā rokā savu vislielāko glāzi aiz kājiņas un otrā rokā vismazāko. Kristāla' šķautnes uztver gaismu no lustrām un met uz galdauta divus mazus varavīksnes krāsās zaigojošus vēdeklīšus — vienu lielāku, otru mazāku. Varu tos grozīt, sabīdīt kopā, sajaukt…

Vēl lieku reizi manī atmodusies agrākā Agnesa, mazā meitene. Uzcēlusies no manas būtības dzīlēm, tā aug un briest manī kā ziepju burbulis, kas iepūsts otrā burbulī, cieši iekļaujas manī, jau pieaugušā sievietē, un piepilda mani visu… Ak, vai tikai tādēļ esmu šķērsojusi okeānu, lai, atgriezusies mājās, atkal atdzīvinātu sevī pašas ēnu, drūmo, īgno, vientuļo un pat sentimentālo bērnu?

Bet… Bet kas te nupat tika pieminēts? Kā vārds pārsteidza manu dzirdi, izrāva mani no stinguma un aušīgajām pārdomām? Pie galda cits citam atkārto šo vārdu. Tūlīt runās par šo cilvēku. Nē. Tante Emma zīmīgi norāda ar acīm uz kalpotājiem un mīklaini pačukst:

— Tas, ko gribu jums par viņu pateikt, ir noslēpums.,, Vēlāk… Salonā …

Visi kļuva vērīgi. Es nojaušu, ka šoreiz runa nebūs par niekiem. Šovakar pirmo reizi pārdzīvoju tās pašas jūtas, kas saviļņo pārējos. Esmu ieinteresēta.

Sī cilvēka vārds ir visu mutēs. Tas man atsauc atmiņā ģimenes locekli, kurš diezgan maz atbilst parastajam Busardelu tipam. Tagad brīnos, ka nebiju atcerējusies viņu jau agrāk. Ja padomā, ka Havrā apjautājos Simonām gan par vienu, gan par otru, bet par viņu…

Tante Emma paziņo, ka viņš drīz atgriezīšoties. Brālēns nav sadzirdējis, par ko ir runa; pieliecies uz galda galu, viņš mums jautā:

— Kas atgriezīsies?

Atbildu es:

—- Ksavjē. [16]

Ksavjē Busardels ir man attāls radinieks. Mums ir tikai trīs gadu starpība: viņam ir divdesmit trīs, man divdesmit seši gadi. Ģimenē mēs tomēr neesam tās pašas paaudzes piederīgie. Kā viņš, tā arī es, mēs abi esam tieši Busardelu-Bizjī pēcnācēji, taču Ksavjē ir vienu pakāpienu tālāk no šiem priekšgājējiem. Sis Busardelu jaunākais atzarojums bija tik rosīgi slēdzis laulības un radījis pēctečus, ka paguvis aizsteigties priekšā vecākajam atzarojumam. Kā par sodu tomēr slimības un pāragra nāve bija nemitīgi cirtusi robus tik strauji pieaugošo pēcnācēju vidū, galu galā atstājot tikai vienu pašu pārstāvi, turklāt arī diezgan vārgu — Ksavjē, Busardelu mantojumā nav tikai bagātības. Ir ari savs pasīvs, kas turklāt nefigurē banku kontos. Iedzimtības mušu ģimenē nav tik vērtīgas kā mantotie īpašumi. Atsevišķus skaita lielas Busardelu ģimenes locekļus dažkārt^ piemeklē sena kaite; vienā dzimtas atzarojumā tā pazūd, citā atkal uzpeld. No tēva puses augšupejošajā līnija šī kaite bija izgaisusi bez pēdām. Vecmāmiņa, grāfu Klapjē atvase, mūsu veselīgā priekštece, bija ne tikai palielinājusi ģimenes nekustamo īpašumu masu pilsēta, pievienojot vēl citus īpašumus, bet arī ielējusi mūsu asinīs jaunas asinis. Taču pēc tam bija pieticis, ka viens viņas dēls, mans tēvs, apprecēja savu māsīcu, kuras māte bija no Busardeliem, lai bīstamais drauds parādītos no jauna: mana māsa nomira ar diloni, Valentīnam ir vājas plaušas, un viņu bērnu veselība pastāvīgi jāuzrauga.

Ksavjē atzarojums tomēr tika skarts vissmagāk. Viņa vectēvs trīsdesmit gadu vecumā no tuberkulozes aizgāja kapā un tēvs krita pie Ipras no vācu šāviņa, citādi, bez šaubām, būtu miris tādā pašā nāvē; puisēns Ksavjē, vienīgais dēls, jau agrā bērnībā uzrādīja bīstamās slimības pazīmes. Ksavjē māte apprecējās otrreiz ar vīrieti, kas nebija rados ar mūsu ģimeni, it kā vēlēdamās izbēgt no nāvīgās kaites draudiem. Viņa noslēdza laulību ar kādu augstu koloniju ierēdni. Vienā jaukā dienā viņa sekoja vīram. Vai bāreni pameta likteņa varā? Nē jel! Viņam taču bija krustmāte. Tante Emma.

Vai viņai trūka plašu līdzekļu, vai viņai bija mazums neizšķiestu maigu jūtu?… Tante Emma uzņēmās gādību par puisēnu, tikai ar noteikumu, ka viņai atstāja pilnīgu rīcības brīvību. Un vēl ar noteikumu, ko viņa gan neizpauda vārdos, ka jaunais pienākums it nekādi netraucēs viņas ieradumus.

Veselība svarīgāka par visu!… Tante Emma, labprātīgi stājusies krustdēlam mātes vietā, saaicināja kopā speciālistus. Viss nokārtojās pavisam ātri un ļoti labi: Ksavjē aizsūtīja uz Davosu.

Tur viņš nodzīvoja gadiem ilgi. Paretam viņš atgriezās pie mums, izbrīnījies, nepieradis pie dzīves savrupmājā, pie Parīzes kņadas un zemienes parašām. Ar katru reizi Ksavjē bija izskatījies aizvien spirgtāks. Kaite atkāpās; tā izzuda pavisam… Vai tā gan? Akli ticēt ārstiem?… Tik vientiesīga tante Emma nebija! Krustdēla labā viņa gribēja darīt visu iespējamo, lai nekad nebūtu sev ko pārmest. O, protams, bērns, tagad jau jauneklis, plašajā savrupmājā nevienam nebūtu par apgrūtinājumu, Un krustmāte, kas Ksavjē «dievināja kā pašas dēlu», justos ļoti laimīga, ja viņš paliktu Parīzē. Bet… Bet Monso parks ir tik mitrsl Un ja nu Ksavjē atkal saslimtu? Tante Emma nekad mūžā nevarētu sev to piedot! Nē: piesardzība prasa, lai viņš atkal atgriežas kalnos! Ja ne sanatorijā, tad viņam noīrēs jauku mājiņu, salīgs krietnu sievieti no vietējiem iedzīvotājiem, tā viņam gatavos veselīgus ēdienus…

IJn tante Emma atkal aizsūtīja Ksavjē kalnos. Uz vienu gadu. Pēc tam vēl uz vienu. Pēc vienpadsmit gadu ilgas prombūtnes beidzot nu bija pienācis laiks uzņemt Ksavjē ģimenes savrupmājā. Ārsti to ieteica. Citādi galu galā sāktu izskatīties, ka ģimene vēlas no viņa tikt vaļā. Vismaz ļaudis varētu tā sacīt…

Tagad Ksavjē drīz būs klāt.

Tas viss man zināms jau sen. Ksavjē atgriešanās bija apdraudējusi viņa audžumāti, pirms es aizbraucu uz Ameriku. Ja Ksavjē tik neatlaidīgi nebūtu turēts kalnos, tad es būtu viņu jau sastapusi ģimenes savrupmājā, apmetušos te uz dzīvi. Tante Emma pavēstīja, ka nu viņš ieradīsies: man nebija grūti iedomāties, cik smagus pārdzīvojumus tas viņai bija sagādājis. Viņa nokļuvusi neapskaužamā stāvoklī ar šo zēnu, patiesību sakot, pieaugušu vīrieti uz kakla! Jo Ksavjē jau sasniedzis pilngadību: ko tante Emma ar viņu iesāks? Kādā veidā atkratīsies no viņa? Uz kurieni tagad sūtīs?.,. Es tiešām esmu ieinteresēta. Ksavjē lfcbad.

Tante Emma pie galda sacīja, ka salonā pateikšot vairāk. Taču, iegājusi kopā ar pārējiem salonā, es nedabūju zināt nekā. Tikko sulaiņi bija nozuduši, tante sapulcināja ap vecmāmiņas krēslu «pieaugušos». Proti, ģimenes locekļus, kas vecāki par piecdesmit gadiem. Jo vairums ģimenes tēvu un māšu, tāpat kā visi pārējie, joprojām skaitījās «bērni». Mūsu paaudze jau bija laidusi pasaulē jaunu paaudzi, tomēr «lielo cilvēku» saimē joprojām neiekļuvām. Izņemot Simonu. Tas patlaban izjautā tanti Emmu. Ar kafijas tasi rokā tuvojos šai grupai, mani uz to pavedina ziņkārība, par kuru es pati brīnos. Māte tomēr pamana, ka esmu pienākusi. Viņa brīdinoši paskatās uz tanti Emmu, kas uzreiz aprauj valodu.

— Atvaino, dārgumiņ, — māte, pārāk mīlīgi smaidīdama, uzrunā mani. — Tantei ir mums kas sakāms. Konfidenciāli, — viņa ar uzsvaru nobeidz.

«Pieaugušo» acis raugās uz mani.

— Jāatvainojas ir man, — es saku, — par lielo ne-smalkjūtību. Atnesu tasi kafijas.

— Kaķīt, visiem, kas vēlējās kafiju, tā ir pasniegta, — tante Emma noskalda.

Apgriežos apkārt. Es atkāpjos, pa ceļam tante Lulza man pastiepj pretī roku un ar biklu «paldies» atbrīvo mani no kafijas tases. Pievienojos saviem brālēniem un svainēm. Bijīgi pakļaudamies paradumam, viņi atrāvu-šies nomaļus.

Areopāgs, kas sastājies ap atzveltnes krēslā sēdošo vecmāmiņu, pazeminājis balsi. No tā es secinu, ka tiek runāts par naudu. Jā, tā nu atkal ir viena no pārsteidzošākajām mūsu ģimenes savdabībām. Tāpat kā citās mājās pazemina balsi, runājot par seksuāliem jautājumiem, tā pie mums runā klusu un bērnus aizraida projām, kad apspriežas par ienākumiem, pūru un mantojumiem. Jau agrā bērnībā mums iepotē naudas pielūgšanu un lepnumu par mūsu kapitāliem, taču mums liedz tos aizskart pat ar vārdiem. Pārrunas par šo tematu ļautas vienīgi gados vecākajiem, pieredzējušajiem kapitālu glabātājiem. Jauno daļa ir nezināšana. Turklāt pilnīga. Es zinu, piemēram, ka tanti Luīžu uzskata par nabagu un tanti Emmu par bagātu, bet nezinu, cik lieli ir vienas vai otras lēnā kūmi. Vairums ģimenes bagātību vēl atrodas vecmāmiņas rokās, bet cik liela ir to kopvērtība? Divdesmit vai trīsdesmit miljoni? Varbūt simt miljoni? Iespējams ir viss. Arēji ļoti plašs dzīves veids, bet tanī pašā laikā smieklīgi tiek taupīts katrs sīkums, it kā citādi nebūtu iespējams savilkt galus kopā. Un, kad mēs kaut ko jautājam, atbilde skan: «Tev tas nav jāzina.» Mani gribēja izprecināt, un, tā kā es visas piedāvātās partijas noraidīju, man sacīja: «Labi, tad mini tu pati kādu, un mēs apsvērsim…» Taču man neatklāja, cik lielu pūru es dabūšu.

Ar ko izskaidrot šo taktiku? Ar kaut kādu morālu principu? Tam būtu pretrunā tukšā lepošanās ar naudu, ko mums no otras puses izvirza par piemēru. Vai mūs grib apbruņot pret iespējamu izputēšanu un trūcīgāku dzīvi? Bet tanī pašā laikā mums pasludina, ka Francijā kapitāls vienmēr paturēšot varu un, par spīti finansiālām krīzēm un nodokļu nastai, labi pārvaldīta bagātība pastāvīgi ne-

sīšot aug|us; ģimenes vēsture apstiprina šo dogmu. Varbūt mūsu vecāki uzskata, ka tik ilgi, kamēr mēs nezinām, cik lielu īpašumu saņemsim, tas var izslīdēt no mūsu rokām un pilikt viņu pašu rokās? Vai arī viņu izturēšanās izskaidrojama ar skopumu vārdos?

Atceros, ar cik savādām sejām tēvs un māte, kad biju kļuvusi pilngadīga, sniedza man norēķinus par manu īpašumu. No vectēva saņemtajam mantojumam bija nākuši klāt divi trīs citi novēlējumi un kopīgais kapitāls ieguldīts vērtspapīros, kurus tēvs bija uzņēmies pārzināt. Māte svinīgi uzaicināja mani atsēsties. Piere viņai bija īgni savilkta, acis izvairīgi raudzījās sānis. Viņa runāja kā cilvēks, kas ilgāk nevar noslēpt nepatīkamu atzīšanos. Tēvs padevīgi grozīja galvu. Nospriedu, ka mans nelielais īpašums ir apdraudēts vai zudis. Nekā tamlīdzīga. Biju bagāta. Man nezinot, biju padarīta bagāta. Galu galā viņiem bija vajadzējis to man paziņot.

— Tas taču ir brīnišķīgi! — es iesaucos, drīzāk aiz pārsteiguma, ka biju maldījusies, nekā aiz īsta iepriecinājuma.

Tad māte pikti atzina — vēl šodien man ausīs skan viņas balss:

— Jā… Iznākums ir lielisks, vienkārši lielisks!

Manīdama, ka es, atguvusies no brīnumiem, izteikšu

vecākiem pateicību, māte pasteidzās man sabojāt šo iespēju:

— Tu gan varētu mums pateikties!

Tiesa gan, māte mani jau apskauda. Mīlēdama naudu un būdama godīga, viņa priecājās, ka padarījusi meitu bagātu, bet varbūt sirds dzijumos viņā kāds ļauns eņģelis par to jau skuma.

Ar Ksavjē ir pavisam citādi un daudz vienkāršāk. Viņam pašam nekas nepieder. Šāda veida negatīvas ziņas ģimenē slēptas netiek. Bet tante Emma ir nabaga jaunekļa krustmāte, un es viņu pazīstu: to, ko viņa nedarīs aiz maiguma un cēlsirdības, viņa izdarīs aiz augstprātības un sīkumainas godkārības. Vai tad viņa viena pati gadiem ilgi nebija segusi izdevumus par Ksavjē uzturēšanos kalnos papriekš vienā no labākajām sanatorijām un pēc tam komfortablā kalnu mājiņā? Vai tante Emma ir skopojusies ar ģimenes labdarības līdzekļiem? Nē, noteikti ne. Arī tas ir ļoti busardeliski. Viņa turpinās šo žēlsirdi-

bas darbu un nodrošinās Ksavjē, jo gribēs, lai tantes Emmas devīgā roka tiek cildināta.

Kādē| tad šāda sazvērestība, kurā jautājums grozās tikai ap naudu, jo tiek runāts klusinātās balsis un jaunieši ir aizraidīti projām? Sevišķi mani satrauc tas, ka Simons un māte arī tur piedalās. Viņu klātbūtnē saruna nepaliks platonjska. Paslepen vēroju viņus abus. Brālis bieži iejaucas. Ko viņš mēģina aizkavēt? Vai arī kaut ko izkombinēt?

Nekad nedabūšu to zināt. Bet šis jautājums visu vakaru man neizies no prāta. Kad, aizbildinoties ar nogurumu no brauciena, došos uz savu istabu, tiklīdz būs aizgājusi tante Luīza, kas vienmēr atvadās pirmā, šī doma neatlaidīgi tirdīs man smadzenes, kamēr izģērbšos, ielikšos gultā un izdzēsīšu uguni.

Pēc kāda brīža atrados ar visu ģimeni uz Busardelu savrupmājas balkona. Taču ne pirmā rindā. Man priekšā ir mātes platā mugura, kuplās gūžas. Visi «lielie cilvēki» stāv pieliekušies, atbalstīdamies uz margām. Tīri brīnums, ka tās neielūst no viņu svara! Tad viņi visi nogāztos zemē, turēdamies rokrokā gluži kā girls rēviju teātrī. Bet nē, viņi stāv, kā stāvējuši un, piespiedušies cits pie cita, kaut ko neatlaidīgi vēro. Velti pūlos iespraukties viņu vidū. Kā tad lai es tur kaut ko saredzu? Es zinu, ka dziJi lejā pa ielu virzās gājiens, kas pavada kādu slavenu personu, kura atgriezusies no ceļojuma. Starp buildings [17] lidinās mazītiņi papīra gabaliņi — kāds met konfeti. Man pāri galvai tie virpuļo iekšā mājā. Gribu doties uz savu istabu uzlasīt kādus konfeti, bet pamanu, ka tie ir baložu mēsli. Tāpēc steidzos uz kāpnēm. Notraucu pa tām, neskardama kāpienus. Vienkārši atspiežos ar vienu roku pret kāpņu margam un nolecu lejā ik pa pusstāvam. Tā es daru vienmēr. Uz ielas iet garām tramvajs. Vēl viens lēciens, un esmu vagonā. Man ir kailas kājas, taču neviens to neievēro, un es turos gaisā dažas collas virs grīdas. Tikko tramvajs iegriežas Twin Peaks tunelī, es jau saredzu galā gaismas arku, caur kuru izbrauksim ārā. Jo lielāka tā kļūst, jo augstāk es paceļos virs režģotās grīdas. Tāpēc citi braucēji kratās, bet es ne. I&lt;ad tramvajs izbrauc no tuneļa paša Sanfrancisko augstienē, mana galva jau pic-skaras griestiem. Man patīk nolūkoties no šejienes uz pilsētu. Redzu gan savu mazo Prezidio, gan liedagu Klusā okeāna krastā, gan mājiņu kalnos.

Tās dūmenis kūp taisni ceļa galā, kur saplūst kopā abas baltās marmora sieniņas, kuras sablīvējis sniega bīdītājs. Galva man atsitas aizvien straujāk pret tramvaja griestiem un atlec kā tenisa bumbiņa. Galu galā es izdauzīšu caurumu griestos. Nē, nē, man ciešāk jāpic-plok pie šīm krūtīm, jāiekļauj piere šī pleca izliekumā. Viņam ir tik karsta āda, man apsvilst vaigs,., Bum, bum, bum — galva atsitas…

Ar mokām atmostos. Asinis deniņos strauji pulsē; man ir drudzis; pie kailās rokas piespiestais vaigs kaist. Vismaz būs pagājusi laba daļa nakts. Mani tik ļoti bija biedējis bezmiegs… Iededzu gaismu. Bez ceturkšņa divpadsmit. Esmu gulējusi tikai pusstundu…

Nav vērts izdzēst gaismu. Velti ir pūlēties iemigt. Miegs no manis vairās. Un drudzis neatkāpjas; tas mani aizvestu diezin kur cauri pussnaudai, kādā murgi kļūst jo šausmīgāki. Pieceļos: iešu noskalot seju ar aukstu ūdeni. Ja es vēl būtu amerikāniete, tad izņemtu no virtuvītes ledusskapja lielo glāzi apelsīnu vai greipfrūtu sulas, ko vienmēr atstāju atvēsināt. Reizēm sulas virspuse bija sasalusi. Man patika grauzt plāno ledus; kārtiņu, augļa sarmu.

Sulas man nav, muti un seju varu atveldzēt tikai ar ūdeni no krāna.

Agrāk man aizliedza to dzert, tāpēc tas man garšoja labāk nekā filtrētais ūdens. Protams, es varētu pazvanīt un lūgt, lai man atnes minerālūdeni vai tēju — nav pārāk vēls. Taču, iedomājoties vien, ka būtu atkal jāredz kāda no viņu sejām, pat ja ienāktu sulainis… Nē: ūdeni no krāna. Bet, lai dabūtu vēsu, tad tas papriekš jānotecina. Man jāpagaida, kamēr cauri daudzajiem plašās ēkas stāviem uznāks augšā svaigs ūdens. Vēl lieku reizi dzimtais skudru pūznis gluži taustāmi atgādina par saviem izmēriem un sarežģīto būvi.

Ūdens vēl joprojām remdens. Tas droši vien ilgi stāvējis trešajā stāvā; tagad plūst jau augšā no otrā stāva, šajā nakts stundā ūdeni savrupmājā patērē maz: ģimenes locekļi nododas mazgāšanās procedūrām tikai no rītiem un arī tad diezgan atturīgi. Vēl brīdi pacietības, un es dabūšu skaidru ūdeni, kas plūst pa pazemes caurulēm ārpus mūsu gruntsgabala robežām, ne Busardelu savrupmājā sasilušu ūdeni.

Beidzot dzeru to lieliem malkiem. Ieņēmu vienu tableti. Tā man vēl bija palikusi no Amerikas; patīkami iedomāties, ka Francijā nevar dabūt tik lieliskus medikamentus. Vai viņpus okeāna patentētie farmācijas; ražojumi nav pirmšķirīgi? Piemēram, krēmi pret saules apdegumiem ir tik iedarbīgi! Un tie it nemaz nav taukaini. Kaut kas līdzīgs alumīnija emulsijai, sudraba putas. Patiesi, šos krēmus tur ziež uz sejas neskopodamies. Bieži vien viselegantāko school-girls bariņā var redzēt kādu, kura staigā ar pilnīgi baltu degunu. Viņa izskatās tā, it kā būtu uzlipinājusi starp acīm papīra strēmelīti vai uzlikusi mākslīgu karnevāla degunu. Jā, tas nu Amerikā ir apburošs: muļķīgas kautrības trūkums, vaļsirdība, godprātība.

Tablete vēl neiedarbojas. Pieeju pie loga. Esmu nodzēsusi gaismu, lai labāk saredzētu parku. Mēness nav, bet dūmaka, aiz kuras tas aizslēpies, zaigo un met visapkārt noslēpumainu vizmu. Lielā nora ieliekusies kā milzīga, lēzena bļoda, un tikai pašā vidū rēgojas paugurs, tur, kur izslējies kastaņu puduris. Koku zari, ieķērušies miglājā, šķiet saturam zālāja paklāju, kas izpleties vilnī uz visām pusēm kā drapērija. Maza būdama, es bieži ilgojos iet pastaigāties pa vakara mijkrēslī tīto veco parku, kad publika to pametusi. Būtu varējusi tanī ieiet caur mūsu dārza vārtiņiem, taču Monso parka lielos vārtus slēdza tikai vēlu vakarā, un turklāt es baidījos no sargiem; pats bargākais no tiem, kā zināju, dzīvoja senlaicīgajā rotondā.

Simtiem reižu man bija stāstīta parka vēsture. Tā saskārās ar manas ģimenes vēsturi, jo 1852. gadā, kad konfiscēja Orleānu nama īpašumus un pusi Monso zemju ieguva Parīzes pilsēta, bet otru pusi baņķieris Pereira, tas ievēroja, ka vairākiem viņa zemesgabaliem pacēlās pāri Otrūla gruntsgabali, kuri piederēja brāļiem Busar-deliem. No tā izrietēja svarīga epizode, kas veicināja viņu bagātības nodibināšanos, turklāt apmaiņas ceļā viņi vēl ieguva zemes iecirkni, uz kura kādā dienā vajadzēja pacelties ģimenes savrupmājai. Sīs sīkās ziņas man bija iespiedušās atmiņā pamazām un tikai tāpēc, ka pastāvīgi tika atkārtotas. Mani valdzināja citas ziņas, kuras biju smēlusies vecā sacerējumā, ko bija parakstījis pats Karmontels un kas ietilpa mūsu ģimenes arhīvā. So darbu lasīju un pārlasīju ar nekad neatslābstošu interesi.

Karmontela vadība kā apburta pastaigājos pa senatnīgo Folī. Blakus pilij apmeklēju Torni, Golgātu un Cietoksni, romantiskas drupas viduslaiku gaumē. Marsa templis ar savu nosaukumu mani mazliet biedēja, labāk devos uz karuseli. Uzsēdos mugurā vienam no teiksmainajiem pāviem, kuri te bija parasto koka zirdziņu vietā, un karuselis sāka griezties. Nokāpu no tā tikai tad, kad apnika vizināties. Pēc tam klaiņāju pa trim ģeometriski izveidotajiem dārziem: viens bija zils, otrs dzeltens un trešais «rožsārts». Līkloču celiņš mani aizveda uz puķu dārzu, uz «dēstīto mežiņu», uz putnu māju, pie itāliešu vīnkokiem un uz kastaņām apstādīto laukumiņu, par kuru lasīju, burtiski, šādus vārdus: «…no tā varēja pārredzēt visu plašo apkaimes klajumu.»

Šīs ainas vienmēr bija mani sajūsminājušas. Tās atdzima iztēlē ļoti viegli, bet tikai naktīs, kad no kādas tumšas savrupmājas istabas, kurā slepus biju ielavījusies, es cauri nolaistajām žalūzijām pārliecinājos, ka publiskajā parkā vairs nav nevienas dzīvas dvēseles. Tad pamestais parks atguva savu zudušo skaistumu, manos sapņos atdzīvojās tā savdabīgais daiļums un it īpaši karaliskā vientulība nomaļo lauku vidū, kuros Busardeli vēl nebija spēruši kāju.

III

NORMANS

Atkal kā viņās dienās stāvu aiz loga rūts. Vai visu mūžu man būs tā jāpaliek, ar neredzamu, saltu sienu šķirtai no saviem sapņiem?

Šķiet, ka drudzis ir mazliet mitējies. Viss vairs neliekas. tik dedzinošs kā vēl pirms brīža. Pulss izlīdzinās. Pāreju no viena stāvokļa citā. Kad Normans un es automobilī braucām lejā no saviem kalniem uz Viktorvilas tuksnesīgajiem klajumiem vai arī atgriezāmies pretējā virzienā, mēs abi tikpat skaidri un pilnīgi fiziski izjutām spiediena maiņu āusīs, krūtīs, padusēs. Ja vien nebija pārāk jāsteidzas, tād reizi vai divas ceļā apstājāmies, lai vieglāk pierastu pie spējās pārejas. Varbūt arī tādēļ, lai papriecātos par ainavu. Atceļā pievērsām sejas Lucernas ielejai, kurā norieta atspulgi sajauca visspilgtākās krāsas. Domās kavējāmies pie bungalo, kas mūs gaidīja, — tas bija tik tuvu un tomēr pavisam citā pasaulē, sniegos iegrimis, it kā ar savu svaru un siltumu izdobis tanīs sev vietu.

Uzbraucot divpadsmit jūdzes augšup pa nogāzi, mēs pacēlāmies gandrīz divtūkstoš metru. Pa ceļam steigā uzrāvām mugurā siltas drānas, apsedzāmies. Pēc ceturtdaļstundas mūsu acis, iekaisušas no prērijas sarkanajiem putekļiem, atvēsināja augstieņu brīvie vēji, mēs miedzām pla.kstus, baltie plašumi žilbināja. Mums šķita, ka pat klusums, kas tuksnesī ir tikpat dziļš kā sniegos, tomēr kļūst citāds, maina toņkārtu.

. ,.Ak vai, jau atkal debesis, kuras nesen pametu, un atmiņas par tur pavadītajām dienām un jaunekli, kas veidots pēc to līdzības, saista visas manas domas… I(as esmu es pati starp šīm jaunajām atmiņām un bērnības atmiņām? Tās vilina un katra cenšas mani sagrābt savā varā. Tās izvēlējušās manas smadzenes par cīņas lauku; es jūtu — man nebūs miera dvēselē, aizkars nenolaidī-sies, iekams abas personas neizteiks visas tirādes.

Normans nav notēlojis līdz galam savu lomu. Vēl vajag viņā klausīties.

1

Arhitekts, ar kuru Normans noslēdza līgumu, vispirms nodeva viņa rīcībā fordu. Tā bija neliela kravas mašīna ar segtu virsbūvi. Automobilis bija domāts Normanam kā braukšanai, tā arī darbam nepieciešamo plānu un materiālu pārvadāšanai. Mēs mašīnu vispirms izmantojām pārceļošanai pa šoseju uz Sanbernardino kalniem. Nezinu, kādā garā Normans bija stāstījis savam šefam par mani, bet šis cilvēks, kas, manuprāt, nebija spējīgs ironizēt, kopš pirmās dienas uzrunāja mani par Keloga kundzi un izturējās tikpat biedriski kā pret manu līdzgaitnieku. Arhitekts neprasīja uzrādīt laulību apliecību, tāpat kā to mums neprasīja it nekur, pat ne viesnīcās, kurās apstājāmies. Vēl viens no Eiropas līdzi atvests jēdziens par amerikāņu tikumiem neatbilda īstenībai.

Sanfrancisko šķīra no Sanbernardino pilsētas, mūsu pirmā ceļa mērķa, vairāk nekā Četrsimt piecdesmit jūdzes. Fords gan jau bija iebraukts, taču Normans to vēl nepazina, tāpēc nolēma, ka pareizāk būs visus septiņsimt un vēl dažus kilometrus neveikt vienā paņēmienā. Lai neizvēlētos Freno ceļu, es aizbildinājos ar tā vienmuļību, sacīdama, ka mūsu lielā piedzīvojuma pirmā dienā negribas braukt pa nevainojami taisnām šosejām. Patiesībā otram maršrutam piemita cita priekšrocība: pa to ceļu pirms pusgada mēs bijām braukuši uz Monterē. Tanī pašā virzienā devāmies arī todien, bet ap divpadsmitiem es ievēroju, ka Normans nogriezās pa kreisi.

— Kāpēc nebrauksim gar Monterē? — es jautāju. — Man patiktu redzēt to dienā.

Normans nepasmaidīja un, tikai aiz laipnības mazliet palēninājis gaitu, atbildēja, ka ceļš gar jūras krastu esot sliktāks. Neuzdrošinājos kaut ko iebilst. Normanu pazinu jau pietiekami, lai atcerētos, ka viņš brīnījās par katru sentimentalitāti. Un galvenais: toreiz vēl nezināju, cik liela vara man ir pār viņu. Laime bija man tik neierasta, ka nejutos tanī īsti droša; iedzīvojos tanī ļoti bikli. Auto joņoja tālāk. Par nelielo vilšanos mierināju sevi ar apziņu, ka esmu pratusi izvairīties no neērtas situācijas. Ari to, ko uzskatīju par mīlas diplomātiju, man vēl vajadzēja mācītiēs.

Mūsu ceļojumam sekoju uz kartes. Garām braucot, paziņoju pilsētu nosaukumus. Pamazām angļu nosaukumi kļuva retāki, to vietā stājās_ spāniskie nosaukumi. Arī ainava arvien vairāk atgādināja, ka pirms nepilna gadsimta zeme, pa kuru braucām, bija piederējusi Meksikai. Pa nakti nolēmām apstāties pilsētā, kas saucās Sanluis Obispo.

— Divas istabas, — Normans pieprasīja.

Mums ierādīja divas savā starpā savienotas istabas. Normans piedāvāja man izvēlēties, taču abas istabas bija tik līdzīgas, ka tās varētu sajaukt, ja vienā durvis, kuras to savienoja ar otru istabu, neatrastos pa labi, bet otrā pa kreisi.

Normans apjautājās, vai man kaut kas nav vajadzīgs, paziņoja, cikos nākamajā rītā ēdīsim brokastis, novēlēja labu nakti un iegāja savā istabā. Nedzirdēju, ka viņš būtu pagriezis atslēgu. Paliku nekustīgi stāvot pie durvīm, neuzdrošinādamās tās aizslēgt. Manī rosījās vispretrunīgākās jūtas.

Ieslēdzos tikai vannas istabā, kamēr nomazgājos un sakārtojos. Kad atgriezos savā guļamistabā, Normana tur nebija. Trīcēdama ieslīdēju gultā zem segas. Izdzēsu lampu.

Mani atmodināja dienas gaisma vai arī varbūt svešā istaba. Pulkstenis bija septiņi. Mierīgi biju nogulējusi visu nakti. Piecēlos gultā sēdus. Atskārtu, ka esmu tā pati Agnesa, kas biju vakar. Acis neviļus pievērsās durvīm, kas savienoja ar blakusistabu; tās nebija atvērušās, kā būtu varējušas, klusu, tumsā, ielaižot pidžamā ģērbušos jaunu vīrieti.

Attapos, ka tomēr Normans bija mani uzmodinājis. Novēlēdams man labu nakti, viņš bija sacījis: «Brokastis ēdīsim pusastoņos? Tad jāceļas ne vēlāk par septiņiem.» Biju aizmigusi ar šo skaitli ausīs. Un, kad no rīta uz naktsgaldiņa uzliktā rokas pulkstenīša rādītājs bija sasniedzis šo skaitli, es paklausīgi atvēru acis.

Normanu satiku tikai lejā, viesnīcas hallē. Viņa klātbūtnē mani pārņēma milzīgs apjukums, kas mani pārsteidza. Jutu, ka zem viņa skatiena pietvīku līdz ausu galiņiem. Kāpēc? Vai tāpēc, ka pirmo reizi mūžā biju pārgulējusi nakti dažu metru attālumā no šī jaunā vīrieša? Vai arī tāpēc, ka viņš bija izturējies pret mani pārāk godbijīgi?

Atkal devāmies ceļā. Fords trauca cauri rītam. Mēs nesarunājāmies. Droši vien abi klusībā runājām katrs ar sevi. Piepeši Normans pārtrauca klusās pārdomas un tādā tonī, kādā mēdz turpināt iesāktu sarunu, sacīja:

— Jūs pārāk atšķiraties no citām, vai saprotat? Jūs, Egtiis, esat she-girl un pat vēl vairāk. Ne tāpēc es jūs augstu vērtēju, ka esat atbraukusi no vecās Eiropas, bet gan tāpēc, ka jūsu prāts veidots citādi nekā Berklijas universitātes meitenēm. Viņas es pazīstu pietiekami labi. Gluži dabiski, esmu arī izmantojis viņu vieglprātību. Bet ne pārāk bieži. Tas mani maz saista. Varbūt arī es esmu citāds nekā mani studiju biedri. Es nespēju cfenīt šīs meitenes, kuras atdodas katram jauneklim, kas viņām iepatīkas, un kuras iedomājas, ka šī nelielā izvēlīguma dēļ viņas nav prostitūtas. Es turpretī domāju, ka viņas ir prostitūtas. Sie uzskati man nākuši no vecmāmiņas rases. Es nespriežu mūsdienīgi, un daudzi mani par to izsmietu. Taču esmu pārliecināts, ka jūs sapratīsiet, kāpēc jums to saku.

Es nekā neatbildēju. Aiz apmulsuma biju zaudējusi valodu un pat klusēšanas spējas. Saņēmusies palūkojos uz Normanu. Viņš neatbildēja man ar skatienu, nepievērsa man seju. Ceļš prasīja visu viņa uzmanību. Viņš vadīja auto, izslējis virs stūres mazliet dzīvniecisko, jauko profilu.

Atceros, ka tieši tanī mirklī es nodomāju:

«Viņam piederēt būs neprāts, bet, ja es viņam nepiederēšu, tad visu mūžu to nožēlošu.»

Mēs tūlīt neapmetāmies uz dzīvi kalnos. Pirms būvdarbu sākšanas ezera krastā Normanam bija svarīgi vienoties ar vietējiem uzņēmējiem. Uzturēšanās ielejā, San-bernardino pilsētā, atvieglināja iepriekšējās pārrunas, un jaukajā laikā nebija grūti braukāt no pilsētas uz nākamās apmetnes vietu. Līdz turienei bija jūdžu četrdesmit garš, ļoti stāvs ceļš.

Normana šefam vajadzēja ierasties no Sanfrancisko tikai pēc mēneša; līdz tam laikam viņš atdeva mūsu rīcībā māju, ko bija noīrējis pilsētas nomalē Hailendā. Tas bija ļoti glīts mājoklis, mazliet vecmodīgs, toties celts labā koloniālā stilā. Pakļaudamās tam, ko Normans dēvēja par maniem «franču untumiem», biju nokristījusi māju par «Frontonu», tāpēc ka galvenajā fasādē atradās, mūra trīsstūris, kas balstījās uz četrām gludām koka ko* lonnām. Arhitekts gatavojās ar sievu un bērniem te pavadīt vasaras otru pusi un rudeni, kad mēs jau dzīvosim pie paša Bigbēra, kur būvēs apmetni.

Ielejas aristokrātija sastāvēja no plantāciju īpašniekiem. Šī sabiedrība, izveidojusies pēc tam, kad zelta drudzis bija mitējies, izrādījās pat viesmīlīgāka nekā citos štatos. Normana šefs bija paziņojis par mūsu ierašanos divām trim ģimenēm, kurās pats bija ieteikts. Jau tās pašas dienas pievakarē, kurā atbraucām pilsētā, mums piezvanīja pa tālruni; Džeremijs Farišs ar sievu tūlīt pat uzaicināja mūs pavadīt nedēļas beigas pie viņiem. Katru sestdienu viņi izbrauca uz savu vasarnīcu Lagūnā Bīčā Klusā okeāna krastā. Vēl lieku reizi pabrīnījos par amerikāņu pretimnākšanu un laipnību.

Normans un es ieradāmies Sanbernardino pilsētā piektdienā, tā ka «Frontonā» mums iznāca pārgulēt tikai vienu nakti. Uzturēšanās Sanluis Obispo viesnīcā jau bija parādījusi, kādu taktiku mans boy-jriend nodomājis ieturēt pret mani. Turklāt tālais brauciens un pirmās rūpes par iekārtošanos mājā bija mūs nogurdinājušas. Tāpēc es nemaz nebrīnījos, ka šajā pirmajā vakarā tas, kam biju sekojusi tādu gaisa gabalu, šķīrās no manis uz guļamistabas sliekšņa.

Bet kas notiks nākamajā dienā? Džeremija Fariša vasarnīcā mums būs jāpavada sestdienas un svētdienas naktis; viesmīlīgais namatēvs un namamāte noteikti uzskatīja mūs par laulātu pāri.

Tikko ieradāmies Lagūnā Bīčā, man viss kļuva skaidrs. Mums abiem ierādīja istabu viesiem; tanī atradās viena otrai blakņs divas gultas.

— Ceru, ka šeit jūs jutīsieties labi, — Fariša kundze sacīja.

— Paldies, protams, — es apstiprināju. Ar skatienu uzreiz biju izmērījusi šauro spraugu starp abām gultām; paguvu ielūkoties vannas istabā, kura bija tik maza, ka tanī nevarēja nolikt uz grīdas matraci; tad es sapratu, ka vairs nebūšu jaunava. Normana tēls, domas par viņu uzreiz pārveidojās. Jaunekli, kas jau sen vairs nebija man tikai vienkārši labs biedrs, sāku uzskatīt vēl citādākām acīm.

Izjūtās, kādas visas reizē sagrābj jaunavu, kam tuvojas tas, kuram viņa piederēs, es pārdzīvoju pakāpeniski, citu pēc citas. Man būtu grūti pateikt, vai šāda sadalīšana darīja tās man vieglāk panesamas vai ari, gluži pretēji, izvērta par ļoti izsmalcinātu pārbaudījumu.

Vasarnīca drīz vien bija apskatīta. Dārzs atrada^ pie paša liedaga, uz kuru veda lejā privātas kāpnes.

Pulkstenis bija tikai vienpadsmit. Norunājam iet peldēties, taču man nebija ienācis prātā paņemt līdzi peldkostīmu. Vecākā Farišu meita, jau pieaugusi meitene, patapināja man vienu no saviem. Tā man radās iespēja pārģērbties viņas istabā.

Kad visi’ barā devāmies lejā uz liedagu, es neviļus ar ilgu skatienu pakavējos pie Normana auguma. Viņš jau bija. jūrā, viļņi apskaloja viņam potītes. Normans bija apģērbis tikai mazas, dzeltenas peldbiksītes, kurās viņu jau biju redzējusi Berklijas pe-ldbaseinā. Ari viņa stāvu es jau pazinu; gluži līdzīgs citiem jauniem amerikāņiem, kam augumi ir lieliski, taču veidoti it kā pēc viena šablona, vairāk zēniski nekā vīrišķīgi, bez «seksapīla» un daudz mazāk miesīgi nekā bieži vien diezgan neveiklie jaunie franči.

Un tomēr, tagad .ieraudzījusi Normanu, es notrīsēju. Priecājos, ka viņš bija pagriezis man muguru un tāpēc nevarēja pamanīt manu apjukumu. Liedags te bija šaurs, tikko desmit metru mūs šķīra vienu no otra. Kakls man bija it kā aizžņaudzies, nevārgu īsti atvilkt elpu. Lai paliktu viena aizmugurē, es izlikos, ka man gumijas peld-kurpē iebiris gliemežvāciņš. Pacēlu kāju un, saliekusi.to ceļgalā, aizbāzu pirkstu aiz kurpes malas; paliku muļķīgi stāvot uz vienas kājas kā stārķis. Nespēju atraut acis no puskailā jaunekļa, no viņa pleciem, no saules apspīdēta* jiem muskuļiem, kuros saskatīju agrāk nepamanītu izteiksmību, kopš biju redzējusi mūsu blakus stāvošās gultas.

Tikai tad es sapratu; skūpstīdamās ar Normanu, biju palikusi tikla. Pēc pārnakšņošanas SanJuis Obispo un sevišķi šeit, Lagūnā Bīčā, es tāda vairs nebiju. Justos ļoti pārsteigta, ja man kāds censtos pierādīt, ka vēl joprojām biju nekā nezinoša jaunava. Jo es pati uzskatīju, ka neizdaru viltojumu, jau parakstoties: misis Keloga.

Diena aizritēja kā sapnī, tveices stingmē, žilbinoša saulē, bangu varenajā šalkoņā. Krasts bija stāvs un gandrīz jau pašā malā ūdens dziļš, viļņi tik lieli ka atklātā jūrā. Viduvējiem peldētājiem, kā Fariša kundzei, vajadzēja uzmeklēt metrus simt tālāk pie kādas estakādes atliekām saskalotu smilšu slāni, kur nebija bīstami peldēties. Es jau pagājušajā vasara biju apradusi ar Klusā okeāna skarbumu,

Ap pulksten pieciem sākās paisums, ko jaunie vīrieši izmantoja sportam, kurā es nepiedalījos. Pārdrošā spēle, kas saucās surj-board, šķiet, bija nākusi no Honolulu; sievietes neuzdrošinājās tai nodoties.

Rātni sēdēdama smiltīs kopā ar jaunajām draudzenēm, es nolūkojos, kā Normans, Cārlijs Farišs un biedrs, kuru viņš bija atvedis līdzi, iegāja ūdenī, katrs stumdams pa priekšu biezu dēli. Aizbīdījuši to pāri sēklim, viņi uzrausās uz dēļa, guļus uz vēdera, un, ar abām rokām airēdamies, izpeldēja uz šā improvizētā plosta atklatā jūrā. Tur viņi nogaidīja, reizēm ilgi, kad izveidosies izdevīgs vilnis. Beidzot izvēlējušies īsto, viņi uzmanīgi vēroja, kā tas tuvojās, un, sagatavojušies skrējienam, gaidīja. Vilnis bija klāt, tas jau atradās zem viņiem. Jaunekļi uzreiz rosīgi pūlējās pieskaņoties tā ritmam, trauca vilnim līdzi, kā voltižētājs skrien blakus zirgam, iekams uzlec tam mugurā. Kad viņi bija iekļāvušies straujajā plūsma, banga nesa viņus uz priekšu, un tad viņi uzlēca stāvus uz dēļa, kā ekvi 1 ibristi plātīdami rokas, lai nezaudētu līdzsvaru, un brīnumaini lidoja pa ūdens virsu uz krastu, vēju tērpti, ar šļakatu kurpēm kājās, līdzīgi teiksmainiem ūdens gariem.

Galu galā arī es atgriezos jūrā, lai tuvotos Normanam, lai būtu pie viņa vismaz tanī mirklī, kad viņš, beidzot pakritis krastmalā lūstošo bangu mutulī, pameta dēli un atvilka elpu. Domāju, ka atmiņā ilgi redzēšu Normann tādu, kāds viņš bija tur, Klusā okeāna krastā, kad izslēja ūdens un gaismas apstrāvoto augumu un ar spēju kustību atmeta atpakaļ slapjos matus, izšķaidīdams ap sevi putas, saulstarus un līksmi.

— Lielisks sports! — viņš iesaucās.

Spoži pazibēja viņa zobi, augšējā rinda ar nelielo spraugu vidū starp abiem priekšzobiem.

Es nojautu, ka šādos mirkļos viņš it nemaz neapzinājās mūsu kopīgo piedzīvojumu un nedrošo nākotni, kādu bijām sev nolēmuši. Biju paguvusi ievērot, ka Normanam piemīt gluži amerikāniskas spējas domāt tikai par šodienu, par pašreizējo mirkli, neko sevišķi neprātojot par blakus apstākļiem. Turpretī man kā šeit, tā it visur stundas un brīžus darīja vērtīgus tikai dažādas atmiņas, salīdzinājumi un mūžīgās bažas.

Kad Normans atkal izpeldēja atklātā jūrā, devos viņam līdzi, peldēdama blakus. Loloju sevi cerību, ka draugs ar brivo roku mani saturētu un izvilktu virspusē, ja kāda pārāk nikna banga censtos mani nogremdēt. Kavējos starp vijņiem, pūlēdamās cīnīties tiem pretī, lai tie neizmestu mani krastā. Pēkšņi izdzirdēju Normana brīdinošu uzsaucienu. Viņš drāzās taisni man virsū, paisuma neganti triektā viļņa mugurā nespēdams novirzīt dēli sānis.

— Nirstiet! — viņš uzkliedza.

Dēlis bija tikai pāris metru attālumā. Aiz šausmām apjukusi paklausīju. Ar dēli nospiestā ūdens masa aizvirpuļoja man pāri kā viesulis, spēcīgi iebelzdama pa muguru. Sī sajūta mani apstulboja. Atslābinājusi muskuļus, ieniru vēl dziļāk. Mirkli smadzenēs uzzibsnīja doma: varbūt dēlis ir mani skāris, varbūt man uzšķērsts galvaskauss un es tūlīt tepat ūdenī nomiršu? Vienīgi instinkts vedināja peldēt tālāk. Normans droši vien jau bija labā gabalā, bet es joprojām bēgu. Virspusē izniru tikai tāpēc, ka iedomājos: draugs uztrauksies, neredzēdams mani uzpeldam. Ievilku elpu. Ar acīm meklēju Normanu. Metru divdesmit aizmugurē, lidojumu pa viļņiem nobeidzis, viņš bija satvēris dēli un patlaban izslēja to stāvus. Ieraudzījis mani, viņš iesmējās un, cenzdamies pārkliegt bangu rēkoņu, uzsauca:

— Jums nudien laimējās!

Nepārtraukdams rotaļu, kas viņam sagādāja lielu prieku, viņš jau atkal virzīja dēli jūras plašumā.

Es peldēju malā. Kad izkāpu krastā, kājas man ceļos trīcēja. Joprojām līdz būtības dziļumiem izjutu ūdeņu lavīnu, kura bija brāzusi man virsū Normanu, zem kuras biju saļimusi kā jūras aļģe un tikko nezaudēju dzīvību.

Nometos sēdus sausajās smiltīs līdzās abām māsām Parisām; viņas nekā nebija manījušas. Noņēmu no galvas peldcepurīti, bet tik un tā nekā nedzirdēju — ausīs bija ieplūdis ūdens. Atlaidos uz muguras, pūlēdamās atžirgt. Ūdenī es vairs negāju.

Tanī naktī es kļuvu sieviete. Biju laimīga. Viss atšķetinājās. Sājā mierīgajā amerikāņu mājoklī, okeāna bangu šalkoņā, patīkamajā apziņā, ka neviens par mani neliekas ne zinis, viss atrisinājās pārsteidzoši viegli, tik viegli, ka jutos pat mazliet vīlusies. Nepārdzīvoju nekādu skurbi-nošu mulsumu, man prātā risinājās vienkāršas domas. Uzvilkdama segu līdz zodam, jo logu bijām atstājuši atvērtu, es pabrīnījos, ka pēc svelmainās dienas nakts bija tik vēsa, un centos izskaidrot šo parādību; kādā platuma grādā mēs atradāmies? Pie šī jautājuma pakavējos ilgi.

Domāju arī — vai atzīties? — par savu māti. Ja es būtu apprecējusies Parīzē, kā viņa iepriekšējos gados tik dedzīgi bija vēlējusies, — cik svinīgas būtu Marijas Busardelas sarežģītās izdarības! Kādu saviļņojumu viņa būtu tēlojusi! Kādas pamācīgas runas būtu aiz tradīcijas un liekulības man skandējusi! Gulēdama gultā, neviļus pasmaidīju, iedomādamās, cik labi biju iztikusi bez viņas gādības.

Biju laimīga. Un jauneklis, kas atpūtās man tik tuvu blakus, ka mūsu augumi saskārās, šo jaunekli mana ģimene nepazina; zināju, ka arī viņš jutās laimīgs.

Es neaizmigu. Man bija tīkami kavēties šajās aprautajās pārdomās. Tīkami bija izjust asiņu pulsēšanu aiz auss. To dūkoņa saplūda ar okeāna šūpām, kurā bangas vēlās nemitīgi, sašķīzdamas pret krastu vasarnīcas pakājē.

Brīžam apziņa aizmiglojās, tomēr īsti es neaizmigu. Gar acīm slīdēja ainas: putu apšļākts jaunekļa stāvs, viesmīlīgā ģimene, kura nekā nezināja, un nākamībā — nedēļas un mēneši bez mazākajiem šķēršļiem… Galu galā man sāka šķist, ka manu laimi vadīja kāda būtne vai priekšmets, visu samierinošs spēks, kaut kas dzīvs un grūti definējams… un varbūt tas bija tikai viens jē* dziens,.. Klusais okeāns. [18]

Mūsu kopdzīve īsto nokrāsu ieguva tikai tad, kad to ieguva kalni, kuros mums vajadzēja dzīvot: decembra mēnesī Bigbērā uzsniga un viss kļuva balts.

Gar ezera krastu vairākās rindās sērijveidā uzbūvētās un iekārtotās būdas un bungalo jau gaidīja ziemas sporta cienītājus. Normana pienākumos, kuri atkarībā no sezonas mainījās, tagad ietilpa ar paša rokām izveidotās apmetnes izīrēšana un uzturēšana kārtībā. Pēc šefa rīkojuma viņš bija licis uzbūvēt ceļa malā mazliet izskatīgāku mājokli. Sī administratora māja kalpoja gan par reklāmu apmetnei, gan par ērtu mitekli pārziemotājarn. Un viņa jaunajai sievai.

Mūsu zemais vienstāva namiņš starp milzīgajām sekvojām bija guļbaļķu celtne. Vienīgā mūrētā sastāvdaļa bija dūmenis, kas pēc veclaiku modes pieslējās mājai no ārpuses četrstūraina tornīša veidā. Mēs iekārtojām living-room, kurā nokļuva, nokāpjot pa diviem pakāpieniem. Pa labi atradās vienīga guļamistaba un vannas istaba, pa kreisi — kantoris un virtuve. Grīda visur bija no nekrāsota koka.

Dzīvojamo istabu es biju gribējusi iekārtot pēc savas patikas. Sājā nolūkā biju pat uzzīmējusi skices. Normans vērīgi tās aplūkoja.

— Ļoti glīti, — viņš uzslavēja. — Jums ir laba gaumē.

Biju jau tik pilnīgi savu jūtu varā, ka šī atzinība manī

viesa lepnumu. Zināju, ka Normans, tāpat kā visi viņam līdzīgie, spēj pieļaut telpu iekārtošanā un izgreznošanā visbriesmīgākās kļūdas, taču tas nebija svarīgi. Patiesi, tam nebija nekādas nozīmes.

Atdodams man uzmetumus, viņš, starp citu, piebilda:

— Bet tas nav kalnu apmetnes stilā. Vēl mazāk amerikāņu stilā. Ļaudis tas mulsinātu. Mūsu telpas radītu maldīgu priekšstatu par iznomājamiem bungalo.

Man vajadzēja padoties šiem neapstrīdamajiem argumentiem; ļāvu rīkoties Normanam un tā iepazinos ar tra-peru stilu. Baļķu sienas izgreznoja ar izbāztām lāču galvām, kuras piegādāja no Nevadas kāds dabas pētnieks; turpat līdzās uzkarināja sakrustotas sniega kurpes un indiāņu audumus, par kuru acīm redzamo viltojumu čeroki pēcnācējs nepamirkšķināja ne aci. Daži universitātes vimpeļi un sporta trofejas radīja telpā personisku noskaņu.

Pavards un klasiskais dīvāns, kas atradās tam pretī, bija paietiekami lieli, lai, cits citam blakus sasēdušies, sasildītos pusducis cilvēku. Sis stūrītis viens pats aizņēma pusi telpas. Sī nesamērība mani pārsteidza, norādīju uz to Normanam.

— Tā tam jābūt, — viņš paskaidroja.

Galu galā es drīz vien pieradu pie šīs iekārtas. Turklāt tā nebija man gluži sveša. Tā līdzinājās amerikāņu filmās un operetēs redzētajām dekorācijām; es apradu arī ar domu, ka pati līdzinājos kādai no šo operešu varonēm.

Savu jauno pienākumu pildīšanai Normans nodevā.s ar milzīgu dedzību. Sājā ziņā būdams līdzīgs daudziem amerikāņiem, kurus man bija izdevies pavērot, viņš izturējās pret savu darbu, pret savu job, ar īpatnēju cieņu. Darbošanās savā nozarē kāpināja viņa pašcieņu.

Ar tādu pašu nopietnību, ar kādu Normans bija izturējies pret mācībām universitātē un vēlāk pret arhitekta ieceru īstenošanu, tagad viņš veica sīkos ikdienas darbus un veda iznomāšanas rēķinu grāmatu. Viņš pazuda au.gām priekšpusdienām. Kad brokastis, ko gatavoju, draudēja piedegt, es noskrēju lejā līdz nometnei ezermalā un atradu Normanu, iegrimušu kaut kādā nenozīmīgā darbiņā. Jaunā burvja acis un rokas visā pilnībā bija saistītas pie kādas spraugas aizbāšanas sienā. Mans Žiglais Briedis, «pēdējais mohikānis», veltīja savu veiklību un izmanīgo saprātu sīkiem labošanas darbiem.

Rītos viņš cēlās šaušalīgi agri, melnā naktī, kopš bija pienākusi ziema. Es, mazliet činkstēdama, viņam to pārmetu. Viņš atbildēja:

— Man jāstrādā. Rīta stundās darbs sokas vislabāk.

Diezgan negribīgi izkāpu no siltās gultas un tomēr jutos laimīga, iegājusi virtuvē, kamēr Normans mūsu primitīvajā vannas istabā mazgājās. Sagatavoju viņam pārsteigumu, uzvārīju stipru kafiju.

— O, kāpēc? — viņš ieteicās, ieraudzījis uz virtuves galda kūpošu tasi. — Es varēju apkalpoties pats.

— Jā, Norman. Taču jums nekad neizdotos uzvārīt tādu kafiju. Es uz to esmu speciāliste.

— Patiesi? Kāds īpašs paņēmiens? Es vienkārši uzsildu vakardienas kafiju. Tas ir mans paņēmiens.

Es sašutu:

- Norman, nestāstiet man tādas aplamības! Uzsildītu kafiju? Tā taču ir nebaudāma!

— Cik jūs, eiropieši, gan esat jocīgi! — viņš sacīja.

Nelieliem malkiem dzerdams kafiju, Normans pāri tasei paskatījās uz mani. Atslējusies pret plauktu, es stāvēju zem degošās spuldzes, kas nokarājās no griestu baļķa. Salīgi ietinusies rītasvārkos, vēl samiegojusies, es viņa acīs pārstāvēju tipisku eiropieti, tiklab grieķieti, kā norvēģieti vai spānieti.

Šādos brīžos man atklājās mana piedzīvojuma banalitāte un aplamība. Kādēļ es biju ieradusies šajā neīsta tra-peru stila būdā, dziļajos sniegos, desmit dienu brauciena attālumā no dzimtenes, kopā ar šo jauno vīrieti, kurš pēc paša vārdiem bija divsimtprocentīgs amerikānis un kuram es biju gan pusdieviete, gan virēja?

Normans turpināja:

— Nudien, jūs, Eiropas ļaudis, esat jocīgi. Jus uzskatāt mūs par bērnišķīgiem un utilitāriem. Un jūs, jūs piešķirat milzīgu nozīmi nesvarīgiem sīkumiem.

— Vai tad laba virtuve ir nesvarīgs sīkums?

— Jīis visi ļoti pārspīlējat ar savu labo virtuvi.

Te nu es pamācīgi atcirtu, ka franči ir pratuši nepieciešamu dzīves vajadzību pārvērst par mākslu un tas nav tik nicināmi.

— Šie mākslas darbi, — Normans jautri sacīja, — pastāv tikai dažas minūtes: kamēr tos apēd.

Par viņa atbildi es iesmējos, bet diezgan aprauti. Viņš to bija izrunājis ar cienīgu un noslēpumainu izteiksmi, kas manās acīs Normanu vērta sevišķi daiļu un, manuprāt, tuvināja viņa senču rasei. Kad viņa sejā iegūla šī izteiksme, es vienmēr cerēju dzirdēt no viņa mutes kādas dziļi viedas maksiinās.

Nostājos aiz Normana taburetes, apviju rokas ap viņa pleciem: zem vilnas krekla manīju tvirtus muskuļus; pieliecu seju pie viņa vaiga, kas bija vēl sakarsis pēc skūšanas, sajutu gludo ādu, kuras pieskārienam bija tik liela vara pār mani.

Nenoteiktas bailes — un tomēr bailes — aizžņaudza man kaklu. Es sacīju:

— Ak Norman,.. es gribētu … es gribētu …

Ar plaukstām viņš piekļāva manas rokas ciešāk pie saviem pleciem.

— Jā, dārgā, — viņš sacīja iztapīgākā balsī. — Ko jūs gribētu?

Es pati īsti nezināju. Man labāk būtu paticis palikt tā un klusēt. Sirdī bija iegulušas smeldzīgas skumjas. Ar Normanu tomēr allaž vajadzēja visu izrunāt līdz galam.

— Gribētos, — es sacīju, — ka jūs mani aizvestu kalnos, drīz, kaut vai rit. Mēs apautu sniega kurpes.

— Labprāt, — viņš atbildēja. — Bet ko mēs tur darīsim?

— Nezinu, Norman… Es vēlētos pavērot kopā ar jums ainavu, kas ir jums līdzīga… Neizsmejiet mani!

— Nenāk ne prātā jūs izsmiet.

Es piebildu:

— Ja gribēsiet, varēsiet pamedīt… Dzīvniekus, kurus bads būs izdzinis no alām… Kažokādu dzīvniekus…

— Ziniet, tagad drīzāk ir pīļu medību sezona, — Normans sacīja.

Kādā janvāra pēcpusdienā, atslaucīdama ar slotu tikko saputināto sniegu no mūsu mazā lieveņa, es izdzirdēju, ka Normans no apmetnes puses vairākkārt sauca mani.

Gandrīz tūlīt pat aizelsusies atskrēja kāda sādžas meitene un pavēstīja, ka misis Kelogu aicinot nekavējoties nonākt krastmalā, jo noticis nelaimes gadījums.

Baidīdamās no visļaunākā, teciņiem metos turp. Pie kāda bungalo, kurā, kā zināju, neviens patlaban nedzīvoja, bija sapulcējies neliels ļaužu bariņš — tas pašķīrās, un es devos iekšā. Ieraudzīju Normanu: no viņa strūkliņām strāvoja ūdens, un viņš kūpēja kā saskriets kumeļš, taču bija sveiks un vesels; draugs pats man pastāstīja par negadījumu. Ezera ziemeļu krastā dzīvojošā foreļu zvejnieka dēlēns bija nācis pārdot mūsu apmetnes sportistiem sīkās zivtiņas, kuras tēvam bija izdevies sa-makšķerēt, izcērtot ledū āliņģi. Sniega tīrītājs atbrīvoja ceļu tikai dienvidu krastā, zēns tāpēc bija nācis taisni pāri aizsalušajam ezeram. Netālu no mūsu krasta, iepretim strauta ietekai, ledus ielūzis. Normans izdzirdējis bērna kliedzienus, puisēns, sarij ies ūdeni, slīcis; Normans steidzies viņam palīgā. Ieniris ledainajā dzelmē, Normans izvilcis mazo, samocīto augumiņu; puisēna seja jau bija sazilējusi aiz aukstuma. Es viņu pazinu.

— Tas taču ir Maiks! — es iesaucos.

Diemžēl tonedēļ apmetnē neuzturējās neviens ārsts. Izraidīju ārā ziņkārīgos skatītājus, atstādama vienīgi misis Poteru; tā bija krietna sieviete, kurai benzīna tanka tuvumā piederēja neliels pārtikas preču veikaliņš. Vispirms liku viņai sakurt krāsnī stipru uguni; kamēr izģērbu puisēnu, pierunāju arī Normanu novilkt samirkušās drānas, jo viņš jau drebēja aiz aukstuma. Ietinies segās, Normans drīz vien sasila.

Rosīdamās ap sastingušo puisēnu, es pēkšņi Iekliedzos: viņam abās kājās bija lūzumi. Vai spēšu cietušo vest pie samaņas, novērst viņam saslimšanu ar plaušu karsoni un reizē ievilkt lūzumus? Sī atbildīgā uzdevuma priekšā uz mirkli apjuku. Pacēlu galvu un pavēros uz Normanu. Slapjie mati uz pieres viņam bija sacirtojušies; tie atgādināja mitras koka skaidas arī pēc krāsas; zem biezā matu ērkuļa uz mani raudzījās divas acis, kuras es mīlēju, raudzījās ar interesi, paļāvību, gandrīz ar apbrīnu. Jāatzīstas, ka tieši tas mani virsvairāk iedrošināja.

Beidzot Maiks atguva samaņu. Uzliku viņam misis Po-teras sagatavotos sinepju plāksterus. Izrādījās, ka lūzumi ir vairāki. Nekavējoties vajadzēja izšķirties par noteiktu rīcību. Nebija ko domāt par sazināšanos ar zēna vecākiem: it/. Iedus vēstnesim arī draudētu ielūšanas briesmas, un lapat viņš ātri nenokļūtu otrā malā; gar ezera krastu ceļš nebija bīstams, toties pa dziļo sniegu vajadzētu iet &lt; dras stundas.

Kad Normans uzvilka mugurā sauso apģērbu, kas bija atnests, viņā vairs nepalika nekādu pēdu no ledainās peldes. Ja viņš bija apbrīnojis manu prasmi apieties ar slimnieku, tad es savukārt biju sajūsmināta par viņa ātrās reaģēšanas spējām, par lielisko imunitāti.

— Vai jūs patiesi jūtaties labi? — es jautāju,

— Pavisam labi.

— Tad, Norman, jums būs jāaizved ar auto puisēnu un mani uz Viktorvilu.

Ievainotajam zēnam, kas, zobus sakodis, cīnījās pret sāpēm kā vīrs, es jautāju:

— Vai esi ar mieru?

— Jā, — Maiks atbildēja. Ar godbijību, ko nezaudēja pat ciešanās, viņš piebilda: — Misis Keloga, es paļaujos uz jums.

— Paldies, Maik.

Es paskaidroju, varbūt tiklab viņam, kā Normanam:

— Man zināms, ka Viktorvilā ir rentgena kabinets un neliela klīnika. Misis Potera, jūs būsiet tik laipna un piezvanīsiet, lai brīdinātu par mušu ierašanos.

— Noteikti, misis Keloga! — krietnā sieviete apsolīja.

— Apņemos pat paziņot par notikušo viņa vecākiem.

— Vai aizsūtīsiet kādu pie viņiem? Neaizmirstiet, ka pēc pāris stundām jau satumsīs.

— Un gaismas signāli? — viņa ielīksmota iesaucās.

— Ļaujiet tikai man ar laternu rokā uzkāpt uz klints, kas redzama te no būdas: es galvoju, ka vecais un es sapratīsimies.

— Domāju,* ka viņai taisnība, — Maiks teica.

— Un kā vēl! — misis Potera turpināja. — Jums jā-zin, ka es esmu kalniete, turklāt no iepriekšējās paaudzes!

Izpalīdzīgā sieviete iesmējās — aiz nepieciešamības atslābināt saspīlējumu, un es par to nebrīnījos.

Normans, Maiks un es braucām ilgi. Līdz mazajam Bol-duina ezeram nebija jābaidās no satricinājumiem. Sniega tīrītājs, atbrīvodams ceļu, nebija aizsniedzis zemi, bet atstājis uz tās ledainu kārtu, tikpat gludu kā svērtenis-kās sieniņas. Mēs devāmies uz priekšu pa alabastra gravu, kura bija uzsūkusi sevī pēdējo dziestošās dienas gaismu.

Nesēdēju parastajā vietā, blakus Normanam. Aiz priekšējā sēdekļa atradās brīva, pietiekami liela telpa, kurā sols bija izņemts; un kur mēdza iekraut pārvadājamos materiālus; es tur biju novietojusi matraci un provizoriski iešinējusi mazajam slimniekam kājas, puisēns cieta sāpes neievaidēdamies. Atsēdušies viņam blakus tieši uz grīdas, turēju iespiestu starp ceļgaliem aizdegtu petrolejas krāsniņu.

Kalnu pārejas galā Normans pieturēja pirmo reizi, jo gaisa spiediena maiņa jau lika sevi manīt.

— Skatieties, — Normans man sacīja.

Atklājās parastais brīnums. Mēs pārgājām no vienas pasaules, otrā. Pārdabiski dziļi lejā tāltālu pletās tuksnesis. Rieta stari piestrāvoja ar rūsganiem putekļiem plašās āres; jau cēlās migla; pie apvāršņa tā sabiezēja; virs pēr-ļainajiem miglas vāliem izslējās violeti kalni un peldēja tanīs kā salas. Ne mazākā troksnīša. It nekas nekur nesakustējās. Rietumos, kur aizvijās ceļš uz Kedžonu, debesu pamale vēl spilgti sārtojās dažādās nemainīgās nokrāsās, neviena mākonīša. Šķita, ka dienas pāreja naktī palēninājusies, apstājusies pie pašreizējā .mirkļa, kas bija šī plašuma cienīgs, kas bija cienīgs ilgt bezgalīgi.

Varbūt vēl nekad, pat mūsu intīmākajos brīžos, Normans nebija bijis man tik tuvs. Varbūt vēl nekad nebiju jutusies tik laimīga kā šī ceļa malā, tupus sēdēdama uz automobiļa grīdas, vienā plaukstā turēdama ievainotā puisēna roku, ar otru atbalstījusies uz drauga pleca, lai pastieptos līdz loga augstumam. Viņš ar delnu bija noslaucījis aprasojušo rūti, un es skatījos. Sirdī sūrstēja skumjas, kas dažām sievietēm ir laimes zīme, — tās uzvirmo no būtības dzīlēm kā brīdinājums. Pārdzīvoju garīga līdzsvara un samierināšanās mirkli, kāds diezin vai kādreiz vēl atgriezīsies.

Vajadzēja tomēr doties tālāk. Bijām jau^ apraduši ar pirmo gaisa spiediena maiņu, un Maika stāvoklis neļāva ilgāk uzkavēties.

Sākām braukt lejup tuksnesī. Tas bija kails, jo lupinās, verbenas, oranžās magones, plašo klajumu īslaicīgā pavasara rota, pamet tikai nokaltušus stiebrus. Sākām tomēr sajust siltumu, kas vēdīja no zemienes. Nakts te iestājās stundu vēlāk nekā augstienē, no kurienes ieradāmies. Tur bijām atstājuši sniegu un sekvojas, te mūs sagaidīja oļi un kaktusi, ko tikai krēsla liedza saskatīt pa gabalu.

Braucām lēni pa reti lietotu ceļu, kas kļuva aizvien stāvāks un grambaināks; tas stiepās gar gravas malu. Vel dažas apstāšanās, ko Normans pakāpeniski ieturēja parastajās vietās, un fords sasniedza līdzenumu, Galu galā jau pilnīgā tumsā ieradāmies Viktorvilā.

Kad zēns pēc rentgenoloģiskās izmeklēšanas bija pārsiets un ievietots klīnikā, es piezvanīju misis Poterai, lai visu pastāstītu. Kā paredzēju, pie viņas jau bija sapulcējusies Maika ģimene pilnā skaitā. Sīki paziņoju tēvam visu svarīgāko, sniedzu derīgus norādījumus; pēc tam māte katra ziņā vēlējās pati mums pateikties. Reižu desmit vai divdesmit viņa sauca mani par honey, kas franciski nozīmē «medus», bet amerikāņu valodā un šādos gadījumos skan daudz izjustāk.

Tad Normans man pasacīja, ka mirstot aiz izsalkuma. Biju telefonējusi no kādas cajeieriaviņš turpat uz vietas izvēlējās galdiņu un valdonīgi pasūtīja divus hamsteaks. Tos atnesa kūpošus, tie spīdēja, izrotāti katrs ar $nanasa šķēli, uz kuras bija vēl uzkrauta karote biezpiena^ sīkstais šķiņķis pretojās mūsu nažiem, pēc tam zobiem, taču man viss šķita labs.

Kad maltīte bija beigta, attapos, ka pulkstenis jau pāri desmitiem. Teicu, ka jūtos pārāk nogurusi, lai tanī pašā naktī dotos atpakaļ pie Bigbēra, taču nogurums nebija īstais iemesls. Gribēju cik iespējams attālināt atgriešanos mūsu ikdienas dzīvē. Gribēju pagarināt, paildzināt mirkļus, kas man bija piešķirti.

Andersona viesnīcā mums ierādīja istabu trešajā stāvā. Atvēru logu un atbalstījos ar elkoņiem uz palodzes. Logs vērās mūsu kalnu virzienā, kuri tumšajā naktī nebija saredzami. Pie manām kājām stiepās parasts amerikāņu mazpilsētas bulvāris ar divstāvu mājām'katrā pusē, ar elektrisko spuldžu stabiem un kokiem katrā malā. Koku galotnes sniedzās līdz mūsu istabas logam; no apakšas apgaismoto, reto, trīsuļojošo lapotni varēja aizsniegt ar roku.

Tikko grūms bija izgājis no istabas, Normans pienāca un apņēma mani ap vidukli. Viņš nekā nerunāja. Arī es klusēju. Atslēju galvu pret viņa plecu. Mazliet pieliecos, lai labāk sajustu viņa roku, kas mani atbalstīja un skāva, spēcīgo roku, kas bija izglābusi cilvēka dzīvību. Iedomājos, ka tikko nebiju zaudējusi savu draugu, jo arī viņa dzīvība divas reizes bija apdraudēta: vispirms stindzino-

Šajā ūden! un pēc tam būdā, kur apledojušās drānas bija pielipušas pie viņa miesām. Normana glābiņš bija tikai viņa dzīvnieciskais siltums, kas tagad ieplūda arī manī un dziļi satrauca. Es notrīsēju pie vaļējā loga.

Normans to aizvēra. Viņš tomēr nebija pāpratis manas trīsas un nedomāja, ka tās izraisījis nakts dzestrums. Normans zināmās jomās bija un palika ļoti naivs, viņš nekad nebija bijis izlaidīgs mīļākais, un tomēr viņam piemita nemaldīga fiziska nojauta. Viņš labāk uztvēra skatienu nekā vārdus un pieskārienu vēl labāk nekā skatienu.

Tātad Normans bija mani sapratis. Viņš mani aizveda pie mūsu gultas. Un tad es jau gulēju viņam blakus. Mīļotā skavās es, kas jau labu laiku guvu no viņa glāstiem varbūt mazāk prieka, izbaudīju atkal visu mūsu pirmās nakts laimi.

3

Bigbērā atkal viss ritēja parastajā gaitā. Iespējams, ka starpgadījumu ar Maiku un nupat aprakstītos apstākļus Normans jau sen aizmirsis. Taču es zināju, ka manā dvēselē nekas neizdzēsīs tās dienas vakara stundas; sniegs, kas jau nākamajā rītā sasniga mūsu augstienē, nespēj aprakt šādas atmiņas.

Tās tomēr Nemaldināja mani; tas vakars nekā jauna neienesa mūsu dzīvē, ko vadījām divatā, vieni paši.

Es biju kļuvusi ļoti redzīga.

Kad Binijai Fartšai, jaunākajai no abām māsām, pēc slimošanas ārsti ieteica atveseļoties kalnu gaisā un viņa gribēja apmesties pie mums, es bez mazākās nepatikas samierinājos ar trešās personas klātbūtni.

— Jūs būsiet mīļa viešņa, — es sacīju Binijai tanī dienā, kad Šis jautajiļms tika apspriests Sanbernardino.

Es nemeloju ne viņai, ne pati sev.

Septiņpadsmit gadus vecā Binija bija viena no tām meitenēm, kādas Savienotajās Valstīs, šķiet, aug bariem kā sēnes pēc lietus. Viņa iesoļoja dzīvē uzņēmīgi, viņas galviņā varbūt bija vējš, toties pieri neaptumšoja neviens mākonis, Biniju nekas nespēja pārsteigt; ar izbrīnu vēroju, ka viņa vienmēr bija sagatavojusies uz visu. Viņas rīcībā bija vesela reakciju sistēma, kura darbojās automātiski] nekādi apstākļi vai notikumi nespēja viņu ga*

mulsināt. Tas liecināja par ļoti noteiktu attieksmi pret dzīvi vai arī par pilnīgu attieksmes trūkumu.

Visvienkāršāk bija ievietot Biniju manā istabā, es uzreiz atkal jutos kā Berklijas universitātes sororitij, Nor-mans pārgulēja uz lielā dīvāna, palicis zem galvas spilvenu un kājām pārsedzis vatētu segu. Bieži vien es vakaros pakavējos pie viņa. Ļāvu Normanam atlaisties un pati atsēdos uz zvērādas, kas bija izklāta pavarda priekšā uz grīdas. Ar muguru atslējos pret dīvānu, lai Normans varētu aplikt roku man ap pleciem.

Elektrību es. nodzēsu. Lielo istabu apgaismoja vairs tikai degošo malkas šķilu šaudīgie atspīdumi. Lūkojos liesmās tik ilgi, kamēr sāka sāpēt acis; aiz svelmes notirpa kājas, pleci, viss stāvs un galva kļuva kā ar svinu pielieti. Ar nūju, kuras gals jau bija nomelnējis un ko biju izvēlējusies no tādas sugas koka, kurš gandrīz nemaz nedeg, es uzurdīju uguni. Varbūt centos to pielabināt. Varbūt cerēju, tāpat kā cilvēki senos laikos, iemantot to sev par sabiedroto, kas mūs aizsargātu, manu indiāni un mani pašu, kas atturētu no mums nakts ēnas un nelaimi nākotnē.

Taču liesmas neaizbiedēja grūtsirdību, tā pārkāpa pār apburto loku un pienāca pie mums. Es nebildu ne vārda aiz bailēm pārtraukt burvību, arī aiz bailēm atklāt, ka Normans jau aizmidzis. Manīju, ka viņa roka uzgūla uz mana pleca arvien smagāk. Neatskatījos uz viņu, lai paildzinātu ilūziju un pārliecinātu pati sevi, ka viņš nav tik ātri pametis mani vienu.

Tie vēl bija samērā labi brīži.

Reizēm es pati aizsnaudos, apskurbusi no karstuma un sapņojumiem. Aukstums mani atmodināja. Pavardā liesmas apsīkušas, vēl plēnēja tikai ogles, un Normans, iegrimis dziļā miegā, atrāvis roku no mana pleca un pabāzis zem segas. Piecēlos gluži stīva; iemetu pavardā pāris pagaļu un gāju prom no dziestošās uguns, no man nevajadzīgā gulētāja; uzmetot viņam vēl pēdējo skatienu, jutu, ka sirds man sažņaudzās dziļās žēlabās.

Devos uz savu istabu, kurā Binija, otrs cilvēku sugas dzīvnieks, jau gulēja tikpat cietā miegā. Atverot durvis un iededzot gaismu, riskēju meiteni uzmodināt un izdzirdēt jautājumu, cik ir pulkstenis, taču es noteikti neriskēju izdzirdēt pazobošanos par manu vēlo ierašanos. Jau sen es vairs necerēju ļaudīs, kuru vidū tagad dzīvoju, atklāt kaut kripatiņu apslēptas domas.

Es pati vēl nebiju tik tālu amerikanizējusies, lai šajā ziņā kļūtu viņiem līdzīga. To pierāda kaut vai pārpratums, par kuru tūlīt pastāstīšu.

Normans todien aizbrauca uz Sanbernardino darīšanās, un Binija, priecādamās par izdevību pārtraukt vienmuļo dzīves ritumu un arī par to, ka varēs parādīt vecākiem, cik lieliski viņa atspirgusi, bija lūgusi, lai viņu paņem līdzi uz pilsētu. Es paliku bungalo un nodevos ikdienas darbiem; vientulība, ko biju tik ļoti iemīļojusi jau agrāk Francijā, patika man arī tagad Amerikā. Šķita, ka šajās stundās man atkal kļuva tuva kādreizējā Agnesa, ne šejieniešu Egnis; atgriešanās pagātnē sagādāja aizvien lielāku prieku.

Dienas jau kļuva garākas. Kad mājās biju visu nokārtojusi, līdz saules rietam vēl atlika pāris stundu. Piezvanīju pa tālruni Farišiem un dabūju zināt, ka Normans jau iegriezies pie viņiem un atkal paņēmis līdz Biniju; nolēmu kājām iet abiem pretī.

Ilgi soļoju pa ceļu, ko sniega tīrītājs uzturēja labā kārtībā. Pretī brauca maz mašīnu, fords vēl nerādījās. To ne-sastapusi, sasniedzu aizsprostu, kas nožogoja ezeru rietumos. Redlendas ceļš bija aizputināts, Normans varēja atgriezties pie Bigbēra vienīgi pa Sitīkrikroudu, uz kura es atrados.

Šaubīdamās, vai doties vēl tālāk, atsēdos uz margām, kas pacēlās virs slūžām. Aizmugurē atradās grava, otrā pusē ceļam, gandrīz vienā līmenī ar mani, it kā sasalstot izkāpis no krastiem, ezers pleta ledus spoguli, apputinātu ar sniegu. Krastā daži koki ar kuplajiem zariem mazliet aizēnoja žilbinošo baltumu, ko priekšplānā vēl vairāk izcēla kādas būdas brūnās sienas.

Pametusi acis uz šo būdu, es pēkšņi sapratu.

Būda bija uzcelta starp ceļu un ezeru tādā vietā, no kuras skats uz Bigbēru pavērās visā plašumā. Staigātāji mēdza te apstāties. Katru svētdienu būdā apmetās sendviču tirgotājs; smilšu uzbērums ar tieši zemē nostiprinātajiem applukušajiem galdiem un soliem, ar ūdensvadu krāniem un ķieģeļu krāsniņām pat nedēļas dienās nereti pievilināja pikniku cienītājus. Līdzās bija ierīkots laukumiņš mašīnām, lai tās neaizsprostotu ceļu.

Patlaban tur atradās viena vienīga mašīna — mūsu fords.

Paliku kā sastingusi uz vietas. Man vajadzēja tikt skaidrībā ar juceklīgi traucošajām domām. Normans un

Binija, sasnieguši aizsprostu, tātad nav gribējuši turpināt braucienu uz Bigbēru. Apturējuši mašīnu, viņi bija izkāpuši ārā un atsēdušies uz sola aiz būdas, turklāt nevis tādēļ, lai apjūsmotu ainavu, ko viņi abi pazina, bet tādēļ, lai novilcinātu atgriešanos uz bungalo un pie tās, Kura viņus tur gaidīja. Tagad es biju atklājusi viņu manevru. Biju atklājusi viņus pašus. Atlika tikai uzmanīgi paspert nedaudzus soļus, un es atklāšu viņu nodevību.

Tomēr vēl es nepametu margas. Jautāju pati sev: ko es izjutu? Dusmas, sarūgtinājumu, sāpes? Vai es cietu?… Bez šaubām. Taču viena doma valdonīgi atbīdīja malā pārējās: notikušais bija viegli izskaidrojams, pat attaisnojams, un man nebija tiesību sašust. Kā es biju varējusi to neparedzēt? Cerēt, ka Normana jūtas pret mani var būt ilgstošas, — vai tas nebija pašapmāns? Gluži dabiski, bija pieticis parādīties pie apvāršņa pirmajai girl, lai viss atgrieztos pareizajā stāvoklī. Patiesi, vai tad Binija, ko pats liktenis bija mums sūtījis, nebija Normana sugas ļaužu sieviešu kārtas paraugs?

Zināju, ka es ļoti atšķīros no viņiem. Vienā mirklī ap mani sastājās mana Eiropas dzimta, vīrieši un sievietes, kuriem galvā ņudzēt ņudzēja dažādas slepenas domas… mana neizdibināmā vecmāmiņa, pašsavaldīgais brālis, viltīgā māte, visa dažādās ļaunprātībās rūdītā ģimene… Un es biju cerējusi atrauties no viņiem? Iekļauties gluži citādos ļaudīs?… Tagad pati sevi vairs nesapratu.

Toties Normanu es pa daļai sapratu. Pārāk nedusmojos uz- viņu. Nospriedu, ka viņa flirts ar mazo FariŠu, bagātu mantinieci ar smagu pūru, varbūt beigsies ar laulībām, tiklīdz būšu atbrīvojusi viņiem ceļu. Normanam tā būtu lieliska partija.

Galu galā nācu pie slēdziena, ka šis starpgadījums palīdzēs visu nokārtot.

Devos būdas virzienā. Iepriekšējā naktī sasnigušais mīkstais sniegs nečirkstēja zem kājām. Varēju tuvoties bez apkaunojošās piesargāšanās un gūt pierādījumus, nezaudējot pašcieņu. Turklāt es pazinu šo girl un arī boy: viņi necentīsies slēpties un spēlēs atklātām kārtīm. Jau varēju sadzirdēt abu balsis, vēl nesaklausīdama vārdus. Apiešu ap būdas stūri un parādīšos… Atsevišķa teikuma daļa mani apturēja:

— …visvaldzinošākā no visām, kuras esmu redzējis savā mūžā.

To bija teicis Normans. Es ieklausījos. Binija atbildēja tādā pašā garā. Viņi bija vienis prātis, bet citādi, nekā es biju paredzējusi. Normans neskopojās ar cildinājumiem,.. Tie, kurus biju domājusi atmaskot, slavināja mani.

Dzirdēju, kā Normans apliecināja savas jūtas pret mani, daudzināja manu burvīgumu un vēl nezin kādas īpašības. Kad viņš nonāca līdz manam godīgumam, «kāds reti sastopams pie ārzemniecēm», es kā zagle metos bēgt.

Attapos uz ceļa. §irds man strauji dauzījās aiz bailēm, ka tagad viņi var mani pieķert. Sāku skriet atpakaļ uz Bigbēru. Drīz vien izdzirdēju motora rūkoņu, aiz muguras brauca auto, kas ātri tuvojās. Apstājos, sagatavojusies saņemt pelnīto sodu.

Kad automobilis bija pavisam tuvu, es drošsirdīgi pagriezos tam pretī… Tas bija kāds ševrolē.

Pamāju šoferim, tas apturēja, ļāva man iekāpt un aizveda mani līdz mūsu bungalo.

Pēc dažām nedēļām Binija bija pietiekami atlabusi, lai kopā ar māsu un draugiem dotos ceļojumā. Es paliku viena ar Normanu. Tad sāku ilgoties pēc īstas vientulības; mūsu divvientulība mani nomāca.

Nepagāja neviena diena, kad neatklāju savā draugā kādu jaunu vājību, kādu trūkumu. Proti, tagad es vairs necentos nepamanīt šos trūkumus un saucu tos īstajā vārdā. Ar Jaunu prieku es pati it kā sev atvēru acis.

Šķita, ķa nepamatotās aizdomas, kas manī bija modušās todien pie aizsprosta, būtu uzreiz atbrīvojušas mani no visām ilūzijām, laupījušas labo apņēmību un ka tagad būs pārāk smagi atkal uzņemties visu šo nastu. Notika tā, it kā es skaistos uz Normanu, ka viņš nebija kļuvis man neuzticīgs.

Tie paši rakstura vilcieni, kurus agrāk viņā biju mīlējusi visvairāk, tagad mani atbaidīja. Godbijība, ar kādu Normans izturējās pret savu darbu, pret savu roku vissīkāko veikumu, pret pašām rokām un savu ķermeni, — tas viss tagad mani kaitināja. Viņa pašcieņa man likās bērnišķīga. Es viņā atklāju pat pedantismu, no kā pati ļoti pūlējos izsargāties, jo apzinājos, ka manī ir tieksme uz to. Normanam piemita sliecība uz tehniskiem apzīmējumiem un zinātniskiem terminiem, kurus viņš bieži lietoja nevietā. Ja viņam radas gremošanas traucējumi, tad viņš nerunāja par vēderu, bet par kuņģi, turklāt ar tik svinīgu nopietnību, ka man nāca smiekli. īsi sakot: es sāku nesaprast Ameriku.

Kad viena devos pastaigā un uzkāpu paugura virsotnē, no kurienes pavērās skats uz ezermalā izkaisītajām būdām, vai kad, braucot uz Viktorvilu, redzēju lejā plešamies tuksnesīgo klajumu, vai arī kad, sēdēdama automobili kādā Sanbernardīno ielā un gaidīdama Normanu, kas bija aizņemts bankā, es vēroju namus, kustību, |audis, tad man likās, ka visām šīm ainām, kurās agrāk biju saskatījusi krāšņumu un spilgtumu, tas īstenībā nepiemita un ka viss ap manii ir dzīvojis un dzīvo tikai siluetā, tikai kā fasāde. Nespēju atvairīt šo jauno ilūziju.

Ieraugot kalna aprisi, nama sienu, durvis vai cilvēka seju, man uzreiz radās iespaids, ka aiz tās nav nekā, tanī nav nekā iekšā. Par visas šīs zemes simbolu man kļuva Berklijas universitātes studiju biedrenes, no kurām vairums, kā savā laikā ar milzīgu izbrīnu biju atklājusi, nevalkāja apakšveļu.

Sadomādama šādus spriedumus, es tanī pašā mirklī sev to pārmetu. Vainoju sevi, ka ļaujos pārāk franciskām tieksmēm uz ačgārnībām, kuru dēļ mēs ceļojam tik reti un bezjēdzīgi, runājam svešvalodās ar nepareizu akcentu un nespējam uztvert cittautiešu domas, īsi sakot, dzīvojam garīgā noslēgtībā. Dusmojos pati uz sevi.

Nedēļām aizritot, dusmas norima. Nervozas satrauk-tības periodam sekoja apātija. Šejieniešu paradumi, kurus, tikko ieradusies Amerikā, biju centusies pieņemt aiz ziņkārības un vēlāk, kad iepazinos ar Normanu, aiz mīlestības, šie paradumi, kurus kādu laiku biju nicinājusi, iezīdās man asinīs gluži nemanot aiz notruluma. Nemeklēju Bigbērā vairs nekā cita kā tikai Bigbēru un Normanā tikai Normanu. Sāku lasīt kaudzēm kriminālromānus un no rīta līdz vakaram kūpināt cigaretes; daudz slēpoju; pilnīgi nesodīta pametu novārtā virtuvi; aizvien biežāk gadījās dienas vai, pareizāk sakot, naktis, kad Normana kvēle nemodināja manī gandrīz nekādu atbalsi.

Galu galā pienāca marta beigas. Kādu rītu sniegs, kas bija blīvi nogulsnējies, sāka no apakšas kust. Tūkstošiem urdziņu tecēja uz ezeru. Viss kalns čurkstēja.

Veselu nedēļu vajadzēja brist pa dubļiem. Abās pusēs ceļam baltās sieniņas vēl turējās, taču garāmbraucošās mašīnas aptašķīja tās netīras. Saulē sniegs visur izčākstēja. Bigbēra nopluka.

Un arī iztukšojās. Vildorvilas tuksnesī, tāpat kā San-bernardino plantācijās, bija pienācis pavasaris. Varbūt tur lejā jau sākās peldsezona pludmalēs un baseinos. Piektdienas vakaros un sestdienas rītos pie mums vairs nebrauks automobiļi.

Normans augām dienām pameta mani vienu, viņam bija daudz darba, sakārtojot un noslēdzot bungalo un būdas, kuras vairs netiks pieprasītas agrāk kā jūnijā, kad uznāks pirmais karstuma vilnis.

Pat misis Potera pārtrauca tirgošanos un aizvēra savu veikaliņu. Viņa devās uz vienu mēnesi uz Longbīču, kur dzīvoja viņas precētā māsa. Normans piedāvājās aizvest misis Poteru līdz Sanbernardino, kur viņa varēs pārsēsties ērtā autobusā. Taču, kad redzēju, kā Normans iekrāva fordā mūsu kaimiņienes ceļa somas, kad redzēju šo pošanos braucienam, man pēkšņi aizrāvās elpa, un es jutu, ka pārvēršos sejā. Man šķita, ka nevis misis Potera, bet kāda cita ceļotāja, cita sieviete gatavojas dezertēt.

— Domāju… ka nevarēšu jūs pavadīt, — es sacīju.

— O! Patiesi? — misis Potera iesaucās. — Cik žēl!

— Vai jūtaties sagurusi? — Normans jautāja.

— Mazliet. Nekas …

Nolūkojos, kā ceļa somas pazuda fordā; nolūkojos, kā misis Potera iekārtojās uz priekšējā sēdekļa, tanī vietā, kur tik bieži biju sēdējusi es, blakus Normanam.

Mazdūšīgi nogaidīju, kamēr viņš aizgāja pakaļ pēdējam sainim, kas bija nolikts pie veikaliņa sliekšņa. Tad paspēru soli uz laipnās kaimiņienes pusi un satvēru viņai abas rokas. Balss man mazliet drebēja.

— Dārgā misis Poteral Es paturēšu jūs mīļā piemiņā!

— Ka jus runājāt! — viņa pārsteigta iesaucās. — Vai tad es pēc mēneša jūs šeit vairs nesastapšu?

— Jā!… Protams, ka jā! Bet… aizbraukšana ir un paliek aizbraukšana …

— Misis Keloga, nudien… Cik jūs esat romantiska!

Viņa .iesmējās, tad pēkšņi, nenolaizdama acis no manis, apravās. Es nodūru skatienu. Tad viņa turpināja nepiespiestā tonī, kurā uztvēru gan smalkjūtību, gan zināmu gaišredzību:

— Ja gadītos, ka mums vairs nebūtu lemts atkalre-dzēties, tad ziniet, ka arī man paliks par jums vislabākās atmiņas.

Noskūpstīju misis Poteru. Normans jau nāca.

— Aizmirstiet, ko jums teicu… — es pačukstēju viņai.

— Noteiktil

Pēc tam viņa klusi, citādā balss noskaņā piebildai

— Un jūs arī.

Es novērsos.

Kad fords izgaisa skatienam, es jutu, ka man nebija drosmes atgriezties bungalo. Nogāju no šosejas, lai pakāptos augšup pa kalna nogāzi. Tagad to varēja izdarīt bez sniega kurpēm. Sniegs jau bija nokusis no takām, toties tās galīgi izmiekšķējis. Kājas slīdēja, kāpt nebija viegli. Kļuva karsti, es atpogāju kažokādas jaku. Beidzot sasniedzu to vietu, no kuras tik bieži biju apjūsmodama raudzījusies uz apmetni un ezeru.

Diemžēl tie bija pārvērtušies. No sniega bija atlikušas tikai retas pēdas. Vienīgie pēdējie tīri baltie plankumi turējās uz priežu zariem un dažās klinšu iegrobēs. Kaut gan iepriekšējā rudenī biju redzējusi pirms apsnigšanas šo apkaimi, tomēr es to vairs nepazinu. Bigbēra man bija zudusi.

Neuzkavējos augšā. Tās mājas četras sienas, kurā biju atradusi laimi un kurā patlaban atradīšu tikai pati sevi, biedēja mani mazāk nekā šī burvību zaudējusī ainava.

Sāku kāpt lejā. Ak vai! Skaidri sapratu, ka atkusnis it kā novilka robežu. Viss, kas līdz šim bija nenoteikti šķobījies, sabruka, tāpat kā nomelnēja un nokusa sniegs manā mazajā pasaulītē, kurai katra diena laupīja daļiņu tās agrākā baltuma un klusuma. Es ienīdu zaļos, uzdīgušos asnus un urdziņu čalu. Es nolādēju pavasari.

Devos lejā uz mūsu bungalo, kas no šejienes bija redzams un izskatījās neskarts, taču es zināju, ka tas ir drupās. Jau labu laiku mani krimta jauns nemiers. Uzniris no slēptākajām butes dzīlēm, tas nomāca sirdi un tirdīja smadzenes. Es baidījos, ka kļūšu pavisam vienaldzīga pret Normana glāstiem. Sīs muļķīgās bažas neatkāpās no manis, izvērtās pašiedvesmā un vēl vairāk notrulināja juteklību.

Vislielāko baiļu mirkļos es sev sacīju, ka pareizāk būtu pamest šo mājokli, šo gultu un mana indiāņa skavas, nevis palikt tanīs un sagaidīt galīgu sakāvi. Gribēju bēgt, iekams ienaidnieks ienāk cietoksnī; šo ienaidnieku es pazinu, tas bija — pavisam nepadevīga un pilnīgi gaišredzīga Agnesa.

Kāpu leja lēniem soļiem. Lai nepaslīdētu kāja, pieturējos pie takas malā augošo koku stumbriem. Pēkšņi kaut kas šausmīgi auksts, slapjš un mīksts uzkrita man uz pakauša… Es skaļi iekliedzos… No krūma, pie kura biju pārāk strauji pieķērusies, man uzgāzās sniega pika. Aiz vestes apkakles, uz kailas miesas sniegs jau kusa, strūkliņa tecēja gar muguru un sastindzināja mani līdz pašam īkstīm.

Mazumiņš drosmes, kas man vēl bija atlicis, no šī trieciena izkūpēja. Tas nu bija par daudz. Uz takas tagad stāvēja pieaugusi maza meitene, pret kuru liktenis izturējies pārāk netaisnīgi. Tanī vietā, kur viņa atradās, zeme bija apžuvusi: meitene atsēdās.

Pēc brītiņa viņa, ieslēpusi seju dūraiņos, žēli apraudājās.

4

Kādā piektdienas pievakarē es teicu Normanam, kad tas atgriezās mājās uz vakariņām:

— Norman, dienas kļuvušas jau ļoti siltas. Mēs vēl neesam bijuši jūrmalā. Vai neaizbrauksim rīt uz Lagūnu Bīču?

— 01 Pie Farišiem? Labprāt. Vai jūs viņiem piezvanīsiet?

— Mums nemaz nav noteikti jābrauc pie viņiem. Labāk pasūtīsim apartamentu Ņuportklubā. Tur mums būs mierīgāk.

— Kā īsts medus mēnesis, — Normans pasmaidīdams sacīja.

Dodamies uz vannas istabu, viņš iejautājās:

— Ko jūs darījāt visu pēcpusdienu?

Pametusi skatienu sānis, pārliecinājos, ka viņš jau sasniedzis durvis, un sacīju mazliet skaļāk nekā parasti:

— Kārtojos.

Nākamajā dienā agri no rīta fords noveda mūs ielejā. Miglaina dūmaka vēl sedza klajumu starp pilsētu un Sanbernardino kalnu grēdas pēdējiem atzarojumiem, gar kuriem mēs braucām.

Šķērsojot Hailendu, es ieraudzīju, ka japāņu boy jau atvēris puķu kiosku. Gar ietvi zālāja malā viņš bija sarindojis metāla kārbas, kurās bija salikti ziedi.

— Pieturiet! — es teicu Normanam.

— Puķes? Jūs gribat pirkt puķes? Kam?

— … Tāpat vien, kaut kas ienāca prātā.

Izvēlējos dažādus ziedus, ko liku sakārtot lielā pušķi. Redzēdams mani atgriežamies ar pirkumu, Normans nezobojās, ka biju baidījusies, bet izbrīnījies teica:

— Dārgā, jūs Šorīt esat savāda.

— Vai tāpēc, ka man iepatikās šie ziedi?

— Nē. Dīvaina tāpēc, ka jums nav optimistisks izskats.

Kā parasts, viņš necentās neM izdibināt. Es sacīju;

— Lūdzu, vai brauksim garām «Frontonam»?

Normans nekā neatbildēja, bet, pieturēdams pie sava

šefa vasarnīcas, vienkārši pateica:

— Tik agri sestdienā viņš vēl gulēs. Un viņa arī.

— Tā būs vēl labāk, Norman. Atstāšu ziedus ar mazu zīmīti.

Tiešām, jaukajā mājoklī visi vēl atpūtās. Pusceļā starp vasarnīcu un automobili, kurā Normans mani. gaidīja, es ar ziediem rokā apstājos. Skatījos uz «Frontonu». To apspīdēja liegie rīta saules stari.

Šeit pēc mūsu pirmās mīlas nakts, ko pavadījām Fa* rišu mājā, Normans un es bez vārdiem, gluži dabiski, kļuvām tuvļ viens otram. Šeit man bija lemts sākt sievietes dzīvi, un liktenis man dāvāja mēnesi pilnīgas laimī-bas. Šeit «manu grēku», kā to nosauktu mana ģimene, iekļāva tik daudz gaismas, tāda veselības pārpilnība, pat šķīstība, ka nevienā mirklī neatradu tanī aizliegta augļa saldumu.

Nolūkojos uz šo māju, kas tik īsu laiku bija piederējusi mums. Vēl nekad tā man nebija likusies tik iauka. Tās fasādē, kas bija celta pēc ’XIX gadsimta amerikāņu māju parauga, iezīmējās tas stils, ko Savienoto Valstu mākslas vēsturnieki mazliet pārspīlēti sauc par «grieķu renesansi».

Mani sevišķi pārsteidza, bija pārsteidzis jau pirmajā dienā un arī šorīt atvedis šurp ar maniem ziediem šaurais peristils lievenēs starp četrām joniešu kolonnām, zem trīsstūralnā frontona. Cilvēkam ar spilgtu iztēli tas atgādināja mazu kapličiņu, mazliet jocīgu, tomēr burvīgu.

Te es atstāju savu ziedu pušķi, Uz pirkstu galiem uzkāpu lievenēs, noliku ziedus-pie aizslēgto durvju sliekšņa, ko pērnējā vasarā «misters ņņ misis Kelogi» bija pļ^ķjL pusi kopīgi, '

rļormans tomēr ņeķā neteica, un visu ceļa gabalu līdz jūrmalai nobraucām, nebilzdami ne vārda.

Klusā okeāna pludmalē valda brīvi tikumi, es izgāju no Ņuportkluba, ģērbusies tikai peldbiksītēs un krūšturī; Normans man sekoja gandrīz kails, gūžas iespīlējis trls-LStūrītī. Liedagā vēl nedrūzmējās tik daudz ļaužu kā vasarā. Daži desmiti girls un boys, puskaili tāpat kā mēs abi, svaidīja bumbu vai ņēma pirmās saules peldes. Jūrā peldētāju bija maz. Normans ar sajūsmu iedrāzās ūdeni un, sparīgi peldēdams, aicināja arī mani piebiedroties. Es tomēr nolēmu nogaidīt dienas vidu, kad kļūs siltāks.

Atsēdos uz auto pārklāja, ko bijām paņēmuši līdzi kopā ar dvieļiem, termosa pudeli un sendvičiem. Nenolaidu acis no Normana. Viņš naca ārā no ūdens. Tāpat kā agrāk, redzēju iznirstam viņa spīdošo stāvu, kas, laistīdamies saulē, man tuvojās. Taču starp viņu un mani trīs jaunekļi spēlēja beisbolu. Ar to pietika, lai viņš mani piemirstu. Normans pievienojās par ceturto, garām ejot, veikli uztverdams bumbu; pārējos tas sajūsmināja. Ar jauno līdzdalībnieku spēle izvērtās par īstu sportu.

Normans bija veiklākais, vingrākais un spēcīgākais. Viņš veica varoņdarbus. Beisbola spēles bumba ir smaga un cieta, ar to var pamatīgi apdauzīt rokas: es pati biju to izbaudījusi, kad Normanam kādreiz trūka partnera; arī šos viņš nokausēja citu pēc cita. Uzveiktie ar dziļu ap-brīnu nosauca viņu par terrific [19] . Bija pienākušas arī vairākas meitenes, kas noskatījās, kā Normans šķieda savus spēkus.-

Tikko viņš spēra kāju uz liedaga smiltīm, viņš tūlīt kļuva šeit par valdnieku, par dievu. Kails, saskarē ar dabas elementiem, aizrāvies fiziskā rotaļā, Normans atguva savu burvīgumu. Viņš aizēnoja visus pārējos boys, kaut gan arī tie bija jauni, jo Klusā okeāna piekraste nepazīst peldētājus, vecākus par trīsdesmit gadiem. Redzēju vairs tikai Normanu. Viņš manās acīs atkal bija tāds kā pirms gada. Biju ieradusies šajā pludmalē, lai no viņa šķirtos, bet atradu viņu no jauna.

Spēle ar bumbu izbeidzās aiz partneru trūkuma. Galu gala Normans atgriezās pie manis. Tagad viņa stāvs laistījās nevis no jūras ūdens, bet no sviedriem. Viņš ļoti rū- ' pīgi noslaucījās, noberzās. Pēc tam atsēdās un pārlaida ar dvieli par kājām. Tad viņš pēkšņi izgrūda lāstu,

•— Redziet! — Normans sacīja.

Viņš man rādīja pēdas apakšu, uz kuras bija netīrs, brūngans plankums. Atcerējos Francijas pludmales, kur bieži vien var uzmīt darvas pikām, kas atlupušas no zvejnieku laivu korpusiem un izskalotas krastā.

— Norman, ar sviestu jūs to viegli notīrīsiet.

Normans diezgan trāpīgi atbildēja, ka sviesta neesot

pie rokas, uz ko es atcirtu, ka nebūs liela nelaime, ja viņš pagaidīs līdz vakaram. Taču amerikāņiem derdzas redzama netīrība. Apbruņojies ar gliemežvāku, Normans ņēmās sirdīgi kasīt pēdas apakšu. Viņš pukojās:

— Tie sasodītie naftas urbumi!…

— Kā? — es brīnījos. — Naftas urbumi te nav vainīgi. Tā ir darva, kas atzaļojusies no zvejnieku laivām.

Normans pierādīja, ka es maldoties. Vainīgie esot sasodītie derricks, kas nedaudzas jūdzes tālāk uz zieme|iem pieblīvējuši visu krastu un pat iesniedzoties jūrā. Pēc Normana domām, viņa kājas pēdu apkaunojusi nevis darva, bet nafta, kas gulējusi sājajā ūdenī; viņš esot par to pārliecināts, un, ja es neticot, tad lai pavaicājot… Es smaidot viņu pārtraucu:

— Pietiek, Norman! Tas, starp citu, ir tikai temperamenta jautājums.

— Temperamenta?

— Jā. Man patīk labāk domāt, ka traips nācis no zvejas laivām.

— Kāpēc? …

— Tāpēc ka tas ir dzejiskāk.

Ļoti izbrīnījies Normans paskatījās uz mani:

— Egnis, kas ar jums šorīt galu galā noticis?

Lai ielūkotos man taisni acīs, viņš sēžot pagriezās, aizlikdams izstiepto roku aiz muguras un atbalstīdamies uz plaukstas’, šajā kustībā viņa stāvs mazliet izliecās, izceļot plecu platumu un vidukļa tievumu. Tanī pašā mirkli man vienlaicīgi iešāvās prātā divējas domas: «Kā viņš var būt tik skaists?» un «Kā viņš var nesaprast?».

Normana acis, melnas kā ahāti, nepiemiegdamās ieurbās manā sejā. Pirmo reizi, kopš pazinu Normanu, mani nesamulsināja šo acu starojums. Man lūpas savilkās smaida, es jutu, ka tas ir gluži jauns smaids, jo līdz šim, ja arī manā maigumā reizēm iezagās šaubas un vilšanās, tad tas nekad nenotika drauga klātbūtnē, kad viņš atradās turpat blakus, kad viņa roka, skatiens un lūpas man tikpat kā pieskārās. Uzsmaidīju viņam tā, ka jebkurš cits *— tikai ne Normans — būtu visu sapratis un man nevajadzētu viņam nekā stāstīt un izskaidrot,

Nolēmu sarunu atvairīt:

— Neļaunojieties, Norman! Esmu mazliet nervoza. Slikti gulēju. — Tā bija taisnība. — Neilga pelde man nāks par labu.

Piecēlusies es ar pirkstu galiem noglāstīju Normanam pakausi un vaigu, un tas arī no manas puses nebija parasts žests. Uzspraudusi matus, uzliku galvā peldcepurīti un aizskrēju pie ūdens.

Tas izrādījās siltāks, nekā biju domājusi, un diezgan rāms Klusajam okeānam. Nevajadzēja cīnīties pret viļņiem, un es pakavējos jūrā. No tās vietas, kur atrados, peldēdama tikai tik spēcīgi, lai noturētos virs ūdens, es redzēju Normanu. Viņš vairs nekasīja kājas pēdu, nebija arī atlaidies guļus, lai «ņemtu» saules peldi. Viņš tupus sēdēja un, ka man šķita, skatījās uz mani un kaut ko pārdomāja.

Tieši šajā neparastajā mirklī, — atceros noteikti, — kad laiski turējos ūdens virspusē, man beidzot kļuva skaidrs manas neveiksmes cēlonis. Ierodoties Savienotajās Valstīs, es vēl nebiju iepazinusi mīlestību, pat iemīlēšanās man bija sveša; kā es būtu varējusi paredzēt, ka ar Normanu man neatvairāmi vajadzēja nokļūt strupceļā? Nerunāju par grūtībām, kādas rastos, ja mēs gribētu salaulāties. Sā vai tā, es vienmēr biju apzinājusies, ka apprecētos arī bez savas ģimenes piekrišanas. Nē, pats manas mīlestības raksturs jau no mūsu pirmās tikšanās bija to nelaimīgi apzīmogojis. Es biju pārāk mīlējusi Normana skaistumu, viņa neparasto ārieni, neredzēto tipu. Iekšējās pieķeršanās bija trūcis. Trūcis manam prātam, sirdij un drīz vien pietrūka arī manām naktīm.

Normans nebija mani pakļāvis: viņš bija mani tikai atrāvis no ierastās vides.

Redzēdams, ka iznāku no ūdens un pa šauro liedagu tuvojos viņam, Normans atgūlās uz muguras. Kā lai pasaku viņam to, ko ilgāk noklusēt būtu negodīgi?

Tagad tikai no manis bija atkarīgs, kurā mirklī šis jauneklis saņems sitienu. Guļot man pie kājām, Normans likās neaizsargāts, atsegts uzbrukumam, divkārt kails. Aizklājot acis no saules, viņš turēja priekšā sejai labās rokas plaukstu un caur pirkstiem raudzījās uz mani. No-

vbuclju plecus un kājas, noņēmu peldcepurlti. Normans pavirzījās, atbrīvodams sev blakus vietu, un varbūt ar neapzinātu kustību, kura man atgādināja mūsu kopīgo gultu, izstiepa kreiso roku, sagaidīdams, ka es uz tās atlaidīšu galvu. Atgūlos viņam pie sāniem, ko saule bija sakarsējusi… I&lt;ā lai viņam pasaku?

Pēc tam attapos, ka jau runāju, es, kas tik ilgi biju svārstījusies… Tas notika bez grūtībām, galu galā gluži dabiski. Ilgu pārdomu un bezmiega nakšu rezultāts, slepus briedis varbūt jau mēnešiem, šis auglis, rūgtuma piezīdies, atrisa pats no sevis.

Neiesāku ar iemeslu izskaidrošanu. Uzskatīju, ka rīkojos amerikāniskāk, vispirms apgalvodama, ka mans lēmums ir negrozāms, un tad pastāstīdama, kādus praktiskus so]us jau esmu spērusi. Pateicu, ka jau iepriekšējā dienā sakravāju bagāžu. Ce|a somas bija sasaiņotas, Nor-manam tikai vajadzēja tās caur pārvadājumu kantori nosūtīt uz Sanfrancisko, Mani pašu viņš jau rītdien ar fordu aizvedīs uz Sanhuanu Kapistrāno, kura atrodas pavisam netālu un kurai garām iet dzelzceļa līnija, kas ved uz ziemeļiem. Tā būs visvienkāršāk, vai ne?

Kaut arī to neatklāju, taču man patiesi nebija ne mazākās vēlēšanās vēlreiz aizbraukt uz Bigbēru kopā ar Normanu, kas jau zināja par manu nodomu, un šķirties no viņa mūsu kalnos-.

Noslēgumā cik vien spēdama nepiespiestā tonī piebildu:

— Vakar atvadījos no ezera, no sekvojām un bungālo. Atgriezties uz turieni būtu lieki.

Vairāk nekā es neteicu. Mans pakausis joprojām atdusējās uz drauga rokas, mēs nepievērsām viens otram seju. Brīdi klusēja arī Normans un tad nepakustēdamies ieteicās:

— O, es zinu… Tagad saprotu.

— Ko jūs saprotat, Norman?

— Kaut ko tādu, ko iepriekš nevarēju Izskaidrot.

Ko viņš man pateiks? Kādu neizpratni, kādu garīgu rosību, kuru līdz šim Normanā neesmu pazinusi, viņš man atklās? Vai tiešām šī izskaidrošanās, ar kuru biju cerējusi visu vienkāršot, sniegs man pārsteigumus, pārbaudījumu, varbūt pat sodu? Ziņkārība vedināja mani turpināt izjautāšanu:

— Kas jums bija neizskaidrojams?

— Tas, kāpēc jūs šorīt aiznesāt ziedus uz «Frontonu» ,.,

COI

Taču tūlīt Normans piebilda:

— Jā. Ļoti smalkjūtīgs uzmanības apliecinājums. Šefa Sieva būs aizkustināta.

Kaut gan biju apņēmusies nekā nenoslēpt, tomēr uzskatīju, ka nav nozīmes Normanam izskaidrot, ka viņš ir maldījies un ka ziedi, turklāt anonīmi, bija nolikti iedomu tēlam.

Mēs joprojām gulējām nekustīgi. Saule svilināja arvien nežēlīgāk. Jaunekļi, kas netālu no mums bija mētājuši butubu, pārtrauca spēli. Pazīdama šejienes pludmalē valdošos paradumus, es uzminēju, ka viņi cits pēc cita pievienojās smiltīs guļošajām meičām, un viņu flirts tveicē gan zaudēja spraigumu, taču apskāvieni palika tikpat nekautrīgi.

Aizsedzu ar plaukstu acis tāpat kā Normans. Atlaidusies tā sānu pie sāna, paralēlismā, kāds simbolizē katru atpūtu, arī pēdējo, mēs droši vien izskatījāmies pavisam mierīgi un gandrīz līdzīgi citiem tuvumā guļošajiem pāriem. Es atkal sāku runāt.

Šoreiz ņēmos izklāstīt sava lēmuma iemeslus; visus, izņemot vienīgo pilnīgi pareizo, jo es sapratu, ka būtu pieticis man palikt mīlas pirmo mēnešu brīnumainajā skurbumā, lai viss pārējais kļūtu pavisam nesvarīgs; laimes varenība pat Busardelus manās acīs būtu pārvērtusi par sīkiem un nenozīmīgiem. Es vēl neatskārtu, vai garīgā vilšanās padarīja mani vienaldzīgu pret Normana glāstiem vai arī, gluži pretēji, saprāta balss manī bija ierunājusies tāpēc, ka aizvien vairāk atvēsa jutekļi, taču man bija skaidrs, ka abi sarūgtinājumi viens otru padziļināja; mans pārdzīvojums bija ļoti banāls — pret savu iemīļoto atsalušas meitenes pārdzīvojums.

Vai es to varēju Normanam stāstīt? Man nebija tik daudz drosmes. Biju apjukusi no tā, kas ar mani bija noticis, nejutos lepna uz to. Priecājos vēl, ka atradu pieņemamus ieganstus, ar kuriem aizstāt īstos cēloņus.

Teicu aizstāvēšanās runu. Normans ļāva man to izvērst plaši. Brīnījos par viņa klusēšanu, bet, kad es kā svarīgāko argumentu minēju to apstākli, ka neviens no mums abiem nespētu aklimatizēties otra tēvijā, ne viņš Francijā, ne es Savienotajās Valstīs, Normans pacēla plaukstu, ar kuru bija aizsedzis seju, un ar mājienu pārtrauca mani:

— Vai atļausiet?

— Protams, Norman! Runājiet.

— Piedodiet, dārgā, bet jūsu galva pārāk ilgi gulstas man uz rokas. Jūtu, ka tanī tiek traucēta asinsriņķošana.

Piecēlos sēdus un novērsu skatienu uz apvārsni. Gribējās rūgti pasmieties par sevi. Patiesi, jau sen bija laiks ievērot, ka mēs abi nekad neesam runājuši tanī pašā valodā! Ko es biju darījusi, lai novērstu šo nesaprašanos? Vai es to nebiju veicinājusi, stūrgalvīgi lolojot muļķīgas ilūzijas? Nudien, viss bija tā iznācis daudz vairāk aiz manas nekā aiz Normana vainas, es biju ļoti vainīga.

Izmisīgā pašapsūdzēšanās, kurai ļauties jutu kārdinājumu jau kopš paša rīta, sagrāba mani tanī mirklī, kad domāju, ka esmu uzveikusi vainas apziņu. Sirdī uzbangoja kauns, asaras aizmigloja man acis, iedomājoties par savu gļēvulību, iedomājoties par nesaudzīgo triecienu, ko biju sagādājusi Normanam. Kāpēc es viņu tā pārsteidzu nesagatavotu, kāpēc pēkšņi nostādīju notikuša fakta priekšā? Ak vai! Tikai tāpēc, lai nodrošinātu pati sevi, lai sev aiztaupītu svārstīšanos un strīdus. Tas nebija cildeni. Arī ar to es nevarēju lepoties…

— Ai, Norman! — es iesaucos. — Norman!

Pieplaku viņam pie krūts, iekļāvu seju vīrišķīgā pleca iedobumā — es tomēr biju izbaudījusi pie tā vēl nepazītu saviļņojumu. Lūpas piespiedusi pie siltās ādas, klusu sacīju:

— Draugs, man nebūs tik skumji aizbraukt, ja zināšu, ka jūs uz mani pārāk nedusmojaties.

Atkal uztrausos sēdus un ielūkojos viņam acīs, meklēdama tanīs atbildi. Ar glāsmainu stingrību, kādu viņam deva spēks, Normans atvirzīja mani.

— Dārgā, būs labāk mums abiem, — viņš teica, — ja jūs runāsiet tāpat kā iepriekš, neskatīdamās uz mani. Tas mums ļaus izvairīties no nevajadzīga aizkustinājuma.

Normans pagrieza mani, pats vingri pārsviedās un novietoja mani, kā bija vēlējies. Atkal atrados guļus, tikai tagad taisnā leņķī ar viņa augumu; mana galva atbalstījās pret Normana sāniem.

— Tā jums būs labāk, — Normans sacīja. — Tieši pretī saulei. — Bez kādas pārejas viņš turpināja: — Egnis, nevaru uz jums dusmot, ka esat izvēlējusies sev labāko ceļu. Es jūs pazīstu: jūs esat pārdomājusi, iekams paziņojāt man savu lēmumu, un esat to izvēlējusies tāpēc, ka tas ir labākais. Ļaušu jums aiziet, saglabājot vissirsnīgākās jūtas pret jums un vēlot jums veiksmi. Mes tādi esam — vai jūs to nezinājāt? Kad mīlas laiks beidzies, mēs nekad nepārmetam un nesūdzamies.

Tā kā es klusēju, Normans pēc brītiņa jautāja, vai esmu pateikusi visu, ko biju gribējusi. Atbildēju apstiprinoši,

— Tad ļaujiet savukārt man pateikt kaut ko pavisam īsi. — Viņš mirkli ieturēja pauzi, it kā uzsvēruma labad. — Egnis, es zināju, ka mūsu laime nevar būt ilgstoša. Jūs nupat pūlējāties man pierādīt, ka mūsu laulības nav iespējamas. Par to jums. nevajadzēja mani pārliecināt*. Jau no paša sākuma sapratu, ka jūs nebūsiet ar mieru salaulāties ar mani. Atcerieties: es jums to nekad nelūdzu… Jūs pārāk atšķiraties no manis. Tāpēc es jūs mīlēju, un arī tāpēc man jūs jāzaudē. Tāpēc biju ar mieru ielaisties melos un ļaut jūs saukt par misis Kelogu. Es nenožēloju to… Rīkojos tā apzināti. Es riskēju. Mani pārsteidza tas, ka jūs šķietami neraizējāties par nākotni.

— No’rman, būtu ļoti ilgi jums jāpaskaidro, kas norisinājās mani. Ļoti ilgi un ļoti grūti.

— To es ticu… Tiešām, kad es uz jums noskatos… gribu sacīt' — uz jūsu zemes ļaudīm, tad aizvien vairāk pārliecinos, ka viena daļa jūsos paliks mums vienmēr neizprotama. Vispirms jau tāpēc, ka jūs paši kaut ko sevī neizprotat.

Vārdi plūda aizvien gausāk, tonis kļuva aizvien pārliecinātāks, vēstījot pāreju uz maksimām.

— Jums patīk, — viņš turpināja, — jums patīk dzīvot pārliecībā, ka jūsos mīt kāds noslēpums… Jūs to uzskatītu par apkaunojumu, ja jūsu dvēselē vairs nebūtu noslēpuma,,. To jūs saudzīgi lolojat… Tikai tad jūs esat par sevi labās domās, kad jūtaties kā rotaļlieta neizdibināmu spēku varā.

Pēc šiem vārdiem Normans beidzot apklusa. Ar pakausi eš vēl arvien atbalstījos pret Normana sāniem, kas mani aijāja ar vienmērīgo elpu, kuras ritms mainījās tikai retumis, pie garākiem teikumiem. Taču, jo ilgāk Normans bija runājis, jo vairāk man šķita, ka viņa balss attālinājās, it kā pamazām tā sāktu plūst no citas mutes, ka§ Sveša šim augumam, kuru biju mīlējusi.

Vismaz šo augumu vēl nebiju zaudējusi, es to -skāru; Zem pakauša, daurl matiem, jutu, kā tas elpoja, dzīvoja, tjrfbeju yēl čieŠāk tam piekļaut seju; nepieceldamas, ka gulētājs rnēdz pagriezt galvu uz .spilvena, es pagriezos, Udz mfcsniedzu āf lūpām Normana ādu. Taču saulē sa-i .irstisī miesa bija ieguvusi tādu smaržu, siltumu un ļraršu, īsi sakot, tādu realitāti, ko es vairs nepazinu.

Mans Normans aizslīdēja arvien tālāk, viņa vietā stājas nosvērts prātotājs. Mans Normans atkāpās; droši vien viņš patvērās «Frontonā». Tomēr arī šajā mājoklī, kur es’vairs nerūpēšos par viņu, viņš drīz aizies bojā, izkūpēs kā dūmu strūkliņa bezgalībā, bet ne aizmirstībā.

Okeāns nemitīgi vēla viļņus pret krastu. Saules tveicē kļuvu pavisam gurda. Jutos itin labi. «Bēdas nāks vēlāk,» es nodomāju; tobrīd manī iegūla neparasts miers.

Vaigu joprojām turēju turpat, varbūt tādēļ, lai man labāk iespiestos atmiņa vēsais, paviršais skūpsts, kuru mūsu nepilnīgās mīlestības noslēgumā uzspiedu uz Nor-mana daiļi veidota vēdera.

KSAVJE

Pēc tam paveras tukšums. Vairāk nekas nenotika.

Pēdējās stundas Lagūnā Bīčā, brauciens pa dzelzceļu, Sanfrancisko, sakārtošanās uz atgriešanos Francijā, trīs dienas uz Stream Liner: tie visi ir nedzīvi vārdi. Šķiet, par šo laika sprīdi man nav uzglabājusies neviena ’atmina. Mani vairs neinteresēja Amerika. Tā bija kā izrāde, kas vairs nesaista, tiklīdz galvenās lomas tēlotājs pametis skatuvi. Normans pazuda sestdienas rītā Klusā okeāna krastā.

Gluži dabiski, jau pirmajā bezmiega naktī, ko pavadīju Parīzē, viņš atgriezās pie manis. Sājā naktī es viņu atkal redzēju. Pārsteidzība: no gluži nesenās pagātnes’uznirušajā sejā es neatradu tos pievilcīgos vaibstus, kurus biju iztēlojusies. Ļoti spilgti atmiņā vēl iezīmējās atsevišķas kopdzīves ainas, ausīs vēl skanēja dzirdētie vārdi: izrādījās, ka pārāk precīza atcerēšanās nenāca par labu manam Amerikas draugam, kam izdevīgākas būtu izplūdušas, miglainas, nejauši uzpeldējušas atmiņas, kas ir pastāvīgas sieviešu mierīgas atdusas traucētājas.

No patiesībai uzticīga atmiņu risinājuma Normans zaudēja un es nomierinājos, bet uz cik ilgu laiku?

Pēdējos mēnešos, ko pavadīju Bigbērā, es reizēm jutos atvieglota, kad Normans uz visu dienu aizbrauca. Tikko paliku viena, es saku atveidot viņa tēlu, atbilstošu saviem sapņiem; diena man kļuva bezgala gara, ik uz soļa mani pavadīja nožēla, un pievakarē skriešus steidzos pa ceļu pretī fordam; metos Normana apskāvienos; viņam blakus mašīnā atsēdās līdz ausīm iemīlējusies sieviete… Taču mēs nepaguvām sa'sniegt bungalo, kad viņš jau man sagadaja vilšanos,,.

Tas pats notika ar mani tagad. Atcerē aizklīdu uz «Frontonu», uz Viktorvilu, uz Bigbēru; šīs vietas nebija pārvērtušās, un tur es sastapu īsto Norrnanu. Atmiņu ce|o-jumu beigusi, attapos savā istabā Parīzē, īslaicīgi atbrīvojusies no valdzinājuma varas.

Taču vientulības un attāluma burvju spēks, miegs ar negaidītajiem sapņiem, aizritošais laiks, kas daudz ko aizskalo un pārveido, atkal iedarbosies uz mani. Un no jauna apburs mani. Kas zina, vai tad spēšu pretoties kārdinājumam aizbraukt pāri jūrām, lai atkal satiktu viņa dzimtajā zemē jauno burvi ar tumši sārtajām lupām?…

Beidzot nolēmu nodzēst lampu. Starp loga aizkariem šaura pelēcīgas gaismas josla vēstī rītausmu. Gaisma jau svīst pār Monso parku, pār Parīzi. Tuvojas rīts, es varēšu… plaksti kļūst smagi… priekšpusdienā iziet pastaigāties… pa ielām… apmeklēt kādu, ar ko esmu nodomājusi aprunāties…

Beidzot miegs apžēlojās par mani. Kad pēc dažām stundām atmodos un piegāju pie spoguļa pārbaudīt, kādas pēdas man sejā atstājusi pa pusei negulētā nakts, es atklāju, ka no acīm uz deniņiem kā dabisks grims stiepās divas sidrabainas svītras, kas izzuda matos; ar pirkstiem pabružāju ādu, no tās nebija viegli nokasīt piekaltušo sāli. [20]

Pusdivpadsmitos esmu jau uz ielas. Nejūfu ne noguruma, ne galvas sāpju. Jādomā, ka dažkārt bezmiega naktis atpūtina vairāk nekā ilgs miegs.

Manu kurpju papēži klaudz uz ietves; ne uz asfalta, ne namu fasādēm nav vairs pēdu no nakts miglas. Tā pametusi pilsētu. Gaiss bālganas saules piestrāvots. Tuvojas ziema: rīta noskaņas ilgs visu dienas vidu, un ap pulksten trim sāks jau tuvoties novakare.

Bulvāra malās vairs nerindojas kastaņas, kā bija manā bērnībā. Tagad to vietā aug ilgāk zaļojošās platānas; koku zaros šur tur vēl redzamas lapas, bet auglīši, kuri izskatās kā diegā pakārtas mazas bumbiņas, nenokritīs visu ziemu.

Eju un eju. Pēkšņi attopos pie Renkēna ielas. Tur dzīvo tante Luīza. Renkēna un Ponslē ielas stūrī, pie Vagra-mas avēnijas, viņai pieder viena no vecmodīgajām mājām, kurām ir mazi un zemi logi un visi stāvi līdzīgi an-tresolicm. Nams nedod lielus ienākumus; tas atrodasnomaļus no lepnajiem kvartāliem, gandrīz kaimiņos ar Ternu. Tomēr te vēl skaitās Monso līdzenums.

Vārtniece apgalvo, ka tante nekur neesot izgājusi. Uzbraucu ceturtajā stāvā. Tante Luīza, modernizējot māju, nebija varējusi likt iekārtot liftu kāpņu telpā, jo tā izrādījās pārāk šaura. Lifta šahtu piebūvēja no sētas puses, lifta kabīne apstājās pusstāvos.

Piezvanu divas reizes. Tūlīt pat atskan strauju soļu dipoņa un tantes balss, kas uzsauc kādam:

— NenācietI Es eju pati! Uzraugiet gaļul

Viņa atver durvis!

— Bērniņ, es jau domāju, ka tu atnāksi!

Tante apjozusi puķotu provansiešu kokvilnas priekšautu. Esmu viņu pārsteigusi pie viņas iemīļotākās nodarbošanās: tante Luīza ir nepārspējama un turklāt nenogurdināma kulināre. Tas iedvesmo viņas māsu Emmu uz šāda veida dzēlībām;

— Pašai vārīt ēst! Vai tad tu nevari algot virēju? Zinu jau zinu, ko tu man atbildēsi: mēs piederam pie tām aprindām, kurās — paldies dievam! — laba virtuve ietilpst jaunavas audzināšanas programmā. Ari es protu gatavot, bet vai es noņemos gar pavardu?.,. Arī man bērnībā ierādīja apšūt vīles, apmetināt pogcaurumus un lāpīt, bet es taču nelaboju skrandas! Mums to visu iemācīja tādēļ, lai mēs vēlāk prastu vadīt mājsaimniecību un kalpotāji nevarētu mūs apšmaukt!

— Nabaga Luīza… — māte mēdza medaini piebalsot. — Ja nu tas sagādā prieku nabaga Luīzai…

Un tante Emma nobeidza:

— Jā! Tā nu ir! Cita gandarījuma viņai nav! Katram savi prieki!

Tante Luīza ieved mani salonā, kurā valda diezgan liela nekārtība, malu malas piekrautas ar greznumlietiņām. Taču es zinu, ka ikviens nieciņš te saistās ar atmiņām, turpretī mūsu mājās, kad agrāk māti izvaicāju par daudz vērtīgākiem priekšmetiem, viņa nemainīgi atbildēja: «Sī vāze? Sis vecais šķirstiņš? Nudien nevaru tev pateikt, no kā to esam dabūjuši.» Tantes Luīzas dzīvoklī viss ir nozīmīgs un valdzinošs, viss modina viņā kādu atbalsi. Man nekad nebija vajadzējis viņu uzmudināt uz stāstīšanu; paņemdama no galdiņa ar izrobotu virsu senlaicīgu naudas maciņu, viņa pati tūdaļ pateica:

— To man nopirka tavs tēvocis Venēcijā, kad pirmo

'k

\par■A

■i

reizi devāmies ceļojumā. Antikvariāta īpašniece bija jau veca, bet vēl skaista sieviete.

Attaisījusi maciņu, tante pavēra vienu no kabatiņām un parādīja sakaltētus ziedus, kas tur mierīgi atdusējās:

— Skaties, šīs jaukās neļķes auga visgarām mūsu dārzam Bretaņā, kad vēl nebijām pārdevuši pusi zemesgabala.

Tantei Luīzai, vecmāmiņas pēdējam bērnam, piemīt mana tēva sejas vaibsti. Taču tas, kas tēvā šķiet satumsis un galīgi izdzisis, viņas sejā ir tikai it kā aizplīvurots. Bāls ir viņas skatiens, bāls ir smaids, un pat mati pēdējos piecpadsmit gados nav vairs ne īsti gaiši, ne īsti sirmi. Viņai ir kaut kāda līdzība ar Lilija XV laiku audumiem, ar kuriem pārsegtas salona mēbeles un kuru zīmējums ir mazliet izplūdis, spožums kļuvis mazliet blāvs, krāsas mazliet izbalējušas, tomēr pats audums nav zaudējis vērtību.

Tante savā laikā apprecējās ar Arhivāru institūta nemantīgu absolventu. Tā kā vienā no mūsu ģimenē retajām nesekmīgajām gruntsgabalu operācijām tantes Luīzas mantojuma daļa bija cietusi, laulātais pāris dzīvo diezgan šauri. Taču it nemaz par to neskumst. Tikai neveiksminie-ces brāļi un māsa par to nevis bēdājas, bet jūtas pazemoti.

Sapīkumu viņi vērš pret tantes vīru; viņi nekad nav varējuši uzskatīt par savu tuvinieku jauno svaini, kas ir tik maz busardelisks, ka daudz vairāk interesējas par palimpsestiem [21] nekā par bankas rēķinu izrakstiem. Runādami par tantes vīru, viņi to nesauc vārdā, bet apzīmē ar šādiem teicieniem: «mans svainis arhivārs» vai arī «nabaga Luīzas vīrs». Jo tante pati arī bija nostādīta pelnītajā līmenī. Viņa, kas bija varējusi «taisīt vislabākās partijas», apprecējās «tik muļķīgi»! Lai tad nu Luīza nebrīnās, ka ģimene skatās uz viņu un vīru no augšas un abiem liedz zināmas tiesības! Tika atzīts, ka šīs laulības ģimeni gan neapkaunoja, tomēr bija un palika mezalianse; gandrīz tā, it kā Luīza Busardela būtu apprecējusies ar čigānu vai ar aktieri.

Mans tēvocis arhivārs, šķiet, labprāt pakļaujas šai iz-stumtībai un Vandeika avēnijā parādās reti. Busardelu savrupmājas slieksni viņš pārkāpj tikai tad, kad nu

patiesi citādi nav iespējams. Tagad viņš jau ir pensionē« jies un strādā pie pikardicšu dialekta pētījumiem; uz šo zinātnisko darbu, kas aizņem ļoti daudz laika, viņš atsaucas, aizbildinoties par neierašanos uz ģimenes dinejām. Tante Luīza uz tām nāk vienmēr un precīzi, bet allaž iet agri projām; bez pavadoņa, kājām viņa steidzas atpakaļ uz mājām, kur viņu gaida vīrs, sēdēdams pie rakstāmgalda.

Tante Luīza noteikti atšķiras no pārējiem ģimenes locekļiem; viņa ir maiga, iejūtīga, patiesi labsirdīga un pat jautra, kad jūtas nepiespiesti. Taču es allaž esmu uzskatījusi, ka tante ir pārāk iecietīga, vienmēr gatava piekāpties; allaž esmu pukojusies, ka viņa apmierinās ar daļēju nepakļaušanos un neatbrīvojas droši un pilnīgi. Viņa varētu to izdarīt. Par spīti bālasinīgajam izskatam, tantei Luīzai ir lieliska veselība, nabadzīga viņa arī galu galā nav, vīrs viņu mīl, tomēr ģimenē viņa eksistē vienīgi kā «nabaga Luīza». Viņa nekad nežēlojas, bet viņu nožēlo un nemīl.

Es zinu, ka tante Luīza ir vienīgā Btisardela, kas kļuvusi vairāk vai mazāk laimīga. Toties liktenis viņai laupījis mātes laimi: viņai nav bērnu.

Tikko atsēdušies man blakus uz dīvāna, tante Luīza atkal pieceļas. Durvis pavērusi, viņa uzsauc:

— Mireija, nekā neaiztieciet! Katlu nepārceliet uz citu riņķi un necilājiet vāku!

— Labi, kundze! — iztālēm atbild sprigana balss.

— Posts ar tām jaunajām meičām! — tante sūkstās. — Nejēdz it nekā no gatavošanas… Un, kad viņa būs izzinājusi manus noslēpumus, tad aizlaidīsies. — Vēlreiz pavērusi durvis, tante norīko: — Un nelieciet klāt malku! Uguns ir laba.

Beidzot viņa atkal atsēžas. Kā uzticēdama noslēpumu, viņa man paziņo:

— Zini, šodien mēs sutinām vēršgaļu! Tavam tēvocim tā ārkārtīgi garšo… Bet cik daudz darba prasa gatavošana: šorīt astoņos sākām un vēl neesam galā!

— Un jau vakar vakarā tu krietnu stundu ar to noņēmies! — es saku.

Tante Luīza sasit plaukstas, viņa ir svētlaimīga:

— Kā? Tu atceries recepti? Neesi aizmirsusi?… — Klusinātā balsī viņa turpina: — Vai zini, ko es tev pa-. u’išu? Marināde nav svarīgākais. Mans noslēpums… maus noslēpums ir tikai gaļas iespeķošanā!

— Es zinu tavu noslēpumu! — tanti ķircinādama, aku. — Katru speķa gabaliņu tu apvārti sīki sakapātos

pētersīļos, kas samaisīti ar vircēm…

— Jā. Bet ko tu piejauktu šim maisījumam, ja tu Initu manā vietā?

— Ķiploka daiviņu?

— Phē! To var pielikt kura katra!

— Ko tad?

— A, redzi nu! Varbūt es tev to kādudien pateikšu… Vai tu kopā ar mums nogaršosi sutināto vēršgaļu?

— Hm, tante Luīza! Vai tu apzinies, ko tu piedāvā man pēc diviem Amerikā pavadītiem gadiem?

— A! — ļoti ieinteresēta viņa satver man abas rokas. — Vai tur patiesi ēd tik slikti?

— Nē, ļaudis pārspīlē. Amerikā ciena ļoti veselīgus ēdienus.

— Bravo! Es saprotu! — tante, skaļi iesmiedamās, iesaucas. — Tas ir tāpat, kā uz manu jautājumu: «Vai tā un tā kundze ir skaista?» — tu atbildētu: «Viņa ir cēla.» Ar to viss ir pateikts!… Tātad likšu klāt galdu tev arī.

— Labprāt, es tikai piezvanīšu uz mājām un pateikšu.

Vienā mirklī tantes sejas izteiksme pārvēršas, tanī izpaužas piesardzīga padevība:

— A! Tu nekā neesi teikusi? Tevi gaidīs Vandeika avēnijā?… Tad gan, bērniņ, labāk nevajag nekā atsaukt. Tā būs pareizāk… It sevišķi otrā dienā pēc tavas atgriešanās: kā es pati neiedomājos?… Atliksim uz citu reizi. Tad es tevi pamielošu ar teļa krūtiņu vīna mērcē, ja tev vēl joprojām tā garšo…

Tante Luīza nav mainījusies. Tikko draud izcelties kaut mazākā sadursme, viņa atraujas malā. Vakar tante bija uzdrošinājusies šķērsot salonu, kurā ģimene vienprātīgi ignorēja mani, un pienākt man klāt: tas no viņas bija prasījis lielu saņemšanos, un aizritēs ilgs laiks, kamēr viņa atkal izšķirsies par tik dumpīgu soli.

«Man būs grūti izdibināt no viņas to, kas mani interesē,» es nodomāju. Apņemos tomēr neatkāpties, turklāt laika un pacietības man netrūkst.

Izturu veselu jautājumu krusu: man taču ir tik daudz ko stāstīt! Toties tante Luīza izvairās ieminēties par kaut ko tādu, kas man ļautu ierunāties par ģimeni: viņa labi atceras, ka ar mani šis temats var kļūt bīstams. Nav ko cerēt, ka no viņas es varētu dabūt zināt, kā ir trītas mēles par mani Vandeika avēnijas savrupmājā pa šiem diviem gadiem, kurus pavadīju viņpus okeāna. Par laimi, tas man arī ir gaužām vienaldzīgi: mani tirdī gluži kas cits.

Turpinu sarunu; lai to novirzītu no manis pašas, sāku apjautāties par tuviniekiem. Vispirms — kā klājas tēvocim? Uz dineju viņš nebija atnācis.

— Lai slavēts dievs! — tante Luīza iesaucas. — Viņam neviens nedotu viņa gadus! Kopš tavs tēvocis strādā pēc savas patikas, viņš, nudien kļuvis atkal jauns. Patlaban beidz savas grāmatas pirmo sējumu. Viņš jau sarunājis izdevēju, vai saproti? Tagad tēvocis augām dienām strādā Nacionālajā bibliotēkā. Bieži vien es ap dienas vidu iekāpju metro un aizbraucu uz turieni, pie lasītavas durvīm lūdzu viņu izsaukt ārā, un mēs kā divi studenti ieturam brokastis ēdnīcā. Bet šodien viņš atgriezīsies mājās, jo zina, ka tiks pasniegta sutināta vēršgaļa. Tad tu pati viņu satiksi.

Vaicāju, kā īsti ir ar veselību vecmāmiņai, kura, manuprāt, ļoti pārvērtusies. Tante Luīza nopūzdamās atsaucas uz viņas lielo vecumu — tas vienīgais vainīgs pie visa… Bet vai es zinot, ka Valentīna bērni cits pēc cita izslimojuši ar masalām?

Mirklis man liekas izdevīgs. Es saku:

— Un Ksavjē? Viņš esot atveseļojies?.,#

— Tā ir, mīļais bērns. Jā. Ksavjē galīgi pametīs kalnus. Tu taču zini, cik Emma ir piesardzīga, un, ja jau viņa ļauj Ksavjē atgriezties, tad tas nozīmē, ka briesmas ir garām.

— Varbūt viņam iedos agrāko Simona istabu?…

— Par to es nebrīnītos, — tante Luīza atbild. — No visām brīvajām istabām tā laikam gan ir vislielākā un saulainākā.

Brītiņu atļaujos klusēt. Patiesību sakot, es nezināju, ka Ksavjē dzīvos Vandeika avēnijā. Tādas aizdomas man bija, tagad zinu droši. Un jūtos visai apmierināta …

Kā tērzēdama, it kā ikviens mans jautājums būtu vienkārši balsī izteikta pārdomā, ēs turpinu:

— Tikai nevar zināt, vai Ksavjē nejutīsies atsvešinājies… Varbūt viņš pat garlaikosies?,.. Ja nestāsies kādā darbā…

Nogaidu.

— Es dzirdēju, — saka tante Luīza, — ka viņš studēšot tieslietas.

Apslēpju izbrīnu, tāpat kā apslēpju nepatiku, kādu man sagādā nepieciešamība izlikties.

— Ak tā! — es turpinu. — Tā nav peļama ideja. Ksavjē gan ir mazliet pāri studenta vecumam… Toties mācības viņam vieglāk padosies.

— Jo vairāk tāpēc, ka tavs brālis Simons pats uzņemsies gādību par Ksavjē…

Simons? Mana ziņkārība saasinās.

— Vispirms Simons nekavējoties iekārtos Ksavjē darbā notāra Mortjē kantorī, — tante Luīza turpina.

A! Šoreiz noslēpums atklājas! Beidzot es saprotu! Sazvērestības mērķis ir iedabūt jauno radinieku notariātā, ar kuru Busardelu māklera kantorim jau kopš gadiem ir veikalnieciski sakari.

Tante Luīza nogroza galvu, lai apgalvojums skanētu pārliecinošāk, taču es manu, ka tas ir vairāk skata pēc.

— Mortjē notariāts — tas nav vis kurš katrs notāra kantoris, — viņa saka.

Tiešām. Es zinu. Solīda reputācija. Liels notāra kantoris, specializējies uz akciju sabiedrību darījumiem. Un Mortjē ģimenē nav dēlu. Viena meita. Astoņpadsmit gadus veca, bez jebkāda jaunības svaiguma, plāni mati un īsas kājas. Toties pūrā — notāra kantoris.

O, gribu gūt pilnīgu skaidrību! Man kauns tā manevrēt ar vaļsirdīgo tanti Luīžu, bet…

— Ļoti žēl, — es turpinu, — ka Ksavjē nekas nepieder. Iesaistīšanās notāra kantorī darbā varētu viņam pavērt spožas izredzes,

…Cik busardeliski es runāju, kad to vēlos!

— Ksavjē nekas nepieder? — tante Luīza iesaucas. — Bērns, tad tu nepazīsti tanti Emmu! Viņa ir Ksavjē krustmāte un vienmēr ir sacījusi, ka došot krustdēlam vienu miljonu pūrā. Tas pirmkārt… Otrkārt: tu neesi vienīgā, kam ienākusi prātā doma par — nu jā! — par laulībām, kas padarītu tavu radinieku par notāra Mortjē znotu. O, Emma sacīja: «Tas būtu sapnis.» Un tāpēc, ja tas īstenotos… tagad saturies: tava tante summu divkāršotu!… Tas vēl nav viss. Šādā gadījumā arī pārējie tuvinieki, proti, vecmāmiņa, Teodors un tavs tēvs… mēs diemžēl ne, jo neesam tik turīgi… kopīgi pievienos vēl trešo miljonu. Tavi brāļi ir ar mieru …

Tam es pilnīgi ticu… Novirzījusi sarunu uz māsīcu 2iljenu, kuras meita bija apprecējusies manas prombūtnes laikā, es vairs neklausos tantes stāstījumā un iegrimstu pārdomās.

Jau sen Busardelu ģimene uzglūnējusi Mortjē mcilai. Vai bērnībā neesmu vairākkārt dzirdējusi tuviniekus žēlojamies, ka meitenīte vēl esot pārāk jauna, — papriekš tēvoča Teodora dēliem un pēc tam maniem brāļiem? Viņa bija piedzimusi par vēlu, nelaikā. Busardeli, aiz nepacietības sapīkuši, vēroja, ka meitene lēnām auga.

Taču tagad viņa beidzot bija sasniegusi precību gadus. Un tieši īstajā laikā mana ģimene savos radu rakstos sameklēja neprecējušos vīriešu kārtas pārstāvi, kura vecums saskan ar bagātās mantinieces gadiem. Zaudēto var atgūt. Ja prot veikli rīkoties.

Nedomāju vairs par radiem, kas droši vien ir priecīgi satraukti, juzdamies tik tuvu mērķim. Cenšos atsaukt atmiņā, atcerēties Ksavjē. Ksavjē, kas vēl nezina, kā viņu gatavojas iztirgot; Ksavjē, kas pārvērsts par maiņas monētu šajā darījumā, pie kura katrs pieliek roku, ziedo savu artavu, jo katram no šī darījuma atlēks labums. Ksavjē, kas patlaban atstāj savas augstienes, ozonu, balto sniegu un nāk lejā, nokāpj pie Busardeliem.

2

Tante Emma ar plaukstu uzsita pa galda virsu un iesaucās i

— Uzklausiet mani vienu mirkli!

Pa pusdienu laiku viņa jau bija runājusi nemitīgi un visi ar parasto bijību klusējuši. Mēs pie galda bijām tikai kādi desmit cilvēki: pastāvīgie savrupmājas iedzīvotāji un vēl abi mani brāļi bez sievām. Tās, būdamas nevainojamas mātes, neatstāja bērnus, kaut arī jau pieaugušus, ēdienreizēs mājās vienus.

Uz tantes izsaucienu klātesošie centās ārēji izrādīt visdziļāko vērību. Tad viņa paziņoja:

— Man jāzin, kas no jums brauks rītdien man līdzi uz Rietumu staciju sagaidīt Ksavjē!

— Mīlā, es ar lielāko prieku došos tev līdzi, — teica mana māte.

— Paldies, Mārī… Esmu ļoti aizkustināta.,.

C14

Māte saldsērīgi pasmaidīja kā cilvēks, kas apzinās, ka spēj darīt diemžēl ļoti maz.

— Jā, jā.,* ļoti aizkustināta… Un kas vēl? — tante turpināja.

Tēvs pacēla galvu.

— Vai tu patiesi gribētu, lai arī es braucu līdzi? — viņš jautāja.

Tūlīt skarbi iejaucās māte:

— Ferdinand, kas tev to lūdz? Vai tad tev rīt nav nekas darāms? Pulksten piecos, pašā darba laikā?

— Es braukšu! — Simons apsolīja.

Tante Emma tēloja pārsteigto:

— Patiesi? Nu lieliski!… Lieliski! Jā. tad jau… man šķiet, ka tad jau pietiks. Mēs trīs.

Tad ierunājos es:

— Ja zinātu, ka neesam par daudz, tad es labprāt…

Teikums palika nenobeigts. Visi, izņemot vecmāmiņu,

pagrieza galvas uz manu pusi. Māte un tante Emma saskatījās ar tādu izteiksmi, kura it kā sacīja: «Kas viņai uznācis?»

Galu galā tante atbildēja:

— Tu gan vari iedomāties, ka es tevi nenovirzīšu no ģimenes pienākumu pildīšanas. Sevišķi tik retā gadījumā!… Nē, ja vēlies, tad, protams, pievienojies mums! Četratā mums būs jābrauc ar limuzīnu.

Simons pateica, ka braukšot uz staciju tieši no kantora. Izmantodama izdevību, sacīju:

— Es arī nebraukšu no mājām.

Ak tā! — noskaldīja tante Emma. — Tu mums neparādīsi to godu sēdēt ar mums vienā mašīnā?…Es jau arī domāju, ka tas būtu par daudz jauki!

Māte nopūzdamās pakratīja galvu. Es nezin kāpēc ņēmos paskaidrot, ka rīt pulksten trijos man pie modistes ir pielaikošana.

— Atkal jauna kleita? — apjautājās tante.

— Jā. Visi mani tērpi šūti pirms diviem gadiem. Man taču vajag kaut ko pienācīgu vakaram, kuru tu rīko nākamajā nedēļā. Tu pati teici, ka svinības notiks ar lielu pompu!

— Protams! Ja es rīkoju rautu par godu Ksavjē galīgai pārbraukšanai mājās, tad vari gan iedomāties, ka viss būs, kā vajag! Divi orķestri! Būs bufete, bez tām vēl vakariņas pie atsevišķiem galdiņiem. Atvēršu visas apakšstāva pieņemamās telpas, ieskaitot bibliotēku un biljārdzāli, no kuras izvāks mēbeles. Bridža galdiņi būs otrajā stāvā.

— Tante Emma, vai ieradīsies daudz ļaužu?

— Kaķīt, kāds jautājums! — Kopš biju tantei pavērusi iespēju palielīties ar plašo vērienu, viņa kļuva laipnāka. — Pirmkārt, visa ģimene pilnā skaitā. Tālāk, visi draugi, paziņas no biržas. Vismaz sešsimt personu. Pie mums būs prefekts, būs divi maršali, būs advokātu palātas vecākais, būs Beļģijas sūtņa kundze un varbūt ari pats sūtnis!… Pag, tu man vēl neesi iedevusi savu uzaicināmo sarakstu, tas ir, saraksta projektul

— Nē, tante Emma… Ar nedaudzajiem personīgajiem draugiem… ar tiem, kuri man ir ārpus mūsu ģimenes draugiem, es labāk satiekos šaurā lokā. Viņi neapmeklē balles.

— Tjā? Lieliski… Dari, kā gribi! Nedomā, ka man vajadzīgs pastiprinājums!… Bez tam ir jau arī par vēlu!

Biju viņu aizkaitinājusi.

— Vai drīkstētu zināt, — ar mākslotu interesi ierunājās māte, — kāda veida tērpu tu sev šuj tik lielā slepenībā?

— Cerams, kleita nebūs pārāk izgriezta? — iebilda savukārt tante. — Brīdinu tevi, ka es to necietīšu! Tanī vakarā tu būsi mana viešņa — neņem |aunā!

— Esiet bez bažām, mana kleita būs ļoti pieklājīga. Un tanī pašā laikā ļoti eleganta. Gluds, pieguļošs gaišzalš zīds, pietiekami nosegtas gan krūtis, gan mugura, tikai turēsies kleita bez pleciņiem.

— Bez pleciņiem?… Tas izskatīsies ļoti ekscentriski! Jocīga izvēle!

Nolūkojos uz tanti, kas majestātiski sēdēja man pretī, uz viņas stīvo_, stūraino, plakano augumu, kas bija kā ar krepu nodrapēts dēlis. Atcerējos arī, ka māte klausījās. Un it kā atvainodamās pateicu:

— Man ir skaisti pleci…

Tante Emma, protams, nenocietās, neiedzēlusij

— Tātad tu ceri kādu savaldzināt?

Es neatbildēju. Būdama pārliecināta, ka ir mani samulsinājusi, aizbāzusi man muti, viņa pavīpsnāja. Taču es joprojām ar lielāko patiku klusēju. Priecājos par man vienai saprotamo atbildi, ko sniedzu ar klusēšanu uz tantes jautājumu. Ne viņai bija piederējis pēdējais vārds.

— Tu gandrīz nokavēji! — tante Emma sacīja, kad pievienojos uz perona stāvošajai sagaidītāju grupiņai. — Un ja nu vilciens jau būtu klāt?

Pavēros pulkstenī: laika vēl atlika vairāk nekā piecas minūtes. Turklāt Simons, aizgājis pie lielā dēļa, uz kura bija izkārti vilcienu pienākšanas laiki, atgriezās un paziņoja, ka vilciens, ar kuru brauc Ksavjē, nokavēšoties par stundas ceturksni. Bija auksti, mēs mīņājāmies; izteicu priekšlikumu ieiet bufetē sasildīties. Tante salēcās aiz sašutuma:

— Ko tu iedomājies? Tava māte un es kafejnīcā! Tu nudien esi zaudējusi saprašanu!

Norādīdama uz Simonu, es iebildu, ka mums ir izskatīgs pavadonis, bez tam stacijas bufete nav kafejnīca.

— Es zinu! — tante Emma atcirta. — Par šādām vietām tev ir izsmeļošas zināšanas, vari salīdzināt. Tu taču esi liela ceļotāja!… Es arī, iedomājies, esmu bijusi ārzemēs! Vairākas reizes mūžā. Pazīstu 2enēvu, pazīstu Briseli. Tikai es apmeklēju muzejus, nevis krogus!

Teicu, ka esmu nosalusi un gribu izdzert tasi tējas, ko nebiju paguvusi izdarīt, un viena pati devos uz bufeti.

Sēdēdama pie-galdiņa un gaidīdama, kamēr tēja ievilk-sies, es nobrīnījos, ka esmu tik iecietīga pret tuviniekiem. Izturējos tā, it kā man vajadzētu viņus saudzēt un savus spēkus taupīt. Kas modināja manī nojautu, ka drīz man vajadzēs izturēt pret viņiem daudz sīvākā cīniņā? Es pati nezinu..,

Kā es neparedzēju to skaidrāk? Tūlīt pat atcerējos pie-laikošanu, uz kuru nupat biju bijusi. Domāju par to ar patiku. Kleita būs izdevusies. Vispirms tā mani darīs slaidāku. Arī krāsa piedienēs ādas tonim, iedegumam, kas vēl nebija nogājis no pleciem, piestāvēs kastaņkrāsas matiem, kurus vienmēr iecirtīgi biju atteikusies krāsot… Vienīgi lietoju speciālu šampūnu, lai saglabātu rūsgano nokrāsu, bet tas nenozīmē krāsot matus.

Viesi atradīs, ka esmu skaista. Es gribēju, lai tā būtu, un man vienmēr bija pieticis tikai gribēt. Man piemita zināms skaistums, bet pārāk klasisks. Tas atklājās tad, ja to izcēla ar kādu rotu, īpašu matu sasukājumu un prasmīgu grimu; sevišķi neizskatīga kļuvu, kad garlaikojos. Tantes sarīkojumā es, bez šaubām, garlaikošos, bet pacentīšos to noslēpt; ir vērts papūlēties, lai sasniegtu vēlamo iznākumu. Viesi atradīs, ka esmu skaista.

Izņēmu no rokas somas spogulīti; redzēju, ka jair tagad, pat stacijas bufetes nesaudzīgajā apgaismojumā, izskatījos teicami. Karstā tēja, siltā telpa bija atstājusi labu ietekmi. Nopūderējos, atsvaidzināju lūpu krāsu; pasmaidīju, iedomādamās par māti un tanti, kas drebinās uz perona caurvējā; viņām būs sarkani deguni.

No bufetes izgāju pēdējā mirklī un, ejot cauri hallei, pārbaudīju, vai nav izkārts papildu ziņojums par nokavēšanos. Savus ģimenes locekļus atradu tādā stāvoklī, ka biju paredzējusi; vienīgi Simons bija mazliet aizsargājies pret aukstumu, nemitīgi kūpinot cigaretes.

Vilciens pienāca.

— Sekojiet mani — tante nokomandēja. — Turēsimies visi kopā!

Vilciena pienākšana vai atiešana, varbūt jau pati stacijas atmosfēra tanti vienmēr milzīgi satrauca. Viņa uzbudinājās, skraidīja, raustīja vienu aiz piedurknes, sauca otru; radās iespaids, ka šādu šaudīšanos viņa uzskata par piedienīgu, tāpat kā suns, iznācis uz ielas, ne no šī, ne no tā pēkšņi sāk griezties riņķī, lēkāt un vaukšķēt.

Tante Emma straujā gaitā joza gar sastāvu, kas vēl nebija apstājies. Simons apturēja tanti, citādi viņa būtu mūs aizvedusi pārāk tālu. Vilciens apstājās; pasažieri sāka izkāpt.

— Tūlīt aprakstīšu jums viņa pazīmes! — tante kliedza vispārējā kņada. — Jūs viņu tikko pazīstat! Viņš ir bāls, tievs gaišmatis, mans nabaga zēns, un garš kā diena bez maizes!

Vagoni tukšojās. Nesēji krāva mums pie kājām atbraucēju bagāžu. Meklējām pūlī Ksavjē un nevarējām atrast. Pasažieri bariem devās mums garām uz izeju.

— Ak dievs! — tante Emma atsāka. — Es viņu nekur neredzu! Ja_ nu viņš nokavējis vilcienu! Varbūt viņam gadījusies kāda nelaime!…

Pastiepusies uz pirkstgaliem, palūkojos pa kreisi, uz sastāva galu, pēc tam pa labi… Ieraudzīju no mugurpuses blakus nesējam jau aizejošu garu, slaidu siluetu smilškrāsas mētelī. Nebūdama pārliecināta, nekā neteicu pārējiem un- viena pati aizskrēju pakaļ šim pasažierim. Panācu viņus

— Ksavjē!

It kā atmozdamies no sapņa, viņš apstājas un pievērš man gaišas, dziļi dobumos iegrimušas acis. Ksavjē nemaz 11;iv bāls. Viņa vaibstus vēl zeltī atspulgs no vienpadsmit i-adiem, ko viņš pavadījis augstienēs, tālu no ļaudīm,,

— Esmu Agnesa… Tava māsīca,,,

— Ā-a! — Ksavjē klusu novelk.

Viņa sejā atplaukst smaids. Pieeju viņam tuvāks

— Saskūpstīsimies.

Nekā neatbildēdams, Ksavjē ļauj, lai aplieku rokas viņam ap pleciem, mazliet pieliecas. Jūtu pie vaiga viņa kaulaino vaigu, pieskaros pie tā ar lūpām, pēc tam mazliet atvirzos.

Smaids Ksavjē sejā kļūst siltāks. Viņš ielūkojas manī

vērīgāk.

— Tagad, — viņš saka, — tagad es tevi atceros.

Viņa balss, vienmērīga un aizplīvurota, šķiet plūstam

no tālienes, tāpat kā doma. Viņš piebilst:

— Agnesa …

No jauna pieliekdamies, viņš savukārt noskūpsta mani. Neviļus ievēroju, ka, mani apskaudams, Ksavjē nesašķieba man cepuri. Esmu jau uztvērusi viņā neparastu, mazliet slimīgu smalkumu.

Atvairu šo iespaidu, saktu

— Pārējie meklē tevi tur…

Māju viņiem ar roku. Simons pirmais mani ievēro. Kamēr viņi steidzas uz mūsu pusi, es no jauna pievēršos Ksavjē.

Viņš joprojām raugās uz mani, smaids viņa lūpas nav izdzisis. Un tad viņš saka:

— Ceru, ka tev Amerikā patika.

Taču tante Emma jau bija klāt. Sī otrā māte, kas nebija pazinusi savu garām aizejošo bērnu, tagad metās viņu apkampt, jūsmīgi apsveikdama un tomēr pagūdama uzmest man niknu skatienu. Atkāpos pāris soļu. Tante saķēra Ksavjē aiz rokas, viņam otrā pusē jau nostājās Simons. Devāmies uz izeju. Māte soļoja blakus Simonām. Es ar nesēju sekoju aizmugurē.

Kad izgājām ārā, es jutu, ka nespēšu paciest braucienu no stacijas uz mājām limuzīnā, kur man būtu jānoskatās uz krustmātes gūstā nokļuvušo Ksavjē, kas būs spiests atbildēt uz viņas daudzajiem jautājumiem. Pateicu, ka atgriezīšos mājās ar Simona auto, lai pārējiem limuzīnā būtu ērtāk.

Redzēju, kā tas sakustējās un aizbrauca mums garām. Ksavjē, kas bija iespiests starp nemitīgi runājošo tanti Emmu un manu klusējošo māti, nepavērās uz manu pusi.

Šķērsoju stacijas laukumu un piegāju pie Simona mašīnas. Viņš pats to vadīja. Atsēdos viņam blakus. Auto aizslīdēja. Brālis man pateica pāris vārdu, es nekā neatbildēju. Ar parasto vienaldzību viņš vairāk neuzstāja. Braucam klusēdami. Kā jau biju paredzējusi, arī Simons brauca uz Vandeika avēniju. Bez šaubām, viņš paliks uz pusdienām un līdz pusdienām neatkāpsies no Ksavjē. Simons laipni sekos atbraucējam viņa guļamistabā, parādīs vannas istabu, palīdzēs izsaiņot koferus, pazvanīs un liks atnest portvīnu. Viņš ievadīs brālīgas draudzības saites.

Liku lielas cerības uz Ksavjē klātbūtni mūsu mājā. Tik neilgu laiku pēc atgriešanās Francijā un atjaunotās saskares ar ģimeni, tik neilgu laiku pēc bezmiega nakts, kura bija mani gan atvieglojusi, gan samulsinājusi, man šķita, ka no brālēna Ksavjē vismaz nepiedzīvošu nekā ļauna. Pati brīnījos par dedzību, ar kādu pievērsos šai jaunajai sejai; kaut gan uzrunāju Ksavjē ar «tu», es tomēr ļoti maz viņu pazinu. Vēlējos iemantot viņa draudzību. Par to slepus savukārt apņēmos viņu mīlēt un atbalstīt, būt nomodā par viņu. Neļaušu ģimenei manu acu priekšā upurēt šo Dānieļu, kas nokāpis lauvu bedrē.

Kas pateiks, vai šajā pretošanās nodomā daļēji neizpaudās mans egoisms? Vai es patiesi gribēju aizstāvēt šo aizsargāties nespējīgo jaunekli, kurš nezināja, cik bīstami ir Busardeli, vai vienkārši vēlējos izmuļķot savu ģimeni?,.. Var arī būt, ka pēc dvēseles krīzes, no kuras biju iznākusi vientuļa un kā no laivas izmesta, es priecājos par izdevību kadam sirsnīgi pieķerties.

Pirmajās dienās man neradās iespēja sākt rīkoties. Otrā rītā pēc atbraukšanas Ksavjē devās uz Fontenblo, kur dzīvoja viņa tēvocis, tante un brālēni no mātes puses.

— Dārgumiņ, paciemojies pie viņiem līdz rautam! — tante Emma sacīja. — Tā tu būsi izpildījis pienākumu pret mātes ģimeni un pēc tam paliksi pilnīgi ar mums, ar Busardeliem!

Pa šo laiku tante Emma nodevās gatavošanās priekiem. Viņa lika atvērt «pieņemšanas telpas». Sī ceremonija notika ne biežāk par desmit reizēm gadā, uz «lielajām ģimenes dinejām», kas periodiski atkārtojās, uz dinejām, kuras gadījās rīkot sakarā ar māklera kantora vajadzībām, un, beidzot, uz viesībām, kuras tante Emma līdz kapa malai sauks par «mūsu rautiem».

Pieņemšanas telpas pletās pa visu apakšējo stāvu. Tq ietilpa gleznu galerija, divi saloni, no kuriem viens milzīgs, tālāk — ēdamzāle, biljardistaba un bibliotēka. Sīs telpas bija visreprezentablākās visā savrupmājā. Tanīs izpaudās vēl neapvaldītāks izgreznošanas trakums nekā nama fasādēs. Sienas bija apšļācis mutuļojošs apzeltītu rotājumu paisums, kas applūdināja visas dzegas un satecēja kopā griestu vidū. Ērmīgais mistrojums bija sadalīts nevienmērīgi: pirmajā salonā atspoguļojās Pompadūrus stils, otrajā — Luija XIV, turpretī ēdamzāle bija ieturēta viduslaiku garā, un bibliotēka nezin kāpēc pretendēja uz Tjudoru stilu; viss bija sakausēts kopīgā bezgaumības virā, kur daži vadmotīvi tomēr vienmēr atkārtojās, apliecinādami dekoratora personību un piešķirdami ansamblim zināmu vienotību.

Šīm sešām gaišajām telpām, pateicoties to proporcijām un izvietojumam, tomēr piemita zināma pievilcība: mazajā salonā cauru dienu spīdēja saule, no lielā salona pa ro-tondas trim stiklotajām durvīm varēja iziet uz akmens lie-venēm, no kurām kāpnes veda tieši dārzā; ēdamzālei, kas stiepās visas savrupmājas platumā, logi vienā pusē vērās uz pagalmu, otrā uz parku. Sī mājas daļa varētu būt vispatīkamākā, taču gandrīz pastāvīgi bija slēgta. Ģimene apdzīvoja otro stāvu, kur atradās tā sauktais mazais salons, mazā ēdamistaba un smēķējamā istaba, kā arī vecmāmiņas apartaments, un trešo stāvu, kur bija tantes Emmas, tēvoča Teodora un manu vecāku istabas, un vēl agrākās bērnistabas. Tā kā virtuves bija iekārtotas pagrabstāvā, tad vestibils pirmajā stāvā bija vienīgā telpa, kurā diendienā staigāja cilvēki.

Visa celtne it kā balstījās uz veselas virknes aukstu, neapdzīvotu istabu tāpat kā parastie īres nami uz tukšām veikalu telpām. Manā vientuļnieces mājoklī ceturtajā stāvā man dažkārt, iedomājoties par milzīgo, tukšo platību, kas pletās piecpadsmit metru zem manām kājām, kļuva neomulīgi, uznāca viegls reibonis.

Gatavojoties svinībām, «ar kurām atzīmēja Ksavjē atgriešanos, tante Emma atkal atvēra visu Šo valstību. Viņa to uzreiz atdzīvināja, nemitīgi šaudoties no vienas telpas otrā, izrīkojot kalpotājus un tramdot parketa spodrinātājus. Tika noņemti paklāji, lai varētu dejot, un izvāktas mēbeles; viss apakšējais stāvs, pēkšņi kļuvis ļoti skanīgs, atbalsoja tantes spiedzīgās pavēles un viņai atbildēja ar tālu aizšalcošām klaigām.

Telpu anfilādes galā snauda kāds dīvains nostūris, kas paglābās no šīs atmodas, tāpēc ka bija kritis nežēlastībā un pa pusei nolaists. Mūsu ziemas dārzs.

Tā stiklotās sienas izslējušās starp mājas ziemeļu spārnu un kaimiņu namu, kas arī bija savrupmāja, tikai uzbūvēta, atdarinot Borgēzu villu. Neviens no mājiniekiem nekad neiegriezās šajā tveicīgajā siltumnīcā, vienīgi dārznieks. Viņš bija centies te izveidot botānisko dārzu miniatūrā. Te pletās divi mauri, kurus šķīra mākslīga taciņa, kas aizveda līdz klinšu alai ziemas dārza galā. Maurs, kurā nebija kukaiņu un kurš tāpēc atgādināja dekorāciju, bija apdēstīts ar papardēm, araukārijām un latānijām, kuras nekad neskāra vējš.

Ziemas dārzs dzīvoja noslēgtībā, klusumā, siltumā un miklos mēslojumu izgarojumos. Te dvesa it kā rudens elpa, trūdu smaka. Un vēl kāda sajūta šeit pārņēma ienācēju: šķita, ka te atrastos kāda nezināma būtne. Pēc da žām sekundēm aizdomas pastiprinājās, acis neviļus meklēja vīrieti vai sievieti, kura te paslēpusies un kuru ienācējs neredz, toties pats tiek redzēts.

Kad biju vēl maza, es dažkārt iezagos šajā nomaļajā telpā tikai tādēļ, lai jau pēc dažiem soļiem pārdzīvotu priekpilnu baiļu sajūtu, un tūlīt skriešus metos bēgt. [22]

Māte uz rautu ietērpās jaunā kleitā, vienā no tiem «grāvējiem», kādus sagudrot spēj tikai viņa.

Manā ģimenē visas sievietes, vecākas par piecdesmit gadiem, ģērbās šausmīgi. Galīgi atpalikušas no modes, viņas būtu varējušas izvēlēties nemodernas, tomēr kaut cik jēdzīgas kleitas. Nē: viņas apmeklēja elegantākos modeļu namus, tāpēc ka sievietēm, kas ieņem redzamu stāvokli sabiedrībā, jāizdod nauda par tualetēm; izvēlējušās kolekcijā modeli, viņas lika tam pievienot kādu detaļu, kas bija pilnīgi pretrunā ar modi, kurai viņas teicās sekojam.

—* Ansamblim tā būs īpatnējāka iezīme, — viņas mēdza sacīt modistēm, kuras, jau notrulušas, pazīdamas savas klientes, necentās viņas atrunāt.

Katra mana radiniece bija pieķērusies kādai ērmībai, kas raksturīga viņai vienai. Tante Emma, kas bija palikusi jaunavās, pieprasīja, lai katru viņas sēru tērpu šuj ar vestīti. Tante 2iljēna cienīja kuplas rokas, kuru piedurk* nes nobeidzās ar smaili uz delnas, un Venēcijas mežģīņu aplikācijas, jo viņai šo mežģīņu bija pilnas atvilktnes. Pat tante Luīza, kad vien radās iespēja, lūdza savai lētajai šuvējai, lai tā piešuj viņas kleitai veselu rindu ar drānu pārvilktu podziņu.

Manu māti spīdzināja tikai spilgtu krāsu dēmons. Mūsu lielajai ballei viņa bija izvēlējusies diezgan glītu, atturīgi drapētu modeli. Taču uz manekena mātei tērpa materiāls un nokrāsa bija likusies neizteiksmīga. Viņa bija lūgusi, lai parāda citus audumus, un nebija spējusi pretoties kādam neparastam sarkanīgi mēļam, rakstainam panam. Tā izkropļota, šī kleita šķita kā radīta ballei rātsnamā. Uz pleca bagātīgi sakrokotā auduma stērbele krita pār muguru, veidojot velci. Šādā tērpā māte labi pārstāvēja pompozo stilu, kāda paraugi bija sastopami vēl daudzu manu radinieku dzīvokļos, kuru salonā, ko uzskatīja par šī vārda cienīgu, viss bija nodrapēts ar audumiem: gan pianīno, gan aizsegi, gan pat puķu podi.

Lai mērs būtu pilns, viņa bija izgreznojusies ar saviem smaragdiem, kas bija ļoti skaisti, bet lieli, smagnējā, senlaicīgā apdarē; Tos vecmāmiņa bija viņai dāvinājusi uz kāzām, safīrus saņēma otra vedekla, tēvoča Teodora sieva, ķas mirstot novēlēja tos savai meitai. Tante Emma bija dabūjusi pērles, kuras nekad neaplika, jo pastāvīgi valkāja sēras. Briljanti, ko bija paturējusi vecmāmiņa, arī netika izņemti no dārglietu lādītes. Kā manas māsīcas un brāļu sievas, tā arī es bijām apdāvinātas ar vecmodīgām rotām, taču dāvanas bija pavadījis kategorisks aizliegums likt tās pārveidot, bet visas šīs kamejas, krustiņus un bitītes varēja pieskaņot tikai ļoti nedaudziem mūsdienu tērpiem. Tā bija sadalīts Busardelu un Klapjē vērtslietu šķirstiņš.

Spilgto krāsu kontrasti radīja gluži negaidītu rezultātu: mātes sejas sarkanums šķita mazinājies, un sevišķi izdevīgi izcēlās viņas pleci. Korsete gan nepiederējās kleitas stilam, toties palīdzēja atplaukt visā krāšņumā tam, ko māte mākslotā pieticībā sauca par «savu dekoltē». Uz šo vakaru viņas krūtis bija atbrīvotas no ņieburu un uzple-cīšu žņaugiem; līdz ar to arī palielā galva ar kuplajiem matiem turējās nepiespiestāk un dabiskāk. Māte neizskatījās tik neglīta kā vienmēr.

Biju nokāpusi apakšstāvā agri, drīz pēc pusdienām, lai palīdzētu saņemt pirmos atnācējus. Kad iegāju jau ap* gaismotajās zālēs un tur sastapu māti, mani mazāk pārsteidza viņas mēļi sarkanais drapētais tērps nekā atkailinātā miesa. Mirkli paliku stāvot kā sastingusi, brīnīdamās par jauno realitāti, kādu šī tik labi pazīstamā sieviete pēkšņi bija ieguvusi manās acis.

Patiesi, gadiem ilgi, neskaitot manus divus prombūtnes gadus, nebiju redzējusi, ka māte valkātu tik lielu izgriezumu, kas, acīm redzot, atbilda šīvakara sarīkojuma raksturam. Pa šo laiku viņa bija kļuvusi vecāka un es arī; biju kļuvusi sieviete; mūsu savstarpējā nepatika aizvien pastiprinājās; patiesību sakot, man būtu licies gluži dabiski redzēt, ka viņas miesa kļuvusi ļengana un āda grumbuļaina.

Viņas pilnīgie, sievišķīgie pleci mani kaitināja. Centos atcerēties, cik viņai tagad gadu; mātes vecumu es vienmēr aprēķināju pēc Simona gadiem; viņai varēja būt piecdesmit pieci, augstākais, piecdesmit seši gadi. Un viņa bija mani dzemdējusi, biju nākusi pasaulē no šīs būtnes; šīs krūtis pat — vēl viena ģimenes tradīcija — bija mani zīdījušas…

Pie šīm domam es sarāvos, attapusies atgriezos īstenībā. Dūšīgi saņemos. Arī māte vēroja mani. Centos atspoguļot sejā možu spraigumu, izslēju plecus un ievilku vēderu, bet ne strauji, lai manas pūles nebūtu manāmaŠ. Apzinājos, ka esmu «formā» un man piestāv šī kleita bez pleciņiem. Banālās mēļās cattleyasy kas šovakar greznos daudzas sievietes, es biju aizstājusi ar dzeltenām orhidejām, kuras veidoja gleznainu plankumu starp gaišzaļo zīdu un iedegušo ādu. Ziedus biju piespraudusi izgriezuma malā pie krūtīm. Nebiju aplikusi nevienu dārglietu.

Es sapratu, ka pēc abpusējās apskates, kurā mēs, divas sievietes, uz mirkli bijām iegrimušas, mūsu ienaids kļūs vēl asāks. Mēs viena otru bijām pārsteigušas. Un abas skaidri izjutām: ja es aizvien vairāk attālinājos no agrākā jaunas meitenes izskata un stājas, tad tas nenozīmēja, ka tuvojos mātei, bet, gluži pretēji, tas vēl padziļināja plaisu, kura mūs šķīra.

Tante Emma izrāva mani no pārdomām, iesaukdamās:

— Kaķīt, kāda tev savāda kleitai Manuprāt, ne pārāk jaunavīga, bet…

Straujāk nekā parasti māte nobeidza:

— Bet šādas tualetes Agnesai vislabāk piestāv. 1

Sākās kaut kas līdzīgs rauta prologam. Ģimenes locekļi bija saņēmuši tādus pašus ielūgumus kā visi citi, bet katrs atsevišķi bija rakstiski vai pa telefonu aicināts ierasties mazliet agrāk. Neviens nelika uz sevi gaidīt. Pateicoties šim ceremoniālam, pirmie viesi, ienākdami salonos, te sastapsies ar dažādu paaudžu Busardeliem pilnā skaitā, proti, ar sešdesmit līdz septiņdesmit personām, jo bērni zem sešpadsmit gadiem rautā nepiedalījās.

Iepriekšējā sapulcēšanās noritēja vecmāmiņas klātbūtnē. Pēc viņas visjaunākā mazbērna ierašanās, starplaikā līdz pirmo pie ģimenes nepiederīgo viesu atnākšanai, vecmāmiņu aizvedīs līdz liftam un ar to nogādās viņu atpakaļ guļamistabā. Pagaidām viņa svinīgi sēdēja lielajā zvilnī kā troni, un tante-Emma stāvēja, atbalstījusies pret krēsla atzveltni kā Tristāns Vientuļnieks Luija XI aizmugurē.

Katrs atnākušais radinieks ģimenes vecākajai apliecināja cieņu pēc zināmas kārtības, kas turklāt nodibinājās spontāni. Pienācis pie vecmāmiņas, ikviens palocījās, sasveicinājās, sniedzot roku vai pastiepjot pieri skūpstam, un atkāpās malā, atbrīvojot vietu nākamajam; šī etiķete atgādināja pa pusei buržuā galmu, pa pusei bēru ceremoniju. Tuvākie radi bija ieradušies pirmie, un tā iznāca, ka abās pusēs mūsu klusējošajai, majestātiskajai ciltsmātei savirknējās pēcnācēji, gan tiešie, gan netiešie, vairāk vai mazāk sekodami radniecības pakāpei.

Tuvinieku saradās daudz un daždažādu. Nudien, es visus nepazinu. Simona Zanna, kurai aiz muguras biju patvērusies, man bieži vien sniedza paskaidrojumus; viņai šajā jomā bija izsmeļošas zināšanas, un, tā kā viņa pret mani nebija naidīgi noskaņota, tad nebaidījos atklāt savu nezināšanu.

Ienāca tante Luīza. Viņai bija mugurā gaišpelēka kleita. Savās mājās un draugu pulkā tante Luīza nebaidījās atdzīvināt apģērbu ar spilgtākām krāsām, bet, apmeklējot vai uzņemot pie sevis ģimenes locekļus, viņa allaž ietērpās bezkrāsainā uniformā.

— Kāpēc tu vienmēr esi pelēkā? — tante Emma viņai pārmeta. — Tu taču nesēro par tēvu!,.. Ģērbies krāsainās kleitās!

— Pareizi, — biklā Luīza piekrita. — Taču neviena cita krāsa man tik labi nepiestāv, it sevišķi pie mākslīgā apgaismojuma. — Ar vēl joprojām valdzinošu smaidu viņa piebilda: — Gaišpelēks man ir tikpat kā smiņķis.

Tanti Luīžu pavadīja tēvocis, pensionētais arhivārs, liels, kumpu muguru, garām ūsām, acīm, kas nogurušas senus tekstus lasot. Nojautu, ka tēvocis šurp atnācis negribot un, tiklīdz vecmāmiņa būs uzvesta augšstāvā, viņš aizlavīsies.

Ksavjē vēl joprojām nerādījās.

Tante Emma uzmeta jautājošu skatienu Simonām, tas atrāvās no pārējiem un aizsteidzās projām pa galeriju. Tikai pēc laba brīža atnāca Ksavjē.

Bažījos viņa dēļ par pirmo sastapšanos ar visu cilti. Tāds bars var tikai sabiedēt zēnu, kas saradis ar šveiciešu ganiem… Biju maldījusies. Ksavjē smaidīdams devās uz vecmāmiņas pusi un, sasniedzis salona vidu, sacīja skaļā un lēnīgā balsī, paskaidrodams aizkavēšanās cēloni:

— Es vairs neprotu uzvilkt mugurā fraku.

Sekojošais klusums viņu nesamulsināja. Tante Emma

apkampa krustdēlu, piespieda pie sēru krepā tērptajām krūtīm un tad veda viņu rādīt dažiem tuviniekiem, kuri nebija Ksavjē redzējuši kopš bērnības. Viņš ļāvās, pa ceļam stāstīdams:

— Man salūza divi stīvinātie uzkrekli. Es par to smējos viens pats savā istabā. Bez Simona…

— Jā, jā… — tante Emma, juzdamās mazliet neērti, viņu pārtrauca. — Bet tagad viss ir kārtībā… Nedomā vairs par to.

Šinī mirklī man pret tanti Emmu radās jauns sapīkums: viņa runāja ar Ksavjē kā ar garā vāju, kā ar kucēnu, ko grib apklusināt un nomierināt. Vai tiešām viņa nesaredzēja krustdēlā nekā cita?

Ksavjē jau iebilda:

— Nē, viss nav kārtībā. Mana kaklasaite dumpojas.

— Pagaidi! — tante sacīja.

Viņa pārtrauca priekšāstādīšanu. Ar trulajiem pirkstiem viņa vēl vairāk samocīja baltā piķē taurenīti, un katastrofa kļuva pilnīga.

Ksavjē atbrīvojās no viņas rokām, aizgāja garām visai ģimenes frontei tik brīvi, it kā atrastos salonā viens, un, nostājies kamīna spoguļa priekšā, paskatījās uz savu attēlu un sirsnīgi iesmējās.

Kārdinājums bija pārāk liels. Es savukārt šķērsoju visu telpu; bez paklāja tā man likās vēl lielāka; pievienojos brālēnam. Nesteidzīgi atraisīju Ksavjē kaklasaiti un ņēmos to sasiet no jauna. Stāvējām viens otram pretī, abi /odus izslējuši, un es — pacēlusi kailās rokas. Lustras un •.icnu kandelabri mūs spoži apgaismoja. Manīju, ka visi uz mums noskatījās, un tas man sagādāja prieku. Ne« šaubījos arī, ka tante Emma sirdījās par manu familiāri« lati un prasmi veikli sasiet vīriešu kaklasaiti, bet tas man bija vienaldzīgi.

Kad šī operācija bija nobeigta, Ksavjē spogulī pārbaudīja tās iznākumu un paziņoja:

— īsts mākslas darbs!

Pa pusei ironizējošais, pa pusei jautrais tonis, kādā Ksavjē dzirdēju runājam pirmo reizi, mani mazliet samulsināja. Piepeši ievēroju, ka viņš spogulī mani aplūko no galvas līdz kājām un kļūst atkal nopietns.

Ksavjē pagriežas uz manu pusi. Šķiet, ka tikai tagad viņš ieraudzījis manu kleitu, kailos plecus, matu sasukājamu. Baidos, ka viņš nepasaka banālu komplimentu, un jau veru muti, lai to novērstu, lai pateiktu vienalga ko. Taču Ksavjē seja negaidot apskaidrojas, it kā iekšējā gaisma būtu pārvērtusies. Viņa acis, zilas kā jūras ūdens, satumst, kļūst pelēkas. Un cits smaids, tas, kurš uz stacijas perona bija mani apbūris un mazliet saviļņojis, šis smaids, kas liekas uznirstam no dvēseles dziļumiem, atkal atplaukst viņa lūpās. Ksavjē saka vairāk pats šev nekā man, vienkārši aiz patikas skaļi izpaust savu domu: -— Paklau! Tu esi daiļāka, nekā man likās.

Mortjē ģimeni pieteica diezgan agri. Vecmāmiņa tikko bija atgriezusies savā istabā, un Emma, viņas vecākā meita, māsu un svaines atbalstīta, saņēma viesus. Piepeši sulainis šķērsoja salonu un pačukstēja kaut ko mājasmātei pie auss. Emma sazvērnieciski pamāja ar galvu. Dzirdēju, ka viņa pateica manai mātei:

— Ieradušies Mortjē… Es pati parūpēšos par viņiem. Mīļā Mārī, aizstāj mani šeit.

— Darīšu, ko spēšu, — padevīgi atbildēja sarkanajā panā tērptā dāma.

Tante Emma pazuda, bet vairs neatgriezās. Pārliecinājos, ka arī Simona nav salonā. Ar acīm meklēju Ksavjē, taču arī viņu nevarēju nekur ieraudzīt; izgāju cauri lielajam salonam, kur pāri jau griezās dejā, ielūkojos bibliotēkā, atgriezos galerijā: es vairs nešaubījos, ka tante ievedusi Mortjē ģimeni kādā nomaļā telpā, lai tur iepazīstinātu notāra meitu ar Ksavjē.

— Vai jūs pazīstat Mortjē kungu un kundzi? — jautāju vestibilā sulainim, kas viņus bija pieteicis tantei Emmai.

— Ja, jaunkundze.

— Kur viņi ir?

— Otrajā stāvā.

Neatradu viņus trijās istabās, kuras bija iekārtotas bridža spēlētājiem un smēķētājiem. «Vai tas var būt, ka viņi būtu ievesti pie vecmāmiņas?» es nodomāju. Piegāju pie viņas istabas durvīm, pavēru tās un pabāzu galvu. Patiesi! Visi bija sapulcējušies pie vecmāmiņas krēsla, un tante Emma viņai nosauca apmeklētāju vārdus. Biju ieradusies īstajā laikā. Busardelu ciltsmāte, nebilzdama ne varda, pastiepa smago roku, un Mortjē kundze, pēc tam Mortjē kungs satvēra to un paspieda.

— Un te, — tante Emma turpināja, pieliekdamās vēl dziļāk, — ir jaukā Anna Marija Mortjē. Māt, tu droši vien viņu atceries.

Es kļuvu brīnuma aculieciniece. Nemitīgi snaudošā sirmgalve papūlējās pamāt ar galvu un pasmaidīt; viņa pacēla abas rokas, pievilka klāt jauno meiteni, noskūpstīja uz pieres un pavēra lūpas… Vai tiešām viņa ko sacīs?.,. Visi vērīgi klausījās. Neskaidrajā purpināšanā varēja izšķirt tikai divus vārdus:

— Dārgo drostaliņ …

Tante Emma izslējās taisni, acis viņai staroja; arī Si-mons smaidīja; Mortjē tēvs un māte bārstīja godbijīgas laipnības. Meita neattapās nekā pateikt, un Ksavjē šķita domās kavējamies citur.

Kopš šī mirkļa tikšanos paildzināt vairs nebija derīgi, vecmāmiņa iegrima parastajā apātijā.

— Iesim! — tante Emma mudināja viesus, vezdama uz durvīm. — Tagad ļausim viņai atpūsties.

Es zināju, ka vecmāmiņa nekad tik agri neliksies gulēt. Vairākas reizes pa nakti viņa sūtīs Fransizu uz bufeti pēc sendvičiem, cepumiem, saldējuma un oranžādes.

Iegājām visi smēķējamā istabā. Tikko vecmāmiņas istabas durvis bija aizvērtas, tante Emma apturēja Mortjē kungu un kundzi. Zīmīgi paskatījusies uz vienu, pēc tam uz otru, tante pēc klusuma mirkļa pateica:

— Ziniet, tas ir ārkārtējs retums!

Pēc svarīgā atklājuma atkal iestājās klusums.

— Kas ir retums, krustmāt? — jautāja Ksavjē, par kuru neviens nelikās ne zinis.

— Tas, ka viņa runāja, mīļais bērns. Vai tu esi nokritis no mēness?… Viņa runāja!

. — O! O! — nobrīnījās Mortjē ģimenes locekļi.

— Pajautā Agnesai, — tante Emma piebilda, acīm redzot, dusmodamās uz mani par neaicināto ienākšanu vecmāmiņas istabā, — pajautā Agnesai, vai vecmāmiņa viņai ko sacīja, kad viņa atgriezās no Amerikas!

— Nē, — es teicu. — Jāatzīst, ka mani gan noskūpstīja, bet bez vārdiem.

— Āha! — tante Emma novilka.

— Tātad, Anna Mārī, — ieteicās Mortjē kundze, — es ceru…

Tante Emma uzpūtīgi izslējās kā zvēru dīdītāja aplausu vētrā. Grūtais numurs, kas bija prasījis nezin cik daudz pūļu un varbūt arī mēģinājumu, sasniedza vismaz cerēto efektu.

Sasveicinājos ar Mortjē ģimeni: notikumu virpulī nebiju paguvusi to izdarīt. Devāmies uz kāpnēm.

— Anna Mārī! — es uzrunāju Mortjē jaunkundzi. — Jūsu kleita ir apburoša!

— Vai ne? — viņa atsaucās, it nemaz nešaubīdamās par uzslavas patiesīgumu. — Tā ir no Erminas Legranas modes nama. Ekskluzīvs modelis.

Daud? netrūka — vai arī ja nebūtu klāt Ksavjē, — Anna Marija būtu man pateikusi tērpa cenu — jaunas meitenes savā starpā…

Kāpām lejā blakus. Man līdzās viņa bija maza, strupa un jau padrukna. Annas Marijas kleita — šaušalīgi salkans tila samudžinājums — arī nevērta viņu slaidāku. Viņa turpināja:

— Es arvien saku: labi apģērbties var tikai dārgajos modeļu namo§. Pie kā jūs, Agnes, šujaties? Jūsu kleita man arī patīk.

— Tā ir pavisam citādā garā. Man, Anna Mārī, nav vairs jūsu astoņpadsmit gadi.

Viņa pašapmierināti pasmaidīja.

— O, Ermina Legrana apģērbs arī jūs ļoti labi, — Anna Marija turpināja. — Sevišķi, ja es jūs pie viņas aizvedīšu.

— Patiesi?

— Varat uz mani paļauties.

— Es… būtu gluži sajūsmināta.., Vai iesim iedzert glāzi šampanieša?.., — Vedu Annu Mariju uz bufeti; Ksavjē nenāca mums līdzi. — Jāatzīstas, ka pēc ilgās prombūtnes neesmu Parīzē vēl īsti iedzīvojusies. Man ir daudz kas jāiepērkas, un vadonis man būtu ļoti noderīgs.

Pasniedzu viņai glāzi. Strupā meitene pielika to pie lupām, viszinīgais izskats viņu neatstāja ne uz mirkli. Viņa atsāka:

— Es ar lielāko prieku jums pakalpošu… Norunāsim satikšanos. Gan jūs redzēsiet: ar manu palīdzību jūs drīz atkal kļūsiet parīziete… Sakiet, Agnesa, — vai tas tiesa, ko stāsta par Ameriku? Vai tiesa, ka sieviešu klubi tur ir visvareni?..» Un pasakiet, vai dzīve tur tiešām ir tik dārga, ka pie mums runā? Piemēram, cik maksā Ņujorkā pieklājīgai istabenei?…

Pēc tam vakars manās acīs zaudēja interesi. Nemitīgi dejoju un dejoju, pārgāju no viena kavaliera pie otra, bez mazākās patikas, vienkārši izpildīju mājas jaunkundzes pienākumus. Tāpat izturējās tā no manām svainēm, kura nebija stāvoklī. Otra sēdēja dāmu aplī un tērzēja par gaidāmo priecīgo notikumu. Iztālēm redzēju Ksavjē, kas dejoja ar meitenēm, nesarunādamies ar tām.

Telpas, mūzika, publika un jo sevišķi kavalieri — it nekas neatgādināja Berklijas vai Sanfrancisko deju vakarus. Tanīs biju iepazinusi sportiskas, zēniskas izklaidēšanās, tās, cik vien maz iespējams, līdzinājās augstāko aprindu sarīkojumiem, un tanīs šķietami viss notika pēc brīvas vienošanās, kas Amerikā raksturīga kā darījumiem, tā arī izpriecām. Gandrīz bez pārejas biju nokļuvusi šajā Trešās republikas ballē, un man radās iepaids, ka esmu atkāpusies par gadiem trīsdesmit atpakaļ pagātnē.

Varēja nodomāt, ka dzīvojam prezidenta Faljēra, brīžam pat_Fēliksa Fora laikos. Jaunākie no klātesošajiem, dejojošās meitenes un puiši, vēl izskatījās gandrīz kā mūsdienu cilvēku Toties gar sienām galerijās un sevišķi otrajā stāvā sēdošās mātes gluži vienkārši pārsteidza. Kā tas iespējams, ka Parīzē, diezgan šaurā sabiedrībā, mantīgās buržuāzijas aprindās, sastopami vēl tik daudzi cilvēki, kas ir kliedzošā pretrunā ar laikmetu? Tik daudzas matronas, tik daudz mākslīgu cirtu frizūrās, tik daudzas seias un paduses, kas nepazīst lieko spalviņu iznīdēšanu, tik daudzi lentītēm un vecmodīgām važiņām rotāti kakli! Un attiecībā uz vīriešiem — tik daudz’bārdu un pensneju, tik daudzas melnas vestes zem frakām un tik daudzas apaļas manšetes!… Ko teiktu par to mani amerikāņu draugi, ku-rimi es bieži pārmetu viņu smieklīgos un atpalikušos priekšstatus par franeiem! Ko teiktu pat kurš katrs vērīgs francūzis, kas uzaudzis citā vidē? Viņš iesauktos, ka te notiek acu apmānīšana, jo nav iespējams, ka Parīzē būtu saglabājušies šādi eksemplāri, turklāt tādā daudzumā.

Es viņus tomēr redzēju. Pietika vaļējām acīm paskatīties pa labi un pa kreisi. Un pietika pavērot šos ļaudis, kas bija te sapulcējušies un kustējās ap mani, lai saprastu viņu vienotību un varenību, viņu saliedētību un augstprātīgo noslēgtību. Viņi veidoja zināmā sugā īpašu šķirni, sabiedrībā īpašu šķiru, izlasi starp izlasēm.

Neklausījos laipnībās, ar kādām bārstījās mani deju partneri, kuru vairumstmani pat nepazina. Ieklausījos atmiņu balsīs, simtiem reižu ģimenē dzirdētajos apgalvojumos un runās, kuras ar gadiem biju pieradusi vairs nedzirdēt, bet kuras šovakar, šajā rautā, skaļi atbalsojās manī un atrada apstiprinājumu.

Busardelu labklājība bija pastāvējusi arī grūtajos laikposmos. Par spīti karam. Jo karš nebija darījis bagātāku mūsu ģimeni, kurai tieksmes un tradīcijas liedza nodoties tirdzniecībai ar zaldātu mēteļu vadmalu vai šāviņu ražošanai. Kādus desmit gadus ienākumi no zemesgabaliem un brīvo profesiju honorāri nebija bijuši kaut cik ievērojami. Daži jau apgalvoja, ka vajagot pārvērtēt vērtības, pakļauties acīm redzamajām pārmaiņām un «pieskaņoties laika garam»; citi paredzēja neatvairāmu izputēšanu, ko piedzīvošot atpalikušie ar savu lēno domāšanu. Notika tā, ka mani tuvinieki, būdami gausi un iecirtīgi, tik ilgi apsvēra, kamēr stāvoklis galu galā nostabilizējās. Atkal iestājās kārtība. Izrādījās, ka ne karš, ne pēckara periods un krīze nebija mūs gandrīz nemaz skārusi. Mūsu īpašumi, cieši iesakņojušies metropoles zemē, bija mazliet sarukuši, tomēr visumā turējās stingri apkārtēja sabrukuma vidū. Mūsu nams bija saglabājies labāk nekā citas sociālās šūnas.

Tante Emma, tēvocis Teodors, mana māte un tēvs, pat vecmāmiņa tolaik, kad viņa vēl reizēm papūlējās runāt, mums bija nenogurstoši kaluši, analizējuši un komentējuši šo sociālo notikumu, kuru, starp citu, neviens no mums, izņemot varbūt mani, jo es nekad neizteicos, pat nedomāja apšaubīt. Pieņemot, ka tiešām kāda no Busardelu atvasēm būtu ļāvusies divdesmito gadu vieglās iedzīvošanās iespēju vilinājumam un būtu paziņojusi, ka finansiāla piesardzība ir bezjēdzīga laikmetā, kad ikviens, kam tikai

ienāk prātā, bez pieredzes un bez sakariem rauš baltu naudu, — cik sūru mācību šāds pārsteidzīgais būtu saņēmis trīsdesmitajos gados!

Pēc tam neticīgajiem vairs nebija ko pretstatīt šiem pagājušo laiku principiem, kurus notikumu gaita bija atjaunojusi, spoži reabilitējusi. Protams, mani brāļi, svaines, brālēni un māsīcas to zināja; viņi bija paļāvušies šai acīmredzamībai. Un, protams, tāpēc viņi bija palikuši pakļautībā visu jaunību, pavadījuši to, neiepazīdami ne neatkarības, ne fantāzijas lidojuma, ne pašas jaunības.

Kad man bija desmit vienpadsmit gadu, skolas brīvdienās, ko pavadījām Soloņā, brāļi, brālēni un māsīcas mani neuzņēma savā barā kā pārāk mazu. Sapratu, ka es viņus traucētu, bet gribēju zināt, ar ko. Reiz es pa apkārtceļu pielavījos pie lapenes, kurā viņi mēdza sapulcēties, mani līdzi neņemdami. Dzirdēju viņu balsis; beidzot dabūšu zināt, par ko viņi sarunājas, kad manis nebija klāt. Vērīgi ieklausījos, sirds man strauji pukstēja vainas apziņā.

— Man nu gan nenāk ne prātā atstāt savu naudu krājkasē! — māsīca Zenevjeva sacīja. — Tur ienāk smieklīgi maz. Tas ir pārāk muļķīgi!

— Vai gribi noguldīt izdevīgāk? — jautāja Simons. — Man ir ziņas no drošiem avotiem.

Viņam toreiz bija divdesmit, viņai piecpadsmit gadu.

Sājos salonos, kur elektrības gaismā laistījās zelts un zīdi, kur tikai nedaudzas sievietes nedižojās vismaz ar vienu virkni pērļu, kur uz manas mātes pilnīgajām krūtīm, viņai pie ausīm un ap rokām rotājās smaragdi pusotra miljona franku vērtībā, kur, beidzot, gan starp veciem, gan jauniem nevarētu atrast ne trīsdesmit laulātu pāru, kuru gada ienākums būtu zemāks par pusmiljonu, es saskatīju labāk nekā jebkur savas ģimenes tikumus un netikumus. Es būtu varējusi tos uzskaitīt. Man šķiet, ka tomēr visizteiksmīgāk tos var izpaust ar izteicienu, ko mani vecāki pacilāti lietoja vietā un nevietā, izvērsa un vicināja kā savas kastas skanīgu karogu: «Naudas vērtības sajūta».

Kad kāds no maniem tuviniekiem sacīja: «Mums piemīt naudas vērtības sajūta… Viņš sajūt naudas vērtību… Tev trūkst naudas vērtības sajūtas…» — ar to viss bija izteikts. Naudas vērtības sajūtas vārdā mums ģimenē vajadzēja turēties kopā, nemīlot vienam otru; mums vajadzēja satikties bez prieka, apmeklēt citam citu bez patikas, precēties bez maiguma jūtām; un arī izspiegot nekaitējot, mocīt citam citu, paciest mūsu važas, tās nenokratot, dzī* vot, apmierinātiem ar savu likteni, bet ne laimīgiem.

Kādu dienu māte man sacīja — ka spēj vienīgi viņa — ar miegainu vaigu un asu skatienu:

— Smejies, meitiņ… Smejies vien par mūsu naudas vērtības sajūtu. Tomēr, pateicoties tai, tev un taviem brāļiem nekad nekā nav trūcis.

Patiešām. Mums vienmēr bija viss, ko mums vajadzēja. Bet nekas no tā, kas būtu bijis vajadzīgs.

Bieži ielūkojos sienas pulkstenī. Pēc diviem naktī arvien retāk tiku uzlūgta dejot; gan nerādīdama īgnu seju, es tomēr nekā nedarīju, lai mani kavalieri vēlreiz mani uzaicinātu. Sājā drūzmā sāku justies nogurusi vai, pareizāk sakot, vientuļa, man viss mazliet dzerdzās. Nolēmu uzmeklēt nomaļu vietu, kur patverties, jo jau tagad doties uz savu guļamistabu būtu skandaloza nepieklājība.

Iegāju bibliotēkā. Tanī bija šķietami mierīgāk. Lai sasniegtu bibliotēku, vajadzēja iziet cauri ēdamzālei, kur bija uzrīkota bufete; orķestru skaņas šajā savrupmājas pusē bija dzirdamas vājāk, šeit nedejoja. Šokolādes krāsas paneļiem izliktajā bibliotēkā jaunās meitenes ar advokātu dēliem ļāvās flirtēšanas priekiem.

Lūdzu atkal atsēsties divus trīs pārīšus, kuri, būdami labi audzināti, bija piecēlušies, man tuvojoties; izlikos, ka man kaut kas darāms istabas otrā malā. Tur kakta, aiz kokā grieztajām kāpnēm, kuras veda uz vaļējo galeriju, drapētas portjeras aizsedza stiklotas durvis. Pa tām es pazudu.

Atrados ziemas dārzā. Kā jau biju paredzējusi, te nekas nebija kārtots vakara svinībām; šis savrupmājas nostūris nevienu neinteresēja, un nekad neviens no Busardeliem te neiegriezās: kas tad te varētu pievilkt viņu viesus? Nebija pat iedegtas lampas. Tikai pašā galā, virs otrās izejas, dega neliela spuldzīte. Tā aiz nevērības sen nebija mainīta un izplatīja vāju, sarkanīgu gaismu, ko vēl vairāk apslāpēja krūmu puduris, kas aizslēpa durvis. Zem stikla jumta valdīja mākslīgs mijkrēslis, nedzīva pustumsa, kas uzgulst uz apkārtni kā nekustīgs plankums.

Gāju pa vidējo taku starp abiem mauriem uz grotu. Ls zināju, ka tur, pie neliela baseina, atradās trīs izliekti čuguna krēsli, uz kuriem neviens nekad neatsēdās.

Jau pēc pirmajiem soļiem un pirmajiem elpas vilcieniem ziemas dārzā atkal sajutu smacīgo gaisu, auglīgās zemes smaku, no kuras man šeit vienmēr bija šķebinājis. Sagurums pēc garlaicīgās balles vēl paasināja nelabuma sajūtu. Krūtis māca smagums, tomēr devos tieši uz grotu, it kā tur mani gaidītu atvieglojums, atbrīvošanās no visa vai kādas mīklas uzminējums, vai vienkārši mazas meitenes rēgs…

— Ai! — es iekliedzos. — Kas tur ir?

Uz viena no trim krēsliem biju ieraudzījusi nekustīgu ēnu.

Sirds krūtīs paguva trīs četras reizes dobji iepuksteties kā pulksteņa vēzeklis, mērījot aizritošo laiku… Tad izdzirdu Ksavjē balsi:

— Ja man kāds būtu teicis, ka mana klātbūtne var tevi sabaidīt…

Pēc šī teikuma labāk nekā pēc balss es viņu pazinu. Ksavjē nekad nesniedza tiešu atbildi uz jautājumu. Viņš atbildēja ar elipsēm; ar domu novirzieniem, kas viņam bija tikpat dabiski, cik dažiem dzīvniekiem skriet līkloču. Varbūt viņam gluži vienkārši likās lieki pakavēties pie viņa prātam nevajadzīgiem domu sasaistījumiem un pārejām, kuras vairums cilvēku mēdz cītīgi precizēt sīki jo sīki

— Domāju^ ka esmu viena…

— Jūties vīlusies? — viņš jautāja.

Rīkojos pēc Ksavjē parauga: nekā neatbildēju, bet atsēdos viņam blakus.

Ksavjē nopūtās:

— O-u!… Viņu ir pārāk daudzi

— Tev droši vien šķiet, ka meiteņu ir pārāk daudz.

— Iedomājies, Agnes… Pēdējo reizi esmu dejojis tur, augšā …

— Kalnos?

— Jā. Sertigtālā. Pie nelielas fermas īpašniekiem, ar kuriem biju iedraudzējies, — viņi izprecināja savu meitu.

— Tur laikam gan dejoja citādāk.

— Jā. Mani draugi dejoja labāk.

Iestājās klusums. Es nepazinu Graubindenas kantonu un tomēr itin labi varēju iztēloties Ksavjē kalnu ganībās, malkas cirtēju un siernieku vidū.

— Tu dzīvoji atstatu no Davosas?

— Paldies dievam! — Ksavjē atbildēja. — Labu gabalu. Sertigderflī. Ziemu jābrauc ar kamanām vairāk nekā trīs stundas, lai tur nokļūtu.

— Esmu pārliecināta, ka tu reti veici šo braucienu…

— Nekad. Reizēm nobraucu lejā līdz Klavadelai. Tas

bija viss, uz ko varēju sevi piespiest… — Ksavjē klusu ir,smējās, pēc tam atkal kļuva nopietns. — Biežāk es devos pretējā virzienā, augšup, uz Kīalptālu vai Dikanpasu. Sie nosaukumi tev gan nekā neizsaka.

— O, tomēr jā!

Pustumsā pamanīju, ka viņš palūkojās uz mani vērīgāk. Viņa kaulaino pieri skāra palsā gaisma, bet acu dobumi šķita kā divi melni caurumi. Mani mulsināja, ka neredzēju vairs Ksavjē tik dzidri gaišās acis, kuras tagad vērās manī ar izdzisušai skatienu. Es turpināju:

— Esmu pārliecināta arī, ka tu nekad tur negarlaikojies.

Ksavjē nekā neteica, jo biju uzminējusi pareizi. Mēs jau sapratāmies mūsu valodā.

— Tu dzīvoji turieniešu vidū, vai ne? — es atsāku. — Vai tu ņēmi dalību viņu darbos?

Ksavjē šķita ieklausāmies vēl vērīgāk.

— Dīvaini, Agnesa … — viņš sacīja. — Tu esi pirmais cilvēks, kas ar mani runā par to visu. Vai gribi pieradināt?

— Nē. Es tev jautāju to, kas mani interesē.

Tā bija taisnība. Viņš turpināja:

— Agnesa, mēs tik maz viens otru pazīstam… Visvairāk es nodarbojos ar dzīvniekiem. Man uz to ir dotības. Daudz reižu palīdzēju, kad govīm bija grūta atnešanās. Vasarā sekoju ganāmpulkiem: uzkāpu kalnu ganībās meklēt vēsumu. Paliku tur dienām ilgi. Gulēju būdā kopā ar ganu. Mēs pārtikām no rupjmaizes, ko reizi nedēļā uzsūtīja no ielejas, un paši sējām sierus. Neņēmu līdzi it nekā, ne grāmatas, ne cigaretes. Tikai gabalu ziepju, lai varētu strautā nomazgāties. Kad ieraudzīju tuvojamies alpīnistus, es paslēpos. Jutos apmierināts… 'Tur gani man izstāstīja kantona leģendas, iemācīja tautas dziesmas. Es tev kādreiz nodziedāšu. Tagad protu graubinde-niešu valodu.

Pārmetoši pakratīju pirkstu:

— Ksavjē… tu ilgojies pēc saviem kalniem!

— Tu domā? — viņš vientiesīgi iejautājās, it kā es labāk zinātu, kas notiek viņa sirdī.

— Tev nebūs grūti tur atgriezties.

— Kad?

— Nu, kad vien vēlēsies. Vari aizbildināties ar savu veselību.

— Tagad vairs nevarēšu, jo esmu izveseļojies.

— Ksavjē, neesi bērns. Tu esi pilngadīgs un vari darīt, kā tev patīk.

— Krustmātei ir kādi nodomi attiecībā uz mani, — viņš

lēnām sacīja.

— Tiešām? Kas tie par nodomiem?

Vai viņam jau būtu pastāstīts par laulībām ar Mortjē meitu? Un viņš tik drīz to atklās man?… Ksavjē turpināja:

— Runa ir par iestāšanos juridiskajā fakultātē. Zini, sanatorijā es mācījos. Tur bija labi profesori. Es Grenoblē izturēju bakalaura eksāmenus.

— Un tad?… Kāda tev vajadzība divdesmit trīs gadu vecumā atkal sēsties uz skolas sola? Vai tas tevi vai« dzina?

— Ir ļoti grūti no tā izvairīties… Krustmāte uzskata, ka tas jādara. Simons arī. Visa ģimene ir tādās domās.

— Izņemot mani! — es, mazliet iekaisdama, iesaucos.

— Izņemot mani, kaut gan manas domas neviens nav prasījis … Neļauj sevi bīdīt.

— Tas ir ļoti grūti, — Kasvjē atkārtoja.

Pirmo reizi redzēju Ksavjē padodamies savam lielajam, patiesību sakot, vienīgajam nopietnajam trūkumam: inertumam. Tāda nespēja pretoties it nemaz nesaskanēja ar šo visumā stingro raksturu. Jauno vīrieti, ko klusībā jau biju iesaukusi par «Iemaldījušos», šī īpašība mazliet izkropļoja, vērta viņa svešādo pievilcību par bērnišķīgu nevarību. Un, jo sevišķi, mokoši pievērsa uzmanību viņa fiziskajam stāvoklim, nesen pārciestajai kaitei, kura vienmēr varēja atkal uzliesmot.

Patlaban tomēr nevēlējos uzstāt.

— Būs vien jāatgriežas pie pārējiem, — es sacīju.

— Drīz pasniegs vakariņas.

Bet pati nekustējos no vietas. Arī Ksavjē ne. Droši vien viņš domās bija.kavējies pie maniem vārdiem par «ilgošanos pēc kalniem», jo pēkšņi jautāja:

— Vai tev pēc diviem Amerikā pavadītajiem gadiem ir palikusi kāda laba atmiņa? Vai arī pēc tās zemes var ilgoties?

— Ksavjē, — es apjukusi teicu, — nav tādas zemes pasaulē, kura nevarētu modināt ilgas…

— O! — izsliedams galvu, viņš iesaucās tādā tonī, it kā es ar pāris vārdiem būtu viņam visu izskaidrojusi.

— Tu atradi tur draugus… Draugu…

Cik pārsteidzošs bija Ksavjē! Paskatījos uz viņu. Tanī pašā mirklī, kad bija man licies bērnišķīgs, viņš atkal pa-rādīja savu neparasti smalko iejušanās spēju. Ksavjē bija mazliet atgāzies pret krēsla atzveltni, tā ka man aizmugurē degošās spuldzītes gaismas stars, izspraucies caur lapotnes spraugu, skāra viņa galvu vienā punktā. Uz Ksavjē pieres, tur, kur sāk augt mati, bija uzgūlis zeltains plankums. Neviļus man iešāvās prātā, ka varbūt taisni tur, zem Ksavjē galvaskausa, viņa doma rosījās, robežodamās ar šo gaismas aplīti, šo atspīdumu.

Atbildēju klusinātā balsī:

— Jā, Ksavjē… Draugu… Pat mazliet vairāk… Kādudien noteikti tev pastāstīšu.

Es apklusu. Ksavjē arī nerunāja. Mūzikas skaņas atplūda pie mums no tāluma, it kā no blakus mājas. Man bija patīkami. Atcerējos, ka starp visiem ziemas dārza biediem pats baisākais man viemēr bija šķitis klusums un nekustīgais stingums, kas te valdīja. Un tagad, lūk, pavadīju šajā nekustīgumā un klusumā ļoti jauku mirkli. Kopā ar gandrīz nepazīstamu, gluži nesen atbraukušu jaunekli, par kuru vēl pirms nedēļas es pat neiedomājos, jo sirdi man bija piepildījis cita tēls.

Protams, es nesāku atkal iemīlēties; nemīlēju Ksavjē un jutu, ka nekad viņu nemīlēšu. Taču es sāku raizēties par kādu.

Jau tik drīz? … Priecīga un reizē mazliet vīlusies es sev jautāju, vai tādas ir visas sievietes?

Kad pabīdīju sānis portjeras malu, gribēdama atgriezties bibliotēkā, es ieraudzīju, ka tur jau sanesti mazie galdiņi vakariņām. Tie bija novietoti arī bi 1 jardistabā un ēdamzālē. Sulaiņi šaudījās apkārt un arī viesi, pulcēdamies grupās.

Ar roku apturēju Ksavjē, kas man sekoja. Atkāpos soli un ļāvu portjerai noslīdēt atpakaļ. Mēs tagad stāvējām starp drapējuma krokām un ziemas dārza durvīm.

— Neatgriezīsimies abi kopā, — es klusu sacīju. — Tas būtu uzkrītoši. Varbūt mūs jau ir meklējuši.

Neviļus pasmīnēju par sazvērniecisko sačukstēšanos un izlikšanos, uz kādu mudināju Ksavjē. Tumsā nojautu, ka arī viņš pavīpsnāja. Lai atvērtu stiklotās durvis, dzīros satvert rokturi. Šaurajā telpā mēs stāvējām cieši viens pie otra, un, lai aizsniegtu durvis, atbalstījos uz Ksavjē pleca, piespiedos pie viņa. Mirkli paliku ta uz vietas un vēl neatvērdama klusu teicu:

— Šķērso ziemas dārzu un izej pa otrām durvīm. Tu nokļūsi gaitenī. Ja tev kāds no tuviniekiem kaut ko jautās, atbildi, ka biji uzkāpis savā istabā atpūsties,

— O nē…

— Kāpēc?

— Tāpēc ka tā nav taisnība.

Iekodu lūpā, jutu, ka man jāpaskaidro:

— Tie būtu tikai sabiedrībā nepieciešamie meli.

— Sacīšu, ka es salonos garlaikojos, — Ksavjē turpināja,— un, pavadīdams pusstundu ziemas dārzā, atspirdzināju garu.

— Tāpēc ka tā būs patiesība?

— Tu taču pati zini.

Nevarēju mūžīgi palikt šajā neērtajā pozā, kura varbūt apgrūtināja Ksavjē. Pagriezu durvju rokturi. Beidzot atbrīvojusi Ksavjē plecu, es izslējos taisni. Viņa siluets pārkāpa tumša ziemas dārza slieksni, pēc tam pagriezās atpakaļ. No viņa neredzamajām lūpām atskanēja nesaprotami vārdi:

— Grazja fich per il gradevol momenti

Es neviļus iesaucos:

— Kā?

— Grazja fich per il gradevol momenti — Ksavjē atkārtoja.

— Ko tas nozīmē?

— Tas nozīmē: pateicos par jauko mirkli.,, Graubinde-niešu dialektā.

Viņš klusu iesmējās. Pēc tam attālinājās pa taku. Viņa soļi nebija dzirdami.

Ar Ksavjē tovakar sastapos tikai tad, kad vairums viesu jau bija projām. Ksavjē bija ēdis vakariņas kopā ar Annu Mariju Mortjē pie galda, kuru sagrupēja viņa krustmāte un pie kura sēdēja arī paša advokātu kolēģijas vecākā meita un Beļģijas sūtniecības pirmais sekretārs, tātad ļoti glaimojoša sabiedrība.

Kad pēdējais viesis aizbrauca, tie Busardeli, kuri dzīvoja citur un gandrīz visi bija līdz galam uzcītīgi izpildījuši savu statistērijas dienestu, savukārt atvadījās no Vandeika avēnijas Busardeliem. Atvadīšanās norisinājās vestibilā. Cits pēc cita noskūpstīja tanti Emmu, uzslavējot

viņu par lieliski izdevušos rautu. Tante staroja, ar pūlēm

apslāpēdama skaļas gaviles.

— Tjā! — viņa bazūnēja. — Man pašai jāatzlst, ka nekur nekas nekliboja! Bridi man gan likās, ka zosu aknas vakariņām iznāks pasīkstas, tomēr ne! Un neviens korķis nepārdega!

— Mīļā Emma, — ierunājās mana māte, — izskaidrojums te ir vienkāršs: tu pati visu uzraudzīji.

— Piedod! — tante pretojās. — Taisnības labad jāteic, ka man palīdzēja. Vispirms jau tu, Mārī… jā, jā! Tālāk — abas tavas vedeklas… noteikti, arī jūs, 2aneta, neraugoties uz savu stāvokli. Un pat Luīza, kas nemaz nav pieradusi pie plašas sabiedrības… Nabaga Luīza, es tevi ilgāk neaizturu, steidzies uz mājām un liecies gulēt … Ziljēna arī izturējās lieliski.

Man sirds nesāpēja, ka biju izslēgta no uzslavas cienīgo rindas. Starp citu, tūlīt pat arī man nācās noklausīties manas rīcības novērtējumu, jo tante Emma piebilda:

— Nerunāšu par tām, kuras tikai dejoja: tas ir ļoti patīkams pašaizliedzības veids… O, nedomāju nekā pārmest! It nevienam! Lai nebūtu ne mazākās ēnas gaišajā kopainā!

— Vēlreiz, Emma, atļauj izteikt tev atzinību, — atvadoties sacīja viena no māsīcām. — Tu visu veici karaliski.

— Dārgā, nerunā tā, man kļūst neērti…

Emma pameta viņai busardelisku skūpstu, «šmauks… šmaukš», pat nepieskardamās vaigam.

— Jā, kur tad ir Ksavjē? — tante attapās jautāt.

— Šeit! — Simons atsaucās no galerijas. — Mēs smēķējam.

— Nāc šurp, dārgumiņ! — tante Emma aicināja.

Ksavjē paklausīgi pienāca. Krustmāte apkampa pieņemto dēlu visas radu frontes acu priekšā; jau mēteļos saģērbušos tuviniekus un tuvinieces krimta acīm redzama skaudība.

— Svinību varonis! — tante iesaucās. — Ceru, ka esi apmierināts? Ja tā nav spīdoša debija sabiedrībā, tad es no tā it nekā nesaprotu!…

Galu galā aizgāja arī pēdējie. Vestibilā palika tikai triumfatore, mana māte, tēvs, tēvocis, Ksavjē un es.

— Tagad iesim gulēt! — tante Emma nokomandēja. — Mēs to esam godam nopelnījuši. Agnes, tūlīt nosūtīšu tev lejā liftu.

— Paldies, — es sacīju. — Mēs uzkāpsim kājām. Vai ne, Ksavjē?

Atbildēja tante:

— Kāda iedoma! It kā tu nemaz nebūtu nogurusi!

— Ai, ai, ai!… Jaunība! — nejautāts iesaucās tēvocis Teodors. — Es viņu gados arī nepazinu noguruma! Dažkārt esmu cauru nakti nostāvējis, gaidot uz medījumu, un ja tikai pagadījās patīkams kompanjons…

Tālāko mēs nedzirdējām. Lifta durvis aizcirtās aiz četriem Busardeliem. Stikla kabīnē, kas lēnām cēlās uz augšu, tante Emma pēkšņi zaudēja savu nozīmīgumu: atklājās manu tuvinieku īstā hierarhija. Jo līdzās trakotajam tēvam un tēvocim, līdzās tantei, kas mūžīgo sēru krepā bija vēl_ melnāka par abiem, mana purpurā tērptā māte izskatījās kā visvarens kardināls savu pakalpīgo pre-lātu vidū.

Lifts ar šo kravu izgaisa mūsu skatienam.

Mēs pa to laiku nesteidzīgi kāpām augšā. Kad sasniedzām trešā stāva kāpņu laukumiņu, mūsu tuvinieki jau bija iegājuši savās istabās, lifts noslīdējis lejā. Kāds, droši vien sulainis, bija nodzēsis ugunis apakšējos stāvos. Savrupmājā iestājies klusums.

Atjika tikai atvadīties no Ksavjē, kas dzīvoja šajā stāvā; man vēl vajadzēja kāpt augstāk. Atslējos pret kāpņu margām. Mazliet sāpēja kājas; galu galā biju daudz dejojusi. Vilšanos šis vakars man tomēr nebija sagādājis; paildzināju to mazliet, par spīti gurdumam.

Pārgurums un apmierinājuma sajūta, neskaidra cerība uz labāku rītdienu: biju tādā pašā noskaņojumā kā agrāk, kad atgriezos no balles, uz kuru biju gājusi bez mātes pavadības. [23]

Mortjē atvase valdonīgi pieprasīja, lai mūs ieved salonā, kurā mūs netraucētu; tas pilnīgi atbilda maniem nodomiem. Turklāt bija diezgan agra rīta stunda, tā ka Er-minas Legranas modēju namā nebija ko baidīties no sevišķi liela apmeklētāju pieplūduma.

Notāra meita uz savu aizgādnes un padomdevējas lomu skatījās ļoti nopietni. Kopš tantes Emmas rīkotā rauta man bija vajadzējis iet līdzi Annai Marijai uz koncertu, jo viņa uzdevās par dedzīgu Baha cienītāju, un pēc tam uz kādu nemīlīgu kafejnīcu, kura atradās blakus Ķīnas tējas importfirmas veikalam un kurā mums pasniedza īstu Ķīnas tēju; jaunā meitene apgalvoja, ka šeit varot būt drošs, ka sastapšot tikai mūsu aprindu sievietes.

Tuvāka draudzība, ja to var tā nosaukt, mums bija nodibinājusies trīs dienas pirms tikšanās pie šuvējas. Mortjē ģimene bija uzaicinājusi uz lielu dineju Vandeika avēnijas Busardelus, protams, izņemot vecmāmiņu, bet ieskaitot Ksavjē un mani.

Es tur būtu nobeigusies aiz garlaicības, ja mani neuzjautrinātu mājastēva un viņa sievas pūlēšanās mūs savaldzināt. Mūsu draugi apdzīvoja Fransuā Pirmā ielas un Latremuija ielas stūra namā plašu dzīvokli. Ar tumšsarkana plīša logu aizkariem aizēnotās telpas, piekrautas ar pretīgi neglītām mēbelēm, gleznām un bronzām, maz atgādināja mūsu ģimenes savrupmāju, kurā izpaudās, patiesības labad jāatzīst, smalkāka gaume. Mortjē namā toties varēju novērot dzīves un domāšanas veidu, izturēšanos un tradīcijas, kas bija līdzīgas mūsējām. Mortjē kungs un kundze izklāstīja savas priekšrocības ar mākslotu nepiespiestību, kura tomēr nespēja aizsegt viņu dedzīgo vēlēšanos apžilbināt viesus: «Pie mums ir pieņemts … Vienu gan mēs pūlamies ieturēt, tas ir… Šinī ziņā Anna Mārī ir nepārspējama…» Un viss, kas šādā veidā tika izpausts, bija neticami līdzīgs tam, ko cienīja mana ģimene. Tagad vairs nebrīnījos, ka tā jau kopš gadiem bija izvēlējusies šīs radniecīgās cilts atvasi. Un visvairāk mani kaitināja un neatvairāmi vedināja izjaukt pasākto manevru ne tik daudz tas, ka bija nolemts Ksavjē atdot šiem Mortjē aprīšanai, bet ka Mortjē, kuriem grasījās atdot Ksavjē, bija tik līdzīgi Busardeliem.

— Edmē jaunkundz, mūs interesē vakara tērpi! —-Anna Marija aizrādīja.

Skaidrs kā diena, lai saprastu Ksavjē un viņa neparasto dvēseli, šī mazā, pašapzinīgā pļāpiņa, kas izskatījās vecāka par saviem gadiem un bija visā pilnībā pievērsusies zemes dzīvei… Anna Marija neļāva man izdomāt līdz galam.

— Agnes, atsēdieties tur! Ar muguru pret logu. Tā ir vislabāk: var redzēt visus trūkumus… Edmē jaunkundze, es stāstīju draudzenei par jūsu florentīniešu kleitu — parādiet to mums!,,. Agnes, uz kurieni jūs brauksiet slēpot?

— Neesmu vēl padomājusi.

— Kāpēc ne uz Arlbergu? Jūs teiksiet, ka tur nevar justies kā mājās, bet ziniet, tā nav! Es neiesaku šo vietu kuram katram, jo tad tur nevarētu glābties aiz ļaužu pieplūduma! Bet jums!… Pagājušajā gadā es tur biju kopā ar mammu. Jūs ceļojat viena, vai ne?

— Jā. Vai arī ar draugiem. Māte nemīl braukāt, brāļi ir precējušies, tātad…

— Interesanti, Agnesa… Es saku «mamma», bet esmu ievērojusi, ka jūs vienmēr sakāt «māte»…

— Tā ierasts, — es atbildēju.

Anna Marija turpināja:

— Līdz šim mamma vienmēr mani ir pavadījusi. Es par to nesūdzos: pēc manām domām, tā ir labāk. Neesmu nekādā svētule, it nemaz ne! Bet jaunekļi ir tik uzmācīgi!

— Patiesi?

— Ticiet man! Te nu skaidri redzams, ka jūs divus gadus neesot dzīvojusi Parīzē! Dārgumiņ, tenisa klubos, ziemas sporta kūrortos un pat viselegantākajās ballēs jaunam meitenēm visu laiku ir jāpiesargājas! Citādi…

— Anna Mārī, man šķiet, ka šadas nepatikšanas var viegli novērst ar savu izturēšanos.

— Bez šaubām! Lūdzu, ticiet man, ka pret mani jaunekļi vienmēr izturas korekti!

Skatoties uz viņu, nebija grūti tam ticēt. Viņa nobeidza zīmīgā tonī:

— Bet ir taču daudzas, ar kuriem viņi lakstojas. To nevar neredzēt.

Tad ienāca modeļu demonstrētājas.

— Ā, redziet, Agnesa! Tā ir florentīniešu kleita! Ko jūs par to sacīsiet?

Modelis bija salkans un pretenciozs, apkrauts ar ziediņiem un lentītēm, un saucās vienkārši Botičelli.

— LIn kā pa lieldienām? — mazā pļāpa atsāka. — Ja nemaldos, jums ir vasarnīca Ardelo?

— Manam vecākajam brālim… Mantojums no viņa pirmās sievas.

— Ak tā! Skatieties: šinī modelī es biju uz jūsu balli… Lieldienās tur droši vien vēl ir stindzinošs aukstums!

Pagriezos uz viņas pusi, lai viņa labāk dzirdētu manus vārdus.

— Jā, — es sacīju. — Un tā kā ziemeļu pludmales man ārsti sevišķi neieteic…

— Kāpēc? Vai jūs tur kļūstat pārāk nervoza?.., Si vecrozā kleita man arī ļoti patīk.

— Tā ir ļoti glīta… Nē, maniem nerviem turienes klimats nekait, bet vārgām plaušām tas ir par skarbu,

— Vai jums ir vārgas plaušas?

— Slimojusi nekad neesmu… Tomēr labāk ir izvairīties …

— O, protams!… Cilvēks nekad nevar būt pārāk piesardzīgs… — Anna Marija apklusa. Uz īsu bridi. — Sakiet — vai jūsu ģimenē vispār ir tāda predispozīcija? …

— Tieši manā ģimenē gan ne. Kaut gan Valentīns… varbūt… Un es zaudēju māsu, vēl pavisam mazu, — viņa nomira pēc plaušu plēves iekaisuma. Anna Mārī, tas, ko es jums uzticu, lai paliek starp mums…

— Jā, bet…

— Jūs pati zināt, kādi ir ļaudis: viņi pataisa mušu par zilonil… Un vispār mūsu atzarojums no vecmāmiņas puses ir tik maz skarts… Vai mēs redzēsim arī pēcpusdienas kleitas?

— Bet jūsu brālēns, Agnes?

— Kurš? Vai Ksavjē?

— Jā.

— Ko jūs gribat zināt?

— Vai viņam arī ir Šī… šī predispozīcija?

— 0, viņš ir atveseļojies.

— Atveseļojies?

— Citādi taču viņš nebūtu atgriezies.

No kurienes? No Šveices?

— Jā, no Davosas.

— Pagaidiet, pagaidiet, es īsti nesaprotu. Man minēja kādu citu vietu, kādas sādžas nosaukumu…

— Pareizi. Pēdējos trīs gadus Ksavjē dzīvoja atsevišķā mājiņā turpat kaimiņos kādā ielejā.

— Un pirms tam? Vai viņš bija pašā Davosā? Varbūt sanatorijā?

— Protams, Anna Mārī.

Iestājas klusums, un tad Anna Marija Mortjē pateica:

— To es nezināju.

Nākamajā sestdienā pie brokastu galda neatradu ne tēvoci Teodoru, ne tanti Emmu.

— Viņi ir Soloņā, —• māte man paskaidroja. — Uz medībām. Simons viņus aizveda ar savu auto un arī atvedīs atpakaļ. Dārgumiņ, vai tu arī būtu gribējusi braukt līdzi? — viņa mīlīgā balsī piebilda. — Nē, nē, patiesi! Kas gan man nāk prātā? Tu taču necieni medības: tu esi pārāk jūtīga un pārāk labsirdīga.

— Vai tur sabrauks daudz ļaužu? — es jautāju.

— Kādi desmit cilvēki. Paziņas no biržas, ļaudis, ar kuriem tu nesaejies… Jā, un vēl tavas draudzenes Annas Marijas tēvs. Tavs tēvocis nebija viņu kādas dienas saticis un uzaicināja līdzi uz medībām.

— Kad atgriezīsies tēvocis Teodors un tante Emma?

— Ne agrāk kā pirmdien. Un arī vēl nevar zināti…

Viņi atgriezās svētdienas vakara nokārtiem deguniem.

Abi divi mana brāļa pavadībā tūlīt pat devās uz vecmāmiņas istabu. Māte, kurai viņi pa ceļam, braucot cauri Prīzei, bija piezvanījuši, jau tur atradās. Apspriede ievilkās. Tik ilgi, ka aizkavējās pusdienas, — ārkārtēja atkāpšanās no pieņemtajiem noteikumiem.

Uzturējos divatā ar Ksavjē otrā stāva salonā, pūlēdamās apslēpt nepacietību. Garais puisis bija izstiepies uz dīvāna un vērās griestos. Vēroju viņu. Acīm redzot, viss patlaban notiekošais, kas attiecās tieši uz viņu, norisinājās, pilnīgi viņam nezinot. Sī dziļā nezināšana, it kā pasīvā piekrišana mani nepamudināja savaldīties, bet noskaņoja tieši kareivīgi. Kas tad aizsargās šo vieglo ievainojamo, ja ne es, kura labāk pazina Busardelu paradumus un vairāk bija pieradusi pret tiem cīnīties? Nekā darīt, ka vienīgajiem ieročiem, kas bija manā rīcībā, trūka cildenuma.

Pazvanīju un liku atnest portvīnu, pateikdama Ksavjē, ka tā mums būs īsāks laiks. Izdzēru glāzi, pēc tam vēl vienu.

Beidzot durvis atvērās, ienāca mūsu tuvinieki, un man uzreiz viss kļuva skaidrs. Sēdāmies pie galda. Mednieku sejas bija drūmas, lūpas slēgtas. Soloņas gaiss viņiem nebija nācis par labu. Tovakar mums nebija jānoklausās stāstījumi par nāves trīsās elsojošiem dzīvniekiem.

Toties es runāju viena pati par visu ģimeni. Galu.galā tante Emma vairs neizturēja un pikti uzsauca:

— Ak, dieva dēļ, apklusti taču mazliet! Man sāp galva.

Viss šis pasākums tika veikts slepus, ārpus mana redzes loka. Tikai retumis uztvēru kādas pazīmes. Tās rei-zem atplūda līdzīgi apļiem, kas izplešas pa necaurspīdīga ūdens virsmu, atklājot, ka dzīlēs kaut kas virmo un kustas,

Nākamajā nedēļā reiz pie kafijas galda tante Emma jautāja Ksavjē:

— Mīļo zēn, ko tu pēcpusdienā darīsi?

— Krustmāt, Agnesa grib iet apskatīt Vijāra izstādi, Es viņu pavadīšu.

Tante Emma iztukšoja tasi, atstādama mazu lāsīti, ko vel pamatīgi apmaisīja, lai izkustu viss cukurs, un tad — hop! — ar vienu vilcienu izsūca pēdējo.

— Un ja es gribētu jums pievienoties? — viņa iesaucās. — Ko jūs par to sacītu?

Pārsteigta paskatījos uz tanti. Viņa necieta ne izstādes, ne muzejus. «Man tur jāžāvājas,» viņa dažkārt teica, «ne aiz garlaicības, bet tāpēc, ka jāstāv kājās. Žāvādamās es sarijos gaisu, un man uznāk vēdergraizes.» Turklāt viņa jauca visus mūsdienu gleznotājus un tos vienlīdz nopēla; Sezans vai Pikaso — viņai vienalga, abi esot «kubisti». Kad mēģināju labot tantes kļūdīšanos, viņa pielika punktu: «Teiksim vienkārši — boļševiki un nerunāsim vairs par to!»

Tante Emma pieprasīja limuzīnu, un tas apstiprināja manas aizdomas: viņai bija kaut kas aiz ādas, un viņa ar laipnībām centās pieglaimoties vienam no mums, droši vien ne man, bet Ksavjē. No šīm sīkajām viltībiņām var spriest par tantes raksturu: ne dziļa saprāta, ne īsta ļaunuma.

Par nelaimi, viņa vilcinājās ar savu nodomu atklāšanu. Bijām apstaigājuši jau visus izstādītos audeklus, taču tante Emma vēl nebija nekā pateikusi, atskaitot dažus no viņas puses nepieredzēti iecietīgus vērtējumus: «Ļoti glītas nokrāsas, goda vārds… Lai saka, ko grib, taču mode toreiz bija burvīga… Es tādu gleznu negribētu savā dzīvoklī neparko, tomēr jāatzīst, ka tā ir māksla…»

A! — viņa izdvesa, kad izgājām no Bumbu spēles zāles. — Nav nemaz auksti: uzaicinu jūs uz tasi šokolādes vafeļu kioskā.

Viņa uzskatīja, ka apmeklēt kafejnīcu zem klajas debess, Tilerijās vai Buloņas mežā, dāmai pieklājas.

Atsēdāmies pie galdiņa. Tante Emma ieņēma vietu starp Ksavjē un mani. Pasūtījusi šokolādi, viņa piepeši pievērsās krustdēlam, pieliecās, atkal izslējās, pat sagriezās šķērsām, it kā lai nopētītu Ksavjē no visām pusēm un ieraudzītu viņā to, ko parastie mirstīgie nepamanītu. Beidzot viņa sacīja:

— Tjā! Zini, mīļo zēn, es atrodu, ka tu neizskaties sevišķi labi!

Manīju, ka ir pienācis brīdis, kad vajag klausīties un izturēties smalkjūtīgi. Palūdzu oficiantam, kas mūs apkalpoja, lai tas atnes gabalu maizes, un sāku mest drupatas zvirbuļiem un baložiem. Mazāk izlutināti nekā vasarā, putni ļāvās pievilināties un salidoja vesels bars, dodot man iespēju neuzkrītošai nodarbībai.

— No tā esmu vienmēr baidījusies! — tante turpināja. — Tu Parīzē elpo sliktu gaisu. Un pasaki rnan — kālab? Lai klīstu apkārt pa māju kā nosodīts un pastāvīgi gadītos mums pa kājām… O, tu mūs neapgrūtini — viens cilvēks vairāk vai mazāk Vandeika avēnijā… Bet kālab?… Es zinu, tu vari sacīt, ka mēs paši vēlējāmies, lai tu studē tieslietas. Pareizi! Taču nav ko steigties! Un, kad tu būsi beidzis, — ko tad? Nevar būt ne runas par to, ka tevi uzņemtu par līdzdalībnieku mūsu kantorī, jo abi tavi tēvoči — paldies dievam! — vēl ir pie labas veselības un tavs brālēns Sirnons ir kā radīts, lai kļūtu viņu pēcgājējs. Ko tad? Ja gribam radīt tev stāvokli, tad mums ir laika diezgan par to padomāt un, jo mazāk steigsimies, jo pareizāk izvēlēsimies… Bez tam es tevi pazīstu, mīļo zēn! Tu nepretojies, tu nekā neiebildi pret jurisprudences studēšanu, tāpēc ka tu mus mīli un cieni, bet īstenībā tas tevi nemaz pārmērīgi nevilināja! Saki! Vai es maldos?… Redzi nu! Tava vecā krustmāte saprot tevi tomēr vislabāk… Bērni, dzersim šokolādi, kamēr tā vēl karsta… Kas grib vēl vafeles?…

Tante Emma atvilka elpu un uz brīdi apklusa. Viņas runas pirmais posms bija nobeigts.

— «Ko tad, krustmāt?» tu teiksi… Jā, tev taisnība. Jautājums ir vietā… Aizsūtīt tevi atpakaļ kalnos… hrn, hm… tas man nemaz nepatīk. Galu galā ļaudis sāks melst, ka tu vēl esi slims. Ko var zināt, varbūt tādas valodas jau klīst? Ej nu sazini, varbūt tik bieži pagarinātā uzturēšanās Šveicē… tu jau zini, mīļo zēn, ka es neskopojos, jo man šķita, ka tu juties tur labi… varbūt tas viss jau radījis sliktu iespaidu un tev kaitē? Jo kā lai pierāda ļaudīm, ka viņi maldās?… Nē — uz kalniem vairs ne! Tas ir skaidrs!… «Ko tad, krustmāt?» Nu tad klausies, krustdēl, man jau ir radies kāds nodoms! Ā, tu labprāt gribētu to zināt?

Lūdzu, es tevi ilgi netirdīšu… Vai tu mani triektu ratā, ja es tev uzdāvinātu Baijū zemesragu?… Tu neatceries, kas tas ir? Tad klausies: Baijū zemesrags veido dienvidrietumu zemes strēli vienā no trim Hiēru salām. So īpašumu ģimenē ienesa mana vecmāmiņa Klapjē. Kad tavs tēvocis Teodors saņēma Soloņas muižu, es dabūju Baijū zemesragu. Atzīšos, ka tāda sieviete kā es, kas tik loti pieķērusies tuviniekiem, nespēj tur dzīvot. Pēc sava dievinātā tēva nāves gan domāju aizbraukt turp un aprakties līdz mūža vakaram… Bet cilvēks domā — dievs daral Māte Vandeika avēnijā jutās tik vientuļa! Man pietrūka drosmes viņu pamest… Turklāt tanī laikā, lai nokļūtu salā, vajadzēja braukt ar laivu divas stundas, un mani šaušalīgi moka jūra slimība… īsi sakot, es tev dāvinu to vietu. Tur ir ļoti veselīgs gaiss. Nesalīdzināmi patīkamāk nekā Rivjērā. Un tu mīli vientulību, tāpēc jutīsies tur kā paradīzē: Baijū zemesrags iestiepjas atklātā jūrā un ir īsts tuksnesis salīdzinājumā ar Francijai pievērsto salas krastu. Māja arī tur ir, vienmēr esmu likusi to uzturēt kārtībā, pamatīga, senlaicīga ēka ar — tici manam goda vārdam — gandrīz kilometru jūras krasta, kas pieder man, un tikpat daudz citas zemes. Šķiet, ka tur no vēja aizsargātās vietās audzē kumelītes un lefkojas. Tu re,dzi, tev nebūs ko sūdzēties! … Labi, tas ir norunāts! Tikko tu vēlēsies, aizbrauc uz turieni, padzīvo pāris nedēļu, un, ja tev tur patiks, tad šis mazais Eldorado piederēs tev. Formas pēc es to tev pārdošu par naudas summu, ko būšu tev nodevusi no rokas rokā, lai vēlāk nebūtu jāmaksā mantojuma nodoklis. Tad tev arī piederēs īpašums, kurā varēsi dzīvot katrā gadalaikā, nejuzdamies nevienam par nastu… Joks būs izspēlēts.

Tas tika izspēlēts. JoBusardeli nebija gribējuši izprecināt Ksavjē, bet saprecināt viņu tieši ar Annu Mariju Mortjē. Kad nodoms nepiepildījās, bārenis kļuva ģimenei par traucēkli. Diezin vai vairs izdosies sameklēt jauneklim tik izdevīgu partiju, it sevišķi tādu, kura būtu vērta trīs miljonus. Pūru samazinot, vispār bija jāšaubās, vai Ksavjē var cerēt uz kaut cik nozīmīgu partiju; ticība viņa nākotnei zuda. Tagad nu tuvinieki attapās, ka viņš, šķiet, nemaz neesot tīkojis noslēgt Šīs laulības, un tas tiešām tā bija; lai attaisnotu jaunā radinieka izraidīšanu, uz dienvidiem, ģimenē pēkšņi visi atklāja, ka viņam esot grūti pierast pie Parīzes, un arī tas pēc desmit gadu ilgās uzturēšanās Šveicē atbilda patiesībai.

Baijū zemesrags spēja savaldzināt un pievilkt Ksavjē; ar ierasto padevību viņš tūlīt pat, jau iepriekš iztēlojās, cik burvīgs būs šis pamestais stūrītis; jauneklis plānoja tur nodoties kumelīšu un lefkoju audzēšanai, dzīvot kā dabas bērns un draudzēties ar salas zvejniekiem.

Galu galā Ksavjē aizbrauca. Ģimene atbrīvojās no viņa klātbūtnes. Morālie putekļi, kurus bija sacēlusi bāreņa īslaicīgā uzturēšanās Parīzē un kuri brīdi pavirmoja savrupmājas plašajās telpās, atkal nogūla uz lietām un cilvēkiem, no jauna ietīdami manu dzīvi.

Drīz vien man jau bija tāda sajūta, it kā Ksavjē vispār te nekad nebūtu ieradies. Es tik viegli samierinājos ar viņa aizbraukšanu un prombūtni, tik ātri apradu ar ikdienas dzīvi, ka no tā vien, ja par to vēl būtu šaubījusies, rnan kļūtu skaidrs, ka nebiju iemīlējusies brālēnā.

Man kļuva arī skaidrs, ka, neraugoties uz maniem spriedelējumiem, nepatiku un biežo dumpošanos, es tomēr Busardelu vidū jutos mājās.

V

LAULĪBAS

Brīdi novērsta no manis uz Ksavjē, tuvinieku uzmanība atkal tika veltīta man. Viņiem pastāvīgi bija nepieciešamas kādas ar ģimeni un dinastiju saistītas raizes, bet tikai vienas uzreiz. Tagad no jauna es biju izvirzīta dienas kārtībā; mani sāka paslepen novērot; tiklīdz ienācu istabā, saruna aprāvās. Tante Emma, neprazdama savaldīties, ar savārn parastajām dzēlībām nodeva bažas, kuras atkal bija modušās radu kliķē.

Taču es nestājos viņiem pretī ar draiskulīgu ķircināšanos. Sī rota|a mani gandrīz nemaz vairs neuzjautrināja. Varbūt jau pārāk biju piesūkusies ar ģimenes atmosfēru, tāpēc tuvinieku bailes no nepiemērotām laulībām man k|uva saprotamākas. Iespējams arī, ka veiklais manevrs, ar kuru izjaucu Ksavjē precības ar Mortjē atvasi, bija man prasījis tik lielu piepūli, ka salīdzinājumā ar to sīkas sa-dursmītes mani tagad vairs neinteresēja.

Galu galā var arī būt, ka, piešmaukusi Busardelus, viņiem nezinot, vienā kaujas laukā, es sajutu pietiekamu gandarījumu un tāpēc varēju uz viņu pārējām intrigām nolūkoties iecietīgi. Ļāvu, lai uzvarētie žvadzina ieročus.

Necentos vairs iedvest viņiem aizdomas, kā biju darījusi pirmajās dienās pēc atgriešanās, ka esmu varbūt apprecējusies Savienotajās Valstīs. Atmiņa vēl gluži spilgto Normana tēlu man vairs nevajadzēja aizsargāt. Biju izskaidrojusies ar šo ēnu, kura kādu laiku liks mani mierā.

Tā ģimenē satraukums par mani drīz vien sāka norimt. Mans dzijais miers — jo sabiedrībā gāju reti, biju k|uvusi laiska — viņus iedrošināja. Nedēļas aizritēja, kļuva aizvien mazāk ticams, ka dumpīgā meita tik ilgi vilcinātos atklāt ģimenei, ka ir apprecējusies ar jenkiju. Nē: uzbudinājums bija bijis ass, taču tas pārgāja. Es ļāvu tam pāriet.

Es nekā indīga neatcirtu, kā mēnesi Iepriekš noteikti būtu darījusi, bet pat pavīpsnāju, kad tante Emma kādu dienu ska|i nobazūnēja:

— Kaķīt, tu tik ilgi nevarēji šķirties no Jaunās Pasaules, bet man rādās, ka neesi tur iemantojusi sevišķi daudz draugu! Tev no turienes nemaz nepienāk vēstules! Nedomā, ka es uzraugu tavu saraksti, bet redzu, ka tu tikpat kā nekad nedāvā saviem brāļubērnicm amerikāņu markas!

Šādās āķīgās piezīmēs, tāpat kā apslēptākos, toties iedarbīgākos mātes uzbrukumos un tēvoča Teodora medību stāstījumos, tēva gurdajos aplinku norādījumos un vecmāmiņas neskaidrajā purpināšanā es vairs neizšķīru ne jēgas, ne īpaša nodoma: tie bija parastie piedziedājumi, kuru skaņās esmu uzaugusi un kurus atkal pazinu — tā bija manas sugas |aužu dzīvnieciskā murdoņa, mušu dzimtā ņurrāšana.

1

Jauns notikums atkal saistīja un uzsūca visas ģimenes uzmanību un sakļaušanās spējas. Kāds no tiem notikumiem, kuri uzreiz izkliedē atsevišķu cilvēku egoismu, savstarpējo nenovīdību un apslēpto ienaidu. Viss pārvērtās Atsevišķie indivīdi zaudēja personiskās pazīmes, palika tikai vienots un vienveidīgs bloks. Sī parādība, ko allaž izraisīja kāds trieciens, kas satricināja visu ģimeni: nāves gadījums, krīze vai karš, piepildījās ar gandrīz bioloģisku precizitāti, un, bez Šaubām, tieši tās periodiskā atkārtošanās vienmēr atkal nostiprināja kopīgos tikumus un ai jaunoja visu organismu.

Simona Zanna nedzemdēja paredzētajā laikā.

Papriekš neviens par to sevišķi neuztraucās. Mana jaunā svaine bija iesācēja, viņa vēl nebija apliecinājusi savas spējas, nebija ierindojusies Busardelu sievu vidū, kuras tradicionāli bija kā radītas, lai kļūtu mātes, un bez grūtībām, bez sarežģījumiem laida pasaulē bērnus.

Dienām aizritot, tuvinieki kjuva nemierīgi. Viņi ar šausmām atcerējās, ka Simona pirmā sieva, grūtnieces vecākā māsa, bija mirusi dzemdībās. Nāve bija viņu piemeklējusi, laižot pasaulē trešo bērnu, bet šoreiz jau pirmajās dzemdībās… Šķiet, nebūšu netaisna, apgalvojot, ka Simons mocījās bažās vairāk kā nākamais tēvs nekā laulātais draugs. Ar kādiem noteikumiem jaunajā laulību līgumā brālis bija nodrošinājies pret nepatīkamiem finansiāliem pārsteigumiem, ko bija piedzīvojis pēc pirmās sievas nāves? īsti es to nezināju. Taču vienu redzēju skaidri: tuvinieki, it īpaši māte un brālis, vairāk raizējās par gaidāmo pēcnācēju nekā par nelaimīgo dzemdētāju, nevarīgo starpnieci starp dzīvo augli, kurš kavējās viņas klēpja gūstā, un vīra ģimeni, kas nepacietīgi gaidīja šo augli.

Akušieris diendienā vilcinājās ar diagnozes precizēšanu un atlika galīgo izšķiršanos. Mātei dzemdību sāpes bija mitējušās, un parādījušies sirds darbības traucējumi, kas lika baidīties no visļaunākā. Tuvojoties liktenīgajam atrisinājumam, kas prasīs ķirurga iejaukšanos, jo uz dabu vairs nebija ko cerēt, radinieku saplūdums Simona nelielajā savrupmājā arvien pieauga. Ar katru nokavēšanās dienu ieracās jauns papildinājums. Papriekš bija nākuši tikai tuvākie radi, pēc tam brālēni un māsīcas, svaiņi un svaines un beidzot ari attālākie, vispirms tiešie, vēlāk arī otrās un trešās pakāpes radinieki, it ka aiz radniecības attāluma viņiem būtu bijis jāveic tālāks ceļš līdz Simona savrupmājai; viņi atgādināja viduslaiku zemniekus, kas viļņiem atplūda no aizvien nomaļākiem lauku nostūriem palīgā pilsētai, kurai draudēja briesmas.

Ģimenes rindas saslēdzās. Tiesas priekšsēdētājs un viņa sieva, Simona Zannas tēvs un māte, brīnījās par šādu pulcēšanos. Pirmajās dienās tā viņiem bija likusies nesmalk-jfitīga, taču itin drīz tās apjoms sāka viņiem imponēt. «Cik saliedēta ģimene!» tiesas priekšsēdētājs vairākas reizes dienā atkārtoja. «Cik saliedēta ģimene!» Patiesi, visu šo apmeklētāju jautājumos, sarunās, kas norisa klusās balsīs, viņu sejās un roku spiedienos it neviens nevarētu atklāt ne mazākās liekulības pēdas. Visi bija patiesi. Ar nenovēršamās nāves un nenovēršamās dzīvības klātbūtni šajā namā pietika, lai atmodinātu šajos ļaudīs viņu labāko «es». Viņi tiešām mocītos, palikdami savās mājas, kamēr Malerba laukumā norisinājās dzemdību drāma. Tā viņus skāra. Viņi zināja, ka viņu dzimta, par spīti grūtajiem laikiem, bija izturējusi un pastāvējusi, tikai pateicoties vairošanās spējām. Protams, viņi bija arī paraduši bez mazākā prieka un pat ar skaudību un divkosību nolūkoties vieni uz otru veiksmi; ja no viņiem kāds kļuva bagāts vai izputēja, tad pārējo sejas zem līdzjūtības maskas ļauni izvīkstījās, un tie, kuri sacīja: «Kāda briesmīga nelaime!» — īstenībā nodomāja: «Ir vēl taisnība zemes virsū!» Bet dzimšana, bet nāve! Un kur nu vēl abas kopai

Valentīna Helēna un tante Luīza pieņēma apmeklētājus apakšējā stāvā un informēja attālākos radiniekus, kuri, apzinādamies savu vietu, nelūdza atļauju uzkāpt augšstāvā. Tante Emma, ko mocīja asa aknu lēkme, ciezdama divkārši, uzturēja sakarus starp abiem stāviem un reizēm, piespiedusi roku pie sāpošajiem sāniem, apstājās kāpņu vidū.

— Nekas, nekas! — viņa atvairīja tos, kuri izteica viņai līdzjūtību. — Vai tagad tas ir svarīgi?

Tante Emma cieta arī vēl no tā, ka jutās nederīga. Viņa bija vecmeita, un viņas vienīgajai māsai Luīzai nebija bērnu: dzimšanas noslēpumi Emmai bija sveši. Viņu neielaida grūtnieces guļamistabā, kur reizēm kopā ar slimnieku kopēju, akušieri vai ārstu ieslīdēja mana māte vai Helēna un kur pastāvīgi uzturējās tante Ziljēna.

Jā, tieši Ziljēna bija izstūmusi Emmu, Ziljēna, kuru Emma vienmēr izsmēja un nesaudzīgi strostēja par viņas kļūdaino valodu un nepareizo izrunu, taču šī manas mātes jaunākā māsa, lai arī kā runādama, bija mūsu ģimenes vecmāte. Pieci bērni, visi sveiki un veseli, paši jau kļuvuši tēvi un mātes, sagādāja piecdesmit divus gadus vecajai Ziljēnai stabilu autoritāti, kura ar katru gadu, ar katru jaunu mazbērnu arvien pieauga. Nebija daudz tiešu vai netiešu Busardelu, kas nāca pasaulē bez Ziljē-nas padomiem, paredzējumiem un palīdzības. Tādos brīžos viņa atguva visas tiesības.

Māte neatkāpās ne soļa no Simona. Salonā blakus guļamistabai, kurā norisa traģēdija, abi skaitīja minūtes un stundas, reizēm kaut ko aprauti iejautājās viens otram, atbildēja, nenobeigdami teikumus, saprazdamies ar skatieniem, līdzīgi atsaukdamies uz klusumu un uz katru troksnīti, vienoti, satraukumā un bailēs sakļāvušies ciešāk, nekā māte jebkad būtu varējusi cerēt.

Viņa klusītēm pieklauvēja pie guļamistabas durvīm; uz sliekšņa parādījās tante Ziljēna baltā halātā:

— Mārī, akušieris tūlīt ies projām. Tu varēsi aprunāties ar viņu.

Tad iznāca akušieris. Devos pakaļ Simona Zannas tēvam un mātei, kas gaidīja brāļa kabinetā. Visi aplenca akušieri, izjautāja. Viņš atbildēja, ka pagaidām vēl nedrīkstot iejaukties. Varbūt rīt… Viņš uzskatīja, ka ar knaiblēm vien nepietikšot. Tātad… Vispārējā klusumā atskanēja traģiskais vārds, ko neviens neuzdrošinājās atkārtot: ķeizargrieziens… Akušieri neizvadīja pa parādes kāpnēm, jo pie tām lejā drūzmējās radinieki.

Vēl viena diena, kas nebija nesus! ne uzlaboš atrisinājumu. Cits pēc cita atvadījās, lai dotos n gājām vēja šaustītajā Malerba laukumā. Tikko v skatīt ietves, bruģi, ielu krustojumu. Bijām kā ap.sMi.ULlu. aiz noguruma, mūžīgās sačukstēšanās un neatslābstošā nervozā saspīlējuma, ārpasaules dzīve mums rādījās svešādā aspektā. Šķērsojām laukumu kājām, lai «mazliet attaptos». Visi domās kavējāmies pie jaunās sievietes, kas bija palikusi vientuļa droši vien savā nāves gultā. Attālinoties tas viss saltajā naktī likās vēl divkārt, vēl daudzkārt šausmīgāk. Tas bija ļaunāk nekā parasta agonija.

Sasnieguši Vandeika avēniju, mēs vēl sapulcējāmies pie vecmāmiņas, kas negulēja. Šķiroties, lai dotos uz savām istabām un mēģinātu aizmigt, mēs saskūpstījāmies cits ar citu, es tāpat kā visi.

Beidzot dabūjām zināt, ka izšķirošās stundas tuvojas. Nelaimīgo jau vairs nevarēja transportēt uz slimnīcu; savrupmājā atveda operāciju galdu un ķirurģiskos instrumentus.

Bija jau pievakare. Ieradās divi ķirurga asistenti un vēl viena slimnieku kopēja. Apakšstāvā sapulcējušies radinieki lūdza, lai viņus neraida projām, viņi saspiedās divās istabās. Augšstāva ēdamistabā mēs bijām cilvēku desmit, jo arī mums bija vajadzējis atbrīvot salonu, kas atradās pārāk tuvu guļamistabai. Turēju Zannas mātes rokas, par viņu neviens neraizējās. Ārsti un māsas bija ieslēgušies grūtnieces istabā. Pēc brīža salona durvīs parādījās tante Ziljēna, bāla kā audekls.

— Viņi negrib, ka es palieku— tante sacīja. — Man atļāva tikai padot hloroformu.

— Vai viņa iemiga? — Simons jautāja.

— Jā… Viņa izturējās drosmīgi.

— Ak dievs! — Zannas māte izdvesa, drebēdama aiz satraukuma. — Nekā vairs nedzird…

Patiesi. Pēc nemitīgā soļu trokšņa, pēc vaidiem un kliedzieniem, kuri laiku pa laikam bija atskanējuši cauri sienām, viss bija apklusis. Mazajā savrupmājā bija iestājies mēms klusums. Un tad pēkšņi Valentīns sāka raudāt. Iedomājos par viņa vārgo veselību un jūtīgumu; nezin : kāpēc atcerējos, ka piecpadsmit gadu vecumā viņš bija glīts zēns.

Valentīns elsoja. Sieva ieveda viņu blakus istabā. Vēl viens otrs iešņaukājās. Kaut kas neloģisks, bezjēdzīgs bija šajā trejādā ļaužu sagrupējumā — vairums tuvinieku apakšstāvā, mēs ēdamistabā un ķirurgs ar asistentiem guļamistabā. Vēlā stunda, šīs telpas, cilvēki, kas te bija sapulcējušies, viņu pārdzīvojumi — šķita, ka tanī visā nav nekādas saskaņas, ka šim savienojumam tūlīt jāsa-Irst. Tante Emma pēkšņi ieprasījās, kad jau bija pārāk vēlu par to domāt:

— Vai viņiem vismaz ir viss vajadzīgais?

— Noteikti jā, — atbildēja tante Žiljēna, kas nebija novilkusi balto halātu. — Ja tu to redzētu! Tagad tur ir īsta operāciju zāle. Sterili palagi gar sienām. Sagatavota ir arī vannas istaba. Vari man ticēt: tie ir lieliski speciālisti.

— A! — tiesas priekšsēdētājs pievērsās sievai. — Vai dzirdēji, mīļā?… Un to saka pieredzējis cilvēks.

Simons nevarēja nosēdēt uz vietas. Piecēlies kājās, viņš, Cisas kodīdams, paspēra dažus soļus. Skaidri dzirdēju, ka viņš murmināja:

— Es nesaprotu… nē, es nevaru to saprast…

Viņš nevarīgi paraustīja plecus.

Piepeši no lejas atplūda apslāpēta rīboņa. Mokpilnajā uzbudinājumā brālis tomēr ievēroja ierasto mājas troksni

— Kā? Ver vārtus?

— Ferdinand, — māte sacīja, — aizej paskatīties.

Tēvs atgriezies paskaidroja: limuzīnā atbraukusi vecmāmiņa ar Fransizu. Vecmāmiņa likusi iebraukt mašīnu zem velves un tad aizvērt smagos vārtus. Neizkāpjot no auto, ievīstījusies, nekustīga un mēma, ar sildāmo pie kājām viņa tur gaidīs.

Laiks vilkās lēni. Neviens vairs nerunāja. Aizritēja stunda. Tad tante Emma, saliekusies uz priekšu, abas rokas piespiedusi pie sāpošajām aknām, aizmirsdama savaldīšanos, ievaidējās. Tante Luīza izveda māsu no istabas, tāpat kā Helēna bija izvedusi Valentīnu. Pēc dažām minūtēm tante Emma atgriezās.

— Tu izskaties labāk, — mana māte sacīja.

— Jā, mīļā Mārī, es mazliet atbrīvojos no žults.

Viņa atsēdās. Taču itin drīz atkal piecēlās; visu klātesošo acis sekoja viņas skatienam: salona durvju atslēga bija klusu noklakšķējusi, pagriezās rokturis, durvis atvērās, ēdamistabā ienāca viens no asistentiem un, aiztaisījis durvis, ar muguru atbalstījās pret stenderi.

— Stāstiet! — vairāki reizē iesaucās. — Cik tālu ir?

Asistents paziņoja:

— Puisēns — un dzīvs.

Māte pacilāti apskāva Simonu.

— Mīļo… mīļo zēn, — viņa murmināja. — Manu mīļo zēn…

Pirmo reizi mūžā redzēju māti raudam.

— Bet viņa? Kā ir ar viņu? — lūdzošā balsī jautāja 2annas tēvs un māte.

— Mēs vēl ceram glābt mātes dzīvību, — asistents teica.

Tante Ziljēna saķēra viņu aiz rokasi

— Es nedzirdu bērnu kliedzam!

Māte, atkal iztrūkusies, atrāvās no Simona.

Baltajā halātā tērptais jaunais vīrietis pavēra durvis.

— Ieklausieties, — viņš sacīja.

No guļamistabas atskanēja it kā dusmu kliedziens.

Rītausma atnesa cerību visiem. Iegāju brāļa kabinetā. Tur neviena nebija; par spīti aukstumam, es atvēru logu, lai paelpotu svaigu gaisu.

Lejā uz ielas sāka parādīties radinieki no apakšstāva, kuri beidzot atstāja savrupmāju. No vārtu velves izbrauca vecmāmiņas limuzīns un lēnām šķērsoja ietvi starp divām cilvēku rindām, vīrieši noņēma cepuri, sievietes palocīja galvu. Visi sveicināja Busardelu vecmāmiņu, kas šonakt vēlreiz bija kļuvusi vecvecmāmiņa. Tuvinieki sadalījās bariņos, atkal pārgrupējās. Viņi vilcinājās ar aiziešanu. Ledaini saltajā rītā viņi vēl uzkavējās pie mājas. Atvadījās cits no cita vēl un vēlreiz, šķirdamies negribīgi. [24]

Tēvoča Teodora atnestā jaunā vēsts apmulsināja visu ģimeni.

Esmu jau stāstījusi, ka mana mātesmāte bija apprecējusies divas reizes. Viņu sauca par Noēmiju, un viņa bija visjaunākā no vecvecāku sešiem bērniem.

Es viņu pazinu maz. Viņa nomira, kad man bija tikko septiņi gadi. Tomēr atceros, ka viņai bija cilvēcīgāka seja nekā vecmāmiņai. Pāri gadu tiltam no pagātnes man atmiņā diezgan skaidri nāk veca dāma ar pozamentu apšūtā kleitā, garu mūžu nodzīvojusi sirmgalve, kurai nekad neizsīka stāstījumu pūrs un bija daudz pēcnācēju.

Mātes jūtas bija bijušas Noēmijas kaislība; kļuvusi atraitne ar četriem bērniem rio pirmās laulības, viņa bija ilgojusies vēl pēc bērniem un apprecējusies otrreiz. No jaunajām laulībām bija piedzimusi mana māte, trīs dēli un tante Ziljēna.

Noēmijas divas laulības bija dinastiskā kļūda mūsu ģimenē, jo tās pavēra deltu svešu ģimeņu jūrai. Busardelu un Bizjī mantojums, no kura vecmāmiņa bija saņēmusi vairs tikai vienu sesto daļu, saskaldījās vēl sīkāk. Vienīgi māte nebija ļāvusies šai postīgajai straumei un, apprecēdamās bez mīlestības ar manu tēvu, bija radusi iespēju pievienoties veiksmīgākam ģimenes atzarojumam.

Mātes pusbrāļi un pusmāsas bija un palika atšķelti no mūsu ģimenes. Par viņiem vienmēr runāja daudzskaitlī un nicīgi. Viņi bija «tie Guijū», pēc vecmāmiņas Noēmijas pirmā vīra uzvārda. Sakarus ar viņiem pilnīgi nepārtrauca, jo trūka redzamu iemeslu, taču viņu vidū Busardelu tikumi nebija meklējami. Tie ļaudis nebija ne biržas mākleri, ne notāri. Tikai inženieri, rūpnieki, advokāti — godājamas profesijas, bet ne vairāk.

Mani radinieki tomēr nekad nebija sagaidījuši to, ko tēvocis Teodors viņiem sīki jo sīki izstāstīja par manas mātes pusbrāļa dēlu Fransuā Guijū. Sis stāstījums mums tika pasniegts pie kafijas pēc parastajām ceturtdienu brokastīm, uz kurām manas svaines ieradās ar saviem bērniem. Šoreiz bija uzaicināta arī tante Ziljēna, parādot viņai šo īpašo pagodinājumu par viņas pašaizliedzību. Viņa ieradās violetā vadmalas kleitā ar Venēcijas mežģīnēm.

— Iedomājieties tikai! — sacīja tēvocis, kam šodien valoda sprēgāt sprēgāja.— Šorīt pie mums kantorī ieradās Fransuā, viņš vēlējās, lai uz viņa konta izdara ievērojamu finansiālu operāciju. Neatklāšu jums ne šīs operācijas raksturu, ne apjomu: tas ir profesionāls noslēpums. Kad viņa pieprasītais darījums, veikts, viņš izsaka vēlēšanos redzēties ar mani. Viņu ieved manā kabinetā. Te nu, vēlēdamies man izskaidrot šīs operācijas nozīmi, viņš paziņo… O, jūs neticēsiet savām ausīm!

— Kas noticis? — tante Emma iesaucas. — Tu mani šausmīgi uzbudini!

— Fransuā maina specialitāti. Uz labāku, pēc viņa vārdiem. Viņš atstāj manufaktūru. Bet uzminiet, uz ko viņš pāriet!

— Te nudien nevar tikt gudrs! — tante Ziljēna iesaucas.

Kā vienmēr, kad nelaikā iejaucās sarunā vai izsaka vul [25] garu teicienu, ziljēna saņem no māsīcas Emmas bargu skatienu.

— Ak dievs! — ierunājas mana māte, kas vienmēr labprāt nopel Guijū ģimeni, kaut gan to dzemdējusi viņas pašas māte. — Ak dievs, viņš būs izvēlējies kādu apkaunojošu amatu! Tas nu mums tiešām būs patīkami!

Tante Emma pilnīgi deg aiz ziņkārības:

— Bet kādu amatu?

— Viņš būs fabrikas direktors, — tēvocis saka.

— Viss atkarīgs no — kādas fabrikas,

— Pilnīgi pareizi, dārgai

— Kas tad viņam būs par fabriku?

— Dzīvnieku spalvu cirptuve!

Uz mirkli iestājās mēms klusums, un pēc tam bira izsaucienu krusa. Tante Emma apgalvoja visskaļāk, ka tas esot pretīgi.

— Kas tas pa riktīgam būtu? — tante Ziljēna ieprasījās savā žargonā.

— Katrā ziņā tas ir pretīgi! — tante Emma vēl skaļāk atkārtoja. — Pie tā es palieku!

Tēvocis bija ar mieru sniegt tuvākus paskaidrojumus.

— Kad trušu ādas nav pietiekami augstas kvalitātes, lai tās izstrādātu kažokādās …

— Imitācijās! — tante iebilda.

— … tad to spalvas nocērp un no tām ražo filcu, bet pašas ādas izmanto želatīna izgatavošanai.

— Vai! — tante Emma aiz dziļa riebuma noskurinājās.

— Aizvien atbaidošāki… Fransuā nodarbosies arī ar to?

— Bez šaubām! Nodīrātās dzīvnieku ādas tiks racionāli Izmantotas, turklāt plaša apjomā. Kā cilvēks var izšķirties par tādu nodarbošanos?

Pacēlusi dzelteno plaukstu, kas izslējās no melna krepa piedurknes, tante Emma pravietiski sacīja:

— Mūsdienu jaunieši nekautrējas ne no kā, ja runa ir par naudas pelnīšanul — Gluži nevietā viņa vēl piebilda:

— Sic transit gloria mundil1

Gan kļuvusi jau visai prātīga, es tomēr nespēju apslāpēt smaidu un atturēties no iejaukšanās:

— Vai jūs neesat pārāk bargi?

k

— Protams! — tante Emma iesaucās. — Būtu jābrīnās, ja tu nerunātu pretī!… Nu, kaķīt, kad tu apmeklēsi šo fabriku, tad pacenties nesaraukt degunu pārāk bargi!

Māte iesmējās.

— Domāju, ka mums nu gan nepienāktos, — es turpināju, — mest akmeni uz Fransuā.

— Vai tu paskaidrotu, kā to lai saprot? Vai biržas māklera darbs būtu zemāks par trušādiņu savācēja nodarbošanos?

— Nē, bet… Mūsu ģimenē jau ir bijis guano…

— Velns lai parauj! — tēvocis lādējās.

— Viņa padarīs mani traku! — tante Emma ievaidējās.

Māte, neatpalikdama no pārējiem, piebalsoja:

— Ferdinand, vai tu nevarētu apklusināt savu meitu?

Mani tuvinieki nekad nebija varējuši paciest jokus par

guano. Ka grāfs Ķlapjē, vecmāmiņas tēvs, kam bija piederējušas Cinču salas, ap pagājušā gadsimta vidu desmit gadu laikā iedzīvojās ar guano milzīgā bagātībā — tas bija lieliski, bet kāpēc par to runāt?

— Vēl lieku reizi tavas zobgalības ir nevietā, — pukojās tante Emma. — Mūsu ģimenē visi vienmēr ir bijuši zemesgabalu īpašnieki. Domāju, ka tas tev ir zināms un tu to nenožēlo. Vectēvam piederēja Perū, Ikas provincē, salas — ari tur bija zeme, vai ne?… Gadījās, ka tur sāka iegūt guano, tāpat kā citur iegūst akmeņogles vai novāc labību. Tas ir viss!… Cik aplam tu runā!

— Kā to var salīdzināt ar organisko vielu manipulācijām, līdz kurām šis jaunais karjerists nebaidās pazemoties, — tēvocis sirdīgi teica.

— Gan jūs redzēsiet, — tante melnajā tērpā sacīja,

— paļaujieties uz manu nojautu: viņš izputēs!

— Tā arī būs! — tante violetajā tērpā apstiprināja.

— Baidos, ka Fransuā dabūs to nožēlot.

— Ziljēna!

Tante Emma uzsita pa galdu, saukdama pie kārtības.

— Gribu sacīt: baidos, ka viņš nenožēlos, — vainīgā centās pārlabot.

— Ka viņš nožēlos!… Mīļā 2iljēna, cik ērmīgi tu izsakies!

Ienāca sulainis:

— Agnesas jaunkundzi lūdz pie telefona.

— Kas zvana? — es jautāju.

— Piedodiet, jaunkundz: telefoniste pieprasīja jaunkundzi personīgi. Iepriekšējs pieteikums no Havras,

Piecēlos un ātri izgāju no istabas. Tuvinieki, Šķiet, nekā neievēroja. Viņi bija pietiekami aizņemti ar Guijū atvasi.

— Hallo! Vai Agnesa Busardela jaunkundze pie tele-fona?

— Jā, es pati.

— Neaizejiet no aparāta. Tūlīt ar jums runās Keloga kungs no Havras.

Man bija jāatsēžas.

— Hello, Egnis?

Tātad man bija lemts viņu atkalredzēt. Vispirms redzēju viņa acis.

Vilciena sastāvs lēni slīdēja man garām, un caur vagona loga rūti uztvēru mana Amerikas drauga melno, spožo acu skatienu. Viņš mani bija ieraudzījis, un tad redzēju atkal viņa smaidu. Tumši sārtās lūpas pavērās, atsedzot žilbinošos zobus; notrīsēju, ievērodama «laimes zobu» spraudziņu.

Viņš nolēca uz perona. Normans atkal ienāca manā dzīvē.

— Ag’tiiss! Vm so glad to see you! You look marvellous / [26]

Viņš nepapūlējās runāt franciski. Atbildēju viņa valodā Pavediens bija atkal sasiets.

Vedināju Normanu uz izeju. Iznāca tomēr tā, ka viņš vadīja mani. Viņš bija satvēris mani zem rokas, virspus elkoņa. Piespiedis mani sev klāt, viņš veikli virzīja mani, aizsargādams no drūzmas. Atcerējos, kā pirms nedaudziem mēnešiem pati biju atbraukusi, izkāpusi uz Šī paša perona, tikai ļaužu pūlis stacijā man bija šķitis naidīgs. Toreiz mani bija pavadījis brālis, neņemdams zem rokas.

Tagad Normana siltums jau plūda cauri manai piedurknei un skāra miesu.

— Taksi? — jautāja nesējs, kas, dzirdēdams, ka sarunājamies angliski, vienkāršoja vārdu krājumu.

— Norman, kurā viesnīcā esat nodomājis apmesties?

— Pagaidiet mirklīti… Man Ieteica vienu ļoti labu.

VipŠ jau šķirstīja piezīmju grāmatiņu. Gatavojos uzzināt kādu parīziešiem svešu, gleznainu viesnīcu Sēnas krastā vai kaut kur Monmartrā.

— Te ir, — Normans sacīja. Pūlēdamies izrunāt cik spēdams labi franciski viņš nolasīja: — Terminess Sen-lazar.

Gribot negribot iesmējos:

— Tas ir tepat līdzās! Tur var nokļūt, pat neizejot no stacijas. Iesim turp.

— Lieliski,., Egnis, vai jums būs šovakar stunda brīva laika?

— Man laika ir daudz. Esmu atbrīvojusies. Mājās domā, ka esmu aizbraukusi uz laukiem pie draudzenes, kuru jau brīdināju.

— Oho! — viņš pavīpsnādams novilka. — Cik tas ir franciski! — Un klusākā balsī piebilda: — Un loti jauki… Tātad jūs paēdīsiet pusdienas kopā ar mani?

— Noteikti. Vai gribat, lai atnāku jums pakaļ viesnīcā pēc kādas stundas?

— Nav vērts. Biju nolēmis tūlīt pat pabraukāt takso metrā pa pilsētu. Jūs mani pavadīsiet. Uzgaidiet brītiņu

Normans pieprasīja istabu ar logiem uz pilsētu, «lai varētu pavērot Parīzi», un lika uznest tur bagāžu. Nenovērsu skatienu no Normana, kas sporta mētelī bija vingrs, noteiktām kustībām un izteica rīkojumus nepiespiesti, acīm redzot, juzdamies kā mājās. Viņš atkal bija pie manis.

— Norman, vai jūs pirmo reizi esat Parīzē?

— Jā. Tāpēc nekavējoties gribu redzēt…

Atkārtojās piezīmju grāmatiņas Šķirstīšana. Atradis īsto lappusi, viņš neapstādamies nolasīja:

— . ,.Luvra kolonādi, Vogēzu laukumu, Lutēcijas arēnu, māju Volta ielā.

— Ir jau satumsis, jūs labi nesaredzēsiet.

— Atgriezīšos tur dienā. Man nav pacietības gaidīt: gribu salīdzināt oriģinālus ar reprodukcijām.

Normans atsēdās man blakus taksometrā. Biju pateikusi šoferim adreses Tāda nu es biju, ka apbrīnoju Normana izvēli: viņš nebija lūdzis, lai viņu aizved papriekš uz Elizejas laukiem, Lielajiem bulvāriem vai Pigala kvar* tālu.

— Norman, ja gribat, es būšu jūsu gids. Parādīšu jums Parīzes stūrus, kurus retais pazīst, senlaicīgas savrup* mājas, kuras jūsu sarakstā varbūt nav minētas. Aizvedīšu jūs uz Versaļu.

— 01 Versaļa ir manā sarakstā.

— Par to es nešaubījos …

Ar seju pie pašas rūts Normans atklāja Parīzi. Es turpināju:

— Cik ilgi jūs paliksiet?

— Tikai trīs dienas. Bet, atgriežoties no Tiroles, uzkavēšos ilgāk. Ziniet, es braucu uz Tiroli iepazīties ar tiroliešu arhitektūru. Man paredz uzdot izbūvēt tiroliešu ciematu Hantingtona ezera krastā. Galu galā es guvu lielus panākumus ar savu darbu Bigbērā…

Vēl vakar es būtu varējusi mierīgi noklausīties, ka izrunā šo vārdu. Bet no Amerikas bija atbraucis Normans. Un tagad šīs nedaudzās zilbes modināja manī slepenu atbalsi. Satvēru blakus sēdošā jaunā vīrieša roku, lai aizkavētu viņu turpināt, un sacīju:

— Norman, gribu jums kaut ko lūgt: nerunājiet ar mani par Bigbēru…

Asaras man pieriesa acīs. Biju pievērsusies logam savā pusē. Tā Normans nevarēja pamanīt manu satraukumu, jo vairāk tāpēc, ka bija iegrimis Parīzes ielu vērošanā. Tāpēc varēju nobeigt:

— …Nepieminiet Berkliju, Sanfrancisko un Klusā okeāna liedagus.

Svešā gultā no rīta atmodos ka sadauzītiem locek|iem, smagiem plakstiem, ar sāju garšu uz lūpām.

Es, kas lepojos, ka darīju vienmēr to, ko gribēju, es, kas jau kopš bērnības mierīgā garā uzņēmu katras savas rīcības sekas, es, kas vārda pilnā nozīmē nepazinu nožēlu, — tagad nevarēju atvairīt rūgtus pašpārmetumus. Uz ko es biju cerējusi?

Protams, mani bija satricinājusi negaidītā Normana ierašanās. Nebiju to paredzējusi, varbūt pat nebiju pēc tās ilgojusies, un tomēr man pēkšņi bija licies, ka tā nesīs atbildi uz daudziem miglainiem jautājumiem, atrisinās milzumu sīku neskaidrību, kurās biju iestigusi. Līdzīgi katram cilvēkam, ko plosa divi pretēji spēki un kas īsti nav izšķīries, kuram no tiem gribētu ļauties, es uzreiz biju padevusies šim likteņa mājienam: «Kas zin, varbūt tā būs pareizāk?,,. Nekā neesmu darījusi un tomēr…

Tā ir zīme…» Gļēvo aizbildināšanās! Tik tālu biju nonākusi.

Vai patiesi biju varējusi cerēt, ka no šīs tikšanās iznāks kaut kas laimīgs? Kāds nodoms, kāds sapnis bija mani vadījis? Atgūt Normanu? Ļaut viņam mani atgūt? Attaisnot tuvinieku jau norimušās bažas par manu apprecēšanos ar amerikāni?

Vai arī gluži vienkārši bez apdomāšanās un kontroles biju padevusies apjukumam, kādu mans indiānis, pēkšņi ierodoties, man bija sagādājis? Vai biju gaidījusi viņa lūpu skūpstu, roku apskāvienu, vai biju paredzējusi, ka šī nakts man atgriezīs vismaz bijušo nakšu baudas?

Vienīgi tās šī nakts man bija sniegusi.

Un ko domās Normans, kad atmodīsies? Arī tas bija svarīgi. Kā izskaidros mans bijušais draugs manu nekonsekvenci, atgriešanos pie agrākajiem paradumiem?

Man izdevās, neuzmodinot viņu, ieiet vannas istabā. Kad apģērbusies atgriezos guļamistabā, Normans pidžamā nodevās rīta v-ingrojurniem. So rituālu viņš pārtrauca, lai palīdzētu man uzvilkt mugurā mēteli, ko biju noņēmusi no pakaramā. Ar cepuri galvā, galīgi saposusies, cimdiem rokā es vēl nedevos uz durvīm, bet atsēdos atzveltnes krēslā. Centos runāt nepiespiestā tonī:

— Ziniet, Norman, nevarēšu būt kopā ar jums visas šīs dienas… Droši vien jums Parīzē ir vēl citi paziņas, un tā kā jūsu rīcībā ir tikai trīs dienas… Tiesa gan, pēc brauciena uz Tiroli jums būs vairāk laika, bet es diemžēl nezinu, vai tad būšu Parīzē… Protams, jūs vienmēr, ja vēlēsieties, varēsiet man piezvanīt; ja nebūšu mājās, man paziņos, ko teiksiet. Es tikai gribu, lai jūs neuzskatāt, ka jums vajag…

Tālāk es netiku.

— Egnis, kāpēc jūs man to sakāt?

— Bet… — Normana tiešums, no kura jau biju atradinājusies, mani vēl vairāk apmulsināja. — Nu tāpēc, ka vakars, ko pavadījām kopā… un tas, ka atrodos šeit, varētu jums radīt iespaidu, ka esmu mainījusi lēmumu un gribu atgriezt…

Pūlējos pasmaidīt. Iznākums laikam nebija spožs. Normans pastiepa roku, lai mani apstādinātu. Es atsāku:

— Nē, nē… Galu galā to nemaz nav tik grūti pateikt. Esmu bieži pārdomājusi par mums abiem, kopš izšķīrāmies. Un palieku pie pārliecības… Saprāts vedina mūs atteikties… Norman, mūs šķir pārāk daudz kasi

— Mēs to jau esam izrunājuši…

Maniem nožēlojamajiem pūliņiem Normans pretstatīja veselīgu loģiku.

— Jā, Norman, es zinu… Taču man būtu ļoti žēl, ja jūs dusmotos… un ja jūs pārprastu manu…

Nenobeigusi teikumu, nenoteikti ar roku norādīju uz istabu, kurā mēs vēl atradāmies abi kopā.

— Nav nekāda pārpratuma, — Normans sacīja.

Palūkojos uz viņu. Viņš atkal izskatījās kā pats aug

stākā saprāta iemiesojums. Uz brīdi aizmirsu viņa pi džamu, gultu tepat blakus, visu šo telpu un agrā rīta parastos trokšņus, kuri atplūda no ielas un kurus nekad nebiju domājusi dzirdēt šinī viesnīcas istabā. Tas, kurš stāvēja manu acu priekšā, joprojām bija jaunais burvis Kādi negaidīti vārdi, kādi manu mīklu atminējumi plūdis par tumši sārtajām lūpām? Viņš sacīja:

— Es tieši tā esmu visu sapratis. Starp citu, es esmu saderinājies.

Man izdevās jau pēc īsa mirkļa atgūt, valodu, atcerējos amerikāņu paradumus, kuros neietilpst liela pieklājības formu izvēle.

—- O! Patiesi? — es teicu. — Vēlu laimes, Norman

— Paldies.

— Vai es viņu pazīstu?

— Nē. Es pats iepazinos ar viņu tieši pirms diviem mēnešiem.

Attapos uz ielas. Es nevarētu pateikt, kā atvadījos no Normana, kā nokāpu lejā un izgāju no viesnīcas.

Kad pēc četrām piecām nedēļām mans Amerikas draugs atkal ieradās Parīzē un piezvanīja uz Vandeika avēniju, es liku atbildēt, ka neesmu rnājās. Normans sulaini neiz* jautāja un tikai nosauca savu viesnīcu, to pašu, kurā bija apmeties pirmo reizi. Nevarēju saņemties viņam telefonēt un vēl mazāk aiziet pie viņa. Jau paredzēju, ka vēl ilgi pēc tam, kad Normans būs aizbraucis, es metīšu līkumu ap šo Senlazāra ielas galu.

Nākamās dienas rītā, lai paglābtos no jaunas tikšanās, uzrakstīju viņam zīmīti, kņrā atsaucos uz ģimenes pienā kūmiem, kuru dēļ man jāizbrauc no Parīzes.

Pati aiznesu uz pastu šos melus. Zināju, ka tie nebija manis cienīgi, tie nebija ne Normana, ne mūsu bijušo laimes dienu cienīgi. Bel ko darīt?.,,

Jutos nogurusi, atgriežoties no pasta. Nebiju slima, tomēr arī ne īsti vesela. Kopš atkalredzēšanās ar Normanu biju fiziski un garīgi it kā izsista no sliedēm.

Atnācu mājās īsi pirms brokastīm. Tuviniekus atradu salonā. Sasveicinājos ar tiem, kurus šorīt vēl nebiju satikusi. Tante Emma, kas atkal sparīgi stāstīja, — vairs neatceros, par ko, — noskūpstīja mani, nepārtraukdama runu. Viņa ieelpoja man tieši sejā, un mani pārsteidza nelabā dvaša. Vientiesīgi nodomāju, ka viņai atkal uznā kusi lēkme:

— Tante Emma, vai tev sāp aknas?

— Man? — viņa brīnījās. — Kāda iedomai No kā tu secini, ka man sāp aknas? Vai man ir dzeltena sejas krāsa? Un neviens man to nav sacījis?

Izkūlos no neērtās situācijas, aizbildinoties ar slikto apgaismojumu, kurā tante man likusies mazliet bāla Iemanījusies visu vērst sev par labu, tante Emma piebilda:

— Starp citu, kaķīt, tu taču zini, ka nelaimīga aknu slimniece, kāda es esmu, visu mūžu pavada vienās ciešanās. Tikai es to nepavadu žēlodamās: paciešu, tas ir viss… Jā, ko es stāstīju?

Es piecēlos. Jutu neatvairāmu tieksmi ieelpot citu gaisu. Izgāju vestibilā, kur vienmēr bija vēsāks, jo tas izgāja uz lievenēm.

—■ Vai drīz pasniegs brokastis? — es jautāju, atvērusi, durvis uz bufetes istabu.

Kamēr sulainis atbildēja, man nāsīs nepatīkami iesitās ceptas gaļas smarža. Gandrīz vai kļuva nelabi. Pārmērīgi lielais jutīgums pret dažādām smakām liecināja, ka esmu ļoti nervoza un sanīkusi.

Biju tomēr izsalkusi un sēdos pie galda ar labu ēstgribu. Taču līdz maltītes beigām galīgi nomocījos; tiklīdz cēlāmies no galda, es steidzos uz savu istabu un tikko paguvu laikā sasniegt tualeti.

Atlaidusies atzveltnes krēslā pretī logam, ko par spīti ziemas laikam biju plaši atvērusi, jutu nepārvaramu gurdumu visos locekļos, deniņi man aprasoja sviedriem, seja kļuva bāla kā līķim. Smadzenēs iezīdās kāda doma, tā auga, pletās kā apļi, kas izplūst pa ūdens virsmu… Nogurums, riebums pret dažādām smakām, bieži uznākošais nelabums, sāpošās krūtis, kopš pāris nedēļām zināmi traucējumi organisma normālajā darbībā… Ar mutautiņu nosusināju nosvīdušo pieri: beidzot sapratu, kas ar mani

bija noticis.

Sakarīgi domāt bija grūti. Domas juceklīgi joņoja smadzenēs. Pūlējos koncentrēties, taču vienīgais, ko panācu, bija skaidrā apziņa: «Es nespēju koncentrēties.» Ko vajadzētu darīt, ko nevajadzētu — viss sajaucās… Kur bija palikusi patvaļīgā Agnesa, kas vienmēr sacīja: «Esmu nelēmusi tā…»? Nevarīga kā bērns viņa cieta, ka nav viņas tuvumā neviena, kam stiept pretī bezspēcīgās rokas, .la vismaz varētu, kaut vai bez lielām cerībām, kādam piekļauties, uzticēties… Prasīt padomu un tam sekot…

Pēkšņi sirds nemiers mazliet norima — kā gaismas stars mani apspīdēja kāda doma: atcerējos Ksavjē.

3

Devos uz pasta nodaļu, kas atradās tālu no mūsu kvartāla, un pieprasīju telefonisku savienojumu ar Baijū zemesragu. Ilgi nevajadzēja gaidīt, taču klausulē izdzirdēju svešu balsi ar dienvidniecisku izrunu. Balss man paziņoja: kungs esot jūrā, zvejojot merlanas. Man ieteica piezvanīt, kad saule būs norietējusi, proti, ap pieciem.

Turpat līdzās bija liels veikals, kura tējas salonā es patvēros. Prāts nemainīgi saistījās pie Ksavjē. Tikai no viņa cerēju gūt atbalstu un glābiņu. Sī doma Instinktīvi bija man iešāvusies galvā un tagad izvērtās par drošu pārliecību: Ksavjē mani sapratīs. Man nevajadzēs viņam skaidrot, kas notiek manā sirdī, stāstīt, kādas jūtas tanī cīnās: bažas un cerības, dusmas un maigums, pazemojums un izaicinājums un visslēptākajos būtnes dziļumos negaidīts lepnums par to, ka tagad iepazīšu visu, ko sievietei lemts piepildīt.

Ksavjē bija vienīgais, kam varēju uzticēties. Draudzenes? Skaidri nojautu, ko viņas man ieteiktu, un zināju, ka viņu padomiem es nesekotu. Tante Luīza? Tiklīdz bija iejauktas ģimenes intereses un gods, no viņas līdzdalību gaidīt bija velti. Turpreti Ksavjē!… Salinieks Ksavjē, tik brīvs no vispār pieņemto normu žņaugiem; Ksavjē, kas ģimenē vienīgais, varbūt arī mani pieskaitot, nerunāja Busardelu valodā; Ksavjē, kurš kopš bērnības tr bijis pasargāts no busardeliskajām indēm, no kurām es biju tik cītīgi attīrījusies.,. Ksavjē, kurš tomēr, valkāja to pašu vārdu, ko es, un kura dzīslās ritēja tās pašas

asinis.

Savāda sagadīšanās: vēl tik nesen, viņam nezinot, biju viņu izglābusi no mūsu ģimenes aprēķina diktētajām lamatām, un nu jau savukārt man vajadzēja lūgt, lai Ksavjē aizsargā mani pret to pašu ienaidnieku.

Ceturksni pirms pieciem atgriezos telefona kabīnē. Un drīz vien …

Ksavjē balss skanēja tik tuva un pazīstama, ka dzīros jau tūlīt pat viņam visu izstāstīt. Domāju, ka arī būtu tā izdarījusi, ja vien viņš kaut cik būtu uzstājis. Taču ar viņam raksturīgo smalkjūtīgo nojautu Ksavjē tāpat uzminēja, ka man nepieciešama palīdzība.

— Ja tas ir svarīgi, — viņš sacīja, — un ja vari tikai man to uzticēt, tad šonakt pat braukšu uz Parīzi.

— Nē, Ksavjē. Negribu būt tik liela egoiste. Turklāt tava pēkšņā ierašanās… vari iedomāties, ka tā saceltu sensāciju Vandeika avēnijā! Tas nav vajadzīgs… Nē, es pati došos uz dienvidiem. Kaut kādu izskaidrojumu tuviniekiem sagudrošu…

— Agnes, labāk darīsim tā: uzaicinu tevi uz brokastīm Lionā. Katrs veiksim pusi ceļa. Vai vari izbraukt jau šovakar? … Labi. Es ar auto aizbraukšu līdz Tulonai, kur iekāpšu nakts vilcienā. Satikšanās Briko māmuļas restorānā. Uz turieni tevi aizvedīs katrs Lionas taksometrs.

Ksavjē ātrās reaģēšanas spējas mani sajūsmināja. Nelaimīgā diena jau mainīja nokrāsu… Gandrīz jau priecājos par gaidāmo ceļojumu… Cik pareizi biju nojautusi, ka varu paļauties uz Ksavjē!

— Šķiet, ka būšu tur pirms tevis, — viņš turpināja.

— Pasūtīšu brokastis. Ko tu vēlētos ēst? O! — dzirdēju pie pašas auss atskanam Ksavjē aprautos smieklus.

— Ceptu vistu ar piedevām… Lionā no tās nekur nevar izvairīties!

Viss bija izteikts; sarunu vajadzēja beigt. Ksavjē nopietnā balsī man sacīja:

— Agnesa, uz redzēšanos rītdien… Pateicos, ka tu izvēlējies mani, kam uzticēties. Skūpstu tevi. Klausies…

Tiešām izdzirdēju klausulē nošmaukstam skūpstu. Taču man lūpas nesavilkās smaidā.

Ļoti žēl, ja jums rastos iespaids, ka es atkārtoju štarrtpu, norādot, ka Lionā mani sagaidīja ar lietu, un tomēr patiesības labad jāteic: kad ierados Lionā, sāka līt.

Turklāt šoferis laikam uzskatīja par goda lietu izvairīties no krastmalas: pilsētā viņš mani ieveda pa ielām, kuras neizgāja uz upi un kurās zem apmākušās debess jau dienvidu valdīja tumsa.

Restorāna oficiantes, kas tik agrā stundā vēl nebija nodarbinātas, tomēr jau sagatavojušās apkalpošanai, nešaubīdamās veda mani pie vienīgā apmeklētāja, kurš droši vien bija viņas brīdinājis. Ksavjē sēdēja zem pašas Briko māmiņas gandrīz dabiska lieluma fotogrāfijas, kurā viņa bija redzama tradicionālajā gadsimta sākuma virējas apģērbā.

Ksavjē mierīgi lasīja avīzi. Man radās iespaids, ka viņš mani te gaidījis jau sen, kopš dienām un nedēļām, kopš tā laika varbūt, kad mēs vēl gandrīz nepazinām viens otru.

Tuvojos viņam klusu, cenzdamās neklaudzināt ar papēžiem, lai nepārtrauktu viņu lasīšanā, un paliku nekustīgi stāvot pie galda. Ksavjē pacēla galvu, ieraudzīja mani, pasmaidīja un piecēlies noskūpstīja uz abiem vaigiem. Viņš vēl nebija pateicis ne vārda. Beidzot viņš atvēra muti, lai apjautātos, vai viņa izvēlētā vieta man esot pa prātam.

— Varu pieprasīt atsevišķu kabinetu, — Ksavjē teica, — bet šajā stundā arī zālē mēs labu laiku būsim vieni.

Atsēdos viņam pretī. Es taisni priecājos, ka mūsu satikšanās un mana atzīšanās norisināsies šeit, bez slapstīšanās un noslēpumainības. Aiz kautrības un aiz saprāta, varbūt arī aiz pašaizsardzības tieksmes es baidījos no negaidīta aizkustinājuma. šī kopīgā zāle, oficiantes, kas atgādināja istabenes, slavenā virtuves meistariene, kura šķita no portreta noraugāmies uz mums, — tas viss nesekmēs jūtu saviļņojumus. Saruna virzīsies tīri praktiskā jomā, un vienīgi tanī es, patiesību sakot, varēju atrast vajadzīgo atrisinājurnu.

Ksavjē pasūtīja kokteiļus. Ielūkojos viņā. Seja bija atguvusi silto toni, kuru viņš Parīzē dažās nedēļās bija paguvis zaudēt. Taču kalnu augstieņu pārāk aso iedegumu tagad bija nomainījis jūrmalas iedegums, zeltaināks, maigāks; dzidro acu zilums likās tumšāks.

Atbildēdama uz Ksavjē jautājumiem, apgalvoju, ka nemaz neesmu nogurusi no ceļojuma:

— Braucu ar ekspresi — nedrīkst taču atpalikt no laikmeta!

Uz mirkli iestājās klusums. Vai jau tik drīz man būs jāizpauž savs noslēpums?… Nē, jo Ksaviē, negaidīdams, ! kamēr viņam ko vaicāšu, pats sāka stāstīt par savu dzīvi uz salas.

Viņš nekavējoties bija visu noorganizējis. Kaimiņos dzīvojošā zvejnieka sieva, krietna saimniece, ierodoties ik rītu apkopt Ksavjē māju un gatavot ēdienu. Vakarā atka-ribā no tā, kad tiekot galā ar darbiem, viņa agrāk vai vēlāk aizejot; nakti Ksavjē paliekot viens pats visā mājā.

— Eka nav skaista, — viņš stāstīja. — Domāju to mazliet uzlabot. Varētu pārveidot tās jumta formu, uzcelt piebūvi un nokrāsot sienas tumšsarkanas, bet aizvirtņus košākā sarkanumā. Kā tev liekas?

— Nudien nezinu…

— Paskaties, — Ksavjē teica, — te man ir maza fotogrāfija.

Viņš man to pasniedza. Redzēju parastu taisnstūrainu celtni, kuras vienīgā īpatnība bija šaurie un augstie logi.

— Neizskatās kā māja, no kurienes skatiens veras uz jūras plašumiem, — es sacīju.

— Tā uzbūvēta no vējiem aizsargātā vietā. Ja tevi nebiedē skaļi vārdi, tad zini, ka tā ir rezidence, nevis kaut kāda zvejnieku mājiņa.

Noliekusi galvu, pētīju attēlu, toreiz vēl nezinādama, vai jebkad redzēšu šo māju, vai speršu kāju pār tās slieksni.

Ksavjē pasmaidīja, piebilzdams:

— Rezidence, kurā neviens nav uzturējies. Cik tālu sniedzas turieniešu atmiņa, mājā nekad neviens neesot pārgulējis.

Pāri fotogrāfijai pārslīdēja Baijū zemesraga dāvinātājas tantes Emmas ēna. To redzēju tikai es. Ksavjē aiz vientiesības vai arī aiz saprātīgas piesardzības laikam gan nekad neielaidās pārdomās par to, ka viņa krustmātes devīgums izrietēja no tīras godkāres un pat vienaldzības. Šķietami bez apslēptām domām viņš turpināja stāstījumu, skaidrojot man, ka smilšu uzbērumu varētu izveidot par terasi un piebūvē ierīkot vannas istabu.

— Šogad mazgāšanās procedūras, — Ksavjē, paklusu iesmiedamies, sacīja, — aprobežojas ar dušu zem klajas debess. Lūdzu, nedomā, ka tas kādu mulsina: kad peld-sezonas laikā salas iedzīvotāji aizbrauc uz cietzemi, uz Kotdazīru, viņi tur redz daudz trakākus numurus

— Ksavjē, ko tu sadari pa visu dienu? Es jau zinu, ka tu jūrā zvejo.

— Ne sevišķi bieži. Neiznāk laika. Mājā ir tik daudz darba. Un arī apkārtnē!… Esmu nolēmis iedēstīt vīna dārzu. Ja ieplakās būtu vairāk valgmes, es audzētu «teļ* kājas»… Vismaz pamēģināšu.

— Teļkājas? Kas tās tādas ir?

Ksavjē iepleta acis; kādi nejēgas tie cietzemes ļaudis! Viņš paskaidroja:

— Parastais aronbārdis!

Smaidīdama atvainojos par nezināšanu. Mums pasniedza brokastis,

— Vienalga, — es teicu, — tomēr visu laiku viens pats…

Ieliku mutē gabaliņu izdaudzinātās frikadeles, kas bija man uz šķīvja. Atkal ne bez dusmām atcerējos tanti Emmu. Es jautāju:

— Ksavjē, vai tu tik ļoti mīli vientulību?

Viņš vientiesīgi atbildējas

— Es īsti nezinu.

— Kā tā — tu nezini?

— Nē, Agnes: esmu pārāk pieradis.

Brokastis tuvojās beigām. Es vēl nekā nebiju pateikusi. Ne uz brīdi neaizmirsu, kādēļ biju pieprasījusi drīzo satikšanos, atvilkusi šurp Ksavjē no viņa salas un pati veikusi garo ceļu. Tomēr atzīšanos es pastāvīgi atliku un'vilcinā-jos arī vēl tagad.

Vaļsirdīgi sakot, es varbūt vairs nejutos tik satraukta. Zināju, ka viss nokārtosies. Kā? To gan nezināju. Un būtībā tas nebija svarīgākais.

Man pašai bija brīnums par to, ka nemiers manī it kā norima. Tāpat kā dažkārt sev jautā: «Kas ar mani šodien notiek? Kāpēc mani māc nenoteiktas skumjas, neizprotamas bažas?» — arī patlaban es jutu sev blakus otru Agnešu, drošu un optimistisku Agnešu, kura man vēl nebija atklājusi to, ko viņa vienīgā jau sapratusi.

Runāt tomēr vajadzēja. Gandrīz nožēloju, ka ēdot man nebija sameties nelabi, kā vakar. Ja es būtu nobālējusi, varbūt galda biedrs saprastu, kas ar mani notiek, vai arī man vajadzētu viņam paskaidrot.

Iedzēru pāris malku kafijas, tā izrādījās lieliska, un es to pateicu. Palūdzu no Ksavjē cigareti. Lai to

6f&gt;9

aizkūpinātu pie šķiltavām, kuras viņš man sniedza, es

paliecos pār galdu. Atbalstījusies uz elkoņa, paliku tā sē Žam; izpūtu dūmu strūkliņu un beidzot sacīju*

— Klausies, Ksavjē…

—- Jā, — viņš atsaucās, Šķietami pilnīgi vienaldzīgs.

Taču uztvēru Ksavjē acīs kaut kādu pārmaiņu — grūti būtu pateikt: vai tanīs paplašinājās varavīksnene, vai redzoklis satumsa, — un Šī pārmaiņa liecināja, ka viņš ir gatavs veltīt man visdedzīgāko vērību.

Es iesāku:

— Cenšos neņemt traģiski to, kas ar mani noticis, bet, zini, mazliet tas gribot negribot uzbudina… Esmu pamanījusi, ka … īsi sakot, esmu …

— 01 — Ksavjē iesaucās.

Viņš bija sapratis, iekams pateicu visu. Strauji izstiepis pirkstus, viņš mani pārtrauca, aiztaupīdams man pūles izrunāt līdz galam. Tad Ksavjē pārdomāja. Mēs abi klusējām. Man vēl nebija skaidrs, kā viņš galu galā atsauksies uz manu atzīšanos, taču man uzreiz bija pilnīgi skaidrs, kā viņš neatsauksies. Ar ļaunu prieku iztēlojos Ksavjē vietā savu māti, tanti vai pat Simonu, iedomājos, kā viņi uzreiz būtu sašutuši un lādēdamies klaigājuši. Ar tālumā vērsto skatienu Ksavjē droši vien jau saredzēja šo jauno Busardelu, kas ienāks ģimenē pa nelikumīgām durvīm, bet droši vien nesaredzēja viņā ne zaudējumu, ne negoda nesēju ģimenei.

Ksavjē man nekā nejautāja. Kad viņš beidzot ierunājās, tad šķita, ka viņš vienkārši balsī turpināja pārdomas.

— Tā kā tu nezini, par kādu rīcību izšķirties, — viņš sacīja, — tad, acīm redzot, jūs nevarat apprecēties.

Jau pavēru muti. Ksavjē no jauna ar rokas mājienu mani apturēja:

— Iemesls nav svarīgs. Tas attiecas tikai uz jums un būtībā nekā negroza.

Dziļi pārsteigta brīnījos, kā viņš atviegloja manu lomu, to samazinot, un cik strauji virzījās uz priekšu. Vai no Ksavjē puses tas bija veikls manevrs, kas liecināja par viņa smalkjūtīgo izturēšanos pret mani, vai arī tas bija viņa parastais domāšanas veids?

Raudzīdamies nemainīgi vienā punktā, Ksavjē vērsās tiklab pie sevis paša, cik pie tās, kura sēdēja viņam pretī un kurai atlika vairs tikai klausīties.

— Lai izkļūtu no šī stāvokļa, vajadzētu…

Nenobeidzis domu, kuru es uzminēju, viņš jau pārgāja

pie citas:

— … Un, bez šaubām, tev jāsaka patiesība.

Vienā elpas vilcienā iesaucos:

— Tikai ne ģimenei!

— Protams, — Ksavjē apstiprināja.

Tikko apslāpēju izbrīna izsaucienu: tātad arī Ksavjē nosodīja mūsu tuviniekus? Tāpat kā es?… Atklāju starp mums abiem jaunas saites.

Ksavjē pārvērtās sejā. Tās izteiksme kļuva gaiša, acis atgriezās no tālumiem uz zemes, pievērsās man. Viņš man uzsmaidīja. Sapratu, ka viņš atradis atrisinājumu un šis atrisinājums viņam patīk, pat valdzina… Ieplezdams rokas, Ksavjē ar sajūsmu sacīja:

— Precies ar mani!

Uz vakara pusi lietus mitējās.

Sēdējām mazā saloniņā klusajā viesnīcā, kur biju nolēmusi pārgulēt nakti un tad atgriezties Parīzē. Pasargāti no drūzmas, mēs bijām vispusīgi aplūkojuši iecerēto nodomu. Bez šaubām, tāpēc, ka tas neattiecās uz viņu vien, Ksavjē, pašaizliedzībā iekaisis, izrādījās uzņēmīgākais no mums abiem. Viņš pārņēma vadību, turklāt apliecinādams tādu noteiktību un praktisku saprātu, ka ar to sagādāja man jaunu pārsteigumu šajā pārsteigumiem bagātajā, neparastajā dienā. Ksavjē bija pasteidzinājis notikumu gaitu, uzmetis veselu plānu ģimenei, telegrafējis uz Van-deika avēniju. Telegramma ne tikai nesa vēsti par mūsu atgriešanos, bet paziņoja arī par «svarīgu lēmumu, kuru mēs abi esam pieņēmuši» un kurš, kā mēs ceram, «gūs mūsu tuvinieku piekrišanu».

Tādā veidā mēs ģimeni sagatavojām iepriekš: telegramma jau pirms mūsu ierašanās būs kļuvusi par vairākkārtējas apspriešanas objektu. «Tas būtu pārāk skaisti!» droši vien sacīs tante Emma par laulībām, kuras varbūt noslēgs abi ģimenes «grūti novietojamie».

Kad mazā salona logos iespīdēja palsa gaisma, liecinādama, ka lietus pārstājis, es izteicu vēlēšanos iet pastaigāties. Aizsoļojām līdz upei, uzgājām uz tilta. Apstājos, arī Ksavjē apstājās; atspiedos pret tilta margām. Lejā Kona vēla smagus, dzeltenīgus viļņus; no tiem brīžiem uzvēdīja spīvas brāzmas, kas iesitās man sejā un šis dienas beigas apdvesa ar spirgtu upes gaisu.

Lejā gar krastmalu stiepās zemes uzbērums ar laukumiem bumbu spēlei; patlaban tie bija tukši, peļķēs atspoguļojās debesu zilgme. Taču visapkārt, pa tiltu, plūda ļaužu straume, dzirdēja braucam tramvajus. Mēs atradāmies Lionā, varenā un noslēpumu pilnā pilsētā, kurā pulsēja savdabīga dzīve.

Sis pilsētas īpatnējā atmosfēra, kas mani ietina, kopš biju izkāpusi no vilciena, pleta ap mani pelēcīgu plīvuru — tas notušēja neparasto mūsu piedzīvojumā un man atgādināja, ka es nesapņoju.

Ksavjē bija atbalstījies pret margām man blakus. Pēc brīža attapos, ka neviļus biju paliekusies uz kreiso pusi un atslējusies pret Ksavjē plecu. Pirmo reizi fiziski izjutu viņa tuvumu. Necentos viņā modināt ne mazāko iekāri. Varbūt tieši es pati pārdzīvoju dziļu, bet šķīstu mulsumu, pieskardamās tam, kurš drīz kļūs rnans laulātais draugs.

No jauna izjutu priekpilnu saviļņojumu un jūsmu: pa visu izskaidrošanās laiku Ksavjē nebija mēģinājis man izteikt nevienu no jautājumiem, ar kuriem katrs cits būtu iesācis šo sarunu.

«Tev būs viņam par to pateikties,» es pati sev piekodināju. Neatraudamās no margām, nepamezdama skatienu uz Ksavjē pusi, es viņam sacīju:

— Vai zini, draugs, ka tu esi pārsteidzošs cilvēks? Tu pat neesi man jautājis, vai tev kādā jaukā dienā nebūs jāsarkst par šo bērnu.

Atbilde sekoja šāda:

— Ja jau tu pati par viņu nesarksi…

Varēju saprast, kā gribēju.

Mēs joprojām lūkojāmies tukšumā. Stāvēdami plecu pie pleca, mēs it kā lidinājāmies starp vareno upes balsi un pilsētas balsi, sarunādamies paši savas balsīs.

— Ksavjē, tu man neesi jautājis, vai tev nepazīstamais jauneklis, kura vārdu tu pat nezini, ir bijis manis cienīgs.

— Ja jau tu viņu izvēlējies .,.

— Cik augstās domās tu esi par manu saprātu un faksturu! Ksavjē, vai esi drošs, ka tu mani nepārvērtē?

— Ja jau es ar tevi precos.,.

Mūsu laulību nodoms iemantoja vispārēju piekrišanu. Tā īstenošana apmierināja visus. Vandeika avēnijā valdīja svētku noskaņojums. Nekad man nebija tik daudz uzsmaidīts. Tante. Emma nedeva Ksavjē divus miljonus, kas bija viņam paredzēti laulībā ar Mortjē atvasi; tā kā šis nodoms ātri bija izputējis, tante varēja pieņemt, ka es neesmu dabūjusi zināt par šo ārkārtīgi cēlsirdīgo kāzu dāvanu vai vismaz nezināju precīzu summu; ļaudamās ģimenes locekļu sajūsmas uzplūdam, viņa tomēr paaugstināja sākotnējo summu līdz pusotram miljonam un šai summai vēl pievienoja Baijū zemesraga īpašumu.

Visvairāk tuvinieki līksmoja tomēr par mani. Sevišķi no manas puses šis lēmums bija necerēts. Es biju sagādājusi tik daudz raižu! Viņi jau gadiem bija dzīvojuši nemitīgās bažās, ka es apprecēšos ārpus ģimenes! Deviņas varbūtības pret desmit, ka šī Agnesa apņems par vīru kādu gaisagrābsli, diezin kādu deklasētu elementu! Kā viņi visi bija drebējuši bailēs, ka - atgriezīšos no Misūri krastiem ar kādu džeza spēlmani vai pusgangsteri pie sāniem! No viņas varēja sagaidīt visu.

Jā, varēja sagaidīt visu, pat vismazāk ticamo. Galu galā viņa apprecēsies, paliekot ģimenes klēpī. Tāpat kā visas citas. Viņa apprecēs Busardelu. Paturēs to pašu uzvārdu. Iespējams, ka līdz šim mēs viņu esam pārpratuši. Lai nu paliek bijušais.

Mani, kas Monso līdzenumā nemaz nebiju iemīļota, tagad visi cildināja. Mani skūpstīja vēl sirsnīgāk nekā Ksavjē, jo par viņu neviens nekad nebija šaubījies. Vecmāmiņa man uzdāvināja savus briljanta auskarus, divus pirmšķirīgus piecu karātu dārgakmeņus. Sis dāvinājums, kas tik maz atbilda ģimenes tradīcijām, neizraisīja tomēr •ne mazākos iebildumus, un it neviens, pat ne Simons, neizteica man šajā sakarībā nekādus nepatīkamus aizrādījumus; no tā es varēju secināt, cik vienprātīgi apmierināti bija mani dārgie radi.

Mūsu ģimene man atgādināja ļaudis, kuri saņēmuši negaidītu sūtījumu un, aiz bailēm, ka neatklājas kāds pārpratums, sargās prasīt pastniekam paskaidrojumus. «Ņemsim vien. Nemēģināsim kaut ko izdibināt.»

Vienīgi mātei, kura gan apsveica mani ar «ļoti saprātīgo izvēli», neizdzisa acīs asa vērība. Jutu, ka viņas smadzenēs rosījās slepenas domas. Kādas? Sakumā

instinktīvi pieņēmu, ka viņu vairāk būtu iepriecinājušas skandalozās precības, kuru dēj es tiktu izraidīta no ģimenes, un viņai rastos iespēja atbrīvoties no manis uz visiem laikiem. Taču pēc neilgas apsvēršanas atmetu šo pārmērīgo pieņēmumu un kļuvu nemierīga. Šķita, ka māti, kas bieži bija pierādījusi savu gaišredzību, man neizdevās pilnīgi pievilt un ka, uzzinot par šīm laimīgajām, bet ļoti neparastajām laulībām, viņai modās kādas aizdomas. Pazinu māti tomēr pietiekami labi, lai būtu droša, ka viņa savas aizdomas nevienam neatklās, jo pati bija pārāk ieinteresēta, lai šī visiem izdevīgā vienošanās notiktu.

Kad Ksavjē jau atbraukšanas dienas rītā paziņoja, ka mēs vēlētos salaulāties cik vien drīz iespējams, un lūdza, lai saderināšanās laiku pēc iespējas saīsinātu, tuvinieki papriekš brīnījās, pēc tam sāka smaidīt, taču neviens gandrīz nekā neiebilda.

— Dārgumiņi, cik viņi nepacietīgi! — iesaucās tante Emma.

Acis viņai mirdzēja. Krustmātes gaviļu prieku vēl kāpināja īpatnējais uzbudinājums, kāds vienmēr pārņēma šo vecmeitu, kad tika cilāti preeibu jautājumi.

Tēvocis Teodors, kas bija paradis medību stāstus vainagot ar piparotām anekdotēm un uzskatīja, ka vaļība valodā raksturīga franču garam, nekautrējās skaļi piebilst:

— Oho!… Vai tad būtu iemesls steigties?

Šie vārdi mani skāra, bez šaubām, nežēlīgāk, nekā tēvocis bija varējis paredzēt, es novērsos, lai paslēptu seju. Visvairāk baidījos sastapt Ksavjē skatienu. Pēkšņi dzirdēju, ka viņš jokodamies pārmeta:

— Tēvoc! Tādus jautājumus apspriež tikai starp vīriešiem.

— Ha-ha-ha! — tēvocis Teodors laida vaļā smieklu plēšas. — Šķelmis, viņš nesaka nē!… Emma! Tavs krustdēls ir siržu lauzējs! Ja tu to nezināji, tad varu tev to atklāt!

— Teodor, neķircini bērnus! — apsauca tante, kas todien tēloja pašu labsirdību. — Ja jau viņi tik un tā precēsies!… Paskaties, ko tu esi panācis: Ksavjē kļuvis sarkans kā biete un Agnesa nezin, kur paslēpties.

Mani mulsināja nevis tēvoča vaļsirdīgais vai mākslotais pieņēmums, ne dzīvā atbalss, kuru tas manī modināja; ari ne tantes iecietība, «ja jau viņi tik un tā precēsies», bet gan Ksavjē jaunā diplomātija, kuru viņš tik veiksmīgi pielietoja un kura pārsteidza ar jūtu siltumu vēl vairāk nekā ar derīgumu.

Atļāvos greznību pašai paziņot par savu saderināšanos Simonām, kad viņš ieradās uz brokastīm. Noslēgumā sacīju, mazliet izsliedama galvu:

— Te nu ir atbilde uz jautājumu, ko tu man izteici Havrā. Piedod, ka liku tev uz to mazliet gaidīt.

— Uz kādu jautājumu? Nesaprotu, ko tu gribi sacīt?

Simons paspēra soli, gribēdams aizlavīties. Es viņu atturēju. Salona kaktā, kur mēs atradāmies, mūs neviens nedzirdēja.

— Un tomēr. Tu atceries ļoti labi. Tu sev jautāji, vai neatgriežos no Savienotajām Valstīm apprecējusies.

— Es sev to nejautāju …

— Taču man, Simon, tu jautāji… Te nu ir pierādījums, ka nebiju apprecējusies. Precēšos tagad. Ja tikai… kā saka par sievietēm to, ko vīriešiem apzīmē ar poligāmiju? Atbildi, likumu zinātāj!…

— Poliandrija, — mans aprobežotais brālis nopietni atbildēja.

— Poliandrija… Jūs taču neturat mani par spējīgu nodibināt poliandriju? Vai ne?

— Muļķīte, protams, ne! Kāda vajadzība tev vienmēr mani.,.

Ļāvu Simonām iet. Zināju, ka es vienīgā spēju saprast sava aizrādījuma jēgu… Patiesi, ģimenes neseno satraukumu, ko tīšu prātu biju centusies uzkurināt, tagad pūlējos pilnīgi izkliedēt; uz to mani mudināja tikko ieņemtais bērns.

Viņš bija tas, kas jau pirms dzimšanas mani pa daļai samierināja ar tuviniekiem.

Tūlīt pēc laulību ceremonijas, kad Vandeika avēnijas salonos vēl drūzmējās kāzu viesi, tante Emma, slepus izbēgusi, brauca mūs pavadīt uz Lionas staciju. Ksavjē veda mani uz Baijū zemesragu.

Kāzu ceļojumu bijām atlikuši uz vēlāku laiku un paredzējām doties uz Iianoju, kur dzīvoja Ksavjē māte un patēvs.

— Kāpēc ne tūlīt? — jautāja tante Emma, vīlusies savās iedomās. — Tas vairs nebūs nekāds kāzu ceļojums.

Ksavjē arī šoreiz pasargāja mani no atbildēšanas,

— Es lūdzu Agnešu nogaidīt līdz nākamajam rudenim, — viņš sacīja. — Esmu pasācis Baijū vairākus pārbūves darbus, kurus nevaru atstāt bez uzraudzības.

Tante Emma, kļuvusi nepieredzēti iecietīga, paziņoja, ka mēs varot rīkoties brīvi:

— Ja jūs labāk gribat pavadīt medus mēnesi vientulībā un diendienā skatīt to pašu apvārsni — lūdzu, tā ir jūsu darīšana… Bet pasakiet! Kam bija tā laimīgā nojauta paturēt Baijū īpašumu? Vecajai krustmātei! Kad es katru gadu maksāju par to nodokļus un ik pa trim mēnešiem pārsūtīju naudu par mājas uzturēšanu kārtībā, man nenāca ne prātā, ka manā salā kādreiz patversies mīlas pāris …

Limuzīnā, kas veda mūs uz staciju, mūsu mūžam sērojošā, neprecējusies tante ar izklaidīgu skatienu vērās pa logu un gremdējās sapņos.

Domāju, ka viņa raudāja neliekuļoti, apskaudama mūs uz perona. Viņa bija apjūsmojusi mūsu vienvietīgās kupejas, jo pati nekad ncfoija izmantojusi luksusvagonus.

— Es varu ceļot tikai pa dienu, — tante Emma apgalvoja, — un, ja man būtu jābrauc pa nakti, es nekad neuzdrošinātos izģērbties. Iedomājoties vien, ka var gadīties katastrofa un man vienā naktskreklā jāglābjas.,, Augstais dievs!

Stāvēju vagona koridorā, atbalstījusies ar elkoņiem uz atvērtā loga malas, un klausījos tantes Emmas vārdos pacietīgāk nekā parasti. Ksavjē iznesa no kupejas manu kažoku un uzlika man uz pleciem, pāri ceļojuma kostīmam.

— Nesaaukstējies, — viņš sacīja.

Ksavjē nemitīgi bija nomodā par mani, viņš rūpējās un gādāja par mani kā par slimnieci vai smagu slimību pārcietušu cilvēku. Starp citu, es tāda arī biju.

Beidzot vilciens sakustējās. Tante Emma sāka attālināties, izslējusies uz pirkstgaliem un virs sērās tērptā auguma vēcinādama lielu, baltu mutautu. Vilciens uzņēma ātrumu, mēs izbraucām no Parīzes.

Neparko nevarēju aizmigt. Man arī neizdevās iedziļināties grāmatā, ko biju paņēmusi līdzi. Galvgalī man dega naktslampiņa, gulēju uz muguras un ilgi pārdomāju par nākotni, kāda mani gaidīja kopdzīvē ar blakus kupejā guļošo jauno vīrieti.

Kad atmodos un atvēru acis, man tapa dāvāts parastais brīnums: ieraudzīju oranžos toņos mirdzošu rītu, līčus, zilus kā emalja, mazas pilsētiņas izrobotajos jūras krastos, ieraudzīju pavasari.

Hiērā, kur ēdām brokastis, laiks spēji pārvērtās. Zie* me|vējš pārmeta putainu tīklu pār Vidusjūru, kas bija mainījusi krāsu. Ksavjē ieteica atlikt uz rītdienu pārcelšanos uz salu, jo brauciens varēja ilgt vairāk nekā stundu. Es noraidīju viņa priekšlikumu.

Nelielo pārbaudījumu pārcietu pavisam labi; vējš pātagoja tikai ūdeņu virsmu, turklāt es biju rūdījusies tālos juras braucienos un bez tam slepus biju ieņēmusi divas tabletes pret jūras slimību.

Biju tās atradusi, iepriekšējā dienā kravājoties ceļam. Aizmirstas nesesēra kabatiņā, tabletes mazā amerikāņu kārbiņā bija gaidījušas savu laiku, kopš atgriezos no Savienotajām Valstīm.

Baijū zemesrags nesagādāja man vilšanos. Teatrālāka apkārtne, neparastāks mājoklis, bez šaubām, būtu manī modinājis kādas aizdomas. Turpretī šī vienā no salas aizsegtākajām daļām uzbūvētā māja, kurā šķietami nebija nekā noslēpumaina, neizraisīja nekādu nemieru. Atcerējos, kādu iespaidu dažkārt biju guvusi, aplūkojot it kā ne ar ko neievērojamas vietas, kurās tomēr, kā zināju, savā laikā bija patvērusies liela mīla, dižens liktenis vai dzijas bēdas.

Pēc dažām dienām kļuvu Ksavjē sieva. Tas notika pats no sevis, gandrīz neapzināti. Bijām atgriezušies no pastaigas pa klinšaino salas ziemeļu daļu, kur plosījās vēji.

Mājās pārnācām gluži skurbi, plaksti mums bija kā svina pielieti un ausis kaisa. Kalpone, lai mūs spēcinātu, pasniedza prāvu gabalu cepeša, ko pati bija gatavojusi, turklāt diezgan labi. Iebaudījuši šo maltīti un apslacījuši to ar glāzi korsikāņu vīna, mēs žāvādamies tikko aizkūlāmies līdz kabineta platajam dīvānam, acis mums lipa ciet.

Es nevarētu pateikt, pēc cik ilga laika mani atmodināja cieša tuvība, siltums, ko izjutu labajā pusē pie sāniem. Ksavjē vēl gulēja, taču miegā sakustējās, pievirzījās tuvāk un sauca mani. Vai man bija tiesības šajā mirklī viņam liegt to, pēc kā viņš ilgojās, bet vaļējām acīm neuzdrošinājās lūgt?

Protams, jūs var pārsteigt šī atzīšanas un pats notikums, tāpat kā Ksavjē izturēšanās todien mūsu salā var likties pretrunā ar vārdiem, kurus viņš sacīja Lionā Pati zinu, ka fiktīva laulība būtu bijusi romantiskāka. Bet vai es nesolīju būt patiesa, neattēlot nepareizā gaismā ne sevi, ne citus? Ksavjē nebija nekāds sapņu tēls, ne ab-strakcija, ne svētais, bet vīrietis ar miesu un asinīm. Un atklājoties šāds tanī pēcpusdienā Baiju mājā, viņš man, jāatzīstas, nesagādāja vilšanos, bet kļuva dārgāks vai vismaz tuvāks: redzēju, ka mēs abi esam veidoti no vienas un tās pašas vielas.

Jutos labi. Mūsu laulības dzīve ritēja normāli. Šķiet, Ksavjē bija laimīgs. Es priecājos par to. Dalījos viņ3 laimē, taču viņa baudas tīksmē nevarēju dalīties. Tā man bija liegta, jau pirmajā vakarā tas man kļuva skaidrs. Sī liksta mani sevišķi nepārsteidza, sāku nojaust, ka tā lemta daudzām sievietēm, un tā manī nemodināja ne sašutumu, ne sarūgtinājumu. Uzreiz samierinājos ar šo likstu instinktīvi, taču, arī apsverot ar prātu, būtu ar to samierinājusies, uzskatīdama par zināmu pelnītu atmaksu. Vai pateikt jums -visu? Man likās gluži dabiski, ka ar Ksavjē neizjutu tos pašus priekus, kurus man bija sniedzis kāds cits.

Pavērojot sava vīra smalki veidoto, tomēr vingro augumu, viņa sejas stingrās līnijas un it īpaši pārsteidzošās acis, uzreiz atskārtu, ka šis jaunais vīrietis, nebūdams ne vārgs, ne neveikls, varēja modināt sievietē mīlestību. Viņam, tāpat kā citiem, piemita savs fiziskais valdzinājums, taču mani tas nevaldzināja.

Kāpēc? Un kāpēc tas man likās gluži dabiski? Kāpēc biju to gaidījusi un varbūt neapzināti uz to jau gatavojusies?

Kādu vakaru, nekustīgi gulēdama blakus aizmigušajam Ksavjē, es nevarēju aizmigt un vēlreiz visu to pārdomāju; pēkšņi dīvaina gaisma atausa man prātā vai, pareizāk, atmiņā, tās noslēgtākajos kaktiņos.

Sī tālā gaisma apspīdēja manu mati un tanti Ziljēnu; abas pastaigājās pa aleju mūsu muižā Soloņā; atceros, viņām mugurā bija īsas, kuplas kleitas ar augstu vidukli, togad šī negraciozā mode plaši izplatījās. Staigādamas viņas sarunājās, domādamas, ka ir divas vien. Es sēdēju krūmos, kas auga alejas malā. Bērnībā biju tur iekārtojusi no alejas neredzamu lapeni; Izturējos tik piesardzīgi, ka brāļiem, kuriem ļoti gribējās izdibināt, kur es

pazūdu augām pēcpusdienām, neizdevās atklat manu paslēptuvi.

Sājā patvērumā mēdzu uzkavēties stundām ilgi. Biju tur savākusi dažādus nolietotus priekšmetus: paklāja gabalu, mazu, klibu soliņu, robainas apakštases, vecu kāju sildāmo. Ar trim nevārītiem burkāniem, kausu ūdens un maizes doniņu dažkārt ieturēju tur vientuļu azaidu. Reizēm brāļi, noskaitušies, ka nevar mani ievilināt kādās blēdīgi sagatavotās lamatās, skaļi klaigāja pa visu parku, saukdami mani, un tad es izjutu divkāršu tīksmi savā slēptuvē. Ierāvusies brikšņu alā, kur valdīja zaļa puskrēsla un melnzemes smaka, es caurām dienām gremdējos mazas, skumīgas meitenes sapņos.

Bet todien cauri lapotnei bija ieskanējusi mātes balss, kura pēc tik daudziem gadiem tagad modās man atmiņā. Māte paļāvīgi sarunājās ar Ziljēnu un vērīgi noklausījās viņas vārdos. Abas mazliet pastaigājās. Atkal apstājās. Man pavisam līdzās mātes balss sacīja:

— Mīļā Ziljēna, saprotu tevi no pusvārda … Ko lai dara? Es neizjūtu nekādas patikas, it nekā. Un nekad. Tas tomēr nav bijis par šķērsli man dabūt bērnus…

Pie šiem vārdiem sāku ausīties. Tante Ziljēna lietpratējas tonī atbildēja, ka «tās divas lietas nav savā starpā saistītas». Un māte turpināja:

— Vari man ticēt, ka agrāk, tikai dejojot bostonu ar jauno leitnantu, es izjutu daudz vairāk… Bet tu jau zini: par precēšanos ar viņu nevarēja būt runas.

Abas staigātājas attālinājās, apmeta līkumu un atkal atgriezās. Kā šodien dzirdu, ka māte, iedama garām, pateica:

— Pēc manām domām, par to nevar būt šaubu: vīrus tā nemīl.

Šī aina, mātes vārdi, to jēga tagad uzpeldēja dienas gaismā. Taču līdz šim laikam, līdz brīdim, kad Baijū mājas guļamistabā izlauzās uz āru kādreiz bērnībā redzētais un dzirdētais, tas bija snaudis manī. Tas bija veidojis daļu no maldu samezglojuma, kas lēnām briest ikviena bērna dvēselē un, pat sabrūkot pīšļos, ar drupām aizēno vīrieša vai sievietes brieduma gadus. Kas pateiks, no kurienes šie apziņas dzīlēs ieslēpušies augļi smeļas dzīvības sulu un spējas vēlāk pārsprāgt kā ziepju burbulis? … Piemēram, es ilgi biju pārliecināta, ka pastāvīgi kaut kur karo, un jaunekļi, kas tiek iesaukti dienestā, noteikti aiziet uz fronti, tāpēc maniem brāļiem Simonām

un Valentīnam ir visas iespējas divdesmit viena gada vecumā krist kaujas laukā…

Nenozīmīgi vai kaitīgi, slepus loloti pārpratumi, pārskatīšanās, maldīšanās… Katram, kas devis tiem sevī patvērumu, tie itin drīz izveido otru pasauli, kurā dūmi iegūst svaru un ķermeni, rēgi dzīvo neatkarīgi no reālās pasaules un sieviete var iepazīt miesīgu baudu tikai ārpus laulības un mīlēt vīrieti, kurš nav viņas vīrs.

Beidzot noskaidrojusi maldīgās iedomas izcelšanos, es tomēr nespēju atbrīvoties no šīs iedomas. Mana miesa palika tai uzticīga. Ksavjē skūpsti mani nekad neaizrāva. Līdzīga šajā ziņā tik daudzām savām māsām, — jo no teikti iestāju viņu pulkā, — es tēloju baudu tik veiksmīgi, ka manam jaunajam vīram, šķiet, nekad neradās nekādas aizdomas.

Sevišķi centos neizrādīt Ksavjē, cik ļoti manas jūtas pret viņu sāk līdzināties mātes maigumam. No rīta līdz vakaram uzmanīju katru savu kustību un balss noskaņu. Tikai naktī, kad Ksavjē gulēja, es jutos nepiespiesti.

Ieslīdējis miegā, viņš kļuva tas, kas man bija īstenībā. Mūsu gultā aizmigdams, Ksavjē kļuva līdzīgs zēnam. Jūtot pie sāniem viņa trauslo augumu un uz pleca viņa uzgūlušās galvas smagumu, rnan šķita, ka man uzticēts auklēt lielu bērnu, manas dzimtas novārgušo atvasi.

VI

KRITIENS

Atlika tikai paziņot tuviniekiem, ka es gaidu bērnu.

Bijām nolēmuši sevišķi nesteigties ar šo vēsti. Starp nakti, ko biju pavadījusi «Terminusa» viesnīcā, un manu braucienu uz Lionu aizritēja apmēram mēnesis laika; sākot ar nākamo • dienu pēc tikšanās šinī pilsētā, bijām rīkojušies tik strauji, ka salaulājāmies jau pēc trim nedēļām, tātad varējām darīt zināmu, ka priecīgais notikums gaidāms novembra beigās, kaut gan īstenībā tas piepildīsies oktobra pirmajā, pusē. Ksavjē attapībai un varbūt arī tēvoča izteiktajām divdomībām jau iepriekš būtu vajadzējis novērst nepatīkamus pārsteigumus no tuvinieku puses, aizkavēt aizdomu rašanos, tāpēc es bez sevišķām bažām gaidīju dienu, kas rnan nesis divkāršu atbrīvošanu.

Nedēļas pagāja, Baijū zemesragā ap mūsu mājokli saziedējušās lefkojas jau sen izplatīja savu aso smaržu, un tad kādu rītu Ksavjē pa telefonu nosūtīja telegrammu uz Vandeika avēniju. Kad uz mūsu vārdu pienāca telegrammas, pieņēmēja savukārt nolasīja mums tās pa telefonu.

Tanī pašā dienā īsi pirms pusdienām atskanēja telefona zvans. Pēdējā mēnesī biju kļuvusi mazliet gurda, un Ksavjē pastāvīgi centās man aiztaupīt lieku soli: viņš pats piegāja pie aparāta.

— Jā, jaunkundz, — viņš sacīja, — esiet tik laipna un nolasiet.

— Vai tā ir atbilde uz mūsu telegrammu? — es no vietas jautāju.

Ksavjē apstiprinoši pamāja ar galvu. Viņš klausījās, viņa sejā atspoguļojās uzmanība, pēc tam, šķiet, izbrīns.

— Lūdzu, izlasiet vēlreiz!

Beidzot Ksavjē pateicās, nolika atpakaļ klausuli un klusēdams atgriezās pie manis. Es apvaicājos:

— Kas noticis?

— Krustmāte aicina mani Ierasties Parīzē. Nekavējoties.

— Kā?

— Patiesi. Viņa telegrafē… — un Ksavjē atkārtoja no galvas: — «Telegrammu saņēmu lūdzu steidzami atbrauc neatliekama saruna skūpstu krustmāte…» Es nekā nesaprotu.

— Ksavjē, runa būs droši vien par naudas lietām… Vai kaut kas tādā garā. Kas gan cits tur varētu būt?

— Es arī brīnos. Kāpēc viņa ne ar vārdu neieminas par to, ko viņai telegrafējām?

Ksavjē likās noraizējies, un tas mani satrauca, jo biju pieredzējusi, ka viņam piemīt asa nojauta, kādas man nav.

— Ksavjē, ko tu darīsi?

— Telefonēšu viņai.

Vēl nebija iestājusies pazeminātā tarifa stunda, un Ksavjē dabūja savienojumu uzreiz. Taču dzirdēt varēja slikti, tāpēc man vajadzēja atdot Ksavjē papildu klausuli, ko jau biju paņēmusi; sarunai varēju sekot tikai pēc viņa replikām.

— Krustmāt, saņēmu tavu telegrammu. Kas noticis?

— … Nevari norādīt kaut ar pāris vārdiem?

— … Vai tas tiešām ir tik steidzami?

— …Labi, labi. Ja vajag, .es aizbraukšu. Bet šovakar uz vilcienu vairs nepaspēšu.

— … Rīt no rīta? Un braukt pa dienu? Ar vakara vilcienu es ierastos pāris stundu vēlāk …

Ksavjē savaldījās, īsi apsolīja braukt un nobeidza sarunu.

— Tagad nesaprotu gluži nekā, — viņš sacīja. — Krustmāte zvēr pie visiem svētajiem, ka jautājums ir neatliekams un svarīgs, taču kategoriski atsakās sniegt kaut mazāko norādījumu. Viņa apgalvo, ka varot runāt par to tikai personīgi. — Kā vienmēr uztvēris manu domu, Ksavjē turpināja: — Nē… Noteikti nebūs nekā ļauna mums… tam, ko mēs gaidām.,. Kā tas varētu būt? Apsver mazliet.

LIn viņš pats sāka apsvērt, staigādams pa istabu. Aizsmēķēja cigareti, bet tūlīt pat to nometa; viņa soļi klaudzēja uz akmens plātņu grīdas, kas bija pārsegta ar plānu māšu pinumu. Viņš pēkšņi izskatījās vīrišķīgāks. Pievērsies rnan, viņš jautāja:

— Ceru, ka neviens nekā nezina? Tu taču neesi to izpaudusi nevienam?

Es iesaucos:

—* Ksavjē, it nevienam! Tad es tev to būtu pateikusi! Pat ne ārstam. Arī… tas jaunais vīrietis nekā nezina,,, Bet redzi, tu domā tāpat kā es.

Ksavjē uzmetās uz mana krēsla atzveltnes un aplika roku man ap pleciem. Viņš klusēja. Kalpone aicināja pusdienās, jo mēs ēdām agri. Es piecēlos:

— Iesim, Ksavjē.

«— Jā, — viņš teica, — iesim. Vai esi izsalkusi?

Cerēju saņemt no Ksavjē telegrammu nākamās dienas vakarā: viņš taču nevarēja man nepaziņot iemeslu, kādēj ticis aicināts uz Parīzi Taču nesaņēmu nekā. Vajadzēja gaidīt līdz nākamajam rītam, un tikai pulksten vienpadsmitos atskanēja telefona zvans. Skriešus rnetos pie aparāta.

Zvanīja telefoniste no pasta.

— Busardela kundze, jums pienākusi telegramma, —• viņa sacīja ar dienvidniecisku akcentu, —* Vai nolasīt?

—■ Jā, lūdzu.

— Ziniet… vēsts nav laba. Domāju, ka man vajag jūs brīdināt, vai ne?

— Slikta vēsts? No mana vīra?

— Jā. nelaimes gadījums.

—■ Lasiet!

— Te nu ir tā. — Vairākkārt nevietā apstādamās, viņa nolasīja: — «Mūsu pienākums tev darīt zināmu par nelaimes gadījumu… Ksavjē izkrita pa logu… zvanīt veltīgi… telefons atvienots.» Paraksts: «Busardeli.»

Protams, es nekavējoties pieprasīju savienojumu. BaijO zemesraga līnija vēl nekad nebija tik rosīgi darbojusies kā šajās divdesmit četrās stundās.

«Kāpēc viņi ziņoja, ka telefons atvienots?» es nodomāju. «Zvans skan kā parasti.»

Parīzē, Vandeika avēnijā, kāds nocēla klausuli:

— Šeit uz laiku atvienoto abonentu birojs.

— Kā?

*— Jūs vēlējāties runāt ar Viktorēna Busardela kundzi?

— Ar Viktorēna Busardela kundzi? ..,

Pēkšņi atcerējos, ka mūsu telefons aiz cieņas pret vecmāmiņu joprojām bija atstāts uz viņas vārda*

— Jā, lūdzu, savienojiet.

— Diemžēl tas nav iespējams. Esmu saņēmusi kategorisku rīkojumu. Slimības dēļ telefons pārslēgts uz īslaicīgi atvienoto abonentu biroju.

— Jā..* Dzirdēju, ka tur kāds esot izkritis pa logu. Vai tā ir?

— Kundze, man zināms tikai, ka abonenta mājā ir slimnieks.

— Vai jums vismaz ir pateikts, kā viņš jūtas?

— Slimnieka stāvoklis ir apmierinošs.

—- Bet kas viņam kait? Kādas ir kritiena sekas?

— Vairāk nekā nezinu. Kas runā?

Viņa sieva.

I

Vandeika avēnijā pagalmā nevienu nesastapu. Tā jau es biju paredzējusi. Vestibilā tikai sulainis. No Marseļas biju telegrafējusi, kad ieradīšos, un rezultātā: minētajā stundā katrs savrupmājas iedzīvotājs paslēpies savā alā. Pat vecais Emīls un Fransiza arī, acīm redzot, saņēmuši attiecīgu rīkojumu. Šaubu vairs nav: esmu iejaukta šajā notikumā. Esmu saistīta, vēsts par manu grūtniecību ir kaut kādi saistīta ar šo neticamo nelaimes gadījumu.

Neviena cita nav, varu jautāt tikai vienīgajam sulainim:

— Kur atrodas mans vīrs?

— Pirmajā pieņemšanas telpu salonā.

— Apakšstāvā? Kāpēc ne savā agrākajā istabā vai manā, kur ir vairāk ērtību?

— Ksavjē kungu ienesa pirmajā salonā tūlīt pēc kritiena, un, tā kā ārsts ieteica viņu nekustināt, tad viņu tur atstāja. Tur novietoja gultu.

Esmu jau uzlikusi plaukstu uz galerijas durvju roktura. Vēl pagriežos pret sulaini:

— Kā viņš jūtas? Vai stāvoklis ļoti smags?

— Ksavjē kunga stāvoklis ir apmierinošs

Skaidrs, tā ir pavēlēts sacīt. Pagriežu rokturi. Speru soli pār gleznu galerijas slieksni, atkal ieeju mājā, kura vēl lieku reizi sagatavojusi man nelaipnu uzņemšanu. Bet zinu, ka tas, kas mani te sagaida šodien, ir daudz ļaunāk nekā bāriens — mēms vai vētrains un skaļš: mani sagaida nelaime.

Pieskaros salona durvīm. Ko atradīšu aiz tām? Kādu atradīšu aiz tām Ksavjē? Klusu atveru durvju vienu pusi…

Baltajos palagos viņa seja ir dzeltena, pat pelēcīga. Uz pieres viņam komprese, viņš, šķiet, aizmidzis. No krēsla piecejas slimnieku kopēja. Viņa nāk rnan pretī. Iekams abas izejam galerijā, viņa Jauj man vēl nolūkoties uz Ksavjē.

Parasti salonā gaisma iestrāvo pa četriem logiem, kuri veras uz Monso parku un avēniju. Tagad visiem logiem aizvilkti priekšā aizkari, izņemot vienu, kas aizsegts pa pusei, un pa spraugu telpā krīt šaura gaismas strēle. Sājā mijkrēslī salons man liekas svešāds. Un to galīgi izķēmo vienkāršā salokāmā dzelzs gulta, kas piebīdīta pie sienas, ko sedz Obisonas paklājs… Kaklu man aizžņaudza aprautas elsas: atceros, kāds šis salons bija rauta vakarā. Šeit, spilgtajā lustru gaismā, visu ģimenes locekļu acu priekšā biju pārsējusi Ksavjē kaklasaites mezglu… Tagad Ksavjē šeit dus… Viņa galva iegrimusi spilvenā, pavisam svaigais iedegums, mūsu zeltainā salinieku ādas krāsa noslēpumaini pārvērtusies, ieguvusi pelnu pelēku toni: varbūt tas jau ir aizsaules iedegums …

Pievēršos slimnieku kopējai. Paveru muti, lai viņai ko jautātu, bet nevaru dabūt pār lūpām ne vārda …

— Viņš guļ, — slimnieku kopēja klusu saka. — Kopš nelaimes gadījuma viņš nav atguvis samaņu.

Atmuguriski pārkāpju pār slieksni. Atrodamies garajā, spilgtas gaismas pielietajā galerijā. Aiz piesardzības paejam uz vestibila pusi, no kurienes neatskan ne mazākais troksnītis. Šeit, mēmās savrupmājas dziļajā klusumā, sākam sačukstēties. Es zinu, ka mājā uzturas vairāki cilvēki, kuri nobažījušies, satraukti par Ksavjē stāvokli un arī aiz kādiem citiem, man nezināmiem iemesliem, bet viņi gaida, lai es aizeju, — tad viņi iznāks no savām istabām un nokāps lejā… Sīs domas neviļus jaucas man galvā, kamēr īstā Agnesa domā tikai par Ksavjē.

— Jaunkundze, es nezinu it nekā. Izskaidrojiet man, lūdzu. Nesaudzējiet mani. Vai jūs zināt, kas es esmu?

— Jā, kundze. Mani brīdināja, ka jūs ieradīšoties… Slimniekam nav konstatēts galvaskausa iedragājums, kā sākumā varēja baidīties ..,

— Kas tad?

— Joprojām jābaidās no spiediena paaugstināšanās, kas var izsaukt jaunu asins izplūdumu smadzenēs.

— O! … Un tādā gadījumā?

— Tādā gadījumā, kundze, stāvoklis būtu bīstams. Vālētu notikt visļaunākais.

— Ak dievs …

Nekā cita nespēju izteikt. Arī ne domāt. Pēc brītiņa

jautāju:

— Kā tas notika?

— Slimnieks izkrita pa ceturtā stāva logu.

— Ceturtā stāva?

— Jā. Dārzā. Par laimi, krūmi triecienu mīkstināja.

— Krūmi zem loga?… Bet… tad jau mans vīrs atradies manā istabā? Kāpēc? Un kā viņš varēja nokrist?

—■ Nekā tuvāk es nezinu. Mani ataicināja pēc ārsta ieteikuma, kad nelaimes gadījums jau bija noticis.

— Vai jūs neprasījāt paskaidrojumus?

— Man, kundze, neviens nekādus paskaidrojumus nesniedza. Es neuzstāju.

Iestājās klusums. Zibenīgi pārdomāju, kuriem tuviniekiem viss notikušais varētu būt skaidri zināms. Veltīgi mēģināt satikties ar māti vai tanti Emmu; viņas izvairīsies, liks pateikt, ka ir izgājušas, — skaidrs, ka viņas nolēmušas tā rīkoties.

— Jaunkundze, vai es patlaban varu jums būt noderīga? — jautāju slimnieku kopējai.

— Nē, kundze. Slimniekam patlaban nekāda kopšana nav vajadzīga. Viņu vajag visu laiku tikai uzraudzīt, un ar to es viegli tieku galā.

— Labi. Es aizbraukšu. Atgriezīšos pēc pusstundas.

Esmu jau atvērusi vestibila durvis. Griežos atpakaļ.

Ar nedaudziem soļiem panāku balto halātu, kas virzās uz galerijas otru pusi.

— Jaunkundzei

Satveru viņas roku.

— Jaunkundz, paldies par visu, ko jūs darāt.

— Kundze, es tikai izpildu savu pienākumu.

— Tieši tāpēc… Esmu jums ļoti pateicīga… Paļaujos uz jums, uz jūsu pieredzi.,. — Vēl ciešāk paspiežu viņas roku; — Ja jūs zinātu …

Asaras sakāpj man acīs, skatiens aizmiglojas, man šķiet, nepazīstamā sieviete paveras manī ar izbrīnu. Varbūt arī ne. Slimnieku kopējas svešās ģimenēs saskatās daudz ko; viņas pieradušas pie visa un, bez šaubām, iemanījušās ātri orientēties pat visjuceklīgākajās situācijās. Ķas zina, varbūt arī šī sieviete jau ir skaidrībā par manu ģimeni? Kas zina, ko viņa domā, par mīklaino nelaimes gadījumu, par mīklainajiem apstākļiem, kādos tas norisinājies?.., Par dramatiskā notikuma cēloņiem, kurus man vēl nav izdevies noskaidrot, bet kuri man noteikti jāizdibina!…

Steidzos pa Vandeika avēniju. Apturu taksometru:

— Uz Renkena ielu, Vagramas avēnijas stūrī. Ātri!

— Ak, es gaidīju, ka tu atnāksi,,.

Tante Luīza pati atver durvis un ielaiž mani. Ievēroju, ka rokas viņai trīc, sejas vaibsti samocīti. Aiztaisījusi salona durvis, viņa saliek rokas un, galvu kratīdama, skatās uz mani. Viņa nemetas man ap kaklu, kā biju gaidījusi. Viņa nenoskūpsta mani. Vienalga .. .

— Tante Luīza, ceru, ka tu man visu izstāstīsi.

— Bet… Agnesa, tu redzēji Ksavjē,,, Tu zini, kādā stāvoklī…

—- Jā. Slimnieku kopēja man pateica, ka viņa dzīvība ir apdraudēta.

— Nabaga bērns, viņš būtu varējis nosisties! Ja apakšā nebūtu krūmi…

— Zinu! Bet es nezinu, kā un kāpēc viņš izkrita pa manas istabas logu …

Agnesa, kad tas notika, es neatrados Vandeika avēnijā.

— Vienalga! Nevar būt, ka tu nezinātu, kas tur īstenība norisinājās.

Tante Luīza vēl cenšas izvairīties:

— Kāpēc tu negriezies pie savas mātes vai pie Emmas? Drīzāk viņas nekā es var …

Pārtraucu tanti Luīžu:

— Viņas abas ir nenotveramas! Nevaru satikt nevienu tuvinieku! Mana ierašanās viņiem iedzinusi bailes. Visi pazuduši kā truši alās.

— Ai, redzi, cik tu esi netaisna: pēc nelaimes gadījuma tava māte pastāvīgi uzturas pie vecmāmiņas, kas ir saslimusi. Un Emmai — tu par to nebrīnīsies — uznākusi smaga aknu lēkme.

— Par to es tiešām nebrīnos… Klausies, tante Luīza, es zinu, ka tev nepatīk iejaukties ģimenes lietās. Tāpēc es ari nelūdzu to darīt, lūdzu tikai man izskaidrot. Tev

noteikti vajag man izskaidrot. Tu taču saproti, ka man vajadzētu būt idiotei, lai neaptvertu, ka ap šo nelaimes gadījumu, ap Ksavjē, ap mums abiem ir kāds noslēpums. Skaidrs kā diena, man kaut ko slēpj!… Ja tu varētu iedomāties, ar kādiem pieņēmumiem esmu nomocījusies kopš vakardienas un ko esmu pārdzīvojusi, braucot uz Parīzi! Un šorīt, ieraugot Ksavjē gultā, nekustīgu… Man likās, ka viņš miris!

Mans izmisums aizkustina tanti Luīžu. Viņa spēja pre-toties maniem argumentiem, bet, dzirdot, ka balss man aizlūst, viņa padodas, satver manas rokas …

— Nabaga bērns! Tu patiesi esi nelaimīga! Kaut vai ko tu būtu nodarījusi..,

— Ko nodarījusi?… Lūdzu, tante Luīza! Pasaki man, kas īsti ir noticis!

— Galu galā… tad klausies: Emma ataicināja Ksavjē bez tevis no Baijū, lai viņam pateiktu, ka tu esi ļaunprātīgi izmantojusi viņa uzticību.

— Kā?

— Jā. Citiem vārdiem sakot, Emma apgalvoja, ka mazais, ko tu gaidi, nav Ksavjē bērns.

— Bet…

— Es tikai atkārtoju, ko viņa pateica.

— Tev taisnība. Turpini.

— Joprojām pēc Emmas vārdiem, tu esot apprecējusi Ksavjē tikai tādēļ… tādēļ, lai viņam uzveltu šo bērnu.

—- Ksavjē taču protestēja?

— Pareizi, Ksavjē protestēja. Paraustījis plecus, viņš ņēmās tevi aizstāvēt. Viņš minēja noteiktus datumus… to visu man izstāstīja Teodors, kas piedalījās šajā sarunā kā ģimenes galva, jo vecmāmiņai nevarēja uzmākt šādu pārbaudījumu.

— Vai Ksavjē viņus pārliecināja?

— Nē. Emmai, šķiet, bija krājumā kāds negrozāms un neapstrīdams pierādījums. Nezinu, kāds, jo Teodors man to nestāstīja, varbūt arī pats to nezina… Emma ilgi lūdza Ksavjē ticēt viņai uz goda vārda: «Tu nevari būt šī bērna tēvs. Dodu tev goda vārdu. Ar to taču pietiek.» Viņam ar to nepietika.

— Domāju gan!

— Zaudējusi cerību pārliecināt Ksavjē, Emma lika Teodoram iziet no istabas un palika divatā ar Ksavjē; pēc piecām minūtēm viņš parādījās uz sliekšņa bāls kā krīts. Ne vārda neteicis, viņš uzkāpa ceturtajā stāvā un iegāja

tavā istabā. Viņu neviens neaizkavēja. Uzskatīja, ka viņš vēlas vienatnē pārdomāt. Tas bija vakarā, pēc pulksten dešmitiem. Pēc kādas pusstundas Emma sacīja: «Kā būtu, ja es uzietu paskatīties, ko viņš dara?» Viņa uzkāpa ceturtajā stāvā. Pēc mirkļa atskanēja šausmīgs kliedziens, visi izmetās vestibilā, Emma sauca lejā pa kāpnēm, ka nelaimīgais Ksavjē izlēcis pa logu! Visi izsteidzās dārzā, atrada nabaga zēnu, viņš bija bez samaņas… Tagad tu zini visu.

Tantei Luīzai piere nosvīdusi, pār vaigiem rit asaras. Viņa ar mutautiņu slauka seju.

— Nomierinies, tante Luīza… Tu gribi teikt, ka viņš pats izlēcis pa logu?

Mutautiņš viņas pirkstos uz mirkli paliek uz vietas.

— Protams, Agnesa, par to nevar but diemžēl nekādu šaubu.

— Tā tu domā? Tomēr tas ir neiespējami! Tante Emma neatklāja viņam nekā jauna! Nezinu, kādus svarīgus pieradi jumus tante viņam tik lielā slepenībā pateica, bet es varu sacīt vienu: Ksavjē jau zināja! Viņš zināja visu par bērnu, ko nesu savā klēpī!

— Kā tā?

— Viņš pats piedāvājās mani apprecēt un tikai tādēļ, lai palīdzētu man izkļūt no strupceļa, kurā biju nonākusi. Drīz pēc… pēc pārsteidzīgā mirkļa ar kādu, kurš nevarēja kļūt mans vīrs… to Izskaidrot būtu pārāk ilgi un tagad nelaikā… es aptvēru, kādas sekas būs Šai tuvībai; biju izmisusi; aizbraucu uz Lionu, lai visu uzticētu Ksavjē un prasītu viņam padomu; viņš man teica: «Apprecies ar mani.» Vai tagad tu saproti?

Neliels atslābums, pa pusei atvieglojums, kaut kas līdzīgs sievietes solidaritātei apskaidro tantes Luīzas izbalējušo seju.

— O! — viņa izdveš. — Tas man patīk daudz labāk… No tavas puses tas ir bijis godīgāk,., Un no Ksavjē puses tik cēlsirdīgi!…

— Tātad viņam nebija nekāda iemesla spert šo izmisīgo soli. Viņš noteikti nav gribējis to darīt… Bet kas tad varēja notikt?

Labu brīdi abas sēžam klusēdamas. Man mazliet trūkst elpas, lauzu galvu. Taču uz savu jautājumu neatrodu citas atbildes kā jaunu jautājumu:

— Itante Emma varējusi viņam pateikt?

— Es arī nudien nesaprotu, — nomurmina tante- Luīza. — Cik tas viss ir dīvaini!…

Piecejos un uzvelku mugurā kažoku.

— Došos viņai pašai to pajautāt. Tas būs visvienkāršākais.

— Emmai?… Bērniņ, piesargies! Viņa tev sarunās nepatīkamas lietas: viņa jau ir tevi apveltījusi ar tādiem vārdiem…

— Pazudusī meita, vai ne? Palaidne, prostitūta?

—• Nē… Drīzāk avantūriste. Viņa kliedza, ka tu esot gribējusi «apvest ap stūri» viņas krustdēlu.

— Ak! Viņai sāp tikai tas!… Nabaga tante Emma!

Izeju priekšistabā.

— Tante Luīza, paldies par tavu sirsnību. Un… kaut gan patlaban nav īstais laiks šādiem apsvērumiem, tomēr nenosodi mani pārsteidzīgi,,. Sirds dzijumos neesi pret mani pārāk barga.

— Ak, sirds dziļumos, protams.,, — viņa saka.

— Kad es tevi atkal redzēšu?

— Šovakar. Aiziešu uz Vandeika avēniju uzzināt, ko būs teikuši ārsti.

— Ārsti?

— Jā. Mezirērs pieaicinājis kādu speciālistu.

— Paldies dievam! Ja Ksavjē būtu jāgaida glābiņš tikai no Mezirēra …

Atceros mūsu ģimenes ārstu — bārdainu balamuti, kas pieķēries novecojušām ārstniecības metodēm, toties apveltīts ar skanīgiem tituliem, tieši Busardeliem piemērots ārsts, medicīna, kas ir mūsu jurisprudences cienīga. Uzreiz atmetu nodomu aiziet izjautāt viņu, kaut gan viņš droši vien zina visu noslēpumu, bet kādu skaidrību es varētu gūt no mūsu dzimtas drauga, kurš jau divdesmit gadus paradis apslēpt tās trūkumus?

— Tante Luīza, vai tu pazīsti speciālistu, kurš pieaicināts? Vai zini, kā viņu sauc?

— Pagaidi… Nudien vairs neatceros. Bet runā, ka viņš esot ļoti spējīgs ārsts.

Lieku apturēt taksometru Vandeika avēnijā pie savrupmājas vārtiem. Pati neizkāpju. Atbīdu malā stiklu, kas mani šķir no šofera.

— Vai jūs izdarītu man pakalpojumu? Ieejiet šīs savrupmājas pagalmā, dodieties uz priekšu pa šauro aleju,

kas .stiepjas starp māju uri sētas režģiem, līdz sasniegsiet stikla durvis; pie tām klusu pieklauvējiet. Iznāks slimnieku kopēja. Pasakiet viņai, ka vēlos ar viņu aprunāties. Parādiet viņai manu vizītkarti, ņemiet. Ja jums kāds kalpotājs ko jautātu, tad tam arī parādiet manu vizītkarti.

Caur krūmiem vēroju, kā šoferis attālinās. No taksometra izkāpju tikai tad, kad parādās slimnieku kopēja: satikšanās ar tanti Emmu vai māti patlaban kaitētu manam nodomam, kaut gan vēl gluži nesen biju vēlējusies viņas satikt.

Pamāju kopējai, lai viņa pienāk pie režģiem. Sarunājos ar viņu, Mūs vienu no otras šķir žogs, metāla stieņi, kas padara šo namu par neieņemamu cietoksni.

— Jaunkundze, man vajadzēja jūs traucēt… Es vēlē tos zināt, kā sauc speciālistu, ko doktors Mezirērs ieteica ataicināt pie mana vīra.

— Doktors Rožē Osvalds, kundze.

— Kur es viņu patlaban varētu sastapt? Vai mājās?

— Nē, kundze. Priekšpusdienā doktors Osvalds strādā slimnīcā.

— Kurā?

— Larībuazjēra slimnīcā.

2

Mani lūdza uzgaidīt. Ja uzkavēšos koridorā, tad droši satikšu doktoru Rozē Osvaldu. Beidzis slimnieku apstaigu, viņš noteikti nāks te garām, lai sasniegtu savu kabinetu, kas atrodas tepat blakus.

Uz soliem un krēsliem nekustīgi sēž daži vīrieši, vairākas sievietes un pat viens bērns. Arī viņi gaida ārstu; viņu pieklājīgais apģērbs un nepiespiestā izturēšanās mani pārsteidz. Es tikpat kā nemaz nepazīstu Parīzes slimnīcas, un tāpēc patlaban, neraugoties uz mokpilno satraukumu, neviļus manī mostas pārdomas par to, ko šeit redzu. Sie ļaudis, tādi paši cilvēki kā es, katrs atnācis šurp no savām mājām ar savu drāmu un savam ciešanām; viņi sniedza man pamācīgu ainu. Viņu klātbūtne šajā garajā, stiklotajā koridorā paplašina pasaulīti, kura es ķepurojos.

— Vai esat pieteikusies? — jautā kopēja, nopētīdama manu kažoku.

—- Nē. Es gaidīšu, ja vajadzēs.

— Jūsu vārds?

Pasniedzu viņai vizītkarti, ko viņa pārlasa un iebāž halāta kabatā.

Sākas gaidīšana. Neuzdrošinos pārāk cieši novērot kaimiņus. Divas reizes atvērās kādas palātas durvis, pa tām iebīdīja ratiņus ar brokastīm, un pēc tam tos izstūma ārā, apkrautus ar netīriem traukiem un iztukšotām kanniņām. Paguvu ieraudzīt palātā divās rindās gultas, kurās gulēja vai sēdēja slimnieces.

Koridora galā parādās Jaužu pūlītis, iznācis no citas palātas. Viņi tuvojas. Caur stikliem āra spilgtā gaisma brīvi ieplūst koridorā, jau iztālēm skaidri varu saskatīt nācējus. Tie ir jauni cilvēki baltos halātos. Vairums vīriešu kailām galvām, viņu vidū trīs četras meitenes. Mani kaimiņi piecēlušies no sēdekļiem, es arī uztrūkstos kājās. Nolūkojoties uz nācējiem, es nodomāju: «Tie droši vien ir doktora Osvalda audzēkņi. Pārējie gaidītāji noteikti nav šeit pirmo reizi, viņi zina, ka arī pats doktors nav tālu.»

Kopēja pieiet pie ārstu grupas un pasniedz manu vizītkarti vienam no jaunekļiem, laikam gan doktora vecākajam asistentam. Izlasījis manu vārdu, viņš atraujas no kolēģiem un, Bristoles kartona kartīti pirkstos turēdams, dodas uz manu pusi.

— Busardela kundze? — viņš jautā.

— Jā. Es vēlētos, ja iespējams …

— Esmu doktors Osvalds.

Aiz pārsteiguma uz mirkli aizmirstu iepriekš sagatavotos paskaidrojumus. Manu acu priekšā ir enerģisks, šaurā, baltā halātā ģērbies jauns vīrietis; vienīgi vērīgās acis ar gurdajiem plakstiem un deniņos nosirmojušie mati liecina, ka viņš ir nobriedis ārsts, kas var atbildēt par savu rīcību.

— Doktor, es apzinos, ka mans apmeklējums…

Viņš mani pārtrauc:

— Es ļoti labi jūs saprotu un nebrīnos.

Arī man uzreiz viss ir skaidrs. Cik tālu ir šis jaunais ārsts no bārdainā Mezirēra! Sī noteiktā balss, tiešā valoda, nosvērtais izskats pauž par garīgu līdzsvaru, ko varbūt var salīdzināt ar izciliem sportistiem raksturīgu fizisko līdzsvarotību… Man ir skaidrs, ka šis cilvēks mani sapratīs. Vērība, ko lasu viņa acīs, šķiet, jau pārsniedz vienkāršu profesionālu laipnību. Turklāt mēs esam gandrīz vienos gados.,. Labi, ka atnācu pie viņa.

Doktors Osvalds aizved mani līdz sava kabineta stiklotajām durvīm un tās atver.

— Doktor, vairāki apmeklētāji ieradās te agrāk par mani.

— Jā, jā, — viņš saka un, it kā vēlēdamies mani pārliecināt, piebilst: — Bet būs labāk, ja jūs drīzāk atgriezīsieties pie sava vīra.

Jūtu, ka viņa plauksta uzgulst man uz pleca, mudinot ieiet, un es pārkāpju pār slieksni. Audzēkņi nenāk mums līdzi: viņi bijīgi atkāpjas, saprazdami, ka šī saruna nebūs parastā konsultācija. Sirds krūtīs man pukst strauji, taču tā mazliet nomierinās, kad atsēžos pretī doktoram Osvaldam, kas tūlīt pat man saka:

— Kundze, kaut ko noteiktāku varēšu jums paziņot tikai vakarā. Šorīt mēs pie slimnieka vēl neatklājām nekādas komplikāciju pazīmes.

— Zinu, doktor! Slimnieku kopēja, kas dežurē pie mana vīra, mani informēja. Bet no jums es gaidu citādas ziņas… Jūsu laiks ir dārgs, tāpēc runāšu bez aplinkiem,.. Aiz personiskiem iemesliem negribēju griezties pie doktora Mezirēra… Lūdzu, atvainojiet, esmu satraukta…

Man ir karsti. Pašķiru vaļā kažoku. Doktors Osvalds pieceļas un atver plašāk logu. Iestrāvo svaigs gaiss, man kļūst labāk.

— Jūs gaidāt no manis, — viņš ierunājas, atgriezdamies pie rakstāmgalda, kādu paskaidrojumu?

— Jā… Pats par sevi saprotams, ka tas, ko jūs man atklāsiet…

Ar rokas mājienu viņš mani pārtrauc:

— Paskaidrojumu kādā jautājumā?

— Protams, doktor… par nelaimes gadījumu, par apstākļiem, kādos tas norisinājies..

Baidos, ka nespēšu apmierināt jusu lūgumu. Par slimnieka stāvokli es jums visu pateicu. Kas attiecas uz iemesliem, tad jums jāsaprot…

Esmu mazliet atguvusies un nespēju savaldīties, gribu ātrāk tikt pie mērķa, ierosināt uz vaļsirdību sarunas biedru, tādēļ iesaucos:

— Mani uzskata par nelaimes gadījuma morālo vaininieci! Es zinu, kādu versiju izplata mana ģimene: vīrs esot uzzinājis, ka bērns, kuru es gaidu, nevar būt no viņa, un šis trieciens pavedinājis viņu uz liktenīgo soli…

— Uz kādu soli?

— A! Jūs arī tam neticat?

Doktors Osvalds neatbild. Es turpinu:

— Man ir pamatots iemesls tam neticēt. Jo es zinu, ka viņam tas nebija nekāds atklājums. Mans vīrs zināja, ka esmu stāvoklī no cita .,,

— Kundze…

— Doktor, es Joti labi saprotu. Neesmu tik vientiesīga, lai mēģinātu izvilināt no jums to, ko, acīm redzot, esat nolēmis noklusēt. Kaut gan es taču galu galā esmu viņa sieva un, ja es būtu bijusi šeit… Bet par to nav ko runāt. Tomēr jums jaatzīst, ka man ir tiesības dabūt zināt, ja ne, kāpēc, tad vismaz, kā nelaimes gadījums notika! Kādā veidā, vai tiešām viņš varēja izkrist pa logu? Vai jūs nevarat kā ārsts atbildēt uz šo jautājumu?

Doktors Osvalds novērš seju. Es pacietīgi gaidu. Galu. galā viņš ierunājas, apsverot katru vārdu:

— Jūs tikpat labi kā es zināt, ka runa ir par pārmērīgi jūtīgu cilvēku. Istabā, kur viņš bija iegājis, lai vienatnē nomierinātos, viņam kļuva nelabi. Atvēris logu, viņš atbalstījās pret balustrādi un sāka vemt, izliecās vēl vairāk ārā un atkal vēma. No piepūles, no asins pieplūduma galvā viņam aptumšojās apziņa, viņš liecās arvien zemāk, arvien zemāk, līdz zaudēja līdzsvaru. Tas ir viss.

Attēlotā aina man laupa valodu. Jūtu, ka tur ir bijis kaut kas vairāk nekā parasts uztraukums… Ksavjē, viens pie manas istabas loga, sašutis par kaut ko līdz riebumam, līdz vemšanai… un viņš izkrīt pa logu… Sevišķi neieklausos ārstā, kad viņš norāda, kā noskaidroti traģiskā gadījuma apstākļi: vēmekļu pēdas uz trešā stāva karnīzes un arī krūmos, uz kuriem ķermenis pēc tam uzkritis…

— Bet ko viņam varēja pateikt? Ko viņam varēja tādu nodarīt, lai viņš..,

Doktora Osvalda izvairīgais žests man atgādināja par viņa klātbūtni. Ne viņam biju izteikusi šo jautājumu. Zināju, ka vairāk nekā viņš man nestāstīs. Šis cilvēks zina to, ko es nezinu, bet es nevaru piespiest viņu runāt. Biju izjutusi viņa simpātiju pret mani, jūtu to vēl tagad, tāpat ka jutu viņa atteikšanos turpināt sarunu.

Neesmu nekā izdibinājusi. Starp to, ko viņš man atklāja un ko man pastāstīja tante Luīza, paliek tukšums. Abu vārdi nesaskan.

Atkal pieceļos, tāpat kā stundu iepriekš Renkēna iela. Man jāiet projām. Atliek tikai atvērt, kaut vai uzlauzt tantes Emmas istabas durvis. Kāpēc gan es neiesāku ar viņu!

Pateicos doktoram Osvaldam par viņa laipno iecietību. Atvainojos, ka tik ilgi aizkavēju viņu, un atvados.

Pieeju pie durvīm, atveru tās. Koridorā uz krēsla sēž tante Luīza.

— Ka tu zināji, ka esmu šeit? Tev pateica slimnieku kopēja? Tante Luīza, tas ir loti mīļi no tevis, ka tu at-brauci man pakaļ, bet man nav laika, es steidzos.

— Kurp tu dosies, Agnesa?

— Uz Vandeika avēniju.

Iegriezāmies garajā gaitenī; tante Luīza sīkiem solīšiem tipināja man pakaļ, pūlēdamās neatpalikt.

— Agnesa, paklausies… Uz Vandeika avēniju pie Ksavjē?

— Nē. Vispirms gribu satikt tanti Emmu. Un necenties mani atrunāt. Nevaru atklāt patiesību, tā no manis tiek slēpta, bet no tantes Emmas es to izdibināšu.

— Neej pie viņas!

— Zinu, viņa liks man noklausīties nepatīkamus vārdus, bet arī pateiks', kas notika starp viņu un Ksavjē.

— Nē, Agnesa!

— Zvēru, ka jā!

— Nē! Sī saruna ir lieka! Emma sūta mani pie tevis!

Apstājos, pagriežos atpakaļ. Steigā esmu aizdrāzusies

priekšā tantei Luīzai. Arī viņa aizelsusies apstājas, piespiež roku pie sirds. Pieeju pie viņas. Viņa atbalstās pret stikla sieniņu. Tikai tagad ievēroju tantes satraukto seju, uzbudinājumā ieplestās acis, nevērīgo apģērbu. Viņa uzvilkusi mēteli uz rītasvārkiem, kuros redzēju viņu Ren-kēna iela.

— Vai tevi sūta tante Emma? Pie manis?

— Agnes, nestāvēsim šeit. Iet garām ļaudis. Uz mums skatās.

Atveru stiklotās durvis. Nokāpjam paris kāpienu un nokļūstam dārzā. Sasniegusi pie sienas stāvošo solu, tante Luīza gluži vai saļimst uz tā.

— Stāsti — ko viņa tev uzdeva man pateikt?

— Apžēlojies, vienu mirklīti pagaidi…

Tante drudžaini elpo, viņa ir galīgi sašļukusi:

— Tas viss mani pilnīgi satriec… Es neesmu radīta šādām drāmām …

Viņa sāk raudāt. Atsēžos viņai blakus. Pūlos savaldīties, mierinu viņu. Beidzot viņa sāk runāt.

— Vispirms, Agnes, man tev jāsaka… Tiklīdz tu aiz* gāji, mani sagrāba milzīgas bailes. Tava izskaidrošanās m Emmu… Steidzos uz Vandeika avēniju. Tevis tur nebija. Domāju, ka būs prātīgi brīdināt Emmu. Viņa atbildēja, ka neparko uz pasaules tevi nepieņemšot. Es teicu, ka tu esi stingri nolēmusi viņu satikt. -Un es taču tevi pazīstu: ja tu ko ieņemies galvā… Emma arī uztraucās un sāka apsvērt, kā izvairīties no sadursmes. Tad viņa uzdeva man runāt ar tevi.

— Nabaga tante Luīza, tu velti būsi pūlējusies. Jo tu nezini, un vienīgi tante Emma var ņian pateikt…

— Pagaidi! Tieši to!… Ak dievs, simtreiz labāk būtu es palikusi mājās, nevis braukusi uz Vandeika avēniju!

— Ko tu galu galā gribi sacīt?

— To, Agnesa! Bet apsoli, ka mierīgi uzklausīsi mani līdz galam.

— Jā,-protams …

■— Emma izstāstīja, kas starp viņiem noticis.

— Kā tā?

— Jā, lai es tev to atkārtoju un lai viņai pašai nav tev tas jāstāsta.

— Un proti?

— Tas, ko viņa pateica Ksavjē un kas nabaga zēnu tā satrauca, bija… bija pierādījums, kuru tev jau minēju. Lai pārliecinātu Ksavjē, ka viņš nevar būt gaidāmā bērna tēvs, Emma atklāja kaut ko tādu, ko viņš nebija zinājis. Agnesa, kā lai tev paskaidroju?… Ksavjē… Viņam nepiemīt visas vīrieša fiziskās īpašības.

— Ķo tu runā! Tas ir pilnīgs absurds! Ksavjē ir absolūti normāls vīrietis! Viņš ir mans vīrs vārda pilnā nozīmē.

— Jā, bērniņ. Taču viņš nevar kļūt tēvs.

Man šķiet, ka es sapņoju, ka skaidrā dienas laikā man uzmācas ļauns murgs, taču apziņā * joprojām iespiežas vārdi, kuri slimnīcas atmosfērā skan baismīgi pārliecinoši: — . ..Davosā pubertātes laikā parādījās ģenitāliju tuberkulozes simptomi… Operācija izdevās veiksmīgi, taču ne bez sekām, radās sēklu kanāla sašaurinājums… Zēns atveseļojās1 pieauga, nobrieda, kļuva vīrietis, tāpat ka visi zēni kļūst vīrieši… vesels cilvēks, kas jūtas vesels un vīrišķīgs, bet nezina, ka viņš nevar kļūt tēvs… Ārsti nolemj, ka viņš ir par jaunu, lai viņam to atklātu tieši, un tāpēc atklāj to tikai viņa krustmātei, kura viņam ir mātes vieta … un šī otrā māte ..,

O, es neapšaubu viņas vārdu patiesīgumu: Enuna ir domājusi to labāko, atlikdama uz vēlāku laiku Ksavjē informēšanu. Viņš ir tik jūtīgs! Turklāt viņš pastāvīgi uzturējās kalnos, ar viņu tik reti satikās! Emma kavējas ar patiesības atklāšanu. Un aizvakar, apstākļu spiesta…

Dzirdu kādu balsi piebilstam:

— …Jā. Lai atmaskotu nelikumīgo bērnu.

Man. pašai izsprukuši šie vārdi, instinktīvi papildinot izskaidrojumu. Jo apziņa mani ir pametusi, tās vietā radies tukšums. Man būtu vajadzējis, noklausoties to, ko tante man pateica, uztrūkties kājās, skaļi ievaimanāties, ar abām rokām saķert galvu, zaudēt samaņu. Nē. Tas viss tātad ir tik neapstrīdami un loģiski?

Joprojām palieku sēžot uz sola. Atmiņā muļķīgi uzpeld kara viltība, ko savā laikā izlietoju pret Mortjē atvasi: slimības rēgs, kuru izbīdīju, lai izjauktu šīs laulības… Šie meli tagad vērsušies pret mani pašu. Vēl ļaunāk: meli izrādījušies patiesība…

Beidzot pieceļos. Aizvedu tanti Luīžu līdz dārza galam. Vēl vienmēr klusēju, nepaceļu galvu. Mana doma, uzticīga iemītajām takām, pati no sevis uztausta ģimenes īsto nodomu. Es nomurminu:

— Tā kā ar mūsu laulībām itin viss labi nokārtojās, mums ļāva apprecēties, mūs iepriekš nebrīdinot… Ak vai, tante Emma! Šī tante Emma!

Nojaušu, ka vēl nekad neesmu izrunājusi šo vārdu tādā noskaņā, tādā balsī, ar tik dziļu naidu. Arī tante Luīza ir to sajutusi.

— Ak dievs! — viņa ievaidas un atkal sāk raudāt. — Saprotu, ko tu domā. Bet aiztaupi to man. Viņa ir mana māsa. Un ja tu viņu tagad redzētu! Emmai ir lēkme, viņu plosa šausmīgas sāpes. Tikai tāpēc biju ar mieru uzņemties runāt ar tevi, un tikai tāpēc viņa man to lūdza,

— Nē, tante Luīza. Ne tāpēc viņa tevi sūtīja pie manis un pati ieslēdzās savās istabās. Viņa to darīja tāpēc, ka baidās.

— Baidās?

— Jā. No tā, ko man vajadzētu darīt.

3

— Nav nekādu pārmaiņu, — atbild slimnieku kopēja. — Viņš nav atguvis samaņu.

Kopēja redz, ka esmu atgriezusies nomākta, satriekta. Nav vairs jābažījas, ka es varētu skaļi izpaust pārsteigumu vai nemieru. Bez viņas aizrādījuma runāju pavisam klusā baisi. Tagad nav vajadzīgs iziet no salona, lai apspriestos; pietiek ar to, ka attālināmies no Ksavjē gultas.

— Uz ko norāda ieilgušais nesamaņas stāvoklis? Jaunkundze, sakiet vaļsirdīgi: ko jūs par to domājat?

— Kundze, man šķiet, ka patlaban vēl nekā nevar secināt.

— Jūs neuzdrošināties izsacīt savas domas… Jums varbūt ir ieteikuši izturēties pret mani piesardzīgi… Droši vien esmu jums attēlota kā ļoti eksaltēta sieviete…

— Kundze, es vados no ārstu izteikumiem.

— Tā?,., Iš ārsts jūs pieaicināja? Vai doktors Osvalds?

— Jā. Es visbiežāk strādāju ar viņu.

— Ļoti labi. Es nupat satikos ar viņu Larībuazjērā. Viņš teica, ka šovakar cerot nonākt pie kāda slēdziena. Bet jūs novērojat manu vīru nepārtraukti, ik stundu, ik brīdi…

— Kundze, nevaru jums nekā vairāk pateikt. Pēc tīrākās sirdsapziņas. Asins izplūdums vēl nav noticis, bet tas var notikt kurā katrā mirklī, bez jebkādām brīdinošām pazīmēm. Arī doktors Osvalds patlaban nevarētu jums nekā vairāk pasacīt. Varbūt vakarā, kad būs apritējušas vairāk nekā trīsdesmit sešas stundas pēc nelaimes gadījuma …

Garā diena paveras kā tunelis. Tikai galā — konsīlija stunda pavīd ka gaismas sprauga, tomēr nevaru saskatīt, kas mani tanī gaida: katastrofa vai mierinājums? Un līdz tam laikam…

Atsāku, joprojām pusbalsī:

— Jaunkundze.,, piedodiet, kā jūs sauc?

— Biri.

— Biri jaunkundze, es vēlos palikt šajā istabā. Gribu uzkavēties pie sava vīra. Ja jums tas liktos traucējoši, tad, lūdzu, piezvaniet doktoram Osvaldam un pajautājiet viņam: esmu pārliecināta, ka viņš man to neliegs.

— Kundze, tas ir lieki. Jūs noteikti varat šeit palikt.

Biri jaunkundze tātad sapratusi mani no pāris vārdiem,

ja tik viegli nostājas manā pusē. Neesmu maldījusies: cauri mīklu un noslēpumaino pārrunu tīklam, kas viņu šajā nama ietin, daudz pieredzējušās slimnieku kopējas rūdītā acs drīz vien saredzējusi diezgan skaidri; katrā ziņā pietiekami skaidri, lai viņa izturētos nekļūdīgi un bez kavēkļiem varētu izpildīt savu pienākumu. Jādomā, ka tas viņai ir galvenais, taču arī mani tas atbrīvo no liekas uzstājības, man nevajag strīdēties ar viņu un atgādināt, ka esmu slimnieka laulātā draudzene.

Vispār, kopš salona durvis aizvērušās aiz manis, visas manas domas un prātu aizņem vienīgi tas, kas-te notiek un draud notikt. Busardelu savrupmājas pārējie stāvi ar man naidīgajiem ļaudīm, kuri tur uzturas un kuru jūtas ir pretējas manām jūtām, zaudē nozīmīgumu, kādu viņiem tik ilgi un tik neatlaidīgi esmu piedēvējusi. Viņi zaudē pat realitāti. Mana pasaule noslēdzas ap šo šauro gultu, kurā starp dzīvību un nāvi guļ cilvēks, kam esmu uzticējusi savu nākotni.

No kurienes man nāk šāds viedums? Vai tas, ko esmu dabūjusi zināt par tuviniekiem, tā attālinājis viņus no manis? Vai arī viņi ar savu rīcību ir pārsnieguši mēru un kļuvuši man pilnīgi svešinieki?… Nē, zinu skaidri: vienīgi Ksavjē, kas te atdusas šaurajā dzelzs gultā, kura ir tik līdzīga tām, ko redzēju Larībuazjēra slimnīcā, nabaga sasistais, salauzītais Ksavjē remdina manu drudžaino uzbudinājumu, remdina netieši, pat nereāli, ar savām rokām, kuras man nepieskaras, ar vārdiem, kurus viņš neizsaka un kurus tomēr dzirdu, ar acīm, kas paliek slēgtas… Dīvainas saites vieno mūs abus! Dīvains pāris mēs esam, Ksavjē un es!

Neiešu vairs projām no šī salona, kas pārvērsts par slimnieka istabu. Ne tāpēc neiešu, ka es varētu kaut kā palīdzēt vai būt derīga Ksavjē, kam esmu uzvēlusi plecos pusi savas nelaimes un ienesusi viņa dzīvē savas nedienas. Bet es jūtu, ka viņš mani aizsargā. Aizturot mani šajās četrās sienās, Ksavjē mani aizsargā pret mani pašu, pret kārdinājumu, kas man vēl joprojām uzmācas, — uzskriet augšā pie viņiem, atraut vaļā viņu istabu durvis, izkliegt apvainojumus …

Birī jaunkundze man blakus klusē. Mēs sēžam uz zemajiem, ar sārtu zīdu pārvilktajiem atzveltnes krēsliem. Novietoti katrā pusē Luija XVI stila galdiņam, tie salona galā veido tā saukto intīmo kaktiņu. Vai es jebkad būtu varējusi iedomāties, ka sēdēšu tā uz viena no šiem zviļņiem un šajā greznajā salonā kādu dienu patversies mans baiļpilnais nemiers un vienīgais man dārgais cilvēks, kura dzīvībai draud briesmas?

Ar pirkstu brauku šurp un turp pa neierastās atzveltnes rievām; pārlaižu skatienu pār sienām, kas iztapsētas ar ūdenszāļu damastu, nosegtas ar Obisonas paklājiem, pār visu telpu, kura parasti ir neapdzīvota un tiek atvērta vienīgi ģimenes oficiālo svinību gadījumos, taču tagad, kopš šeit ienesta šaurā dzelzs gulta, manās acīs ir atdzīvojusies, piepildījusies ar patētisku sasprindzinājumu.

— Kad jutīšos nogurusi, — es pusbalsī saku, — atpūtīšos tur.

Norādu uz tuvumā novietoto dīvānu, uz kura bija rauta vakarā sēdējusi Simona grūtā sieva Zanna un pieņēmusi viesu apsveikumus.

— Jā, kundze, — piekrīt slimnieku kopēja. — Jūs droši vien esat ļoti nogurusi. Jūs darītu pareizi, ja tagad paēstu brokastis, jums vajag iestiprināties.

— Ai, neesmu izsalkusi.

— Vienalga, jums jāspēcinās, lai spētu izturēt visu.

Paredzēdama varbūt citu iebildumu, viņa piemetina:

— Lieciet pasniegt brokastis tepat blakus galerijā, kur vajadzības gadījuīnā varu jūs tūlīt pasaukt. Kamēr jūs ēdīsiet, es uz ceturtdaļstundu ielaistu pie slimnieka Bu-sardela jaunkundzi… Viņa ieietu caur lielo salonu.

Tante Emma… Neatbildu tūlīt. Pirmo reizi kopš atgriešanās no Larībuazjēras, kur man atklāja patiesību, pirmo reizi es atskārstu, ka šajā nama, šajā istabā kuru katru mirkli pēkšņi varu sastapties vaigu vaigā ar tanti Emmu… Ai, es necenšos apžilbināties sašutumā, nedz sevi saudzēt, uzveļot viņai visu atbildību! Vai viņa pati neatsedz savu vainu, sūtīdama pie manis māsu, bēgdama no manis, vairīdamās pat ierasties pie krustdēla slimības gultas, lai izvairītos no tikšanās ar mani? Vai ar to tante Emma neatzīst, ka viņas pārkāpums ir daudz smagāks par manu ikdienišķo, būtībā nenozīmīgo kļūdīšanos?

Es, protams, nedomāju, pareizāk sakot, vairs nedomāju par to, ko viņa nodarījusi man, ļaujot apprecēties ar Ksavjē un nekā man nepasakot. Turpmāk tam nebūs nekādas nozīmes. Varbūt pirmajā apjukumā es dusmoju tantei Emmai par sevi, bet tagad baiļojos vienīgi par nemaņā guļošo Ksavjē. Domāju tikai par viņu. Noziegums izdarīts pret viņu. Ksavjē būtu varējis dzīvot laimīgi. Tantei Emmai vajadzēja tikai savlaicīgi viņam visu pateikt. Izšķiroties par runāšanu agrāk, viņa būtu varējusi izvēlēties piemērotu brīdi, atklāt patiesību saudzīgi, ieteikt griezties pie ārstiem. Mēs abi, Ksavjē un es, varbūt tomēr būtu apprecējušies. Es būtu pratusi atrast citu izeju. Nezinu, kādu, taču šī drāma nebūtu norisinājusies.

Jo es pazinu Ksavjē. Aizvakar viņu bija sagrābis šausmīgs riebums ne tik daudz tāpēc, ka viņš dabūja zināt par savu apslēpto, diezgan nesvarīgo trūkumu, bet gan aiz atklājuma, ka divas reizes ģimene bija rīkojusies ar viņa likteni, paturot noslēpumā šo trūkumu, jo tā bija izdevīgi, gluži tāpat kā zirgu kupcis apslēpj pārdodamā dzīvnieka vainas, lai to iemānītu pircējam par augstāku maksu. Ksavjē krustmāte bija paklausījusi šai aprēķina balsij, varbūt vairāk aiz truluma un neapzinīguma nekā aiz cinisma, tomēr viņa bija tai paklausījusi. Tā pati patiesība, ko atklāt bija licies bīstami, kad ģimene kaldināja precību plānu ar AAortjē atvasi, divkārt bīstama bija šķitusi otrajā reizē, jo pa starplaiku noskaidrojās, ka izprecināt Ksavjē būs pagrūti, turklāt līgava tagad bija Ag-nesa, ko tuvinieki gandrīz vairs necerēja izdot_ piemērotam vīram par sievu. Vecā krustmāte bija klusējusi. Un, ja viņa beidzot atkāpās no klusēšanas politikas, ja atklāja sen glabāto noslēpumu, tad tas bija noticis aiz dusmām, redzot, ka ģimenē uzradīsies nepiederīgs bērns, jauns pretendents uz Busardelu mantu, kuram nav uz to tiesības. Tikai tāpēc un ne aiz kādiem citiem iemesliem. Ne aiz pavēlāk atmodušās sirdsapziņas pārmetumiem, pat ne aiz bailēm no skandāla! Tikai aiz bailēm no materiāliem zaudējumiem!

Ak, nožēlojamā, stulbā vecmeita! Pustrakā, vientuļā pļāpa, ļaundarīgā labdare, otrā māte, kas visu sagandējusi ar savu žulti!

…Jūtu, ka dziļi pietvīkstu… Vēl neesmu atbildējusi slimnieku kopējai, kas bija runājusi par šīs sievietes ielaišanu šeit.

Birī jaunkundze čukst:

— Vai ne, kundze?

Šos vārdus viņa izsacījusi apstiprinošā, pārliecinošā tonī, kas atņem tiem jautājuma nozīmi un pauž: patiesi, tas ir pareizais atrisinājums, Busardela jaunkundze ieies caur lielo salonu, kamēr jūs ēdīsiet brokastis, tātad norunāts ,..

Palūkojos uz Ksavjē, kas iztālēm ar savu nekustīgumu šķiet atbildam.

Tad es saku:

— Jā, Birī jaunkundze. Kamēr es ēdīšu brokastis.

Brokastoju galerijā. Tur uz bridža galdiņa nian pasniedz kafiju. Mani apkalpo nevis Emīls, bet jaunais sulainis, kas šoreiz bija dežurējis vestibilā; viņš tikpat vienaldzīgi jau bija mani sagaidījis, kad atgriezos no Amerikas. Viņa mazliet ākstīgā seja, kas vienmēr uzpeldēja šādos apstākļos, kļuva man it kā tēva mājas raksturīgākā pazīme.

Neskopojos ar laiku tantei Emmai, kas uzturējās blakusistabā. Uzkavējos pie galda, izdzēru divas tases kafijas. Pacietu līdzās viņas klātbūtni, kas nevarēja sagādāt ciešanas manam slimniekam, kurš nespēja ne dzirdēt, ne redzēt.

Jo esmu atžirgusi. Nolēmusi aizmirst sevi, es spēšu vismaz aizmirst ienaidu par man nodarīto pārestību. Turpmāk visas domas veltīšu tikai Ksavjē.

Gribēju gaidīt, kamēr Birī jaunkundze aicinās mani atpakaļ. Piepeši durvis atvērās un atskanēja vārdi:

— Viņš atgūst samaņu.

Esmu uzlēkusi kājās. Manī uzbrāzmo vēl nepazīts pateicības uzplūds pret… es nezinu, pret ko: pret žēlīgo likteni, uzmanīgo slimnieku kopēju, it īpaši pret Ksavjē, kas beidzot atdzīvojies…

Skriešus metos uz salonu. Telpa Ir brīva: pie pirmajām apziņas atgriešanās pazīmēm tante bija aizgājusi. Pārliecos pār spilvenos guļošo miroņbālo seju. Es čukstu:

— Esmu pie tevis… atbraucu no Baijū… es, Agnesa, esmu šeit…

Acis viņam vēl slēgtas. No manas balss skaņas viņa plaksti notrīs, paveras, atsedzot acu baltumus; brīdi Ksavjē raugās ar stingu, nedzīvu skatienu, kāds ir cilvēkam nesamaņā. Cenzdamās viņu iedrošināt, es atkārtoju:

— Esmu pie tevis… Tu taču redzi… Ksavjē, mīļais…

Tad plaksti atveras pilnīgi, atsedzot apziņas gaismu.

Ksavjē mani redz, viņš skatās uz mani. Un viņa vēl pilnīgi nevarīgā seja neizpauž nekā, tomēr saprotu, ka sirds dziļumos Ksavjē man uzsmaida… Lai slavēts dievs! Ksavjē man piedod! Viņš man piedod, ka esmu iejaukta ļaunumā, kas viņam nodarīts.,, Vai gan varēju šaubīties par to?

Drebu pie visām miesām. Birī jaunkundze atsēdina mani uz krēsla, tā ka starp mani un Ksavjē rodas neliels atstatums.

Viņa klusu aizrāda:

— Nevajag ļaut viņam runāt.,,

— Labi… es jums apsolu… — Pievērsusies Ksavjē, es murminu: — Nerunā… nekusties,., esi prātīgs… Es tevi vairs neatstāšu…

Starp palagu un viņa nekustīgajiem pirkstiem uzmanīgi iebīdu roku.

— Redzi.., Tagad nevaru aiziet tā, ka tu nepamanītu …

Ksavjē jau aizvēris plakstus. Es atelpoju. Sirdi man piepilda neprātīga cerība. Ak, tagad es zinu, uz ko ceru, skaidri zinu, ka svarīgs ir tikai viens!… Cenšos apslāpēt dziļo saviļņojumu, cīnos pret nervozā saspīlējuma izlādēšanos, kas, jūtu, man tuvojas… Beidzot sāk ritēt asaras, karstas asaras plūst man pār vaigiem. Atmiņā uzzibsnī kaut kur lasīti vārdi: žēlsirdības avoti… Ļaujos saldajai asaru tīksmei… Žēlsirdības avoti… Bet nervu saspīlējums neatslābst. Mokpilnā sasprindzinājumā pamazām sāku elsot. Lai elsas nesatricinātu slimnieka roku un netraucētu viņa snaudu, Biri jaunkundze satver manas plaukstas pamatu, ar pirkstiem cieši to sažņaudz un stingri tur; nezinu, vai šis aptvēriens vai arī bailes traucēt Ksavjē mani gandrīz tūlīt pat nomierina.

Ksavjē vēl joprojām guļ. Esmu pie viņa viena. Birī jaunkundze arī aizgājusi paēst brokastis. Sulainis dežurē galerijā, gatavs uz manu pirmo mājienu aizsteigties viņai pakaļ.

Rokas man tirpst, laiku pa laikam nomainu zem Ksavjē plaukstas te labo, te kreiso roku.

Pēc ilgāka laika es uztveru, ka pirksti, kas skar manu delnu, mazliet saraujas, it kā tanīs iestrāvotu vājš apziņas pulsējums. Pēc brītiņa plaksti atkal atveras. Ksavjē no jauna apveltī mani ar skatienu.

Uztrūkstos kājās, noliecos pār viņu un pusbalsī saku:

— Esmu pie tevis… neraizējies, mīļais..,

Redzu, ka viņa lūpas nodreb.

— Ksavjē, mīļais, nevajag runāt…

Pēc plakstiem atdzīvojas sakniebtās lūpas, tās trīc, galu galā paveras.

—-Tu gribi dzert?,.. Vai tev sāp?… Vai pasaukt kopēju?

Viņa acīs pavīd izbailes, un es laikā pagūstu noprast,

ka to nevajag darīt.

Uzminu, ka viņš grib man kaut ko sacīt. Divas reizes viņa sejai pārslīd apziņas uzplaiksnījumi, varu izsekot grūtajai dzīvības strāvojumu izlīdzināšanai. Redzēju dvēseli atgriežamies no tālēm, kurās tā bija aizklīdusi, no neizdibinātajām dzīlēm, kuras mēs, cilvēki, nespējam izmērīt ar saviem mēriem, jo tās varbūt pieder pie citas pasaules, pie citas lietu kārtības. Un tieši tur pa īso laika sprīdi, kamēr ilga atmoda no šķietamās letarģijas, kaut kas bija izveidojies, atzīšanās vai lūgums, kas grib sasniegt mani, svarīga doma, kura vēl nespēj ietērpties vārdos… Līdz manai dzirdei atplūst tikai nenoteikti šļupsti.

Es nesaprotu.

— Ko tu gribi sacīt?

Neskaidrā murmināšana atkārtojas, bet jau sadalīta ar divām pauzēm. Noliedzoši pakratu galvu: joprojām nesaprotu. Es uztraucos — kā būs pareizāk: Jaut viņam atkārtot piepūli vai pretoties un likt klusēt?

Noliecos vēl zemāk. Ar visu saprātu, visu instinktu pūlos nojaust svešādo vārdu jēgu — tie skan kā onomatopo ētiski vārdi un reizē kā žēlabas. Šķiet, ka izšķiru divas skaņu kopas:… alā … ņiem … Bet ko tas var nozīmēt? Mala viņiem? Galā joņiem? AAanī uz mirkli mostas citas izbailes: varbūt Ksavjē nav pie pilna prāta? Nē: viņa skatiena skaidrība mani nomierina… Sis skatiens aicina, prasa, pavēl… līdz tam brīdim, kad Ksavjē ar pūlēm beidzot izdodas izdvest trīs vārdus:

— Tālāk… no… viņiem.

4

Konsilijs norunāts uz pulksten sešiem. Jāgaida vēl ilgi, taču nedaudzie izteiktie vārdi šo gaidīšanu pārvērtuši. Ak, es vairs nejūtos kā tumšā tunelī! Apvārsnis manā priekšā kļuvis gaišāks. Kaļu desmitiem plānu. Visvairāk lauzu galvu par to, kā vislabāk izpildīt Ksavjē vēlēšanos — aizvest viņu projām no ģimenes.

Ap pulksten četriem no jauna izgāju no salona, no savrupmājas. Kad atgriezos, rokas somiņa man bija pieblīvēta ar prospektiem. Tikko mans slimnieks atmodīsies, ne vairs no nesamaņas, jo viņš jau atguvis samaņu, bet no snaudiena, no miega, un tiklīdz būšu palikusi ar viņu divatā, es viņam parādīšu šīs grāmatiņas ar ilustrācijām, kurās redzami visjaunākie sanitāro automobiļu modeļi. Sameklēju kādu firmu, kas specializējusies uz slimnieku pārvadāšanu garās distancēs: te varēja noīrēt vismodernākās mašīnas ar īpaši pakarinātu gultu. Vienu no šīm mašīnām, kas pastāvīgi ir gatava doties ceļā, es apskatīju: tā ir. liela, iekārtota gluži kā slimnīcas istaba un tanī pašā laikā līdzīga tūristu autobusam. Pārmērīgi augstā cena, ko prasīja par gandrīz deviņsimt kilometru garo braucienu, mani pat iepriecināja. Es patiesi gribētu, lai tas maksā dārgi. Nekāda maksa man nebūs par dārgu, lai pēc šīs drāmas varētu aizvest Ksavjē «tālāk no viņiem».

Aiz piesardzības vēl neesmu savu nodomu atklājusi Biri jaunkundzei, kas nezina arī par Ksavjē izteikto vēlēšanos, taču no manis laikam izstaro kaut kāda laimes atblāzma, jo vairākkārt esmu uztvērusi izbrīnu kopējas skatienā, ko viņa man uzmet. Redzu, ka Biri jaunkundze noliecas pār slimnieku, pārbauda viņam pulsu un sakārto segu tikpat neatslābstoši stingri… Protams, viņa nevar uzminēt, ka notikumi jau ievirzījušies citā gultnē un Ksavjē jau sācis lemt par to norisi.

Ilgi es tomēr neizturu.

— Kā man neienāca prātā jau agrāk jums to pateikt? — es čukstu. — Iedomājieties, Birī jaunkundze, kamēr jūs ēdāt brokastis, mans vīrs pasacīja man pāris vārdu… Neuztraucieties, viņš tūlīt atkal apklusa.

— Tiešām?

— Tā ir laba zīme, ka viņš runāja, vai ne?

Atbildes vietā Birī jaunkundze sakniebj lūpas kā cilvēks, kas nevēlas izteikties: labi zinu, ka slimnieku kopējas nemēdz izsacīt savus spriedumus, jo tie var nesaskanēt ar ārsta atzinumiem.

Galu galā Birī jaunkundze tomēr paskaidroja, ka īslaicīga apziņas skaidrība šādos gadījumos neizslēdz bīstamus sarežģījumus. Joprojām pusbalsī runādama, es dedzīgi pretojos:

— Starp skaidrību un skaidrību ir starpība! Ticiet man, ka mans vīrs izsacīja ļoti saprātīgu domu.

Abi ārsti ienāk no galerijas salonā reizē. Aiz viņiem durvju spraugā parādās tante Emma.

Viņa tuvojas un arī nāks iekšā. Ārstu klātbūtnē tante Emma uzdrīkstas satikties ar mani. Viņa cer, ka šādos apstākļos es neatļaušos klaji izrādīt ienaidu pret viņu.

Tante ir maldījusies tikai attiecībā uz manas savaldības cēloņiem. Ļauju viņai pārkāpt slieksni un šķērsot salonu manā virzienā, jo es stāvu pie Ksavjē gultas.

Mūsu ģimenē visi esam jau tik sen pieraduši pie hierarhiskiem grupējumiem, saskaņā ar kurieni mēdzam sastāties gan baznīcā, gan salonos, ka tante un es gluži automātiski ieņemam vietas gultas kājgalī, viena pa kreisi, otra pa labi, un tante atrodas Mezirēra pusē, es — doktora Osvalda pusē.

Taču kopēja, darbodamās ap slimnieku, spiež mūs atkāpties uz istabas vidu. Abas darām to vienā laikā un paliekam līdzīgā atstatumā no Ksavjē.

Pagriežu galvu uz tantes Emmas pusi. Pavēroju viņu. Nekustīga, taisni izslējusies tāpat kā es, arī rokas tāpat uz priekšu sakrustojusi. Tikai viņa nenovērš acis no abiem ārstiem, kuri noliekušies pār slimnieka stingo seju. IJz mirkli man prātā pavīd jautājums: vai tantes ciešais skatiens izskaidrojams ar bažām par Ksavjē stāvokli vai ar nevēlēšanos redzēt Agnešu …

Pagriezusies vēl vairāk atpakaļ, ieraugu, ka salona attālākajā malā izveidojusies vēl viena tuvinieku grupa. Citi ģimenes locekļi, arī sadūšojušies, cerēdami, ka pašreiz es atturēšos no scēnas, ieradušies uz konsiliju un ieņēmuši vietas nomaļus. Tur ir tēvocis Teodors, tante Luīza un 2iljēna, mani abi brāļi. Ienākusi arī mana māte. Pirmie pieci iztur manu skatienu bez apmulsuma, viņu sejas pauž noraizēšanos, un pašreizējā kritiskajā mirklī viņiem nav grūti tēlot izklaidību, aiz kuras viņi piemirst sasveicināties ar mani, kaut gan neesam redzējušies kopš manām kāzām. Bet māte novērš acis.

Viņas sejā parasto dzīvespriecīgo masku nomainījusi izteiksme, kāda gleznās redzama Jēzus māceklim Kleofa-sam Golgātas kalnā. Taču skatiens ir kustīgs, tas aizslīd uz māsu, pēc tam uz svaini, piesaucot tās par lieciniecēm savām sāpēm, un tad pievēršas vecākajam dēlam ar tikai viņiem abiem saprotamu sazināšanos, atkal aizvirzās līdz gultai, mirkli sastingst sērīgās pārdomās, no jauna atdzīvojas, veikli peld pa visu telpu, tikai nekad nepamana mani. Pa visu šo laiku un arī turpmāk man ne reizi neizdevās notvert šo izvairīgo acu skatienu, un tām izdevās izvairīties no manis. Tās liedzās ļaut man uzminēt, ko mana māte jūt. Viņas satraukumu nodeva tikai tas, ka kleitai padusēs lēnām aizvien lielāki pletās sviedru plankumi, kas izskatījās kā divi pusmēneši.

Nobeiguši izmeklēšanu, abi ārsti iegāja blakus lielajā salonā. Iekams aizvēra tā durvis, valodīgais Mezirērs pateica ģimenes locekļiem:

— Lūdzam mūs brīdi pagaidīt. Augstākais, piecas minūtes.

Pa viņu prombūtnes laiku tante Emma un es atkal piegājām pie gultas; tante aiz nezināšanas atsēdās manā zvilnī un es uz krēsla, ko man piebīdīja slimnieku kopēja. Šādi novietojušās, mēs itin pilnīgi atveidojām vienu no sentimentālajām bildēm, kurās attēlotas divas sāncenses, kas pie slimnieka gultas noslēdz mieru. Taču neviena no mums nesniedza roku otrai pāri Ksavjē nekustīgajām kājām, kuras īriūs šķīra.

Ārsti atgriežas. Viņi netuvojas slimnieka gultai, bet ar mājienu aicina mūs sekot viņiem galerijā. Viņi tur iziet pirmie, pēc tam tante Emma. Lai, neatkāpjoties malā, atbrīvotu man ceļu, māte izliekas atbīdām atpakaļ vietā kādu sēdekli.

Ārsti nogaida, kamēr visa ģimene ir kopā. Mezirērs pārbauda, lai Valentīns, kas pēdējais iznācis galerijā, pareizi aiztaisījis salona durvis. Pēc tam viņš iesāk:

— Dārgie draugi, labie draugi, doktors Osvalds un es uzskatītu par nepiedodamu rīcību, ja mēs jums noklusētu, ka stāvoklis ir bīstams; vairāk nekā bīstams; mums pat šķiet…

Es iekliedzos, pārtraukdama ārstu. Un šoreiz man ir pilnīgi vienaldzīgi, ka visi paskatās uz mani. Satveru doktoru Osvaldu aiz pleciem; instinktīvi liecos uz viņu.

— Tas nav iespējams!… Doktor, atbildiet man: tas taču nevar būt?.,. Viņš ar mani runāja, viņam bija labāk .. .

Jaunais vīrietis, uz kuru es paļaujos, atbild ar klusēšanu un skatienu, kas izsaka visu.

Mezirērs ir aizvedis pārējos ģimenes locekļus uz galerijas viņu galu. Osvalds saudzīgi man jautā:

— Vai vēlaties, lai vēl brīdi uzkavējos?

Apstulbusi aiz izmisuma, nespēju pateikt, ka mani saviļņo viņa piedāvājums, kas man ir tik vērtīgs, bet viņš vēl piebilst:

— Varbūt gribat, lai apsolu jums iegriezties vēlreiz pievakarē? Ja tikai neliksiet aicināt mani ātrāk.

Es nomurminu:

— Kā?.*, Protams!,.. Jā, protams.., Ai, doktor, tas ir šausmīgi.*«

Osvalds satver man abas rokas. Vai viņš grib mani

mierināt vai apliecināt līdzjūtību?,*. Atbrīvojusies savukārt pieķeros Osvaldam pie elkoņa un, pieliekusies pie auss, čukstu:

— Padomājiet! Viņš nomirs šeitl

Atnācis otrreiz pusdesmitos vakarā, doktors Osvalds man nedod vairs ne mazāko cerību. Vēl pēdējo reizi izmeklējis Ksavjē, precizē diagnozi profesionālos terminos. Nelabojamais ir noticis. Vēlīns asins izplūdums smadzenēs. Medicīna te vairs nekā nevar līdzēt.

— Kundze, viņš pamazām izdzisīs. Nezinu, vai doktors Mezirērs ir izteicies jūsu ģimenei tikpat skaidri un licis saprast, ka šāds iznākums ir nenovēršams, bet es uzskatu, ka man jums jāsaka patiesība. Tas, ko jūs pēcpusdienā uzskatījāt par miegu, īstenībā bija komatozā stāvokļa sākums. Slimnieks pamazām ieslīdēs tanī pavisam. Būtu pilnīgi aplam cerēt kaut vai palēnināt šī procesa attīstīšanos, kuram iespējams tikai viens iznākums. Varu jums ieteikt vienīgi neatkāpties no sava vīra, ja gribat būt klāt pie viņa pēdējā elpas Vilciena.

— Doktor, jūs runājat par šī procesa attīstīšanos…

Pati brīnos, ka spēju izteikties. Atskārstu, ka īsti dramatiskie mirkļi dzīvē norit ļoti vienkārši.

— Sī procesa attīstīšanās var ilgt apmēram cik stundu?

— Precīzi to noteikt ir grūti. Tas var vilkties samērā ilgi. Ceru, ka līdz nākamajam rītam nekas nenotiks, taču nedomāju, ka slimnieks pārcietīs vēl vienu nakti.

Nevaru uzreiz turpināt sarunu. Doktors Osvalds to neizmanto, lai atvadītos, bet joprojām paliek sēžot galerijā atzveltnes krēslā, ko biju viņam piedāvājusi, ar elkoņiem atslējies pret roku balstiem un pieliecies uz manu pusi. Viņš nenolaiž vērīgu skatienu no manas sejas.

— Doktor, vai patiesi nav iespējams cerēt… ne uz atlabšanu, nē… es jūs pilnīgi sapratu… bet uz pēdējo apziņas uzplaiksnījumu, kaut vai pavisam īslaicīgu? Vai mans vīrs nevar dzirdēt, ko es saku, un nekad vairs nedzirdēs?

— Nē, — doktors Osvalds vienkārši atbild. — Un viņš vairs neatvērs acis.

— IJn jūs apgalvojat, ka nav iespējams nekā darīt, lai… kaut vai palēninātu?..*

Šoreiz viņš tikai noliedzoši pakrata galvu.

— Tādā gadījumā, — klātbūtne…

es turpinu, — slimnieku kopējas

Nenobeidzu teikumu, bet doktors Osvalds jautājoši skatās uz mani: esmu viņu pārsteigusi. Man ir jāizskaidro.

— Doktor, es domāju…

Atvelku elpu.

— Ja es zinātu, ka Biri jaunkundzes klātbūtne nav pilnīgi nepieciešama, un ja es varētu viņu aizstāt…

— Jlīs vēlētos palikt viena pie slimnieka?

— Jā, doktor. Jūs mani sapratāt.

— Neredzu tur nekādu grūtību, jo šajā gadījumā nekas negaidīts nevar notikt. Stāvoklis diemžēl ir pilnīgi skaidrs… Pateikšu slimnieku kopējai. Viņa jums paskaidros, kādi priekšraksti vēl jāievēro, un varēs pavadīt nakti šeit galerijā, norunāts.

— Es labāk gribētu likt uzklāt gultu Birī jaunkundzei veļas istabā. Šeit to būtu grūtāk izdarīt, un kādēļ lai viņa guļ uz krēsla? Sī viņai būs jau trešā nakts… Tur Birī jaunkundze atradīsies šinī pašā stāvā, tikai viņpus vestibila, un turpat līdzās ir zvanu dēlis. Pie mazākās vajadzības es viņu pasaukšu, mēs norunāsim īpašu zvanu.

Es apklustu. Doktors Osvalds neatbild tūlīt. Viņš paveras manī, un es gluži pretēji savam paradumam noduru acis.

— Doktor, man ir nepatīkami uzstāt, taču es domāju, ka man ir tiesības … Es jūs lūdzu …

Laikam pēdējos vārdus esmu izteikusi ļoti pārliecinoši, vai arī tie paši par sevi pārliecinājuši viņu, jo, lai arī ko domādams, viņš strauji pieskaras man pie rokas, un eš nomierinos.

— Tikai manā varā nebūs, •— viņš, mulsi pasmaidīdams, saka, — liegt jūsu ģimenei…

— O! Ar viņiem es pati tikšu galā!

To es pasacīju ļoti noteiktā tonī, un doktors Osvalds, laikam pārprata manu izjūtu, jo piebilda:

— Es gan pieskaros jautājumam …

— Tas ir jautājums par notikušo nelaimes gadījumu… Jā, beidzot esmu dabūjusi zināt patiesību. Šorīt. To man atklāja radiniece, kuru jūs varbūt ievērojāt jūsu slimnīcas koridorā… Ak, doktor, jūs nejauši esat iekļuvuši diezgan neparastā ģimenes sadursmē.

Doktors Osvalds ir piecēlies, es arī; stāvam viens otram pretī.

— Kundze, es varētu jums pateikt, ka mēs pie tādām esam pieraduši. Tā mēs parasti atbildam. Taču šoreiz tas man šķiet nevietā, jo…

Viņš nenobeidz teikumu. Izcilais speciālists ārpus savas profesijas, acīm redzot, ir bikls cilvēks. Sniedzu viņam roku.

— Doktor, pateicos jums par visu.

1— Gribu dot jums vēl vienu padomu: saudzējiet sevi.

— Jā. To man jau ieteica slimnieku kopēja. Sakarā ar manu stāvokli, vai ne? Doktor, man vēlāk būs laika diezgan, man būs daudz laika parūpēties par jauno dzīvībiņu, ko nesu savā klēpī.

— Viņa nav vienīgā, kas pelnījusi gādību. Ir vēl..,

— Kas?

— Jūs pati.

Iestājas klusums, blakus mirēja istabai tas ir tik dziļš, ka varu vēl vairāk pazemināt balsi, lai atbildētu:

— Pateicos.

— Tu liki mūs ataicināt? — Simons jautā.

— Jā. Atsēdīsimies te visi trīs. Neskatieties tik piesardzīgi: nav vērts. Netaisos nostādīt jūs neērtā situācijā, pat nedomāju likt jums izteikties par vai pret mani. Sabiedrotie man nav vajadzīgi, un jūsu domas šajā mirklī man ir pilnīgi vienaldzīgas. Vēlējos runāt ar jums abiem tikai tāpēc, lai izvairītos no jebkādiem strīdiem un lai man nebūtu jānoklausās asi vārdi un pašai tādi jāizsaka, bet tas katrā ziņā notiktu, ja es runātu ar tanti Emmu vai māti. Turklāt jums vēl ir tā priekšrocība, ka neesmu droši pārliecināta: varbūt jūs arī nezinājāt to, ko man noslēpa …

Pamanījusi Valentīna žestu, es turpinu:

— Negribu to zināt. Lai nu vai kā, bet runāt es gribu ar jums. Jūs esat manas paaudzes cilvēki un galu galā mani brāļi.

— Tātad? Mēs klausāmies, — Simons saka.

— Jā, Agnesa, — Valentīns piebalso nedrošāk. — Mēs klausāmies.

— Izteikšos īsi, pāris vārdos: Ksavjē mirst, es vēlos, lai viņu atstāj pilnīgi man. Tas ir viss.

Brāļi apjukuši saskatās. Ko viņi bija sagaidījuši? Uz ko bija gatavojušies? Saruna izraisās ar Simonu. Tā jau biju paredzējusi: viņš ir nelokāmākais no abiem.

— Tu taču negribēsi, — viņš saka, — lai…

— Jā, iedomājies, tieši to es gribēšu. Vēlos palikt viena ar Ksavjē līdz viņa pēdējam elpas vilcienam. Negribu, ka ir klāt kāda trešā persona. Protams, es nerunāju par slimnieku kopēju.

— Tu to nedrīksti nodarīt tantei Emmai.

— Noteikti drīkstu, un arī tad mēs vēl nebūsim norēķinājušas.

Piesardzīgais Simons, redzēdams manu ciešo apņēmību, piekāpjas.

— Labi, — viņš piekrīt. — Es atstāstīšu tavus vārdus. Mēs atstāstīsim.

— Ja, — apstiprina Valentīns.

— Protams, ja manu vēlēšanos, manu gribu, kuru ar jūsu starpniecību darīšu zināmu, viņi nebūs ar mieru izpildīt, tad es pati viņiem izteikšu savus argumentus, jo mana apņemšanās ir negrozāma… Taču man šķiet, ka viņiem būs patīkamāk izvairīties no apkaunojošām scēnām. Tāpat kā man tas ir patīkamāk. Padomājiet — vai viņiem būtu vērts rīkoties citādāk? Man ir visas iespējas panakt savu!

— Tava apdomība mani pārsteidz, — saka Simons, ko ar savu savaldību esmu iedrošinājusi. — Tā gan laikam ir pirmā reize, kad redzu tevi labprātīgi izvairāmies no skandāla. Līdz šim, tev pašai jāatzīst…

Ar rokas mājienu apturu viņu.

— Nabaga Simon! Ja tu zinātu, ja jūs visi zinātu, cik tas viss man kļuvis tāls, cik tālu esmu no tā aizgājusi pēdējās pāris dienās!… Ari to tu vari viņiem «atstāstīt», tas viņus nomierinās.

Kā agrāk un kā vienmēr mēs, runādami par tuviniekiem, sakām: viņi. Es nicīgi savelku lūpas.

— Nē, patiesi. Attiecībā uz to viņiem vairs nav ko uztraukties.

— Tas jau ir lieliski! — iesaucas Simons, ar abām rokām atbalstīdamies pret krēsla atzveltni, it kā grasīdamies piecelties, — Tad jau pagaidām tev vairāk nekas nebūtu sakāms?

— Varbūt tomēr, Simon… Vai tu steidzies? Pasēdēsim vēl brīdi. Kas zina, cik ilgs laiks paies, kamēr atkal varēsim tā aprunāties kā tagad.

— Kāpēc? … Tu visu dramatizē!

— Tev jāpiekrīt, ka ne es vienīgā… Valentīn, tev vajadzētu aiziet un pateikt viņiem, ka tie, kuri vēlas vēlreiz redzēt Ksavjē, var uz mirkli ieiet pie viņa, kamēr manis tur nav. Bet lai viņi dodas turp caur lielo salonu. Un lai dara to drīz.

— Ā! — Simons nopūzdamies izdves un aizkūpina cigareti. — Būtībā tu nemaz neesi tik ļauna, es to vienmēr esmu teicis! Cik žēl, ka tik daudzi pārpratumi…

— Simon, lūdzu neniekojies! Tu piekritīsi, ka pēdējais no tiem ir tik kolosāls… Bet vai tagad galu galā jūs esat aptvēruši… gribu sacīt: vai viņi ir aptvēruši, cik nevajadzīgs, cik muļķīgs ir bijis atklājums, ko viņi izteica Ksavjē? Viņš taču zināja, ka esmu stāvoklī!

— Tante Luīza viņiem šorīt to pastāstīja.

— Un tas viņus milzīgi apmulsināja, vai ne? Viņi nevar vien attapties?

— Paklau, kā gan viņi būtu varējuši iedomāties?…

— Cik maz gan viņi mani pazīst, ka uzskatīja mani par spējīgu — kā tur tante Emma bija teikusi? — piešmaukt Ksavjē! Piešmaukt to, ar ko es taisītos precēties, — jau tas nebūtu manā gaumē, bet piešmaukt Ksavjē!… Ksavjē! Izrādās, ka arī viņu jūs esat .maz pazinuši!… Un kāpēc, ja es biju vainīgā, ja es biju izdarījusi pārkāpumu, sodīja viņu, nevis mani?… Simon, vai gribi, lai es tev to pasaku? Īstenībā viņi vienmēr ir pacēluši roku pret vājāko. Ir tu, ir es, mēs abi to skaidri zinām.

— Piedod! Te nu es protestēšu!… Bija pilnīgi pareizi, ka tika runāts ar Ksavjē. Vienīgi tā varēja kaut ko panākt. Tikai viņš varēja izjaukt šo viltīgo gājienu… Ne-piesienies pie vārdiem: es tev izskaidroju viņu viedokli.

— Saprotu. Tad turpini.

— Tikai Ksavjē varēja uzstāties pret tevi. Sājā nolūkā vajadzēja viņam piegādāt ieročus. Ja padomā, ka tanī laikā, kad jūs saderinājāties, mēs visi tā priecājāmies…

— Nešķied velti vārdus, lai man izskaidrotu to, ko es pati labi zinu. Kāpēc mūsu laulības ģimeni tik ļoti sajūsmināja? Ne tik daudz tāpēc, ka mēs, abi grūti izprecināmie, galu galā saprecējāmies… reizē noķerti divi zaķi… bet vairāk tāpēc, ka šim jaunajam pārim nevarēs būt bērni. Tā bija īstena veiksme. No tās izrietēja vispārējā līksmība, plašie žesti un augstsirdīgie dāvinājumi. Tie netika izmesti vējā. Agrāk vai vēlāk tie atgriezīsies… teiksim, brāļubērniern.

•— Tu runā tā, it kā mēs būtu mantkārīgi cilvēki!

— Tu teiksi — nē?

— Mēs — mantkārīgi?

•— Simon, kas tev uznācis? Tu taču runā ar mani. Un mēs esam divatā.

Sapīcis viņš izpūš gaisā dūmu strūkliņu.

— Tu zini tikpat labi kā es, ka naudas jautājums te nebija vienīgais. Bija arī… tev droši vien liksies, ka es runāju pārāk augstā stilā… bija arī jautājums par ģimenes godu. Noteikti! Negribu tev, Agnes, sacīt nepatīkamus vārdus, bet šis bērns — par viņu neviens nekā nezināja. No kurienes viņš uzradies? Noslēpums. Un tu vēlējies, lai viņš valkā mūsu vārdu. Iedomājies sevi mūsu vietā! Ģimene gribēja to aizkavēt. Un tu nevarēsi sacīt, ka tas, ko mūsu ģimene šajā sakarībā izdarīja, būtu bijis veltīgi.

— Kā tā?

— Ja. Mes tagad esam nodrošinājušies, ka mūsu vidū neskaitīsies bērns, kas oficiāli būtu Busardels, bet īstenībā diezin kas.

— Pagaidi…

Pārvelku ar plaukstu pār pieri. Šķiet, esmu pārklausījusies vai pārpratusi. Ko viņš gribēja sacīt? Sī saruna, iemesli, kas to ierosinājuši… turklāt šeit, galerijā, desmit metru attālumā no lēnām mirstošā Ksavjē, par kuru mēs jau runājam pagātnē… Ar lielu piepūli man izdodas kaut cik loģiski sakopot domas.

— Simon, it nekas nevar traucēt man laist pasaulē bērnu. Tas notiks oktobra mēnesī.

— Protams. Un ar saviem personīgajiem līdzekļiem tu varēsi viņu uzaudzināt. Bet pēc visa notikušā mēs gan esam pārliecināti, ka dzimtsarakstu aktos viņš nefigurēs kā Ksavjē bērns. Kas attiecas uz tevi pašu…

— Ak tā? … Tad uz to jūs cerat?

Simona klusēšana un pēkšņi viņa acīs uzplaiksnījušais nemiers man sniedz skaidru atbildi. Mirkli nolūkojos uz brāli, kā viņš tur sēž atzveltnes krēslā, plecīgs, spēkpilns, auglīgs, bagātīgi apveltīts ar likumīgiem pēcnācējiem.

— Tātad, Simon, ja tas nav tikai ļauns murgs, tad jūs gribētu, lai šo bērnu, kuru Ksavjē pieņēma un par kuru viņš aiz cieņas pret mani nekad nekā nejautāja, šo bērnu, kuru viņš gaidīja un jau mīlēja… protams, jums to nekad nesaprast… šo bērnu, kurš būtu bijis mūsu un kuru Ksavjē, dzīvs būdams, atzina, jūs gribētu, kad viņš būs miris, likt noliegt?

Dvēselē iegulst un sakāpj mutē pretīgs rūgtums, šķiet, ka man, gluži tāpat kā tovakar nelaimīgajam Ksavjē, uznāks nelabums, un es instinktīvi paceļu roku pie lūpām. Taču pār tām izsprūk tikai nejauki smiekli:

— Ha-ha-ha!.., Busardeli mani tiešām vēl arvien spēj pārsteigt!

Tagad gribu ātrāk izbeigt sarunu. Man trūkst spara pat paaugstināt balsi.

— Nekad, Simon! Vai saproti? Es tev to saku gluži mierīgi: it nekad. Uz to neceri! Taisiet skandālu, ja gribat! Uzsāciet tiesāšanos par Ksavjē paternitātes noliegšanu — tā laikam to sauc. Vai kaut ko tamlīdzīgu. Iesniedziet savas liecības un pierādījumus! Paziņojiet tiesas iestādēm, ka normālu meiteni savā ģimenē esat izprecinājuši sterilam jauneklim, iepriekš nebrīdinot nevienu no abiem!

— Nesagrozi faktus! Pieņemsim, ka tu neesi apkrāpusi Ksavjē, bet mūs tu apkrāpi. Spriedelē, kā gribi, taču tu esi izdarījusi kaut ko tādu ..,

— Simon, nešķied veltīgi vārdus! Nekad mūžā neesmu rīkojusies pēc jūsu priekšrakstiem. Esmu atzinusi un atzīstu ari tagad, ka tikai vienam cilvēkam ir bijušas tiesības vērtēt manu rīcību, un šis cilvēks ir Ksavjē. Vienīgi viņš drīkstēja spriest un tiesāt otru. Tāpēc arī griezos pie viņa pēc padoma. Jums par nelaimi, Ksavjē, piedāvāja man apprecēties ar viņu un uzdot šo bērnu par viņa. Redzi, kā tas viss sasaistās… Un notikumi norisināsies tā, kā viņš bija iecerējis.

Pieceļos no sēdekļa. Pasperu soli uz vestibila durvju pusi, kā pieklājīga namamāte mēdz smalkjūtīgi izvadīt apmeklētājus. Valentīns, atgriezies kopš kāda brīža, nebija iejaucies mūsu sarunā.

— Simon, iekams šķiramies, gribu tev vēl ko jautāt.

Novēršu seju, sacīdama:

— Vai māte zināja?

— Ko?

«— Par Ksavjē, ka viņš ir tāds.

Man nav ne jausmas! Un vai ir vērts tagad par to runāt?

— Patiesi. Jādomā, ka neesmu vēl tik pilnīgi atraisījusies no tā visa. Tadas lietas vienā dienā nenotiek… Jautāju tev to tikai tāpēc, ka, cik atceros, mūsu saderināšanās dienā vienīgi māte šķita apvaldīta, atturīga.

— Un tad?

— Varbūt viņa zināja. Un viņu mocīja sirdsapziņas pārmetumi. Varbūt?«.. Kā redzi, es nepiedēvēju viņai tikai savtīgas jūtas.

Sapīcis par manu atteikšanos pakļauties viņu prasībām, Sirnons mēģina izvairīties no tiešas atbildes. Viņš nopurpina:

— Brīnums gan!… Vienreiz, pārmaiņas pēc! Tu taču vienmēr esi bijusi ar māti atklātā karā!

Viņš apraujas, satrūcies, ka izteicis par daudz. Valentīns, gandrīz nekaitīgais Valentīns, kas kopš bērnu dienām kļuvis mātes vergs, cenšas atbalstīt brāli.

— Tas tiesa, — viņš apstiprina. — Tu arvien visu vērs pret mammu. It kā tu aizmirstu, ka viņa ir tava māte,

— Nē, Valentīn, es to neaizmirstu! Un nekad mūžā neesmu to tik skaidri atcerējusies kā šinī mirklī«Jūs neatbildējāt uz manu jautājumu.

— Liec taču mammu mierā, — jaunākais brālis turpina. — Nudienl Viņa jau paredzēja, ka tu gribēsi ar viņu ķildoties.

— Patiešām?

— Jā. Viņa sacīja: «Agnesa būs apmierināta, beidzot viņai būs iemesls mani ienīst.»

Ak, nejēga! Es būtu ar mieru viņu noskūpstīt!… Viņš atkārtoja tipiski mātes vārdus! Un tie izsmeļoši atbild uz manu jautājumu! Simons nav paguvis laikā apturēt brāli un, lai vismaz izvairītos no to tiešajām sekām, izsteidzas vestibilā. Mani atkal sagrābis agrākais niknums. Vai arī, pareizāk sakot, man šķiet, ka beidzot varēšu viņus galīgi izmest no savas dzīves… Viņa ir zinājusi! Šī māte ir ļāvusi tam notikt! Un tagad viņa jautā, vai es esmu…

— Vai es esmu apmierināta? — trīsēdama saku Valentīnam. — Vari pateikt viņai, ka esmu apmierināta! Ka es sevi attaisnoju!

Vil

AIZBRAUKŠANA

Lai nemodinātu Biri jaunkundzes ziņkārību, es viņai neatklāju, ka vēlreiz iziešu no mājām. Projām nebūšu ilgi. Man jāiegriežas tikai vienā vienīgā vietā, kas turklāt atrodas netālu. Drīz vien esmu atpakaļ mājās. Slimnieku kopēja droši, vien nodomājusi, ka esmu uzturējusies kaut kur blakustelpās.

Viņai redzot, es aizslēdzu abas durvis, kas ved uz lielo salonu. Pēc tam atsēžos gultas kājgalī. Tad viņa pieceļas un dodas uz durvīm: doktors Osvalds ir ar viņu runājis.

Iekams Birī jaunkundze iziet, es lūdzu, lai viņa vēlreiz man atkārto ārsta norādījumus. Nekāda kopšana slimniekam būtībā vairs nav vajadzīga. Birī jaunkundze piebilst, ka viņa gaidīšot manu zvanu.

— Ienāciet tāpat vēl ap pusnakti.

Stundas paiet. Neievēroju Ksavjē nekādas pārmaiņas. Varbūt tāpēc, ka ne uz mirkli nenovēršu acis no viņa, pat ne tad, kad galvā šaudās visdīvainākās domas. Varbūt arī tāpēc, ka viņš vairs neko nevar pārvērsties.

Gaidu. Pusnakts ir klāt necerēti ātri. Ienāk slimnieku kopēja. Paskatos uz viņu. Redzu, ka viņa vēl nav izģērbusies, droši vien pat ne atgūlusies. Birī jaunkundze apskata slimnieku, aptausta pulsu un saka: doktoram Osvaldam bijusi taisnība — šķiet, tas nemaz nenotiks tik drīz.

Tāpēc jo vairāk mudinu Birī jaunkundzi likties gultā. Lai viņai atgādinātu, ka visu nakti vēlos šeit palikt viena, atvainojos par savu prasību, par šo skumjo iegribu. Viņa atbild, ka pilnīgi saprotot mani. Birī jaunkundzes fatā-lisms man atsauc atmiņā mūsu sarunu pēcpusdienā: jau tad viņai vairs nebija nekādu ilūziju.

’ Viņa man jautā, vai es nebaidoties aizmigt aiz noguruma. Atbildu, ka jūtos droša par saviem spēkiem un esmu sadzērusies daudz kafijas. Tā arī ir taisnība.

Pavadu Biri jaunkundzi līdz durvīm, Aizveru tās, izlaidusi jauno sievieti. Un tūlīt pat, lai viņa to dzirdētu, pagriežu atslēgu slēdzenē.

Laiks aizrit. Pulss joprojām pukst.

1

Kļūstu nepacietīga. Savu plānu esmu izdomājusi punktu pēc punkta. Piespiežos neatvirzīties no tā, ne par minūti nesaīsināt paredzētos starplaikus. Risku esmu samazinājusi līdz minimumam. To man izdevies panākt ar vēsu apsvēršanu. Negribu apdraudēt saprātīgi izplānoto notikumu norisi, tāpēc neatļaujos atvieglot sev sirdi.

Tieši pusdivos naktī izņemu no rokassomiņas papīrā ievīstītu pudelīti. Kad pēcpusdienā izbraucu no mājām, es liku taksometru apturēt pie kādas kafejnīcas. Iegāju iekšā un lūdzu, lai man iedod mazliet eļļas.

Bez trokšņa atveru stiklotās durvis, kas ved pagalmā. Aizgājusi līdz pagalma vidum, paceļu galvu un pārlaižu skatienu pār logu rindām. Sājā fasādē vairs nevienā logā nav gaismas. Tāpat arī vārtsarga paviljonā. Eju atpakaļ. Apmetu līkumu' ap mājas galu un sasniedzu dārzu. Soļoju pa zālāju, lai zem kājām neiečirkstētos grants. Pārbaudu šo fasādi. Arī šeit visi logi ir tumši.

Tātad esmu pareizi paredzējusi, kā viņi reaģēs uz paziņojumu, ka nevienu neielaidīšu pie Ksavjē. Viņi guļ. Brāļi atgriezušies savās mājās. Vecmāmiņa nav pārtraukusi nemitīgo snaudu, un četri pārējie ir aizmiguši.

Iegriežos šaurajā, ar krūmiem apaugušajā alejā. Pa to no mūsu dārza var iekļūt Monso parkā. Pieskaros pie režģu vārtiņiem. Nakts tumša, kas vēlāk man noderēs; tagad mani kavē. Taustīdamās ieeļļoju katru viru. Pēc tam uzleju eļļu uz atslēgas. Izvelku ārā slēdzeni un ieeļļoju arī to.

Atgriežos mājā. Nekādu pārmaiņu. Pulss pukst.

Bez ceturkšņa divos atkal izeju dārzā. Slēdzene tagad pagriežas neskrapstēdama. Vārtiņi aizveras. Aizslīdu gar Monso parka biezokni. Metru trīsdesmit tālāk sasniedzu lielos režģu vārtus, kas noslēdz Vandeika avēniju, pārvēršot to par aklu ielu. Zinu, ka lielie vārti nečīkst. Bieži esrnu redzējusi tos aiztaisām vakaros un reizēm rītos atveram. Atslēgas no vārtiem man nav. Taču atceros, ka tos var atvērt, paceļot uz augšu vārtu labās puses svērtenisko aizbīdni un velkot abas puses reizē uz sevi. Sargi tā Ir rīkojušies manā acu priekšā, kad atslēga bijusi sabojāta. No ārpuses to nevar izdarīt, jo cauri režģiem nav iespējams aizsniegt aizbīdni. Tas atrodas iekšpusē, kur es stāvu.

Mēģinājums man izdodas. Salieku abas puses atkal kopā. Vārti izskatās kā slēgti. Katra no šīm neparastajām kustībām, kuras vēlāk atmiņā pārcilāšu, gandrīz neticēdama, ka tā viss tiešām norisinājās, izraisās pašas no sevis, rokas darbojas automātiski. Steigšus atkal atgriežos mājā. Pulss pukst.

Vairs neatsēžos. Stāvu pie loga un gaidu. Vēl reizi, bez šaubām, pēdējo, ieslēgta šī nama četrās sienās, pieploku pie rūts un gaidu.

Šoreiz gaidīšana velkas ilgi. Beidzot avēnijas galā parādās furgons ar stikla sienām, veikli un klusu tas saskaņā ar maniem norādījumiem atpakaļgājienā tuvojas mājai. Tas apstajas norunātajā vietā, motors tiek izslēgts, ugunis izdzēstas.

Uzlieku galvā cepuri, uzvelku mēteli. Paņemu rokassomiņu.

Klusā balsī izskaidroju abiem vīriem, pa kurieni būs jā iet ar nestuvēm un cik piesardzīgi jāizturas. Viņi liekas mazliet izbrīnījušies.

Es čukstu:

— Vai tad jums nekas nav teikts? Vai šefs jūs nebrīdināja, ka jums vajadzēs rīkoties pēc maniem norādījumiem? Mēs tā vienojāmies. Šefs zina, ka es aizvedu savu vīru no šejienes tāpēc, ka viņu šeit slikti kopj. Jūsu saimniekam es paskaidroju, ka esmu slimnieka sieva, vienīgā tuva radiniece. Turklāt esmu parakstījusi dokumentu, ar kuru jūsu firma tiek atbrīvota no katras atbildības.

Cenšos savaldīties un tomēr uzbudinos. Cik bikli pēkšņi kļuvuši šie šoferi-sanitāri! Un ar viņu palīdzību taču bieži tiek izdarītas visšaubīgākās pārvadāšanas, pat nolaupīšanas! Vai patiesi es te uzduršos uz šķērsli?

— Vai tas ir publisks parks? — jautā viens no viņiem, norādīdams uz Monso parku.

Es atelpoju. Ja tas vien viņiem sagādājis raizes! Daudz netrūka, un es būtu, vēlēdamās viņus pārliecināt, sarunājusi par daudz. Vai tomēr vajadzēs viņus iedrošināt? Ir taču acīm redzams, ka, atverot vārtus, es visu uzņemos

uz sevi… Varbūt paskaidrot to viņiem? Droši vien uz* skatu viņus par lielākiem formālistiem, nekā viņi ir. Redzu, ka abi jautājoši saskatās. Mašīnas aizmugures uguns mūs apgaismo no apakšas. Pēcpusdienā ar gudru ziņu iegriezos ari bankā. Atveru rokassomiņu.

— Kamēr neaizmirstu… Ceļā es lūgšu jūs darīt visu iespējamo, lai mēs ātrāk tiktu galā. Es gribētu, lai mēs brauktu bez apstāšanās. Man teica, ka jūs viens otru nomainot pie stūres. Tas tomēr būs ļoti nogurdinoši… Te jums būs puse no dzeramnaudas.

Pasniedzu katram krietni lielu banknoti. Viņi paņem naudu.

Kad nestuves ievietotas automobilī, tās ir kā īsta gulta. Ksavjc tanī var mierīgi gulēt, augstās malas pasargā viņu no izkrišanas. Sēžu viņam blakus. Mēs esam ieslēgti. Aiz piesardzības neļāvu aizdegt ne griestu lampu, ne mazo naktslamprņu. Satveru roku, kas nekustīgi guļ uz segas. Pulss pukst.

Šoferi, ieņēmuši vietas uz priekšējā sēdekļa, gaida. Pamāju viņiem. Viņi to ir redzējuši, jo dzirdu, ka apslāpēti ierūcas motors. Auto bez mazākā satricinājuma aizslīd, īss mirklis, un tūlīt-jau būsim laukā no Vandeika avēnijas. Novēršu acis no Ksavjē sejas. Cauri stiklam pūlos saskatīt Busardelu savrupmāju.

Nevaru to vairs saredzēt. Tā iegrimusi tumsā. Nevienā logā neiedegas spēji gaisina.-

Piepeši ieraugu četras spožas ugunis. Mēs esam izbraukuši cauri monumentālajiem vārtiem, kas izslējušies Vandeika avēnijas sākumā un norobežo šo pasaulīti no pārējās pasaules. Man parādījušās četras stikla bumbas augstu dzelzs stabu galā.

Mašīna lēnām iegriežas Kurselas ielā. Skalos atpakaļ, mani saista šīs četras vizošās ripas. Tās mani sagaidīja, kad atgriezos no Amerikas, — tagad es tās pametu. Tās ir spīdējušas pār manu jaunību un tagad apgaismo manu bēgšanu un Ksavjē nolaupīšanu.

Esam jau nogriezušies aiz stūra. Zaigojošās stikla bumbas tumsā pārvietojas. Auto uzņem ātrumu. Bumbas strauji samazinās. Un tad kāds nams aizsedz tās citu pēc citas: paliek tikai trīs, pēc tam divas, viena un vairs nevienas.

7)9

Traucu cauri Parīzei, aizvezdama Ksavjē, kas vēl elpoja. Aiz vēl vienas piesardzības biju nolaidusi visas što-ras, un tikai cauri tām mašīnā iestrāvoja gaisma, it kā viļņiem, kad devāmies garām laternām. Ar pirkstu atbīdījusi sānis tuvāko aizkaru, redzēju, ka šoferis ļoti pareizi brauc pa galvenajām maģistrālēm, kas šinī vēlajā stundā bija tukšas. Tā mēs izvairījāmies no pagriezieniem un ātrumu mainīšanas. Es to nedzirdēju; vērīgi ieklausoties, sapratu, ka mašīnai ātrums pārslēdzās automātiski.

Transportfirmas īpašnieks nebija velti saslavējis šīs mašīnas priekšrocības. Parīzē mēs braucām nemainīgi ar at|auto ātrumu; aiz Itālijas vārtiem ātrums pieauga, patikdams vienmērīgs; un te nu es īsti varēju novērtēt lielisko atsperojumu. Senas krastmalā nebiju jutusi ne mazākos satricinājumus un nejutu tos arī uz priekšpilsētas bruģa. Pilnīgi tādu pašu nezināšanu biju pārdzīvojusi kuģa kabīnē, braucot pa rāmu jūru, — tad zūd priekšstats par ātrumu; tikai izejot uz klāja vai izbāžot roku caur iluminatoru un izjūtot vēja spēku, atgūst zaudēto ātruma izjūtu. Mazliet pacēlu storu: garām slīdēja priekšpilsētas mājas, un, vērojot, cik strauji tās atkāpās aizmugurē, — mēs vēl šķērsojām ar laternām apgaismoto zonu, — es sapratu, ka veicām piecdesmit, varbūt pat sešdesmit kilometru stundā.

Es uztraucos. Ksavjē dēļ. Apzinājos, ka jau stundām ilgi es it kā lidinājos kāda cita sfērā, kur mani nevarēja aizsniegt ne nogurums, ne bēdas, taču smadzenes man darbojas normāli un atgādināja, ka vēl joprojām Ksavjē elpo: pulss pukstēja… Piemirsusi ārsta noteikto spriedumu, es jau dzīros pieklauvēt pie starpsieniņas vai pateikt pa iekšējo telefonu, lai brauc lēnāk. Bet, uzlikusi roku uz nestuvju malas, es manīju, ka tās it nemaz netrīcēja. Prātā ipšāvās savāda doma: «Ja Ksavjē nebūtu komatozā stāvoklī un viņa labā vēl kaut ko varētu darīt, es pasniegtu viņam dzert vai ieņemt karoti zāļu, tā ka ne piliens neizlaistītos.»

Ilgi pakavējos pie šī ainas, kurai liktenis jau bija pārvilcis svītru.

Pavasaris bija pilnos ziedos. Gaisma ausa pie Ponsir-jonnas. Liegi dzeltenīgajā rītausmā pazinu mazo pilsētiņu,

kas vēl dusēja aiz aizvērtiem slēģiem. Pirms īsa mirkļa biju izlasījusi uz ceļa rādītāja nosaukumu, kas mani vienmēr bija apbūris: Vilmanoša. Tik bieži, automobilī ceļojot uz dienvidiem, biju ar skatienu, ar neizteiktiem vārdiem sveikusi šīs vietas. Atradu visas vecās iezīmes, tās virknējās gar manu ceļu. Storu es nenovilku.

Taču nekad nebiju šeit bijusi tik agrā rīta stundā. Vit-nēva pie Jonnas aiz saviem senatnīgajiem vārtiem, pat Oksēra vēl bija iegrimusi miegā. Avalona pirmā modās, un Senfilibērā saule jau bija augstu. Vandeika avēnijā jau sen bija atklājuši, ka pazudis mirējs, ko pa nakti aizvedusi vājprātīgā.

Diena pamazām dila, ar katru riteņu pagriezienu tā saruka.

Kad sanitārais automobilis iebrauca Lionas priekšpilsētas kvartālos, sirdi man sažņaudza tik smeldzīga sāpe, ka aizrāvās elpa; man pēkšņi trūka gaisa, apjukusi nespēju atgūt pašsavaldīšanos. «Kaut es vismaz varētu raudāt,» es izmisusi domāju, «varbūt tad man kļūtu vieglāk.» Taču asaras nenāca. Bet, kad atmiņā uzzibsnīja Ksavjē tāds, kādu biju sastapusi pie māmiņas Briko, — mierīgs, iededzis, gandrīz skaists, ar dzidru skatienu — un pēc tam pievērsu acis šai vaska sejai ar pelnu pelēkiem, slēgtiem plakstiem, ar iekritušiem, it kā uz iekšu ievilktiem vaigiem… es sapratu, cik neatgriežami viņš jau pametis šo pasauli un cik veltīgi ir vest šo ķermeni, kurā arī viņa vairs nav. Iztrūkusies satvēru stingo roku: pulss pukstēja.

Novilku štoras, lai neredzētu nekā no Lionas ielām un krastmalas.

Tas no abiem šoferiem, kurš patlaban nesēdēja pie stūres, apjautājās pa telefonu, vai es negribot apstāties, lai paēstu brokastis. Kad es atteicos, viņš lūdza atļauju apstāties pie kāda gaļas izstrādājumu veikala.

— Nopirkšu sviestmaizes savam biedram un man. Mēs paēdīsim, braucot tālāk.

Mašīnu apturēja, un gaišajā pusdienas laikā ap mūsu grezno sanitāro automobili sapulcējās dīkdieņu un bērnu bars. Es būtu gribējusi ne reizi neizkāpt, ne uz mirkli neatstāt Ksavje vienu. Tomēr vajadzēja arī man uz brīdi pamest automobili. Viens no šoferiem bija iegājis veikalā iepirkties; otru es nostādīju sardzē pie mašīnas durvīm un lūdzu viņu parūpēties, lai apkārtējie netrokšņotu.

Kad iznācu no telpām, kas atradās veikala aizmugurē, šoferi jau bija apgādājušies ar ēdamo. Devāmies atkal ceļā. No piedāvātās sviestmaizes atteicos, taču, nolaidusi priekšējo stiklu, pieņēmu no viņiem termosu ar karstu kafiju un izdzēru veselus divus kausus. Vēl nekad mūžā man nebija gadījies tik smagi pārbaudīt savu fizisko izturību, un tagad redzēju, ka varu neraizēties par to, vai pietiks spēka, vai nervi izturēs. Garā brauciena laikā vairākkārt nopriecājos par šo, manuprāt, gluži nepelnīto likteņa balvu.

Galu galā sāku tik bieži taustīt Ksavjē pulsu, ka šis žests man izvērtās par māniju. Apņēmos darīt to tikai ik pēc pusstundas. Kad pirmā pusstunda bija aizritējusi, es, paklausīdama kādai slimīgai iekšējai balsij, nolēmu nogaidīt vēl ceturtdaļstundu, šīs dīvainības pierāda, cik dziļi satricināts bija mans garīgais līdzsvars. Kad pagāja ceturtdaļstunda, es no jauna atliku pulsa pārbaudi. Un tad es vispār vairs neuzdrošinājos satvert. Ksavjē roku.

Mašīna slīdēja pa Ronas ieleju. Nebiju pacēlusi Lionā novilktās štoras. Negribēju vairs skatīties uz laukiem un pilsētām, kurām braucām cauri. Negribēju redzēt ceļu un apkārtni, apsvērt, cikos mēs sasniegsim Hiēru, tāpat kā vairs negribēju sekot Ksavjē izdzišanai. Kavējos nenoteiktībā. īstenībā vēlējos, cik vien ilgi iespējams, palikt nezināšanā par to, kādā stāvoklī aizvedīšu Ksavjē līdz Baijū zemesragam. Nevēroju vairs ne apkārtni, ne pulksteni, ne viņa pulsu: it kā sastingusi ārpus laika un telpas, biju kļuvusi inerta masa, piekalta pie Ksavjē inertuma un ieslēgta šajā ripojošajā stikla kārbā, šajā bolīdā, kas trauca pusceļā starp dzīvību un nāvi.

«Jāsaņemas,» centos sevi mudināt, «es nedrīkstu zaudēt galvu, ļauties murgiem. Tas tikai vēl trūktu…»

Atskārtu, ka man droši vien ir drudzis. Taču es nepārbaudīšu sev pulsu, kad… Jau labu brīdi cīnījos pret reiboni… Pēkšņi iekliedzos, apslāpēti iekliedzos…

Abas rokas piespiežu pie vēdera, visi jutekļi manī saspringst, sirdī uzbango karsts asiņu vilnis, būtnes dziļumos skurbi uzvirmo vēl nekad nepazīta izjūta… Bērns manā klēpī bija sakustējies pirmo reizi.

Kad atguvos, ar drebošiem pirkstiem satvēru Ksavjē roku. Pulss vairs nepukstēja.

Tulonā šoferi man paziņoja, ka cerot sasniegt Hiēru pirms vienpadsmitiem vakarā. Tāpēc viņi ieteica te apstāties, tikai lai uzņemtu benzīnu. Paēdīšot viņi mierīgāk tad, kad slimnieks būšot pārnests uz kutera. Ja tikai man nebūšot vajadzīga viņu palīdzība slimnieka transportēšanā līdz mājām.

— Būšu jums ļoti pateicīga, ja jūs man palīdzēsiet, — es atbildēju.

Tiešām, izdevīgāk bija līdz galam izmantot vienīgi viņu pakalpojumus, jo tagad jutos droša, ka viņi prot klusēt. Ar savu profesionālo iemaņu viņi man visu atvieglotu, it īpaši vienošanos ar Hiēr.as jūrniekiem par tūlītēju pārvešanu uz salu, kaut arī būs vēls.

— Turklāt būtu labāk pārvietot viņu tieši no nestuvēm gultā.

So piezīmi šoferi saprata pēc sava prāta. Es turpretī domāju, ka varbūt Ksavjē jau ir sastindzis.

Lūdzu, lai abi šoferi tomēr neēd pusdienas Tulonā, un apsolīju viņus paēdināt pie manis mājās, iekams viņi dosies atpakaļ uz cietzemi. Tagad diemžēl vairs nebija ko steigties, taču es baidījos no katra starpgadījuma, kurā varētu atklāties, ka vedu līķi. Jautājumi, paskaidrojumi un formalitātes, kas tad sāktos… Nē, uzkavēties nedrīkstēja.

Kad biju uztvērusi, ne Ksavjē pēdējo elpas vilcienu, ne, to biju palaidusi garām, bet viņa pilnīgo prombūtni, es nepārsedzu viņa sejai palaga stūri. Zināju arī, ka ar neapklātu vaigu, kā pieņemts apbedīt Spānijā, viņš tiks nests cauri naksnīgajam pūlim, kad iekāpsim kuterī un kad izkāpsim no tā. Bet šonakt ap viņu drūzmēsies citādas ēnas nekā pagājušajā naktī. Laiks bija mainījies un arī platuma grāds. Laiks mainījās jau Burgundijā. Cauri nedzīvajiem plakstiem Ksavjē vērsies latīņu debesīs un zvaigznājos; viņa uz laiku laikiem nejutīgā bungādiņa ievibrēsies, vilnim atsitoties pret kutera malu, un jūras vējiņš rolāsies matos, kuros vēl dažas dienas uzkavēsies dzīvības atblāzma.

Uz salas mēs kājām devāmies lēni no ostas uz mājām. Nojautu, ka abi sanitāri, kas soļoja klusēdami, bija sapratuši: uz kutera vai varbūt jau agrāk. Vairāki zvejnieki, kurus kutera piestāšana krastā bija uzmodinājusi, tūlīt pat sastāja ap mums un pavadīja mūs līdz ciemata malai, jo bija iemīļojuši Ksavjē. Tikai kad apgalvoju, ka viņi man patlaban nekā nevar līdzēt, zvejnieki atgriezās katrs savā sētā.

Divi sanitāri, kas nesa līķi ar kailu seju, un sieviete ceļojuma tērpā, kura nenobirdināja ne asaru, — tas bija viss bēru gājiens. Bet tas virzījās pa lauku ceļu, starp smaržojošiem krūmiem, zem zvaigžņotas debess, un cikādes ska|i dziedāja savu dziesmu.

Pie Ptīkolombas kurkstēja vardes. Mēs soļojām bez mazākā trokšņa, tāpēc tās apklusa tikai pēdējā mirklī. Un, tikko bijām aizgājuši garām, varžu koncerts turpinājās.

Kad viņš bija noguldīts uz platā dīvāna, mūsu ekspansīvā kalpotāja aizgājusi uz virtuvi, kur viņu gaidīja abi sanitāri, un paliku istabā viena pie mana mirušā, es beidzot mitējos darboties un gaidoši paliku stāvot.

Man šķita, ka pamazām sāku uznirt no kaut kāda atvara. Norisinājās tas bez manas gribas, organiski. Rūgta nožēla, aizkustinājums, žēlums pašai pret sevi, ilgstošu sēru labdarīgās iezīmes, beidzot, mans sievišķīgais vājums — itin viss atgriezās pakāpeniski un atdzīvojās manī. Atguvu cilvēcīgu jušanu. Un arī asaras, kuras tik nežēlīgi man bija liegtas divdesmit stundu ilgajā braucienā. Elsodama sakņupu līdzās stingajam stāvam.

Apraudāju tagad Ksavjē, tikai viņu. Pārējais bija pilnīgi aizmirsts. Neapraudāju viņā ne zaudēto mīļāko, pat ne vīru; lēju asaras par cilvēku, kas bija man sniedzis roku grūtā brīdī, bija mani izglābis no citiem un no sevis pašas un padarījis mazliet labāku. Ak, es nebiju pietiekami atbildējusi uz viņa lielo labestību! Pateicoties viņam, biju paļāvīgi raudzījusies nākotnē un nebiju steigusies atmaksāt viņam par visu. Ko biju sniegusi viņam pretī? Šausmīgu nāvi.

Izmisīgi domāju par viņa dvēseles dzīvi, kurā nebiju ielūkojusies un neielūkošos vairs nekad, — tā bija aizslīdējusi no manis…

Pēc bēdām, pēc pašpārmetumiem mani pārņēma galīgs nespēks. Es sabruku, iegrimdama cietā miegā.

Kad atmodos, bija jau gaiša diena. Biju aizmigusi blakus Ksavjē. Es uzreiz neatcerējos, ka viņš ir miris, jo pazīstams smagums nospieda man kreiso plecu. Dziļajā miegā neapzināti, aiz paraduma, biju pievilkusi sev klāt viņa galvu, un tā mēs abi nogulējām līdz ritam.

Viņš atdusas mazajā ostas kapsētā, kur salas iedzīvotāji vairs nerok savus aizgājējus un kur man izdevās nopirkt kapa vietu. Es pati kopju viņa kapu. Apmēram mēnesi pēc viņa nāves kādu rītu atradu uz kapa plāksnes lielu pērlīšu vainagu. Ilgi man nebija jālauza galva, lai uzminētu, kā roka vainagu tur nolikusi. Kalpone man bija vietējās avīzes vietā; ziņas, kuras viņa man stāstīja un kurās klausījos tikai ar vienu ausi, apstiprināja manas aizdomas. Tas mani it nemaz neuztrauca. Vainagu nerotāja neviena lente, neviens uzraksts, un tante Emma, kas varbūt bija domājusi, ka anonīmu velti es drīzāk pacietīšu, ar šo atturības diplomātiju man likās drīzāk vientiesīga nekā nesmalkjūtīga. Ksavjē nāve, dienas, kas pec tās sekoja, bija ienesušas man dvēselē skumju_ mieru, tas neveicināja senā ienaida uzgailēšanu. Turklāt es kļuvu smaga, un tas arī sievieti pārvērš. Atstāju stikla pērlīšu vainagu uz kapa. Patiesību sakot, plāno ziedlapiņu savijums, kurā vienīgi atraitnītes bija līdzīgas puķēm, izskatījās diezgan glīti.

Vainags ik gadu tiek kārtīgi nomainīts ar jaunu. Taču tante atbrauca pati uz salu tikai divas reizes. Liekas, tagad kādas Hiēras firmas pārstāvis noteiktajā termiņa veic šo svētceļojumu un noliek uz kapa radinieces ziedojumu.

Tā ir vienīgā saskare, kas man palikusi ar ģimeni. Mūsu saites sarukušas līdzi šim sen no modes izgājušajam stikla pērlīšu kronim.

Nolēmu nekad vairs nespert kāju Vandeika avēnijā; līdz šai dienai, kad jums visu to stāstu, neesmu tur bijusi. Kādu rītu oktobra sākumā vecmāmiņa gulēdama bija iemigusi mūžīgajā dusā. Viens no tuviniekiem, šķiet, tante Emma vai māte, bija ģimenē palaidusi valodas, ka vecmāmiņa nomirusi aiz bēdām: es esot viņu iedzinusi kapā. Tas gan bija maz ticams, jo pēdējos mūža gadus sirmgalve bija nodzīvojusi galīgā vienaldzībā pret visu, turklāt deviņdesmit trīs gadi ir vecums, kad cilvēks var nomirt dabiskā nāvē.

Par viņas apbedīšanu man telegrafēja ar mūsu ģimenes notāra brālēna Zarno starpniecību. Līdz tam laikam neviens no tuviniekiem, pat ne tante Luīza, nebija parādījuši

nevienu dzīvības zīmi. Vai šo paziņojumu par vecmāmiņas nāvi vajadzēja uzskatīt par uzaicinājumu uz bērēm? Es svārstījos. Tuvojās dzemdību laiks. Izmantoju to par aizbildināšanos. Telegrāfiski izteicu līdzjūtību tēvam, tēvocim un tantēm Emmai un Luīzai, kas bija aizgājējas bērni; tīši uzrakstīju* gandrīz vienus un tos pašus vārdus četras reizes, baidīdamās, ka telegramma tantei Emmai neviļus neiznāk pārāk lakoniska. Brāļiem aizsūtītajās telegrammās es bez dižošanās, bet arī bez aplinkiem paskaidroju, kāpēc nevaru riskēt un uzņemties nogurdinošo braucienu. Mans bērns mani jau aizsargāja.

Apmēram pēc divarpus mēnešiem saņēmu vēstuli no tantes Luīzas. Minēdama ļoti saprātīgus iemeslus, aiz kuriem vāji aizsedza savu samulsumu, tante paziņoja, ka esot nodomājusi atbraukt uz Baijū zemesragu, «ja tikai nesaņemšu no Tevis ziņu, ka Tu, par nelaimi, nevari todien būt mājās,» viņa rakstīja. Vienmēr biklā būtne man atvieglināja apmeklējuma noraidīšanu. Viņa aizrādīja, ka vīrs esot dabūjis kādu akadēmijas prēmiju un abi nolēmuši pa Jaungada brīvdienām atkal reiz aizbraukt uz Monako. Atbildēju tantei, ka gaidu viņu.

Tante Luīza, kā parasti, prata izvairīties no svarīgākiem tematiem. Gluži dabiski, sarunā es vairākkārt pieminēju Ksavje vārdu un redzēju, ka tante aizvien apjuka un pūlējās novirzīties uz citu tematu. Viņa mazliet nomierinājās tikai kapsētā, ieraudzījusi savas māsas stikla pērļu vainagu. Tad tante Luīza sāka tērzēt brīvāk, un es redzēju, ka viņa atbraukusi tiešām tikai aiz vēlēšanās mani noskūpstīt. Viņa cerot, ka es uzturēšot ar Renkēna ielu tās pašas sirsnīgās attiecības. Kad es iebraucot Parīzē, tad noteikti lai atnākot pie viņas uz brokastīm. Taču runa bija tikai par Renkēna ielu, un jau tas no tantes Luīzas puses bija drosmīgi. *

Vienīgais mājiens, ja to par tādu var nosaukt, uz manu drāmu bija jautājums, ko viņa izteica, kad atgriezāmies no kapiem: vai man nekā netrūkstot un vai es nejūtoties vientuļa savā salā. Es atbildēju, ka man ir dēls.

Tad tante Luīza iesaucās:

— Jā, patiesi! Tev ir bērns! Cik reižu esmu teikusi tavam tēvocim šajos pāris mēnešos: «Viņai vismaz ir bērns!»

Droši vien, tā runājot, viņa vairāk domāja par sevi, sievu bez pēcnācējiem, nekā par mani, māti bez vīra.

Manas kalpones meitenīte skrēja pa ceļu mums pretī: kāds kungs mani gaidot mājās.

— Zinu, šīs dāmas, —• teicu, norādīdama uz tanti, *— vīrs.

Tēvocis pēdējos mēnešos bija ļoti novecojis, un, kad biju uzaicinājusi doties pastaigā pa gleznaino dienvidu ceļu uz kapsētu, attālums viņu nobiedēja.

— Kur nu! — meitēns attrauca. — Tas kungs gan ne! Viens cits, no Parīzes, ar dāmu. Viņi atbrauca no ostas Satirnēna automobilī, kamēr jūs pastaigājāties. — Pašu interesantāko paglabājusi uzkodai, meitene izmeta: — Esot jūsu brālis.

— Mans brālis? — Es jautājoši pavēros tantē. — Kurš?

— Noteikti ne Simons. Viņš aizbrauca uz ziemas sportiem. Līdz piecpadsmitam janvārim… Jā, sakarā ar sērām Emma šogad nerīkoja lielo ģimenes dineju trīsdesmit pirmajā decembrī.

— Tātad Valentīns? Ar Helēnu? Ko viņi var no manis gribēt? Atbraukt tik tālu, ziemas vidū, pie tam nezinot, vai atradīs mani šeit?…

— Agnes, ir Jaungada brīvdienas. Vakar sākās. Arī mēs…

— Jā, bet Valentīns? … Vai tu to zināji?

— Nē.

Redzēju, ka viņa teica taisnību, taču viņu satrauca kāda apslēpta doma.

Sākām iet ātrāk un vairs nesarunājāmies. Abu apmeklējumu sakrišana lika man šo to pārdomāt. Vai Valentīns ar sievu, tāpat kā tante un tēvocis, bija atbraukuši, lai no jauna sasietu ģimenes saites? To es nebiju paredzējusi. Gluži pretēji — biju sagaidījusi, ka ģimenei es būšu mirusi, un, ja arī ar mani uzturēs kādus sakarus, tad tikai caur brālēnu Zarno vai, pareizāk sakot, viņa vecākā klerka starpniecību. Un te nu negaidot divi laulāti pāri, tiesa gan, vismazāk rūdītie no visas busardeliskās bandas, atraujas no bara, lai apmeklētu mani. Vai viņi ieradušies kā izlūki? Varbūt citi sekos? Vai tas bija šķelšanās sākums?… Varbūt vecmāmiņa, šī gandrīz simboliskā persona, aiziedama kapā, pavērusi ceļu uz atbrīvošanos? Varbūt tagad, kad ģimenes pamatbalsts zudis, atkritīs vaļīgākie akmeņi un sabruks visa celtne…

Es biju tam par iemeslu!… Nevaru teikt, ka izjutu ļaunu prieku, kāds agrāk noteikti būtu mani pārņēmis,

tomēr sirds dziļumos atzinu, ka tas ir lieliski, ka tā ir izdošanās. Vismaz Valentīnu es nebiju pareizi novērtējusi. To pierāda …

Viņš patiesi sasveicinājās ar mani ļoti sirsnīgi, un Helēna arī apskāva mani un cieši piekļāva pie krūts. Viņi neslēpa, kādēļ šeit ieradušies: esot gribējuši mani redzēt, sagādāt man pārsteigumu. Tagad viņi ar auto pavizināšoties pa Kotdazīru, varbūt aizbraukšot līdz Kannām, bet īstais ceļojuma mērķis esot bijusi es.

— Mēs dosimies pa Napoleona ceļu, — svaine sacīja.

— Vai pievienosieties Simonām un paslēposiet?

Valentīns, acīm redzot, cerēja, ka atbildēs Helēna, un

viņa savukārt gaidīja, ka atbildēs vīrs: abi klusēja. Galu galā brālis sasparojās:

— Nē, mums ir pārāk maz laika.

Liku pasniegt tēju. Bija pienācis vakars. Tā nu mēs * visi pieci te sēdējām, tērpušies melnā, jo tantes uzņemšanai biju uzvilkusi mugurā savu atraitnes kleitu,’ un man iešāvās prātā jautājums, par ko īsti mēs sērojām: par vecmāmiņu vai Ksavjē, vai varbūt vēl par kaut ko citu?

Valentīns, kas sēdēja man blakus, pieliecās un pačukstēja:

— Man ar tevi jāaprunājas.

Es strauji pievērsos viņam. Sos vārdus viņš bija izteicis man tik labi pazīstamajā klusinātajā tonī, ka es uzreiz kļuvu piesardzīga. Bet varbūt es maldījos. Ja jau brālis gribēja man tuvināties un piešķirt apmeklējumam intīmāku raksturu, tad viņam tiešām vajadzēja «aprunāties ar mani».

-— Lūdzu, katrā laikā, — es atbildēju.

Tante Luīza bija to dzirdējusi. Viņa teica:

— Helēna, izdzeriet tēju, un es aizvedīšu jūs pie puisēna.

— Nē! — svaine attrauca un tad, gribēdama mīkstināt skarbo atteikšanos, piebilda: — Baidos viņu uzmodināt.

Pati apjukusi par pārdrošo uzaicinājumu, tante Luīza nokāra degunu. «Skaties, Helēna vēl nav paguvusi pietiekami emancipēties, bet gan jau tas notiks,» es nodomāju.

Svaine turpināja:

— Tante, man ļoti patiktu, ja jūs man parādītu dārzu, kamēr vēl nav galīgi satumsis.

— Labprāt.

Abas piecēlās.

.— Tēvoc, vai jūs ari nāksiet līdzi? — Helēna jautāja.

Kad bijām palikuši divatā, brālis iesāka:

— Vai tev ir zināms vecmāmiņās testaments visos sīkumos?

Noslēpu seju, izlikdamās, ka sakārtoju matus. Man nāca smiekli. Vairāk par sevi nekā par Valentīnu, vairāk par manām iedomām nekā par viņa manevriem.

— Nē, Valentīn. Tu jau zini, ka nevarēju ierasties Parīzē uz apbedīšanu, mans stāvoklis to neatļāva. Uz testamenta atvēršanu man vispār nebija vēlēšanās braukt. Tu jau redzēji, ka manis tur nebija…

— Jā, jā, bet es domāju, ka varbūt vēlāk…

— Izstāstīšu tev pāris vārdos, ja tas tevi interesē. Saņēmu paziņojumu par man novēlēto mantojuma daļu. Tu jau, bez šaubām, zini: tā ir mūža rente. Protams, es uzreiz sapratu, ar ko izskaidrojama šī klauzula, kas ir jo dīvainaka, ja apdomā, ka man ir tikai divdesmit septiņi gadi: viņi bija ar mieru, ka saņemu savu mazo daļiņu, bet negribēja, ka to mantotu mans dēls. Sapratu arī, ka pa to laiku, kas aizritēja kopš dienas, kurā paziņoju, ka esmu stāvoklī, un vecmāmiņās nāvi, sirmgalve bija grozījusi savu novēlējumu vai arī kāds viņai bija licis to grozīt…

— Noteikti! Tu nemaz nezini, cik pareizi tu saki… Bet turpini.

— Tas ir viss. Aizrakstīju uz Zarno kantori, ka atsakos no mantojuma.

— Kā tā?

— Nu protams. Starp citu, no manas puses tur nav nekādas cēlsirdības. Esmu tāpat pietiekami bagāta. Tas mani apgrūtinātu aiz daudziem iemesliem; ar šo dzīves veidu, pie kāda esmu nodomājusi turēties, mans dēls būs vēl bagātāks nekā es. Tāpēc tev jāsaprot, ka šī mūža rente!… Protams, cita nekā es neatdošu. Neesmu nekāda svētā. Lielāko daļu no tā, kas man pieder, esmu saņēmusi no vectēva un no krusttēva. Arī no Ksavjē. Ir gan vēl divi briljanti, kurus vecmāmiņa man dāvāja uz kāzām… Tos es paturēšu. Ksavjē tie patika. Viņš tos lika ietvert gredzenā. Skaties — vai tu pazīsti?

Valentīns nepaskatījās, un es |āvu rokai noslīgt atpakaļ klēpī. Viņš ielaidās garā un plašā stāstījumā, no kura secināju, ka vecmāmiņa testamentā novēlējusi saviem bērniem līdzīgas mantojuma daļas, bet otrās pakāpes radinieku vidu Simonām atstāta lauvas tiesa. Dažādos testamenta punktos mušu vecākajam brālim maskētā veidā novēlēts daudz vairāk nekā citiem.

— Ak tad ta, — es sacīju. — Vai tu esi ar viņu par to runājis?

— Jāatzīstas, Agnes… Man ar Simonu ir pavisam vēsas attiecības.

— O! Pat tik tālu?

— Bet tu nemaz nevari iedomāties! Piemēram, vai tu atceries vecmāmiņas Suecas akcijas?

— Nē. Es taču par tādām lietām neinteresējos. Bet es tev ticu. Un kā izturas māte?

— Ak, nabaga mamma! Viņa negrib nostāties starp dēliem. Turklāt viņa tur nekā nevar grozīt!… Bet es neļaušu mani tā apiet! Man ir sieva un bērni!… Ir noskaidrojies, ka pēdējos mēnešos Simons bieži uzturējies pie vecmāmiņas. Viņi palikuši divatā. Viņš prata vecmāmiņu izklaidēt, tāpēc varēja katrā laikā pie viņas ieiet. Taču Simons viņu ne tikai izklaidēja. Viņš panāca, ka vecmāmiņa izdarīja grozījumus savā testamentā. Es to neuzkrītoši izdibināju no Fransizas, viņa visu izstāstīja … Vai tu saproti?

— Jā, jā, turpini… Piedod, esmu mazliet atsvešinājusies no šiem jautājumiem. Kā tu teici?

— Es teicu, ka, no vienas puses… o, ģimenē katrs to varētu apliecināt… jau kādu gadu vecmāmiņa vairs nebija pie pilna saprāta. Tātad varētu pacelt jautājumu par kaptāciju. No otras puses, es neesmu vienīgais, kas jūtas apiets. Manā pusē ir tēvoča Teodora ģimene, proti, Gastons, Pols, Rauls un Zenevjeva. Viņi ir pavisam saniknoti. Un, beidzot, Agnes, tu pati… Sī smieklīgā mūža rente…

— Valentīn, tu cerēji uz mani?

Jautāju to bez mazākā sašutuma, gandrīz bez izbrīna, drīzāk ar ziņkārību, jo mani tas uzjautrināja.

— Protams, — brālis atbildēja. — Esi mierīga, es vispār nedomāju griezties pie tiesas. To nepienākas darīt. Mēs ar viņu runāsim. Bet lai būtu lielāks iespaids… Tu taču pazīsti Simonu! Mums jārunā stingri un visiem kopā.

— Un tu cerēji uz manu līdzdalību'.. Valentīn, tu neesi apdomājis, ka es taču nevaru atgriezties cīņas arēnā sakarā ar šādu gājienu, pēc visa tā, kas starp viņiem un mani ir noticis. Kā tas izskatītos?… Ja esi atbraucis tikai tādā nolīikā, lai panāktu manu līdzdalību šajā kam* panā, tad man ļoti žēl, ka esi velti pūlējies un mērojis tik tālu ceļu. Es nepiedalos… Sagādāju tev vilšanos, vai ne?

Manīju, ka Valentīns vēl nezaudēja cerību mani pārliecināt, jo izsacījās arvien plašāk un pastāstīja par citām testamenta sekām. Visi Rusardeli sanaidojušies. Katrs no vecmāmiņas divdesmit pēctečiem izteicis neapmierinātību ar savu daļu un pieprasījis vairāk. Pat tante Emma veselu nedēļu nerunājusi ar māsu Luīžu, ko viņa savā labsirdībā man bija noslēpusi. Ķildas cēlonis: kad Emma jautājusi māsai, ko viņa vēlētos paturēt par piemiņu no mātes, tante Luīza atbildējusi, ka viņai prieku sagādātu lielais Lafontēna izdevums.

— Tam taču ir milzīga vērtība! — vecākā māsa iesaukusies.

Tante Luīza atbildējusi, ka savā izvēlē esot vadījusies ne no šāda apsvēruma, bet no jūtām: bērnībā māte viņai likusi lasīt šo grāmatu. Emma negribējusi par to ne dzirdēt. Viņa piedāvājusi priekšmetus, kurus vecmāmiņa diendienā lietojusi: ožamo sāļu flakonu, konfekšu kārbiņu vai citu nieciņu, nevis mantu ar lielu vērtību… Lafontēns ar Udrī ilustrācijām senlaicīgā safjānādas iesējumā? Ūtrupju namā par to sasolītu kolosālu cenu!

Biklā Luīza, par lielu pārsteigumu māsai, neesot piekāpusies. Neatlaidīgā vēlēšanās iegūt fabulu meistara sējumu droši vien saistījās mazāk ar atmiņām par māti nekā ar mazās piecgadīgās Luizetes ēnu. Jo nevaru ticēt, ka arī tantē Luīzā slēpās alkatība, kuru mantojuma dalīšana būtu varējusi uzpūst liesmās.

Beidzot viņa izteikusi priekšlikumu, lai atskaitot no viņas mantojuma daļas summu, par kādu eksperti novērtētu šo Lafontēnu. Taču vecmāmiņa visu bibliotēku bija novēlējusi vecākajam dēlam. Emma negribējusi pieļaut atkāpšanos no testamenta, aizgājējas pēdējas gribas neievērošanu, zaudējuma sagādāšanu Teodoram, kas, būdams diezgan neizglītots cilvēks un jau nu nekādā ziņā ne grāmatu mīlētājs, pasvilpoja par visu bibliotēku. Tantei Luīzai vajadzējis atzīt sevi par uzvarētu.

Lai izvairītos no līdzīgām nesaskaņām, tante Emma pēc tam, kad radinieki saņēmuši testamentā novēlēto mantojumu, atlikušo mantu sadalījusi uz četrām daļām — tā bija vienkāršāk! Tur neviens nekā nevarēja iebilst! Piemēram, galda servīzes. Vecākajiem ļauts izvēlēties pir-miem. Tēvocis Teodors esot paņēmis Sevras servīzi, Emma pati Ķīnas porcelānu, tēvs Limožas servīzi; tantei Luīzai kā visjaunākajai vajadzējis apmierināties ar neglītu Kopenhāgenas porcelāna imitāciju, kura uzpeldējusi no kādas bufetes dziļumiem un par kuras esību neviens, izņemot pašu sadalītāju, nebija nekā zinājis.

Tāpat izdarīts ar visu pārējo. Mēbeles, gleznas, sudrablietas un pat mežģīnes, pēc kurām vīriešiem nebija nekādas vajadzības, — viss pārdalīts un sadalīts. Četrās daļās izputināta arī Saksijas porcelāna statuetu kolekcija, kas tādā veidā pārvērtušās vienkārši par nieciņiem. Atrastas' vecas fotogrāfijas, uzņemtas vēl pagājušajā gadsimtā, izbalējušas, uzlīmētas uz bieza Bristoles kartona ar noapaļotiem stūriem: muzeja eksponātu reprodukcijas, kuras vectēvs savā laikā atvedis no ārzemju ceļojuma; nevērtīgie kartoni sadalīti visiem četriem, un katrs paņēmis savu kaudzi.

Uziets vēl kaut kas ļaunāks. It kā atklādams ģimenes noslēpumu, Valentīns man uzticēja, ka, atverot vecmāmiņas vecmodīgo sekretēru, tā saturs sagādājis lielus pārsteigumus. Tēvocis Teodors un mūsu tēvs izņēmis vairākus sainīšus ar sievietes roku rakstītu vēstuļu, kuras abi divatā izšķirojuši un izsijājuši. Vairumu no tām sadedzinājuši. Kas tur atklājies? Vai tas attiecies uz vecmāmiņu pašu vai uz vectēvu? Brālim, par spīti lielajām iztincinā-šanas dotībām, neesot izdevies nekā droša izdibināt. Tikai tuvinieki atkal sākuši runāt par tēva aukli, ko vecmāmiņa bija savā laikā padzinusi no mājām. Nolēmuši, ka vajag pārbaudīt, vai šīs sievietes visjaunākais dēls vēl ir dzīvs, jo dažkārt notiek, ka noteiktais pabalsts joprojām tiek pārskaitīts, kad īstais saņēmējs jau miris. Šo cilvēku sameklējuši. Kaut kur uz laukiem viņš godājami novecojot. Arī viņam esot pēcnācēji.

Vēl viens notikums: pēc briljantu inventarizēšanas pārējie līdz nāvei saķildojušies ar tanti Ziljēnu.

— Jā, nav nekā priecīga! — nopūzdamies secināja Valentīns, būdams savā veidā filozofs. — Tikko vecmāmiņa zem zemes, visi sāk malu malās okšķerēt un savā starpā strīdēties un plūkties! Es vairs nerunāju ar Simonu…

—- Nomierinies, — es sacīju. — Viss nokārtosies ātrāk, nekā tu domā. Tava saskaišanās ar Simonu? Tā nevilksies ilgāk kā mēnesi. Gan jūs sapratlsieties. Māte taču ir pie jums. Un attiecībā uz pārējiem… Tici man, tas ir pārejošs negaiss. Patlaban jūs vēl esat mazliet apjukuši. Vecmāmiņas aiziešana jūs samulsinājusi, jūsu prāti ir satraukti. Viņa jau bija ļoti veca, un jūs nedomājāt, ka viņa ieņēma tik lielu vietu. So vietu jūs vērtējat pēc spraugas, kāda tagad radusies. Bet jūsu rindas saslēgsies. Ģimenes dinejas atkal tiks rīkotas. Valentīn, esmu par to droši pārliecināta. Mūsu ģimene ir varena. Ģimene vispār ir varena.

Noraugoties, kā viņi visi četri reizē ar to pašu laivu aizbrauca, man radās droši vien maldīgs iespaids, ka viņi devās nevis viens pāris uz Kannām, otrs uz Montekarlo, bet abi uz Parīzi, lai steigšus piepulcētos ģimenei pēc sava dumpīgā iebrukuma manā nometnē.

Noskatījos, kā attālinājās mazā motorlaiva, satumsušajā naktī drīz vien saredzēju tikpi laivas ugunis. Biju papūlējusies paturēt viņus pie sevis uz pusdienām, taču atvainojos, ka nevaru piedāvāt naktsmājas, jo no četrām istabām divas aizņēma bērns un aukle. Starp citu, Valentīns un * sieva, piedzīvojuši neveiksmi, neizrādīja sevišķu patiku uzkavēties, un tante Luīza, kas bija cerējusi mani apmeklēt, ģimenei nezinot, droši vien Baijū zemesragā sāka saost sviluma smaku.

Kaut gan pūta ziemeļvējš un bija jau vēls vakars, es atsēdos mola galā, lai nolūkotos, kā viņi aizvien vairāk attālinājās. Viļņi viegli šūpoja laivu. Balta un zaļā uguns lielāko tiesu bija aizsegtas, mirgoja vienīgi sarkanā guntiņa. Nakts melnumā neskaidri dzalkstošie gaismas punkti bija viss, ko no viņiem saredzēju. Viņi atgriezās uz cietzemi, uz svešo krastu, par kuru velti bija pūlējušies ar mani runāt. Zināju, ka ar šo mēģinājumu viņi apmierināsies, viņu piemēram neviens nesekos. Iespējams pat, ka, klusībā Vienojušies, tante Luīza un Valentīns mājās nekā neizpaudīs par šo kopīgo braucienu.

Galvā man rosījās dažādas pārdomas, kā mēdz notikt pēc sastapšanās, kas atvērusi atmiņu vārtus, pa kuriem uzvēdī aizmirstas vides smaržas. A^u priekšā parādījās ainas, kas sastinga melnā vēja pūsmā. Atskatījos pagatnē, tāpat kā biju darījusi, pametot Ņujorku. Sie abi mirkļi sasaucās. Taču šoreiz jūrā aizbrauca citi, es paliku ostā, kurā biju atradusi patvērumu. Aplis — un pēkšņi es pabrīnījos par tik atšķirīgu notikumu straujo norisi: bija aizritējis nedaudz vairāk par gadu — aplis noslēdzās.

AAani četri tuvinieki laivā aizveda līdzi to Agnešu, kas es biju bijusi meitenes gados un no kuras atraisīties man palīdzēja vienīgi paši notikumi. Jo varbūt visā šajā stāstījumā, no sākuma līdz galam, esmu figurējusi kā šīs meitenes pieaugušais bērns, kas pārdzīvo to vecumu, kurā izstrādājas cilvēka iedzimtība.

Viņi aizveda projām arī manu māti, šo māti, kas gadiem ilgi bija man kalusi: «Ak dievs, cik tu esi neglīta, nabaga bērns!» •— un tanī pašā neapstrīdamā tonī pastāvīgi apgalvojusi, ka man esot «neciešams raksturs» un ar mani nevarot sadzīvot. Es tam biju arī pa daļai noticējusi līdz tai dienai, kurā kāda dāma, ieradusies pie mātes vizītē, pateica: «Kundze, jūsu meitiņa ir burvīga, viņa kļūs īsta skaistule,» — un līdz tam brīdim, kad Berklijas studiju biedrenes un pēc tam Normans man pasacīja, ka ar mani varot apbrīnojami labi sadzīvot, kaut gan esmu francūziete… Neglīta, neciešams raksturs… Kas var pateikt, cik postīgi ietekmē meitenes dvēseli bieži dzirdēti vārdi, kuri tiek pārāk jūtīgi uztverti un desmitiem, simtiem reižu atgriežas atmiņā, vienmēr rūgtāki, vienmēr indīgāki?…

Viņi aizveda projām māti, kuras mīklainība noskaidrojās manu mīklu gaismā, šo māti, kas pati ir bijusi savas mātes upuris, dzīvodams pusbrāļu un pusmāsu vidū. Manu māti, kura bija apprecējusies bez mīlestības, kurai ir derdzies viņas vīrs un kura to ir pazemojusi un sodījusi ar saltumu. Manu māti, kura mani neieredzēja ne tāpēc, ka biju neglīta un ar neciešamu raksturu, bet tāpēc, ka biju meita un atrados tādos pašos apstākļos kā savā laikā viņa pati, un tāpēc arī man vajadzēja pārciest tās pašas mocības, kādas bija pārcietusi viņa… Kā bija man, tāpat lai ir- tev! Vai tas nebija savā ziņā taisnīgi?

Vismaz tā tas notika. Mana māte ierindojās starp tām mātēm, kuras atspēlējas savām meitām, un tās savukārt rīkosies tāpat. Ar to izskaidrojams, ka tanīs ģimenēs, kurās mātei ir lielākā autoritāte, valda visnovecojušākie uzskati un sen pārdzīvota pasaules uztvere. Kāds brīnums bija man palīdzējis izrauties no šīs likumsakarības? Vispirms, protams, vienkārši mīlestības maģija. Taču, ja kopš diviem mēnešiem man vairs it nemaz nedraudēja pakļaušanās šai bīstamajai tradīcijai, vai tas nenotika pa daļai arī tāpēc, ka biju laidusi pasaulē nevis meitu, bet dēlu?

Motorlaivas ugunis vairs nebija saredzamas. Viņi bija izgaisuši tālē, saplūduši ar ostas lipinošajām gaismām pretējā krastā. Pavediens bija pārrauts. Es atkal kļuvu saliniece un tāda arī palikšu. Saliņa, uz kuras mola sēdēju, tagad bija visa mana pasaule. Izjutu to aiz muguras kā pirmatnīgu stihiju, ko veidoja zeme, veģetācija un tie trīs kilometri, kas šķir molu no manām mājām, un pati māja, bērnistaba, ko tanī biju iekārtojusi, un mazā radī-biņa, kas tur gulēja un mani gaidīja. Piecēlos, tagad ilgojos ātrāk atgriezties savā pajumtē. Lugai bija pienācis gals.

Tai nebija pienācis gals. Vai arī, pareizāk sakot, sākās cita, kurai bija lemts turpināties, un tā turpinās joprojām. Tās saturs ir kļūda, ko pieļāvu, uzskatīdama, ka esmu atbrīvojusies. īstenībā biju rīkojusies tāpat kā trojieši: es ielaidu ienaidnieku cietoksnī un tur ieslēdzu. Biju domājusi, ka esmu izbēgusi no Busardeliem. Taču uz salas bija divi Busardeli: es un mans dēls-.,

Negribu apgalvot, ka ir attaisnojamas Šausmas, ko pārdzīvoju, pamanot, kādā veidā manī izpaudās pirmās vecuma pazīmes. Gadi aizritēja vientulībā, man jau bija pāri trīsdesmitiem, es sāku novecot, turklāt novecot busarde-liski. Man draudēja mūsu ģimenei raksturīgais tuklums; sāku pret to cīnīties un cīnos ik brīdi. Pēc pirmajiem uz salas noslēgtībā pavadītajiem gadiem pēkšņi manā sejā parādījās negaidīta, atbaidoša līdzība ar māti. Kad vēl biju meitene, radi un paziņas nereti izteica klasisko jautājumu: «Kam viņa ir līdzīga? Papam vai mammai?» Un katrs izteica savus uzskatus, kuri mani nekad neiepriecināja, jo nevēlējos būt līdzīga ne tēvam, ne mātei. Tagad es zinu, kurā esmu «atsitusies».

Cīnījos arī šajā jomā. Vingrošana, ādas kopšana, diēta, koķetērija, kas novērsās no parastajiem mērķiem, — un man izdevās atsist vēl vienu Busardelu ģimenes uzbrukumu manai personai. Gandrīz pilnīgi atguvu agrāko augumu, plecus, kaklu. Man izdevās saglabat rokas, sejas vaibstus. Bet kājas!… Tās esmu bieži apraudājusi. Savas slaidās kājas, kuras man tā patika… Tagad es apslēpju kājas. Pat no sevis, it īpaši no sevis. Uz peldkostīma vienmēr valkāju īsus svārciņus, un sporta biksītes man nosedz ce|galus… Nesmaidietl Vīrietis to nevar saprast,..

Taču īstā drāma norisinājās citur, pavisam tuvu man līdzās.

Uztraucos par savu bērnu daudz vairāk nekā par sevi. Mans puisēns auga tāpat kā visi bērni, kurus biju redzējusi savā ģimenē. Nekas viņā neatklāja citu izcelšanos. Velti gaidīju kaut niecīgāko pazīmi. Tā neparādījās.

Acīm redzot, mātes asinis viņā bija pārsvarā.

šīm briesmām stājos pretī ar citiem ieročiem un vēl drosmīgāk. Līdz šim brīdim cīnos neatlaidīgi. Aiz nepieciešamības vai, drīzāk, aiz bailēm esmu nodevusies pedagoģijai. Man palīdz aukle angliete, ko esmu paturējusi pie mums; viņa iemācīja puisēnam lasīt angliski un es tanī pašā laikā franciski. Apkaime un klimats atvieglina manu darbu; es gribu, lai mans mazais zēns nostātos stingri uz reālās zemes, nevis uz nereāliem principiem, gribu, lai viņš apzinātos ir savu spēku, ir vājumu. Necenšos sniegt viņam gluži pretēju audzināšanu, nekā pati esmu saņēmusi, tas, protams, būtu aplam, tomēr atmiņas man daudz ko māca …

Par spīti šiem pūliņiem, nevaru sacīt, ka viņš ar kaut ko sevišķi pārsteigtu. Reizēm loloju sevī gaišas iedomas, reizēm saskatu visu drūmās krāsās, taču īstenībā viņš drīzāk ir Busardels. Aiztaupīšu jums desmitiem sīku atklājumu, kas to apliecina.

Tā, lūk, nobeidzas vai, pareizāk sakot, nenobeidzas stāstījums, kurā galvenā loma ir ģimenei, jo viss svarīgais manā dzīvē ir nācis no viņas, ar viņas gribu un viņas klēpī; šajā stāstījumā jūs dzirdējāt tikai mūsu ģimenes piederīgo vārdus, atskaitot Normanu, kam šeit arī ir svešinieka loma. Tas viss galu galā novedis pie maza puisēna, kurš viens pats atkal man atveido mūsu ģimeni.

Kad viņam bija gads un divi mēneši un sāka nākt pirmie zobiņi, puisēns saslima ar bronhītu, kas drīz izvērtās plaušu karsonī. Tik mazs — un jau slimo ar plaušām!… Man likās, ka zaudēšu viņu. Baiļpilnā nemiera stundās, kad pati biju galīgi pārgurusi, jo pa visu viņa slimības laiku tikpat kā negulēju, reizēm attapos, ka drudžaini murminu: «Mazais Busardels ir ļoti slims… AAa-zais Busardels var nomirt…»

Viņš atveseļojās, no slimības nav palikušas nekādas pēdas. Noteiktos datumos vedu viņu pie rentgeriologa rūpīgi pārbaudīt plaušas, un uzņēmumi liecina,- ka zēns ir vesels. Tomēr reizēm, drūmos brīžos, man vēl uzmācas bažas. Redzu mūsu ģimenes kaites rēgu noliekušos pār viņa mazo gultiņu. Un, kad puisēns iesnaužas vai tāpat atpūšas manā klēpī, ar ierastu kustību pieglauzdams man pie pleca smago galviņu, es dažreiz skumji piekļauju viņu pie krūts un sev jautāju, vai tikai viņš nav patiešām Ksavjē dēls.

nobeigums

Pie pēdējiem vārdiem Agnesa Busardela piecēlās un, bez kādas pārejas aizbildinājusies ar neatliekamiem mājas dar-biem, gaidīja, lai aizeju. Es atvadījos.

Varēju iedomāties, cik daudz viņai bija maksājis vairā* kas dienas ilgušais stāstījums; viņa gribēja palikt viena. Taču cerēju, ka pēc dienas vai divām atkal redzēsimies. Sī sieviete, kas sākumā bija saistījusi ar savu noslēpumu, valdzināja mani vēl vairāk, kopš bija to atklājusi. Neparasts liktenis. Paredzēju, ka mēs kļūsim draugi.

Turpmākās dienas sagādāja man vilšanos. Agnesa Busardela vairījās no manis. Viņa bija atsaukusi atpakaļ mājās dēlu, taču man nerādīja zēnu. Aizsūtīju viņai ziedus romiešu amforā, ko nopirku no kāda zvejnieka; tas teica, ka esot trauku izvilcis tīklā no jūras, un man šķita, ka amfora ir īsta. Agnesa Busardela ar kalponi atsūtīja man zīmīti, kurā īsi pateicās.

Respektēju viņas vientulību. Es pats arī biju šeit ieradies, lai atrautos no ļaudīm. Atgriezos pie agrākajiem paradumiem, pie pastaigām un saulēs peldēm, kurām biju izvēlējies starp divām rūsgana smilšakmens klintīm nelielu jomu, ko varēja sasniegt tikai peldus. Nomaļais stūrītis atradās līdzās privātajai pludmalei, gar kuru stiepās taka — pa to es mēdzu nokāpt lejā līdz jūrai. Māja, ko Ksavjē bija licis nokrāsot sarkanu, stāvēja līča pretējā pusē uz terases, pietiekami tālu, tā ka varēju iet pa savu taku, nebaidoties, ka varētu likties uzmācīgs.

No rītiem, ierodoties pludmalē, redzēju Agnešu Busar-delu jau liedagā. Atlaidusies guļainkrēslā, viņa lasīja vai adīja un bija vairs tikai rūpīga māte, kas uzraudzīja dēlēnu. Gluži kails viņš rotaļājās krastmalas viļņos vai kāpelēja pa klintīm.

Pēc kāda laika, nolēmis, ka esmu pietiekami pierādījis atturību, es, lejā kāpdams, pamāju ar roku viņai sveicienu; viņa man tāpat atbildēja. Ar to mūsu attiecības

aprobežojās.

Reiz sāku sarunāties ar Agnesas Busardelas dēlēnu. Zēns meklēja jūras ežus manas jomas krastā un, redzēdams, ka peldu apkārt klints smailei, nepiespiesti sveicināja mani un nekavējās piebilst, ka viņš peldot labāk nekā es. Teicu, ka tas ir iespējams, un uzslavēju viņu. Manī modās ziņkārība. Uzrausies uz klints, turpināju sarunu. Man radās iespaids, ka viņa māte ir ļoti prasīga. Toties viņai bija izdevies uzaudzināt dēlu par brīvu bērnu. Zēna atbildēs izpaudās tā neatkarība un jautājumos spraigā interese, tiešā saskaņā starp domu un runu, kādu var novērot pie angļu bērniem; taču tas, ka viņš bez mazākās kautrēšanās skraidīja apkārt kails, un, galvenais, viņa garīgais spraigums it nemaz nebija anglisks. Zēnam patlaban izkrita piena zobi, tin no mutes ar izlūzušajiem priekšzobiem vārdi plūda sevišķi jocīgi.

Taču vairāk es viņu nesastapu. Vai māte bija ieteikusi dēlam vairs neiet pie svešā kunga, ^ai arī viņam pašam es likos neinteresants? To es nezinu.

Kādu rītu, kad cepinājos saulē, gulēdams starp jūru un klintīm, mani no patīkamā stinguma pēkšņi izrāva skaļas klaigas. Piecēlos sēdus. Kliedzieni atkārtojās, un man šķita, ka tā ir Agnesas Busardelas balss. Kas noticis? Vai nelaimes gadījums? Varbūt zēns slīkst? Stāvā klints man aizsedza skatienu. Iegāju ūdenī. Ar pāris vēzieniem aizpeldēju līdz klajai jūrai. Zēns rosījās pa sēkli un nepievērsa uzmanību mātei. Bet Agnesa Busardela sauca mani; ieraudzījusi, ka tuvojost viņa metās uz manu pusi.

Izbridu krastā. Viņa jau bija noskrējusi labu gabalu. Steidzos viņai pretī. Agnesa Busardela skrēja pasmagi, tomēr ātri, ar vienu roku pieturēdama krūtis, otrā stiepdama uz manu pusi kādu priekšmetu, ko īsti nesaredzēju. Kā vienmēr, viņai virs peldkostīma bija īsi svārciņi. Pusgarie mati vējā plandījās. Šķita, ka zeme dun zem viņas spēcīgajiem soļiem. Ceļā viņai gadījās peļķe; to neievērodama, viņa iespēra kāju tanī, un ūdens šļakatas iezaigo-jās saulē.

Kaut gan biju gandrīz kails, Agnesa Busardela aizelsusies metās man klāt un apķērās ap pleciem. Jutu, ka viņas krūtis man piekļāvās. Viņa nespēja parunāt, viņai aizrāvās elpa. Vienā roka viņa turēja iekostu ābolu, ko man rādīja, kaut ko neskaidri murminādama.

Sapratu aprautus vārdus:

— Man vajadzēja… kādam to pateikt..» Sevišķi jums

Sviedri plūda aumaļām viņai pa seju. Visu augumu kratīja elsas. Agnesa Busardela, saules apspīdēta, smējās un raudāja. Viņa turpināja:

•— Zēns ēda ābolu… Pasauca mani, lai parādītu kādu kukaini, kādu vēzīti, ko gribēja noķert… Viņš sacīja: «Paturi ābolu…» Piena zobos nekas nebija redzams, bet tagad, kad viņam aug īstie… Skatieties!

Agnesa Busardela pacēla augli man pie acīm. Baltajā ābola mīkstumā, kurā zēns bija iekodis, varēja redzēt divu ar mazu spraugu atdalītu priekšzobu pēdas.

— Viņam ir tādi paši zobil — Agnesa Busardela iesaucās.

Izslējusi galvu pret svelmaino debesi, viņa dedzīgi pielika ābolu pie lūpām, noskūpstīja koduma pēdas, iesūkdama augļa sulu.

IZDEVNIECĪBAS «ZVAIGZNE» APGADA DRĪZUMA IZNĀKS Filipa Eriā tetraloģijas «BUSARDELI»

otrā grāmata,

kurā ietilpst četru romānu cikla divi pēdējie romāni.

Pirmā no tiem — romānā «Zeltītie režģi» — darbība notiek Otrā pasaules kara laikā, kad Francijas lielāko daļu okupējis vācu fašistu, karaspēks. Agnesa Busardela, kas ar savu «nelikumīgo bērnu» dzīvo nomaļā Vidusjūras salā, draudzenes Mano ietekmē iesaistās Pretošanās ktts-tihā, riskē ar savu un sava dēla dzīvību..,

Jūsu ieskatam — dažas lappuses no romāna «Zeltītie režģi» pirmās nodaļas.

Tūkstoš deviņi simti četrdesmit pirmā gada ziemsvētkos Agnesai Busardelai pirmo reizi modās jautājums, vai viņa nav izturējusies netaisni pret savu ģimeni.

Marseļā viņa ieradās vēlu. Jau sabiezēja tumsa, vējš pūta griezīgi, it kā uzasinājis spīvās brāzmas gar namu stūriem. Agnesa bija ieradusies no Baijū raga, un tagad tas jau bija vesels ceļojums. Starp Porkro un Salend-hiēru vairs nepastāvēja regulāra satiksme. Kopš četrdesmitā gada jūnijā noslēgtā pamiera Kotdazīra atradās Visi pārvaldībā. No Koliūras līdz pašai Mentonai zvejas laivas jūrā izpeldēja retumis, un zvejnieki, mazo ostiņu iedzīvotāji, braukāja tikai gar piekrasti, skaudīgi un pikti lūkodamies dzidrajos Vidusjūras ūdeņos. Kad satumsa, laivās nedrīkstēja aīzdegt nevienu laternu, sardze vajāja katru ēnu, kas parādījās jūrā. Salās bija 'pavisam maz iedzīvotāju, tomēr arī tiem vietējā pārvalde izdeva īpašus noteikumus un uzlika ierobežojumus. Lai nokļūtu, kā salinieki mēdza sacīt, uz kontinenta, viņu rīcībā bija tikai divi kuteri: viens brauca agri no rīta, otrs vēlu vakarā.

Agnesa pa neapgaismotajām Marseļas ielām sasniedza mērķi: bāru Sapitra kvartāla vidū. Iekams gāja iekšā, viņa pārbaudīja uz zīmītes uzrakstīto adresi un bāra izkārtni; tātad šeit sapulcēsies, patversies, šķietami, lai nosvinētu ziemsvētku vakaru, nelielais ļaužu pulciņš, kuram Agnesa bija piekritusi pievienoties; viņa atzina, ka draudzene izvēlējusies šādai sanāksmei šinī laikmetā piemērotu vietu. «Šoreiz nevarēju viņai atteikt tā kā pagājušajā gadā,» Agnesa nodomāja, šķērsodama bāru un iedama uz viņai norādītajām kāpnēm, kas veda pagraba telpās. Aizbildināšanās ar sērām vairs nebūtu pārliecinājusi, jo Agnesa bija kļuvusi atraitne pirms diviem gadiem.

Agnesas draudzene, pagaidām vēl būdama viena pati, rosījās ap ēdamgaldu, uz kura novietoja aukstas uzkodas. Neizņemdama no mutes tukšo iemuti, jo cigarešu nebija, viņa uzreiz sāka sūdzēties, ka neesot izdevies sadabūt ne ceturto daļu no produktiem, kurus bija gribējusi. Agnesa viņai pasniedza atnesto litru olīveļļas, uz viņas jautājumu atbildēja, ka dēlam klājoties labi, un saņēma uzdevumu aiziet uz staciju: trīs žurnālisti, kas apmetušies Lionā, esot ielūgti uz šovakaru un ieradīšoties ar nākamo vilcienu, bet satikšanās vieta viņiem neesot zināma.

— Agnes, jūs viņus uzreiz pazīsiet, — teica sanāksmes rīkotāja. — Meitene un divi jaunekļi. Sevišķi neiz-vaicājiet viņus. Ja viņiem būs kādas jaunas ziņas, tad paglabāsim tās vakariņu galdam: tās aizstās zosu aknu pastēti.

Senšarla stacijā ļaužu bija maz; daļējā aptumšošana pārvērta sliežu ceļus par nedzīvu tuksnesi, kurā vietumis krita apslāpētas gaismas atspīdumi un kuram gals nebija saredzams. Arī stiklotais jumts pazuda kaut kur izplatījuma tumsā un aukstumā. Ledainais gaiss šķita sastindzis, tas atdzīvojās tikai mirkļiem, kad spēji tika atrautas kādas ar zilu audumu nomaskētas durvis, taču cilvēka auguma aprises tanīs nekad neparādījās, jo tās uzreiz atkal aizcirta vējš. Ļaudis šķērsoja gaismas saliņas, no jauna pazuda tumsā, sasaucās. Šajā murgainajā kustībā, pasīvās gaisa aizsardzības fikcijā, mijkrēšļa un ēnu rotaļā uz peroniem, kas it kā izbeidzās strupceļā, — it visā bija kaut kas bezjēdzīgs, un naktī stacijās parastā bez-dvēselīgā atmosfēra bija izjūtama vēl asāk.

Uz vilcienu sarakstu dēļa izlika paziņojumu, ka Lionas vilciens pienāks ar nokavēšanos. Agnesa iegāja bufetē. Šeit bija patvēries tas mazumiņš dzīvības, kas atradās stacijā; marmora galdiņus un tērzētāju sejas apspīdēja nesaudzīga elektrisko spuldžu gaisma. Agnesa devās uz brīvo vietu pie viena no galdiņiem un atsēdās starp divām pasažieru grupām; viņa tūlīt aptvēra, ka tie ir atbraucēji no Parīzes, kurus sagaidījuši Marseļā apmetušies radinieki un kuri uzkavējas bufetē, kamēr pienāks vilciens, kurā pārsēsties. Okupētās zonas iedzīvotājus uzreiz varēja pazīt ne tikai pēc izrunas, bet arī pēc kalsnuma, turklāt sievietes visas nēsāja ap galvu turbānveidā sasietas auduma stērbeles. Gan šalles, gan kakla lakati, gan bieza vilnas auduma, gan mākslīgā zīda strēmeles, kas ne vienmēr bija zaudējušas iepriekšējās lietošanas ielokus, visām bija aptītas ap galvu vienādi, nosedzot pakausi un ausis, un saņemtas mezglā virs pieres, atgādinādamas gan nemierīga slimnieka pārsēju, gan cietumnieka mici. Agnesa nodomāja, ka galu galā šāds turbāns ir diezgan praktisks un droši vien viegli sasienams, ja tikai iemanās. Šaipus demarkācijas līnijas tādus vēl nevalkāja.

Agnesai līdzās sēdošā sieviete, kuras vārdus viņa nevarēja nedzirdēt, drudžaini stāstīja, rijīgi kozdama prāva plācenī. Ļaudis, kas viņai to, atnākdami pretī, bija alnesuši, klausījās diezgan neuzmanīgi; viņus pašus neatvairāmi pievilka turpat kilogramu smagais treknais plācenis, no kura viņa nevienam nepiedāvāja ne kriksīti un kurš strauji samazinājās: žokļiem sacērtoties, eļļa šļerkstēja. Ceļiniece negribēja zaudēt ne kumosa, taču viņai bija arī nekavējoties jāizkrata sirds, un tāpēc paniskā barības ap-rīšana savienojās ar ifemitīgu runāšanu.

— Iedzer mazliet, — viņai teica sagaidītāji. — Citādi tu aizrīsies.

Sievietei ielēja glāzē vīnu, visi nolūkojās, kā viņa iedzēra pāris malku un turpināja runāšanu. Neviens nemēģināja viņu apturēt. Viņa nepavēstīja nekā jauna par kādiem radiniekiem vai draugiem, bet tikai stāstīja par trūcīgo pārtikas apgādi Parīzē, par netaisnīgo sadali, rau-sīgo melno tirgu, par aukstumu, nesamērīgi augstajām zāģa skaidu cenām, par svilpieniem, kas atskan uz ielas, tiklīdz logā redzama kaut mazākā gaismas spraudziņa, par kaujām, kuras norisinās pie metro ieejas un vagoniem ļaužu pieplūduma stundās.

— Visšausmīgākās ir rindas! — viņa iesaucās. — Nudien vairs nav spēka tanīs nostāvēt. Tu skraidelē pa bodēm pirms gaismas, kaut arī viņi ir pārbīdījuši stundas, un, kad atgriezies mājās, ir jau pusdienas laiks. Ticiet nian, es nemeloju. Laime vēl, ja nav gadījusies trauksme! Citādi, ja neatrodies pavisam tuvu pie. mājām un dežurants ir pārmērīgi centīgs, tad, lūdzu: ej pagrabā! Tevi vienkārši piespiež. Iznāc ārā pēc stundas un atkal stājies rindā no jauna. Reizēm tu nodirni rindā stundu vai divas, un, kad pienākusi tava kārta ieiet veikalā, viņi izliek paziņojumu: šodien vairāk nekā nav! Pie visa vainīgs melnais tirgus, tur nav nekādu šaubu! O, šos tirgoņus es neaizmirsīšu! Ja būs lemts šito pārdzīvot, tad nokārtosim rēķinus! Vai pie jums Nicā arī ieviesies melnais tirgus? Tā rezultāts: paskatieties uz manām rokām! — muti piestūķējusi, sieviete ar jaunu spēku turpināja, parādīdama pietūkušos pirkstus ar sasprēgājušu, bāli violetu ādu. — Tas aiz taukvielu trūkuma. Un tur nekā nevar līdzēt. Tev pārdod pudelīti eļļas, skaidra zādzība. Tevi apcērp no visām pusēm. Erzaci! Kafijas vietā saņem grauzdētus miežus, dzer vesela! Un vīķu rniltu sausiņi maizes vietā — ļoti barojoši! Zivju pīrādziņus tev arī pārdod: zelē tos, un mute tev pilna nevis asakām, bet sasmalcinātiem gliemežvāciņiem. Pakaļtaisītu eļļu viņi vēl nav izgudrojuši. Labākais surogāts ir aļģu ekstrakts, veselībai nekaitīgs, taču neparko nevaru pie tā pierast: salāti zobos šņirkst. To visu vēl varētu paciest, ja nebūtu šaušalīgo rindu! Ticiet man, pieradums pie rindām pārvēršas par māniju. Pie veikala ieraugi rindu un stājies galā klāt, nezinādams, ko tur pārdod, ko cilvēki gaida un vai tev ir vajadzīgie taloni.

Agnesa novērsās. Un uzreiz izdzirdēja otras ļaužu grupas sarunu. Te stāstīja par patruļām, par briesmām, kādas draud cilvēkiem, ko Parīzē notver pēc aizliegtās stundas uz ielas, par veseliem kvartāliem, kuriem uz trim dienām uzlikts mājas arests, tā ka ļaudis varējuši aiz logu rūtīm vērot tuksnesīgās ielas, par represijām pēc izdarītiem atentātiem, par sludinājumiem, kuri no rītiem izlikti uz publisku ateju sienām un kuros divās slejās uzrakstīti iepriekšējā naktī nošauto ķīlnieku vardi. Vīrietis ar iekritušajiem vaigiem, kurš to visu stāstīja, runāja nosvērtāk nekā sieviete un tomēr tādā pašā tonī, pa pusei gauzdamies, pa pusei lepodamies, un Agnesa šajā balss noskaņā saklausīja it kā netiešu pārmetumu, viņai šķita, ka tas ir visu okupētās zonas iedzīvotāju tonis. Vīrietis turpināja: pirms desmit dienām Parīzē nošauti uzreiz simt ķīlnieki, un Stulpnāgels uzlicis okupētajā zonā dzīvojošajiem ebrejiem vienu miljardu soda naudas. Te vīrietis ievēroja, ka Agnesa klausās. Viņš pamāja sarunas biedriem, tie pieliecās tuvāk, un stāstījums tika turpināts klusākā balsī. Agnesa piecēlās un izgāja ārā. Ar zilu storu aizklātās bufetes durvis aizvērās viņai aiz muguras, viņa atkal atradās tumsā.

Agnesa klīda pa staciju, nevarēdama atrast mierīgu kaktiņu, kur apmesties. Uzgaidāmās telpas bija rezervētas jūras policijai, tanīs ieeja publikai bija aizliegta. Pie durvīm sardzē stāvēja apbruņoti flotes strēlnieki ar kasku, ko saturēja siksniņa zem zoda: pseidoarmija, kas piedienēja šejienes pseidoaptumšošanai. Agnesai iešāvās prātā, ka varētu ieiet telefona kantorī un izsaukt Porkro. Tūlīt pat viņa attapās, ka pēc septiņiem vakarā savienojumu ar salu sniedza tikai ārkārtējos gadījumos, turklāt šajā vēlajā stundā viņa bez vajadzības tikai sabiedētu krietno sievieti, kura uzraudzīja viņas dēlēnu. Galu galā Agnesa atrada blakus bagāžas nodošanas telpai tumšā nostūri kasti, uz kuras apsēdās.

Te neviens negāja garām. Agnesa nekustēdamās palika uz vietas; tikko dzirdētais viņu bija dziļi satraucis, viņa alka mazliet pārdomāt, nomierināties. Kopš četrdesmitā gada jūnija Agnesa tikpat kā nebija spērusi kāju uz kontinenta, Hiērā bija retumis ieradusies tikai aiz nepieciešamības, bet tālāk gan nekur. Rūpes par bērnu un mājsaimniecību pilnīgi piesēja viņu pie mazās saliņas, kurā bija ne vairāk par trīsdesmit iedzīvotājiem. Līdz šim Agnesa bija dzirdējusi par dzīvi okupētajā zonā visai apšaubāmas ziņas, kurām piejaucās tenkas un aizdomīgi pārspīlējumi. Busardelu meita, kuru tante Emma savā laikā bija daudzinājusi «nevis par pretrunas dēmonu, bet par pretrunas ģēniju», šī meita uzskatīja, ka pašreizējos apstākļos jāizturas aiz principa skeptiski pret visu; viņa neklausījās valodās, kas diendienā tika izplatītas, vienalga, lai kādas tās bija. Agnesa apgalvoja, ka tas esot vienīgais drošais ceļš, kā saglabāt garīgo līdzsvaru. Viņa klausījās tikai Šveices radio.

Šoreiz Agnesa nejauši bija dabūjusi dzirdēt aculiecinieku stāstījumus, tāpēc pievērsa tiem uzmanību. Viņa juta, ka sals knieba ausīs, spieda deniņus. Agnesa, kā parasti, bija ar kailu galvu; noņēmusi no kakla kašmira lakatu, viņa uz ceļiem salocīja to gareniski un apsēja ap galvu. Uzcēlusi mēteļa apkakli, viņa izņēma no rokas somiņas spogulīti un pārliecinājās, ka turbāns izdevies ar pirmo reizi. Taču zem tā bija redzama ziedoša seja, gluži citāda nekā parīzietei, kas nupat tik rijīgi bija ēdusi trekno plāceni. Agnešu ar klasiskajiem vaibstiem, kuri viņai pašai likās pat pārāk klasiski, šī galvassega uzreiz darīja līdzīgu Roksanai vai Engra «Odaliskai».

No kakta, kurā bija atsēdušies, Agnesa pārlaida skatienu pār tukšo un tumšo bagāžas nodaļu un tālāk pār lielo halli, kas tikai salīdzinājumā šķita mazliet gaišāka un dzīvāka. Šī vieta iedvesa gaidas, nenoteiktu, baiļ-pilnu satraukumu. Agnesai atmiņā atdzīvojās cita Maršējas stacijas ,.aina, starojoša, pasakaini gaiša. Tanīs lai kos, kad Busardelu vecmāmiņa vēl bija runājusi, viņa reizēm mēdza stāstīt par ierašanos Marseļā savā kāzu ceļojumā. Viņa bija attēlojusi, ka, izkāpusi no vilciena, gluži apstulbusi, ieraugot pie kājām pēcpusdienas saules piestrāvoto pilsētu, kas viņai atgādinājusi teiksmainu austrumzemi. Vecmāmiņas garajā mūžā šī bija viena no nedaudzajām atmiņām, par kurām viņa dažkārt stāstīja un pieminēja līdz sirmam vecumam. Tāpēc tā iespiedusies mazmeitai prātā.

«Mīļais bērns, klausies vērīgi,» vecmāmiņa bija iesākusi. «Tas, ko manas acis ieraudzīja no stacijas terases, man likās tik skaists, ka pati dzīve man uzreiz šķita skaistāka. Tik liela vara ir panorāmai. Man gandrīz apreiba galva, es atbalstījos uz tava vectēva rokas. Ak, tavs vectēvs! Tu viņu nepazini: viņš nomira pēkšņi, tu biji tikko nākusi pasaulē. Tev tomēr viņš jāpatur atmiņā, tev jāpatur,» vecā dāma bija atkārtojusi, pavēloši paskatīdamās uz Agnešu un pēc tam pasniegdama laika gaitā nodzeltējušu fotogrāfiju, kas pastāvīgi atradās vecmāmiņai pa tvērienam starp citām fotogrāfijām, kuras bija saliktas uz maza galdiņa. «Paskaties uz viņu. Viņš bija viens no skaistākajiem sava laika vīriešiem. Viņš pamāja ar spieķi, un pie mums piebrauca fiakrs. Vienkārši vaļēji divriči, bet ar jumtiņu, ar bārkstīm apmalotu jumtiņu, kā Neapolē. Kučieris papliukšķināja pātagu. Mēs vizinājāmies pa pilsētu. Sākās mūsukāzu ceļojums. Mēs devāmies uz Palmu Hiēru. Tas notika impērijas laikos. Man bija sešpadsmit gadu.»

Agnesa piecēlās. Pametusi kluso nostūri, viņa atgriezās okupācijas tumsā un atkal sāka staigāt pa asfaltēto peronu, kāda vecmāmiņas laikā vēl nebija. Pie katra pagrieziena Agnesa pārbaudīja, vai uz dēļa nav izlikts jauns paziņojums par Lionas vilciena nosebošanos. Domās viņa kavējās pie vecmāmiņas, šīs Busardelu ģimenes augstākās dievības, kas tik ilgus gadus masīva bija valdonīgi sēdējusi atzveltnes krēslā kā tronī, pagriezusi muguru Monso parkam un dzīvei. Agnesai vecmāmiņa tieši no turienes bija ieslīdējusi mūžīgajā dusā: sēdošā sirmgalve Agnesas atmiņā bija izvērtusies par simbolisku gleznu. Vecmāmiņa bija izdzisusi pirms diviem gadiem, īsi pirms kara pieteikšanas un neilgi pēc drāmas, kura bija maksājusi dzīvību Ksavjē un novedusi pie atraitnes Agnesas atraušanās no ģimenes. Vecmāmiņu viņa vairāk netika redzējusi, pat ne mirušu, jo, aizbildinādamās ar drīzajām dzemdībām, nebija iebraukusi Parīzē uz bērēm.

Beidzot Lionas vilciens pienāca pie platformas. Agnesa nostājās pie izejas blakus kontrolierim un drīz vien ieraudzīja gaidītos atbraucējus. Viņa veda tos projām.

Kad visi četri bija nokāpuši pa Senšarla stacijas kāpnēm līdz pusei, viņiem sejā iesitās ledaina vēja brāzma, tik spīva, ka viņi pusceļā apstājās. Agnesa, kas uz to bija sagatavojusies, paņēma zem rokas meiteni un jaunāko no abiem vīriešiem, kurš bija sagrīļojies. Viņa tos atbalstīja, stalta, pateicoties veselīgajai lauku dzīvei uz salas, saglabājusi lielisku sportisku formu; Agnesa jutās spēcīgāka par šiem pilsēiniekiem. Kad viņi lejā sasniedza Digomjē bulvāri, Agnesa izskaidroja atbraucējiem, kas tas par negantu jūras vēju un cik dienas tas jau plosījies pa piekrasti.

— Un es domāju, ka te būs siltāk nekā Lionā! — viens no jaunekļiem sacīja.

— Nesūrojieties! — Agnesa strauji attrauca. — Ja jūs zinātu, cik auksti ir Parīzē!…

— Vai jūs, kundze, esat atbraukusi no turienes?

— Nē. Es dzīvoju Porkro cauru gadu. Manam puisēnam ir tikai divi gadiņi, nevaru viņu atstāt ilgāk par dažām stundām. Bet es nupat šovakar redzēju ļaudis, kas atbraukuši taisnā ceļā no Parīzes. Pie mums vēl vismaz neviens nav apsaldējis locekļus.

Žurnālisti saskatījās.

Bāra pagraba telpa bija piepildījusies ar ļaudīm. Agnesa redzēja, ka galds ir uzklāts un draudzene pilnā kaujas gatavībā kā namamāte stāvēja ziemsvētku vakariņu dalībnieku vidū. Maltīte no pusnakts bija pārcelta uz pulksten desmitiem, kas labāk atbilda pašreizējiem-paradumiem un turklāt deva katram iespēju ietaupīt, iztiekot bez pusdienām. Agnesas draudzene bija gleznotāja atraitne, viņas nelaiķis virs, «fovistu» grupas pārstāvis, kļuva plaši pazīstams pēc pirmā pasaules kara, ap divdesmitajiem gadiem, kad šī vakara sarīkotāja, kas tagad saucās vienkārši Mano, bija saukusies Manola. Viņa dzīvoja viena pati Kanjā, gleznotāju iemīļotajā pilsētā.

Alano bija ļoti grūti lauzt ledu starp galda biedriem, kuri cits citu tikpat kā nepazina un bija te saplūduši no visas Kotdazīras, kur uzturējās katrs aiz citādiem iemesliem; te bija veikalnieki, kinematogrāfisti, literāti, kuriem okupētajā zonā, ja var ticēt viņu vārdiem, vācieši pārāk minuši uz papēžiem vai arī kuri «ir pārāk lieli patrioti, lai liektu muguras zem bošu zābaka», ebreji, flotes virsnieki ar sievām un, ļoti atšķirdamies no šiem pagaidu iemītniekiem, ļaudis, kas bija iekārtojušies uz dzīvi dienvidos jau pirms kara un jutās brīvāk. Visumā sievietes bija lielā vairākumā un lielāko tiesu pavecas. Mano, atskaitot maltītes vilinājumu, vienīgā saite starp šiem atšķirīgajiem elementiem, aicināja viesus sēsties pie galda, taču pati neatsēdās. Viņa bija noīrējusi bāra pagraba zāli ar turpat blakus esošo virtuvi bez piedāvātā personāla, jo bija gribējusi, lai viesi varētu brīvi sarunāties; Mano pati apkalpoja viesus, bieži pazuzdama virtuvē, un tāpēc noskaņojums pie galda bija saspīlēts. Viesi sēdēja klusi, jutās neērti un pamazām ēda tradicionālo sīpolu viru, šoreiz gan bez siera.

Aizbildinādamās ar vēlēšanos pasteidzināt apkalpošanu, taču īstenībā tāpēc, lai izbēgtu no drūmās omas, kas Ag-nesai uzmācās šajās dīvainajās svinībās, viņa piecēlās, iegāja virtuvē pie Mano un pateica, ka labāk iešot projām, ja tā neļaušot palīdzēt.

— Agnes, ar šņabi neskopojieties, — Mano sacīja, aizturēdama viņu šaurajā gaitenī, kas veda no virtuves uz ēdamzāli. — Domāju, ka tā pietiks. Pie vīna varēs ķerties vēlāk. Šņabi dabūju no sava.Kanjas aptieķnieka, lai dzer: nekas nevar būt ļaunāks par šo bēru noskaņojumu. Es negribu, ka būtu veltīgi viņus te sapulcinājusi.

Filips Eriā un viņa tetraloģija par Busardeliem, T. Millere-Kočetkova …….

BUSARDELU ĢIMENE …….

SAMAITĀTIE BĒRNI

Литературно-художественное издание Филипп 9риа БУССАРДЕЛИ I

Семья Буссарделк Испорченные дети 2-е издание

Рига, издательство «Звайгзне*

На латышском языке

Перевод с французского Я у с м ы Айра Художник Илзе Крее л инь

Daiļliteratūras izdevums Filips Eriā BUSARDELI I

Busardelu ģimene Samaitātie bērni

Galv. redaktora vietnieks V. Ozols Redakcijas vadītāja B. Cimermane Redaktors R. Krautmanis Galv. māksliniece A. Lubgāne Māksi, redaktors J, Sitnieks Tehn. redaktore E. Gurska Korektore T. Magone

HB № 3899

Nodota salikšanai 28.09.87. Parakstīta iespiešanai 10.02.88. For« māts 84X108/32. Tipogr. papīrs Nr. 3. Literatūras garnitūra.

Augstspiedums. 39,48 uzsk. iespiedi., 39,81 uzsk. krāsu novilk., 45,61 Izdevn. 1. Metiens 60 000 eks. Pasūt. № 1305. Cena 3 rbl. 80 kap. Izdevniecība «Zvaigzne», 226013, Rīgā, Ciorkija ielā 105. Izdevn. Nr. 7292/L-226. Iespiesta Latvijas PSR Valsts Izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu ko» mitējas tipogrāfijā «Cīi.ia», 226011, Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40.

[1] viens no sarla pero (1628—1703) pasaku varoņiem. (Tulk. plez.)

[2] skolnieces; šeit: studentes. (angl.)

[3] istabenes un oficiantes. (angl.)

[4] 8 medus; šeit, uzrunā: «Mīļā.» (Angl.)

[6] armans faljērs, franču valstsvīrs, republikas prezidents no 1906. g. līdz 1913. g.

[7] Žils grevī, franču valstsvīrs, trešais Francijas republikas prezidents no 1879. g. līdz 1887. g. (Tulk. piez.)

[8] cīņa eksistences dēļ. "(Atigl.)

[9] cilvēks, kas paša spēkiem izsities uz augšu; šeit: iznirelis. (Angl.)

[10] studenšu klubs. (amer.)

[11] aptieka. (amer.ļ

[13] dzīves gājuma apraksts. (lat.)

[15] magones. (angl.j

[17] Ēkas. (angl.)

[19] drausmīgu. (angl.)

[21] senatnīgs rokraksts uz pergamenta, no kura nodzēsts iepriekšējais, vēl senākais raksts. (Tulk. piez.)

[25] tā paiet pasaules godība. (Lat.ļ

[26] egnis! Ļoti priecājos jus redzēt! Jūs Izskatāties brīnišķīgi! (Angl.)

Content

Eriā Filips BusardelI-1

Filips Eriā Busardelu ģimene

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

XV

XVI

XVII

XVIII

XIX

XX

XXI

XXII

XXIII

XXIV

XXV

XXVI

XXVII

XXVIII

Filips Eriā Busardeli-2 Samaitātie bērni

ATGRIEŠANĀS

BUSARDELU ĢIMENE

NORMANS

KSAVJE

LAULĪBAS

AIZBRAUKŠANA

IZDEVNIECĪBAS «ZVAIGZNE» APGADA DRĪZUMA IZNĀKS Filipa Eriā tetraloģijas «BUSARDELI»